Šeldons Sidnijs

Bailes no tumsas

sidnijs šeldons

BAILES NO TUMSAS

Prologs

Berlīne, Vacija

Sonja Ferbruge nenojauta, ka dzīvo pēdējo dienu uz šis zemes. Viņa lauzās cauri tūristu jūrai, kas vasarā pārplūdināja Unter den Linden ļaužu pilnās ietves. Nekrīti panikā, viņa centās sev iestāstīt. Esi mierīga!

Datorā negaidīti no Franča bija pienākusi ziņa, kas iedvesa šausmas. Sonja, bēdz! Dodies uz viesnīcu "Artemi- sia"! Tur Tu būsi drošībā. Gaidi, kamēr piezvanīšu…

Ziņa negaidīti bija aprāvusies. Kāpēc Francis nebija to uzrakstījis līdz galam? Kas noticis? Iepriekšējā vakarā viņa bija dzirdējusi vīru pa telefonu runājam ar kādu, ka Primai katrā ziņā jādara gals. Kas ir Prima?

Sonja tuvojās Brandenburgas ielai, kurā atradās "Ar- temisia", viesnīca tikai sievietēm. Tur sagaidīšu Franci, un viņš izstāstīs, kas īsti noticis.

Kad Sonja Ferbruge piegāja pie krustojuma, luksoforā iedegās sarkanais signāls. Sonja apstājās ietves malā, taču kāds viņu pēkšņi uzgrūda uz braucamās daļas. Verdammte Touristen! Limuzīns no otrās rindas piepeši sāka braukt un notrieca viņu zemē. Tūlīt apkārt salasījās cilvēki.

-    Vai viņa nav cietusi?

-     Ist ihr etivas passiert?

-     Peut-elle marcher?

Šajā brīdī apstājās garām braucoša neatliekamās palīdzības mašīna. No tās izkāpa divi sanitāri un piesteidzās klāt.

-    Mēs parūpēsimies par viņu.

Sonja Ferbruge juta, ka tiek iecelta automašīnā. Pēc brīža durvis aizvērās, un automašīna uzņēma ātrumu.

Viņa mēģināja pieslieties sēdus, taču bija piesprādzēta pie nestuvēm.

-     Man nekas nekaiš, - viņa protestēja. - Nekā nopietna. Es…

Viens sanitārs pieliecās tuvāk.

-    Viss kārtībā, misis Ferbruge. Guliet mierīgi!

Pēkšņa nemiera pārņemta, viņa paskatījās uz sanitāru.

-     Kā jūs zināt, kā mani…

Rokā iedūrās asa šļirces adata, un nākamajā mirklī viņa ļāvās tumsai, kas jau gaidīja.

Parīze, Francija

Marks Heriss Eifeļa torņa skatu laukumā, kuru neganti pīckāja lietus, bija viens pats. Ik pēc brīža zibens satrieca lietus lāses žilbinošos ūdenskritumos.

Sēnas otrā pusē atradās pazīstamā Šaijo pils un Tro- kadero laukums, taču viņš nelikās par tiem ne zinis. Prātu nodarbināja "Prima" un satriecošā vēsts, kuru vajadzēja darīt zināmu pasaulei.

Vējš sagrieza lietus brāzmas negantā virpulī. Marks Heriss aizlika pulkstenim priekšā piedurkni un paskatījās. Viņi kavējās. Kāpēc gan viņi uzstāja, ka jātiekas šeit pusnaktī? Kamēr viņš tā domāja, atvērās lifta durvis. Cīnīdamies ar neganto lietu un vēju, tuvojās divi vīri.

Ieraugot viņus, Markam Herisam kļuva vieglāk ap sirdi.

-    Jūs esat aizkavējušies.

-    Laiks sasodīti riebīgs, Mark. Piedod!

-    Labi, jūs esat klāt. Vai ar tikšanos Vašingtonā viss kārtībā?

-     Tieši par to ar tevi gribam parunāt. Pats par sevi saprotams, ka no rīta mēs gari apspriedām, kā viss ir darāms, un nolēmām…

Sarunas laikā otrs vīrs aizgāja Markam Herisam aiz muguras. Tad smags, truls instruments trāpīja Markam pa galvu, un nākamajā mirklī viņš tika pacelts un pāri margām iesviests aukstajā, stiprajā lietū, augums sāka lidot pretī nepielūdzamajai ietvei, kas atradās trīsdesmit astoņus stāvus zemāk.

Denvera, Kolorādo

Gērijs Reinoldss bija audzis Kanādā, netālu no Van- kūveras, skarbajā Kelonā, tur apguvis lidotprasmi, tāpēc lidošana ar "Cessna Citation II" pāri nodevīgajiem kalniem nebija nekas jauns.

Lidmašīnai bija paredzēta divu cilvēku apkalpe, taču otrā pilota šodien nebija. Šajā lidojumā ne, Reinoldss drūmi nodomāja, modri vērojot ar sniegu klātās virsotnes visapkārt.

Viņš bija iesniedzis nepareizu lidojuma uzdevumu, tajā uzrādot Kenedija lidostu. Nevienam nenāks ne prātā meklēt viņu Denverā. Nakti varēs pavadīt māsas mājā, bet no rīta lidot uz austrumiem, lai tiktos ar pārējiem.

Visi pasākumi "Primas" iznīcināšanai bija pabeigti un…

Domas pārtrauca balss rācijā.

-      "Citation" viens, viens, viens, Lima, fokstrots, te Denveras starptautiskās lidostas lidojumu kontroles tornis. Ceļš brīvs, lūdzu!

Gērijs Reinoldss nospieda rācijas pogu.

-     Te "Citation" viens, viens, viens, Lima, fokstrots. Lūdzu atļauju nolaisties.

-    Viens, Lima, fokstrots, sakiet - kur atrodaties?

-     Viens, viens, viens, Lima, fokstrots. Esmu piecpadsmit jūdzes uz ziemeļaustrumiem no Denveras lidostas. Piecpadsmit tūkstošu pēdu augstumā.

Pa labi varēja saskatīt Paika kalna virsotni. Debesis bija koši zilas, gaiss dzidrs. Laba pazīme.

Uz brīdi iestājās klusums. Tad atkal ieskanējās balss no torņa.

-    Viens, Lima, fokstrots, jums atļauts nolaisties uz divdesmit sestā skrejceļa. Atkārtoju - divdesmit sestais skrejceļš.

-     Viens, Lima, fokstrots, es sapratu.

Gērijs Reinoldss negaidīti juta, ka lidmašīnu trāpa smags trieciens. Pārsteigts viņš paskatījās pa kabīnes logu. Dažu sekunžu laikā bija uzradies mežonīgs viesulis, kas sāka svaidīt lidmašīnu. Viņš pavilka stūri uz savu pusi, lai atgūtu augstumu. Bez panākumiem. Lidmašīna bija ierauta trakojošā gaisa virpulī. Tā kļuva pilnīgi nevadāma. Gērijs nospieda rācijas pogu.

-     Te viens, Lima, fokstrots. Avārijas situācija!

-    Viens, Lima, fokstrots, raksturojiet to!

Gērijs Reinoldss iekliedza mikrofonā:

-     Esmu iekļuvis negaisā! Ārkārtīga vētra! Lai velns parauj orkānu, esmu tam pašā vidū!

-     Viens, Lima, fokstrots, jūs esat tikai četrarpus minūšu attālumā no Denveras lidostas, mūsu ekrānos nav ne miņas no orkāna.

-     Man pie vienas vietas, kas ir ekrānos! Es saku… - Balss piepeši ieskanējās spalgi. - Palīgā! Pa…

Cilvēki kontroles tornī satriekti noskatījās, ka punktiņš radara ekrānā pazūd.

Manhetena, Ņujorka

Rītausmā zem Istriveras Manhetenas tilta, septiņpadsmitās piestātnes tuvumā, pusducis policistu formas tērpos un detektīvi civilā bija sastājušies ap pilnībā apģērbtu līķi upes krastā. Līķis bija nevērīgi izvilkts malā, tāpēc viļņu kaprīzēm pakļautā galva šūpojās augšā lejā.

Grupas vadītājs, Dienvidmanhetenas slepkavību izmeklēšanas nodaļas detektīvs Ērls Grīnbergs bija pabeidzis oficiāli noteiktās procedūras. Neviens nedrīkstēja tuvoties līķim, kamēr nav pabeigta fotografēšana un kamēr policisti tuvumā meklē iespējamos lietiskos pierādījumus, tāpēc viņš nodarbojās ar nozieguma vietas aprakstu. Uz upura rokām tika uzvilkti tīri plastmasas maisiņi.

Medicīnas eksperts Karls Vords beidza pārbaudi, piecēlās un notrausa no biksēm netīrumus. Viņš pameta skatienu uz abiem galvenajiem detektīviem. Detektīvs Ērls

Grinbergs bija profesionālis, spējīgs virs ar vērā ņemamu pieredzi. Detektīvs Roberts Pregicers, ar sirmiem matiem un mierīgu uzvedību, arī bija cilvēks, kas tādas lietas redzējis agrāk.

Vords pagriezās pret Grīnbergu.

-    Tagad viņš ir tavā ziņā, Ērl.

-    Ko mēs zinām?

-    Skaidri redzams nāves iemesls ir līdz miega artērijai pārgrieztā rīkle. Vēl ir sasisti ceļgali, un šķiet, ka pāris ribu arī ir lauztas. Kāds viņu pamatīgi apstrādājis.

-    Kad iestājusies nāve?

Vords pameta skatienu uz ūdeni, kas skalojās ap upura galvu.

-     Grūti pateikt. Manuprāt, viņš te ir nomests pēc pusnakts. Pēc aizvešanas uz morgu dabūsi pilnu pārskatu.

Grinbergs pievērsa uzmanību līķiem. Pelēka žakete, tumšzilas bikses, gaišzila kaklasaite, uz kreisās rokas dārgs pulkstenis. Grinbergs pieliecās un pārbaudīja upura žaketes kabatas. Vienā kabatā pirksti sataustīja zīmīti. Satvēris aiz malas, viņš to izvilka. Zīmītē bija rakstīts: "Vašingtona. Pirmdien pīkst. 10.00. "Prima"." Neizpratnē viņš brīdi to aplūkoja.

Grinbergs iebāza roku otrā kabatā un atrada vēl vienu zīmīti.

-     Tā ir itāliski. - Viņš paskatījās visapkārt. - Dža- nelli!

Viens no policistiem formas tērpā tūlīt pienāca klāt.

-    Klausos, ser!

Grinbergs pasniedza viņam zīmīti.

-    Vai vari to izlasīt?

Džanelli lēni un skaļi pārtulkoja tekstu.

-    "Pēdējā iespēja. Ja negribi barot zivis, ar atlikušajām narkotikām esi pie septiņpadsmitās piestātnes!" - Viņš atdeva zīmīti atpakaļ.

Roberts Pregicers šķita pārsteigts.

-     Mafijas darbs? Kāpēc viņš atstāts šeit, klajā vietā?

-     Labs jautājums. - Grinbergs pārbaudīja līķa pārējās kabatas. Viņš izvilka maku un atvēra. - Pilnīgi skaidrs, ka slepkavība nav notikusi naudas dēļ. - Viņš izņēma no maka vizītkarti. - Upuri sauc Ričards Stīvenss.

Pregicers savilka pieri krunkās.

-    Ričards Stīvenss… Vai pēdējā laikā neesam kaut ko lasījuši par viņu avīzēs?

-     Par sievu. Daienu Stīvensu, - Grinbergs atbildēja. - Tiesā viņa dod liecību Tonija Altjeri slepkavības lietā.

-     Pilnīgi pareizi, - Pregicers noteica. - Viņa dod liecību pret capo di capos.

Un abi vīri pagriezās, lai palūkotos uz Ričarda Stī- vensa līķi.

Pirmā nodala

Augstākās tiesas Krimināllietu tiesas ēkā Senterstritā 180 - Manhetenas centrā - trīsdesmit septītajā zālē tika izskatīta Antonija (Tonija) Altjeri lieta. Lielā, iespaidīgā tiesas zāle līdz pēdējai iespējai bija piepildīta ar presi un skatītājiem.

Kā bāla un trekna, saplakusi varde pie apsūdzētā galda ratiņkrēslā sēdēja Antonijs Altjeri. Dzīvas bija vienīgi acis, un ik reizi, viņam paskatoties uz Daienu Stīvensu liecinieka tribīnē, tās vārda tiešā nozīmē pulsēja naidā.

Blakus Altjeri sēdēja Džeiks Rubenstains, viņa advokāts. Rubenstains bija slavens divējādā ziņā: viņa klienti bija galvenokārt gangsteri un gandrīz visi viņa klienti tika attaisnoti.

Rubenstains bija izmanīgs neliela auguma vīrs ar ātru domāšanu un dzīvu iztēli. Tiesas zālē viņš nekad neatkārtojās. Tiesu teātris bija viņa specialitāte, un šajā jomā viņš bija liels meistars. Novērtējot oponentus, viņš bija nepārspējams, turklāt viņam piemita plēsoņas instinkts, atrodot vājās vietas. Dažreiz Rubenstains iztēlojās sevi par lauvu, kas met lokus ap upuri, kurš neko nenojauš, lai tam negaidīti uzkluptu… vai par viltīgu zirnekli, kura tīklos upuris galu galā nevarīgi sapīsies… Citreiz viņš bija pacietīgs makšķernieks, kas klusu met makšķeri ūdenī un velk uz priekšu un atpakaļ, līdz lētticīgais liecinieks uz- ķeras uz ēsmas.

Advokāts rūpīgi pētīja liecinieci. Daienai Stīvensai bija mazliet pāri trīsdesmit. No viņas staroja elegance. Pat- ricietes sejas vaibsti. Mīksti, pār pleciem krītoši gaiši mati. Zaļas acis. Glīts augums. Meitene, kas zied un plaukst. Viņa bija ģērbusies izmeklētā, pēc pasūtījuma šūtā melnā kostīmā. Džeiks Rubenstains zināja par viņas iepriekšējā dienā atstāto labvēlīgo iespaidu uz zvērinātajiem. Ar tādu jābūt piesardzīgam. Makšķernieks, viņš nolēma.

Rubenstains bez steigas piegāja pie liecinieka tribīnes un ierunājās maigā balsī:

-    Misis Stīvensa, vakar jūs devāt liecību par notikuma datumu, četrpadsmito oktobri, kad, braucot dienvidu virzienā uz Henrija Hudzona bulvāri, jūsu automašīnai saplaka riepa un pie Simt piecdesmit astotās ielas nobrauktuves jūs nogriezāties no šosejas uz Fortvašingtonpārkas dienesta ceļa?

-    Jā. - Viņa runāja maigā, izkoptā balsī.

-    Kas lika jums apstāties tieši tur?

-    Tukšās riepas dēļ biju spiesta nogriezties no šosejas, un tur cauri kokiem ieraudzīju mājas jumtu. Nodomāju, ka tur varbūt ir kāds cilvēks, kas palīdzēs. Man nebija rezerves riteņa.

-    Vai jus esat kada autokluba? -Jā.

-     Un vai automašīna jums ir telefons?

-Jā.

-     Kāpēc jus nezvanījat uz klubu?

-    Man likās, ka tas aizņems pārāk daudz laika. Rubenstains līdzjūtīgi piekrita:

-     Nu protams! Turklāt turpat varēja redzēt māju. -Jā.

-     Tatad jus gajat uz to māju pec palīdzības?

-     Pilnīgi pareizi.

-     Vai ārā vēl bija gaišs?

-     Jā. Bija apmēram pulksten pieci pēcpusdienā.

-     Tātad redzamība laba? -Jā.

-     Ko jūs redzējāt, misis Stivensa?

-     Es redzēju Antoniju Altjeri…

-    Ak tā. Vai jūs esat tikušies agrāk?

-     Nē.

-     Kas lika domāt, ka redzat Antoniju Altjeri?

-     Biju redzējusi viņa attēlu avīzē un…

-     Jūs tātad bijāt redzējusi attēlus ar apsūdzētajam līdzīgu cilvēku?

-    Jā, viņš…

-     Ko jūs redzējāt mājā?

Daiena Stīvensa drudžaini ievilka elpu. Viņa runāja lēnām, prātā iztēlodamās redzēto.

-     Istabā bija četri vīrieši. Viens no viņiem bija piesiets pie krēsla. Šķita, ka misters Altjeri viņu pratina, tikmēr divi citi vīri stāvēja blakus. - Daienas balss ietrīsējās. - Misters Altjeri izvilka pistoli, kaut ko nokliedza un iešāva tam cilvēkam pakausī.

Džeiks Rubenstains pameta greizu skatienu uz zvērinātajiem. Viņi uzmanīgi klausījās liecību.

-    Ko jūs darījāt pēc tam, misis Stīvensa?

-    Skriešus atgriezos pie automašīnas un no sava mobilā piezvanīju uz deviņi, viens, viens.

-     Un pēc tam?

-     Pēc tam aizbraucu.

-    Ar tukšu riepu? -Jā.

īstais brīdis mazliet sakustinat ūdeni.

-     Kāpēc jūs negaidījāt policiju?

Daiena palūkojās uz aizstāvības galda pusi. Altjeri vēroja liecinieci ar neslēptu naidu.

Viņa novērsa skatienu.

-    Es nedrīkstēju tur palikt, jo… jo baidījos, ka no mājas kāds iznāks un mani ieraudzīs.

-      To var saprast. - Rubenstaina balss nocietinājās. - Ja kaut kas nav saprotams, misis Stīvensa, tad tas, ka, atsaucoties uz zvanu, policija vēlāk iegāja mājā, bet nevienu neredzēja, un nekas neliecināja, ka tajā kāds būtu bijis, nemaz nerunājot par to, ka mājā kāds būtu nogalināts.

-     Neko nevaru līdzēt. Es…

-    Jūs esat aktrise, vai ne?

Jautājums pārsteidza viņu nesagatavotu.

-    Jā, es…

-     Vai jums ir panākumi?

-     Domāju, ka ir, bet kāds tam sakars…?

Bija laiks piecirst āķi.

-     Maza papildu popularitāte nenāktu par ļaunu, vai ne? Visā valstī jūs redz televīzijas vakara ziņās, arī laikrakstu pirmajās…

Daiena pameta uz viņu niknu skatienu.

-    Es tā nerīkojos popularitātes dēļ. Nekad nesūtītu nevainīgu cilvēku uz…

-     Pats svarīgākais vārds šoreiz ir nevainīgs, misis Stīvensa. Un es pierādīšu gan jums, gan zvērināto kungiem un dāmām, ka misters Altjeri nav vainīgs. Pateicos! Man jums vairāk jautājumu nav.

Daiena Stīvensa ignorēja divkāršo mājienu. Ejot uz savu vietu, viņa dusmās kvēloja. Viņa čukstus pajautāja prokuroram:

-    Vai varu iet?

-    Jā. Likšu kādam jūs pavadīt.

-     Tas nav nepieciešams. Pateicos!

Daiena devās uz durvīm un pēc tam uz garāžu, bet ausīs zvanīja advokāta vārdi. Jūs esat aktrise, vai ne?… Maza papildu popularitāte nenāktu par ļaunu, vai ne? Tas pazemoja. Tomēr visā visumā viņa ar savu liecību bija apmierināta. Bija izstāstīts zvērinātajiem, ko tieši viņa redzējusi, un zvērinātajiem nebija iemesla tam neticēt. Antonijs Altjeri tiks notiesāts un nokļūs cietumā līdz mūža galam. Tomēr Daiena nespēja izmest no prāta šā cilvēka ļauno skatienu, tāpēc pāri mugurai pārskrēja vieglas trīsas.

Viņa iedeva garāžas kalpotājam savu talonu un devās pie automašīnas.

Pēc pāris minūtēm Daiena jau bija uz ielas un brauca uz ziemeļiem, uz mājām.

Pie krustojuma bija novietota "Stop" zīme. Daienai apstājoties, pie automašīnas pienāca labi ģērbies jauns cilvēks, kas bija stāvējis uz ietves.

-    Atvainojiet! Esmu apmaldījies. Vai jūs nevarētu…

Daiena nolaida uz leju logu.

-     Vai jūs nepateiktu, kā nokļūt uz Holandes tuneli? - Jaunais cilvēks runāja ar itāliešu akcentu.

-    Jā. Tas ir pavisam vienkārši. Ejiet līdz pirmajai…

Jaunais cilvēks pacēla roku, kurā bija pistole ar klusinātāju.

-    Ārā no mašīnas, cienītā! Veicīgi!

Daiena nobālēja.

-     Labi. Tikai nevajag… - Viņa pastiepa roku uz durvju pusi, vīrietis pakāpās atpakaļ, taču Daiena nospieda gāzes pedāli, un mašīna aizjoņoja. Varēja dzirdēt, kā pēc lodes trāpījuma izbirst pakaļējais stikls, vēl viena lode trāpīja automašīnai aizmugurē. Sirds sāka pukstēt tik strauji, ka kļuva grūti elpot.

Daiena Stīvensa bija lasījusi par bruņotu automašīnu nolaupīšanu, taču tas vienmēr bija noticis citā vietā un ar kādu citu. Turklāt vīrietis bija mēģinājis viņu nošaut. Vai automašīnu nolaupītāji tā rīkojas? Daiena paņēma mobilo tālruni un piezvanīja uz 911. Operators atbildēja gandrīz tūlīt.

-    Deviņi, viens, viens. Kas atgadījies?

Izstāstījusi, kas noticis, Daiena saprata, ka zvanījusi

velti. Šobrīd vīrietis jau bija labā gabalā.

-     Es nosūtīšu uz turieni policistu. Vai jūs nepateiktu savu vārdu, adresi un tālruņa numuru?

Daiena to visu pateica. Tas neko nedos, viņa nodomāja. Pametusi skatienu uz izšauto logu aiz muguras, viņa nodrebinājās. Ļoti gribējās piezvanīt Ričardam uz darbu un izstāstīt par uzbrukumu, taču viņa zināja, ka vīrs gatavo steidzamu projektu. Ja viņa tagad zvanītu un stāstītu, kas noticis, Ričards satrauktos un steigtos uz mājām, taču viņa negribēja, lai vīrs neiekļautos termiņos. Viņa pagaidīs, kad vīrs būs mājās.

Piepeši prātā ienāca doma, no kuras kājas kļuva aukstas. Vai vīrietis bija viņu gaidījis, vai arī uzbrukums ir nejaušība? Viņa atcerējās sarunu ar Ričardu tiesas sākumā.

Manuprāt, tev nevajag liecināt, Daiena. Tas var būt bīstami.

Neraizējies, mīfais! Altjeri notiesās un ieliks aiz atslēgas uz visiem laikiem.

Bet viņam ir draugi un…

Ričard, ja to nedarīšu, es nespēšu sev piedot.

Tā ir tikai sagadīšanās, nolēma Daiena. Nez vai Altjeri būs tik traks, lai vērstos pret mani, īpaši tagad, tiesas laikā.

Daiena nogriezās no šosejas un brauca uz rietumiem līdz mājai Austrumu Septiņdesmit piektajā ielā, kur viņa dzīvoja. Pirms iebraukšanas apakšzemes garāžā viņa pēdējo reizi vērīgi palūkojās atpakaļskata spogulī. Šķita, ka viss ir normāli.

Viņas dzīvoklis bija pirmajā stāvā, liels, ar kāpnēm uz otro stāvu, plašu dzīvojamo istabu, logiem no grīdas līdz griestiem un lielu marmora kamīnu. Dzīvoklī bija polsterēti dīvāni ar puķainu rakstu, klubkrēsli, iebūvēts grāmatu skapis un liels televizora ekrāns. Sienas rotāja krāsainu gleznu varavīksne. Čailds Hasams, Žils Pashins, Tomass Bērčs un Džordžs Hičkoks, bet atsevišķi vienā vietā sagrupēti Daienas gleznojumi.

Otrajā stāvā bija galvenā guļamistaba un vannas istaba, kā arī saulaina darbnīca gleznošanai. Pie sienām karājās vairākas pašas gleznas. Istabas vidū uz molberta stāvēja nepabeigts portrets.

Pārbraukusi mājās, Daiena vispirms iesteidzās darbnīcā. Viņa noņēma no molberta puspabeigto portretu un uzlika jaunu audeklu. Pēc tam sāka skicēt tā cilvēka seju, kas bija mēģinājis viņu nogalināt, taču rokas trīcēja un vajadzēja darbu pārtraukt.

Braucot pie Daienas Stīvensas uz mājām, detektīvs Ērls Grinbergs sūrojās:

-    Šī darba daļa man patīk vismazāk.

Roberts Pregicers sacīja:

-     Labāk, ja pateiksim mēs, nekā viņa to atklās vakara ziņās. - Viņš pameta skatienu uz Grīnbergu. - Vai tu viņai pateiksi?

Ērls Grinbergs nelaimīgs pamāja. Prātā ienāca nostāsts par detektīvu, kas bija devies informēt par vīra nāvi misis Edamsu, patruļas policista sievu.

Viņa ir ļoti jūtīga, šefs bija brīdinājis detektīvu. Pavēstot nāves ziņu, jābūt uzmanīgam.

Neraizējies, gan tikšu galā.

Detektīvs bija pieklauvējis pie Edamsu mājas durvīm un, sievietei atverot durvis, pajautājis: vai jūs esat Edamsa atraitne?

Daienu satrūcināja durvju zvans. Viņa piegāja pie sarunu ierīces.

-    Kas tur ir?

-     Detektīvs Ērls Grinbergs. Es vēlētos ar jums aprunāties, misis Stīvensa.

Sakarā ar mēģinājumu nolaupīt automašīnu, nodomāja Daiena. Policija ātri ieradusies.

Viņa nospieda pogu, ielaizdama Grīnbergu gaitenī, un devās pie durvīm.

-     Lūdzu!

-    Vai misis Stīvensa?

-    Jā. Paldies, ka esat ieradies tik ātri. Es sāku zīmēt tā cilvēka skici, tikai… - Viņa dziļi ievilka elpu. - Viņš bija tumsnējs, ar dziļi iegrimušām gaišbrūnām acīm un mazu dzimumzīmīti uz vaiga. Pistole ar klusinātāju un…

Grīnbergs apjucis skatījās uz sievieti.

-    Atvainojiet! Nesaprotu, par ko…

-    Par automašīnas nolaupīšanu. Es piezvanīju uz deviņi, viens, viens un… - Viņa ieraudzīja detektīva sejas izteiksmi. - Jūs neesat sakarā ar automašīnas nolaupīšanu?

-     Nē, kundze. - Grīnbergs brīdi klusēja. - Vai drīkstu ieiet?

-     Lūdzu!

Grīnbergs iegāja dzīvoklī. Daiena, pieri saraukusi, vēroja viņu.

-     Kāpēc tad jūs esat ieradies? Kaut kas atgadījies?

Detektīvam šķita, ka vārdi negrib nākt pār lūpām.

-    Jā. Atvainojiet! Diemžēl man ir slikta ziņa. Par jūsu vīru.

-     Kas noticis? - Daienai ietrīcējās balss.

-    Ar viņu atgadījusies nelaime.

Daienai piepeši kļuva salti.

-     Kāda nelaime?

Grinbergs dziļi ievilka elpu.

-    Pagājušajā naktī viņš nogalināts, misis Stīvensa. No rīta atradām viņu zem īstriveras tilta.

Daiena ilgi lūkojās uz detektīvu, tad lēni papurināja galvu.

-    Jūs esat kļūdījies, leitnant. Mans vīrs ir darbā savā laboratorijā.

Izrādījās, ka uzdevums ir grūtāks, nekā varēja paredzēt.

-    Misis Stīvensa, vai pagājušo nakti jūsu vīrs bija mājās?

-     Nē, taču Ričards bieži strādā naktīs. Viņš ir zinātnieks. - Daiena satraucās arvien vairāk.

-    Vii jums zināms, ka jūsu vīrs bija saistīts ar mafiju?

Daiena nobālēja.

-    Ar mafiju? Vai jūs esat pie pilna prāta?

-     Mēs atradām…

Daiena dziļi ievilka elpu.

-     Uzrādiet savu identifikācijas karti!

-    Nu protams! - Detektīvs Grīnbergs izvilka identifikācijas karti un parādīja.

Daiena paskatījās uz to, atdeva atpakaļ un iecirta Grīnbergam sejā smagu pļauku.

-     Vai pilsēta jums maksā par to, ka staigājat apkārt un baidāt godīgus pilsoņus? Mans vīrs nav miris! Viņš ir darbā! - Daiena jau kliedza.

Grīnbergs ieskatījās viņai acīs un ieraudzīja tajās šoku un noliegumu.

-     Misis Stīvensa, vai nevēlaties, lai atsūtu kādu, kas pieskata jūs un…

-    Ja kādu vajag pieskatīt, tad jūs! Tagad ejiet prom!

-    Misis Stīvensa…

-     Nekavējoties!

Grīnbergs izvilka no kabatas vizītkarti un nolika uz galda.

-     Ja jums rodas vēlēšanās ar mani parunāt, te būs mans tālruņa numurs.

Ejot ārā pa durvīm, Grīnbergs nodomāja: patiešām lieliski nostrādāts. Tikpat labi es būtu varējis pajautāt: "Vai jūs esat Stīvensa atraitne?"

Tiklīdz durvis aiz detektīva Grīnberga aizvērās, Daiena aizslēdza ārdurvis un trīcēdama dziļi ievilka elpu.

Idiots! Atnāk tāds uz nepareizu dzīvokli un mēģina baidīt. Vajadzēs par viņu ziņot. Daiena iemeta acis pulkstenī. Ričardam drīz jābūt mājās. Laiks ķerties pie vakariņu gatavošanas. Viņa pagatavos paelju, vīra mīļāko ēdienu. Daiena iegāja virtuvē un ķērās pie darba.

Tā kā Ričarda darbs bija slepens, Daiena nekad netraucēja viņu laboratorijā, un, ja vīrs nezvanīja, tas liecināja, ka viņš atgriezīsies vēlu. Pulksten astoņos paelja bija gatava. Daiena to nogaršoja un apmierināta pasmaidīja. Ēdiens bija tieši tāds, kāds Ričardam garšoja. Kad desmitos vīrs vēl arvien nebija ieradies, Daiena ielika paelju ledusskapī un pielīmēja pie tā durvīm zīmīti: Mīļais, vakariņas ir ledusskapī. Pamodini mani! Pārbraucis mājās, Ričards būs izsalcis.

Daienai piepeši uznāca spēku izsīkums. Viņa noģērbās, uzvilka naktskreklu, iztīrīja zobus un iekāpa gultā. Pēc īsa brīža viņa bija cieši aizmigusi.

Viņa pamodās trijos naktī ar kliedzienu.

Otrā nodala

Daiena pārstāja trīcēt tikai pret rītu. Saltums spiedās kaulos. Ričards bija miris. Viņa nekad vairs neredzēs vīru, nedzirdēs viņa balsi, nepiekļaus viņu cieši sev klāt. Un es pie tā esmu vainīga. Man nevajadzēja spert savu kāju tiesas zālē. Ak, Ričard, piedod man… lūdzu, piedod… es nespēšu dzīvot bez tevis. Tu biji mana dzīvība, dzīves saturs, un nu tas man zudis.

Gribējās sarauties mazā kamoliņā.

Gribējās izzust.

Gribējās nomirt.

Daiena gulēja pamesta viena un domāja par pagātni, par to, kā Ričards bija pārveidojis viņas dzīvi…

Daiena Vesta bija uzaugusi Sendspointā, Ņujorkas štatā, klusā pārticības salā. Tēvs bija ķirurgs, māte māksliniece, un Daiena sāka zīmēt trīs gadu vecumā. Viņa bija mācījusies Sentpolas internātskolā, un koledžas pirmajā kursā viņai bija īsa draudzība ar pievilcīgo matemātikas skolotāju. Skolotājs bija teicis, ka vēlas viņu precēt, jo Daiena viņam ir vienīgā sieviete visā pasaulē. Uzzinājusi, ka skolotājam ir sieva un trīs bērni, Daiena nosprieda, ka viņam kaut kas nav kārtībā ar matemātiku vai atmiņu, un pārgāja uz Velslijas koledžu.

Daiena aizrāvās ar mākslu un katru brīvo brīdi pavadīja gleznojot. Beidzot skolu, viņa jau sāka pārdot savas gleznas un ieguva daudzsološas mākslinieces slavu.

Tajā rudenī prominenta Piektās avēnijas mākslas galerija sarīkoja Daienas gleznu izstādi, un tai bija milzīgi panākumi. Galerijas īpašnieks Pols Dīkons bija bagāts un erudīts afroamerikānis, kas palīdzēja Daienai tikt pie tādiem sasniegumiem.

Atklāšanas dienā salons bija ļaužu pilns. Dīkons piegāja pie Daienas, smaidīdams pa visu seju.

-     Apsveicu! Gleznu lielākā daļa jau pārdota! Nākamajos mēnešos, tiklīdz būsi gatava, rīkošu nākamo izstādi.

Daiena jutās dziļi saviļņota.

-    Tas ir brīnišķīgi, Pol.

-    Tu esi to pelnījusi. - Viņš uzsita Daienai uz pleca un aizsteidzās.

Daiena patlaban rakstīja autogrāfu, kad pie viņas no mugurpuses pienāca kāds vīrietis un pateica:

-    Man patīk jūsu līnijas.

Daiena sastinga. Viņa apsviedās apkārt un pavēra muti, lai atcirstu kaut ko asu, taču vīrietis turpināja:

-     Tās ir tikpat izsmalcinātas kā Roseti un Manē. - Viņš aplūkoja gleznu pie sienas.

Daiena laikus attapās.

-    Ak! - Viņa paskatījās uz vīrieti vērīgāk. Viņam varēja dot trīsdesmit piecus gadus. Vīrietis bija sešas pēdas garš, ar sportisku augumu, gaišiem matiem, koši zilām acīm. Mugurā viņam bija mīksts dzeltenbrūns uzvalks, balts krekls ar brūnu kaklasaiti.

-    Es… paldies!

-     Kad jūs sākāt gleznot?

-     Jau bērnībā. Mana māte bija gleznotāja.

Vīrietis pasmaidīja.

-    Mana māte bija virēja, taču gatavot ēdienu neprotu. Es zinu, kā jūs sauc. Es esmu Ričards Stīvenss.

Šajā brīdī parādījās Pols Dīkons ar trim saiņiem.

-     Te būs jūsu gleznas, mister Stīvens. Lai tās jums sagādā prieku! - Viņš iedeva saiņus Stīvensam un aizgāja.

Daiena izbrīnā paskahjas uz vīrieti.

-    Jūs nopirkāt trīs manas gleznas?

-    Mājās man ir vēl divas.

-     Es… es jūtos glaimota.

-    Es protu novērtēt talantu.

-     Pateicos!

Viņš vilcinājās.

-    Jums droši vien nav laika, tāpēc skriešu…

Daiena dzirdēja sevi sakām:

-     Nē. Man nekur nav jāsteidzas.

Vīrieša smaids kļuva vēl platāks.

-      Labi. Jūs varētu man izrādīt lielu laipnību, mis Vesta.

Daiena pameta skatienu uz vīrieša kreiso roku. Tajā nebija laulības gredzena.

-     Proti?

-    Tā sanācis, ka man ir divas biļetes uz Noela Kauar- da "Laimīgo dvēseli" rītvakar, bet nav neviena, kas nāktu līdzi. Vai esat brīva?…

Daiena brīdi vēroja vīrieti. Viņš šķita jauks un ļoti pievilcīgs, taču - grozi, kā gribi, - pilnīgi svešs cilvēks. Ļoti bīstami. Pārāk bīstami. Taču viņa izdzirdēja sevi sakām:

-    Es labprāt iešu.

Nākamais vakars izvērtās ļoti jauks. Ričarda Stīvensa sabiedrība bija brīnišķīga, acumirklī radās saskaņa. Abiem bija kopīgas mākslas .un mūzikas intereses un ne tas vien. Daienu vilka pie viņa, taču nebija zināms, vai viņš jūt to pašu.

Vakara beigās Ričards pajautāja:

-    Vai rītvakar esat brīva?

Daiena ne mirkli nekavējās ar atbildi.

-Jā-

Nakamajā vakarā viņi ieturēja vakariņas klusa Soho restorānā.

-    Pastāsti par sevi, Ričard!

-    Nav jau daudz, ko stāstīt. Esmu dzimis Čikāgā. Tēvs bija arhitekts un projektēja ēkas visā pasaulē, mēs ar māti ceļojām viņam līdzi. Esmu apmeklējis kādu duci skolu ārzemēs un pašaizsardzības nolūkā iemācījies vienu otru valodu.

-    Ar ko tu nodarbojies? Kāds ir tavs maizes darbs?

-     Es strādāju KIG - Kingslija Internacionālajā grupā. Tas ir liels zinātnieku kolektīvs.

-     Izklausās interesanti.

-     Darbs ir aizraujošs. Mēs nodarbojamies ar visprogresīvāko tehnoloģiju pētījumiem. Ja mūsu darbam būtu moto, tas skanētu apmēram tā: "Ja nezinām atbildi šodien, pienāciet rīt."

Pēc vakariņām Ričards pavadīja Daienu uz mājām. Pie durvīm viņš saņēma Daienas roku un pateica:

-     Vakars man sagādāja lielu prieku. Paldies! - Un projām bija.

Daiena palika stāvam un noskatījās, kā Ričards aiziet. Priecājos, ka viņš ir džentlmenis, nevis meitu mednieks. Patiešām priecājos par to. Sasodīts!

Turpmāk viņi katru vakaru bija kopā, un, ieraugot Ričardu, Daienai katru reizi kļuva silti ap sirdi.

Kādu piektdienas vakaru Ričards pavēstīja:

-    Sestdienās es trenēju mazās līgas komandu. Vai nevēlies atnākt man līdzi un paskatīties?

Daiena pamāja.

-     Darīšu to mīļu prātu, treneri.

Nākamās dienas rītā Daiena noskatījās Ričarda nodarbības ar jūsmīgajiem jaunajiem bumbas spēlētājiem. Viņš bija maigs un aizgādīgs, un pacietīgs un priecīgi kliedza, kad desmit gadus vecais Tims Holms noķēra bumbu lidojumā, turklāt bija skaidri redzams, ka bērni treneri dievina.

Daiena nodomāja: es iemīlos, iemīlos.

Pēc dažām dienām Daiena ieturēja bezrūpīgu lenču kopā ar draudzenēm un pēc restorāna gāja garām čigānietes zīlēšanas salonam.

-     Ieiesim, lai mums izzīlē nākotni, - Daiena impulsīvi ierunājās.

-     Nevaru, Daiena. Man jāiet atpakaļ uz darbu.

-     Man arī.

-     Man jāpaņem Džonijs.

-    Aizej pati! Pēc tam izstāstīsi, ko teica.

-    Labi, ieiešu.

Pēc piecām minūtēm Daiena sēdēja viena pati pretī vecai, izdilušai raganai ar zelta zobiem pilnu muti un netīru šalli ap galvu.

Tās ir tikai muļķības, domāja Daiena. Kāpēc es to daru? Taču viņa zināja, kāpēc to dara. Gribējās pajautāt, vai viņu ar Ričardu gaida kopīga nākotne. Daru to tikai joka pēc, viņa sacīja sev.

Daiena noskatījās, kā vecā sieviete paņem taro kāršu kavu un sāk to jaukt, ne reizi nepaceļot acis uz augšu.

-     Es vēlētos zināt, vai…

-      Kuš! - Sieviete apgrieza kārti otrādi. Uz tās bija āksts krāsainā apģērbā, ar somu. Sieviete brīdi viņu pētīja. - Tu uzzināsi daudzus noslēpumus. - Viņa apgrieza nākamo taro kārti. - Tas ir Mēness. Tev ir vēlēšanās, par kurām neesi droša.

Brīdi vilcinājusies, Daiena pamāja.

-     Vai tām ir sakars ar vīrieti?

-Jā-

Vecā sieva apgrieza otrādi nākamo kārti.

-    Tā ir mīlētāju kārts.

Daiena pasmaidīja.

-    Vai tā ir laba zīme?

-      Paskatīsimies. To pavēstīs trīs nākamās kārtis. - Viņa apgrieza vēl vienu kārti. - Pakārtais. - Zīlniece sarauca pieri, brīdi klusēja un apgrieza nākamo kārti. - Sātans, - viņa nomurmināja.

-     Vai tas ir slikti? - Daiena bezrūpīgi pajautāja.

Čigāniete neko neatbildēja.

Daiena noskatījās, kā viņa apgriež vēl vienu kārti. Viņa papurināja galvu. Balss skanēja dīvaini tukši.

-    Nāves kārts. Daiena piecēlās kājās.

-    Nekam no tā visa es neticu, - viņa pikti noteica. Vecā sieva palūkojās uz Daienu, viņas balss skanēja

drūmi.

-    Nav svarīgi, kam tu tici. Tev visapkārt ir nāve.

Trešā nodala

Berlīne, Vacija

Policijas šefs Oto Šifers, divi policisti formas tērpos un dzīvojamās mājas pārvaldnieks Kārlis Gecs noraudzījās uz kailo līķi pārplūdušajā vannā. Līķim uz kakla bija tikko manāms nobrāzums.

Policijas šefs palika pirkstu zem pilošā krāna.

-    Auksts. - Viņš paostīja tukšo dzērienu pudeli blakus vannai un pagriezās pret mājas pārvaldnieku. - Kā viņu sauc?

-    Sonja Ferbruge. Vīrs Francis Ferbrugs. Viņš ir kaut kāds zinātnieks.

-    Viņa dzīvoja šeit kopā ar vīru?

-     Septiņus gadus. Brīnišķīgi iemītnieki. īri vienmēr maksāja laikā. Nekad nekādu nepatikšanu. Visi mīlēja… - Viņš apjēdza, ko bija gribējis teikt, un apklusa.

-    Vai misis Ferbruge strādāja?

-     Jā, interneta kafejnīcā "Cyberlin", kur cilvēki maksā par datoru lietošanu…

-     Kā tas gadījās, ka līķi atradāt jūs?

-       Pie tā vainojams vannas istabas aukstā ūdens krāns. Vairākas reizes mēģināju salabot, bet tas nekad pilnībā nebija aiztaisāms.

-     Un tad?

-    Šorīt apakšējā dzīvokļa īrnieks sāka sūdzēties, ka no griestiem pil ūdens. Es uzgāju augšā, pieklauvēju pie durvīm, bet, tā kā neviens neatsaucās, atslēdzu durvis ar savu kopējo atslēgu. Iegājis vannas istabā, atradu… - Balss viņam aizlūza.

Detektīvs iegāja vannas istabā.

-     Skapjos nav nevienas stipro dzērienu pudeles, ir tikai vīns.

Šefs pamāja.

-      Pareizi. - Viņš norādīja uz pudeli blakus vannai. - Vai pirkstu nospiedumi ir pārbaudīti?

-    Jā, ser.

Šefs pagriezās pret Kārli Gecu.

-    Vai jūs zināt, kur ir misters Ferbrugs?

-      Nē. Vienmēr redzu viņu no rīta ejam uz darbu, taču… - Pārvaldnieks bezpalīdzīgi pamāja.

-    Vai šorīt viņu redzējāt? -Nē.

-     Vai nezināt, varbūt misters Ferbrugs gatavojās kaut kur aizceļot?

-    Nē, ser, nezinu.

Šefs pagriezās pret detektīvu.

-    Aprunājieties ar citiem īrniekiem! Noskaidrojiet, vai misis Ferbruge pēdējā laikā nav izskatījusies nomākta, vai nav strīdējusies ar vīru un vai nebija alkoholiķe. Ievāriet informāciju, kādu vien iespējams. - Viņš paskatījās uz Kārli Gecu. - Mēs pārbaudīsim vīru. Ja zināt kaut ko tādu, kas var noderēt…

Kārlis Gecs kā šaubīdamies pateica:

-     Nezinu, vai tas ko dod, bet kāds mājas iemītnieks teica, ka pagājušo nakti pie mājas stāvējusi ātrā palīdzība, it kā būtu kāds saslimis. Kamēr izgāju ārā pārbaudīt, kas noticis, palīdzības automašīna bija aizbraukusi. Tas jums noder?

-     Paskatīsimies, - šefs atbildēja.

-     Ko… ko darīt ar līķi? - nervozi painteresējās Kārlis Gecs.

-     Medicīnas eksperts jau ir ceļā. Izlaidiet no vannas ūdeni un uzmetiet viņai dvieli!

Ceturtā nodaļa

Diemžēl man ir slikta ziņa… pagājušajā naktī viņš nogalināts… atradām viņu zem tilta…

Daienai Stīvensai laiks bija apstājies. Viņa bezmērķīgi klīda pa atmiņu pilno lielo dzīvokli un domāja: tam zudušas visas ērtības… siltums zudis… bez Ričarda tas ir tikai aukstu ķieģeļu sakopojums. Nekad tajā vairs nebūs dzīvības.

Daiena noslīga uz dīvāna un aizvēra acis. Ričard, mīļais, kāzu dienā tu jautāji, kādu dāvanu vēlos. Es teicu, ka nekādu. Taču tagad vēlos. Atgriezies pie manis! Nav svarīgi, ka nevaru tevi ieraudzīt. Vienkārši apskauj mani! Es zināšu, ka esi tepat. Vēl reizi gribu sajust tavu pieskārienu. Gribu just, kā tu glāsti manas krūtis… Gribu iedomāties tavu balsi sakām, ka gatavoju labāko paelju pasaulē… Gribu dzirdēt tavu balsi lūdzam, lai nevelku tev nost segu… Gribu dzirdēt tevi sakām, ka mīli mani. Viņa meģinaja apturēt pēkšņi uznākušo asaru vilni, taču tas nebija iespējams.

Sapratusi, ka Ričards ir miris, Daiena vairākas dienas pavadīja, ieslēgusies aptumšotajā dzīvoklī, un neatbildēja nedz uz tālruņa zvaniem, nedz zvanīšanu pie durvīm. Viņa slēpās kā ievainots dzīvnieks. Gribējās palikt vienai ar savām sāpēm. Ričard, tik daudzas reizes vēlējos tev sacīt: "Es mīlu tevi," - lai tu pateiktu: "Arī es tevi mīlu." Taču negribēju izklausīties kā ubadze. Es biju mulķe. Tagad esmu ubadze.

Kad pastāvīgā telefona zvanīšana un durvju zvana džinkstēšana nemitējās, Daiena atvēra durvis.

Uz sliekšņa stāvēja Kerolaina Tēra, viena no labākajām draudzenēm. Paskatījusies uz Daienu, viņa sacīja:

-    Tevi nevar ne pazīt. - Balss atmaiga. - Visi cenšas tevi sazvanīt, mīļā. Mēs visi esam noraizējušies līdz nāvei.

-     Piedod, Kerolaina, taču es nespēju…

Kerolaina apskāva Daienu.

-    Zinu. Taču daudzie draugi vēlas tevi redzēt.

Daiena papurināja galvu.

-     Nē, tas nav iespē…

-     Daiena, Ričarda mūžs ir galā, bet tavējais ne. Nenoslēdzies no cilvēkiem, kuri tevi mīl. Es viņiem visiem piezvanīšu.

Daienas un Ričarda draugi zvanīja un nāca uz dzīvokli, un Daiena neatņemdamās klausījās nāves klišeju litāniju, kurai nebija gala.

-     Domā par notikušo citādi, Daiena! Ričards ir radis sev mieru…

-    Dievs aicināja viņu pie sevis, mīļā…

-    Es zinu, ka Ričards ir debesīs un noraugās uz tevi…

-    Viņš aizgājis labākā pasaulē…

-    Tagad viņš ir kopā ar eņģeļiem…

Daienai gribējās kliegt.

Šķita, ka apmeklētāju straumei nav gala. Uz mājām atnāca Pols Dīkons, kura galerija bija izstādījusi Daienas darbus. Viņš apskāva Daienu un sacīja:

-    Es mēģinu tevi sazvanīt, taču…

-     Zinu.

-     Man ļoti žēl Ričarda. Džentlmenis, kādu reti gadās satikt. Bet tu, Daiena, nedrīksti noslēgties. Cilvēki vēlas skatīt vairāk tavu brīnišķīgo darbu.

-     Es nespēju. Tas nav vairs svarīgi, Pol. Nekas nav vairs svarīgi. Ar mani viss galā.

Pārliecināt viņu nebija iespējams.

Kad nākamajā dienā atskanēja zvans pie durvīm, Daiena negribīgi gāja tās atvērt. Ieskatoties actiņā, šķita, ka aiz durvīm sastājies neliels pūlis. Gaitenī stāvēja ducis jaunu zēnu.

Viens no zēniem turēja mazu ziedu pušķīti.

-      Labrīt, misis Stīvensa! - Viņš pasniedza ziedus Daienai.

-     Pateicos! - Viņa piepeši atcerējās, no kurienes ir šie zēni. Ričarda trenētā mazās līgas komanda.

Daiena bija saņēmusi neskaitāmus ziedu grozus, kartītes ar līdzjūtības apliecinājumiem, e-pasta vēstules, bet šī dāvana viņu aizkustināja visvairāk.

-     Ienāciet! - Daiena paaicināja.

Zēni pulciņā iegāja istabā.

-    Mēs tikai gribējām pateikt, cik slikti jūtamies.

-    Jūsu vīrs bija kolosāls puika.

-    Viņš patiešām bija vienreizējs.

-     Viņš bija pats godājamākais treneris.

Vienīgais, ko Daiena varēja darīt, bija valdīt asaras.

-     Pateicos! Arī viņš domāja, ka jūs esat lieliski zēni. Viņš lepojās ar jums. - Daiena dziļi ievilka elpu. - Vai nevēlaties limonādi vai…

Tims Holms, kas bija notvēris lidojošo bumbiņu, atsaucās:

-     Paldies, nē, misis Stīvensa. Mēs tikai gribējām pateikt, ka arī mums viņa trūks. Mēs visi sametām ziediem. Tie maksāja divpadsmit dolārus.

-    Mēs gribējām pateikt, ka jūtamies ļoti nelaimīgi.

Daiena paskatījās uz zēniem un klusu sacīja:

-    Paldies, zēni! Zinu, Ričards būtu ļoti gandarīts, ka atnācāt.

Daiena noskatījās, kā zēni nomurmina atvadu vārdus un aiziet.

Viņa atcerējās pirmo reizi, kad bija redzējusi Ričardu treniņā. Viņš bija runājis tā, it kā visi būtu viena vecuma, zēniem saprotamā valodā, un par to tika mīlēts. No tās dienas es jutu, ka iemīlos.

Ārā nodārdēja pērkons, pa loga rūtīm uz leju kā Dieva asaras sāka ripot lietus lāses. Lietus. Bija brīvdienu nedēļas nogale…

-     Vai tev patīk pikniki? - Ričards pajautāja.

-    Es tos dievinu.

Viņš pasmaidīja.

-     Es jau tā domāju. Sarīkošu pikniku mums abiem. Rīt pusdienlaikā atbraukšu tev pakaļ.

Bija brīnišķīga, saulaina diena. Ričards sarīkoja pikniku Centrālā parka pašā vidū. Bija sudraba galda piederumi un galdauti, bet, ieskatījusies piknika grozā, Daiena iesmējās. Cepta vēršgaļa… šķiņķis… sieri… pastēte… visādi dzērieni un pusducis deserta.

-    Pietiks nelielai armijai! Kas vēl te būs bez mums? - Galvā neaicināta iešāvās kāda doma. Mācītājs? Viņa nosarka.

Ričards skatījās uz viņu.

-    Vai ar tevi viss kārtībā?

Vai viss kārtībā? Nekad vēl neesmu bijusi tik laimīga.

-    Jā, Ričard.

Viņš pamāja ar galvu.

-    Labi. Negaidīsim armiju, bet sāksim.

Ēdot bija daudz, ko runāt, un šķita, ka ikviens vārds abus satuvina. Starp viņiem radās spēcīga seksuāla spriedze, un abi to juta. Tad pašā ideālās pēcpusdienas vidū sāka līt. Dažu minūšu laikā viņi bija slapji līdz ādai.

-     Atvaino, ka tā iznācis, - Ričards ar nožēlu teica. - Man bija tas jāzina, taču avīzes lietu nesolīja. Baidos, ka tas samaitājis pikniku un…

Daiena pievirzījās viņam tuvāk un klusu pajautāja:

-     Vai tiešām?

Daiena jau bija Ričarda apskāvienos, piekļāvusi lūpas pie viņa lūpām, un juta cauri augumam strāvojošo karstumu. Galu galā atrāvusies, viņa sacīja:

-     Mums jāatbrīvojas no slapjajām drēbēm.

Viņš iesmējās.

-    Tev taisnība. Ja negribam iedzīvoties…

-     Tavās vai manās mājās? - Daiena jautāja.

Ričards piepeši kļuva pavisam rāms.

-     Daiena, vai esi par to pārliecināta? Jautāju tāpēc… ka tā nav palikšana tikai uz vienu nakti.

-    Es zinu, - Daiena klusu atbildēja.

Pēc pusstundas viņi bija Daienas dzīvoklī - noģērbusies, apkampušies. Viņi izlūkoja viens otra satraucošās vietas un, kad nespēja ilgāk izturēt, gāja uz gultu.

Ričards bija uzmanīgs un maigs, kaislīgs un neprātīgs, tā bija burvīga sajūta, kad mēle, atradusi viņu, lēni slīdēja uz priekšu, šķita, ka samtainā krastā skalojas silti viļņi, un tad Ričards dziļi iegāja viņā.

Palikušo dienas un lielāko nakts daļu viņi pavadīja sarunājoties un mīlējoties, atverot sirdi viens otram, un tas bija neizsakāmi labi.

No rīta, kamēr Daiena gatavoja brokastis, Ričards pajautāja:

-    Daiena, vai tu kļūsi mana sieva?

Viņa pagriezās un maigi atbildēja:

-    Jā, protams.

Kāzas notika pēc mēneša. Ceremonija bija mīļa un brīnišķīga, draugi un ģimene apsveica jaunlaulātos. Daiena paskatījās uz Ričarda starojošo seju, iedomājās zīlnieces smieklīgo pareģojumu un pasmaidīja.

Nākamajā nedēļā viņi bija ieplānojuši doties uz Franciju, lai pavadītu tur medusmēnesi, taču Ričards piezvanīja no darba.

-    Nupat uzradies jauns projekts, es nekur netieku. Vai neņemsi ļaunā, ja dosimies ceļā pēc pāris mēnešiem? Piedod man, mīļā!

-    Protams, viss kārtībā, mīļais, - viņa atbildēja.

-     Vai nevēlies izkustēties no mājas un kopā ar mani ieturēt lenču?

-     Labprāt!

-    Tev garšo franču ēdieni. Es zinu lielisku franču restorānu. Iegriezīšos pie tevis pēc pusstundas.

Pēc pusstundas Ričards ārā gaidīja Daienu.

-     Sveika, mīļā! Man jāpavada viens no mūsu klientiem uz lidostu. Viņš lido uz Eiropu. Atvadīsimies un pēc tam ieturēsim lenču.

Viņa apskāva Ričardu.

-    Ļoti labi.

Pēc ierašanās Kenedija lidostā Ričards pavēstīja:

-    Viņam ir privātā lidmašīna. Satiksimies ar viņu uz skrejceļa.

Sargs ielaida abus norobežotajā daļā, kur stāvēja "Challenger" lidmašīna. Ričards paskatījās visapkārt.

-    Viņš vēl nav ieradies. Pagaidīsim lidmašīnā!

-     Labi.

Viņi piegāja pie trapa un iekāpa luksusa lidmašīnā. Tās motori darbojās.

No kabīnes iznāca stjuarts.

-     Labrīt!

-     Labrīt! - Ričards pasveicināja.

Daiena smaidīja.

-     Labrīt!

Viņi noskatījās, kā stjuarts aizver durvis. Daiena palūkojās uz Ričardu.

-    Kā tu domā, cik ilgi klients aizkavēsies?

-    Viņš nevarētu kavēties ilgi.

Motori sāka rūkt arvien skaļāk. Lidmašīna sāka ripot. Daiena paskatījās pa logu un nobālēja.

-     Ričard, mēs braucam!

Ričards pameta uz Daienu izbrīnās pilnu skatienu.

-     Vai tiešām?

-     Paskaties ārā pa iluminatoru! - Viņu pārņēma panika. - Pasaki… saki pilotam…

-    Ko lai saku?

-     Lai apstājas!

-     Nevaru to izdarīt. Viņš jau ceļas gaisā.

Uz brīdi iestājās klusums, bet tad Daiena platām acīm palūkojās uz Ričardu.

-    Uz kurieni mēs lidojam?

-    Vai tad es neteicu? Mēs lidojam uz Parīzi. Tu teici, ka tev garšo franču ēdieni.

Daienai aizrāvās elpa. Viņas sejas izteiksme pārvērtās.

-     Ričard, es tagad nevaru doties uz Parīzi! Man nav nekā mugurā velkama. Neesmu bijusi pie kosmetologa. Man nav…

-    Klīst runas, ka Parīzē esot veikali, - Ričards noteica. Daiena brīdi skatījās uz Ričardu un tad krita viņam ap kaklu.

-    Ak tu muļķīt! Es mīlu tevi! Viņš pasmaidīja.

-    Tu gribēji doties kāzu ceļojumā. Tas tagad notiek.

Piektā nodaļa

Orlī lidostā viņus gaidīja limuzīns, lai aizvestu abus uz viesnīcu "Plaza Athēnēe".

Pēc ierašanās tur menedžeris paziņoja:

-    Mister un misis Stīvensa, numurs sagatavots.

-     Pateicos!

Viņiem bija rezervēts 310. numurs. Menedžeris atvēra durvis, Daiena ar Ričardu iegāja numurā. Daiena satriekta apstājās. Pie sienām karājās pusducis pašas gleznu. Viņa atskatījās uz Ričardu.

-     Kā tas iespējams, ka…

-    Nav ne jausmas, - Ričards nevainīgi atbildēja. - Jādomā, arī te ir cilvēki ar labu gaumi.

Daiena ilgi un kvēli noskūpstīja vīru.

* * *

Parīze bija kā brīnumzeme. Pirmā pietura bija "Givenchy", lai sapirktos abiem visu, kas vajadzīgs, pēc tam "Louis Vuitton", lai būtu, kur jauno apģērbu salikt.

Mierīgā solī viņi aizstaigāja pa Elizejas laukiem līdz Konkordijas laukumam, apskatīja Triumfa arku, Burbo- nu pili un Madlēnas baznīcu. Viņi izstaigāja Vandomas laukumu un veselu dienu pavadīja Luvras muzejā. Viņi klaiņoja pa Rodēna muzeja skulptūru dārzu, ēda romantiskas vakariņas "Auberge de Trois Bottheurs", "Au Petit Chez Soi", un "D'Chez Eux".

Vienīgās Daienas pamanītās dīvainības bija zvanīšana pa telefonu Ričardam neparastos laikos.

-     Kas tur bija? - reiz Daiena pajautāja trijos naktī, kad Ričards beidza runāt pa telefonu.

-     Parastie darba jautājumi.

Nakts vidū?

-     Daiena! Daiena!

Viņa iztrūkās no pārdomām. Viņai pāri pārliekusies bija Kerolaina Tēra.

-    Vai ar tevi viss kārtībā?

-    Jā… viss kārtībā.

Kerolaina aplika Daienai rokas ap pleciem.

-     Vienkārši jāpaiet laikam. Tagad ir tikai dažas dienas. - Viņa brīdi svārstījās. - Starp citu, vai par bērēm esi padomājusi?

Bēres. Skumjākais vārds. Tajā bija saklausāma nāves un izmisuma atbalss.

-     Es… neesmu… neesmu spējīga…

-    Ļauj, es tev palīdzēšu. Es izvēlēšos zārku un…

-     Nē! - Atbilde izskanēja asāk, nekā Daiena bija gribējusi.

Kerolaina apjukusi paskatījās uz draudzeni.

Ierunājoties no jauna, Daienai trīcēja balss.

-    Vai tu nesaproti? Tas ir pēdējais, ko vēl varu darīt Ričarda labā. Gribu, lai viņa bēres būtu neparastas. Viņš gribētu, lai atvadīties atnāk visi draugi. - Daienai pa vaigiem ritēja asaras.

-      Daiena…

-     Man jāizvēlas Ričardam tāds zārks, lai varu būt droša, ka viņam ir ērta dusa.

Kerolainai nebija, ko teikt.

Detektīvs Ērls Grīnbergs atradās savā kabinetā, kad tajā pašā pēcpusdienā iezvanījās tālrunis.

-     Zvana Daiena Stīvensa.

Nu nē! Grīnbergs atcerējās pliķi sejā pēdējās tikšanās laikā. Kas tagad? Varbūt jaunas pretenzijas? Viņš pacēla klausuli.

-    Detektīvs Grīnbergs.

-     Te Daiena Stīvensa. Zvanu divu iemeslu dēļ. Vispirms gribu atvainoties. Es rīkojos gaužām slikti un to no sirds nožēloju.

Detektīvs jutās pārsteigts.

-    Nevajag atvainoties, misis Stīvensa. Es saprotu, kas jums jāiztur.

Viņš pagaidīja. Taču klausulē valdīja klusums.

-    Jūs teicāt, ka zvanāt divu iemeslu dēļ.

-     Jā. Mans vīrs… - Balss viņai aizlūza. - Mana vīra līķis atrodas kaut kur policijā. Kā es varu dabūt Ričardu atpakaļ? Viņa bēres… es rīkošu Daltona bēru namā.

Balsī bija saklausāms tāds izmisums, ka Grīnbergs saviebās.

-     Misis Stīvensa, baidos, ka iznāks darīšana ar birokrātiju. Vispirms slepkavību izmeklētājam jāuzraksta ziņojums par sekcijas rezultātiem, pēc tam jāapziņo dažādie… - Brīdi viņš domāja, tad pieņēma lēmumu. - Ziniet, jums jau tā rūpju pietiek. Es padomāšu par visu un nokārtošu to visu divu dienu laikā.

-    Ak! Paldies! Liels paldies… - Balss viņai aizlūza, un savienojums pārtrūka.

Ērls Grīnbergs ilgi sēdēja un domāja par Daienu Stī- vensu un sāpēm, kādas viņai jāpiedzīvo. Pēc tam ķērās pie birokrātisko šķēršļu novēršanas.

Daltona bēru nams atradās Medisona avēnijas austrumu pusē. Tā bija iespaidīga divstāvu celtne ar Dienvidu savrupmāju fasādi, iekšpusē gaumīgi, neuzkrītoši iekārtota, ar klusinātu gaismu un gaišiem aizkariem un drapērijām.

-       Man norunāta tikšanās ar misteru Džounsu, - Daiena uzrunāja sekretāri. - Esmu Daiena Stīvensa.

-     Pateicos!

Sekretāre parunāja pa telefonu, un pēc brīža iznāca vadītājs, sirms kungs ar patīkamu seju, lai sasveicinātos ar Daienu.

-     Es esmu Rons Džounss. Mēs runājām pa telefonu. Zinu, cik šādos brīžos cilvēkam ir grūti, misis Stīvensa, un mūsu darbs ir atbrīvot jūs no šā sloga. Pasakiet, ko vēlaties, un es parūpēšos, lai jūsu vēlmes tiktu izpildītas.

-     Es pat nezinu, ko lūgt, - Daiena nedroši ierunājās.

Džounss palocīja galvu.

-        Ar jūsu atļauju paskaidrošu. Mūsu pakalpojumos ietilpst zārks, bēru ceremonija draugiem, kapsētas zemes gabals un apglabāšana. - Viņš uz brīdi apklusa. - Spriežot pēc tā, misis Stīvensa, ko lasīju par jūsu vīra nāvi avīzēs, jūs droši vien gribēsiet, lai zārks bēru ceremonijas laikā ir ciet, tāpēc… -Nē!

Džounss pameta uz atraitni izbrīna pilnu skatienu.

-     Ziniet…

-     Gribu, lai zārks stāv vaļā. Gribu, lai Ričards redz visus savus draugus pirms… - Balss viņai izsīka.

Džounss līdzjūtīgi vēroja Daienu.

-    Saprotu. Tādā gadījumā varu piedāvāt lielisku kos- mētiķi, kurš izdarīs visu, - viņš taktiski piebilda, - kas vajadzīgs. Vai esat tā ar mieru?

Ričardam tas nekādā ziņā nepatiktu, bet… -Jā.

-     Ir vel kaut kas. Vajadzīgas drēbes, kuras velaties vīru apglabāt.

Daiena jutās satriekta. Likās, ka viņa sajūt aukstas sveša cilvēka rokas, kuras grābstās ap Ričarda kailo ķermeni, un nodrebinājās.

-    Misis Stīvensa?

Man jāapģērbj Ričards pašai. Taču es nespēšu skatīties uz viņu, kāds viņš tagad ir. Jāmēģina atcerēties…

-     Misis Stīvensa?

Daiena norija siekalas.

-     Neesmu domājusi par… - Balss aizžņaudzās. - Atvainojiet! - Viņa nespēja turpināt.

Džounss noskatījās, kā jaunā sieviete grīļodamās iziet pa durvīm un apstādina taksometru.

Atgriezusies dzīvoklī, Daiena piegāja pie Ričarda drēbju skapja. Divi ar uzvalkiem pilni plaukti. Ar katru apģērbu bija saistītas dārgas atmiņas. Dzeltenais uzvalks, kuru Ričards bija uzvilcis, kad viņi iepazinās mākslas galerijā. Man patīk jūsu līnijas. Tās ir tikpat izsmalcinātas kā Roseti un Manē. Varbūt atdot šo uzvalku? Nē.

Pirksti pieskārās pie nākamā uzvalka. Gaiši pelēka sporta žakete, kuru viņš bija uzvilcis piknikā, kad abus pārsteidza lietus.

Tavās vai manās mājās?

Tā nav palikšana tikai uz vienu nakti.

Es zinu.

Kā to var nepaturēt?

Nākamais bija uzvalks ar smalku svītriņu. Tev garšo franču ēdieni. Es zinu lielisku franču restorānu…

Tumši zilais bleizers… zamšādas jaka… Daiena aplika zilā uzvalka piedurknes sev apkārt. Nevienu uzvalku nevaru dot projām. Katrs ir mīļa piemiņa.

-     Es nespēju.

Šņukstēdama viņa uz labu laimi pagrāba vienu uzvalku un metās prom.

Nākamajā pēcpusdienā Daienas balss pastā bija ziņa no detektīva Grīnberga.

-     Misis Stīvensa, te detektīvs Grīnbergs. Gribu darīt zināmu, ka viss ir nokārtots. Esmu runājis ar Daltona bēru namu. Varat darīt visu, ko esat ieplānojusi… - Sekoja neilga pauze. - Vēlu jums to labāko… Visu labu!

Daiena piezvanīja Ronam Džounsam uz bēru namu.

-    Cik saprotu, mana vīra līķis aizvests pie jums.

-   Jā, misis Stīvensa. Esmu jau nodevis viņu kosmētika rokās, arī jūsu sūtītās drēbes esam saņēmuši. Paldies!

-    Domāju… vai piektdiena bērēm būs piemērota?

-    Piektdiena ir piemērota diena. Tikmēr mēs parūpēsimies par visiem nepieciešamajiem sīkumiem. Piedāvāju bēres rīkot vienpadsmitos no rīta.

Pēc trim dienām mēs ar Ričardu būsim šķirti uz mūžiem. Vai kamēr viņam piebiedrošos es.

Ceturtdienas rītā Daiena rosīgi gatavojās bērēm, pārbaudīja garo uzlūdzamo un zārka nesēju sarakstu, bet tad iezvanījās tālrunis.

-    Vai misis Stīvensa?

-Jā.

-     Te Rons Džounss. Gribēju pateikt, ka saņēmu jusu vēstuli un viss izdarīts, kā lūdzāt.

Daiena apjuka.

-     Vēstuli?…

-     Jā. Vakar to atnesa kurjers.

-     Neesmu sūtījusi nekādu…

-     Patiesību sakot, biju mazliet pārsteigts, taču tāds ir jūsu lēmums.

-     Mans lēmums?…

-    Jūsu vīra līķi kremējām pirms stundas.

Sestā nodala

Parīze, Francija

Kelliju Herisu varēja pielīdzināt modes pasaulē uzliesmojušai zvaigznei. Viņa bija gandrīz trīsdesmit gadus veca afroamerikāniete ar medus krāsas ādu un seju, par kādu sapņo fotogrāfi. Gudras brūnas acis, jutekliskas, pilnīgas lūpas, skaistas, garas kājas un erotiski daudzsološs augums. Melnie mati apzināti apgriezti īsi, it kā nekārtīgi, atstājot tikai dažas pāri pierei krītošas šķipsnas. Šajā gadā pirms neilga laika "Elle" un "Mademoiselle" lasītāji bija ievēlējuši Kelliju par Pasaules skaistāko modeli.

Beigusi ģērbties, Kellija pārlaida skatienu lepnajam augšstāva dzīvoklim un, kā vienmēr, uztvēra to kā brīnumu. Tas bija lielisks un atradās ekskluzīvajā St.-Louis- en-l'Ile, Parīzes ceturtajā iecirknī. Dzīvoklim bija dubult- durvis, kas vērās uz elegantu zāli ar augstiem griestiem un maigi dzelteniem sienu paneļiem, kā ari uz dzīvojamo istabu, kura bija iekārtota ar eklektiskām franču un pavaldonības laika angļu mēbelēm. No terases atklājās skats uz Parīzes Dievmātes katedrāli Sēnas otrā krastā.

Kellija gaidīja nedēļas nogali. Marks gribēja sagādāt kārtējo pārsteigumu.

Tev jāsaģērbjas uz to smalkāko. Kur mēs dosimies, tev patiks.

Kellija pasmaidīja. Vīrs bija pats brīnišķīgākais cilvēks pasaulē. Kellija uzmeta acis pulkstenim un nopūtās. Laiks iet ārā no mājas, viņa nodomāja. Modes skate sākas pēc pusstundas. Pēc maza brītiņa viņa izgāja no dzīvokļa un pa gaiteni devās uz liftu. Šajā brīdī atvērās kaimiņu dzīvokļa durvis, un iznāca Žozete Lapuēna. Maza un apaļīga, vienmēr ar labu vārdu mutē Kellijai.

-    Labdien, misis Herisa!

Kellija pasmaidīja.

-     Labdien, misis Lapuēna!

-    Jūs, kā vienmēr, izskatāties brīnišķīgi.

-     Pateicos! - Kellija nospieda lifta izsaukuma pogu.

Mazliet tālāk dūšīgs vīrs strādnieka drēbēs kaut ko

stiprināja pie sienas. Paskatījies uz abām sievietēm, viņš ātri pagrieza galvu sānis.

-    Kā veicas modeles darbā? - Žozete Lapuēna apjautājās.

-    Paldies, ļoti labi.

-     Drīzumā būs jāaiziet uz kādu jūsu modes skati.

-     Labprāt to noorganizēšu jebkurā laikā.

Pienāca lifts, Kellija un Žozete Lapuēna iekāpa tajā. Vīrs darba apģērbā izvilka nelielu rāciju, steidzīgi pateica dažus vārdus un veikli aizgāja.

Lifta durvīm veroties ciet, Kellija izdzirdēja dzīvoklī iezvanāmies tālruni. Viņa nesaprata, ko darīt. Vajadzēja steigties, bet varbūt zvana Marks.

-    Jūs brauciet lejā, - viņa teica Lapuēnas kundzei.

Kellija izgāja no lifta, sameklēja atslēgu un atgriezās

dzīvoklī. Pieskrējusi pie tālruņa, viņa pacēla klausuli.

-    Mark, tu?

-     Nanete? - savāda balss noteica.

Kellija jutās vīlusies.

-    Nous ne connaissons pos la personne c\ui rēpond ā ce nom.

-     Pardonnez-moi. C'est une erreur de tēlēphone.

Nepareizs numurs. Kellija nolika klausuli. Šajā brīdī

briesmīgs brikšķis sadrebināja visu māju. Nākamajā mirklī atskanēja skaļi kliedzieni, kļuva dzirdams balsu ņudzeklis. Gribēdama zināt, kas noticis, viņa satraukusies izskrēja gaitenī. Troksnis nāca no apakšas. Kellija noskrēja lejā pa kāpnēm un, kad beidzot sasniedza vestibilu, izdzirdēja satrauktas balsis puspagraba stāvā.

Viņa domīgi nogāja lejā un, ieraugot sadragāto lifta kabīni un drausmīgi sakropļoto Žozetes Lapuēnas augumu tajā, apstājās kā šokā. Uznāca vājums. Nabaga sieviete! Pirms brīža vēl bija dzīva, bet tagad… Un kopā ar viņu varēju būt es. Ja neiezvanītos tālrunis…

Ap liftu bija sanācis pūlis, tālumā ieskanējās sirēnas. Man vajadzētu te palikt, Kellija, juzdamās vainīga, nodomāja, taču nevaru. Jādodas projām. Viņa paskatījās uz līķi un nočukstēja:

-     Piedodiet man, misis Lapuēna!

Kad Kellija ieradās modes salonā, sanervozējies viņu jau gaidīja Pjērs, modes skates koordinators.

Pjērs metās viņai virsū.

-    Kellij! Kellij! Tu esi nokavējusi! Skate sākusies un…

-    Atvaino, Pjēr! Notika… liela nelaime.

Viņš satraukts paskatījās uz Kelliju.

-    Tu esi savainota?

-     Nē. - Kellija uz mirkli aizvēra acis. No domas, ka pēc piedzīvotā jāstrādā, kļuva nelabi, taču nebija izvēles. Viņa bija modes skates zvaigzne.

-     Pasteidzies! - sacīja Pjērs. - Vite!

Kellija devās uz garderobi.

Gada lepnākā modes skate notika Kambona ielas trīsdesmit pirmajā numurā, īstajā Šaneles salonā. Pie pirmajām rindām bija iekārtojušies paparaci. Neviena vieta zālē nebija brīva, aizmugure bija pilna ar kājās stāvētājiem, kuri gribēja gūt pirmos iespaidus par nākamās sezonas jaunajiem modeļiem. Par godu notikumam telpa bija dekorēta ar ziediem un audumiem, taču rotājumiem neviens nepievērsa uzmanību. īstais vilinājums bija uz garās "mēles" - tur plūda kustīgu krāsu, skaistuma un modes upe. Fonā skanēja lēna mūzika, kuras seksīgais ritms uzsvēra kustības uz skatuves.

Kamēr pievilcīgās modeles slīdēja uz priekšu un atpakaļ, no skaļruņiem viņas pavadīja komentāri par modi.

Pa "mēli" nostaigāja aziātiska brunete.

-     Atlasa žakete ar apšūtu malu, žoržeta bikses un balta blūze…

Pa "mēli" aizlīgoja slaida blondīne.

-    Melns kašmira svīteris ar augstu apkakli un baltas kokvilnas bikses…

Parādījās stalta sarkanmate.

-     Melna ādas žakete un melnas čičunčas bikses ar tamborētu baltu blūzi…

Iznāca franču modele.

-     Sārta angoras žakete ar trim pogām, sārts rupja adījuma svīteris un melnas bikses ar atlokiem…

Zviedru modele.

-    Tumšzila atlasa žakete ar biksēm un plāna burvīga ceriņkrāsas blūze…

Tad pienāca visu gaidītais bridis. Zviedru modele nogāja no "mēles", kas nu bija tukša. Balss no skaļruņa pavēstīja:

-     Tagad, kad peldsezona ir degungalā, mēs ar prieku parādīsim jauno pludmales tērpu kolekciju.

Gaidas saspringa līdz baltkvēlei, un to kulminācijas brīdī parādījās Kellija Herisa. Baltā bikini, kas tik tikko pārklāja stingrās, jaunavīgās krūtis un graciozo dibenu. Modeles jutekliskā pārvietošanās pa "mēli" atstāja hipnotizējošu iespaidu. Viņu pavadīja aplausu jūra. Kellija atzinīgi gandrīz nemanāmi pasmaidīja, apgāja apkārt "mēlei" un nozuda.

Aiz skatuves viņu sagaidīja divi vīri.

-    Misis Herisa, vai drīkstu uz bridi?…

-     Piedodiet, - Kellija atvainodamās sacīja, - bet man steidzīgi jāpārģērbjas. - Viņa gāja projām.

-     Pagaidiet! Misis Herisa! Mēs esam no tiesu policijas. Es esmu vecākais inspektors Dīns, un viņš ir inspektors Stenū. Mums jāaprunājas.

Kellija apstājās.

-     Policija? Par ko jūs gribat runāt?

-    Jūs esat Marka Herisa kundze, vai ne?

-    Jā. - Negaidīti uzradās nelabas nojausmas.

-    Atvainojiet, bet esmu spiests informēt, ka pagājušā naktī jūsu vīrs gājis bojā.

Kellijai izkalta mute.

-     Mans virs?… Kā?…

-    Acīmredzot viņš izdarījis pašnāvību.

Kellijai ausīs sāka dunēt. Viņa tikai ar grūtībām spēja apjēgt inspektora sacīto.

-     …Eifeļa tornis… pusnaktī… zīmīte… ar lielu nožēlu… visdziļākā līdzjūtība.

Vārdi neskanēja reāli. Tie bija skaņas fragmenti, kas neko nenozīmē.

-     Kundze…

Mīļais, tu gribēji, lai saģērbjos uz to smalkāko. Kur mēs dosimies, tev patiks.

-     Tā ir… notikusi kļūda, - sacīja Kellija. - Marks nekad…

-     Lūgšu mani atvainot. - Vecākais inspektors uzmanīgi vēroja Kelliju. - Vai ar jums viss kārtībā, kundze?

-    Jā. - Vienīgi mana dzīve ir galā.

Pie viņas piesteidzās Pjērs, nesdams brīnišķīgu, svītrainu bikini.

-      Chērie, tev ātri jāpārģērbjas. Nedrīkst kavēties. - Pjērs iegrūda bikini viņai rokās. - Vitel Vitel

Kellija ļāva tam lēni nokrist uz grīdas.

-     Pjēr?

Viņš paskatījās izbrīna pilnām acīm.

-     Kas tad nu?

-    Velc to pats!

Limuzīns aizveda Kelliju atpakaļ uz dzīvokli. Salona vadītājs bija gribējis sūtīt kādu kopā ar viņu, taču Kellija bija atteikusies. Gribējās būt vienai. Tagad, ieejot pa durvīm, Kellija redzēja, ka pārvaldnieku Filipu Sendru un vīrieti kombinezonā ielenkusi iedzīvotāju grupa.

-    Nabaga misis Lapuēna! Cik briesmīgs nelaimes gadījums! - kāds noteica.

Vīrs kombinezonā pacēla divus robainus smaga kabeļa galus.

-    Tas nebija nelaimes gadījums, kundze. Kāds nogriezis lifta avārijas bremzes.

Septītā nodala

♦

Četros no rīta Kellija sēdēja uz krēsla un skatījās pa logu rīta dūmakā; domas nedeva mieru. Tiesu policija… mums jāaprunājas… Eifeļa tornis… pašnāvnieka zīmīte… Marks ir miris… Marks ir miris… Marks ir miris. Vārdi pulsēja galvā kā sēru dievkalpojums.

Viņa redzēja, kā Marka augums kūleņo uz leju, uz leju, uz leju… Viņa izstiepa rokas, lai pirms atsišanās pret asfaltu to satvertu. Vai tu aizgāji nāvē manis dēļ? Vai es kaut ko esmu izdarījusi? Vai neesmu izdarījusi? Vai kaut ko pateicu? Kaut ko nepateicu? Es gulēju, kad tu gāji projām, mīļais, es nevarēju tev pateikt: "Uz redzēšanos!" - noskūpstīt tevi un pateikt, cik ļoti tevi mīlu. Tu man esi vajadzīgs. Es nevaru iztikt bez tevis, Kellija domāja. Palīdzi man, Mark! Palīdzi man, kā vienmēr esi palīdzējis… Viņa atslīga atpakaļ, atcerēdamās agrākās briesmīgās dienas bez Marka.

Kellija bija dzimusi Filadelfijā, viņa bija ārlaulības bērns. Māte Etela Hekvorta bija melnā kalpone un strādāja prominentā pilsētas balto ģimenē. Ģimenes tēvs bija tiesnesis. Etelai bija septiņpadsmit gadu, viņa bija skaista. Pītu - glīto gaišmataino deviņpadsmit gadus veco Tēr- neru dēlu - vilktin vilka pie viņas. Viņš pavedināja meiteni, un jau pēc mēneša Etela atklāja, ka ir stāvoklī.

To uzzinot, Pīts sacīja:

-    Tas ir… tas ir brīnišķīgi.

Un viņš aizsteidzās pie tēva, lai pavēstītu ļauno ziņu.

Nākamās dienas rītā tiesnesis ieaicināja Etelu kabinetā un pavēstīja:

-     Maukas šajā mājā nestrādās. Tu tiec atlaista.

Bez naudas, izglītības un profesijas Etelai neatlika nekas cits kā strādāt rūpnīcā par apkopēju un, lai uzturētu tikko piedzimušo meitu, darīt to garas stundas. Piecu gadu laikā Etela sakrāja tik daudz naudas, lai nopirktu nolaistu, ar dēļiem apšūtu māju, kuru pārvērta par pansiju vīriešiem. Etela iekārtoja dzīvojamo istabu, ēdamistabu, četras nelielas guļamistabas un šauru pieliekamo, kurā gulēja Kellija.

No tā laika vīrieši nāca un gāja.

-     Tie ir tavi tēvoči, - Etela sacīja meitai. - Netraucē viņus!

Kellija jutās apmierināta, ka viņai ir tik liela ģimene, bet, kad paaugās, sāka saprast, ka tie visi ir sveši cilvēki.

Astoņu gadu vecumā tumšajā guļamistabā kādu nakti viņu pamodināja šņāciens:

-     Kuš! Lai nebūtu ne skaņas!

Kellija juta, ka tiek pacelts naktskrekls, un, iekams viņa paguva protestēt, viens no "tēvočiem" bija aizspiedis viņai muti ar roku un uzrāpies virsū. Kellija juta, ka viņš ar spēku pleš vaļā kājas. Viņa mēģināja cīnīties, taču vīrietis spieda uz leju. Viņa juta tā locekli ielaužamies sevī, tas nodarīja mokošas sāpes. Vīrietis nepazina žēlastības un dzinās dziļāk un dziļāk, noberzdams ādu jēlu. Kellija juta no sevis tekam siltas asinis. Bailēs paģībt viņa klusu kliedza. Viņa bija noķerta istabas tumsā, kas iedvesa šausmas.

Likās, ka pagājusi vesela mūžība, kad beidzot viņa juta, ka vīrietis nodreb un atkāpjas. Viņš nočukstēja:

- Es aizeju. Ja izstāstīsi mātei, es atgriezīšos un viņu nogalināšu. - Un prom viņš bija.

Nākamā nedēļa bija neciešami grūta. Kelliju mocīja sāpes, viņa dziedināja savu saplosīto ķermeni, kā vien prata, un galu galā sāpes norima. Gribējās par notikušo izstāstīt mātei, taču viņa neuzdrošinājās. Ja izstāstīsi mātei, es atgriezīšos un viņu nogalināšu.

Vardarbība bija aizņēmusi tikai dažas minūtes, taču tās bija pārvērtušas Kellijas dzīvi. No jaunas meitenes, kas sapņoja par vīru un bērniem, viņa pārvērtās par aptraipītu un apkaunotu būtni. Viņa bija apņēmības pilna neļaut nevienam vīrietim sev pieskarties. Tās nebija vienīgās pārmaiņas.

Pēc šīs nakts viņa sāka baidīties no tumsas.

Astotā nodala

♦

Kad Kellijai apritēja desmitais gads, Etela lika meitai palīdzēt pansijas darbos. Kellija cēlās katru rītu piecos, lai tīrītu tualetes, berztu virtuves grīdu, piedalītos brokastu gatavošanā pansijas iemītniekiem. Pēc skolas mazgāja veļu, mazgāja grīdas, slaucīja putekļus, palīdzēja gatavot pusdienas. Dzīve pārvērtās briesmīgā, apnicīgā ikdienā.

Viņa no sirds palīdzēja mātei, gaidīdama kādu uzslavas vārdu. Taču tas ne reizi neatskanēja. Māte bija pārāk aizņemta ar pansijas iemītniekiem, lai pievērstu uzmanību meitai.

Kamēr Kellija bija pavisam maza, kāds laipns pansijas iemītnieks bija izlasījis viņai priekšā "Alises piedzīvojumus brīnumzemē". Meiteni valdzināja Alises iebēgša- na truša burvju alā. Man tāda vajadzīga, viņa domāja, vieta, kur iebēgt. Nevaru dzīvot visu mūžu, beržot tualetes, mazgājot grīdas un uzkopjot pēc netīrīgiem svešiniekiem.

Un tā kādu dienu Kellija atrada truša burvju alu. Pašas iztēle aizveda, kur vien viņa vēlējās. Viņa pārveidoja savu dzīvi…

Viņai bija tēvs, un viņas māte un tēvs bija ar vienu ādas krāsu. Viņi nekad nedusmojās un nekliedza, un visi dzīvoja skaistā mājā. Māte un tēvs viņu mīlēja. Māte un tēvs viņu mīlēja…

Kad Kellijai bija četrpadsmit gadu, māte apprecējās ar vienu no pansijas iemītniekiem, bārmeni Danu Bērku, vīrieti vidējos gados, kuru nekad nekas neapmierināja. Kellija neko nespēja izdarīt viņam pa prātam.

-     Pusdienas nekur neder…

-    Tādas krāsas kleita tev nepiestāv…

-     Guļamistabas aizkari saplīsuši. Vai tad es neteicu, ka jāsalāpa…

-    Tu neesi sakopusi vannas istabu…

Kellijas patēvam bija problēmas ar dzeršanu. Siena, kas atdalīja Kellijas guļamistabu no mātes un patēva guļamistabas, bija plāna, un Kellija naktīs dzirdēja sitienus un kliedzienus. Etela rītos parādījās ar biezu grima kārtu, kas nespēja noslēpt sasitumus uz sejas un zilu aci.

Kellija jutās iztukšota, jādodas no šejienes projām, viņa domāja. Mēs ar māti mīlam viena otru.

Kādu nakti, būdama pusnomodā, Kellija blakusistabā sadzirdēja skaļas balsis.

-     Kāpēc tu neatbrīvojies no bērna, kad tas vēl nebija piedzimis?

-     Es mēģināju, Dan. Nekas neiznāca.

Kellijai šķita, ka viņa iegrūsta renstelē. Mate viņu nav gribējusi. Neviens viņu nav gribējis.

Kellija atrada citu patvērumu no dzīves drūmuma: grāmatu pasauli. Viņa kļuva negausīga lasītāja un visu iespējamo brīvo laiku pavadīja publiskajā bibliotēkā.

Nedēļas beigās Kellijai netika dota nauda, tāpēc viņa sāka pieskatīt bērnus un apskaust laimīgās ģimenes, kādas pašai nekad nebūs.

Septiņpadsmit gadu vecumā Kellija kļuva tāda pati skaistule, kāda savā laikā bija māte. Skolas zēni sāka aicināt meiteni uz randiņiem. Viņa jutās atstumtā. Viņa noraidīja visus.

Sestdienās, kad nevajadzēja iet uz skolu un visi mājas darbi bija izdarīti, viņa steidzās uz bibliotēku un pavadīja pēcpusdienu lasot.

Bibliotekāre Lisa Mērija Haustone bija inteliģenta, simpātiska sieviete, mierīga un draudzīga. Viņa ģērbās tikpat nepretenciozi, kāda bija pati. Redzot Kelliju bibliotēkā tik bieži, viņa kļuva ziņkārīga.

Kādu dienu viņa sacīja:

-    Ļoti patīkami redzēt jaunu cilvēku, kas aizrāvies ar lasīšanu. Tu šeit pavadi ļoti daudz laika.

Tas bija draudzības sākums. Nedēļām ritot, Kellija atklāja bibliotekārei savas bailes un cerības.

-    Kas tu dzīvē gribi būt, Kellija?

-     Skolotāja.

-     Manuprāt, no tevis iznāktu lieliska skolotāja. Pasaulē nav nevienas citas profesijas, kas dotu tādu gandarījumu.

Kellija pavēra muti, lai kaut ko teiktu, taču apklusa. Atmiņā uzpeldēja nedēļu veca saruna ar māti un patēvu pie brokastgalda. Kellija toreiz bija teikusi: man jāmācās koledžā. Es gribu kļūt skolotāja.

Skolotāja? Bērks bija pasmējies. Tā ir tava pati stulbākā doma. Skolotāji neko nepelna. Vai tu dzirdi? Neko. Vairāk var nopelnīt, slaukot grīdas. Lai nu kā, tavai mātei un man nav naudas, par ko sūtīt tevi uz koledžu.

Bet man piedāvā stipendiju un…

Ko? Četrus gadus velti šķiedīsi laiku! Izmet šo domu no galvas! Ja ir tāds izskats kā tev, var pelnīt naudu ar pakaļu.

Kellija bija piecēlusies un aizgājusi no galda. Tagad viņa sacīja misis Haustonei:

-    Ir viena problēma. Neviens man neļaus mācīties koledžā. - Balss viņai aizžņaudzās. - Visu mūžu es darīšu to pašu, ko līdz šim!

-    Nekādā ziņā! - misis Haustone pateica stingrā balsī. - Cik tev ir gadu?

-    Pēc trim mēnešiem būs astoņpadsmit.

-     Drīz tu būsi tādā vecumā, kad pati varēsi pieņemt lēmumus. Tu esi skaista, jauna sieviete, Kellij. Vai tu to zini?

-     Nē. Patiešām ne. - Kā lai pasaku, ka jūtos krople. Es nejūtos skaista. - Es ienīstu savu dzīvi, misis Haustone. Negribu būt tāda kā… gribu tikt no šīs pilsētas projām. Gribu, lai viss būtu citādi, taču nekad tas nenotiks. - Viņa ļoti centās kontrolēt savas emocijas. - Nekad man neradīsies izdevība kaut ko darīt, par kaut ko kļūt.

-     Kellij…

-    Man nevajadzēja lasīt grāmatas! - Viņas balsī ieskanējās sarūgtinājums.

-     Kāpēc?

-    Tāpēc, ka tās ir melu pilnas. Visi tie skaistie cilvēki, brīnumainās vietas un burvība… - Kellija papurināja galvu. - Nekādas burvības nav.

Misis Haustone brīdi viņu vēroja. Varēja skaidri redzēt, ka Kellijas pašvērtības apziņa ir stipri traumēta.

-     Kellij, burvestība ir, tikai tev pašai jākļūst sev par burvi. Pašai tev jāīsteno burvestība.

-     Tiešām? - Kellijas tonis kļuva cinisks. - Kā to var izdarīt?

-     Vispirms tev jātiek skaidrībā par saviem sapņiem. Tavi sapņi ir saistīti ar satraucošu dzīvi, kas pilna ar interesantiem cilvēkiem un brīnumainām vietām. Kad atnāksi nākamreiz, parādīšu, kā sapņus var īstenot.

Mele.

Nākamajā nedēļā pēc skolas beigšanas Kellija atgriezās bibliotēkā. Misis Haustone sacīja:

-     Kellij, vai atceries manus vārdus, ka tev pašai jākļūst sev par burvi?

-    Jā, - Kellija skeptiski atbildēja.

Misis Haustone pasniedzās aiz galda un izvilka sainīti ar žurnāliem: "COSMOgirl", "Seventeen", "Glamour", "Mademoiselle", "Essence", "Allure"… Viņa iedeva paciņu Kellijai.

Kellija paskatījās uz žurnāliem.

-     Kas man ar tiem būtu jādara?

-    Vai kādreiz tev nav ienācis prātā, ka tu varētu kļūt modele?

-Nē.

-      Apskaties žurnālus! Pēc tam pateiksi, vai atradi kādu ideju, kas var ienest burvību tavā dzīvē.

Viņa grib labu, nodomāja Kellija, tikai neko nesaprot.

-    Paldies, misis Haustone, es apskatīšos.

Nākamnedēļ jāsāk meklēt darbs.

Kellija paņēma žurnālus līdzi uz pansiju, iegrūda kaktā un tos aizmirsa. Vakaru viņa pavadīja ikdienas darbos.

Kad Kellija vakarā pārguruši gāja gulēt, viņa atcerējās misis Haustones žurnālus. Ziņkārības dzīta, viņa dažus paņēma un sāka pārlapot. Tajos bija pavisam cita pasaule. Skaisti ģērbušās modeles ar glītiem, elegantiem vīriešiem blakus Londonā, Parīzē un citās eksotiskās pasaules vietās. Kelliju piepeši pārņēma milzīgas ilgas. Viņa steidzīgi uzvilka rītasvārkus un pa gaiteni devās uz vannas istabu.

Viņa nopētīja sevi spogulī un nosprieda, ka varbūt ir pievilcīga. Tā vienmēr visi sacīja. Pat ja tā ir patiesība, man nav pieredzes. Viņa domāja par savu nākotni Filadelfijā un vēlreiz ieskatījās spogulī. Katram ar kaut ko jāsāk. Tev jākļūst par burvi… tev jāliek burvestībai īstenoties.

Nākamajā dienā Kellija jau rīta agrumā ieradās bibliotēkā, lai tiktos ar misis Haustoni.

-     Labrīt, Kellij! Vai radās izdevība ieskatīties žurnālos?

-    Jā. - Kellija dziļi ievilka elpu. - Es labprāt mēģinātu kļūt par modeli. Tikai man nav ne jausmas, ar ko lai sāk.

Misis Haustone pasmaidīja.

-    Man ir. Es ieskatījos Ņujorkas telefonu grāmatā. Tu teici, ka vēlies doties no šīs pilsētas projām? - Misis Haustone izņēma no somiņas apdrukātu papīra lapu un iedeva

Kellijai. - Te ir Manhetenas divpadsmit galveno modeļu aģentūru saraksts ar adresēm un tālruņu numuriem. - Viņa paspieda Kellijai roku. - Sāc no augšas!

Kellija apstulba.

-     Es… es nezinu, kā lai pateicos…

-    Es pateikšu. Tu parādīsi man savu fotogrāfiju šajos žurnālos.

Tovakar pie pusdienu galda Kellija paziņoja:

-    Esmu nolēmusi kļūt par modeli.

Patēvs noņurdēja:

-      Pavisam stulba iedoma. Pie joda, kas tev lēcies? Visas modeles ir maukas.

Māte nopūtās.

-    Kellij, neizdari tādu pašu kļūdu kā es! Arī man bija aplami sapņi. Tevi nogalinās. Tu esi nabadzīga melnā. Nekur tu nebrauksi.

Šajā brīdī Kellija pieņēma lēmumu.

Nākamajā dienā piecos no rīta Kellija izvilka piekrauto ceļasomu no gultas apakšas un devās uz autobusu staciju. Makā atradās par bērnu auklēšanu nopelnītie simt dolāri.

Autobuss līdz Manhetenai brauca divas stundas, un Kellija pavadīja šo laiku, fantazēdama par nākotni. Viņa kļūs profesionāla modele. "Kellija Hekvorta" - tas neskan profesionāli. Es zinu, ko darīšu. Atstāšu tikai vārdu. Domās viņa to atkārtoja vēl un vēlreiz. Un tā ir mūsu topmodele Kellija.

Viņa apmetās lētā viesnīcā un deviņos jau vēra misis Haustones saraksta augšgala modeļu aģentūras durvis.

Kellija nebija krāsojusies, gludekļa trūkuma dēļ ari drēbes nebija gludinātas.

Vestibilā pie sekretāres galda neviena nebija. Viņa piegāja pie cilvēka, kas birojā pie rakstāmgalda kaut ko cītīgi rakstīja.

-    Atvainojiet, - Kellija viņu uzrunāja.

Nepacēlis skatienu, vīrietis kaut ko noņurdēja.

Kellija vilcinājās.

-     Vai jums nav vajadzīga modele?

-     Nē, - vīrietis nomurmināja, - mēs nevienu nepieņemam.

Kellija nopūtās un pagriezās, lai ietu prom.

-    Paldies!

Vīrietis pacēla skatienu uz augšu, viņa sejas izteiksme pārvērtās.

-     Pagaidiet! Mirkli pagaidiet! Nāciet atpakaļ! - Viņš pielēca kājās. - Mans Dievs! No kurienes jūs esat ieradusies?

Kellija paskatījās uz viņu neizpratnē.

-    No Filadelfijas.

-     Es domāju… bet - lai paliek. Vai agrāk esat strādājusi par modeli?

-Nē.

-    Tas nav svarīgi. Iemācīsieties visu tepat, darba gaitā.

Kellijai piepeši aizrāvās elpa.

-     Vai tas nozīmē, ka es… ka būšu modele?

Vīrietis pasmaidīja pa visu seju.

-    Tā iznāk. Mums ir klienti, kas, ieraugot tevi, sajuks prātā.

Kellija nespēja noticēt savām ausīm. Šī bija viena no lielākajām modeļu aģentūrām un tā…

-     Mani sauc Bills Lerners, un es vadu aģentūru. Kā jūs sauc?

Par šo bridi Kellija bija sapņojusi. Pirmā reize, kad viņa izmantos savu profesionālo vārdu. Lerners nenolaida acis.

-     Vai savu vārdu zināt?

Kellija iztaisnojās pilnā augumā un konfidenciāli pavēstīja:

-     Protams, zinu. Kellija Hekvorta.

Devītā nodala

Lidmašīnas motora dūkoņa virs galvas lika uz Luīzas Reinoldsas lūpām parādīties smaidam. Gērijs. Viņš kavējās. Luīza bija piedāvājusies aizbraukt pretī uz lidostu, taču viņš bija atbildējis:

-    Neraizējies, māšel! Es paņemšu taksi.

-     Bet, Gērij, es mīļuprāt…

-    Būs labāk, ja paliksi mājās un gaidīsi mani tur.

-    Kā vēlies, brālīt.

Luīzas dzīvē brālis vienmēr bija svarīgākā persona. Pusaudzes gadus Kelonā varēja pielīdzināt murgam. Kamēr Luīza bija jauna meitene, šķita, ka pret viņu sazvērējusies visa pasaule: spīdīgie žurnāli, modeļu demonstrētājas, sievietes filmzvaigznes. Un tikai tāpēc, ka viņa ir mazliet apaļīga. Kur tas rakstīts, ka mollīga meitene nevar būt tikpat skaista kā kaulainās un slimīgās? Luīza Rei- noldsa pastāvīgi pētīja savu atspulgu spogulī. Viņai bija gari blondi mati, zilas acis, smalki sejas vaibsti un, kā Luīza uzskatīja, jauks, apaļīgs augums. Vīriešiem var būt pāri bikšu jostai nokāries vēders, un neviens nesaka ne vārda, ka viņi tādi staigā apkārt. Sievietei pietiek ar dažām liekām mārciņām, lai kļūtu par nievu objektu. Kurš kretīns no vīriešu sugas iedomājies noteikt, ka ideālam sievietes augumam jābūt 36-26-36 collas?

No neatminamiem laikiem Luīzas skolasbiedri aizmuguriski bija viņu apcēluši - "mučele", "sivēntiņš", "trek- nule". Šie vārdi dziļi aizskāra. Taču Gērijs vienmēr bija māsu aizstāvējis.

Kad Luīza beidza Toronto universitāti, ķircināšana viņai bija apnikusi. Ja misters Sapņu Princis meklē īstu sievieti, te es esmu.

Un negaidīti kādu dienu misters Sapņu Princis parādījās. Viņu sauca Henrijs Losons. Abi iepazinās baznīcas saiešanā, un Luīžu tūlīt viņš pievilka. Henrijs bija gara auguma, tievs, ar gaišiem matiem, viņa seja šķita vienmēr gatava smaidam un attiecīgam noskaņojumam. Viņa tēvs baznīcā bija mācītājs. Luīza vakara lielāko daļu pavadīja sarunās ar Henriju, un noskaidrojās, ka viņam pieder veiksmīga kokaudzētava un ka viņš ir dabas mīļotājs.

-    Ja rītvakar neesat aizņemta, - viņš sacīja, - labprāt uzaicinātu jūs uz vakariņām.

Luīza ar atbildi nevilcinājās.

-    Jā, pateicos!

Henrijs Losons aizveda viņu uz "Sassafraz", vienu no smalkākajiem Toronto restorāniem. Ēdienkarte sagādāja

Luīzai mocības, tomēr viņa pasūtīja tikai vieglas vakariņas, jo negribēja, lai Henrijs uzskata viņu par gardēdi.

Ievērojis, ka viņa ēd tikai salātus, Henrijs sacīja:

-    Ar to tev būs par maz.

-    Es mēģinu nomest lieko svaru, - Luīza sameloja.

Henrijs uzlika savu roku uz viņas rokas.

-    Es negribu, lai tu zaudē svaru, Luīza. Tu man patīc tieši tāda, kāda esi.

Luīžu piepeši pārņēma dziļš satraukums. Henrijs bija pirmais vīrietis, kas teica ko tādu.

-    Es pasūtīšu tev steiku, mazliet kartupeļu un salātu, - Henrijs piedāvāja.

Brīnišķīgi, jo beidzot viņai bija izdevies atrast cilvēku, kas saprata cita ēstgribu un pret to neiebilda.

Dažas nākamās nedēļas bija nebeidzamas brīnišķīgas tikšanās. Pēc trim nedēļām Henrijs pateica:

-    Es mīlu tevi, Luīza. Un gribu, lai tu nāc pie manis par sievu.

Šos vārdus Luīza nekad nebija cerējusi sagaidīt. Viņa apskāva Henriju un sacīja:

-    Ari es tevi mīlu. Un vēlos būt tava sieva.

Kāzas notika pēc piecām dienām Henrija tēva baznīcā. Uz tām ieradās Gērijs un daži draugi, Henrija tēvs novadīja brīnišķīgu ceremoniju. Luīza nekad vēl nebija jutusies tik laimīga.

-     Kur jūs domājat pavadīt medusmēnesi? - painteresējās cienīgtēvs Losons.

-    Pie Luīzes ezera, - Henrijs atbildēja. - Tur ir ļoti romantiski.

-     Ideāla vieta medusmēnesim.

Henrijs apskāva Luīžu.

-    Ceru, ka līdz pat mūža galam katra diena būs kā medusmēnesis.

Luīza jutās kā debesīs.

Tūlīt pēc laulību ceremonijas viņi devās uz Luīzes ezeru. Tā bija krāšņa Benfas Nacionālā parka oāze, Kanādas Klinšu kalnu pašā sirdī.

Viņi sasniedza galapunktu vēlā pēcpusdienā. Ezera ūdens dzirkstīja saulē.

Henrijs apskāva Luīžu.

-    Vai neesi izsalkusi?

Viņa paskatījās Henrijam acīs un atbildēja:

-Nē.

-    Es arī neesmu. Kāpēc lai mēs neizģērbtos?

-    Ak jā, mīļais.

Pēc divām minūtēm abi bija gultā, un Henrijs bezgala iejūtīgi ieguva savu jauno sievu. Tas bija brīnišķīgi. Līdz izsīka spēki.

-    Ak, mīļais, es ļoti mīlu tevi.

-    Arī es tevi mīlu, Luīza, - sacīja Henrijs. Viņš piecēlās. - Bet tagad mums jāsoda grēcīgā miesa.

Luīza apjukusi paskatījās uz vīru.

-     Kas?

-    Meties ceļos!

Viņa iesmējās.

-    Vai tu neesi noguris, mīļais?

-    Meties ceļos!

Luīza pasmaidīja.

-     Labi.

Viņa nometās ceļos un neizpratnē noskatījās uz Henriju, kas vilka no biksēm ārā siksnu. Viņš pienāca klāt un, iekams Luīza aptvēra, kas notiek, cik spēka, iesita ar siksnu pa kailo dibenu.

Luīza iekliedzās un mēģināja piecelties.

-     Ko tu?…

Viņš nogrūda Luīžu uz grīdas.

-     Es teicu, mīļā. Mums jāsoda grēcīgā miesa. - Viņš pacēla siksnu un sita vēlreiz.

-     Izbeidz! Izbeidz!

-     Paliec turpat! - Viņa balsī bija saklausāma degsme. Luīza mēģināja piecelties, taču Henrijs turēja sievu ar stipru roku un atkal sita ar siksnu.

Luīzai likās, ka no pēcpuses tiek norauta āda.

-    Henrij! Mans Dievs! Izbeidz!

Beidzot Henrijs izslējās un dziļi un drudžaini ievilka elpu.

-    Šoreiz viss.

Luīza tik tikko spēja pakustēties. Varēja just, ka no vaļējām brūcēm sūcas asinis. Pārvarot sāpes, viņa piecēlās kājās. Viņa nespēja parunāt. Viņa spēja tikai ar šausmām skatīties uz vīru.

-     Sekss ir grēcīgs. Mums jācīnās ar kārdinājumu. Vēl aizvien nespēdama parunāt un noticēt tam, kas

nupat bija noticis, viņa papurināja galvu.

-    Atceries Ādamu un Ievu un cilvēces bojāejas sākumu, - Henrijs turpināja.

Luīza aizgūtnēm sāka raudāt.

-    Tagad viss ir kārtībā. - Viņš apskāva Luīžu. - Viss ir kārtībā. Es mīlu tevi.

Luīza nedroši atsaucās:

-    Es arī tevi mīlu, tikai…

-    Neraizējies! Mēs esam tikuši ar to galā.

Tas nozīmē, ka turpmāk tā nenotiks, Luīza nodomāja.

Varbūt pie visa vainojams tas, ka viņš ir mācītāja dēls. Paldies Dievam, ka viss ir aiz muguras.

Henrijs turēja viņu cieši apskautu.

-    Es tevi tik ļoti mīlu! Iesim vakariņās!

Restorānā Luīza tik tikko spēja nosēdēt. Sāpēja briesmīgi, taču viņa jutās pārāk apmulsusi, lai lūgtu spilvenu.

-    Es pasūtīšu, - Henrijs noteica. Sev viņš pasūtīja salātus, bet Luīzai milzīgu maltīti. - Tev jāuztur spēki, mana mīļā.

Vakariņu laikā Luīza domāja par to, kas nupat bija noticis. Henrijs bija jaukākais no visiem viņai zināmajiem vīriešiem. Viņu bija pārsteidzis Henrija - kā lai to sauc? - fetišisms. Katrā ziņā tas nu bija aiz muguras. Turpmāko dzīvi var veltīt rūpēm par šo vīrieti un gaidīt rūpes no viņa.

Kad maltīte bija galā, Henrijs pasūtīja Luīzai vēl vienu desertu un sacīja:

-    Man patīk dūšīgas sievietes.

Viņa pasmaidīja.

-    Priecājos, ka tev patīku.

Kad vakariņas bija paēstas, Henrijs sacīja:

-     Vai neiesim atpakaļ uz istabu?

-     Labi.

Kad pēc atgriešanās istabā abi bija izģērbušies, Henrijs ieskāva Luīžu savās rokās, un likās, ka sāpes izgaist. Mīlēšanās bija jauka un maiga un sagādāja vēl lielāku prieku nekā iepriekš.

Luīza apskāva vīru un sacīja:

-    Tas bija brīnišķīgi.

-    Ja, - viņš pamaja. - Bet tagad mums jasoda grēcīgā miesa. Meties uz ceļiem!

Nakts vidū, kamēr Henrijs vēl gulēja, Luīza klusu sakravāja ceļasomu un bēga. Ar lidmašīnu aizlidojusi uz Vankūveru, viņa piezvanīja Gērijam. Ēdot lenču, viņa izstāstīja, kas noticis.

-    Es iesniegšu laulības šķiršanu, - sacīja Luīza, - taču man jādodas projām no pilsētas.

Gērijs brīdi domāja.

-     Man ir draugs, kam pieder apdrošināšanas sabiedrība. Viņš dzīvo Denverā, pusotra tūkstoša jūdžu no šejienes.

-    Tas būtu lieliski.

-     Es aprunāšos ar viņu, - Gērijs sacīja.

Pēc divām nedēļām Luīza jau strādāja par menedžeri Vidējo Rietumu apdrošināšanas sabiedrībā.

Gērijs uzturēja ar viņu pastāvīgu kontaktu. Viņa nopirka nelielu, burvīgu namiņu ar verandu, no kura pavērās skats uz Klinšu kalniem tālumā. Brālis laiku pa laikam apciemoja māsu. Kopā viņi pavadīja lieliskas nedēļas nogales - slēpoja, makšķerēja vai vienkārši sēdēja uz dīvāna un sarunājās. Es lepojos ar tevi, māšuk, viņš vienmēr mēdza teikt, ari Luīza bija lepna par brāļa panākumiem. Viņš bija dabūjis filozofijas zinātņu doktora grādu, strādāja starptautiskā korporācijā, un par viņa vaļasprieku kļuva lidošana.

Kamēr Luīza domāja par Gēriju, pie durvīm atskanēja klauvējiens. Viņa paskatījās logā, kas atnācis, un ierau- dzija Tomu Hubneru. Toms bija gara auguma čarterreisu pilots ar skarbu seju, Gerija draugs.

Luīza atvēra durvis, un Hubners ienāca.

-    Sveiks, Tom!

-    Sveika!

-    Gērijs vēl nav ieradies. Liekas, pirms neilga laiciņa dzirdēju lidmašīnas rūkoņu. Viņam jābūt klāt kuru katru brīdi. Vēlies pagaidīt vai arī…

Toms skatījās uz viņu.

-     Vai ziņas neskatījies?

Luīza papurināja galvu.

-    Nē. Kas noticis? Ceru, ka neesam iesaistījušies jaunā karā un…

-      Luīza, esmu atnesis sliktu ziņu. Patiešām sliktu ziņu. - Balss viņam saspringa. - Ziņa ir par Gēriju.

Luīza sastinga.

-    Kas ar viņu noticis?

-    Viņš cietis lidmašīnas katastrofā pa ceļam pie tevis. - Toms redzēja, kā gaišums Luīzas acīs izgaist. - Piedod! Es zinu, cik ļoti jūs mīlat viens otru.

Luīza mēģināja runāt, taču trūka elpas.

-     Kā… kā… kā?…

Toms Hubners maigi paņēma Luīžu pie rokas un aizveda pie dīvāna. Viņa apsēdās un dziļi ievilka elpu.

-     Kas… kas notika?

-     Gērija lidmašīna dažu jūdžu attālumā no Denveras ietriecās kalnā.

Luīzai uznāca vājums.

-    Tom, es vēlos būt viena.

Viņš noraizējies uzlūkoja Luīžu.

-     Vai noteikti to gribi, Luīza? Es varu palikt un…

-     Paldies! Bet, lūdzu, ej!

Toms Hubners neapņēmīgi pastāvēja, bet tad pamāja ar galvu.

-    Tev ir mans tālruņa numurs. Zvani, ja esmu vajadzīgs.

Luīza nedzirdēja, kā viņš aiziet. Šķita, kāds bija pateicis, ka mirusi viņa pati. Domas atgriezās bērnībā. Gērijs vienmēr bija aizstāvējis māsu, kāvies ar zēniem, kas viņu ķircināja, un, abiem kļūstot vecākiem, pavadījis viņu uz beisbola sacīkstēm, kino un viesībām. Pēdējo reizi viņa bija redzējusi brāli pirms nedēļas un caur asarām prātā to redzēja aizritam kā miglainu filmu.

Viņi divi vien sēdēja pie ēdamistabas galda.

-    Tu neko neēd, Gērij.

-    Ēdiens ir brīnišķīgs, māsiņ. Neesmu diez cik izsalcis.

Viņa brīdi skatījās uz brāli.

-    Vai kaut ko gribi man teikt?

-    Tu vienmēr to zini, vai ne?

-    Tam ir kaut kāds sakars ar tavu darbu?

-    Jā. - Viņš atbīdīja šķīvi. - Manuprāt, mana dzīvība ir briesmās.

Luīza satraukta paskatījās uz viņu.

-     Ko tu runā!

-    Māsiņ, pasaulē tikai kāds pusducis cilvēku zina, kas notiek. Nākamo pirmdien atlidošu pie tevis pārlaist nakti. Otrdienas rītā lidošu uz Vašingtonu.

Luīza neko nesaprata.

-     Kāpēc uz Vašingtonu?

-     Lai izstāstītu par "Primu".

Un Gērijs paskaidroja Luīzai, kas viņu satrauc.

Tagad Gērijs bija miris. Manuprāt, mana dzīvība ir briesmās. Brālis nebija gājis bojā nelaimes gadījumā. Viņš bija nogalināts.

Luīza paskatījās pulkstenī. Bija pārāk vēls, lai kaut ko iesāktu, taču no rīta viņa piezvanīs, lai atriebtu brāļa nāvi. Viņa pabeigs brāļa iecerēto. Piepeši Luīžu pārņēma bezspēks. Tikai ar pūlēm viņa piecēlās no dīvāna. Pusdienas nebija ēstas, taču doma par ēšanu uzdzina nelabumu.

Luīza devās uz guļamistabu un, juzdamās pārāk nogurusi, lai noģērbtos, iekrita gultā. Viņa gulēja kā apdullusi, līdz beidzot aizmiga.

Luīza sapņoja, ka atrodas vilcienā, kas traucas uz priekšu, un visi vagona pasažieri smēķē. Kļuva karsti, no dūmiem uznāca klepus. No klepus viņa pamodās un atvēra acis. Šausmās viņa paskatījās visapkārt. Guļamistaba bija liesmās, liesmas virzījās pa aizkariem uz augšu, istabu pildīja dūmi. Cīnīdamās pēc elpas, Luīza izklupa no gultas. Ar aizturētu elpu viņa iestreipuļoja dzīvojamā istabā. Tā arī bija liesmās. Viņa spēra dažus soļus uz durvju pusi, bet kājas neturēja, un viņa nokrita uz grīdas.

Pēdējais, ko Luīza Reinoldsa atcerējās, bija liesmas, kas lien arvien tuvāk.

Desmitā nodala

♦

Kellija visu iemācījās galvu reibinošā ātrumā. Viņa veikli apguva modeles darba svarīgākos aspektus: aģentūrā izgāja kursus par tēla pasniegšanu, pozu un stāju. Modeles darbā liela loma ir attieksmei, un Kellijai tā nozīmēja tēlošanu, kaut arī pati viņa nejutās nedz skaista, nedz iekārojama.

Frāze "vienas nakts sensācija" varēja rasties Kellijas dēļ. Viņa radīja ne tikai satraucošu, provocējošu, bet arī neaizskaramu tēlu, tā izaicinot vīriešus. Divu gadu laikā Kellija iekļuva modeļu augstākajā līmenī. Viņa reklamēja produkciju daudzās valstī. Laika lielāko daļu Kellija pavadīja Parīzē, kur atradās aģentūras svarīgākie klienti.

Reiz pēc ekstravagantas modes skates Ņujorkā pirms došanās uz Parīzi Kellija apciemoja māti, kas izskatījās vecāka un rūpju vairāk nomākta. Man viņa jādabū ārā no šejienes, Kellija nodomāja. Nopirkšu mātei jauku dzīvokli un rūpēšos par viņu.

Šķita, ka māte nopriecājas, viņu ieraugot.

-     Priecājos, ka tev klājas labi, Kellij. Paldies par ikmēneša čekiem!

-    Ņem par labu! Māt, gribu ar tevi par kaut ko parunāt. Man padomā kāds plāns. Gribu, lai tu dodies projām…

-    Paskat tikai, kas pie mums ieradusies vizītē - viņas augstība! - Istabā ienāca patēvs. - Ko tu šeit dari? Vai tad tev nav cēli jāstaigā savos smalkajos tērpos?

Tas būs jāizdara citā reizē, nodomāja Kellija.

Kellijai vajadzēja iegriezties vēl vienā vietā. Viņa devās ar daudziem žurnāliem rokās uz publisko bibliotēku, kur bija pavadīts tik daudz jauku stundu.

Misis Haustone nesēdēja pie sava galda. Kellija gāja dziļāk un ieraudzīja viņu kādā sānejā, ģērbušos spīdīgā, pēc pasūtījuma šūtā kleitā, liekam plauktā grāmatas.

Dzirdot, ka atveras durvis, viņa sacīja:

-     Tūlīt iešu. - Misis Haustone pagriezās. - Kellija! - Viņa gandrīz iekliedzās. - Ak, Kellij!

Abas skriešus metās viena otrai pretī un apskāvās.

Misis Haustone atrāvās nostāk un aplūkoja Kelliju.

-    Nespēju noticēt, ka tā esi tu. Ko tu pilsētā dari?

-    Atbraucu ciemos pie mātes, bet gribēju satikt arī jūs.

-    Es tā lepojos ar tevi! Tu nespēj pat iedomāties.

-    Misis Haustone, vai atceraties manu jautājumu par to, kā varu jums pateikties? Jūs teicāt, ka ar savu attēlu modes žurnālā. Te ir. - Un Kellija ielika misis Haustones rokās kaudzi modes žurnālu. Tur bija "Elle", "Cosmopo- litan", "Mademoiselle" un "Vogue". Viņa bija uz visu šo žurnālu vāka.

-    Tie ir brīnišķīgi! - Misis Haustone staroja. - Gribu tev kaut ko parādīt. - Viņa piegāja pie galda un izņēma to pašu žurnālu eksemplārus.

Tikai pēc brīža Kellija spēja parunāt.

-    Kā lai jums pateicos? Jūs pārvērtāt visu manu dzīvi.

-     Nē, Kellij. Tu pati to izdarīji. Es devu tikai nelielu grūdienu. Un, Kellij…

-Jā?

-     Varu pateikties tev, ka esmu kļuvusi par modes dāmu.

Kellijai patika savrupība, tāpēc slava reizēm kļuva par apgrūtinājumu. Pastāvīgais fotogrāfu ielenkums kaitināja, un viņai izveidojās fobija pret nepazīstamiem cilvēkiem, kas mēģināja tuvoties. Kellijai patika būt vienai.

Kādu dienu, kad Kellija ieturēja lenču viesnīcas "George V" restorānā, garāmejot kāds slikti ģērbies vīrietis apstājās un sāka uz viņu blenzt. Vīrietim bija bāla, neveselīga sejas krāsa kā cilvēkam, kas visu laiku pavada telpās. Rokā viņš turēja žurnālu "Elle", kam bija uzšķirta lapa ar Kellijas fotogrāfijām.

-    Atvainojiet, - sacīja svešinieks.

Kellija aizkaitināta pameta uz viņa pusi skatienu.

-    Es redzēju jūsu… es izlasīju rakstu par jums, un tajā teikts, ka esat dzimusi Filadelfijā. - Vīrieša balsī ieskanējās sajūsma. - Es arī esmu tur dzimis. Ieraugot jūsu fotogrāfiju, man likās, ka pazīstu jūs un…

Kellija vēsi attrauca:

-    Nē, nepazīstat, un man nepatīk, ka mani traucē sveši vīrieši.

-    Ak, atvainojiet! - Viņš norija siekalas. - Es nebiju domājis… es neesmu svešs. Tas ir, mani sauc Marks He- riss, un es strādāju Kingslija Internacionālajā grupā. Ieraugot jūs šeit, es… es nodomāju, ka jums varbūt nepatīk ēst vienatnē un ka jūs un es varētu…

Kellija apveltīja viņu ar iznīcinošu skatienu.

-    Tās ir aplamas domas. Un tagad es vēlos, lai jūs aizietu.

Vīrietis stostījās:

-    Es… es negribēju uzmākties. Vienkārši… - Tad viņš ieraudzīja Kellijas sejas izteiksmi. - Es eju.

Kellija noskatījās, kā vīrietis iziet pa durvīm, līdzi aiz- nesdams žurnālu. Laimīgi tiku vaļā.

Kellija bija parakstījusi līgumu par nedēļas darbu vairākiem modes žurnāliem. Kad nākamajā dienā pēc sadursmes ar svešo vīrieti Kellija modeļu istabā ģērbās, viņai atnesa milzīgu klēpi rožu. Uz kartītes bija rakstīts: Lūdzu, piedodiet, ka patraucēju. Marks Heriss.

Kellija kartīti saplēsa.

-    Nosūtiet ziedus uz bērnu slimnīcu!

Nākamajā rītā ģērbtuvē atkal ienāca garderobes pārzine, šoreiz ar sainīti.

-    To jums atstāja kāds vīrietis, Kellij.

Sainītī bija viena vienīga orhideja. Kartītē bija rakstīts: Ceru, ka man ir piedots. Marks Heriss.

Kellija kartīti saplēsa.

-    Zieds lai paliek!

Pēc tam no Marka Herisa pienāca dāvanas gandrīz katru dienu: mazs augļu groziņš, īpatns gredzentiņš, rotaļu Santa Klauss. Kellija visu sameta papīrgrozā. Nākamā dāvana bija citāda: mazs franču pūdēja kucēns ar sarkanu lenti ap kaklu un kartīti: Tas ir Eņģelītis. Ceru, ka mīlēsi viņu tikpat stipri kā es. Marks Heriss.

Kellija sazvanīja informācijas dienestu un dabūja Kingslija Internacionālās grupas tālruņa numuru. Kad operators atbildēja, Kellija pajautāja:

-    Vai pie jums strādā Marks Heriss?

-     Oui, mademoiselle.

-     Lūdzu, vai ar viņu iespējams parunāt?

-     Un moment.

Pēc minūtes Kellija izdzirdēja pazīstamo balsi.

-     Hallo!

-    Vai misters Heriss?

-Jā.

-     Zvana Kellija. Nolēmu pieņemt jusu ielugumu uz lenču.

Pēc klusuma brīža Marks Heriss sacīja:

-    Patiešām? Tas ir… tas ir brīnišķīgi.

Kellija saklausīja Herisa balsī saviļņojumu.

-     šodien vienos restorānā "Laurent"?

-    Tas būtu lieliski. Esmu ļoti pateicīgs. Es…

-     Es rezervēšu galdiņu. Uz redzēšanos!

Marks Heriss stāvēja restorānā un gaidīja, kad ienāca Kellija ar kucēnu rokās.

Markam atplauka seja.

-    Jūs… jūs atnācāt. Nebiju par to drošs… un jūs atnesāt Eņģelīti.

-     Jā. - Kellija ielika suni Markam rokās. - Lai viņš kopā ar jums ietur lenču! - Kellija ledaini noteica un pagriezās, lai ietu.

-     Es neko nesaprotu, - Marks sacīja. - Biju domājis…

-     Labi, paskaidrošu pedejo reizi, - Kellija noskaldīja.

-     Es nevēlos, ka jūs mani turpmāk apgrūtināt. Vai saprotat?

Marka Herisa seja pietvīka koši sarkana.

-      Jā. Jā, protams. Es atvainojos. Nebiju domājis… vienkārši nezinu… es gribētu paskaidrot. Vai jūs uz brītiņu neapsēstos?

Kellija jau gribēja atteikties, bet tad, savilkusi seju nicīgā grimasē, apsēdās.

-     Klausos.

Marks Heriss dziļi ievilka elpu.

-     Man patiešām žēl, ka tā iznācis. Negribēju nevienu aizskart. Nosūtīju tās dāvanas, lai atvainotos par traucēšanu. Neko vairāk negribēju kā tikai iespēju… ieraugot jūsu fotogrāfiju, man likās, ka esmu pazinis jūs visu mūžu. Ieraugot jūs pašu, jūs bijāt pat vairāk… - Viņš sastostījās.

-     Man vajadzēja zināt, ka tādu kā jūs nemūžam neinteresēs tāds kā… es. Izdarījos kā muļķa skolas puika. Esmu pagalam apmulsis. Vienkārši nezinu, kā lai izstāstu, kā jutos un… - Viņa balss aprāvās. Viņš izskatījās tik kails un ievainojams. - Neprotu… neprotu izskaidrot, ko jūtu. Visu mūžu esmu bijis viens. Nekad neviens… Kad man bija seši gadi, vecāki izšķīrās, un sākās cīņa par aizbildniecību. Neviens mani negribēja.

Kellija klusēdama vēroja vīrieti. Teiktais skanēja prātā, modinot sen apglabātas atmiņas.

Kāpēc tu neatbrīvojies no bērna, kad tas vēl nebija piedzimis?

Es mēģināju. Nekas neiznāca.

Heriss turpināja:

-    Dzīvoju vairākās audžuģimenēs, kurās neviens nerūpējās…

Tie ir tavi tēvoči. Netraucē viņus!

-     Likās, ka neko nevaru izdarīt pa prātam…

Pusdienas nekur neder… Tādas krāsas kleita tev nepiestāv… Tu neesi sakopusi vannas istabu…

-     Viņi gribēja, lai pametu skolu un iekārtojos darbā garāžā, taču es… es gribēju būt zinātnieks. Man stāstīja, ka esmu pārāk dumjš…

Kellija arvien vairāk ieklausījās teiktajā.

Esmu nolēmusi kļūt par modeli.

Visas modeles ir maukas…

-     Es sapņoju par mācīšanos koledžā, bet man pateica, ka varu iztikt ar šādu darbu… ka izglītība man nav vajadzīga.

Kāda velna pēc tev vajadzīga tā skola? Ja ir tāds izskats kā tev, var pelnīt naudu ar pakaļu…

-      Kad dabūju Masačūsetsas Tehnoloģiskā institūta stipendiju, audžuvecāki pateica, ka droši vien no tās izlidošu un ka man jāstrādā garāžā…

Koledža? Četrus gadus velti šķiedīsi laiku…

Svešinieka stāsts izklausījās kā pašas dzīvesstāsta atkārtojums. Kellija sēdēja, dziļi aizkustināta, bet izjūtas bija tikpat sāpīgas kā pretimsēdošajam vīrietim.

-     Pēc institūta beigšanas iestājos darbā Kingslija Internacionālās grupas Parīzes nodaļā. Es jutos pavisam vientuļš. - Iestājās ilgāks klusuma brīdis. - Kaut kad, jau sen, izlasīju, ka dzīvē pats svarīgākais ir atrast kādu, ko vari mīlēt, kas tevi mīl… un es tam noticēju.

Kellija sēdēja un klusēja.

Marks Heriss neveikli piebilda:

-    Taču man neizdevās tādu cilvēku atrast, es jau biju gatavs padoties. Un tad, tajā dienā, ieraudzīju jūs… - Viņš nespēja turpināt.

Viņš piecēlās, paņēmis Eņģelīti rokās.

-     Man kauns, ka tā iznāca. Apsolu nekad vairs jūs netraucēt. Visu labu!

Kellija noskatījās, kā viņš iet projām.

-    Kur tu iesi ar manu suni? - viņa iesaucās.

Marks Heriss apjucis pagriezās.

-     Atvainojiet?

-    Eņģelītis ir mans. Tu man to atdevi, vai ne?

Marks stāvēja un neko nesaprata.

-     Bet jūs teicāt…

-     Mēs noslēgsim vienošanos, mister Heris. Es paturēšu Eņģelīti, un jums būs tiesības viņu apciemot.

Pagāja brīdis, un tikai tad Marka smaids apgaismoja telpu.

-    Jūs gribat teikt, ka es varu… ka atļausiet…

-      Kāpēc lai mēs to visu nepārrunātu pie vakariņu galda? - Kellija atbildēja.

Kellijai nebija ne jausmas, ka šajā brīdī viņa kļūst par nogalināšanas mērķi.

Vienpadsmitā nodaļa

Parīze, Francija

ReilI policijas nodaļā, kas atradās Parīzes divpadsmitajā iecirknī, notika pratināšana. Detektīvi Andrā Belmon- do un Pjērs Marē pratināja Eifeļa torņa pārraugu.

slepkavības izmeklēšana eifeļa tornī Pirmdien, 6. maijā Pulksten 10.00 Pratināmais: Renē Paskāls

BELMONDO. Paskāla kungs, mums ir pamats uzskatīt, ka Marks Heriss, par kuru domā, ka viņš nokritis no skatu laukuma, patiesībā ir nogalināts.

PASKĀLS. Nogalināts? Bet… Man teica, ka tas bijis nelaimes gadījums un…

MARĒ. Nejaušības pēc viņš nevarēja pārkrist pāri margām. Tās ir pārāk augstas.

BELMONDO. Turklāt ir noskaidrots, ka upuris par pašnāvību nedomāja. Faktiski viņš bija izstrādājis sīku plānu, kā pavadīt nedēļas nogali kopā ar sievu. Viņa sieva ir Kellija - modele.

PASKĀLS. Atvainojiet, džentlmeņi, bet es nesaprotu, kāpēc esmu te atvests.

MARĒ. Lai palīdzētu noskaidrot dažus jautājumus. Cikos tovakar slēdza restorānu?

PASKĀLS. Pulksten desmitos. Vētras dēļ "Jules Verne" bija tukšs, tāpēc nolēmu…

MARĒ. Cikos slēdz liftu?

PASKĀLS. Parasti tas darbojas līdz pusnaktij, taču tovakar nebija nedz skatītāju, nedz vakariņotāju, tāpēc to noslēdzu desmitos vakarā.

BELMONDO. Vai ari liftu, kas paceļ uz skatu laukumu?

PASKĀLS. Jā. Viss tika noslēgts desmitos.

MARĒ. Vai ir iespējams nokļūt skatu laukumā bez lifta?

PASKĀLS. Nē. Tajā vakarā viss tika noslēgts. Nesaprotu, ko tas nozīmē. Ja…

BELMONDO. Es pateikšu. Herisa kungs nomests no skatu laukuma. Mēs zinām, ka tas bijis skatu laukums, jo pārbaudījām apmali, un tā no virspuses bija noskrāpēta, turklāt viņa zolēs tika atrastas cementa daļiņas, tādas pašas kā apmalei. Ja apakšā viss bija slēgts un lifti nedarbojās, kā viņš pusnaktī varēja tikt augšā?

PASKĀLS. Nezinu. Bez lifta tas būtu… tas nebūtu iespējams.

MARĒ. Taču lifts izmantots, lai Herisa kungs nokļūtu novērošanas tornī, lai uzvestu augšā slepkavu - vai slepkavas - un novestu atkal lejā.

BELMONDO. Vai iespējams, ka svešs cilvēks izmanto liftus?

PASKĀLS. Nē. Operatori liftu nekad neatstāj, bet naktī tie ir noslēgti ar speciālu atslēgu.

MARĒ. Cik šādu atslēgu ir?

PASKĀLS. Trīs. Viena man, divas pārējās atrodas tur.

BELMONDO. Vai esat drošs par to, ka pēdējais lifts tika noslēgts desmitos?

PASKĀLS. Jā.

MARĒ. Kas liftu vadīja?

PASKĀLS. Tots. Žerārs Tots.

MARĒ. Es labprāt ar viņu aprunātos.

PASKĀLS. Tāpat kā es.

MARĒ. Atvainojiet?

PASKĀLS. Tots pēc tās nakts darbā nav rādījies. Es piezvanīju uz viņa dzīvokli. Neviens neatbildēja. Pēc tam sameklēju saimnieku. Tots pārcēlies uz dzīvi citur.

MARĒ. Un nav atstājis jauno adresi?

PASKĀLS. Pilnīgi pareizi. Viņš izgaisis kā nebijis.

- Izgaisis kā nebijis? Vai mēs runājam par dižo Hu- dīni vai nolāpītu lifta operatoru?

Jautājumu uzdeva Interpola štāba vadītājs, ģenerālsekretārs Klods Reno. Viņš bija piecdesmit gadus vecs, enerģisks neliela auguma vīrs, policijas hierarhijā līdz šim amatam nonācis divdesmit gadu laikā.

Reno vadīja sanāksmi Interpola septiņstāvu mītnes galvenajā konferenču zālē. Starptautiskā policijas organizācija, septiņdesmit astoņu valstu simt divdesmit sešu policijas spēku informācijas analīzes un sintēzes centra ēka, atradās Senklodā, sešas jūdzes uz rietumiem no Parīzes. Šo starptautisko policijas pārvaldi vadīja Nacionālā drošības dienesta un Parīzes prefektūras bijušie detektīvi.

Pie lielā konferenču galda sēdēja divpadsmit vīri. Veselu stundu viņi bija izjautājuši detektīvu Belmondo.

-    Tātad nedz jums, nedz detektīvam Marē neizdevās iegūt informāciju, kā cilvēku var nogalināt vietā, kur nav iespējams iekļūt un kur nebija iespējams iekļūt slepkavām un pēc tam aizbēgt, - Reno sapīcis noteica. - Vai to jūs gribat teikt?

-    Mēs ar Marē runājām ar visiem, kas…

-    Lai paliek! Varat iet!

-    Labi, ser.

Viņi noskatījās, kā nostrostētais detektīvs iziet no zāles.

Reno pagriezās pret grupu.

-    Vai savās izmeklēšanās nevienam no jums nav gadījies uzdurties cilvēkam, kura vārds ir Prima?

Brīdi visi domāja, bet tad papurināja galvu.

-    Nē. Kas ir Prima?

-    Tas nav zināms. Šis vārds rakstīts zīmītē, kas atrasta miruša cilvēka kabatā Ņujorkā. Manuprāt, te pastāv kāda saistība. - Viņš nopūtās. - Džentlmeņi, mums ir mīkla, kura tīta noslēpumā. Piecpadsmit gados, kopš strādāju šajā birojā, mēs esam nodarbojušies ar daudzām savstarpēji saistītām slepkavībām, starptautiskām bandām, nemieriem, tēva nogalinātājiem un visiem iespējamiem noziegumiem. - Viņš apklusa. - Taču pa visu šo laiku ar ko tādu mums nav gadījies sastapties. Es sūtīšu ZIŅOJUMU uz Ņujorkas biroju…

Frenks Biglijs, Manhetenas detektīvu šefs, patlaban lasīja ģenerālsekretāra Reno atsūtīto ziņojumu, kad birojā ienāca Ērls Grinbergs un Roberts Pregicers.

-    Tu gribēji mūs redzēt, šef?

-    Jā. Sēdieties!

Viņi apsēdās. Šefs Biglijs pacēla papīru.

-    Te ir Interpola šorīt atsūtītais ZIŅOJUMS. Pirms sešiem gadiem japāņu zinātnieks Akira īso Tokijā izdarījis pašnāvību, pakaroties savā viesnīcas numurā. Misters īso bijis pilnīgi vesels, darbā nesen dabūjis paaugstinājumu, pacilātā noskaņojumā.

-     Japānā? Kāds tam sakars ar…

-    Ļaujiet turpināt! Pirms trim gadiem Madelēna Smi- ta, trīsdesmit divus gadus veca Šveices zinātniece, savā Cīrihes dzīvoklī atgriezusi gāzes krānu un izdarījusi pašnāvību. Viņa bijusi stāvoklī un gatavojusies precēties ar bērna tēvu. Draugi teica, ka nekad vēl nav redzējuši viņu tik laimīgu. - Viņš palūkojās uz abiem detektīviem. - Pēdējās trijās dienās: berlīniete Sonja Ferbruge noslīcinājusies vannā. Tajā pašā naktī amerikānis Marks Heriss dodas gulbja lidojumā no Eifeļa torņa skatu laukuma. Nākamajā dienā kanādieša Gērija Reinoldsa "Cessna" pie De- laveras ietriecas kalnā.

Klausoties Grīnbergs un Pregicers kļuva arvien domīgāki.

-     Un vakar jūs abi Istriveras krasta atradat Ričarda Stīvensa līķi.

Ērls Grīnbergs neizpratnē skatījās uz šefu.

-    Un kāda mums saistība ar visiem šiem gadījumiem?

Šefs Biglijs klusu noteica:

-     Visi minētie gadījumi ir saistīti.

Grīnbergs nenovērsa acis.

-    Man nav skaidrs, vai esmu sapratis pareizi. Japānis pirms sešiem gadiem, šveiciete pirms trim gadiem, dažās pēdējās dienās vācietis, kanādietis un divi amerikāņi. - Brīdi viņš klusēja. - Kas saista viņus visus?

Šefs Biglijs pasniedza Grīnbergam Interpola ZIŅOJUMU. Grinbergam, to lasot, iepletās acis. Pēc tam viņš lēni noteica:

-    Interpols uzskata, ka aiz šīm slepkavībām stāv tāds zinātnieku kolektīvs kā Kingslija Internacionālā grupa? Tas izklausās smieklīgi.

-    Šef, runa ir par lielāko zinātnieku kolektīvu pasaulē, - sacīja Pregicers.

-    Visi šie cilvēki ir nogalināti, un visi viņi bija saistīti ar Kingslija Internacionālo grupu. Kompānija pieder Ta- neram Kingslijam, un viņš pats to vada. Viņš ir Kingslija Internacionālās grupas prezidents, Prezidenta zinātnes komisijas priekšsēdētājs, Nacionālā plānošanas institūta un Pentagona aizsardzības politikas padomes vadītājs. Pēc manām domām, jums ar Grīnbergu derētu aprunāties ar misteru Kingsliju.

Ērls Grīnbergs pamāja.

-     Labi.

-    Vēl kas, Ērl…

-     Klausos.

-     Esi uzmanīgs un nēsā līdzi mazu rundziņu!

Pēc piecām minūtēm Ērls Grīnbergs runāja ar Tane- ra Kingslija sekretāri. Beidzis sarunu, viņš pagriezās pret Pregiceru.

-    Otrdien desmitos no rīta mums paredzēta tikšanās. Patlaban Kongresa komitejā Vašingtonā notiek mistera Kingslija noklausīšanās.

Senāta vides komitejā sešu senāta locekļu žūrija, kā ari daudzi skatītāji un reportieri uzmanīgi klausījās Tane- ra Kingslija liecību.

Taneram Kingslijam bija pāri par četrdesmit gadiem, viņš bija gara auguma, izskatīgs, ar tēraudzilām acīm, kurās kvēloja gudrība. Viņam bija romiešu deguns, spēcīgs zods, profils, ar kādu varētu rotāt monētas.

Komitejas vadītāja vecākā senatore Polīna Mērija Van Luvena bija iespaidīga dāma ar gandrīz agresīvu pašpārliecinātību. Viņa palūkojās uz Taneru un sausi noteica:

-    Jūs varat turpināt, mister Kingslij.

Taners palocīja galvu.

-    Pateicos, senatore! - Viņš pagriezās pret citiem komitejas locekļiem un ierunājās saviļņotā balsī: - Kamēr daži mūsu valdības politiķi izvairās no runāšanas par globālās sasilšanas sekām un siltumnīcas efektu, ozona caurums strauji paplašinās. Šā iemesla dēļ puse pasaules cieš no sausuma un otra puse no plūdiem. Globālās sasilšanas dēļ Rosa jūrā nupat iebrucis aisbergs, tik liels kā Jamaika. Ozona caurums virs Dienvidpola sasniedzis rekordu - desmit miljonu kvadrātjūdžu lielumu. - Viņš pieklusa, lai radītu efektu, un lēnām atkārtoja: - Desmit miljoni kvadrātjūdžu.

Mēs piedzīvojam rekordskaitu viesuļu, ciklonu, taifūnu un vētru, kas posta Eiropu. Laika apstākļu radikālo pārmaiņu dēļ miljoniem cilvēku visā pasaulē dzīvo badā un atrodas uz iznīcības robežas. Bet bads un iznīcība ir tikai vārdi. Pārstājiet domāt par tiem kā par vārdiem! Padomājiet par nozīmi - par vīriešiem, sievietēm, bērniem, kuriem nav māju un kuri dzīvo badā un gaida nāvi.

Pagājušajā vasarā no karstuma viļņa Eiropā mira vairāk nekā divdesmit tūkstoši cilvēku. - Tanera balss kļuva skaļāka. - Ko šajā sakarībā mēs esam darījuši? Mūsu valdība atsakās ratificēt Kioto protokolu, kas tika izstrādāts globālajā vides jautājumu sammitā. Tas liek domāt, ka mums bijis nebijis, kas piemeklē pārējo pasauli. Mēs iesim uz priekšu un darīsim visu, kas mums patīk. Vai mēs esam tik truli un egocentriski, ka nespējam saskatīt, ko…

Senatore Van Luvena viņu pārtrauca.

-    Mister Kingslij, te nav debates. Lūgšu ievērot mērenāku izteiksmi.

Taners dziļi ievilka elpu, pamāja un turpināja jau mierīgākā tonī.

-   Mēs labi zinām, ka siltumnīcas efektu rada fosilā kurināmā dedzināšana un citi ar to saistītie faktori, kurus pilnībā varam kontrolēt, un tomēr dedzināšanas produktu ievadīšana atmosfērā sasniegusi visaugstāko punktu pusmiljona gadu laikā. Šie produkti piesārņo gaisu, kuru elpo mūsu bērni un mazbērni. Piesārņošanai jādara gals. Kāpēc tas nenotiek? Tāpēc, ka lielajam biznesam tas maksās naudu. - Balss atkal kļuva skaļāka. - Naudu! Cik vērts ir svaiga gaisa malks salīdzinājumā ar cilvēciskas būtnes dzīvību? Degvielas galonu? Divus galonus degvielas? - Balss ieskanējās vēl dedzīgāk. - Cik zinu, Zeme ir vienīgā piemērotā vieta, kur mums dzīvot, un tomēr mēs indējam zemi un okeānus, un gaisu un elpojam tik ātri, cik vien spējam. Ja nepārtrauksim…

Senatore Van Luvena pārtrauca runātāju vēlreiz.

-    Mister Kingslij…

-     Es atvainojos. Esmu dusmīgs. Es nespēju noskatīties, kā iznīcina mūsu visumu, un neprotestēt.

Kingslijs runāja vēl trīsdesmit minūtes. Kad viņš bija beidzis, senatore Van Luvena sacīja:

-    Mister Kingslij, es labprāt redzētu jūs savā kabinetā, lūdzu. Izziņoju pārtraukumu.

Sākotnēji senatores Van Luvenas kabinets bija iekārtots tipiski sterili un birokrātiski - rakstāmgalds, seši krēsli, dokumentu skapji taču senatore bija pielikusi iekārtojumam sievietes roku, papildinot telpu ar krāsainiem audumiem, gleznām un fotogrāfijām.

Kad Taners iegāja kabinetā, tajā kopā ar senatori Van Luvenu bija vēl divi cilvēki.

-     Tās ir manas palīdzes Korina Mērfija un Kerolija Trosta.

Korina Mērfija, pievilcīga, jauna sarkanmate, un Kerolija Trosta, maza auguma blondīne, abas divdesmit gadus vecas, apsēdās blakus senatorei. Taners viņas acīm redzami valdzināja.

-     Sēdieties, mister Kingslij! - aicināja senatore Van Luvena.

Taners apsēdās. Senatore brīdi viņu pētīja.

-     Patiesību sakot, es jūs nesaprotu.

-    Patiešām? Tas mani izbrīna, senatore. Manuprāt, es pateicu visu pilnīgi skaidri. Es jūtu…

-     Es zinu, ko jūtat. Taču jūsu sabiedrībai, Kingslija Internacionālajai grupai, ir līgumi ar mūsu valdību par daudziem projektiem, un tomēr jūs metat valdībai izaicinājumu vides sakarā. Vai tas nekaitē biznesam?

-    Runa nav par biznesu, senatore Van Luvena, - Taners vēsi atteica. - Runa ir par cilvēcību. Mēs esam postošas globālas destabilizācijas sākuma liecinieki. Es mēģinu panākt, lai senāts piešķirtu līdzekļus tā nepieļaušanai.

-    Un daļa no minētajiem līdzekļiem tiks jūsu sabiedrībai, vai ne? - senatore Van Luvena skeptiski noteica.

-     Man pilnīgi vienalga, kas dabūs naudu. Vienkārši gribu, lai sāk rīkoties, kamēr nav par vēlu.

-    Tas ir apbrīnojami. Jūs esat ļoti neparasts cilvēks, - Korina Mērfija silti sacīja.

Taners pagriezās uz viņas pusi.

-    Mis Mērfija, ja gribat sacīt, ka, pēc cilvēku vairākuma domām, nauda ir svarīgāka par morāli, ar nožēlu jāteic, ka jums droši vien ir taisnība.

Ierunājās Kerolija Trosta.

-     Manuprāt, tas, ko jūs darāt, ir brīnišķīgi.

Senatore Van Luvena apveltīja palīdzes ar neapmierinātu skatienu un pagriezās pret Taneru.

-     Neko nevaru solīt, taču aprunāšos ar kolēģiem un uzzināšu viņu viedokli vides jautājumos. Es darīšu to jums zināmu.

-    Paldies, senatore! Būšu ļoti pateicīgs. - Viņš brīdi vilcinājās. - Varbūt kādreiz, kad esat Manhetenā, varu jūs izvadāt pa KIG un iepazīstināt ar mūsu darbību. Domāju, ka tā jums varētu likties interesanta.

Senatore Van Luvena vienaldzīgi pamāja.

-    Es došu ziņu.

Tikšanās bija galā.

Divpadsmitā nodaļa

Kopš cilvēki bija uzzinājuši par Marka nāvi, Kellijai Herisai pāri brāzās tālruņa zvanu, ziedu un e-pasta vēstuļu lietus. Pirmais piezvanīja Sems Medovss, Marka kolēģis un tuvs draugs.

-    Kellij! Mans Dievs! Es nespēju tam noticēt! Es… es nezinu, ko teikt, tik ļoti esmu satriekts. Ik reizi pagriežoties ceru ieraudzīt Marku. Kellij… vai varu ko darīt tavā labā?

-     Paldies, nē, Sem!

-     Nepazaudēsim viens otru! Vēlos palīdzēt, kā vien iespējams…

Pēc tam zvanīja kāds ducis Marka draugu un modeles, ar kurām kopā Kellija strādāja.

Piezvanīja Bills Lerners, modeļu aģentūras vadītājs. Apliecinājis līdzjūtību, viņš sacīja:

-     Kellij, es saprotu, patlaban nav piemērots brīdis, taču atgriešanās darbā tev nāktu par labu. Mūsu tālrunis zvana vienā zvanīšanā. Kad, pēc taviem ieskatiem, tu varētu būt gatava darbam?

-    Kad atgriezīsies Marks.

Un viņa nometa klausuli.

Tagad tālrunis zvanīja atkal. Beidzot Kellija pacēla klausuli.

-     Klausos.

-    Vai misis Herisa?

Vai viņa joprojām ir misis Herisa? Mistera Herisa vairs nav, taču viņa vienmēr, vienmēr būs Marka sieva.

-    Runā misis Herisa, - viņa stingri noteica.

-     Zvana no Tanera Kingslija biroja.

Cilvēks, pie kura Marks strādā… strādāja.

-     Klausos.

-    Misters Kingslijs būtu pateicīgs, ja jūs ierastos Man- hetenā un tiktos ar viņu. Viņš labprāt gaidītu jūs sabiedrības mītnē. Vai esat brīva?

Kellija bija brīva. Aģentūrā viņa bija likusi atcelt visus pasūtījumus. Taču viņa jutās pārsteigta. Kāpēc Taners Kingslijs vēlas mani satikt?

-Jā.

-    Vai piektdiena izlidošanai no Parīzes jums bus parocīga?

Nekad nekas vairs nebūs parocīgs.

-    Piektdien? Lai tā būtu!

-    Labi. Šarla de Golla lidostā jūs gaidīs biļete uz "United Airlines" reisu. - Tika nosaukts reisa numurs. - Ņujorkā pretī būs automašīna.

* * *

Marks bija stāstījis Kellijai par Taneru Kingsliju. Marks bija ticies ar viņu un domāja, ka viņš ir ģēnijs un iespēja strādāt pie tāda cilvēka ir brīnišķīga. Varbūt viņš var padalīties atmiņās par Marku. Šī doma uzmundrināja.

Ieskrēja Eņģelītis un ielēca klēpī. Kellija apkampa sunīti.

-     Ko lai daru ar tevi, kamēr būšu projām? Mamma ņemtu tevi līdzi, bet es būšu projām tikai dažas dienas.

Piepeši Kellija saprata, kas parūpēsies par kucēnu. Mājas pārvaldnieks Filips Sendrs bija simpātisks gara auguma vīrs ar siltu dvēseli, turklāt viņa sieva un meita vienmēr bija centušās būt izpalīdzīgas. Uzzinot par Marku, viņi bija satriekti. Marka bērēm bija jānotiek Perlašēza kapsētā, un Kellija bija uzaicinājusi uz tām arī Sendru ģimeni.

Kellija piegāja pie Filipa dzīvokļa durvīm un pieklauvēja. Kad Filips atvēra durvis, Kellija sacīja:

-    Gribu lūgt jums pakalpojumu.

-    Ienāciet! Visu, ko vēlaties, misis Herisa.

-     Man uz trim četrām dienām jāaizlido uz Ņujorku. Vai pa manu prombūtnes laiku jūs varētu pieskatīt Eņģelīti?

-    Anna Marija un es to darīsim labprāt.

-     Paldies! Es būšu par to pateicīga.

-     Apsolu, ka darīšu visu iespējamo, lai viņu samaitātu.

Kellija pasmaidīja.

-     Par vēlu. Esmu viņu jau samaitājusi.

-    Kad lidosiet?

-     Piektdien.

-    Ļoti labi. Es parūpēšos. Vai es teicu, ka mana meita uzņemta Sorbonnā?

-    Nē. Tas ir lieliski. Droši vien jūs ļoti lepojaties.

-    Tā tas ir. Viņa startē pēc divām nedēļām. Mēs esam ļoti satraukušies. Sapnis kļuvis par īstenību.

Piektdienas rītā Kellija nonesa Eņģelīti uz Filipa Sen- dra dzīvokli un iedeva viņam dažus papīra maisiņus.

-     Tur ir Eņģelīša iemīļotā barība un rotaļu mantiņas…

Filips pakāpās atpakaļ, un viņam aiz muguras Kellija ieraudzīja kaudzi ar suņu rotaļlietām. Kellija iesmējās.

-     Eņģelīt, tu būsi labās rokās. - Viņa samīļoja sunīti pēdējo reizi. - Dzīvo vesels, Eņģelīt! Liels paldies, Filip!

Kellijas aizceļošanas dienas rītā smalkās dzīvojamās mājas dežurante Nikola Paradī stāvēja durvīs, lai atvadītos. Neparasti rosīgā sirmā sieviete bija tik maza auguma, ka, viņai sēžot pie galda, bija redzams pakausis. Viņa uzsmaidīja Kellijai un sacīja:

-    Gaidīsim jūs atpakaļ, kundze. Lūdzu, nekavējieties!

Kellija saņēma sievietes roku.

-    Paldies! Es drīz atgriezīšos, Nikola. - Un jau pēc dažām minūtēm Kellija bija ceļā uz lidostu.

Šarla de Golla lidosta, kā vienmēr, bija pilna līdz pēdējai iespējai. Lidosta bija sirreālistisks biļešu kasu, veikalu, restorānu un aizvēsturiskiem, lēni lienošiem briesmoņiem līdzīgu eskalatoru labirints.

Lidostas direktors Kelliju pēc atbraukšanas pavadīja uz privātu atpūtas telpu. Pēc četrdesmit piecām minūtēm tika izziņots viņas reiss. Kad Kellija devās uz aizsargbarjeru, viņu ar skatienu pavadīja netālu stāvoša sieviete, un, tiklīdz Kellija bija aizgājusi aiz tās, sieviete izvilka mobilo tālruni un piezvanīja.

Kellija sēdēja lidmašīnā un domāja par Marku, nelikdamās ne zinis, ka vairākums vīriešu un sieviešu pasle- pus viņu vēro. Ko Marks varēja darīt uz Eifeļa torņa skatu laukuma nakts vidū? Ko viņš tur gribēja satikt? Un kāpēc? Un vēl pats ļaunākais jautājums - kāpēc Marks izdarīja pašnāvību? Kopā mēs bijām tik laimīgi. Mēs tā mīlējām viens otru. Neticu, ka viņš darīja sev galu. Marks to nedarīja… Marks to nedarīja… Marks to nedarīja. Viņa aizvēra acis un ļāva domām atgriezties pagātnē…

Tā bija abu pirmā tikšanās. Viņa šajā vakarā bija uzvilkusi atturīgus melnus svārkus un baltu blūzi ar augstu apkakli, lai nerastos doma, ka viņa kaut kādā veidā mēģina Marku kārdināt. Vakaram vajadzēja būt neoficiālam un patīkamam. Kellija konstatēja, ka ir sanervozējusies. Vārdos neizsakāmā bērnības notikuma dēļ Kellija bija uzturējusies kāda vīrieša sabiedrībā tikai darba jautājumos un neizbēgamos labdarības pasākumos.

Randiņš ar Marku nav īsts, Kellija sev centās iestāstīt. Mēs būsim tikai draugi. Viņš var pavadīt mani pa pilsētu, un nekādu romantisku sarežģījumu nebūs. Kamēr viņa risināja šīs domas, pie durvīm atskanēja zvans.

Kellija cerīgi ievilka elpu un atvēra durvis. Aiz tām ar papīra maisiņu rokās stāvēja Marks. Ģērbies slikti pieguļošā pelēkā uzvalkā, zaļā kreklā, ar koši sarkanu kaklasaiti un brūnām kurpēm kājās. Daudz netrūka, lai Kellija sāktu skaļi smieties. Fakts, ka Markam nav gaumes izjūtas, nez kāpēc šķita mīļš. Viņa pazina daudzus vīriešus, kuru ego bija atkarīgs no tā, cik eleganti viņi savās acīs izskatās.

- Nāc iekšā! - Kellija aicināja.

-    Ceru, ka neesmu nokavējis.

-    Nemaz ne! - Viņš bija ieradies divdesmit piecas minūtes pirms laika.

Marks pasniedza Kellijai kasti.

-    Tas tev.

Tā bija piecu mārciņu kaste ar šokolādi. Gadu gaitā Kellijai bija piedāvāti dimanti, kažokādas un lepni dzīvokļi, tikai ne šokolāde. Tieši tas, kas vajadzīgs katrai mo- delei, viņa uzjautrināta nodomāja. Kellija pasmaidīja.

-    Paldies!

Marks pasniedza maisiņu.

-    Un te ir ciemkukulis Eņģelītim.

Eņģelītis kā zinādams ieskrēja istabā un, asti luncinādams, metās pie Marka.

Marks Eņģelīti pacēla un samīļoja.

-     Viņš mani atceras.

-    Patiešām gribu par viņu tev pateikties, - sacīja Kellija. - Viņš ir brīnišķīgs kompanjons. Agrāk man tāds nav bijis.

Marks paskatījās uz Kelliju, un viņa acis izteica visu.

Vakars iznāca necerēti jauks. Izrādījās, ka Marks ir burvīgs sarunu biedrs, un Kelliju aizkustināja viņa acīm redzamais satraukums, ko radīja abu tuvība. Viņš bija inteliģents, ar viņu bija viegli sarunāties, un laiks aizskrēja ātrāk, nekā Kellija bija gaidījusi. Tikšanās beigās Marks pateica:

-    Ceru, ka mēs to atkārtosim.

-    Jā. Es par to priecāšos.

-     Kāda ir tava mīļākā atpūta, Kellij?

-    Man ļoti patīk futbols. Un tev?

Marka seja kļuva neizteiksmīga.

-    Ak… jā. Man tas patīk.

Viņš gan neprot melot, Kellija nodomāja. Prātā iešāvās nelietīga doma.

-     Sestdienas vakarā būs čempionāta spēle. Vai nevēlies aiziet?

-    Protams, - Marks vārgi atbildēja. - Tas būtu lieliski.

Kad vakara beigās abi atgriezās pie mājas, kurā Kellija dzīvoja, viņa juta spriedzi. Šajā brīdī vienmēr tika teikts:

Ko teiksi par buču pirms gulētiešanas?…

Varbūt uz brīdi ieiet un iedzert kādu glāzīti…

Nevajag nakti pavadīt vienai…

Piegājis pie Kellijas namdurvīm, Marks paskatījās uz viņu un sacīja:

-    Vai zini, kas vispirms man pie tevis iekrita acīs?

Kellija aizturēja elpu. Nu gan būs!

Tev ir kolosāls dupsis…

Man patīk tavi pupiņi…

Tavas slaidās kājas tik labi derētu man ap kaklu…

-    Nē, - Kellija ledaini atbildēja. - Kas tev vispirms iekrita acīs?

-     Sāpes tavās acīs.

Un, iekams viņa paguva atbildēt, Marks pateica:

-     Arlabunakti!

Kellija noskatījās, kā viņš aiziet.

Trīspadsmitā nodala

Sestdienas vakarā Marks atkal ieradās, nesdams kasti ar saldumiem un lielu papīra turzu.

-    Saldumi domāti tev. Ciemkukulis Eņģelītim. Kellija paņēma dāvanas.

-    Paldies no manis un paldies no Eņģelīša. Skatīdamās, kā Marks samīļo Eņģelīti, Kellija nevainīgi apjautājās:

-    Tu nevari vien sagaidīt spēli? Marks pamāja un jūsmīgi atsaucās:

-    Nu protams. Kellija pasmaidīja.

-     Labi, es arī nevaru to sagaidīt. - Viņa zināja, ka Marks nekad par futbolu nav interesējies.

Senžermēnas stadions bija pilns līdz pēdējai iespējai, un sešdesmit septiņi tūkstoši dedzīgu līdzjutēju gaidīja Lionas un Marsejas komandas spēles sākumu.

Kamēr Kelliju un Marku veda uz viņu vietām pret laukuma vidu, Kellija noteica:

-    Esmu pārsteigta. Šeit tik grūti dabūt ieejas biļetes.

Marks pasmaidīja un atbildēja:

-    Ja futbols patīk tik ļoti kā man, nekas nav neiespējams.

Kellija iekoda lūpā, lai nebūtu jāsmejas. Viņa nespēja sagaidīt spēles sākumu.

Tieši divos abas komandas izgāja stadionā un, kamēr orķestris spēlēja Marseljēzu, Francijas himnu, sastinga miera stājā. Kad tās pagriezās pret tribīnēm, lai stādītos priekšā, pirmais izgāja Lionas spēlētājs komandas zilbal- tajās krāsās ar Lionas logo.

Kellija nolēma pažēlot Marku un izstāstīt, kas notiek. Viņa pieliecās tuvāk.

-     Tas ir komandas vārtsargs, - Kellija paskaidroja.

-     Viņš…

-    Zinu, - Marks atsaucās. - Gregorijs Kupē. Līgas labākais vārtsargs. Pagājušā gada aprīlī uzvarēja čempionātā pret Bordo. Gadu iepriekš ieguva čempionu līgas UEFA kausu. Trīsdesmit vienu gadu vecs, sešas pēdas garš, sver simt astoņdesmit mārciņas.

Kellija paskatījās uz Marku ar izbrīnu.

Tikmēr turpinājās komandas pieteikšana.

-     Uzbrucējs Sidnijs Guvē…

-     Četrpadsmitais numurs, - Marks jūsmīgi stāstīja.

-      Viņš ir fantastisks. Pagājušajā nedēļā pret "Auxerre" iesita vārtus spēles pēdējā minūtē.

Kellija pārsteigta klausījās, cik lietpratīgi Marks stāsta par citiem spēlētājiem.

Spēle sākās, un publika sāka ārdīties.

Spēle bija satraucoša, un abu komandu vārtsargi darīja, ko varēja, lai neļautu pretiniekam iesist vārtus. Kellijai bija grūti koncentrēties, jo visu laiku viņa skatījās uz Marku, pārsteigta par viņa zināšanām. Kā es varēju tā kļūdīties?

Spēles vidū Marks iesaucās:

-    Skaties! Guvē tūlīt izdarīs asu sitienu! Viņš sit!

Un viņam bija taisnība.

Kad Liona uzvarēja, Marks bija sajūsmināts.

-    Tā gan ir lieliska komanda!

Ejot ārā no stadiona, Kellija pajautāja:

-    Mark, cik sen tu interesējies par futbolu?

Viņš bikli pasmaidīja un atbildēja:

-    Kādas trīs dienas. Es pētīju to savā datorā. Tevi interesē šī spēle, tāpēc nodomāju, ka arī man par to kaut kas jāzina.

Kellija bija neiedomājami aizkustināta. Marks bija ziedojis tik daudz laika un pūļu tikai tāpēc, ka viņai patīk futbols! Tam bija grūti noticēt.

Viņi sarunāja tikties nākamajā dienā, kad Kellijai darbs būs beidzies.

-    Es varu iegriezties pie tevis ģērbtuvē un…

-    Nē! - Viņa negribēja, ka Marks tiekas ar citām mo- delēm.

Marks skatījās uz Kelliju un neko nesaprata.

-    Gribēju teikt… ir tāds noteikums, ka vīriešus ģērbtuvēs neielaiž.

-    Ak tā.

Negribu, ka tu iemīlies…

Dāmas un kungi, lūdzu, piesprādzējieties, paceliet sēdekļu atzveltnes uz augšu un fiksējiet! Mēs tuvojamies Kenedija lidostai un pēc dažām minūtēm nolaidīsimies.

Kellija ar rāvienu tika atgriezta tagadnē. Viņa bija Ņujorkā, lai tiktos ar Kingsliju, cilvēku, pie kura Marks bija strādājis.

Kāds bija informējis plašsaziņas līdzekļus. Lidmašīnai nolaižoties, Kelliju jau gaidīja. Viņu ielenca reportieri ar televīzijas kamerām un mikrofoniem.

-     Kellij, vai tu nepaskatītos uz šo pusi?

-    Vai vari pateikt, kas, tavuprāt, noticis ar tavu vīru?

-    Vai tiks veikta policijas izmeklēšana?

-     Vai jūs bijāt paredzējuši šķirties?

-     Vai tu domā atgriezties atpakaļ Amerikā?

-     Kā tu juties, kad uzzināji, kas noticis?

Pats bezjūtīgākais jautājums no visiem.

Kellija ieraudzīja aiz citiem stāvam modru patīkama izskata vīru. Viņš smaidīdams māja Kellijai, un Kellija pavicināja roku, lai viņš nāk tuvāk.

Bens Robertss bija populārs un respektējams sarunu šova vadītājs televīzijā. Bens agrāk bija intervējis Kelliju, un viņi bija kļuvuši draugi. Kellija noskatījās, kā viņš laužas cauri reportieru pūlim. Visi viņu pazina.

-    Hallo, Ben! Vai Kellija uzstāsies tavā šovā?

-     Kā tev šķiet, vai viņa runās par to, kas noticis?

-    Vai drīkstu nofotografēt tevi kopā ar Kelliju?

Pa to laiku Bens bija ticis līdz Kellijai. Virsū gāzās reportieru vilnis.

-    Zēni un meitenes, ļausim Kellijai atvilkt elpu! - Bens iesaucās. - Varēsiet parunāt ar viņu vēlāk.

Reportieri negribīgi sāka iet projām. Bens saņēma Kelliju pie rokas un sacīja:

-     Man trūkst vārdu, lai pateiktu, cik ļoti jūtu līdzi. Marks man ļoti patika.

-    Tieši tāpat kā man, Ben.

Kamēr Kellija ar Benu gāja uz bagāžas saņemšanas vietu, viņš pajautāja:

-     Runājot starp mums, ko tu Ņujorkā dari?

-    Atlidoju, lai tiktos ar Taneru Kingsliju.

Bens pamāja.

-     Viņš ir varens vīrs. Nešaubos, ka tiksi atbrīvota no rūpēm.

Viņi jau bija pie bagāžas letes.

-     Kellij, ja kaut ko varu darīt tavā labā, tu vienmēr vari mani sameklēt televīzijā. - Viņš paskatījās visapkārt. - Vai tevi kāds aizvedīs? Ja ne, es…

Šajā brīdī pie Kellijas pienāca šoferis formas tērpā.

-     Vai misis Herisa? Es esmu Kolins. Automašīna ir tepat. Misters Kingslijs rezervējis jums numuru viesnīcā "Peninsula". Ja jūs iedotu biļeti, es parūpētos par bagāžu.

Kellija pagriezās pret Benu.

-     Vai tu man piezvanīsi?

-     Protams.

Pēc desmit minūtēm Kellija jau brauca uz viesnīcu.

-    Mistera Kingslija sekretāre piezvanīs un pateiks tikšanās laiku, - Kolins sacīja. - Kad vien vēlaties, automašīna būs jūsu rīcībā.

-     Pateicos!

Ko es šeit darīšu? Kellija nesaprata.

Viņa gribēja uzzināt atbildi.

Četrpadsmitā nodaļa

Taners Kingslijs izlasīja virsrakstu vakara avīzē. "Krusa posta Irānu". Pats raksts bija veltīts "dīvainajam notikumam". Fakts, ka vētra ar krusu notikusi karstajā klimatā vasaras laikā, nebija saprotams. Taners piespieda sekretāres izsaukuma pogu un, kad viņa ienāca, sacīja:

-     Ketij, izgriez rakstu un nosūti senatorei Van Luve- nai kopā ar zīmīti: "Jaunākās ziņas par globālo sasilšanu. Ar sirsnīgu…"

-    Tūlīt to izdarīšu, mister Kingslij.

Taners Kingslijs ieskatījās pulkstenī. Pusstundas laikā KIG bija jāierodas diviem detektīviem. Viņš pārlaida skatienu ekstravagantajam kabinetam. Viss te bija paša radīts. KIG. Domas pakavējās pie varas, kas slēpās aiz vienkāršajiem iniciāļiem, un cilvēku pārsteiguma, uzzinot par KIG pieticīgo sākumu tikai pirms septiņiem gadiem. Prātā uzvirmoja pagātne…

Atmiņā uzpeldēja diena, kad viņš izstrādāja jauno KIG logo. Visai pretenciozi firmai, kas neko neizsaka, kāds bija teicis. Taners viens pats bija pārvērtis neko neizsakošo firmu par pasaules varas centru. Atceroties sākumu, šķita, ka paveikts brīnums.

Taners Kingslijs bija nācis pasaulē piecus gadus pēc brāļa Endrū, un šis fakts pilnībā bija noteicis viņa dzīves ievirzi. Vecāki bija šķīrušies, māte apprecējusies no jauna un aizgājusi dzīvot citur. Tēvs bija zinātnieks, un zēni sekoja viņa pēdās, lai pieauguši kļūtu par zinātnes brīnumbērniem. Tēvs bija miris četrdesmit gadu vecumā ar sirdstrieku.

Fakts, ka Taners ir piecus gadus jaunāks par brāli, radīja pastāvīgu neapmierinātību. Kad Taners savā klasē dabūja augstāko balvu dabaszinātnēs, viņam sacīja:

-     Endrū pirms pieciem gadiem šajā klasē bija labākais. Ģimenē tas droši vien ir iedzimts.

Kad Taners uzvarēja daiļrunātāju sacensībās, profesors sacīja:

-    Apsveicu, Taner! Tu esi otrs Kingslijs, kas iegūst šo balvu.

Pēc iekļūšanas tenisa komandā:

-    Ceru, ka esi tikpat labs spēlētājs kā brālis Endrū.

Beidzot augstskolu:

-     Tava nobeiguma runa iedvesmoja. Tā ļoti atgādina Endrū.

Taners auga brāļa ēnā, un viņu kaitināja apziņa, ka tiek uzskatīts par otru labāko, jo Endrū gājis pirms viņa.

Brāļiem bija arī līdzīgas iezīmes: abi glīti, gudri un talantīgi, taču, abiem kļūstot vecākiem, parādījās atšķirības. Endrū bija altruistisks un turējās ēnā, turpretī Taners bija ekstraverts, sabiedrisks un godkārīgs. Endrū attiecībās ar sievietēm bija kautrīgs, bet Tanera izskats un šarms pievilka sievietes kā magnēts.

Taču brāļu galvenā atšķirība atklājās dzīves mērķa izvēlē. Endrū lielākās rūpes bija labdarības pasākumu organizēšana un palīdzēšana citiem, turpretī Tanera mērķis bija kļūt bagātam un varenam.

Beidzis koledžu ar summa cum laude, Endrū tūlīt pieņēma piedāvājumu strādāt zinātnieku kolektīvā. Tur viņš apguva izpratni par to, ko tāda sadarbība un organizācija var dot, un pēc pieciem gadiem nolēma izveidot pats savu smadzeņu biroju, tikai mazākā mērogā.

Endrū iepazīstināja Taneru ar savu ieceri, viņu satraukdams.

-     Tas ir lieliski! Zinātnieki slēdz ar valdību miljonus vērtus līgumus, nemaz nerunājot par korporācijām, kas nolīgst…

Endrū viņu pārtrauca.

-     Mana iecere ir citāda, Taner. Gribu palīdzēt cilvēkiem. '

Taners skatījās uz brāli platām acīm.

-     Palīdzēt cilvēkiem?

-    Jā. Desmitiem trešās pasaules valstu nav pieejamas modernās lauksaimniecības un rūpniecības metodes. Mēdz teikt, ka, iedodot cilvēkam zivi, viņu var paēdināt. Iemācot ķert zivis, viņš būs nodrošināts ar ēdienu visu mūžu.

Šīs vecās pasakas vari stāstīt citiem, domāja Taners.

-    Endrū, tās valstis nevar atļauties maksāt…

-    Tas nav svarīgi. Mēs sūtīsim uz trešās pasaules valstīm ekspertus, kuri palīdzēs apgūt tādas modernās tehnoloģijas, kas pārvērtīs viņu dzīvi. Es ņemu tevi par partneri. Savu zinātnieku kolektīvu nosauksim par Kingslija grupu. Ko tu par to saki?

Taners uz brīdi ieslīga domās, bet tad pamāja ar galvu.

-     Skaidrs, doma nav slikta. Varam sākt ar tevis minētajām valstīm, pēc tam censties dabūt valdības līgumus, kas ienes lielu naudu un…

-     Taner, veltīsim visu uzmanību centieniem padarīt pasauli labāku!

Taners pasmaidīja. Vajadzēs iziet uz kompromisu. Jāsāk, kā iecerējis Endrū, un kompānijai pakāpeniski jāattīsta īstais potenciāls.

-    Ko teiksi?

Taners sniedza roku.

-    Te ir mūsu nākotne, partneri.

Pēc sešiem mēnešiem brāļi lietū stāvēja pie nelielas ķieģeļu ēkas ar vienkāršu emblēmu, kuru rotāja uzraksts KINGSLIJA GRUPA.

-     Kā tev šķiet? - Endrū lepni pajautāja.

-    Kolosāli! - Taners centās runāt tā, lai balsī neieska- nas ironija.

-    Šai emblēmai jānes laime daudziem cilvēkiem visā pasaulē. Esmu jau noalgojis vienu otru ekspertu, kam jādodas uz trešās pasaules valstīm.

Taners gribēja iebilst, taču aprāvās. Brāli neizdosies pieveikt. Viena no viņa rakstura iezīmēm bija stūrgalvība. Taču nekas nestāv uz vietas. Gan pienāks laiks. Taners pameta vēl vienu skatienu uz vienkāršo emblēmu. Kādu dienu uz tās būs rakstīts: KIG, Kingslija Internacionālā grupa, viņš nodomāja.

Džons Haiolts, Endrū koledžas draugs, darbības uzsākšanai ieguldīja simt tūkstošus dolāru. Endrū sagādāja pārējo naudu.

Tika nolīgti cilvēki sūtīšanai uz Keniju, Somāliju un Sudānu, lai viņi mācītu vietējiem, kā uzlabot dzīvi. Taču nauda atpakaļ nenāca.

Taners tādai darbībai neredzēja jēgu.

-    Endrū, mēs varētu noslēgt līgumu ar vienu otru lielu sabiedrību un…

-     Tā nav mūsu darbības joma, Taner.

Pie joda, kāda tad? Taners nesaprata.

-     Kreislera korporācija meklē…

Endrū pasmaidīja un noteica:

-     Darīsim savu darbu.

Taneram bija jāliek lietā viss gribasspēks, lai savaldītos.

Endrū un Taneram Kingslija grupā bija katram sava laboratorija. Katrs nodarbojās ar saviem projektiem. Endrū bieži strādāja līdz vēlai naktij.

Kādu rītu, Taneram ierodoties darbā, Endrū vēl bija tur. Ieraudzījis ienākam Taneru, viņš pielēca kājās.

-    Esmu pārsteigts par jaunā nanotehnoloģijas eksperimenta rezultātiem. Es izstrādāju metodi, lai…

Tanera prātu nodarbināja kas svarīgāks: vakar satiktā mazā, saldkaislā sarkanmate. Bārā viņa bija apsēdusies blakus, iedzērusi, aizvedusi uz savu dzīvokli, un abi bija brīnišķīgi pavadījuši laiku. Kad viņa turēja…

-    …Un es domāju, ka atšķirība būs liela. Kā tas izklausās, Taner?

Negaidīti pārsteigts, Taners atbildēja:

-    Ak jā, Endrū. Lieliski.

Endrū pasmaidīja.

-     Es zināju, tu sapratīsi, kādas iespējas tas paver.

Taneru vairāk interesēja paša slepenais eksperiments.

Veiksmes gadījumā, viņš domāja, man piederēs pasaule.

Kādā kokteiļvakarā drīz pēc koledžas beigšanas Taneram aiz muguras atskanēja patīkama sievietes balss.

-    Esmu daudz dzirdējusi par teVi, mister Kingslij.

Taners cerīgi apgriezās apkārt, taču pēc tam mēģināja noslēpt vilšanos. Viņu bija uzrunājusi jauna sieviete, kas ne ar ko neizcēlās. Ja nebūtu brūno acu intensīvā skatiena un gaišā, mazliet ciniskā smaida, viņu varētu uzskatīt pat par neglītu. Taneram obligāts priekšnoteikums bija sievietes fiziskais skaistums, un nebija nekādu šaubu, ka šai sievietei tā nav.

Pat nosacīdams: - Ceru, ka neko sliktu, - viņš domāja, ar kādu ieganstu no sievietes atkratīties.

-     Mani sauc Polīna Kūpere. Draugi sauc par Polu. Koledžā tu draudzējies ar manu māsu Džiniju. Viņa bija trakoti tevī ieķērusies.

Džinija, Džinija… Gara auguma? Maza? Tumšmate? Blonda? Mēģinādams atcerēties, Taners stāvēja un smaidīja. Tādu bija tik daudz.

-     Džinija gribēja, lai tu viņu preci.

Tas neko nedeva. To gribēja arī daudzas citas.

-    Jūsu māsa bija ļoti jauka. Vienkārši šķiet, ka mēs…

Viņa veltīja Taneram sardonisku skatienu.

-    Lai paliek! Tu viņu pat neatceries.

Taners apmulsa.

-     Ziniet, es…

-    Viss kārtībā. Nupat biju viņas kāzās.

Taners s^uta atvieglojumu.

-     Ak tā? Džinija tagad precējusies?

-    Jā. - Iestājās neliela pauze. - Bet es neesmu. Vai neieturēsim rīt vakariņas?

Taners noskatīja jauno sievieti vērīgāk. Kaut arī viņa neatbilda standartiem, augums bija glīts un šķita itin tīkams. Viņa droši vien bija viegli noguldāma. Taners domāja beisbola terminos. Viņš izdarīs šai sievietei vienu piespēli. Tā, lūk!

Polīna viņu vēroja.

-     Es maksāju.

Taners iesmējās.

-    Tas man pašam pa kabatai - ja vien neesat pasaules klases gardēde.

-     Pārbaudi!

Viņš paskatījās sievietei acīs un klusu noteica:

-    Es to izdarīšu.

Nākamajā vakarā viņi aizgāja uz modernu restorānu pilsētas centrā. Polīna bija ģērbusies krēmkrāsas zīda blūzē ar dziļu izgriezumu, melnos svārkos, kājās uzvilkusi augstpapēžu kurpes. Redzot Polīnu iesoļojam restorānā, Taneram likās, ka viņa izskatās daudz labāk nekā iepriekšējā reizē. Patiesību sakot, tāda stāja varēja būt princesei no kādas eksotiskas zemes.

Taners piecēlās.

-     Labvakar!

Viņa padeva roku.

-     Labvakar! - Polīnai piemita gandrīz karaliska pašpārliecinātība.

Kad abi bija apsēdušies, Polīna sacīja:

-     Iepazīsimies no jauna, labi? Man nav māsas.

Taners apjuka.

-    Bet tu teici…

Viņa pasmaidīja.

-     Es tikai gribēju redzēt tavu reakciju, Taner. Dažas draudzenes man daudz par tevi stāstījušas, un man radās interese.

Vai runa bija par seksu? Taners netika gudrs, ar ko viņa runājusi. Bija tik daudzas, ar kurām runāt…

-     Nesteidzies ar secinājumiem! Runa nav par tavu paukotāja prasmi. Runa ir par tavu prātu.

Šķita, ka Polīna lasa viņa domas.

-     Tātad… tevi interesē prāts?

-     Kopā ar visu pārējo, - viņa aicinoši atbildēja.

Tā vien šķiet, ka novest lietu līdz galam nebūs grūti. Taners saņēma viņas roku.

-    Tu patiešām esi ko vērta. - Viņš to noglāstīja. - Tu esi neparasta. Šonakt mēs lieliski pavadīsim laiku.

Viņa pasmaidīja.

-    Tev uznācis gribulis, dārgumiņ?

Polīnas tiešums Taneru apstulbināja. Mazulīte pagalam nepacietīga. Taners pamāja.

-    Tāds man ir vienmēr, Princese.

Viņa pasmaidīja.

-    Ļoti jauki. Velc ārā savu mazo melno grāmatiņu, un mēģināsim atrast tev kādu, kas šonakt dabūjama.

Taners sastinga. Viņš bija radis pasmieties par sievietēm, taču neviena nekad vēl nebija pavilkuši viņu uz zoba. Taners skatījās platām acīm.

-     Ko tu teici?

-    Mums mazliet jāpakoriģē tava rīcība, mīļais. Vai neesi padomājis, cik tā ir banāla?

Taners juta, ka pietvīkst.

-     Kas tev liek tā domāt?

Polīna ieskatījās viņam acīs.

-     Varbūt tas ir Metuzāla izdomājums. Es vēlos, lai ar mani tu runā par lietām, par kādām vēl neesi runājis ne ar vienu sievieti.

Taners skatījās uz Polīnu, mēģinādams neizrādīt negantās dusmas. Vai tik šī neiedomājas, ka viņai darīšana ar kādu vidusskolas zeņķi? Pārāk nekaunīga, lai paliktu nesodīta. Izdari sitienu! Tādu maitu ārā no spēles!

Piecpadsmitā nodala

Kingslija Internacionālās grupas galvenā mītne atradās Manhetenas lejasdaļā, divu kvartālu attālumā no Istriveras. Iežogotā piecu akru teritorija, kurā bija četras lielas betona ēkas un divas mājas darbiniekiem, tika elektroniski apsargāta.

Desmitos no rīta detektīvi Ērls Grīnbergs un Roberts Pregicers iegāja galvenās ēkas vestibilā. Plašajā un modernajā telpā bija izvietoti dīvāni, galdi un daži krēsli. Detektīvs uzmeta acis žurnāliem uz galda - "Virtual Reality", "Nuclear and Radiological Terrorism", "Robotics World"… Viņš paņēma rokās "Genetic Engineering Neivs" eksemplāru un pagriezās pret Pregiceru.

- Vai neesi jau noguris no šādas lasīšanas zobārsta kabinetā?

Pregicers pasmaidīja.

-    Tā nu ir.

Abi detektīvi piegāja pie sarga un stādījās priekšā.

-     Mums norunāta tikšanās ar misteru Taneru King- sliju.

-     Viņš jau gaida. Es likšu kādam pavadīt jūs uz kabinetu. - Sargs iedeva katram detektīvam KIG žetonu. - Ejot projām, lūdzu, atdodiet!

-     Katrā ziņā.

Sargs nospieda pogu, un pēc brīža parādījās pievilcīga jauna sieviete.

-    Šie džentlmeņi ieradušies uz tikšanos ar misteru Taneru Kingsliju.

-     Labi. Es esmu Retra Tailere, viena no mistera Kingslija palīdzēm. Lūdzu, nāciet man līdzi!

Abi detektīvi gāja pa garu, sterilu gaiteni ar cieši aizvērtām kabinetu durvīm katrā pusē. Kingslija kabinets bija gaiteņa galā.

Tanera uzgaidāmajā telpā pie rakstāmgalda sēdēja Ketija Ordonesa, Tanera jaunā, spējīgā sekretāre.

-     Labrīt, džentlmeņi! Varat iet iekšā tūlīt.

Viņa piecēlās un atvēra durvis uz Tanera personisko kabinetu. Iegājuši pa tām, detektīvi godbijībā apstājās.

Milzīgo kabinetu aizpildīja noslēpumaina elektroniskā aparatūra, pie skaņnecaurlaidīgajām sienām rindojās plāni televizoru ekrāni, kuros bija redzamas dažādu pasaules pilsētu dzīves ainas. Dažos ekrānos bija ļaužu pilnas konferenču zāles, biroji un laboratorijas, citos varēja redzēt viesnīcu telpas, kurās noritēja tikšanās. Katrs ekrāns bija aprīkots ar savu audiosistēmu, un, kaut ari skaņa bija pavisam klusa, dzirdot dažādās valodās vienlaikus runātu teikumu fragmentus, pārņēma spokaina sajūta.

Katra ekrāna apakšdaļā vīdēja uzraksti ar pilsētu nosaukumiem: Milāna… Johannesburga… Cīrihe… Madri- de… Atēnas… Pie tālākās sienas bija novietots grāmatu skapis ar astoņiem plauktiem grāmatu ādas iesējumos.

Taners Kingslijs sēdēja pie magoņkoka rakstāmgalda, uz kura atradās vadības pults ar dažādas krāsas pogām. Mugurā viņam bija elegants, pēc pasūtījuma šūts pelēks uzvalks un gaišzils krekls ar zilu, rūtainu kaklasaiti.

Abiem detektīviem ienākot, Taners piecēlās kājās.

-     Labrīt, džentlmeņi!

Ērls Grīnbergs sacīja:

-     Labrīt! Mēs esam…

-    Es zinu, kas esat. Detektīvi Ērls Grīnbergs un Roberts Pregicers. - Viņi apmainījās ar rokasspiedienu. - Lūdzu, sēdieties!

Detektīvi apsēdās.

Pregicers milzum daudzajos televizoru ekrānos vēroja straujo visas pasaules attēlu mainīšanos. Apbrīnā viņš nogrozīja galvu.

-    Lai ko saka par šodienas modernajām tehnoloģijām! Tā ir…

Taners pacēla roku.

-     Runa nav par šodienas modernajām tehnoloģijām. Šai līdzīga tirgu neparadisies vel divus vai trīs gadus. Tā mums ļauj vērot televīzijas konferences desmit dažādās valstīs vienlaikus. No mūsu birojiem visā pasaulē ienākošā informācija automātiski tiek klasificēta un ierakstīta šajos datoros.

-    Mister Kingslij, atvainojiet, ka uzdodu tik primitīvu jautājumu. Ar ko tieši jūsu grupa nodarbojas? - Pregicers pajautāja.

-    Galvenajās līnijās? Mēs risinām problēmas. Mēs rodam risinājumus problēmām, kas var rasties nākotnē. Daži zinātnieku kolektīvi darbojas tikai vienā jomā - militārajā, ekonomikā vai politikā. Mūsu darbības joma ir nacionālā drošība, sakari, mikrobioloģija, vides jautājumi. KIG pilda neatkarīga analītiķa un kritiķa funkcijas dažādām valdībām jautājumos par globālām sekām ilgā laika posmā.

-     Interesanti, - noteica Pregicers.

-    Astoņdesmit pieciem procentiem mūsu darbinieku ir zinātniskais grāds, vairāk nekā sešdesmit pieciem procentiem - filozofijas doktora grāds.

-    Iespaidīgi.

-      Mans brālis Endrū nodibināja šo sabiedrību, lai sniegtu palīdzību trešās pasaules valstīm, tāpēc esam iesaistīti daudzos sākotnējos projektos.

Vienā televizora ekrānā piepeši nodārdēja pērkons un nozibsnīja zibens. Visi pagriezās, lai paskatītos.

-     Šķiet, es kaut ko esmu lasījis par eksperimentiem, kādi šeit tiek veikti ar laiku, - detektīvs Grīnbergs ierunājās.

Taners saviebās.

-    Jā, visi zina šo Kingslija untumu. Šie eksperimenti ir viena no lielākajām KIG neveiksmēm. Bija kāds projekts, ar kuru saistīju cerības. Taču mēs to pārtraucām.

-     Vai laiku iespējams pakļaut kontrolei? - Pregicers turpināja izjautāt.

Taners papurināja galvu.

-     Tikai līdz zināmai robežai. Daudzi to mēģinājuši. No tūkstoš deviņi simtā gada, kad Nikola Tesla eksperimentēja ar laiku. Viņš atklāja, ka ar radioviļņiem var mainīt atmosfēras jonizāciju. Tūkstoš deviņi simti piecdesmit astotajā gadā mūsu aizsardzības ministrija eksperimentāli jonosfērā izmeta vara adatiņas. Pēc desmit gadiem tika īstenots projekts "Popeja", lai pagarinātu musonu lietus sezonu Laosā un palielinātu dubļus uz Hošimina takas. Par kodolspēku izmantoja sudraba jodīdu, un ģeneratori raidīja mākoņos milzīgos daudzumos sudraba jodīdu, kam bija jākļūst par lietus pilienu aizmetņiem.

-     Vai kaut kas iznāca?

-     Jā, tikai stipri ierobežotā platībā. Ir vairāki iemesli, kuru dēļ neviens nekad nespēs kontrolēt laiku. Viena problēma ir tā, ka El Nino palielina Klusā okeāna temperatūru, tā graujot pasaules ekoloģisko sistēmu, bet La Nifia Klusajā okeānā rada zemās temperatūras, un tā visa apvienojums pilnībā izslēdz reālu laika kontroles plānošanu. Dienvidu puslodē astoņdesmit procentus aizņem okeāns, ziemeļu puslodē okeāns aizņem sešdesmit procentus, un tas ir vēl viens iemesls, kāpēc atkal tiek izjaukts līdzsvars. Turklāt vētru ceļu nosaka straumju virziens, un to kontrolēt nav iespējams.

Grīnbergs pamāja un, mazliet vilcinājies, jautāja:

-      Vai jūs zināt, kāpēc esam šeit ieradušies, mister Kingslij?

Taners brīdi pētīja Grīnbergu.

-     Ceru, ka jautājums ir retorisks. Citādi to uztvertu kā aizvainojošu. Kingslija Internacionālajā grupā strādā zinātnieku kolektīvs. Divdesmit četru stundu laikā četri mūsu darbinieki miruši vai noslēpumainā kārtā pazuduši. Mēs jau esam sākuši savu izmeklēšanu. Daudzās pasaules lielākajās pilsētās mums ir savi biroji, kuros strādā tūkstoš astoņi simti darbinieku, un ir pilnīgi skaidrs, ka uzturēt kontaktus ar visiem ir grūti. Pagaidām esmu noskaidrojis, ka divi nogalinātie darbinieki droši vien bijuši iesaistīti nelikumīgās darbībās. Un tāpēc samaksājuši ar dzīvību. Taču varu apgalvot, ka Kingslija Internacionālās grupas reputāciju tas nesamaitās. Ceru, ka mūsu cilvēki pavisam drīz tiks par visu skaidrībā.

-     Mister Kingslij, tas nav viss, - sacīja Grīnbergs. - Ja pareizi saprotu, pirms sešiem gadiem japāņu zinātnieks Akira īso Tokijā izdarīja pašnāvību. Pirms trim gadiem Ženēvā pašnāvību izdarījusi Šveices zinātniece Madelē- na Smita…

Taners viņu pārtrauca.

-      Cīrihē. Neviens no minētajiem nav aizgājis nāvē pats. Viņi nogalināti.

Abi detektīvi izskatījās pārsteigti.

-     Kā jūs to zināt? - Pregicers pajautāja.

Tanera balsi ieskanējās skarbāks tonis.

-     Viņus nogalināja manis dēļ.

-    Ja jūs tā sakāt…

-     Akira īso bija izcils zinātnieks un strādāja Japānas elektronikas konglomerātā "Tokyo First Industrial". Es iepazinos ar īso starptautiskā rūpnieku sanāksmē Tokijā. Mēs labi sapratāmies. Jutu, ka KIG var piedāvāt zinātniekam labākus darba apstākļus nekā kompānija, kurā viņš strādāja. Es piedāvāju mainīt darbavietu, un viņš piekrita. Patiesību sakot, viņš bija par to sajūsmā. - Taners centās runāt mierīgi. - Mēs vienojāmies paturēt slepenībā visu tik ilgi, kamēr radīsies iespēja no sabiedrības aiziet. Taču viņš acīmredzot kādam bija izstāstījis par to, jo avīzē parādījās raksts un… - Taners apklusa uz ilgāku laiku, bet tad turpināja: - Nākamajā dienā pēc raksta parādīšanās īso tika atrasts miris viesnīcas istabā.

-    Mister Kingslij, vai šo cilvēku nāvei nevarēja būt citi iemesli? - Roberts Pregicers pajautāja.

Taners papurināja galvu.

-    Nē, es neticu, ka viņš izdarīja pašnāvību. Es nolīgu izmeklētājus, kuriem kopā ar dažiem maniem cilvēkiem vajadzēja noskaidrot, kas noticis. Viņi nevarēja atrast negodīgas rīcības pierādījumus, un es nodomāju, ka varbūt esmu kļūdījies un īso dzīvē bijusi kāda man nezināma traģēdija.

-     Kāpēc jūs esat tik pārliecināts, ka viņš noslepkavots? - Grīnbergs gribēja zināt.

-     Kā jau pieminēju, pastāvēja pieņēmums, ka zinātniece Madelēna Smita pirms trim gadiem Cīrihē izdarījusi pašnāvību. Ja jūs kaut ko nezināt, tad to, ka ari Madelēna Smita gribēja mainīt darbavietu un pārnākt pie mums.

Grīnbergs sarauca pieri.

-      Kas uzvedināja jūs uz domu, ka abi gadījumi ir saistīti?

Tanera seja līdzinājās akmenim.

-     Tas, ka viņa strādāja "Tokyo First Industrial" filiālē.

Iestājās smags klusums.

-     Es kaut ko nesaprotu, - Pregicers noteica. - Kāpēc jānogalina darbinieks, kurš grib aiziet? Ja…

-      Madelēna Smita nebija parasta darbiniece. Tāpat īso. Abi bija izcili fiziķi, kas spēja risināt problēmas, kuras padarītu sabiedrības tik bagātas, ka jums grūti pat iedomāties. Tāpēc tās negribēja nevienu no viņiem zaudēt.

-     Vai Šveices policija izmeklēja Smitas nāvi?

-     Jā. Tāpat kā mēs. Taču mēs atkal neko nevarējām pierādīt. Pilnīgi dabiski, ka mēs joprojām nodarbojamies ar minētajiem nāves gadījumiem, un ceru, ka gūsim rezultātu. KIG sakari sniedzas tālu visā pasaulē. Ja iegūšu lietderīgu informāciju, labprāt padalīšos tajā ar jums. Ceru sagaidīt to pašu no jums.

-    Tas būtu pilnīgi godīgi, - Grīnbergs sacīja.

Iezvanījās zeltītais tālrunis uz Tanera galda.

-    Atvainojiet! - Viņš piegāja pie galda un pacēla klausuli. - Hallo… Jā… Izmeklēšana virzās uz priekšu ļoti veiksmīgi. Patlaban manā kabinetā ir divi detektīvi, un viņi ir gatavi sadarboties. - Viņš pameta skatienu uz Pregiceru un Grīnbergu. - Pareizi… Ja būs kādi jaunumi, darīšu to zināmu. - Viņš nolika klausuli.

-     Mister Kingslij, vai jūs te darāt kaut ko slepenu? - Grīnbergs pajautāja.

-     Jūsuprāt, kaut ko tik slepenu, lai tādēļ nogalinātu pusduci cilvēku? Detektīv Grīnberg, pasaulē ir bezgala daudz zinātnieku kolektīvu, un daži risina tieši tās pašas problēmas. Mēs te netaisām atombumbas. Uz jūsu jautājumu varu atbildēt - nē.

Durvis atvērās, un kabinetā ienāca Endrū Kingslijs ar papīru kaudzi. Endrū Kingslija līdzība ar brāli nebija liela. Viņa sejas vaibsti šķita izplūduši. Plāni, iesirmi mati, grumbu izvagota seja, turklāt viņš staigāja, viegli saliecies. No Tanera Kingslija staroja vitalitāte un intelekts, Endrū Kingslijs atstāja lēni domājoša un apātiska cilvēka iespaidu. Viņš runāja ar pārtraukumiem, un šķita, ka viņš tikai ar grūtībām spēj salikt kopā pāris teikumu.

-    Te ir tās… tu zini… piezīmes, kuras lūdzi, Taner. Atvaino, ka neesmu pabeidzis… ka nepabeidzu agrāk.

-     Viss ir labākajā kārtībā, Endrū. - Taners pagriezās pret abiem detektīviem. - Mans brālis Endrū. Detektīvi Grinbergs un Pregicers.

Endrū nedroši paskatījās uz detektīviem un samirkšķināja acis.

-    Endrū, vai nevēlies viņiem izstāstīt par savu Nobela prēmiju?

Endrū paskatījās uz Taneru un neskaidri noteica:

-    Jā, Nobela prēmija… Nobela prēmija…

Abi detektīvi noskatījās, kā Endrū, kājas vilkdams, iziet no kabineta. Taners nopūtās.

-    Kā jau teicu, Endrū ir šīs sabiedrības dibinātājs. Patiešām izcils cilvēks. Pirms septiņiem gadiem par kādu atklājumu viņam piešķīra Nobela prēmiju. Kā par nelaimi, viņš iesaistījās neveiksmīgā eksperimentā un… tas viņu pārvērta. - Tanera balsī ieskanējās sarūgtinājums.

-     Viņam vajadzēja būt izcilam cilvēkam.

-    Jums grūti pat iedomāties.

Ērls Grīnbergs piecēlās un sniedza roku.

-     Labi, neatņemsim jums vairāk laika, mister Kingslij. Un uzturēsim kontaktus.

-    Džentlmeņi, - Tanera balsī ieskanējās tērauds, - centīsimies šos noziegumus atrisināt - turklāt ātri.

Sešpadsmitā nodala

♦

Taners nespēja nedomāt par sievieti, kuru bija iztēlojies kā Princesi. Un, jo vairāk viņš domāja par jaunās sievietes nekaunību un viņas zobgalīgo ņirgāšanos, jo lielākās dusmās iedegās. Mums mazliet jāpakoriģē tava rīcība, mīļais. Vai neesi padomājis, cik tā ir banāla? … Tev uznācis gribulis, dārgumiņ?… Velc ārā savu mazo melno grāmatiņu, un mēģināsim atrast tev kādu, kas šonakt dabūjama… Tā vien likās, ka no viņas jāizdzen velns. Taners nolēma tikties ar šo sievieti vēlreiz, pelnīti viņu sodīt un izmest no prāta.

Nogaidījis trīs dienas, Taners piezvanīja.

-     Princese?

-     Kas zvana?

Taners bija gatavs nosviest klausuli. Pie joda, vai daudzi viņu sauc par Princesi? Viņš pamanījās runāt mierīgi.

-    Te Taners Kingslijs.

-    Ak jā! Kā tev klājas? - Balss skanēja absolūti vienaldzīgi.

Esmu izdarījis kļūdu, Taners nodomāja. Man nemūžam nevajadzēja viņai zvanīt.

-    Biju iedomājies, ka mēs varētu kopīgi ieturēt vakariņas, taču tu droši vien esi aizņemta, tāpēc nav svarīgi…

-    Ko tu saki par vakaru?

Polīna atkal bija pārsteigusi Taneru nesagatavotu. Viņš dega nepacietībā dot tai maitai mācību.

Pēc četrām stundām Taners sēdēja pretī Polīnai Kū- perei nelielā franču restorāniņā uz austrumiem no Lek- singtonas avēnijas. Viņš nobrīnījās pats, cik apmierināts jūtas, atkal viņu ieraugot. Jau bija izlidojis no prāta, cik viņa ir vitāla un dzīva.

-    Man pietrūka tevis, Princese, - Taners pavēstīja.

Viņa pasmaidīja.

-    Ak, arī man tevis pietrūka. Tu patiešām esi ko vērts. Tu esi ļoti neparasts.

Izzobojot viņu, Princese tagad sacīja paša teiktos vārdus. Lai jods viņu parauj!

Izskatījās, ka vakars būs pēdējās tikšanās atkārtojums. Citos romantiskos vakaros Taners arvien bija turējis sarunas grožus savās rokās. Runājot ar Princesi, uznāca nepatīkama sajūta, ka viņa arvien atrodas soli priekšā. Viņai bija ātra atbilde uz visu teikto. Viņa bija asprātīga, aša un muļķības negribēja klausīties.

Sievietes, ar kurām Taners bija ticies agrāk, bija skaistas un gribošas, taču pirmo reizi dzīvē Taners juta, ka varbūt kaut kā pietrūcis. Viņas bija pārāk viegli iegūstamas. Visas bija pretimnākošas, pat pārāk pretimnākošas. Trūka izaicinājuma. Savukārt Polīna…

-     Pastāsti par sevi! - sacīja Taners.

Viņa paraustīja plecus.

-    Mans tēvs bija bagāts un ietekmīgs vīrs, un es biju samaitāts bērns - istabenes un sulaiņi, kas apkalpo pie baseina, tad Redklifa, skolas beigšana, tas arī viss. Tad tēvs visu to zaudēja un nomira. Patlaban strādāju pie viena politiķa par administratīvo palīdzi.

-    Vai tev tur patīk?

-    Nē. Viņš ir garlaicīgs. - Abu skatieni satikās. - Meklēju kaut ko interesantāku.

Nākamajā dienā Taners piezvanīja atkal.

-     Princese?

-    Es cerēju, ka piezvanīsi, Taner. - Balss skanēja aicinoši.

Taners sajuta sīkas gaidāmā prieka trīsas.

-     Vai tiešām?

-    Jā. Uz kurieni vedīsi mani šovakar?

Viņš iesmējās.

-    Kur vien vēlies.

-     Es labprāt dotos uz "Maksimu" Parīzē, taču esmu ar mieru iet arī kur citur, ja vien esmu kopā ar tevi.

Polīna atkal bija pārsteigusi, taču nez kāpēc dzirdētie vārdi sildīja.

Viņi ieturēja vakariņas Piecdesmit piektās ielas restorānā "La Cote Bascjue", un to laikā Taners neatņemdamies vēroja Polīnu un mēģināja saprast, kas viņā tā pievelk. Runa nebija par izskatu; žilbināja viņas prāts un perso-

nība. Viņas būtība izstaroja gudrību un pašpaļāvību. Viņa bija pati neatkarīgākā no visām sievietēm, kuras Taners pazina.

Saruna skāra miljoniem tematu, un Taners konstatēja, ka viņa ir neparasti zinoša.

-     Ko tu dzīvē vēlies, Princese?

Iekams Polīna atbildēja, viņa brīdi pētīja Taneru.

-    Es gribu varu - varu, kas piepilda vēlēšanās.

Taners pasmaidīja.

-    Tādā gadījumā mēs esam ļoti līdzīgi.

-    Cik sievietēm tu esi to teicis, Taner?

Viņš juta, ka viņu atkal pārņem dusmas.

-    Vai tu reiz nebeigsi? Sacīdams, ka tu neesi tāda sieviete kā visas citas…

-     Kādas citas?

-    Tu mani mulsini, - Taners izmisis noteica.

-    Nabadziņš! Ja jau esi tik samulsis, kāpēc neej dušā?…

Dusmas uzvirmoja no jauna. Viņš piecēlās.

-     Neraizējies! Nav jēgas censties…

-     Mājās pie manis.

Taners tikko spēja noticēt savām ausīm.

-    Pie tevis?

-    Jā. Parka avēnijā man ir neliels pied-ā-terre, - viņa sacīja. - Vai nevēlies aizvest mani uz mājām?

No deserta viņi atteicās.

Mazais pied-ā-terre, kā izrādījās, bija grezns, skaisti mēbelēts dzīvoklis. Brīnīdamies par tā izsmalcinātību un eleganci, Taners skatījās apkārt. Dzīvoklis bija viņai atbilstošs: eklektiska gleznu kolekcija, ēdamgalds, liels svečturis, neliels itāliešu dīvāns, sešu čipendeila krēslu komplekts un tahta. Tas bija viss, ko Taners paguva aplūkot, iekams viņa sacīja:

-    Nāc apskaties manu guļamistabu!

Guļamistaba bija baltos toņos, ar baltām mēbelēm un

lielu griestu spoguli virs gultas.

Taners pārlaida istabai skatienu un sacīja:

-    Esmu pārsteigts. Te ir vis…

-    Klusē… - Polīna sāka viņu izģērbt. - Parunāt varēsim vēlāk.

Beigusi izģērbt Taneru, viņa lēnām sāka izģērbties pati. Viņas augums erotiskajā ziņā bija pati pilnība. Viņa apvija rokas Taneram apkārt, ar augumu piekļāvās viņam cieši klāt, pietuvināja lūpas ausij un nočukstēja:

-    Priekšspēlei pietiks.

Un tad jau abi bija gultā, un, kad Taners iegāja viņā, viņa saspieda gurnus un lielus kopā un atlaida, saspieda atkal un visu atkārtoja, arvien vairāk uzbudinot Taneru. Viņa bez apstājas viegli kustināja augumu, tā ka viņam radās arvien citādas izjūtas. Viņa dāvāja agrāk nezināmu baudu, kas sakairināja līdz baltkvēlei.

Vēlāk naktī viņi ilgi runājās.

Turpmāk viņi pavadīja kopā ik vakaru. Princese katru reizi pārsteidza Taneru ar humoru un šarmu un pamazām viņa acīs kļuva skaista.

Kādu rītu Endrū uzrunāja Taneru:

-    Nekad vēl neesmu redzējis tevi tik bieži smaidām. Vai tā ir sieviete?

Taners pamāja.

-Jā.

-    Vai tas ir nopietni? Tu gribi ar viņu precēties?

-    Esmu par to domājis.

Endrū brīdi vērīgi lūkojās uz Taneru.

-     Varbūt tev tas jāpasaka viņai.

Taners paspieda Endrū roku.

-    Varbūt tā ari darīšu.

Nākamajā vakarā Taners ar Princesi dzīvoklī bija vieni. Taners ierunājās:

-    Princese, reiz tu lūdzi pateikt ko tādu, ko agrāk neesmu teicis nevienai sievietei.

-    Jā, dārgais.

-    Tad klausies! Es gribu, lai tu kļūsti mana sieva.

Princese brītiņu vilcinājās, tad pasmaidīja un iekrita

viņa apskāvienos.

-    Ak, Taner!

Viņš ieskatījās Princesei acīs.

-    Vai tas nozīmē - jā?

-   Es gribu būt tava sieva, mīļais, tikai… diemžēl ir viena problēma.

-     Kāda problēma?

-     Es jau teicu. Gribu darīt ko nozīmīgu. Gribu tik daudz varas, lai īstenotu notikumus un tos mainītu. Visa pamatā ir nauda. Kāda kopīga nākotne mums var būt, ja tev nav nākotnes?

Taners saņēma viņas roku.

-    Tā nav problēma. Man pieder puse no svarīga biznesa, Princese. Kādu dienu uztaisīšu tik daudz naudas, lai varētu iedot tev visu, ko vēlies.

Viņa papurināja galvu.

-     Nē. Kas jādara, to tev saka brālis Endrū. Es zinu par jums abiem visu. Viņš neļaus sabiedrībai izaugt, bet man vajag vairāk, nekā patlaban tu vari dot.

-    Tu maldies. - Taners brīdi domāja. - Es vēlētos, lai tu iepazīsties ar Endrū.

Nākamajā dienā viņi tikās pie lenča galda. Polīna bija apburoša, un skaidri varēja redzēt, ka viņa jau iepatikusies Endrū. Viena otra ar brāli iepazīstinātā sieviete Endrū bija darījusi raizes. Ar šo bija citādi. Polīna bija personība - gudra un asprātīga. Endrū paskatījās uz brāli, un viņa galvas mājiens nozīmēja "laba izvēle".

-     Pēc maniem ieskatiem, Kingslija grupas darbība ir brīnišķīga, - Polīna sacīja. - Jūs palīdzat tik daudziem cilvēkiem visā pasaulē. Taners man izstāstīja.

-    Priecājos, ka varam kaut ko darīt. Un mēs darīsim vēl vairāk.

-    Jūs gribat teikt, ka sabiedrība paplašināsies?

-     Ne tādā nozīmē. Proti, mēs domājam sūtīt vairāk cilvēku uz vairāk valstīm, kur viņi var būt noderīgi.

Taners ātri piebilda:

-    Pēc tam sāksim slēgt līgumus un saņemt asignējumus tepat, kā arī…

Endrū pasmaidīja.

-    Taners ir nepacietīgs. Nekur nav jāsteidzas. Pirmām kārtām darīsim to, ko esam paredzējuši darīt, Taner. Palīdzēsim citiem.

Taners paskatījās uz Princesi. No sejas nekas nebija saprotams.

Nākamajā dienā Taners viņai piezvanīja.

-    Sveika, Princese! Cikos pēc tevis iegriezties?

Sekoja klusuma brīdis.

-    Mīļais, man ļoti žēl, bet šovakar mēs nevarēsim tikties.

Taners bija pārsteigts.

-     Vai kaut kas atgadījies?

-    Nē. Pilsētā ir mans draugs, man viņš jāsatiek. Viņš? Taners juta greizsirdības dūrienu.

-     Saprotu. Tādā gadījumā rītvakar…

-    Nē, rit nevarēšu. Kāpēc lai netiekamies pirmdien? Viņa grasījās pavadīt nedēļas nogali ar kādu citu, lai

kas viņš bija. Noraizējies un apjucis Taners nolika klausuli.

Pirmdienas vakarā Princese atvainojās.

-    Piedod, ka nevarējām tikties nedēļas nogalē, mīļais. Sens draugs bija atbraucis mani apciemot.

Tanera prātā uzplaiksnīja Princeses skaistā dzīvokļa tēls. Par algu ko tādu viņa nekādā ziņā nevarēja atļauties.

-    Kas viņš ir?

-    Atvaino, bet vārdu nevaru nosaukt. Viņš… viņš ir pārāk labi pazīstams, un viņam nepatīk publicitāte.

-    Vai tu mīli viņu?

Polīna saņēma Tanera roku un maigi noteica:

-    Taner, es mīlu tevi. Vienīgi tevi.

-    Vai viņš mīl tevi? Viņa kavējās ar atbildi.

-    Jā.

Taners nodomaja: man jāatrod iespēja dot visu, ko viņa vēlas, jo nevaru viņu zaudēt.

Nākamajā dienā četros piecdesmit astoņās no rīta Endrū Kingsliju pamodināja tālruņa zvans.

-    Jums zvana no Zviedrijas. Nenolieciet klausuli, lūdzu!

Pēc brīža balss ar vieglu zviedru akcentu sacīja:

-    Apsveicu, mister Kingslij! Nobela prēmiju komiteja izraudzījusies jūs šajā gadā par Nobela prēmijas laureātu fizikā - par jūsu darbu nanotehnoloģijā…

Nobela prēmija! Endrū pēc sarunas steidzīgi saģērbās un taisnā ceļā devās uz biroju. Tiklīdz ieradās Taners, viņš steidzās pavēstīt jauno ziņu.

Taners apskāva brāli.

-    Nobela prēmija! Tas ir brīnišķīgi, Endrū! Brīnišķīgi!

Tā patiešām bija. Visas Tanera problēmas tagad varēja atrisināt.

Pēc piecām minūtēm Taners sarunājās ar Princesi.

-     Vai saproti, ko tas nozīmē, mīļā? Tagad, kad Kingslija grupai piešķirta Nobela prēmija, mēs varam dabūt jebkuru darbu, kas mums pa plecam. Es runāju par lieliem līgumiem ar valdību un milzu korporācijām. Es spēšu tev dot visu pasauli.

-    Tas ir pasakaini, mīļais.

-    Vai tu nāksi pie manis par sievu?

-    Vairāk par visu pasaulē vēlos apprecēties ar tevi.

Taners nolika klausuli kā eiforijā. Viņš steigšus devās

uz brāļa kabinetu.

-     Endrū, es precos.

Endrū veltīja viņam siltu skatienu.

-     Tā ir laba jauna ziņa. Kad būs kāzas?

-    Rīkosim tās drīz. Uz tām tiks uzaicināti visi darbinieki.

Nākamajā rītā ieejot kabinetā, Endrū brāli jau gaidīja. Pogcaurumā viņam bija iesprausts zieds.

-     Kam par godu?

Endrū pasmaidīja.

-     Gatavojos tavām kāzām. Priecājos par tevi.

-     Paldies, Endrū!

Jaunā ziņa izplatījās ātri. Kāzas oficiāli nebija izziņotas, tāpēc neviens neko neteica, taču Taneru pavadīja zinoši skatieni un smaidi.

Taners iegāja kabinetā pie brāļa.

-     Endrū, pēc Nobela prēmijas saņemšanas visi griezīsies pie mums. Un par prēmijas naudu…

Endrū viņu pārtrauca.

-     Par prēmijas naudu mums radīsies iespēja nosūtīt uz Eritreju un Ugandu vairāk cilvēku.

-    Tu taču izmantosi šo prēmiju biznesa paplašināšanai, vai ne? - Taners pajautāja.

Endrū papurināja galvu.

-     Darīsim to, ko esam paredzējuši darīt, Taner.

Taners ilgi skatījās uz brāli.

-     Sabiedrība ir tavējā, Endrū.

Taners piezvanīja Polīnai, tiklīdz bija pieņēmis lēmumu.

-      Princese, man jādodas uz Vašingtonu darīšanās. Dienu vai divas nedošu par sevi ziņu.

-    Tikai bez blondīnēm, brunetēm un sarkanmatēm! - viņa zobgalīgi atteica.

-     Tām nav nekādu cerību. Vienīgā sieviete pasaulē, kuru mīlu, esi tu.

-    Un es mīlu tevi.

Jau nākamās dienas rītā Taners Kingslijs Pentagonā tikās ar armijas štāba priekšnieku ģenerāli Alanu Bērtonu.

-    Manuprāt, jūsu priekšlikums ir ļoti interesants, - sacīja ģenerālis Bērtons. - Spriežot pēc tā, ko izmantosim pārbaudē.

-    Jūsu pārbaudē paredzēta nanotehnoloģijas izmantošana, un mans brālis par savu darbu šajā jomā nupat dabūja Nobela prēmiju.

-    To mēs labi zinām.

-     Notikušais brāli tā saviļņojis, ka viņš labprāt to izdarīs pro bono.

-     Mēs jūtamies glaimoti, mister Kingslij. Nav daudz tādu Nobela prēmijas laureātu, kas piedāvātu pakalpojumus. - Viņš paskatījās, vai durvis ir ciet. - Tas viss ir sevišķi slepeni. Veiksmes gadījumā tas kļūs par mūsu bruņojuma svarīgāko komponentu. Molekulārā nanotehno- loģija paver iespēju kontrolēt fizisko pasauli atsevišķu atomu līmenī. Līdz šim vēl mazāku čipu izgatavošanu bloķē elektronu interference, tā saucamie "šķērskropļojumi", kad elektroni netiek kontrolēti. Ja eksperiments noritēs veiksmīgi, mēs iegūsim jaunus aizsardzības un uzbrukuma ieročus.

-      šie eksperimenti nav bīstami, vai ne? - Taners jautāja. - Es nevēlos, lai kaut kas notiktu ar brāli.

-    Varat par to neraizēties. Mēs aizsūtīsim visu nepieciešamo ekipējumu, arī divus drošus tērpus zinātniekiem, kas strādās kopā ar jūsu brāli.

-     Tādā gadījumā varam to uzskatīt par atļauju rīkoties?

-    Atliek tikai darboties.

Atpakaļceļā uz Ņujorku Taners domāja: vēl tikai jāpierunā Endrū.

Septiņpadsmitā nodala

• *

Endrū atradās savā kabinetā un aplūkoja krāsainu bukletu, kuru Nobela prēmiju komiteja bija atsūtījusi kopā ar zīmīti: "Mēs gaidām Jūsu ierašanos." Bukletā bija attēls ar milzīgo Stokholmas koncertzāli, kas aplaudē Nobela prēmijas laureātam, kurš iet pāri skatuvei, lai saņemtu balvu no Zviedrijas karaļa Kārļa XVI Gustava. Un drīz es tur būšu, domāja Endrū.

Atvērās durvis, un ienāca Taners.

-     Mums jāaprunājas.

Endrū nolika bukletu sānis.

-     Klausos, Taner.

Taners dziļi ievilka elpu.

-    Es nupat vienojos ar armiju, ka Kingslija grupa palīdzēs tai veikt eksperimentus.

-     Ko tu izdarīji?

-      Pārbaudē izmanto kriogēniku. Viņiem vajadzīga tava palīdzība.

Endrū papurināja galvu.

-     Nē. Es nevaru piedalīties, Taner. Ar tādām lietām mēs nenodarbojamies.

-     Nav runa par naudu, Endrū. Runa ir par Amerikas Savienoto Valstu aizsardzību. Armijai tas ir ļoti svarīgi. Tu izdarīsi to savas valsts labā. Pro bono. Valstij tas nepieciešams.

Taners pierunāja viņu vēl veselu stundu. Galu galā Endrū piekāpās.

-    Labi. Bet šī ir pēdējā reize, kad novirzāmies no sava kursa, Taner. Tu piekriti?

Taners pasmaidīja.

-     Piekritu. Man trūkst vārdu, lai pateiktu, cik ļoti lepojos ar tevi.

Viņš piezvanīja Princesei un atstāja ziņu balss pastkastītē.

-    Esmu atgriezies, mīļā. Mums paredzams ļoti svarīgs eksperiments. Piezvanīšu pēc tā beigām. Es mīlu tevi.

Ieradās divi armijas tehniķi, kas īsumā informēja Endrū par līdz šim izdarīto. Sākumā Endrū bija visai negribīgs, taču, apspriežot projektu, iedegās arvien vairāk. Ja problēmu izdotos atrisināt, tiktu sperts būtisks solis uz priekšu.

Pēc stundas Endrū noskatījās, kā pa Kingslija grupas vārtiem iebrauc armijas kravas automašīna, kuru pavada divas armijas štāba mašīnas ar bruņotiem karavīriem. Viņš izgāja sagaidīt pulkvedi, kas vadīja personālsastāvu.

-    Te tas ir, mister Kingslij. Ko darīsim?

-     Par tālāko gādāšu es, - sacīja Endrū. - Izkraujiet, un mēs to pārņemsim.

-    Labi, ser. - Pulkvedis pagriezās pret diviem karavīriem automašīnas aizmugurē. - Kraujiet ārā! Tikai uzmanīgi. Tas nozīmē - ļoti uzmanīgi.

Karavīri grīļodamies iznesa no automašīnas nelielu, sevišķi izturīgu metāla konteineru.

Pēc pāris minūtēm divi asistenti Endrū uzraudzībā ienesa konteineru laboratorijā.

-    Nolieciet uz galda - ļoti uzmanīgi! - viņš sacīja un noskatījās, kā vīri noliek konteineru. - Labi.

-    To būtu varējis panest arī viens cilvēks. Konteiners ir pavisam viegls.

-    Jūs nespētu noticēt, cik tas ir smags, - noteica Endrū.

Abi asistenti neizpratnē paskatījās uz viņu.

-     Ko?

Endrū papurināja galvu.

-    Neliecieties ne zinis!

Darbam kopā ar Endrū bija izraudzīti divi pieredzējuši ķīmiķi, Perijs Stenfords un Hārvijs Vokers.

Abi vīri jau bija uzvilkuši eksperimentam nepieciešamos smagos aizsargtērpus.

-    Es iešu saģērbties, - Endrū pateica.

Viņš aizgāja pa gaiteni līdz aizvērtām durvīm un tās atvēra. Telpā bija plaukti ar kosmiskajiem tērpiem līdzīgu ķīmiķu ietērpu, gāzmaskām, brillēm, speciāliem apaviem, smagiem cimdiem.

Endrū iegāja, lai uzvilktu tērpu. Tur jau bija Taners, kas novēlēja viņam veiksmi.

Endrū atgriežoties laboratorijā, Stenfords ar Vokeru jau gaidīja. Trīs vīri rūpīgi izolēja telpu, lai ārā netiek

gaiss, pēc tam tikpat rūpīgi noblīvēja durvis. Gaisā virmoja satraukums.

-    Vai viss ir sagatavots?

Stenfords pamāja.

-     Sagatavots.

-    Gatavs, - Vokers noteica.

-     Maskas.

Visi uzlika aizsargājošās gāzmaskas.

-      Sāksim! - Endrū noteica. Viņš piesardzīgi pacēla metāla konteinera vāku. Tajā atradās sešas nelielas, pol- steros kārtīgi nostiprinātas kolbiņas. - Esiet uzmanīgi! - viņš brīdināja. - To džinu temperatūra ir divi simti divdesmit divi grādi zem nulles. - Endrū balsi slāpēja gāzmaska.

Stenfords ar Vokeru noskatījās, kā Endrū uzmanīgi paņem pirmo kolbiņu un attaisa. Atskanēja šņākoņa, ārā plūstošais tvaiks pārvērtās saltā mākonī, kas piepildīja visu telpu.

-      Labi, - Endrū noteica. - Pirmais, kas tagad jādara… pirmais… - Acis viņam iepletās. Sāka trūkt elpas, seja kļuva bāla kā krīts. Viņš mēģināja runāt, taču neviens vārds nenāca ārā no mutes.

Stenfords ar Vokeru šausmās noskatījās, kā Endrū noveļas uz grīdas. Vokers steidzīgi aiztaisīja kolbiņu un aizvēra konteineru. Stenfords metās pie sienas un nospieda pogu, ieslēgdams milzīgu ventilatoru, kas izsūca gāzes saltos tvaikus no laboratorijas.

Tiklīdz gaiss bija tīrs, abi zinātnieki atvēra durvis un steidzīgi iznesa Endrū ārā. To redzot, pa gaiteni ejošā Tanera sejā parādījās panika.

Viņš pieskrēja pie abiem vīriem un skatījās uz brāli.

-     Pie joda, kas notiek?

Stenfords paskaidroja:

-     Notika negadījums un…

-    Kāds negadījums? - Taners kliedza kā neprātā. - Ko jūs nodarījāt brālim? - Apkārt sāka pulcēties cilvēki. - Zvaniet uz deviņi, viens, viens! Nē, lai paliek. Tam nav laika. Vedīsim viņu uz slimnīcu ar mūsu pašu mašīnu.

Pēc divdesmit minūtēm Endrū gulēja uz nestuvēm Manhetenas Svētā Vinsenta slimnīcas reanimācijas palātā. Uz sejas pulsēja skābekļa maska, rokā bija iedurta intravenozās sistēmas adata. Pār viņu bija noliekušies divi ārsti.

Taners kā neprātā staigāja uz priekšu un atpakaļ.

-    Jums jāparūpējas par visu, kas nav kārtībā! - viņš kliedza. - Tūlīt!

-     Mister Kingslij, gribu lūgt jūs iziet ārā, - viens no ārstiem teica.

-    Nē! - Taners nokliedzās. - Es palikšu tepat kopā ar brāli. - Viņš piegāja pie nestuvēm, uz kurām bez samaņas gulēja brālis, saņēma viņa roku un paspieda. - Atjēdzies, brālīt! Mosties! Tu esi mums vajadzīgs.

Atbildes nebija.

Tanera acis pildīja asaras.

-     Gan atkal viss būs labi. Neuztraucies! Mēs atvedīsim pasaules labākos ārstus. Viss atkal būs kārtībā. - Viņš pagriezās pret ārstiem. - Es gribu, lai viņam ir atsevišķa palāta un slimnieku kopēja cauru diennakti, vēl es gribu, lai te ievieto saliekamo gultiņu. Es palikšu kopā ar brāli.

-    Mister Kingslij, mēs vēlētos pabeigt izmeklēšanu.

-     Es gaidīšu gaitenī, - Taners izaicinoši atteica.

* * *

Endrū steidzīgi noveda lejā, lai izdarītu izmeklēšanu ar magnētiskās rezonanses un datortomogrāfijas palīdzību. Pēc tam Endrū tika pārvietots uz palātu, kur par viņu rūpējās trīs ārsti.

Taners gaidīdams sēdēja gaitenī uz krēsla. Kad viens no ārstiem beidzot iznāca ārā, Taners pielēca kājās.

-    Ar viņu taču viss būs kārtībā, vai ne?

Ārsts vilcinājās ar atbildi.

-     Mēs nekavējoties pārvedīsim viņu uz Voltera Rīda armijas medicīnas centru Vašingtonā turpmākai diagnosticēšanai, taču, patiesību sakot, mister Kingslij, lielas cerības nelolojam.

-    Ko jūs runājat?! - Taners kliedza. - Viņš noteikti atlabs. Laboratorijā viņš bija tikai dažas minūtes.

Ārsts jau gribēja izteikt aizrādījumu, taču Taners pacēla augšup asaru pilnās acis.

Kopā ar bezsamaņā guļošo brāli Taners sanitārajā lidmašīnā lidoja uz Vašingtonu. Visu lidojuma laiku viņš mierināja Endrū.

-     Ārsti saka - tu atlabsi… Tu dabūsi visu, kas vajadzīgs… Tev tikai mazliet jāatpūšas. - Taners apskāva brāli. - Tev jāatveseļojas, lai vari doties uz Zviedriju pēc Nobela prēmijas.

Nākamās trīs dienas Taners gulēja uz saliekamās gultas Endrū istabā un uzturējās līdzās brālim, cik vien ārsti to atļāva. Kamēr Taners atradās uzgaidāmajā telpā, pie viņa piegāja viens no ārstiem.

-     Kā ar viņu būs? - Taners pajautāja. - Vai Endrū… - Viņš ieraudzīja ārsta sejas izteiksmi. - Kas noticis?

-    Baidos, ka stāvoklis ir ļoti ļauns. Jūsu brālim laimējies, ka viņš palicis dzīvs. Lai kāda bijusi eksperimentālā gāze, tā bijusi ārkārtīgi toksiska.

-     Mēs varam ataicināt ārstus no…

-    Tas neko nedos. Baidos, ka toksīni jau bojājuši smadzeņu šūnas.

Taners saviebās.

-     Vai tad nav iespējams ārstēt… to, kas noticis?

-    Armijā tam vēl nav nosaukuma, bet jūs gribat zināt, kā tas ārstējams, - ārsts sarkastiski noteica. - Diemžēl tas nav izdarāms. Baidos, ka viņš nekad vairs nebūs tāds kā agrāk.

Taners stāvēja ar bālu seju, dūres sažņaudzis.

-    Brālis patlaban ir pamodies. Jūs varat ieiet pie viņa, bet tikai uz dažām minūtēm.

Endrū acis bija vaļā. Brālis ar tukšu skatienu uzlūkoja apmeklētāju.

Iezvanījās tālrunis, un Taners pacēla klausuli. Zvanīja ģenerālis Bērtons.

-    Man ļoti žēl, ka tā noticis…

-    Jūs esat neģēlis! Jūs teicāt, ka brālim briesmas nedraud.

-    Nezinu, kas īsti noticis, taču varu apgalvot…

Taners nometa klausuli. Brālis ierunājās, un viņš pagriezās.

-     Kur… kur es esmu? - Endrū nomurmināja.

-    Tu esi Voltera Rīda hospitālī Vašingtonā.

-    Kāpēc? Kas ir saslimis?

-     Tu, Endrū.

-     Kas noticis?

-     Eksperimenta laikā atgadījās kas neparedzēts.

-     Es neatceros…

-    Viss kārtībā. Neraizējies! Par tevi parūpēsies. Es par to gādāšu.

Taners nolūkojās, kā Endrū aizver acis. Uzmetis pēdējo skatienu gultā guļošajam brālim, viņš izgāja no palātas.

Princese atsūtīja uz slimnīcu ziedus. Taners gribēja viņai piezvanīt, taču sekretāre sacīja:

-     Ak, viņa zvanīja. Teica, ka viņai nepieciešams izbraukt no pilsētas. Atgriezusies viņa tūlīt piezvanīs. Lika pateikt, ka mīl jūs.

Endrū ar Taneru atgriezās Ņujorkā pēc nedēļas. Grupā jau bija paklīdušas ziņas par negadījumu ar Endrū. Vai grupa bez viņa vadības pastāvēs? Kad ziņas par nelaimes gadījumu nonāks atklātībā, tās katrā ziņā nodarīs kaitējumu Kingslija grupas reputācijai.

Tam nav lielas nozīmes, domāja Taners. Es padarīšu Kingslija grupu par lielāko zinātnieku kolektīvu pasaulē. Jau tagad varu dot Princesei vairāk, nekā viņa jebkad sapņojusi. Pēc dažiem gadiem…

Atskanēja sekretāres zvans.

-    Jūs grib satikt limuzīna šoferis, mister Kingslij.

Taners bija neizpratnē.

-     Lai ienāk!

Ienāca šoferis formas tērpā ar aploksni rokā.

-     Vai Taners Kingslijs? -Jā.

-     Man lūdza to nodot personiski jums.

Viņš nodeva Taneram aploksni un aizgāja.

Paskatījies uz aploksni, Taners pasmaidīja. Tas bija

Princeses rokraksts. Acīmredzot viņa gribēja sagādāt pārsteigumu. Taners nepacietīgi atvēra aploksni. Tajā bija vēstulīte.

Nekas mums neiznāks, mīļais. Šobrīd man vajadzīgs vairāk, nekā Tu spēj dot, tāpēc precos ar cilvēku, kas to spēs. Es mīlu Tevi un mīlēšu vienmēr. Zinu, Tev grūti tam noticēt, taču tas, ko daru, ir mūsu abu labā.

Taners nobālēja. Ilgi noraudzījies uz vēstuli, viņš to bez spēka iemeta papīrgrozā.

Viņa triumfs bija aizkavējies par vienu dienu.

Astoņpadsmitā nodala

» t

Nākamajā dienā Taners mierīgi sēdēja pie galda, kad piezvanīja sekretāre.

-    Pie jums atnākusi komiteja, mister Kingslij.

-     Komiteja?

-    Jā, ser.

-     Lai ienāk!

Tanera kabinetā ienāca vairāki Kingslija grupas nodaļu vadītāji.

-    Mēs vēlamies aprunāties ar jums, mister Kingslij.

-    Sēdieties!

Visi apsēdās.

-     Kas noticis?

-     Ziniet, mēs esam tā kā noraizējušies. Pēc atgadījuma ar jūsu brāli… - viens no vadītājiem sacīja. - Vai Kingslija grupa turpinās darbu?

Taners papurināja galvu.

- Nezinu. Neesmu vēl pārdzīvojis šoku. Nespēju noticēt, ka tā noticis ar Endrū. - Uz brīdi viņš iegrima domās. - Teikšu, ko darīšu. Nemāku prognozēt, kādas ir izredzes, taču es darīšu visu, lai mēs noturētos virs ūdens. To es apsolu. Turēšu jūs lietas kursā.

Cilvēki nomurmināja "paldies!", un Taners noskatījās, kā viņi aiziet.

Dienā, kad Endrū iznāca no slimnīcas, Taners sabiedrības teritorijā ierīkoja nelielu māju darbiniekiem, kam bija jārūpējas par brāli, kā arī ierādīja viņam kabinetu blakus savējam. Redzot, kas noticis ar Endrū, darbinieki jutās satriekti. No žilbinoša zinātnieka ar rosīgu prātu viņš bija pārvērties zombijā. Lielākoties Endrū sēdēja krēslā un daļēji miegainām acīm skatījās ārā pa logu. Likās, viņš jūtas laimīgs, ka atgriezies Kingslija grupā, kaut arī maz ko saprata no tā, kas apkārt notiek. Tanera attieksme pret brāli, uzmanība un rūpes aizkustināja visus.

Kingslija grupā valdošā gaisotne pārvērtās gandrīz vienas nakts laikā. Endrū vadības laikā tā bija visai brīva. Negaidīti tā kļuva oficiālāka, un filantropiskā stila vietā vadībā parādījās biznesa metodes. Taners sūtīja visur aģentus, kam bija jāpiesaista sabiedrībai klienti. Bizness neparasti strauji sāka zelt un plaukt, un Kingslijs pārdēvēja sabiedrību par Kingslija Internacionālo grupu, kā jau bija plānojis.

Kingslija Internacionālajā grupā ātri izplatījās ziņa par Princeses atvadu vēstuli. Visi bija gatavojušies kāzām, un tagad darbinieki nesaprata, kā Taners uzņems triecienu. Tika izteikti visādi minējumi, ko viņš pamests darīs.

Divas dienas pēc Princeses vēstules saņemšanas avīzēs parādījās raksts, ka Tanera iecerētā apprecējusies ar Edmondu Barklaju, mediju magnātu un miljardieri. Šķita, ka Kingslijs vairāk iegrimis domās un darba ētika kļuvusi vēl stingrāka. Katru rītu divas stundas viens pats viņš strādāja pie projekta, kas bija tīts noslēpumainības plīvurā.

Kādu vakaru Taneram bija jāuzstājas ar runu "MEN- SA", kuras biedri bija cilvēki ar augstu intelektuālās attīstības koeficientu. Daudzi Kingslija Internacionālās grupas darbinieki bija tās biedri, un viņš pieņēma uzaicinājumu.

Nākamajā rītā atgriežoties mītnē, Taneru pavadīja viena no skaistākajām sievietēm, kādu darbinieki jebkad redzējuši. Viņa izskatījās pēc latīņamerikānietes, ar tumšām acīm, olīvkrāsas ādu un burvīgu augumu.

Taners iepazīstināja sievieti ar darbiniekiem.

- Sebastjana Kortesa. Viņa vakar uzstājās ar runu "MENSA". Un darīja to žilbinoši.

Tanera uzvedība negaidīti kļuva atraisīta. Viņš nozuda ar Sebastjanu savā kabinetā un nenāca no tā ārā ilgāk par stundu. Pēc tam abi ieturēja lenču Tanera privātajā ēdamistabā.

Gribēdams noskaidrot, kas ir Sebastjana Kortesa, viens no darbiniekiem ieskatījās internetā. Izrādījās, ka viņa ir agrākā mis Argentīna, dzīvo Sinsinati, kur apprecējusies ar ievērojamu biznesmeni.

Kad Sebastjana un Taners pēc lenča atgriezās kabinetā, Taners piezvanīja sekretārei un pateica, lai visas telefona sarunas atliek uz vēlāku laiku. Pēc neilga brīža no neizslēgtās sarunu ierīces pieņemamā telpā ieskanējās Tanera balss.

-    Neraizējies, mīļā! Mēs atradīsim veidu, kā panākt, lai tas darbojas.

Pie sarunu ierīces sāka pulcēties sekretāres, kas ar interesi klausījās.

-    Mums ļoti jāuzmanās. Mans vīrs ir greizsirdīgs.

-    Tā nav problēma. Es parūpēšos, lai mēs nezaudētu viens otru.

Nevajadzēja būt ģēnijam, lai saprastu, kas notiek. Darbinieki nobrīnījās, cik ātri Taners izmetis no galvas Princesi. Neko vairāk sekretāres nevarēja darīt, lai nebūtu jāķiķina.

-    Žēl, ka tagad tev jādodas mājās.

-     Man arī. Es labprāt paliktu, taču… nekas nav līdzams.

Ejot ārā no kabineta, Taners ar Sebastjanu bija īsts labo manieru iemiesojums. Darbinieki nopriecājās, ka Taners pat nenojauš, ko viņi uzzinājuši.

Nākamajā dienā pēc Sebastjanas aizbraukšanas Taners lika ierīkot savā kabinetā zeltītu tālruņa aparātu ar digitālo šifrētāju. Sekretārēm un palīgiem tika dota pavēle nekad uz to neatsaukties.

Turpmāk Taners runāja pa zeltīto aparātu gandrīz katru dienu, katra mēneša beigās pazuda uz garu nedēļas nogali un atgriezās svaigs un spirgts. Nekad nevienam viņš neteica, kur bijis, taču darbinieki to zināja.

Divi Tanera palīgi runājoties viens otram jautāja:

-     Vai vārds "randiņš" tev kaut ko izsaka?

Tanera mīlas sakari atsākās, viņš jūtami pārvērtās. Visi jutās apmierināti.

Deviņpadsmitā nodala

♦ ♦

Daienas Stlvensas galvā kā zvans skanēja vārdi: te Rons Džounss. Gribēju pateikt, ka saņēmu jūsu vēstuli un viss izdarīts, kā lūdzāt… Jūsu vīra līķi kremējām pirms stundas.

Kā bēru namā iespējama tāda kļūda? Vai viņa, bēdu mākta, būtu piezvanījusi un lūgusi, lai Ričardu kremē? Nemūžam tas nevarēja notikt. Turklāt viņai nav sekretāres. Tā ir kāda nejēdzība. Bēru namā noticis pārpratums, kāds sajaucis Ričarda vārdu ar cita cilvēka vārdu.

Urna ar Ričarda pelniem jau bija atgādāta. Daiena stāvēja un nespēja atraut no tās skatienu. Vai urnā patiešām ir Ričards?… Vai tur ir viņa smiekli?… Rokas, kuras viņu apskāva?… Siltas lūpas, kas kļāvās pie viņas lūpām… gaišais un dzīvespriecīgais prāts… balss, kas sacīja: "Es tevi mīlu…" Vai šajā mazajā urnā ir viņa sapņi, kaislības un tūkstošiem citu lietu?

«

Daienas domas partrauca talruņa zvans.

-    Vai misis Stīvensa?

-     Jā…

-     Zvana no Tanera Kingslija biroja. Misters Kingslijs būtu pateicīgs, ja jūs pateiktu laiku, kad varat ierasties, lai tiktos ar viņu.

Zvanīts bija pirms divām dienām. Tagad Daiena devās iekšā pa KIG durvīm un piegāja pie sekretāres galda.

-     Kā varu jums palīdzēt? - sekretāre vaicāja.

-     Esmu Daiena Stīvensa. Man paredzēta tikšanās ar Taneru Kingsliju.

-    Ak, misis Stīvensa! Mums ļoti žēl mistera Stīvensa. Noticis kaut kas briesmīgs. Briesmīgs.

Daiena norija siekalas.

-Jā.

Taners sarunājās ar Retru Taileri.

-     Man paredzētas divas tikšanās. Tām abām nepieciešama pilnīga analīze.

-    Jā, ser.

Viņš noskatījās, kā palīdze aiziet. Iedūcās iekšējais telefons.

-    Pie jums misis Stīvensa.

Taners nospieda uz galda ierīkotā elektroniskā paneļa vienu pogu, un televīzijas ekrānā pie sienas parādījās Daiena Stīvensa. Blondos matus viņa bija saņēmusi uz pakauša mezglā, ģērbusies baltos svārkos ar tumšzilu svītriņu un baltā blūzē. Jaunā sieviete izskatījās bāla.

-     Lūdzu, lai ienāk.

Viņš redzēja Daienu ienākam pa durvīm un piecēlās sasveicināties.

-    Paldies, ka ieradāties, misis Stīvensa.

Daiena pamāja.

-     Labrīt!

-    Lūdzu, sēdieties!

Daiena apsēdās uz krēsla galda otrā pusē.

-     Lieki teikt, ka jūsu vīra brutālā noslepkavošana satrieca mūs visus. Lai kas to izdarījis, tas pilnīgi droši visdrīzākajā laikā nonāks tiesas priekšā.

Pelni…

-    Ja neiebilstat, es gribētu uzdot dažus jautājumus.

-     Klausos.

-    Vai vīrs bieži runāja ar jums par darba jautājumiem?

Daiena papurināja galvu.

-     Nemaz. Darbs viņam bija pavisam tehnisks, un tā bija atsevišķa mūsu kopdzīves daļa.

Novērošanas istabā Retra Tailere bija ieslēgusi balss identifikācijas iekārtu, balss stresa analizatoru, videomagnetofonu un ierakstīja visu, kas notika Tanera kabinetā.

-    Zinu, ka runāt par to jums droši vien ir ļoti grūti, - sacīja Taners, - bet vai jūs kaut ko zināt par vīra saistību ar narkotikām?

Daiena skatījās platām acīm, jo bija pārāk apstulbusi, lai kaut ko teiktu. Galu galā viņa atguva runasspējas.

-     Ko… Ko jūs jautājāt? Ričards nemūžam neielaistos ar narkotikām.

-     Misis Stīvensa, policija viņam kabatā atradusi mafijas draudu vēstuli un…

To, ka Ričardam varētu būt bijis sakars ar narkotikām, bija grūti pat iedomāties. Vai Ričards dzīvojis slepenu, citiem nezināmu dzīvi? Nē, nē un nē.

Sirds Daienai sāka skaļi sist, sejā saskrēja asinis. Viņš nogalināts, lai sodītu mani.

-    Mister Kingslij, Ričards ne…

Tanera balss bija līdzjūtības, tomēr apņēmības pilna.

-     Atvainojiet, ka biju spiests to teikt, taču vēlos noskaidrot līdz galam, kas slēpjas aiz notikuma ar jūsu vīru.

Aiz viņa slēpjos es, Daiena nelaimīga nodomāja. Tieši mani jūs meklējat. Ričards aizgāja nāvē, tāpēc ka es liecināju pret Altjeri. Daiena sāka strauji elpot.

Taners Kingslijs vēroja Daienu.

-     Es neaizkavēšu jūs, - viņš sacīja, - misis Stīvensa, jo esat ļoti satraukta. Pēcāk parunāsim vēl. Varbūt kaut ko atcerēsieties, varbūt prātā ienāk kas noderīgs, tad būšu pateicīgs, ja piezvanīsiet. - Taners izņēma no atvilktnes vizītkarti ar iespiestu reljefu. - Tur ir mana personiskā mobilā tālruņa numurs. Varat man zvanīt, diena vai nakts.

Daiena paņēma vizītkarti. Tajā bija tikai Tanera vārds un numurs.

Viņa piecēlās, kājām trīcot.

-     Atvainojiet, ka biju spiests to visu teikt. Tomēr, ja varu ko darīt jūsu labā, ja rodas kāda vajadzība, esmu jūsu rīcībā.

Daiena tik tikko spēja parunāt.

-     Pateicos! Es… pateicos.

Viņa pagriezās un kā pārakmeņojusies atstāja kabinetu.

Tikusi līdz vestibilam, viņa dzirdēja, ka dežurante sarunājas ar vēl kādu.

-    Ja es būtu māņticīga, tad nodomātu, ka KIG kāds nolādējis. Tagad jūsu vīrs, misis Herisa. Ziņa par viņa drausmīgo likteni satrieca mūs visus. Tā ir briesmīga nāve.

Dzirdētie vārdi Daienai šķita baisi pazīstami. Kas noticis ar sievietes vīru? Daiena pagriezās un palūkojās, ar

ko dežurante runā. Tā izrādījās jauna, žilbinoša afroame- rikāņu sieviete melnās biksēs un svīterī ar augstu apkakli. Sievietei uz pirksta bija liels smaragda gredzens un laulības gredzens ar dimantu. Daienai piepeši uznāca sajūta, ka nepieciešams ar viņu aprunāties.

Daienai ejot pie viņas, iznāca Tanera sekretāre.

-    Misters Kingslijs tūlīt pieņems.

Un Daiena noskatījās, kā Kellija Herisa nozūd Tanera kabinetā.

Taners piecēlās, lai sasveicinātos ar Kelliju.

-    Paldies, ka ieradāties, misis Herisa. Vai lidojums bija patīkams?

-     Jā, pateicos.

-     Vai kaut ko nevēlaties? Kafiju vai…

Kellija papurināja galvu.

-     Es zinu, šis jums ir grūts laiks, misis Herisa, taču esmu spiests uzdot dažus jautājumus.

Retra Tailere novērošanas telpā vēroja Kelliju televizora ekrānā un visu fiksēja videolentē.

-     Vai jums ar vīru bija tuvas attiecības? - Taners pajautāja.

-     Ļoti tuvas.

-    Vai varat teikt, ka viņš bija godīgs pret jums?

Kellija paskatījās uz Taneru neizpratnē.

-    Mums nebija noslēpumu. Marks bija visgodīgākais, atklātākais un cilvēciskākais cilvēks, kādu jebkad esmu satikusi. Viņš… - Kellijai bija grūti turpināt.

-     Vai viņš bieži runāja par darbu?

-     Nē. Tas, ko Marks darīja, bija ļoti… sarežģīti. Mēs daudz par to nerunājām.

-    Vai jums ar Marku draugos bija krievi?

Kellija neko nesaprata.

-    Mister Kingslij, man nav skaidrs, ko šie jautājumi…

-    Vai vīrs neteica, ka paredzams liels darījums un ka viņš uztaisīs kaudzi naudas?

Kellija apjuka.

-    Nē. Tādā gadījumā Marks būtu man to pateicis.

-     Vai Marks kādreiz jums stāstīja par Olgu?

Kelliju piepeši pārņēma nelabas priekšnojautas.

-    Mister Kingslij, tieši par ko ir runa?

-      Parīzes policija jūsu vīra kabatā atradusi zīmīti. Tajā minēts atalgojums par kādu informāciju un apakšā paraksts: "Ar mīlestību - Olga."

Kellija sēdēja kā apdullusi.

-     Es… es nezinu, kas…

-    Jūs taču teicāt, ka esat runājuši par visu?

-    Jā, bet…

-    No tā, ko mums izdevies uzzināt, varam secināt, ka jūsu vīram bijušas darīšanas ar šo sievieti un…

-     Nē! - Kellija pielēca kājās. - Runa nevar būt par Marku. Es jau teicu, ka mums nebija noslēpumu.

-     Ja neņem vērā noslēpumu, kas noveda jūsu vīru nāvē.

Kellija sajuta piepešu vājumu.

-     Jūs… atvainojiet, mister Kingslij! Bet es nejūtos labi.

Viņš acumirklī ierunājās miermīlīgā tonī:

-    Saprotu. Es vēlos jums palīdzēt, kā vien iespējams. - Taners iedeva Kellijai vizītkarti ar reljefu.

-    Jūs varat mani sazvanīt pa šo numuru jebkurā laikā, misis Herisa.

Nespēdama parunāt, Kellija pamāja un kā akla izgāja no kabineta.

* * *

Ejot ārā no ēkas, Kellijai prāts virmoja. Kas ir Olga? Un kāpēc Markam bijušas darīšanas ar krieviem? Kāpēc viņš…

-    Atvainojiet! Misis Herisa?

Kellija pagriezās.

-Jā?

Pie ēkas uz ielas staveja pievilcīga sieviete ar blondiem matiem.

-     Mani sauc Daiena Stīvensa. Es vēlētos ar jums parunāt. Ielas otrā pusē ir kafejnīca, un mēs…

-     Atvainojiet! Es… tagad es nevaru runāt. - Kellija sāka iet.

-    Runa ir par jūsu vīru.

Kellija strupi apstājās un pagriezās.

-     Par Marku? Kas noticis?

-    Vai varam parunāties ne tik klajā vietā?

Tanera kabinetā no skaļruņa atskanēja sekretāres balss.

-    Atnācis misters Haiolts.

-    Lai ienāk!

Nākamajā brīdī Taners sasveicinājās ar viņu.

-     Labdien, Džon!

-      Laba diena? Lai velns parauj tādu dienu, Taner! Šķiet, ka mūsu sabiedrībā slepkavo visus pēc kārtas. Pie joda, kas īsti notiek?

-     Tieši to mēs cenšamies noskaidrot. Neticu, ka trīs mūsu darbinieku nāve ir nejauša sagadīšanās. Kāds grib iedragāt mūsu reputāciju, bet mums jāatrod, kas to dara, un viņš jāapstādina. Policija gatava ar mums sadarboties, un mani cilvēki pārbauda nogalināto darbošanos. Es gribētu, lai jūs noklausāties divas nupat ierakstītās intervijas. Intervijas ar Ričarda Stīvensa un Marka Herisa atraitnēm. Pirmā būs Daiena Stīvensa. - Taners nospieda pogu, un ekrānā parādījās viņa intervija ar Daienu Stīvensu. Līniju grafiks ekrānā pa labi, Daienai runājot, gāja uz leju vai uz augšu.

-     Vai jūs kaut ko zināt par vīra saistību ar narkotikām?

-     Ko… Ko jūs jautājāt? Ričards nemūžam neielaistos ar narkotikām.

Grafiskais attēls palika nemainīgs.

Taners nospieda ātrās pārtīšanas pogu.

-    Tagad misis Herisa, kuras vīrs Marks nokritis vai arī nogrūsts no Eifeļa torņa augšas.

Televizora ekrānā parādījās Kellijas attēls.

-     Vai Marks kādreiz jums stāstīja par Olgu?

-    Mister Kingslij, tieši par ko ir runa?

-     Es… es nezinu, kas…

-    Jūs taču teicāt, ka esat runājuši par visu?

-    Jā, bet…

-    No tā, ko mums izdevies uzzināt, varam secināt, ka jūsu vīram bijušas darīšanas ar šo sievieti un…

-    Nē! Runa nevar būt par Marku. Es jau teicu, ka mums nebija noslēpumu.

Balss stresa analizatora līnijas nemainījās. Kellijas attēls nozuda.

-    Kas tās par līnijām uz ekrāna? - Džons Haiolts painteresējās.

-    Tas ir balss analizators, ar kuru analizē cilvēka balss mikrosvārstības. Ja subjekts melo, palielinās audiofrekven- ču modulācija. Tas ir jaunākais zinātnes sasniegums. Ierīcei nav vajadzīgi vadi kā melu detektoram. Esmu pārliecināts, ka abas sievietes runāja taisnību. Viņas vajag aizsargāt.

Džons Haiolts sarauca pieri.

-     Kā to saprast? No kā viņas jāaizsargā?

-     Manuprāt, viņas jāaizsargā, jo zemapziņā abām ir vairāk informācijas, nekā viņas apzinās. Abas bija tuvas ar vīriem. Esmu pārliecināts, ka pienāks brīdis, kad abām atmiņā var ataust kas tāds, kas agrāk paslīdējis garām neievērots. Un tad viņu dzīvības būs apdraudētas. Lai kas nogalinājis vīrus, tam var rasties doma par viņu nogalināšanu. Es gribu parūpēties, lai ar abām sievietēm nenotiek nekas ļauns.

-    Esi nodomājis viņas izsekot?

-    Tā ir vakardiena, Džon. Šodien ar tādām lietām nodarbojas elektroniskās ierīces. Esmu parūpējies par Stīven- sas dzīvokļa novērošanu - videokameras, telefoni, mikrofoni un daudz kas cits. Sargāšanai mēs izmantojam visas tehniskās iespējas, kādas ir mūsu rīcībā. Ja kāds mēģinās viņām uzbrukt, mēs to uzzināsim tajā pašā brīdī.

Džons Haiolts uz brīdi iegrima domās.

-    Un kā ar Kelliju Herisu?

-    Viņa ir viesnīcā. Par nelaimi, mēs nevarējām iekļūt viņas viesnīcas numurā un to sagatavot. Taču vestibilā atrodas mani cilvēki, un, ja izskatīsies, ka draud nepatikšanas, viņi tās novērsīs. - Taners brīdi klusēja. - Es vēlos izziņot piecus miljonus dolāru lielu balvu tam, kura sniegtā informācija novedīs pie aresta…

-   Acumirkli, Taner, - Džons Haiolts iebilda. - Tas nav nepieciešams. Mēs atrisināsim šo lietu un…

-     Ļoti labi. Ja to neizdarīs KIG, es personiski piedāvāju piecus miljonus lielu balvu. Mans vārds tiek identificēts ar sabiedrību. - Tanera balsī ieskanējās skarbi toņi. - Lai kas ir vainīgs, es vēlos, lai viņu notver.

Divdesmitā nodala

Kafejnīcā pretī KIG mītnei Daiena Stīvensa un Kellija Herisa tika apsēdinātas pie stūra galdiņa. Kellija gaidīja, kad Daiena ierunāsies.

Daiena nesaprata, ar ko lai sāk. Kas tā par briesmīgu nelaimi, kas piemeklēja jūsu vīru, misis Herisa? Vai viņš nogalināts tāpat kā Ričards?

-    Jūs teicāt, ka gribat parunāt par manu vīru, - Kellija nepacietīgi sacīja. - Vai jūs labi pazināt Marku?

-     Es viņu nepazinu, bet…

Kellija noskaitās.

-     Jūs teicāt…

-    Es teicu, ka gribu parunāt par viņu.

Kellija piecēlās kājās.

-     Man nav tam laika, cienītā. - Un viņa devās projām.

-    Pagaidiet! Šķiet, ka mums abām ir viena problēma, un mēs varētu viena otrai palīdzēt.

Kellija apstājās.

-     Par ko jūs runājat?

-     Lūdzu, apsēdieties!

Kellija negribīgi atgriezās savā vietā.

-     Turpiniet!

-     Es gribēju pajautāt, vai…

Galdam tuvojās viesmīlis ar ēdienkarti.

-     Ko dāmas vēlas?

Tikt no šejienes ārā, Kellija nodomāja.

-    Neko.

-     Divas kafijas, - Daiena sacīja.

Kellija izaicinoši paskatījās uz Daienu un noteica:

-     Man tēju.

-     Labi, kundze. - Viesmīlis aizgāja.

-     Es domāju, ka mēs abas… - Daiena sacīja.

Pie galda pienāca jauna meitene un uzrunāja Kelliju:

-     Vai varu palūgt autogrāfu? Kellija paskatījās uz meiteni.

-    Vai tu zini, kas esmu?

-    Nē, bet māte sacīja, ka tu esi ievērojama.

-     Es tāda neesmu, - Kellija atteica. -Ak!

Viņas noskatījās, kā mazā meitene aiziet. Daiena apmulsusi paskatījās uz Kelliju.

-     Vai man vajadzētu jūs pazīt?

-    Nē, - Kellija ar uzsvaru atbildēja. - Turklāt man nepatīk, ka uzmācīgi cilvēki bāž degunu manā dzīvē. Ko tas viss nozīmē, misis Stīvensa?

-     Kellija, lūdzu! Es dzirdēju, ka ar jūsu vīru noticis kas briesmīgs un…

-    Jā, viņš ir nogalināts. - Vai Marks kādreiz jums stāstīja par Olgu?

-    Arī mans vīrs ir nogalināts. Turklāt viņi abi strādāja KIG.

-     Un tad? - Kellija nepacietīgi noteica. - Tur strādā arī tūkstoš citu cilvēku. Ja divi noķer iesnas, vai jūs to sauktu par epidēmiju?

Daiena paliecās uz priekšu.

-    Saprotiet, tas ir svarīgi. Pirmkārt…

Kellija viņu pārtrauca.

-    Atvainojiet, es nejūtu vēlēšanos to klausīties. - Viņa paņēma somiņu.

-     Man arī nav vēlēšanās par to runāt, - Daiena atcirta, - taču tas varētu būt ļoti…

Kafejnīcu piepeši piepildīja Daienas balss.

-     Istabā bija četri vīrieši.

Daiena un Kellija satrūkušās pagriezās uz skaņas pusi. Daienas balss nāca no televizora virs letes. Viņa stāvēja liecinieka tribīnē tiesas zālē.

-     Viens no viņiem bija piesiets pie krēsla. Šķita, ka misters Altjeri viņu pratina, tikmēr divi citi vīri stāvēja blakus. Misters Altjeri izvilka pistoli, kaut ko nokliedza un iešāva tam cilvēkam pakausī.

Uz ekrāna parādījās programmas vadītājs.

-      Tā bija Daiena Stīvensa, kas tiesā liecināja pret apsūdzēto mafijas bosu Antoniju Altjeri. Zvērinātie nupat paziņoja lēmumu, ka Altjeri nav vainīgs.

Daiena sēdēja kā apstulbusi.

-    Nav vainīgs?

-     Antonijs Altjeri bija apsūdzēts par kāda sava kalpotāja nogalināšanu gandrīz pirms diviem gadiem. Neņemot vērā Daienas Stīvensas liecību, zvērinātie noticēja citiem lieciniekiem, kas liecināja pretējo.

Kellija platām acīm skatījās uz televizoru. Tribīnē nostājās jauns liecinieks.

Džeiks Rubenstains, Altjeri advokāts, uzdeva jautājumu:

-     Doktor Rasei, vai jums Ņujorkā ir prakse?

-     Nē. Es praktizēju tikai Bostonā.

-     Vai dienā, par kuru ir runa, jūs ārstējāt mistera Altjeri sirdskaiti?

-    Jā. Es novēroju viņu visu dienu kopš deviņiem rītā.

-     Tātad četrpadsmitajā oktobrī viņš nevarēja atrasties Ņujorkā?

-     Nē.

Ekrānā parādījās jauns liecinieks.

-     Vai jūs nepateiktu, ko jūs darāt, ser?

-     Es esmu Bostonus "Park Hotel" menedžeris.

-     Vai četrpadsmitajā oktobrī bijāt darbā?

-    Jā, biju.

-     Vai tajā dienā atgadījās kas neparasts?

-     Jā. No augšstāva numura piezvanīja, lai nekavējoties aizsūtu ārstu.

-     Kas notika pēc tam?

-     Es piezvanīju doktoram Džozefam Raselam, un viņš tūlīt ieradās. Mēs gājām uz augšstāva numuru pārbaudīt, kas noticis ar mūsu viesi Antoniju Altjeri.

-     Ko jūs darījāt, ieradušies numurā?

-     Misters Altjeri gulēja uz grīdas. Es vēl nodomāju, ka viņš mūsu viesnīcā var nomirt.

Daiena nobālēja.

-    Tie abi melo, - viņa noteica aizsmakušā balsī. - Abi divi.

Pēc tam jautājumi tika uzdoti Antonijam Altjeri. Viņš izskatījās nevarīgs un slims.

-     Ko jūs tuvākajā laikā esat ieplānojis darīt, mister Altjeri?

-     Tagad, kad taisnība uzvarējusi, kādu laiku mierīgi padzīvošu. - Altjeri tikko manāmi pasmaidīja. - Varbūt nokārtošu dažus vecus parādus.

Kellija sēdēja kā mēli norijusi. Pēc tam pagriezās pret Daienu.

-    Tu liecināji pret viņu?

-    Jā, es redzēju, kā viņš nogalina…

Kellijai tā ietrīcējās rokas, ka no krūzītes izlija tēja, viņa apgāza arī sālstrauciņu.

-    Es gribu tikt no šejienes projām.

-     Kāpēc tu tā nervozē?

-     Kāpēc nervozēju? Tu gribēji nosūtīt mafijas vadoni uz cietumu un tagad prasi, kāpēc es nervozēju? Tev būtu jānervozē. - Kellija piecēlās un nometa uz galda dažas monētas. - Es samaksāšu. Labāk pietaupi naudu ceļa izdevumiem, misis Stīvensa.

-     Pagaidi! Mēs neparunājām par mūsu vīriem un…

-    Nedomā par to! - Kellija devās uz durvīm, un Daiena negribīgi sekoja.

-     Manuprāt, tu pārspīlē, - Daiena sacīja.

-     Tiešām?

Tiklīdz viņas nonāca pie izejas, Kellija sacīja:

-    Nesaprotu, kā tu varēji būt tik dumja, ka…

Pavecs vīrs ar kruķiem, kas nāca iekšā, paslīdēja un

krita. Šajā mirklī Kellijai šķita, ka viņa ir Parīzē un krīt Marks. Viņa pastiepa roku, lai Marku glābtu, tajā pašā laikā noķert vīrieti mēģināja arī Daiena. Šajā brīdī no ielas otras puses atskanēja divi skaļi šāvieni, un pretī vietai, kur nupat bija stāvējušas sievietes, sienā ietriecās lodes. Šā- vieni acumirklī atgrieza Kelliju realitātē. Viņa atradās Manhetenā un nupat bija dzērusi tēju ar prātā jukušo.

-     Mans Dievs! - Daiena iesaucās. - Mūs…

-    Tagad nav laika skaitīt pātarus. Veikli zūdam projām!

Kellija pagrūda Daienu uz ietves malu, kur pie limuzīna stāvēja Kolins. Viņš atrāva vaļā automašīnas durvis, un Kellija ar Daienu ieklupa aizmugurējā sēdeklī.

-     Kas tas bija par troksni? - pajautāja Kolins.

Abas sievietes sarāvušās sēdēja uz aizmugurējā sēdekļa un bija tā satraukušās, ka nespēja parunāt. Beidzot Kellija noteica:

-     Tā… manuprāt, bija pretuguns. - Viņa pagriezās pret Daienu, kas mēģināja atgūties. - Ceru, ka es nepārspīlēju, - viņa sarkastiski noteica. - Es aizvedīšu tevi. Kur tu dzīvo?

Daiena dziļi ievilka elpu un nosauca Kolinam savas dzīvojamās mājas adresi. Notikušā satriektas, abas sievietes brauca kapa klusumā.

Kad automašīna piestāja mājas priekšā, Daiena pagriezās pret Kelliju.

-    Vai neienāksi? Es jūtos mazliet nedroša. Baidos, ka var notikt vēl kaut kas.

-    Es jūtos tāpat, rikai ar mani nekas tāds nenotiks, - Kellija strupi atteica. - Uz redzēšanos, misis Stīvensa!

Daiena brīdi noraudzījās uz Kelliju, gribēja kaut ko teikt, taču papurināja galvu un izkāpa no automašīnas.

Kellija noskatījās, kā Daiena ieiet foajē un savā pirmā stāva dzīvoklī. Kellija atvieglota nopūtās.

-    Uz kurieni jūs vēlaties braukt, misis Herisa? - Kolins pajautāja.

-    Atpakaļ uz viesnīcu, Kolin, un…

Dzīvoklī atskanēja skaļš kliedziens. Mirkli vilcinājusies, Kellija atvēra automašīnas durvis un ieskrēja ēkā. Daienas dzīvokļa durvis bija līdz galam vaļā un viņa pati trīcēdama stāvēja istabas vidū.

-     Kas notika?

-     Kāds… kāds te ielauzies… Ričarda diplomāts gulēja uz galda, bet tā vairs nav! Tas bija pilns ar papīriem. Viņa laulības gredzens atstāts, kur bijis.

Kellija nervozi paskatījās visapkārt.

-    Tev derētu piezvanīt uz policiju.

-     Labi. - Daiena atcerējās detektīva Grīnberga atstāto vizītkarti. Viņa piegāja pie galda un to paņēma. Nākamajā brīdī viņa jau runāja pa telefonu: - Man, lūdzu, detektīvu Grīnbergu.

Vajadzēja mazliet pagaidīt.

-    Grīnbergs klausās.

-     Detektīv Grīnberg, te Daiena Stīvensa. Kaut kas ir noticis. Gribu zināt, vai nevarat atbraukt uz dzīvokli - un… pateicos.

Daiena dziļi ievilka elpu un pagriezās pret Kelliju.

-    Viņš atbrauks. Ja esi ar mieru pagaidīt, kamēr viņš…

-   Neesmu ar mieru. Šīs ir tavas problēmas. Negribu neko par tām dzirdēt. Vari pieminēt, ka tikko tevi grasījās nogalināt. Es lidoju uz Parīzi. Uz redzēšanos, misis Stīvensa!

Daiena noskatījās, kā Kellija iziet ārā un dodas uz limuzīnu.

-     Uz kurieni? - Kolins pajautāja.

-     Lūdzu, atpakaļ uz viesnīcu.

Tur viņa būs drošībā.

Divdesmit pirmā nodala

t

Atgriezusies savā viesnīcas istabā, Kellija joprojām jutās nervoza. Fakts, ka viņa gandrīz bija nogalināta, šausmināja. Vismazāk man šobrīd vajadzīga tāda tukšpaure blondīne, kas mēģina iegrūst nāvei rīklē.

Kellija noslīga uz dīvāna un, gribēdama nomierināties, aizvēra acis. Viņa mēģināja meditēt un veltīja visas domas mantrai, taču nekas no tā neiznāca. Kellija jutās pārāk satriekta. Dziļi viņā bija ieperinājusies vientulības sajūta. Mark, man ļoti tevis trūkst. Ļaudis izsakās, ka ar laiku jutīšos labāk. Tā nav taisnība, mīļais. Ar katru dienu kļūst sliktāk.

Viņa izdzirdēja, ka gaitenī tiek stumti ratiņi, ar kuriem pārvadā ēdienus, un tas lika atcerēties, ka viņa visu dienu nav ēdusi. Kellija nejutās izsalkusi, taču spēkus vajadzēja uzturēt.

Viņa piezvanīja uz apkalpošanas dienestu.

-     Es vēlētos garneļu salātus un karstu tēju, lūdzu.

-    Pateicos! Būšu pēc divdesmit piecām, trīsdesmit minūtēm, misis Herisa.

-     Labi. - Kellija nolika klausuli. Viņa sēdēja un prātā vēlreiz iztēlojās tikšanos ar Taneru Kingsliju. Likās, ka viņa iemesta murgā, no kura uzmetas zosāda. Kas īsti notiek?

Kāpēc Marks ne reizi netika pieminējis Olgu? Vai viņiem bija lietišķas attiecības? Vai arī tas bija romāns? Mark, mīļais, ja arī tas bija romāns, tad zini, ka es to piedodu, jo mīlu tevi. Un vienmēr mīlēšu. Tu iemācīji mani mīlēt. Es biju salta, tu mani sasildīji. Tu atdevi man lepnumu un liki justies kā sievietei.

Viņa iedomājās par Daienu. Tā uzmācīgā būtne pakļāva manu dzīvību riskam. No tādas jāturas pa gabalu. Tas nebūs grūti. Rīt būšu Parīze pie sava Eņģelīša.

Domas iztraucēja klauvējiens pie durvīm.

-    Apkalpošanas dienests.

-    Tūlīt.

Ejot uz durvīm, Kellija apjukusi apstājās. Viņa bija nodevusi pasūtījumu tikai pirms dažām minūtēm. Pārāk ātri.

-    Vienu mirklīti! - viņa iesaucās.

-     Labi, kundze.

Kellija pacēla klausuli un piezvanīja apkalpošanas dienestam.

-    Mans pasūtījums vēl nav atvests.

-     Mēs to gatavojam, misis Herisa. Tas būs pēc piecpadsmit, divdesmit minūtēm.

Kellijai liekot nost klausuli, sirds pukstēja kā negudra. Viņa piezvanīja operatoram.

-    Te… te kāds mēģina iekļūt manā numurā…

-    Tūlīt nosūtīšu augšā kādu no apsardzes, misis Herisa.

Pēc divām minūtēm pie durvīm atkal pieklauvēja. Kellija uzmanīgi piegāja pie durvīm.

-     Kas tur ir?

-     Apsardze.

Kellija uzmeta acis pulkstenim. Pārāk ātri.

-    Tūlīt. - Viņa piesteidzās pie tālruņa un piezvanīja operatoram vēlreiz. - Es nupat zvanīju apsardzei. Vai…

-     Viņš patlaban dodas augšā. Būs klāt pēc minūtes vai divām.

-     Kā viņu sauc? - Balss bailēs sažņaudzās.

-     Tomass.

Kellija gaitenī dzirdēja klusu sačukstēšanos. Viņa stāvēja ar ausi pie durvīm, kamēr balsis izgaisa. Tā stāvot, viņu pārņēma šausmas.

Pēc minūtes pie durvīm no jauna atskanēja klauvējiens.

-    Kas tur ir?

-     Apsardze.

-     Bills? - Kellija noprasīja un aizturēja elpu.

-    Nē, misis Herisa. Mani sauc Tomass.

Kellija ātri atvēra durvis un ielaida sargu iekšā. Viņš brīdi vēroja Kelliju, bet tad pajautāja:

-     Kas noticis?

-    Te… te kāds mēģināja iekļūt.

-     Vai jūs redzējāt viņu?

-    Nē. Es… es dzirdēju viņus. Vai jūs nepavadītu mani līdz taksometram?

-    Protams, misis Herisa.

Kellija piespieda sevi izturēties mierīgi. Notikumi attīstījās pārlieku strauji.

Iekāpjot liftā, Tomass stāvēja Kellijai blakus.

Vestibilā Kellija palūkojās visapkārt, taču neko aizdomīgu nemanīja. Kellija ar apsargu izgāja ārā, un pie taksometru pieturas Kellija sacīja:

-    Liels paldies! Es protu to novērtēt.

-     Pārbaudīšu, lai, jums atgriežoties, viss būtu vislabākajā kārtībā. Lai arī kas mēģināja iekļūt jūsu numurā, tas jau ir projām.

Kellija iekāpa taksometrā. Pametusi skatienu atpakaļ, viņa ieraudzīja divus vīrus, kas steidzās pie ielas malā novietotā limuzīna.

-    Uz kurieni? - pajautāja taksometra šoferis.

Limuzīns piebrauca taksometram aiz muguras. Priekšā krustojumā satiksmi regulēja policists.

-    Brauciet taisni uz priekšu! - sacīja Kellija.

-     Labi.

Tuvojoties zaļajam signālam, Kellija piepeši ierunājās:

-    Brauciet lēnām, kamēr signāls nomainās uz dzelteno, tad ātri nogriezieties pa kreisi.

Šoferis iemeta skatienu atpakaļskata spogulī.

-     Ko?

-     Nebrauciet krustojumā pie zaļā signāla, bet nogaidiet, kamēr to nomainīs dzeltenais. - Viņa paskatījās uz šofera sejas izteiksmi un centās pasmaidīt. - Es mēģinu laimēt derības.

-    Ak tā? - Kaut velns būtu parāvis tos dullos pasažierus!

Taksometram nogriežoties pa kreisi, luksoforā iedegās

sarkanais signāls. Transporta plūsmu aiz viņiem apstādināja policists. Vīri limuzīnā apjukuši saskatījās.

Kad taksometrs bija nobraucis vienu kvartālu, Kellija sacīja:

-    Ak, es kaut ko aizmirsu! Man šeit jāizkāpj.

Šoferis pieturēja ielas malā, Kellija izkāpa un samaksāja.

-    Ņemiet!

Šoferis noskatījās, kā Kellija ieiet pa medicīnas pakalpojumu ēkas durvīm. Jācer, ka dodas pie psihiatra.

Tiklīdz iedegās zaļā gaisma, limuzīns krustojumā nogriezās pa kreisi. Taksometrs bija divu kvartālu attālumā, un viņi steidzās to panākt.

Kellija pēc piecām minūtēm jau sēdēja citā taksometrā.

Detektīvs Grīnbergs Daienas Stīvensas dzīvoklī sacīja:

-     Misis Stīvensa, vai jums izdevās ieraudzīt cilvēku, kas šāva uz jums?

Daiena papurināja galvu.

-    Nē, viss notika tik ātri…

-    Lai kas šāvis, tas bijis nopietni ņemams. Ballistiķi izvilka lodes no sienas. Četrdesmit piektais kalibrs, kas spēj cauršaut bruņuvesti. Jums palaimējies. - Viņš brīdi klusēja. - Mūsuprāt, šāvēju sūtījis Tonijs Altjeri.

Daiena norija siekalas.

Kādu laiku mierīgi padzīvošu. Vabūt nokārtošu dažus vecus parādus.

-    Mēs to pārbaudīsim.

Daiena pamāja.

Grīnbergs mirkli viņu uzlūkoja.

-     Vai jūs kaut ko zināt par pazudušo diplomātu un tā saturu?

-     īsti nezinu. No rītiem Ričards diplomātu parasti ņēma līdzi uz laboratoriju un vakaros veda mājās. Dažus papīrus vienreiz redzēju, bet tie visi bija ļoti tehniski.

Grīnbergs pacēla no galda laulības gredzenu.

-    Jūs teicāt, ka vīrs nekad nevilka nost gredzenu no pirksta.

-    Jā… tā ir taisnība.

-    Vai iepriekšējā dienā pirms nāves viņš rīkojās citādi nekā parasti, vai neradās iespaids, ka uz viņu tiek izdarīts spiediens vai viņš par kaut ko noraizējies? Vai neatceraties, ko pēdējā vakarā viņš teica vai darīja?

Bija agrs rūs. Viņi kaili gulēja gultā. Ričards maigi glāstīja sievas gurnus un sacīja: "Šovakar ilgi palikšu darbā, taču pietaupi man stundu vai divas, kad atgriezīšos, mīļumiņ."

Viņa pieskārās vietai, kur Ričardam visvairāk patika, un sacīja: "Lielībnieks."

-    Misis Stīvensa…

Daiena tika atrauta atpakaļ realitātē.

-     Nē, nekā neparasta.

-     Es parūpēšos par jūsu aizsardzību, - noteica Grīnbergs. - Un ja…

Pie durvīm piezvanīja.

-     Vai jūs kādu gaidāt? -Nē.

Grīnbergs pamāja.

-    Es atvēršu.

Viņš piegāja pie durvīm un tās atvēra. Viņam garām steidzīgi paskrēja Kellija Herisa.

Kellija piegāja pie Daienas.

-     Mums jāaprunājas.

Daiena pameta uz viņu izbrīna pilnu skatienu.

-    Man likās, ka tu jau esi ceļā uz Parīzi?

-    Iedomājos izmest līkumu.

Viņām pievienojās Grīnbergs.

-    Detektīvs Ērls Grinbergs. Kellija Herisa.

Kellija pagriezās pret Grīnbergu.

-     Kāds nupat mēģināja ielauzties manā viesnīcas istabā, detektīv.

-    Vai ziņojāt par to viesnīcas drošības dienestam?

-    Jā. Tie vīri jau bija prom. Sargs pavadīja mani līdz ārdurvīm.

-    Vai varat iedomāties, kas viņi bija? -Nē.

-    Sacīdama, ka pie jums kāds mēģināja ielauzties, gribat teikt, ka ar spēku lauza vaļā durvis?

-    Nē, viņi… tikai stāvēja ārā gaitenī. Un izlikās no apkalpes dienesta.

-    Vai jūs kaut ko pasūtījāt apkalpes dienestam?

-Jā.

Daiena sacīja:

-    Tādā gadījumā tev varbūt vienkārši izlikās, jo pēc visiem tiem rīta notikumiem un…

-     Klausies, es teicu, ka man nekas no tā visa vai no tevis nav vajadzīgs, - Kellija asi atcirta. - Es braukšu kravāties un jau pēcpusdienā lidošu atpakaļ uz Parīzi. Savukārt tu pasaki saviem mafijas draugiem, lai liek mani mierā!

Viņi noskatījās, kā Kellija pagriežas un aiziet.

-     Ko tas nozīmē? - Grīnbergs gribēja zināt.

-     Viņai nogalināts… vīrs. Viņš strādāja tajā pašā sabiedrībā, kurā Ričards, - Kingslija Internacionālajā grupā.

Iegājusi viesnīcas vestibilā, Kellija devās pie reģistratora letes.

-     Es izrakstos, - viņa sacīja. - Lūdzu, vai jūs nerezervētu vietu uz nākamo lidmašīnu, kas izlido uz Parīzi?

-     Protams, misis Herisa. Vai uz kādu konkrētu aviolīniju?

-    Vienkārši gribu tikt no šejienes projām.

Kellija izgāja cauri vestibilam, iekāpa liftā un nospieda ceturtā stāva pogu. Tiklīdz lifta durvis sāka vērties ciet, divi vīri tās atspieda vaļā un iekāpa. Kellija uzmeta viņiem īsu mirkli un ātri atgriezās vestibilā. Nogaidījusi, kamēr lifta durvis aizveras, viņa pa kāpnēm devās augšā. Ko var zināt, Kellija nodomāja.

Ceturtā stāva kāpņu laukumiņā durvis nobloķēja milzīga auguma vīrs.

-    Atvainojiet, - noteica Kellija un gribēja paiet garām.

-    Muti ciet! - Vīrietis pavērsa pret viņu pistoli ar klusinātāju.

Kellija nobālēja.

-     Ko jūs…

-    Aizveries! Katrā ziņā tev ir tieši tik daudz caurumu, cik vajadzīgs. Ja negribi vēl kādu, stāvi klusu, tas ir, klusu kā pelīte. Un tagad mēs abi iesim lejā.

Vīrietis smaidīja, taču, ja ieskatījās viņā vērīgāk, pie virslūpas viņam bija redzama naža rēta, kas piešķīra mutei mūžīgu smaidu. Tik aukstas acis Kellija nekad vēl nebija redzējusi.

-     Ejam!

Nē, tās maitas dēļ es nevēlos mirt.

-    Acumirkli, jūs esat kļū…

Viņa dabūja ar pistoli pa ribām tik stipru belzienu, ka gribējās kliegt.

-    Es teicu - aizveries! Mēs iesim lejā.

Vīrietis saņēma Kellijas elkoni kā skrūvspīlēs, bet roku ar pistoli aizlika aiz muguras.

Kellija mēģināja atvairīt histēriju.

-     Lūdzu, - viņa maigi sacīja. - Es neesmu… - Jauns grūdiens ar pistoles stobru mugurā izraisīja mokošas sāpes. Vīrietis turēja roku tik cieši, ka šķita - asinis pārstāj tecēt.

Viņi nogāja lejā pa kāpnēm. Tad iegāja vestibilā. Tas bija cilvēku pilns, un Kellija apsvēra, vai nesaukt palīgā.

-     Ir nedomā! - vīrietis noteica.

Tad viņi jau bija ārā. Ielas malā gaidīja limuzīns. Divas automašīnas tālāk policists rakstīja soda kvītis par neatļautu stāvēšanu. Sagūstītājs veda Kelliju pie limuzīna pakaļējām durvīm.

-    Kāp iekšā! - viņš pavēlēja.

Kellija paskatījās uz policistu priekšā.

-      Labi, - Kellija sacīja skaļā un niknā balsī. - Es iekāpšu, tikai gribu kaut ko pateikt. Par to, ko gribat, jāmaksā vēl simt dolāru. Manuprāt, tas ir pretīgi.

Policists pagriezās un sāka skatīties.

Raženais gūstītājs blenza uz Kelliju.

-     Pie joda, ko tu…

-    Ja nevēlies maksāt, nekas neiznāks, lētais murmuli!

Kellija straujā solī devās uz policista pusi. Vīrietis pavadīja viņu ar skatienu. Lūpas smaidīja, taču acu skatiens draudēja ar nāvi.

Kellija norādīja uz viņu.

-     Tas izvirtulis man uzmācas.

Kellija redzēja, ka policists dodas uz bandīta pusi. Viņa iekāpa pie viesnīcas gaidošajā taksometrā.

Dūšīgais vīrs kāpa limuzīnā.

-      Acumirkli, mister! Uzmākšanās prostitūtām šajā štatā ir likuma pārkāpums.

-     Es nedomāju…

-     Uzrādiet identifikācijas karti! Kā jūs sauc?

-    Herijs Flints.

Flints noskatījās uz aizbraucošo Kellijas taksometru. Mauka! Es viņu nogalināšu! Lēnām.

Divdesmit otrā nodala

»

Kellija izkāpa no taksometra Daienas dzīvojamās mājas priekšā un, kā vētra pieskrējusi pie durvīm, ar spēku nospieda zvana pogu.

-     Vai es varu…

Kellija ieraudzīja Daienu dzīvojamā istabā un devās garām detektīvam.

-     Kas tad nu? - Daiena pajautāja. - Tu teici, ka…

-    Pasaki tu man, ko tas nozīmē. Es liku pateikt taviem mafijas draugiem, lai liek mani mierā. Viņi atkal gribēja mani nogrābt. Kāpēc tavi mafijas čomi grib mani nogalināt?

-     Man… man nav ne jausmas. Viņiem nevajadzētu… varbūt redzējuši mūs kopā un nodomājuši, ka esam draudzenes un…

-     Mēs neesam draudzenes, misis Stīvensa. Atpestī mani no tā visa!

-     Ko tu runā? Kā es varu…

-    Tādā pašā veidā, kā mani iepini. Pasaki tam savam Altjeri, ka vienkārši satikāmies un tu mani nepazīsti. Nevēlos, ka mani nogalina tavas muļķīgās rīcības dēļ.

-     Es nevaru… - Daiena sacīja.

-    Vai zini, vari gan. Tev jārunā ar Altjeri tūlīt pat. Kamēr nebūsi ar viņu runājusi, projām neiešu.

-     Tu prasi neiespējamo, - Daiena sacīja. - Man žēl, ka esmu ievilkusi tevi šajā lietā, taču… - Viņa uz brīdi iegrima domās, tad pagriezās pret Grīnbergu. - Kā jums šķiet, vai Altjeri liks mūs abas mierā, ja parunāsim ar viņu?

-    Interesants jautājums. Vai jūs gribētu runāt ar viņu personiski? - Grīnbergs pavaicāja.

Daiena atbildēja:

-    Nē, es…

Kellija viņu pārtrauca.

-    Viņa grib teikt - jā.

Antonija Altjeri māja bija klasiska koloniju stila mūra ēka un atradās Hanterdonas apgabalā, Ņūdžersi- jā. Milzīgā māja slējās aklās ielas galā uz piecpadsmit akrus liela zemes gabala, ko apņēma milzīgs, augsts metāla žogs. Teritorijā bija lieli koki ēnai, dīķi un krāšņs dārzs.

Būdā pie vārtiem sēdēja sargs. Piebraucot automašīnai ar Grīnbergu, Kelliju un Daienu, viņš iznāca pretī. Grīnbergu sargs pazina.

-     Labdien, leitnant!

-    Sveiks, Cēzar! Mēs gribam satikt misteru Altjeri.

-     Vai jums ir sankcija?

-    Šis nav tāda veida apmeklējums. Esam ieradušies kā viesi.

Sargs noskatīja abas sievietes.

-    Pagaidiet tepat! - Viņš iegāja būdā. Iznācis pēc pāris minūtēm, viņš atvēra vārtus.

-     Varat ieiet.

-     Pateicos! - Grinbergs piebrauca mājas priekšā.

Trijotnei izkāpjot no automašīnas, parādījās vēl viens sargs.

-     Nāciet līdzi!

Viņš ieveda visus mājā. Lielajā dzīvojamā istabā bija eklektisks antīko, moderno un franču mēbeļu apvienojums. Kaut ari diena bija silta, milzīgajā kamīnā rūca liesmas. Trijotni cauri dzīvojamai istabai ieveda lielā, aptumšotā guļamistabā. Antonijs Altjeri gulēja gultā ar res- piratoru uz sejas. Viņš bija bāls, izdilis un īsajā laika sprīdī kopš uzstāšanās tiesā šķita jūtami novecojis. Blakus gultai stāvēja slimnieku kopēja un garīdznieks.

Altjeri paskatījās uz Daienu, Kelliju, Grīnbergu, vēlreiz uz Daienu.

-     Pie joda, kas tev vajadzīgs? - Balss skanēja asi un sēcoši.

-    Mister Altjeri, es vēlos, lai jūs mani un misis Herisu liktu mierā, - Daiena sacīja. - Atsauciet savus vīrus! Vai nepietiek ar to, ka nogalinājāt manu vīru un…

Altjeri viņu pārtrauca.

-    Ko jūs runājat? Par jūsu vīru neko nezinu. Par muļķīgo zīmīti, kas atrasta pie līķa, esmu lasījis. - Viņš pasmīnēja. - "Ja negribi barot zivis." Kāds pārāk daudz saskatījies "Soprano". Pateikšu kaut ko par velti, lēdij. Neviens itālietis kaut ko tādu nav rakstījis. Man tu neesi vajadzīga. Man pie vienas vietas, tu dzīvo vai mirsti. Neviens man nav vajadzīgs. Es… - Viņš sāpīgi saviebās. - Vairāk man rūp, kā noslēgt mieru ar Dievu. Es… - Viņam ap- trūkās elpas.

Priesteris pagriezās uz Daienas pusi.

-     Manuprāt, būtu labi, ja tagad jūs ietu.

-     Kas viņam kaiš? - detektīvs Grinbergs apjautājās.

-    Vēzis, - priesteris atbildēja.

Daiena nopētīja vīru gultā. Man tu neesi vajadzīga. Man pie vienas metas, tu dzīvo vai mirsti… Vairāk man rūp, kā noslēgt mieru ar Dievu. Viņš nemeloja.

Un Daienu piepeši pārņēma aklas bailes.

Braucot atpakaļ no Altjeri, detektīvs Grinbergs izskatījās satraucies.

-    Gribu teikt, ka Altjeri sacīja, ko domā.

Kellija negribīgi pamāja.

-    Gluži manas domas. Viņš mirst.

-     Vai zināt iemeslu, kāpēc kāds vēlas nogalināt jūs abas?

-    Nē, - Daiena atbildēja. - Ja tas nav Altjeri… - Viņa papurināja galvu. - Man nav ne jausmas.

Kellija norija siekalas.

-     Tāpat kā man.

Detektīvs Grinbergs pavadīja Daienu un Kelliju atpakaļ uz Daienas dzīvokli.

-    Es tagad nodarbošos ar šo lietu, - viņš sacīja, - un te jūs būsiet drošībā. Pēc piecpadsmit minūtēm lejā būs policijas patruļmašīnas, kas stāvēs te veselu diennakti. Paskatīsimies, ko tikmēr varam noskaidrot. Ja rodas pēc manis vajadzība, zvaniet.

Un viņš aizbrauca.

Daiena ar Kelliju saskatījās. Iestājās neveikls klusums.

-     Vai nevēlies tēju? - Daiena pajautāja.

-     Kafiju, - Kellija kaprīzi pateica.

Daiena aizkaitināta noskatījās uz viņu un nopūtās.

-     Labi.

Daiena devās uz virtuvi vārīt kafiju. Kellija staigāja pa dzīvojamo istabu, aplūkodama gleznas pie sienām.

Daienai nākot ārā no virtuves, Kellija aplūkoja vienu no Daienas gleznojumiem.

-    Stīvensa. - Viņa pagriezās pret Daienu. - Vai tava glezna?

Daiena pamāja. -Jā.

-    Jauka, - Kellija vēlīgi noteica.

Daienai sakniebās lūpas.

-    Ak tā? Tu esi liela mākslas lietpratēja?

-    Ne pārāk, misis Stīvensa.

-    Kas tev patīk? Droši vien Mozus vecāmāte.

-     Viņa ir interesanta.

-    Vai tev iet pie sirds vēl kādi gleznotāji primitīvisti?

Kellija pagriezās uz Daienas pusi.

-       Patiesību sakot, jāteic, ka dodu priekšroku abstraktām līklīniju formām. Protams, gadās izņēmumi, piemēram, Ticiāna Veneras formas liek aizrauties elpai un…

No virtuves atskanēja pāri malām ejošās kafijas šņākoņa.

-     Kafija gatava, - Daiena strupi pateica.

***

Viņas sēdēja ēdamistabā iesāņus viena otrai pretī un ļāva kafijai atdzist. Klusumu pārtrauca Daiena.

-     Vai vari iedomāties, kāda iemesla dēļ mūs grib nogalināt?

-     Nē. - Kellija bridi sēdēja klusēdama. - Mums kopīgs ir vienīgi tas, ka vīri strādāja KIG. Varbūt īstenoja kādu sevišķi slepenu projektu. Un, lai kas būtu slepkava, varbūt iemeslu viņi mums ir pateikuši.

Daiena nobālēja.

-     Jā…

Nelaimīgas viņas raudzījās viena otrā.

Taners savā kabinetā vienā no televīzijas ekrāniem vēroja, kas notiek Daienas dzīvoklī. Drošības dienesta šefs stāvēja blakus.

-     Nē. Mums kopīgs ir vienīgi tas, ka vīri strādāja KIG. Varbūt īstenoja kādu sevišķi slepenu projektu. Un, lai kas būtu slepkava, varbūt iemeslu viņi mums ir pateikuši.

-    Jā…

Stīvensas dzīvoklis bija aprīkots ar pašām modernākajām videonovērošanas un noklausīšanās iekārtām. Taners partnerim jau bija teicis, ka māja ir pilna ar jaunākajām tehnoloģiskajām izstrādnēm. Dzīvokļa visās istabās slēpās videosistēmas ar pogas lieluma kameru starp grāmatām, ar lokaniem optiskajiem kabeļiem zem durvīm un bezvadu fotoaparātiem. Sešu kameru apkalpošanai bēniņos bija ierīkots klēpjdatora lieluma videoserveris. Serverim bija pievienots bezvadu modems, kura tehnoloģija nodrošināja iekārtas funkcionēšanu.

***

Kamēr Taners paliecās uz priekšu un cieši vēroja ekrānu, Daiena sacīja:

-     Mums jānoskaidro, ar ko nodarbojās mūsu vīri.

-     Pareizi. Taču mums vajadzīga palīdzība. Kā mēs to varam izdarīt?

-      Piezvanīsim Taneram Kingslijam. Viņš vienīgais var mums palīdzēt, turklāt viņš mēģina noskaidrot, kas slēpjas aiz šiem notikumiem.

-     Darām to!

-     Nakti tu vari pārlaist tepat, - Daiena sacīja. - Te būsim drošībā. Uz ielas stāv policijas mašīna. - Viņa piegāja pie loga un atvilka aizkarus. Policijas mašīna nekur nebija redzama. Viņa skatījās ilgi, sirdi sažņaudza saltums.

-    Tas ir dīvaini, - Daiena noteica. - Ārā vajadzēja atrasties policijas patruļmašīnai. Piezvanīsim!

Daiena izvilka no somiņas detektīva Grīnberga vizītkarti un piezvanīja.

-     Lūdzu detektīvu Grīnbergu! - Bridi viņa klausījās. - Vai esat par to pārliecināts?… Sapratu. Vai tādā gadījumā nevaru parunāt ar detektīvu Pregiceru? - Sekoja vēl viens klusuma bridis. - Jā, pateicos! - Daiena lēni nolika klausuli.

Kellija palūkojās uz Daienu.

-     Kas noticis?

-    Detektīvi Grīnbergs un Pregicers pārcelti uz citu iecirkni, - Daiena atbildēja.

Kellija norija siekalas.

-    Tā patiešām ir sagadīšanās, vai ne?

-     Nupat kaut ko atcerējos, - Daiena sacīja.

-     Ko?

-     Detektīvs Grīnbergs jautāja, vai Ričards pēdējā laikā nav darījis vai teicis kaut ko neparastu. Es aizmirsu pieminēt, ka Ričards gribēja doties uz kādu tikšanos Vašingtonā. Dažreiz es ceļoju kopā ar viņu, taču šoreiz viņš palika pie tā, ka labāk ceļot vienam.

Kellijas sejā parādījās izbrīns.

-    Tas ir dīvaini. Marks teica, ka ari viņam jādodas uz Vašingtonu, turklāt vienam.

-     Mums jānoskaidro, kāpēc.

Kellija piegāja pie loga un pavēra aizkarus.

-     Automašīnas joprojām nav. - Viņa pagriezās pret Daienu. - Iesim no šejienes prom!

-     Labi, - noteica Daiena. - Es zinu mazu, nomaļu viesnīcu ķīniešu kvartālā, to sauc "Mandarīns". Nevienam nenāks ne prātā mūs tur meklēt. No numura piezvanīsim misteram Kingslijam.

Es zinu mazu, nomaļu viesnīcu ķīniešu kvartālā, to sauc "Mandarīns". Nevienam nenāks ne prātā mūs tur meklēt. No numura piezvanīsim misteram Kingslijam.

Taners pagriezās uz sava drošības dienesta šefa, mūžīgi smaidīgā Herija Flinta pusi.

-    Nogalini viņas!

Divdesmit trešā nodala

Herijs Flints prot rūpēties par sievietēm, Taners apmierināts nodomāja. Uz Flintu vienmēr var paļauties.

Taners uzjautrinājās, atcerēdamies, kā Flints bija ienācis viņa dzīvē. Pirms gadiem Endrū, paraugzēns, kas raizējās par visiem grūtdieņiem, bija izveidojis nesen atbrīvotiem cietumniekiem tādu kā pārejas mītni, kur pielāgoties dzīvei brīvībā. Pēc tam Endrū sameklēja atbrīvotajiem darbu.

Taners plānoja bijušos noziedzniekus izmantot citādi, jo, pēc viņa ieskatiem, bijušo noziedznieku nav. Pa saviem privātajiem kanāliem Taners ieguva slepenu informāciju par nesen atbrīvoto noziedznieku pagātni, un, ja tā izrādījās atbilstoša viņa vajadzībām, viņi nonāca pārejas mītnē, lai kalpotu Taneram un veiktu, viņa vārdiem izsakoties, "delikātus privātus uzdevumus".

Viņš iekārtoja agrāko noziedznieku Vinsu Karbalo darbā KIG. Karbalo bija milzīga auguma vīrs ar šķidru bārdu un naidīgu zilo acu skatienu. Viņa noziegumu saraksts bija garš. Karbalo bija tiesāts par slepkavību. Pierādījumi pret viņu bija pārliecinoši, taču viens zvērinātais stūrgalvīgi iestājās par attaisnošanu, un lieta beidzās, zvērinātajiem nenonākot pie vienprātības. Tikai daži cilvēki zināja, ka zvērinātajam bija nozudusi mazā meitiņa un viņš bija saņēmis zīmīti: Turi muti! Tavas mazās meitiņas liktenis atkarīgs no zvērināto lēmuma. Tādus cilvēkus kā Karbalo Taners Kingslijs apbrīnoja.

Taners bija dzirdējis ari par bijušo cietumnieku Heri- ju Flintu. Viņš izpētīja Flinta dzīves gājumu un nosprieda, ka tieši tāds cilvēks viņam vajadzīgs.

Herijs Flints bija dzimis Detroitā vidusšķiras ģimenē. Tēvs bija sarūgtināts, ar dzīvi neapmierināts tirgotājs, kas gandrīz visu laiku pavadīja mājās sūrodamies. Bez tam tēvs bija sadistisks bargas disciplīnas piekritējs un, ja dēls izdarīja mazāko pārkāpumu, pēra viņu ar lineālu, siksnu vai ko citu, kas gadījās pa rokai, it kā ar sišanu gribētu iedzīt viņā panākumus, tādējādi kompensējot savu nespēju.

Zēna māte strādāja frizētavā par manikīri. Pretēji tēvam tirānam māte bija maiga un bezgalīgi mīloša, un augot Herijs tika malts abu emocionālajās dzirnavās.

Ārsti bija teikuši, ka bērna dzemdēšanai viņa ir par vecu, tāpēc grūtniecības iestāšanos viņa uzskatīja par brīnumu. Pēc dzemdībām viņa visu laiku mīļoja, apskāva, glāstīja un skūpstīja bērnu, un Herijam pat sāka likties, ka šāda mīlestība viņu nosmacēs. Kļūstot vecākam, pieskārieni viņā sāka izraisīt nepatiku.

♦ * *

Četrpadsmit gadu vecumā Herijs Flints pagrabā noķēra žurku un samīdīja. Skatoties uz žurkas lēno un mokošo nāvi, pār Heriju Flintu nāca atklāsme. Puisis piepeši atskārta, ka viņa varā ir kādam atņemt dzīvību, nogalināt. Tas lika justies kā Dievam. Viņš bija visvarens, visu spēcīgs. To vajadzēja izjust atkal, un viņš sāka izsekot nelielos apkārtnes dzīvniekus, tie kļuva par viņa laupījumu. Flinta izdarībās nebija nekā personiska vai ļaunprātīga. Viņš gluži vienkārši lika lietā Dieva doto talantu.

Saniknotie kaimiņi, kuru mīluļi bija mocīti un nogalināti, sūdzējās varas iestādēm, un tika uzrīkotas lamatas. Policija zālienā mājas priekšā piesēja skotu terjeru, lai tas nevar aizbēgt. Suns tika novērots, un kādu vakaru, policijai redzot, Herijs Flints piegāja pie dzīvnieka. Viņš paplēta sunim muti un mēģināja tajā ielikt aizdedzinātu uguņošanas raķeti. Policija viņu pārsteidza. Pārmeklējot Herija Flinta kabatas, tajās atrada asiņainu akmeni un piecu collu filejas nazi.

Flints uz divpadsmit mēnešiem nokļuva Čelindžera memoriālajā jaunatnes centrā.

Nākamajā nedēļā pēc ierašanās Rints uzbruka citam zēnam, to sakropļojot. Psihiatrs, kas pārbaudīja Flintu, konstatēja paranojālo šizofrēniju.

- Viņš ir psihopāts, - ārsts brīdināja uzraugus. - Uzmanieties! Turiet viņu no citiem pa gabalu!

Pēc soda izciešanas Herijam Flintam bija piecpadsmit gadu, un viņš nonāca nosacītas atbrīvošanas dienesta uzraudzībā. Viņš atgriezās skolā. Vairāki skolas biedri uzskatīja Flintu par varoni. Viņi jau bija veikuši tādus sīkus noziegumus kā somiņu raušana no rokām, viņi bija zaguši makus, zaguši veikalos, un Flints kļuva par barvedi.

Kādu nakti kautiņā uz ielas Flintam ar nazi pāršķēla lūpu, un viņš iedzīvojās neizgaistošā pussmaidā.

Kļūstot vecākiem, zēni sāka ar varu atņemt automašīnas, izdarīja zādzības ar ielaušanos. Laupīšanas kļuva vardarbīgas, tika nogalināts veikala īpašnieks. Herijam Flintam par bruņotu laupīšanu un līdzdalību slepkavībā tika piespriesti desmit gadi cietumā. Tik nelietīgu cietumnieku sargi vēl nebija redzējuši.

Herija Flinta skatienam piemita kas tāds, kas iedvesa bailes citiem cietumniekiem. Viņš pastāvīgi tos terorizēja, taču neviens neuzdrošinājās ziņot.

Kādu dienu, ejot garām Herija Flinta kamerai, sargs nenoticēja savām acīm. Kameras biedrs gulēja uz grīdas asiņu peļķē. Viņš bija nosists. Sargs paskatījās uz Flintu un ieraudzīja viņa sejā pašapmierinātu smaidu.

-     Nu vai zini, šoreiz sveikā cauri netiksi. Elektrisko krēslu jau var iesildīt.

Flints paskatījās uz sargu ar zvērojošām acīm un pacēla kreiso roku. Tajā dziļi bija iedurts miesnieka nazis.

-     Pašaizsardzība, - Flints vēsā mierā noteica.

Ieslodzītais no pretējās kameras nevienam nestāstīja, ka

Flints mežonīgi sitis kameras biedru līdz nāvei, pēc tam no matrača apakšas izvilcis miesnieka nazi un iedūris sev rokā.

Taners visvairāk apbrīnoja Flinta spēju priecāties par padarīto.

Taners atcerējās pirmo reizi, kad Flints pierādīja, cik noderīgs var būt. Toreiz ārkārtēji apstākļi spieda viņu doties uz Tokiju.

-    Pasaki pilotam, lai iesilda "Challenger". Mēs lidosim uz Japānu. Divi vien.

Jaunā ziņa bija pienākusi nelaikā, taču prasīja tūlītēju rīcību, turklāt jautājums bija pārāk delikāts, lai to varētu kārtot cits. Taners vienojās ar Akiru īso, ka tas sagaidīs viņu Tokijā un noīrēs istabu viesnīcā "Okura".

Kamēr lidmašīna šķērsoja Kluso okeānu, Taners apsvēra stratēģiju. Līdz lidmašīnas nolaišanās brīdim viņš bija izstrādājis rīcību, kurai vajadzēja beigties ar uzvaru.

Brauciens no Naritas lidostas aizņēma stundu, un Taners brīnījās, ka Tokija šķietami nemaz nemainās. Varēja domāt, ka gan uzplaukuma, gan depresijas laikos tās seja ir vienādi bezkaislīga.

Akira īso gaidīja restorānā "Fumiki Mashimo". īso bija piecdesmit gadus vecs, kalsnu augumu, sirmiem matiem un spožām brūnām acīm. Viņš piecēlās, lai sasveicinātos ar Taneru.

-     Iepazīties ar jums ir liels gods, mister Kingslij. Patiesībā, saņemot ziņu, biju pārsteigts. Nevaru iedomāties, kāpēc jums vajadzēja ceļot tik tālu, lai satiktu mani.

Taners pasmaidīja.

-    Es nesu labu ziņu, kas, pēc maniem ieskatiem, ir pārāk svarīga, lai to apspriestu telefoniski. Manuprāt, es padarīšu jūs ļoti laimīgu un ļoti bagātu.

Akira ziņkārīgi paskatījās uz Taneru.

-Jā?

Pie galda pienaca viesmīlis balta žaketē.

-     Iekams par to runājam, vai kaut ko nepasūtīsim?

-     Kā vēlaties, mister Kingslij. Vai japāņu ēdieni jums pazīstami, vai arī es pasūtīšu jūsu vietā?

-    Pateicos! Izdarīšu to pats. Vai jums garšo suši?

-Jā.

Taners pagriežas pret viesmīli.

-     Man, lūdzu, hamachi-temaki, kaibashira un ama-ebi.

Akira īso pasmaidīja.

-    Izklausās labi. - Viņš paskatījās uz viesmīli. - Man to pašu.

Kamēr viņi ēda, Taners sacīja:

-     Jūs strādājat ļoti labā sabiedrībā, Tokijas "First In- dustrial".

-     Pateicos!

-    Cik ilgi tur strādājat?

-     Desmit gadus.

-    Ilgi. - Viņš ieskatījās Akiro īso acīs un sacīja: - Būtībā tas nozīmē, ka pienācis laiks kaut ko mainīt.

-     Kāpēc man tas būtu jādara, mister Kingslij?

-    Tāpēc, ka vēlos nākt klajā ar piedāvājumu, no kura nevarēsiet atteikties. Nezinu, cik lielu naudu pelnāt, taču maksāšu divtik, ja pārnāksiet darbā uz KIG.

-    Mister Kingslij, tas nav iespējams.

-     Kāpēc ne? Ja līgums to nepieļauj, varu nokārtot…

Akira īso nolika irbuļus.

-     Mister Kingslij, ja cilvēks Japānā strādā kādā sabiedrībā, tā ir kā ģimene. Un, kad vairs nespējam pastrādāt, sabiedrība rūpējas par mums.

-     Taču es piedāvāju tādu naudu…

-     Nē. Aisha seishin.

-     Ko jūs teicāt?

-    Tas nozīmē, ka lojalitāte pie mums tiek vērtēta augstāk par naudu. - Akira īso ieinteresēts paskatījās. - Kāpēc jūs izvēlējāties mani?

-     Tāpēc, ka esmu dzirdējis par jums daudz glaimojošu vārdu.

-     Baidos, ka velti mērojāt tik tālu ceļu, mister Kingslij. No Tokijas "First Industrial" es projām neiešu.

-    Ir vērts pamēģināt.

-     Vai es jūs neaizvainoju?

Taners atliecās atpakaļ un iesmējās.

-     Protams, ne. Es priecātos, ja visi mani darbinieki būtu tikpat lojāli kā jūs. - Viņš kaut ko atcerējās. - Starp citu, atvedu jums un jūsu ģimenei nelielu dāvanu. Stundas laikā mans palīgs to nogādās jums uz viesnīcu. Palīgu sauc Herijs Flints.

Nakts istabene atrada Akiras īso līķi karājamies garderobes skapī uz āķa. Oficiālais slēdziens skanēja, ka notikusi pašnāvība.

Divdesmit ceturtā nodala

♦

Viesnīca "Mandarīns" bija nožēlojama divstāvu ēka Manhetenas ķīniešu kvartāla pašā sirdī, trīs kvartālu attālumā no Motstrītas.

Izkāpusi no taksometra, Daiena ielas otrā pusē ieraudzīja lielu reklāmas dēli ar Kelliju brīnišķīgā vakartērpā un smaržu pudelīti rokā. Daiena pārsteigta paskatījās uz ceļabiedri.

-    Tā esi tu.

-    Tu maldies, - sacīja Kellija. - Tas ir mans darbs, misis Stīvensa, nevis es. - Viņa pagriezās un iegāja vestibilā. Daiena nokaitināta viņai sekoja.

Mazajā vestibilā pie galda sēdēja reģistrators ķīnietis un lasīja "China Post".

-    Mēs vēlētos numuru, - sacīja Daiena.

Ķīnietis paskatījās uz abām sievietēm elegantajos tērpos un gandrīz skaļi pajautāja: šeit? Viņš piecēlās.

-     Protams. - Reģistrators ciešāk nopētīja modelētāja šūto apģērbu. - Simt dolāru par nakti.

Kellija satriekta paskatījās.

-     Simt…

-     Tas mūs apmierina, - Daiena ātri noteica.

-    Jāmaksā iepriekš.

Daiena atvēra rokassomiņu, izņēma dažas banknotes un pasniedza. Reģistrators iedeva atslēgu.

-    Desmitais numurs - pa gaiteni uz priekšu, pēc tam pa kreisi. Vai jums ir bagāža?

-    Tā vēl ir ceļā, - Daiena atbildēja.

-    Ja kas vajadzīgs, jautājiet pēc Li.

-     Li? - Kellija pārjautāja.

-    Jā. Tā sauc mūsu istabeni.

Kellija veltīja viņam skeptisku skatienu.

-     Labi.

Abas sievietes devās pa neizteiksmīgo, vāji apgaismoto gaiteni uz priekšu.

-     Tu samaksāji par daudz, - sacīja Kellija.

-    Cik vērts ir drošs jumts virs galvas?

-     Neesmu īpaši pārliecināta, ka doma par šo viesnīcu ir tā labākā, - sacīja Kellija.

-    Jāiztiek ar to pašu, kamēr izdomāsim kaut ko labāku. Neraizējies, misters Kingslijs par mums parūpēsies.

Nonākusi pie desmitā numura, Daiena atslēdza durvis un iegāja. Mazā telpa izskatījās un oda tā, it kā tajā ilgāku laiku neviens nebūtu uzturējies. Numurā atradās dubultā gulta ar saņurcītām segām un diviem nodeldētiem krēsliem pie saskrambāta galda. Kellija pārlaida istabai skatienu.

-     Šausmas, cik tā istaba ir neglīta! Varu derēt, ka tā nekad nav uzkopta. - Viņa pieskārās spilvenam un noskatījās uz saceltajiem putekļiem. - Interesanti, cik sen tā Li ir mirusi?

-    Mums te jāpavada tikai viena nakts, - Daiena mierināja. - Tūlīt piezvanīšu misteram Kingslijam.

Kellija noskatījās, kā Daiena pieiet pie telefona un piezvana uz Tanera Kingslija vizītkartē uzrādīto numuru. Viņai atbildēja tūlīt.

-    Taners Kingslijs.

Daiena atvieglota nopūtās.

-     Mister Kingslij, te Daiena Stīvensa. Atvainojiet, ka traucēju, bet man ar Kelliju Herisu nepieciešama jūsu palīdzība. Kāds grib mūs nogalināt, un mēs nesaprotam, kas notiek. Mēs bēguļojam.

-     Priecājos, ka piezvanījāt, misis Stīvensa. Turpmāk varat neraizēties. Mēs nupat noskaidrojām, kas aiz visa tā slēpjas. Varu apliecināt, ka gan jūs, gan misis Herisa no šā brīža varat justies pilnīgā drošībā.

Daiena uz mirkli aizvēra acis. Paldies Dievam!

-     Vai jūs nepateiktu, kas…

-    Pateikšu, kad tiksimies. Palieciet uz vietas! Pusstundas laikā kādu pēc jums aizsūtīšu.

-    Tas… - Saruna pārtrūka. Daiena nolika klausuli un smaidīdama pagriezās pret Kelliju. - Laba ziņa! Mūsu problēmas beigušās.

-    Ko viņš teica?

-     Viņš zina, kas aiz tā visa slēpjas un ka no šā brīža varam justies drošībā.

Kellija izdvesa dziļu nopūtu.

-    Lieliski. Tagad varu lidot atpakaļ uz Parīzi un sākt dzīvi no jauna.

-     Pusstundas laikā viņš kādu pēc mums atsūtīs.

Kellija noskatīja netīro istabu.

-     Katrā ziņā no šejienes nebūs viegli šķirties.

Daiena pagriezās pret viņu un domīgi noteica:

-    Tas būs visai dīvaini.

-     Kas?

-    Atgriezties dzīvē bez Ričarda. Nespēju iedomāties, kā spēšu…

-      Tādā gadījumā nedari to! - Kellija atcirta. Neved mani uz turieni, lēdij, citādi izjukšu gabalos. Es nespēju par to domāt. Visa mana dzīve bija Marks, vienīgais iemesls, kāpēc dzīvoju…

Daiena palūkojās uz Kellijas seju, kurā nebija redzama neviena emocija, un nodomāja: viņa ir kā nedzīvs mākslas darbs - skaists un auksts.

Kellija sēdēja uz vienas gultas ar muguru pret Daienu. Viņa aizvēra acis pret sāpēm sevī un lēni… lēni… lēni…

Viņa ar Marku pastaigājās pa Kreiso krastu, pļāpādama par visu ko un neko. Kellija juta, ka ne ar vienu vīrieti vēl nav jutusies tik ērti. Viņa uzrunāja Marku:

-     Rītvakar tiek atvērta galerija, tev būs interesanti…

-    Ak, atvaino, Kellij, rītvakar būšu aizņemts.

Kellijai negaidīti iedzēla greizsirdība.

-      Ieplānots randiņš ar citu? - viņa mēģināja runāt bezbēdīgi.

-    Nē, nē! Iešu viens. Paredzēts bankets… - Viņš ieskatījās Kellijai sejā. - Es… vakariņas būs tikai zinātniekiem. Tev būs garlaicīgi.

-     Tiešām?

-    Baidos, ka jā. Tur… runās par jautājumiem, par kuriem agrāk neko nebūsi dzirdējusi un…

-     Man liekas, ka esmu dzirdējusi. - Kellija sapīka.

-     Kāpēc par to nepārliecinies?

-     Labi, es patiešām šaubos…

-    Esmu liela meitene.

Viņš nopūtās.

-     Labi. Anatripsoloģija… malakostrakoloģija… aneroido- grāfija… termo…

-    Ak! - negaidīti pārsteigta, noteica Kellija. - Ak par tādiem jautājumiem.

-    Es zināju, ka nekas tāds tevi neinteresēs. Es…

-    Tu maldies. Mani tas interesē. Jo tev par to ir interese.

Bankets notika viesnīcā "Prince de Gailes" un izvērtās par svarīgu notikumu. Deju zālē pietika vietas trīssimt cilvēkiem, bija ari vairākas ļoti svarīgas Francijas amatpersonas. Viens no viesiem pie priekšējā galda, pie kura sēdēja Kellija ar Marku, kā izrādījās, bija pievilcīgs, tīkams un sirsnīgs cilvēks.

-      Mani sauc Sems Medovss, - viņš sacīja Kellijai.

-     Esmu daudz par jums dzirdējis.

-     Es esmu daudz dzirdējusi par jums, - Kellija atbildēja. - Marks stāsta, ka esat viņa mentors un labākais draugs.

Sems Medovss pasmaidīja.

-   Jūtos pagodināts, ka esmu viņa draugs. Marks ir ļoti neparasts cilvēks. Jau ilgu laiku strādājam kopā. Viņš ir visuzticīgākais…

Marks apmulsis klausījās.

-    Vai nevēlies mazliet vīna? - viņš iejaucās sarunā.

Uz skatuves parādījās ceremonijmeistars, un sākās

runas. Markam bija taisnība, vakars Kelliju neinteresēja. Tika piešķirtas zinātnes balvas, un, kas attiecas uz Kelliju, runātāji tikpat labi būtu varējuši runāt svahili valodā. Taču Kellija redzēja sajūsmu Marka sejā un nopriecājās, ka ir kopā ar viņu.

Kad vakariņu trauki bija novākti, uz skatuves parādījās Francijas Zinātņu akadēmijas prezidents. Viņš sāka cildināt pagājušā gada sasniegumus zinātnē, un tikai runas beigās, kad viņš pacēla zelta statueti un nosauca Marka Herisa vārdu, Kellija atskārta, ka vakara zvaigzne ir Marks. Viņš bija tik kautrīgs, ka neko par to nebija teicis. Tad tāpēc viņš mēģināja mani atrunāt no iešanas viņam līdzi. Kellija noskatījās, kā Marks pieceļas un, siltu publikas aplausu pavadīts, dodas uz skatuvi.

-     Par to viņš man neteica ne vārda, - Kellija sacīja Semam Medovsam.

Medovss pasmaidīja.

-      Tas izskatās pēc viņa. - Brīdi viņš pētīja Kelliju. - Ziniet, Marks ir neprātīgi jūsos iemīlējies. Grib ar jums apprecēties. - Brīdi klusējis, viņš zīmīgi noteica: - Ceru, ka viņam nenāksies ciest.

To dzirdot, Kellijai piepeši pāri brāzās vainas vilnis. Es nevaru precēties ar Marku. Viņš man ir mīļš draugs, taču es viņu nemīlu. Ko es esmu izdarījusi? Es nevēlos viņu sāpināt. Būtu labāk, ja mēs vairs netiktos. Nekad es nespēšu vīrietim dot to, ko viņš gaida no sievietes. Kā lai pasaku…

-    Vai tu dzirdēji, ko teicu?

Daienas dusmīgā balss izrāva Kelliju no pārdomām. Brīnišķīgā balles telpa izgaisa. Kopā ar sievieti, kuru la-

bak butu bijis nemūžam nesatikt, viņa atradas nožēlojamā viesnīcas istabā.

-     Ko?

-      Taners Kingslijs teica, ka pusstundas laikā pēc mums kāds atbrauks, - Daiena steidzīgi ierunājās.

-    Tu jau to teici. Un kas tad ir?

-     Viņš nepajautāja, kur mēs atrodamies.

-     Varbūt domā, ka joprojām esam tavā dzīvoklī.

-     Nē. Es pateicu, ka mēs bēguļojam.

Iestājās ilgāks klusuma brīdis. No Kellijas lūpām nolidoja garš un kluss: -O!

Viņas pagriezās un uzmeta skatienu pulkstenim uz naktsgaldiņa.

Ķīnietis reģistrators paskatījās uz Flintu, kas ienāca viesnīcas "Mandarīns" vestibilā.

-     Kā varu palīdzēt? - Viņš atbildēja uz Flinta smaidu ar smaidu.

-    Nupat te pierakstījās mana sieva ar draudzeni. Sieva ir blondīne. Draudzene ir kolosāls melnais cālītis. Kurā numurā viņas apmetušās?

-     Desmitajā, tikai jūs jāpieteic. Jums jāpiezva…

Kamēr ķīnietis sniedzās pēc klausules, Flints pacēla

četrdesmit piektā kalibra "Ruger" pistoli ar klusinātāju un iešāva viņam pierē. Pabāzis līķi zem letes, Flints ar pistoli pie sāna aizgāja pa gaiteni. Nonācis pie desmitā numura, viņš atkāpās, tad spēra divus soļus uz priekšu, ar plecu atsita vaļā durvis un iegāja numurā.

Numurs bija tukšs, taču aiz aizvērtajām vannas istabas durvīm varēja saklausīt dušas šalkoņu. Viņš piegāja pie vannas istabas un atrāva durvis. Duša bija atgriezta līdz galam, aizvilktie aizkari viegli šūpojās. Flints raidīja aizkaros četras lodes, brīdi pagaidīja un atvilka tos vaļā.

Dušā neviena nebija.

Daiena ar Kelliju no ēdnīcas ielas pretējā pusē noskatījās, kā piebrauc Flinta limuzīns un kā viņš ieiet viesnīcā.

-     Mans Dievs, - noteica Kellija, - tas pats vīrs, kas gribēja mani nolaupīt.

Viņas gaidīja. Kad Flints pēc brīža iznāca, viņa lūpas rotāja smaids, taču seja izskatījās kā negantības maska. Kellija pagriezās uz Daienas pusi.

-     Tur aiziet Godzilla. Kāds ir mūsu nākamais māņu gājiens?

-     Mums jātiek no šejienes projām.

-     Uz kurieni? Tiks uzmanītas lidostas, stacijas, autobusu stacijas…

Daiena brīdi domāja.

-    Es zinu vietu, kur neviens mums nevarēs tikt klāt.

-     Ļauj padomāt! Kosmosa kuģis, kas atveda tevi uz šejieni.

Divdesmit Piektā nodala

Visas rīta avīzes rakstīja par vienu tematu. Sausums Vācijā bija izraisījis vismaz simt cilvēku nāvi un iznīcinājis ražu miljoniem dolāru vērtībā.

Taners izsauca Ketiju.

- Nosūti rakstu senatorei Van Luvenai ar piezīmi: "Vēl viena jauna ziņa par globālo sasilšanu. Ar sirsnīgiem…"

Viesnīcu "Wilton" no "Mandarīna" šķīra trīsdesmit piecu minūšu brauciens un puse pasaules. Viesnīca bija pievilcīga, moderna piecstāvu ēka. Virs ietves, kas veda uz durvīm, bija ierīkota eleganta, tumši zaļa nojume.

Vestibilā Kellija ar Daienu pierakstījās ar neīstiem vārdiem. Sieviete aiz letes pasniedza Kellijai atslēgu.

-    Četri simti divdesmit ceturtais numurs. Vai bagaža jums ir?

-    Nē, mēs…

-     Tā noklīdusi, - Daiena iejaucās. - Pienāks no rīta. Starp citu, pēc kāda laiciņa pie mums atbrauks vīri. Vai jūs neielaistu viņus pie mums un…

Reģistratore papurināja galvu.

-    Atvainojiet, bet vīrieši augšā netiek laisti.

-      Ak tā? - Daiena veltīja Kellijai pašapmierinātu smaidu.

-    Ja vēlaties tikties ar viņiem lejā…

-    Lai paliek! Lai zina, kā ir bez mums.

424. numurs bija skaisti iekārtots, dzīvojamā istabā atradās dīvāns, krēsli, galdi, liels skapis, bet guļamistabā divas pēc skata ērtas gultas.

Daiena palūkojās visapkārt.

-    Te ir jauki, vai ne?

-     Ko mēs darām - vai tikai negribam iekļūt Ginesa rekordu grāmatā, ik pēc pusstundas pierakstoties jaunā viesnīcā? - Kellija dzēlīgi noteica.

-     Vai vari piedāvāt labāku plānu?

-     Tas nav plāns, - Kellija nicīgi noteica, - bet kaķa spēle ar peli, un mēs esam peles.

-    Pareizi. Ja padomā, tad mūs grib nogalināt pasaules lielākā zinātnieku kolektīva vadītājs, - sacīja Daiena.

-    Tādā gadījumā nedomā par to!

-      Vieglāk pateikt nekā izdarīt. KIG ir pietiekami daudz olgalvju, lai uztaisītu Kanzasas lieluma omleti.

-    Zini, mums vienkārši viņi jāpārspēj domāšanā.

Kellija sarauca pieri.

-    Mums vajadzīgs kāds ierocis. Vai tu māki apieties ar pistoli?

-    Nē.

-    Sasodīts! Es arī ne.

-    Kāda tam nozīme? Tik un tā pistoles mums nav.

-     Kā ar karatē?

-       Nē, taču koledžā es biju disputu komandā, - Daiena sausi noteica. - Varbūt izdodas viņus pārliecināt, ka mūs nevajag nogalināt.

-     Protams.

Daiena piegāja pie loga un sāka vērot satiksmi pa Trīsdesmit ceturto ielu. Piepeši viņa noelsās, acis iepletās.

-Ak!

Kellija steidzīgi piegāja pie viņas.

-    Kas notika? Ko tu ieraudzīji?

Daiena nespēja parunāt.

-     Ga… garām pagāja vīrietis. Viņš izskatījās kā Ričards. Vienu brīdi… - Viņa novērsās no loga.

-    Vai nevajag izsaukt spoku ķērājus? - Kellija nicīgi noteica.

Daiena pavēra muti, lai atbildētu, taču neko nepateica. Kāda jēga? Drīz no viņas tikšu vaļā.

Kellija lūkojās uz Daienu un domāja: labāk būtu aizvērusies un gājusi kaut ko uzgleznot.

Flints pa mobilo tālruni runāja ar saniknoto Taneru.

-      Atvainojiet, mister Kingslij! "Mandarīnā" viņas savā numurā nebija. Bija aizgājušas. Viņām vajadzēja zināt par manu ierašanos.

Taneru bezmaz ķēra sirdstrieka.

-    Tās maitas sadomājušas spēlēt ar mani prāta spēles? Ar mani? Es tev piezvanīšu. - Viņš nometa klausuli.

Endrū gulēja savā kabinetā uz tahtas, bet viņa domas bija aizklīdušas līdz Stokholmas koncertzāles milzīgajai skatuvei. Publika sajūsmā gavilēja un kliedza: "Endrū! Endrū!" Viņa vārds atbalsojās visā zālē.

Ejot pāri skatuvei, lai no Zviedrijas karaļa Kārļa Gustava Sešpadsmitā saņemtu prēmiju, viņš dzirdēja zāles aplausus. Sniedzot roku pēc Nobela prēmijas, kāds sāka viņu lamāt.

-     Endrū, maitas gabals… ienāc!

Stokholmas koncertzāle izgaisa, Endrū atradās savā kabinetā. Viņu sauca Taners.

Esmu viņam vajadzīgs, Endrū laimīgs nodomāja. Viņš lēnām piecēlās un iegāja brāļa kabinetā.

-    Te es esmu, - Endrū sacīja.

-    Jā, es to redzu, - Taners atcirta. - Sēdies!

Endrū apsēdās uz krēsla.

-     Ir dažas lietas, kas tev vēl jāmāca, lielais brāli. Dali un valdi! - Tanera balsī ieskanējās apmierinājums. - Daienai Stīvensai esmu licis nodomāt, ka viņas vīru nogalinājusi mafija, bet Kellijai Herisai esmu licis uztraukties par neesošu Olgu. Saprati?

-     Jā, Taner, - Endrū neskaidri noteica.

Taners uzsita brālim uz pleca.

-     Tu man esi īsts skaņu atstarotājs, Endrū. Ir lietas, par kurām vēlos runāt vienīgi ar tevi. Varu teikt visu, ko vēlos, jo tu esi pārāk dumjš, lai saprastu. - Viņš ieskatījās Endrū tukšajās acīs. - Neredzi ļaunumu, nedzirdi ļaunumu, nerunā ļaunu. - Piepeši Taners kļuva lietišķs. - Jāatrisina kāda problēma. Pazudušas divas sievietes. Viņas zina, ka mēs viņas meklējam, lai noga-

linātu, un cenšas nozust no redzesloka. Kur viņas noslēpsies, Endrū?

Endrū bridi skatījās uz brāli.

-     Es… es nezinu.

-    To var noskaidrot divējādi. Pirmām kārtām mēģināsim likt lietā kartēziešu metodi, loģiku, tuvosimies risinājumam soli pa solim. Paskatīsimies, kas no tā iznāks.

Endrū paraudzījās uz brāli un balsī, kas neko neizteica, sacīja:

-     Kā vēlies…

Taners sāka soļot pa kabinetu.

-     Stīvensas dzīvoklī viņas neatgriezīsies - pārāk bīstami, jo mēs to novērojam. Zināms, ka Kellijai Herisai Amerikā nav neviena tuva drauga, viņa pārāk ilgi nodzīvojusi Parīzē, tāpēc nevienam, kas varētu viņu aizsargāt, neuzticēsies. - Taners paraudzījās uz brāli. - Vai tu seko manai domu gaitai?

Endrū samirkšķināja acis.

-     Es… jā, Taner.

-    Vai Daiena Stīvensa griezīsies pie draugiem pēc palīdzības? Nez vai. Tas var būt bīstami. Viņas ar savu stāstu var doties arī uz policiju, taču abas zina, ka tur par to pasmiesies. Tātad - kāds varētu būt nākamais solis? - Taners uz mirkli aizvēra acis un tad turpināja: - Viņas droši vien apsvērušas variantu par lidostām, dzelzceļa un autobusu stacijām, taču saprot, ka tās tiks novērotas. Kas mums paliek?

-     Es… kā teiksi, Taner.

-     Paliek viesnīca, Endrū. Viņām vajadzīga viesnīca, kur paslēpties. Kādai viesnīcai jābūt? Divām šausmu pārņemtām sievietēm, kas glābj savu dzīvību? Saproti, lai kādu viesnīcu viņas izvēlētos, viņas nojautīs, ka mums ar to var būt sakari un par viņām uzzināsim. Viņas nejutīsies drošībā. Vai atceries Sonju Ferbrugi un Berlīni? Mēs viltīgi apvedām šo dāmu ap stūri ar acumirklīgo ziņu datorā. Viņa devās uz viesnīcu "Artemisia", kas paredzēta tikai sievietēm un kur viņa būtu drošībā. Manuprāt, Stīvensa un Herisa var domāt tieši tāpat. Tātad - pie kā mēs palikām?

Viņš pagriezās un vēlreiz paskatījās uz brāli. Endrū acis bija ciet. Viņš gulēja. Taners saniknots piegāja viņam klāt un spēcīgi iesita pa seju.

Endrū satrūcies pamodās.

-     Kas…

-    Klausies, ko es saku, kretīn!

-     Es… atvaino, Taner! Es tikai…

Taners ieslēdza datoru.

-     Tagad paskatīsimies, kādas viesnīcas sievietēm ir Manhetenā.

Taners ātri pameklējās pa internetu un rezultātu izdrukāja. Pēc tam skaļi nolasīja viesnīcu nosaukumus:

-      "El Carmelo" Rietumu Četrpadsmitajā ielā… "Cen- tro Maria" Rietumu Piecdesmit trešajā ielā… "Parkside Evangeline" Gramersī Dienvidu ielā un viesnīca "Wilton" sievietēm. - Viņš paskatījās uz augšu un pasmaidīja. - Tā sauc vietas, kur, pēc kartēziešu loģikas, viņas var atrasties, Endrū. Tagad paskatīsimies, ko saka tehnika.

Taners piegāja pie sienas, aizbāza roku aiz gleznas ar ainavu un nospieda slepenu pogu. Sienas daļa aizslīdēja sānis, atklājot televīzijas ekrānu ar datorizētu Manhete- nas karti.

-     Vai atceries, kas tas ir, Endrū? Tu mēdzi darboties ar šo iekārtu. Patiesībā tu prati ar to rīkoties tik labi, ka mani pārņēma skaudība. Tā ir globālā pozicionēšanas sistēma. Ar tās palīdzību pasaulē var atrast jebkuru cilvēku. Atceries?

Endrū pamāja, tikai ar pūlēm palikdams nomodā.

-     Kad abas lēdijas gāja ārā no mana kabineta, es iedevu viņām savu vizītkarti. Tajās ir datora mikročips, tik liels kā smilšu graudiņš. Čipa signālu uztver satelīts, un pēc globālās pozicionēšanas sistēmas aktivizēšanas parādās precīza tā atrašanās vieta. - Viņš pagriezās pret brāli. - Vai saprati?

Endrū norija siekalas.

-     Es… jā, Taner.

Taners atgriezās pie ekrāna un nospieda citu pogu. Uz kartes sāka mirgot sīki punktiņi, kas pārvietojās uz leju. Tie kļuva lēnāki, pēc tam atkal virzījās uz priekšu. Kustīgs sarkans punkts gāja pa ielu uz priekšu tik lēni, ka skaidri varēja saskatīt uzņēmumu nosaukumus.

-     Tur ir Rietumu Četrpadsmitā iela, - Taners norādīja. Sarkanais punktiņš virzījās tālāk. - Tekilas restorāns… aptieka… Svētā Vinsenta slimnīca… Banānu republika… Gvadelupas Dievmātes baznīca. - Sarkanais punkts apstājās. Tanera balsī ieskanējās uzvarētāja tonis. - Un tur ir viesnīca sievietēm "Wilton". Tas apstiprina manu loģisko domu gaitu. Kā redzi, man izrādījās taisnība.

Endrū nolaizīja lūpas.

-    Jā, tev bija taisnība…

Taners paskatījās uz Endrū.

-     Tagad vari iet. - Viņš paņēma mobilo tālruni un piezvanīja. - Mister Flint, viņas ir Rietumu Trīsdesmit ceturtajā ielā viesnīcā "VJilton". - Viņš izslēdza tālruni, pacēla acis un ieraudzīja durvīs stāvošo Endrū. - Ko tu gaidi? - Taners nepacietīgi noprasīja.

-    Vai es braukšu uz Zviedriju saņemt man piešķirto Nobela prēmiju?

-    Nē, Endrū. Tas bija pirms septiņiem gadiem.

-     Ak tā. - Endrū pagriezās un, kājas vilkdams, devās uz savu kabinetu.

Tanera domas pievērsās paša steidzamajam ceļojumam uz Cīrihi pirms trim gadiem…

Viņš risināja sarežģītu materiāli tehniskās apgādes negadījumu, un pēkšņi skaļrunī ierunājās sekretāre.

-    Savienojums ar Cīrihi, mister Kingslij!

-     Esmu pārāk aizņemts, lai… Labi, es runāšu. - Viņš pacēla klausuli. - Jā. - Klausoties Tanera seja kļuva arvien drūmāka. Viņš nepacietīgi noteica: - Saprotu… Vai esat par to pārliecināts? Viņa… Nē, neliecieties ne zinis! Nokārtošu to pats.

Viņš nospieda iekšējā telefona pogu.

-     Mis Ordonesa, sakiet pilotam, lai sagatavo "Chal- lenger". Vajadzēs lidot uz Cīrihi. Būs divi pasažieri.

Madelēna Smita sēdēja "La Rotonde", vienā no labākajiem Cīrihes restorāniem. Viņa bija mazliet vecāka par trīsdesmit gadiem, ar patīkamu ovālu seju, īsi apgrieztiem matiem, brīnišķīgu sejas krāsu. Nebija divu domu, ka viņa ir stāvoklī.

Taners piegāja pie galda, un Madelēna Smita piecēlās. Taners Kingslijs padeva roku.

-     Lūdzu, sēdiet! - Viņš apsēdās sievietei pretī.

-     Priecājos ar jums iepazīties. - Viņa runāja ar dziedošu šveicietes akcentu. - Jūsu telefona sarunu sākumā uztvēru kā joku.

-     Kāpēc?

-     Jūs esat tik ievērojams cilvēks, un, kad man pateica, ka lidojat uz Cīrihi, lai tiktos ar mani, nespēju iedomāties…

Taners pasmaidīja.

-     Varu pateikt, kāpēc esmu ieradies. Esmu dzirdējis, ka esat izcila zinātniece, Madelēna. Vai drīkstu saukt jūs par Madelēnu?

-    Ak, lūdzu, mister Kingslij!

-     KIG prot novērtēt talantu. Jūs esat cilvēks, kam jāstrādā pie mums, Madelēna. Cik ilgi jūs strādājat Tokijas "First Industriāli

-    Septiņus gadus.

-     Septiņi ir laimīgs skaitlis, jo piedāvāju darbu KIG par divreiz lielāku samaksu, nekā saņemat tagad, jūsu pakļautībā būs sava nodaļa un…

-    Ak, mister Kingslij! - Smita staroja.

-     Vai šāds piedāvājums jūs interesē, Madelēna?

-     Ak jā! Ļoti interesē. Tikai nevaru pāriet pie jums tūlīt.

Tanera sejas izteiksme pārvērtās.

-    Ko ar to gribat teikt?

-    Man būs bērns, un es gatavojos precēties…

Taners pasmaidīja.

-    Tā nav problēma. Mēs parūpēsimies par visu.

-     Ir vēl viens iemesls, kāpēc nevaru mainīt darbu tūlīt, - Madelēna Smita teica. - Laboratorijā mēs strādājam pie projekta, un šobrīd… tas ir gandrīz pabeigts.

-      Madelēna, es neko nezinu par jūsu projektu, un mani tas neinteresē. Mans piedāvājums jāpieņem tūlīt. Faktiski biju cerējis, ka jūs un jūsu līgavainis… - Viņš pasmaidīja. - Vai arī jāsaka - jūsu nākamais vīrs… ka jūs kopā ar mani lidosiet uz Ameriku.

-    Varu ierasties, tiklīdz projekts būs pabeigts. Pēc sešiem mēnešiem, varbūt pēc gada.

Taners brīdi klusēja.

-    Vai esat pārliecināta, ka tagad nekā nav iespējams pārnākt pie mums?

-    Jā. Es vadu šo projektu. Nebūtu godīgi, ja es no tā aizietu. - Viņa gaiši pasmaidīja. - Nākamgad?…

Taners pasmaidīja.

-    Nu protams.

-    Atvainojiet, ka velti iznāca veikt šo ceļojumu.

-    Nebija velti, Madelēna, - Taners silti noteica. - Es iepazinos ar jums.

Viņa nosarka.

-    Jūs esat ļoti laipns.

-    Starp citu, atvedu jums dāvanu. Vakarā sešos mans palīgs to nogādās jums uz dzīvokli. Palīgu sauc Herijs Flints.

Nākamajā rītā virtuvē uz grīdas tika atrasts Madelē- nas Smitas līķis. Plīts krāns bija vaļā un dzīvoklis pilns ar gāzi.

Tanera domas atgriezās šodienā. Flints nekad nebija iegāzis. Pēc neilga laika viņš atbrīvos no Daienas Stīven- sas un Kellijas Herisas, un projektu varēs turpināt.

Divdesmit sestā nodala

Herijs Flints piegāja pie viesnīcas "VJilton" reģistrācijas letes.

-     Sveicināti!

-     Sveicināti! - Reģistratore pamanīja smaidu vīrieša sejā. - Ar ko varu palīdzēt?

-      Pirms neilga laika te pierakstījās mana sieva ar draudzeni afroamerikānieti. Vēlos sagādāt viņām pārsteigumu. Kāds ir viņu istabas numurs?

-    Atvainojiet, bet viesnīca ir tikai sievietēm, ser, - reģistratore atbildēja. - Vīrieši augšā netiek laisti. Ja vēlaties piezvanīt…

Flints pārlaida skatienu vestibilam. Tajā, kā par nelaimi, atradās cilvēki.

-     Lai paliek, - viņš noteica. - Viņas katrā ziņā drīz nonāks lejā.

Flints izgāja pa durvīm un izvilka mobilo tālruni.

-    Viņas ir augšā savā numurā, mister Kingslij. Es netieku augšā.

Taners brīdi mierīgi stāvēja un sakopoja domas.

-    Mister Flint, loģika saka man, ka viņas gribēs izšķirties. Es nosūtīšu palīgā Karbalo.

Numurā tikmēr Kellija ieslēdza radio, un telpu piepeši piepildīja skaļa repa mūzika.

-    Kā tu vari ko tādu klausīties? - Daiena aizkaitināta noprasīja.

-    Tev nepatīk reps?

-    Tā nav mūzika. Tas ir troksnis.

-    Tev nepatīk Eminems? Bet ko tu saki par LL Kūlu Dž., R. Kelliju un Lūdakrisu?

-    Neko vairāk tu neklausies?

-     Nē, - Kellija dzēlīgi atteica. - Man patīk Berlioza "Fantastiskā simfonija", Sopēna etīdes un Hendeļa "Al- mira". Bet īpaši man patīk…

Kellija noskatījās uz Daienu, kas piegāja pie radio un to izslēdza.

-     Ko darīsim, kad viesnīcas izbeigsies, misis Stīvensa? Vai tu pazīsti kādu, kas var mums palīdzēt?

Daiena papurināja galvu.

-     Ričarda draugu lielākā daļa strādāja KIG, bet citi draugi… nevienu no viņiem nevaru iejaukt šajā lietā. - Viņa paskatījās uz Kelliju. - Un kā tev?

Kellija paraustīja plecus.

-    Mēs ar Marku pēdējos trīs gadus dzīvojām Parīzē. Ārpus modeļu aģentūrām nepazīstu šeit nevienu un jaušu, ka no tiem, ko pazīstu, liela labuma nebūs.

-     Vai Marks pateica, kāpēc dodas uz Vašingtonu?

-    Nē.

-    Tāpat kā Ričards. Manuprāt, te meklējama viņu nogalināšanas atslēga.

-    Lieliski. Mums ir atslēga. Bet kur paliek durvis?

-     Mēs tās atradīsim. - Daiena brīdi domāja, bet tad viņas seja atplauka. - Mirkli pagaidi! Es zinu, kas varētu mums palīdzēt. - Viņa piegāja pie tālruņa.

-     Kam tu zvanīsi?

-     Ričarda sekretārei. Viņa zinās, kas notiek.

Balss klausulē atsaucās:

-     KIG.

-    Lūdzu, es vēlētos runāt ar Betiju Bārkeri.

Taners savā kabinetā ieraudzīja, ka nozibsnī balss identifikatora zilais signāls. Viņš nospieda slēdzi un dzirdēja operatori sakām:

-    Mis Bārkeres patlaban nav.

-     Vai jūs nepateiktu, kā viņu sazvanīt?

-     Atvainojiet! Pasakiet savu vārdu un tālruņa numuru, un es pateikšu…

-    Nevajag. - Daiena nolika klausuli.

Zilais signāls nodzisa.

Daiena pagriezās uz Kellijas pusi.

-     Man ir nojausma, ka mūsu meklētās durvis var izrādīties Betija Bārkere. Jāatrod iespēja ar viņu sazināties. - Daiena sarauca pieri. - Tas ir tik dīvaini.

-     Kas?

-     Zīlniece to pareģoja. Viņa sacīja, ka ap mani redz nāvi un…

-     Nevar būt! - Kellija iesaucās. - Un tu neziņoji nedz FIB, nedz CIP?

Daiena veltīja Kellijai niknu skatienu.

-    Neņem vērā! - Kellija arvien vairāk viņai sāka krist uz nerviem. - Iesim vakariņās!

-     Vispirms man jāpiezvana. - Kellija pacēla klausuli un piezvanīja viesnīcas operatorei. - Gribu piezvanīt uz Parīzi. - Viņa pateica operatorei numuru un sāka gaidīt. Pēc brīža viņas seja atplauka. - Sveiks, Filip! Kā klājas?… Man viss ir kārtībā. - Viņa pameta mirkli uz Daienu. - Jā… Pēc dienas vai divām man jābūt mājās… Kā jūtas Eņģelītis?… Ak, tas ir brīnišķīgi. Vai viņš ilgojas pēc manis?… Vai nevari iedot viņam klausuli? - Kellija ierunājās balsī, kādā pieaugušie runā ar bērniem. - Eņģelīt, kā tev klājas, mīlulīt?… Te tava mamma. Filips teica, ka tu pēc manis ilgojies… Es arī ilgojos pēc tevis. Drīz būšu mājās un varēšu tevi samīļot un sabužināt, mīļumiņ.

Daiena klausījās un neko nesaprata.

-    Visu labu, mazulīt! Viss kārtībā, Filip… Paldies! Uz drīzu redzēšanos! Au revoir!

Kellija ieraudzīja Daienas apmulsušo sejas izteiksmi.

-     Es sarunājos ar savu suni.

-    Skaidrs. Un ko viņš tev pateica?

Bija pienācis vakariņu laiks, taču viņas baidījās iziet no drošās istabas, tāpēc pasūtīja kaut ko apkalpes dienestam.

Daiena mēģināja sarunāties ar Kelliju, taču pasākums izrādījās bezcerīgs, saruna nekādi nevedās.

-     Tātad tu dzīvoji Parīzē?

-Jā.

-     Vai Marks bija francūzis? -Nē.

-     Vai sen bijāt precējušies?

-Nē.

-     Kā jūs iepazināties?

Tā nav tava darīšana.

-     Patiešām neatceros. Esmu iepazinusies ar tik daudziem.

Daiena nopētīja Kelliju.

-    Kāpēc tu neatbrīvojies no sienas, kuru esi uzcēlusi ap sevi?

-    Vai tev neviens nav teicis, ka sienas ir tādēļ, lai citi nelien tām pāri? - Kellija vēsi atteica.

-     Dažreiz tās cilvēkus tur ieslēgtus un…

-    Ziniet, misis Stīvensa, nebāzieties, kur nevajag! Kamēr nebiju iepazinusies ar jums, man klājās pavisam labi. Izbeigsim šo sarunu!

-     Labi.

Tik saltu cilvēku vēl neesmu satikusi.

Kad viņas klusēdamas bija paēdušas vakariņas, Kellija paziņoja:

-    Es gribu ieiet dušā.

Daiena uz to nereaģēja.

Vannas istabā Kellija noģērbās, nostājās zem dušas un atgrieza krānu. Sajūta, kailai stāvot zem siltā ūdens, bija brīnišķīga. Viņa aizvēra acis un ļāva domām aizklīst…

Ausīs ieskanējās Sema Medovsa vārdi. Ziniet, Marks ir neprātīgi jūsos iemīlējies. Grib ar jums apprecēties. Ceru, ka viņam nenāksies ciest. Un Kellija zināja, ka Semam Me- dovsam taisnība. Kellijai patika atrasties Marka sabiedrībā. Viņš bija dzīvespriecīgs, atsaucīgs, uzmanīgs un labs draugs. Tās bija lamatas. Man jādomā par viņu tikai kā par draugu. Jāpārtrauc tikties ar viņu.

Nākamajā rītā pēc banketa Marks piezvanīja.

-     Sveika, Kellij! Ko tu vakarā vēlētos? - Marka balss bija cerību pilna. - Vakariņas vai teātri? Vai arī vakarā ir atvērts viens otrs veikals un tur…

-    Atvaino, Mark! Es… šovakar esmu aizņemta.

Sekoja mazs klusuma brīdis.

-    Ak! Biju domājis, ka tu un es…

-    Nē, nekas neiznāks. - Kellija stāvēja un niknojās uz sevi par to, ko dara. Pati esmu vainīga, ka viss aizgājis tik tālu.

-     Labi. Es piezvanīšu rīt.

Viņš piezvanīja nākamajā dienā.

-     Kellij, ja kaut kādā veidā esmu tevi apvainojis…

Un Kellijai vajadzēja sakopot visus spēkus, lai pateiktu:

-    Piedod, Mark! Es… esmu iemīlējusi citu. - Viņa gaidīja. Ilgais klusums nebija paciešams.

-     Ak! - Markam ietrīcējās balss. - Saprotu. Man… man vajadzēja apjēgt, ka mēs… Apsveicu! Ceru, ka būsi laimīga, Kellij. Lūdzu, manā vietā pasaki Eņģelītim ardievas.

Marks beidza sarunu. Kellija stāvēja un nelaimīga turēja rokā apklusušo klausuli. Drīz viņš mani aizmirsīs, Kellija domāja, un atradīs kādu, kas darīs viņu laimīgu.

Kellija strādāja katru dienu, ejot pa "mēli", smaidīja, klausījās pūļa aplausus, taču iekšēji viņu māca skumjas. Dzīve bez drauga bija pārvērtusies. Viņa pastāvīgi juta vilinājumu piezvanīt, taču tam pretojās. Nevaru to darīt. Jau tā esmu viņu sāpinājusi.

Pagāja vairākas nedēļas bez kādas ziņas no Marka. Viņš aizgājis no manas dzīves. Patlaban varbūt atradis kādu citu. Es par to priecājos. Un Kellija mēģināja tam noticēt.

Sestdienas pēcpusdienā Kellija piedalījās modes skatē elegantā zālē, kuru pildīja Parīzes sabiedrības elite. Kellija izgāja uz "mēles", un, viņai parādoties, atskanēja parastie priecīgie izsaucieni. Viņa gāja aiz modeles pēcpusdienas tērpā, kura nesa cimdu pāri. Viens cimds mo- delei izkrita no rokām uz "mēles". Kad Kellija to ieraudzīja, bija par vēlu. Viņa paklupa un nokrita ar seju uz grīdas. Publika noelsās. Kellija pazemota gulēja. Pārvarēdama sevi, lai nesāktu raudāt, viņa dziļi ievilka elpu, piecēlās un aizbēga.

Kad Kellija iegāja ģērbtuvē, garderobes pārraudze sacīja:

-     Esmu jau sagatavojusi vakarkleitu. Būtu labi…

Kellija šņukstēja.

-    Nē. Es… es nevaru iet un rādīties cilvēkiem. Par mani smiesies. - Viņai uznāca histērija. - Ar mani ir cauri. Nekad vairs tur neiziešu. Nekad!

-    Protams, iesi.

Kellija apsviedās otrādi. Durvīs stāvēja Marks.

-     Mark! Ko… ko tu šeit dari?

-    Ak… pēdējā laikā slaistos apkārt.

-    Tu… tu redzēji, kas tur notika?

Marks pasmaidīja.

-    Tas bija brīnišķīgi. Priecājos, ka tā notika.

Kellija skatījās uz Marku platām acīm.

-     Ko?

Viņš piegāja pie Kellijas un izvilka mutautiņu, lai noslaucītu asaras.

-     Kellij, pirms tava izgājiena publika domāja, ka tu esi skaists un nesasniedzams sapnis, fantāzija, kam nav iespējams pieskarties. Redzot tevi paklūpam un nokrītam, visi redzēja, ka tu esi cilvēciska būtne, tāpēc dievina tevi. Ej tagad atpakaļ un sagādā viņiem prieku!

Kellija ieskatījās Marka līdzjūtības pilnajās acīs un šajā brīdī atskārta, ka mīl viņu.

Garderobiste jau lika vakartērpu drēbju plauktā.

-     Dodiet! - sacīja Kellija. Viņa paskatījās uz Marku un pasmaidīja caur asarām.

Pēc piecām minūtēm Kellija, paļāvības pilna, izgāja uz "mēles", un publika viņu sagaidīja ar ovācijām un pēr- kondimdošiem aplausiem. Jūtām plūstot pāri malām, Kellija stāvēja publikas priekšā.

Bija brīnišķīgi, ka Marks atkal atgriezies viņas dzīvē. Viņa atcerējās, cik nervoza bijusi sākumā…

Kellija saspringta gaidīja, kad Marks atkal tuvosies, taču viņš, kā vienmēr, izturējās kā nevainojams džentlmenis. Marka biklums piešķīra viņai lielāku pašpārliecību. Tieši Kellija parasti iesāka sarunas, un, lai kāds bija tās temats, Marks izrādījās gudrs un interesants.

Kādu vakaru Kellija sacīja:

-     Rītvakar paredzēts liels simfoniskā orķestra koncerts. Vai klasiskā mūzika tev patīk?

Marks pamāja.

-     Esmu ar to izaudzis.

-    Labi. Aiziesim!

Koncerts bija lielisks un izraisīja publikas sajūsmu. Atceļā uz Kellijas dzīvokli Marks pateica:

-    Kellij, es tev sameloju.

To man vajadzēja paredzēt, Kellija nodomāja. Viņš ir tāds pats kā citi. Viss galā. Viņa nocietinājās, gaidot atbildi.

-     Vai tiešām?

-    Jā. Īstenībā man klasiskā mūzika nepatīk.

Kellija iekoda lūpā, lai nevajadzētu smieties.

Nākamajā tikšanās reizē Kellija pateica:

-    Gribu tev pateikties par Eņģelīti. Viņa kompānija ir lieliska. - Tāpat kā tavējā, Kellija nodomāja. Viņa vēl nebija redzējusi tik spilgti zilas acis kā Markam, bez tam viņam bija mīļš, pievilcīgs, mazliet viltīgs smaids. Atrasties Marka sabiedrībā bija neparasti patīkami un…

Ūdens kļuva auksts, Kellija aizgrieza dušas krānu, noslaucījās dvielī, uzvilka viesnīcas frotē rītasvārkus un iegāja guļamistabā.

-    Tā tagad ir tavā rīcībā.

-    Paldies!

Daiena piecēlās un iegāja vannas istabā. Izskatījās kā pēc vētras. Ūdens izšļakstīts, dvieļi uz grīdas.

Daiena saniknota atgriezās guļamistabā.

-    Vannas istabā ir drausmīgs juceklis. Vai esi radusi, lai citi pēc tevis sakopj?

Kellija mīlīgi pasmaidīja.

-     Jā, misis Stīvensa. Skaidrs, ka bērnībā mani apte kalēja kalpoņu pulks.

-    Es neesmu viņu vidū.

Šādam darbam tu nebūtu derīga.

Daiena dziļi ievilka elpu.

-     Manuprāt, būtu labāk, ja mēs…

-    Te neesam "mēs", misis Stīvensa. Te esmu es, un tur esi tu.

Viņas labu bridi skatījās viena uz otru. Tad, neteikusi ne vārda, Daiena pagriezās un nozuda vannas istabā.

Kad viņa piecpadsmit minūtes vēlāk no tās iznāca, Kellija jau bija gultā. Daiena pastiepa roku, lai izslēgtu griestu apgaismojumu.

-    Nē, nepieskaries slēdzim! - atskanēja kliedziens.

Daiena satrūkusies paskatījās uz Kelliju.

-     Ko?

-    Atstāj gaismu!

-     Vai tu baidies no tumsas? - Daiena nicīgi noprasīja.

-    Jā. Es… man ir bail no tumsas.

-    Kāpēc? Vai vecāki tev, kad biji maza meitene, stāstīja šausmu stāstus? - Daiena aizbildnieciski pajautāja.

Iestājās ilgāks klusums.

-    Tā ir.

Daiena devās uz savu gultu. Brīdi pagulējusi, viņa aizvēra acis.

Ričard, mīļais, nekad nebiju spējusi iedomāties, ka sirds var salūzt un cilvēks nomirt. Tagad tam ticu. Tu esi man ļoti vajadzīgs. Man vajadzīgs tavs siltums un mīlestība. Tu esi kaut kur tepat. Es to jūtu. Tu esi dāvana, ko devis man Dievs, tikai ne uz ilgu laiku. Arlabunakti, mans sargeņģeli! Lūdzu, nekad mani nepamet! Lūdzu!

Kellija no savas gultas dzirdēja Daienas klusos šņukstus. Kellija saknieba lūpas. Aizveries! Aizveries! Aizveries! Un viņai pa vaigiem sāka ritēt asaras.

Divdesmit septītā nodaļa

Kad Daiena no rīta pamodās, Kellija sēdēja uz krēsla ar seju pret sienu.

-     Labrīt! - Daiena sacīja. - Vai tu kaut cik pagulēji?

Atbildi viņa nesagaidīja.

-    Jāizdomā mūsu nākamais gājiens. Mēs nevaram te palikt uz mūžīgiem laikiem.

Kellija neatbildēja.

-     Kellij, vai tu dzirdi mani? - Daiena izmisumā skaļi noteica.

Kellija uz krēsla apsviedās otrādi.

-     Vai vari vienreiz nomierināties? Esmu mantrai pa vidu.

-     Ak, atvaino! Es nezināju…

-    Nav svarīgi. - Kellija piecēlās. - Vai neviens tev nav teicis, ka tu krāc?

Daiena jutās nedaudz satriekta. Viņa dzirdēja Ričarda balsi pēc pirmās kopā pavadītās nakts sakām: mīļā, vai tu zini, ka tu krāc? Pateikšu to citādi. Patiesībā tā nav krākšana. Tavs deguns visu nakti spēlē mazas un smalkas melodijas, kas izklausās kā eņģeļu mūzika. Un viņš bija apskāvis Daienu un…

-    Tu krāc, - noteica Kellija, piegāja pie televizora un to ieslēdza. - Paskatīsimies, kas notiek pasaulē. - Viņa sāka pārslēgt kanālus, līdz piepeši apstājās. Patlaban raidīja ziņas, diktors bija Bens Robertss. - Tas ir Bens! - iesaucās Kellija.

-     Kas ir Bens? - Daiena vienaldzīgi painteresējās.

-     Bens Robertss. Viņš taisa ziņu raidījumus un interviju šovus. Viņš ir vienīgais intervētājs, ar kuru man patiešām patīk runāt. Viņš ļoti sadraudzējās ar Marku. Kādu dienu… - Kellija negaidīti apklusa.

Bens Robertss sacīja:

-     …Nupat saņemta ziņa, ka par mafijas vadoni uzskatītais Antonijs Altjeri, kuru tiesa nesen attaisnoja par slepkavības mēģinājumu, šorīt miris ar vēzi. Viņš bija…

Kellija pagriezās pret Daienu.

-    Vai dzirdēji? Altjeri miris.

Daiena neko nejuta. Šīs ziņas bija no citas pasaules, no cita laika. Viņa paskatījās uz Kelliju un sacīja:

-      Manuprāt, mums labāk būtu šķirties. Kopā mēs esam vieglāk atrodamas.

-     Labi, - Kellija vēsi noteica. - Mēs esam apmēram viena auguma.

-     Es domāju…

-    Es zinu, ko tu domāji. Bet ēs varētu uzlikt baltu seju un…

Daiena pievērsa viņai neizpratnes pilnu skatienu.

-     Ko?

-     Tāpat vien pajokoju, - sacīja Kellija. - Doma par šķiršanos ir laba. Gandrīz vai plāns, vai ne?

-Kellij…

-     Katrā ziņā bija interesanti ar tevi iepazīties, misis Stīvensa.

-     Rakstīsimies no šejienes ārā! - Daiena strupi noteica.

Vestibils bija pilns, viens sieviešu pulciņš pierakstījās viesnīcā, pusducis sieviešu devās projām. Kellija ar Daienu nostājās rindā.

Herijs Flints, kas no ielas vēroja vestibilu, ieraudzīja viņas un nozuda no acīm. Viņš paņēma mobilo tālruni.

-     Viņas nupat nonāca lejā vestibilā.

-     Labi. Vai Karbalo ir ieradies, mister Flint?

-Jā.

-     Rīkojies tieši ta, ka teicu. Piesedziet viesnīcas ieeju no abām pusēm, tā ka viņas iekļūst lamatās, lai uz kuru pusi ietu. Es gribu, lai abas nozūd bez pēdām.

Kellija ar Daienu beidzot piekļuva pie reģistratores galda.

Reģistratore pasmaidīja.

-     Ceru, ka uzturēšanās šeit bija patīkama.

-     Pateicos, ļoti patīkama, - Daiena atbildēja. Mēs joprojām esam dzīvas.

Piegājusi pie vestibila durvīm, Kellija pajautāja:

-     Vai tu zini, uz kurieni tagad dosimies, misis Stīvensa?

-    Nē. Es tikai gribu tikt projām no Manhetenas. Un tu?

Es gribu tikt projām no tevis.

-    Atpakaļ uz Parīzi.

Abas izgāja ārā un pārlaida apkārtnei vērīgu skatienu. Viss šķita kā parasti.

-    Uz redzēšanos, misis Stīvensa! - Kellijas balsī ieskanējās atvieglojums.

-     Uz redzēšanos, Kellij!

Kellija pagriezās pa kreisi un devās uz stūra pusi. Daiena brīdi skatījās viņai nopakaļ, tad pagriezās pa labi un aizgāja pretējā virzienā. Nedz viena, nedz otra nebija spērušas pāris soļu, kad no kvartāla pretējiem stūriem parādījās Herijs Flints un Vinss Karbalo. Karbalo seju bija savilcis ļaunā grimasē. Flinta lūpas bija savilktas pussmai- dā uz augšu.

Abi vīri sāka lauzties starp gājējiem, lai tiktu sievietēm tuvāk. Daiena un Kellija pagriezās un panikā paskatījās viena uz otru. Viņas bija iekļuvušas lamatās. Abas steidzās atpakaļ uz viesnīcas durvīm, taču tajās blīvējās cilvēki, un pa tām ieiet nebija iespējams. Nebija, kur sprukt. Abi vīri nāca arvien tuvāk.

Kellija pagriezās pret Daienu un apstulbusi noskatījās, kā viņa mundri pamāj vispirms Flintam, bet pēc tam Karbalo.

-    Vai tu pie pilna prāta? - Kellija nočukstēja.

Daiena turpināja smaidīt, izvilka mobilo tālruni un

ātri tajā sāka runāt:

-    Patlaban esam pie viesnīcas… Ak, labi! Tu esi tepat aiz stūra? - Viņa pasmaidīja un parādīja Kellijai uzvaras zīmi. - Viņi būs klāt kuru katru brīdi, - viņa skaļi pateica. Skatīdamās uz Flintu un Karbalo, viņa sacīja aparātā: - Nē, viņi ir tikai divi. - Daiena brīdi paklausījās un iesmējās. - Pareizi… Viņi jau ir klāt? Labi.

Daiena sāka aplūkot šurp braucošās automašīnas. Tad viņa māja automašīnai tālumā un satraukta aicināja piestāt. Nesaprazdami, kas notiek, Flints ar Karbalo apstājās.

Daiena rādīja uz abiem vīriem.

-    Tepat ir! - viņa kliedza pretī automašīnām un satraukumā vicināja roku. - Tepat ir!

Flints ar Karbalo saskatījās un ātri pieņēma lēmumu. Viņi atgriezās, no kurienes nākuši, un nozuda aiz stūra.

Kellija ar neprātīgi pukstošu sirdi noraudzījās uz Daienu.

-    Viņi ir prom, - viņa noteica. - Ko… ar ko tu runāji? Daiena dziļi ievilka elpu, lai spētu noturēties uz kājām.

-    Ne ar vienu. Baterija izlādējusies.

Divdesmit astotā nodala

9

Kellija skatījās uz Daienu kā apstulbusi.

-    Tas tev izdevās. Kaut ko tādu es nebūtu iedomājusies. t,

-    Gan iedomāsies, - Daiena vēsi atteica.

-    Ko nu tu darīsi?

-    Jātiek projām no Manhetenas.

-     Kā? - Kellija noprasīja. - Viņi novēros visas dzelzceļa un autobusu stacijas, lidostas, automašīnu nomu…

Daiena brīdi domāja.

-     Mēs varam doties uz Bruklinu. Tur neviens nemeklēs.

-    Lai notiek! - noteica Kellija. - Tādā gadījumā - uz priekšu!

-     Ko?

-    Es tev līdzi nedošos.

Daiena gribēja kaut ko teikt, taču pārdomāja.

-    Vai esi par to droša?

-    Jā, misis Stīvensa.

-     Labi, tādā gadījumā mēs… Uz redzēšanos! - Daiena noteica.

-     Uz redzēšanos!

Kellija noskatījās, kā Daiena apstādina taksometru un gatavojas iekāpt. Kellija stāvēja un nespēja pieņemt lēmumu. Viņa stāvēja viena uz nepazīstamas ielas, nezinādama, uz kurieni doties, bez neviena, pie kā doties. Taksometra durvis aizcirtās.

-     Pagaidi! - Kellija nokliedzās, kad taksometrs sāka braukt.

Taksometrs apstājās. Kellija piesteidzās pie tā.

Daiena atvēra durvis, Kellija iekāpa un atzvēlās sēdeklī.

-    Kas lika tev mainīt domas?

-     Iedomājos, ka neesmu redzējusi Bruklinu.

Daiena brīdi skatījās uz Kelliju un papurināja galvu.

-     Uz kurieni? - šoferis jautāja.

-    Aizvediet mūs uz Bruklinu, lūdzu! - sacīja Daiena.

Taksometrs sāka braukt.

-    Uz kādu konkrētu vietu?

-     Vienkārši pabraukājiet!

Kellija neticīgi paskatījās uz Daienu.

-     Tu nezini, uz kurieni brauc?

-     Zināšu, kad būsim tur aizbraukušas.

Kāpēc es atgriezos, Kellija jautāja pati sev.

Braucot viņas sēdēja blakus un klusēja. Pēc divdesmit minūtēm taksometrs pārbrauca pāri Bruklinas tiltam.

-     Mums vajadzīga viesnīca, - Daiena teica šoferim. - īsti nezinu, kura…

-    Jūs vēlaties labu viesnīcu, lēdij? Es zinu tādu. Saucas "Ādams". Jums tur patiks.

Viesnīca "Ādams" bija piecstāvu ķieģeļu ēka ar nojumi virs ieejas un šveicaru pie durvīm.

Taksometram piestājot ielas malā, šoferis pajautāja:

-     Vai šī izskatās laba?

Daiena atbildēja:

-     Tā izskatās laba.

Kellija neteica neko.

Viņas izkāpa no taksometra, un šveicars pasveicināja.

-    Labdien, lēdijas! Vai vēlaties pierakstīties viesnīcā?

Daiena palocīja galvu.

-Jā.

-     Vai jums ir bagaža?

Daiena veikli paskaidroja:

-     Mūsu bagāža noklīdusi lidostā. Vai šeit tuvumā ir veikali, kur varam iepirkties un sagādāt kaut ko no apģērba?

-     Kvartāla galā ir ļoti jauks veikals dāmām. Varbūt vispirms vēlaties pierakstīties? Pēc tam jūsu mantas varēs nosūtīt tieši uz numuru.

-    Labi. Vai esat drošs, ka te atradīsies brīvs numurs?

-     Šajā gadalaikā tā nav problēma.

Reģistrators pie viesnīcas letes piedāvāja veidlapas. Kellija pierakstoties skaļi paziņoja:

-     Emīlija Bronti.

Daiena paskatījās uz viesnīcas darbinieku, vai tam nav pazīstama viņas seja. Nekas par to neliecināja.

Daiena ierakstīja: Mērija Kasata. Reģistrators paņēma kartītes.

-    Vai vēlaties maksāt ar kredītkartēm?

-    Jā, mēs…

-     Nē, - Daiena strauji viņu pārtrauca.

Kellija paskatījās uz Daienu un negribīgi pamāja ar galvu.

-     Bagāža?

-    Ceļā. Mēs atgriezīsimies.

-    Jums ir pieci simti piecpadsmitais numurs. Reģistrators noskatījās, kā viņas iziet pa durvīm.

Divas skaistules. Turklāt vienas. Kāda izšķērdība!

Dāmu veikals bija īsts pārpilnības rags. Tajā bija sieviešu apģērbi jebkurai gaumei, kā arī ādas galantērijas nodaļa ar rokassomām un ceļasomām. Pavērusies visapkārt, Kellija noteica:

-    Izskatās, ka mums laimējies. Pie viņām piegāja pārdevēja.

-     Vai varu palīdzēt?

-     Mēs tikai uzmetīsim aci, kas šeit ir, - Daiena atbildēja.

Pārdevēja noskatījās, kā viņas sāk apstaigāt veikalu.

-     Rau! - noteica Kellija. - Zeķes. - Viņa paķēra pusduci zeķu. Daiena darīja tāpat.

-    Zeķbikses…

-     Krūšturi.

-    Biksītes.

Drīz vien rokas bija pilnas ar sieviešu veļu. Pie viņām piesteidzās pārdevēja.

-     Atļaujiet palīdzēt!

-     Pateicos!

Pārdevēja atbrīvoja abas no nešanas.

Daiena ar Kelliju sāka staigāt pa ejām.

Kellija pārlūkoja bikšu plauktu. Izvēlējusies četras bikses, viņa pagriezās pret Daienu.

-    Nevar zināt, kad atkal varēsim iepirkties.

Daiena izvēlējās dažas bikses un svītrainu vasaras

kleitu.

-    Tādu tu nevari valkāt, - noteica Kellija. - Ar tādām svītrām izskatīsies resna.

Daiena jau gribēja nolikt kleitu atpakaļ, bet tad paskatījās uz Kelliju un pasniedza to pārdevējai.

-     Es ņemu.

Pārdevēja ar izbrīnu noskatījās uz Kelliju un Daienu, kas pārskatīja pārējos plauktus. Kad abas beidza iepirkties, četras ceļasomas bija pilnas.

Kellija paskatījās uz somām un pasmaidīja.

-     Kādam laiciņam pietiks.

Viņas piegāja pie kases, un kasiere jautāja:

-     Maksāsiet skaidrā naudā vai ar kredītkarti?

-     Kredīt…

-     Skaidrā naudā, - sacīja Daiena.

Kellija ar Daienu attaisīja maciņus un samaksāja uz pusēm. Gan vienai, gan otrai prātā ieskrēja doma: naudas nav vairs daudz.

Kellija sacīja kasierei:

-    Mēs esam apmetušās viesnīcā "Ādams". Vai jūs varētu…

-    Nogādāt pirkumu uz turieni? Protams. Kā jūs sauc?

Kellija brīdi šaubījās.

-     Šarlote Bronti.

Daiena paskatījās uz viņu un ātri izlaboja:

-     Emīlija. Emīlija Bronti. Kellija atcerējās.

-     Pareizi.

Kasiere apmulsusi paskatījās un uzrunāja Daienu:

-    Un kā sauc jūs?

-     Es… - Domas sagriezās virpulī. Ar kādu vārdu viņa pierakstījusies? Džordžija O'Kīfa… Frīda Kalo… Džoana Mičela?

-    Viņa ir Mērija Kasata, - Kellija pateica priekšā. Kasiere samirkšķināja acis.

-     Protams.

Blakus dāmu veikalam atradās sīkpreču veikals.

-    Mums vēlreiz ir veicies! - Daiena pasmaidīja. Viņas iesteidzās veikalā un sāka vēl vienu negausīgu

iepirkšanos.

-    Skropstu tušu.

-     Sārtumu.

-    Zobu sukas.

-    Zobu pastu.

-    Tamponus un biksīšu ieliktņus.

-     Lūpukrāsu.

-     Matu sprādzes.

-     Pūderi.

Kad Daiena ar Kelliju atgriezās viesnīcā, četras ceļasomas jau gaidīja numurā. Kellija nolūkojās uz tām.

-     Nesaprotu, kuras ir tavējās un kuras manējās.

-     Kāda tam nozīme? - Daiena noteica. - Mēs uzkavēsimies te nedēļu vai vairāk, tāpēc to varēsim skaidrot vēlāk.

-    Droši vien.

Viņas steidzīgi sāka kleitas un bikses karināt skapī, veļu likt atvilktnēs un tualetes piederumus izvietot vannas istabā.

Kad ceļasomas bija iztukšotas un viss nolikts, Daiena novilka kurpes un apmierināta noslīga uz vienas gultas.

-    Brīnišķīga sajūta. - Viņa apmierināta nopūtās. - Nezinu, kā tu, bet es ēdīšu vakariņas gultā. Pēc tam ar baudu ilgi gulēšu karstā vannā. Nekur no šejienes nekustēšos.

Pie durvīm pieklauvēja patīkama izskata istabene formas tērpā un ienesa veselu klēpi ar svaigiem dvieļiem. Pēc divām minūtēm viņa iznāca no vannas istabas.

-      Ja kaut kas vajadzīgs, lūdzu, zvaniet! Lai jums jauks vakars!

-     Pateicos! - Kellija noskatījās uz aizejošo istabeni.

Daiena pārlapoja no naktsgaldiņa paņemto viesnīcas

žurnālu.

-    Vai zini, kurā gadā viesnīca būvēta?

-     Ģērbies! - noteica Kellija. - Mēs dodamies projām.

-     Tā būvēta…

-    Ģērbies! Mēs zūdam no šejienes projām.

Daiena palūkojās uz Kelliju.

-     Vai tu joko?

-    Nē. Notiks kaut kas briesmīgs. - Kellijas balsī ieskanējās panika.

Daiena satraukta piecēlās sēdus.

-     Nezinu. Taču mums jātiek no šejienes ārā, citādi abas iesim bojā.

Bailes bija bezjēdzīgas, taču lipīgas.

-     Kellij, tas nebūs saprātīgi. Ja…

-     Es lūdzu, Daiena!

Vēlāk par to domādama, Daiena nesaprata, vai pie- kāpusies Kellijas balsi dzirdamā satraukuma dēļ vai arī tāpēc, ka viņa to pirmo reizi nosaukusi par Daienu.

-     Labi. - Daiena piecēlās. - Iesaiņosim drēbes un…

-    Nē! Lai viss paliek!

Daiena neticīgi paskatījās uz Kelliju.

-     Visu atstāt? Mēs nupat tikai nopirkām…

-     Pasteidzies! Ātri!

-     Labi. - Negribīgi ģērbdamās, Daiena domāja: ceru, ka viņa zina, ko dara. Ja…

-     Ātri! - Kellijai kliedzot aizžņaudzās balss.

Viņas paķēra rokassomas un izsteidzās pa durvīm.

Man jābūt tikpat trakai kā viņai, Daiena sašutusi nodomāja.

Aizskrējusi līdz vestibilam, Daiena konstatēja, ka cenšas neatpalikt no Kellijas.

-    Vai tu nepateiktu, uz kurieni mēs skrienam?

Uz ielas Kellija paskatījās visapkārt.

-     Ielas otrā pusē pretī viesnīcai ir parks. Man… man vajag apsēsties.

Daiena, tikko valdīdamās, sekoja Kellijai uz parku, kur apsēdās uz sola.

-     Ko mēs darām? - viņa pavaicāja.

Šajā brīdī viesnīcā atskanēja briesmīgs sprādziens, un Daiena ar Kelliju redzēja, ka viņu nupat aizņemtajam numuram izkrīt logi, pa gaisu aizlido drazas.

Apstulbusi, neticēdama savām acīm, Daiena vēroja, kas notiek.

-     Tur… tur sprāga bumba! - Viņai šausmās ietrīcējās balss. - Mūsu numurā. - Viņa pagriezās uz Kellijas pusi. - Kā… kā tu zināji?

-     Istabene.

Daiena neizpratnē paskatījās uz Kelliju.

-    Kāds viņai ar to sakars?

-    Viesnīcas istabenes nevalkā "Manolo Blahnik" kurpes par četrsimt dolāriem, - Kellija klusu noteica.

Daienai kļuva grūti elpot.

-     Kā… kā viņiem izdevās mūs atrast?

-    Nezinu, - atteica Kellija. - Neaizmirsti, ar ko mums darīšana.

Abas sēdēja, šausmu pārņemtas.

-    Vai Taners Kingslijs neko tev neiedeva, kamēr biji kabinetā? - Daiena pajautāja.

Kellija papurināja galvu.

-    Nē. Vai tev viņš kaut ko iedeva?

-Nē.

Tajā pašā brīdī abas atskārta, kādos tīklos ievilinātas.

-    Viņa vizītkarte!

Abas atvēra rokassomas un izņēma Tanera Kingslija iedotās vizītkartes. Daiena mēģināja to pārlauzt, taču vizītkarte neliecās.

-    Tajā ir kāds čips, - viņa saniknota noteica.

Kellija mēģināja saliekt savu vizītkarti.

-    Ari manējā ir tāda pati. Tas nelietis mums seko šādā veidā.

Daiena paņēma Kellijas vizītkarti un noteica:

-    Tā tas neturpināsies.

Kellija pavadīja ar skatienu Daienu, kas izgāja uz ielas un nometa vizītkartes zemē. Pēc maza brīža tām pāri bija pārbraukušas desmitiem kravas un vieglo automašīnu.

Tālumā iegaudojās sirēnas, kas arvien vairāk tuvojās. Kellija piecēlās.

-     Būs labāk, ja dosimies no šejienes projām, Daiena. Tagad viss būs kārtībā, jo mūs vairs nevarēs izsekot. Es dodos atpakaļ uz Parīzi. Ko tu darīsi?

-    Mēģināšu izdomāt, kāpēc tas viss notiek.

-     Esi uzmanīga!

-    Tu arī. - Daiena brīdi vilcinājās. - Paldies, Kellij! Tu izglābi man dzīvību.

-    Jūtos neveikli. Es tev sameloju, - Kellija apmulsusi atzinās.

-     Vai tad?

-    Vai atceries, ko teicu par tavu gleznu?

-Jā.

-     Patiesība man tā patika… ļoti patika. Tu esi laba.

Daiena pasmaidīja.

-    Paldies! Šķiet, ka izturējos pret tevi rupji.

-     Daiena?

-Jā.

-     Bērnība man nebija istabenes.

Daiena iesmējās, un viņas apskāvās.

-     Priecājos, ka satikāmies, - Daiena silti noteica.

-     Es ari.

Viņas stāvēja un skatījās viena uz otru, jo pateikt "uz redzēšanos!" bija pārāk grūti.

-     Man kaut kas ienāca prātā, - sacīja Daiena. - Ja rodas pēc manis vajadzība, te ir mans mobilā tālruņa numurs. - Viņa uzrakstīja numuru uz papīra lapas.

-    Te būs manējais, - atbildēja Kellija, iedodama savu numuru Daienai.

-    Nu tad - vēlreiz uz redzēšanos!

-    Jā. Es… - Daiena lēni novilka. - Uz redzēšanos, Kel-

Daiena nolūkojās uz aizejošo Kelliju. Pie stūra viņa atskatījās un pamāja. Arī Daiena pamāja. Tiklīdz Kellija nozuda, Daiena pacēla acis pret melno caurumu, kam vajadzēja kļūt par abu kapu, un viņai pār muguru pārskrēja šermuļi.

Divdesmit devītā nodala

*

Ketija Ordonesa iegāja Tanera Kingslija kabinetā ar rīta avīzēm un sacīja:

-    Par to raksta atkal. - Viņa iedeva avīzes. Tās visas rotāja lieli uzraksti:

migla dezorganizē vācijas pilsētas šveicē visas lidostas slēgtas miglas dēļ miglas dēļ romā nāve ievāc jaunus meslus

-    Vai tas viss jānosūta senatorei Van Luvenai? - Ketija pajautāja.

-    Jā. Nekavējoties, - Taners drūmi noteica. Ketija steidzīgi atstāja kabinetu.

Taners uzmeta acis pulkstenim uz rokas un pasmaidīja. Bumbai jau jābūt uzsprāgušai. Beidzot no tām maitām esmu ticis vaļā.

No skaļruņa uz galda atskanēja sekretāres balss.

-    Mister Kingslij, zvana senatore Van Luvena. Vai vēlaties runāt?

-    Jā. - Taners pacēla klausuli. - Taners Kingslijs.

-    Sveicināts, mister Kingslij!

-     Labdien, senatore!

-     Kopā ar palīgiem esmu netālu no jūsu mītnes, tāpēc vēlos pajautāt, vai neapgrūtināšu, ja ieradīšos vizītē?

-     Nemaz, - Taners sajūsmināts atbildēja. - Būšu ļoti priecīgs, ja varēšu visu izrādīt, senatore.

-    Ļoti labi. Mēs drīz būsim klāt.

Taners nospieda selektora pogu.

-     Pēc dažām minūtēm gaidu apmeklētājus. Nesavienojiet ne ar vienu!

Viņš atcerējās, ka pirms dažām nedēļām redzējis avīzēs nekrologu. Senatores Van Luvenas vīrs miris ar sirdstrieku. Es izteikšu līdzjūtību.

Pēc piecpadsmit minūtēm ieradās senatore Van Luvena kopā ar divām jaunām un pievilcīgām palīdzēm. Taners piecēlās, lai sasveicinātos.

-     Priecājos, ka nolēmāt ierasties.

Senatore Van Luvena pamāja.

-     Korina Mērfija un Kerolija Trosta jums ir pazīstamas.

Taners pasmaidīja.

-    Jā. Patīkami redzēt jūs atkal. - Viņš pagriezās pret senatori. - Dzirdēju, ka jūsu vīrs aizgājis Dieva mierā. Ļoti jūtu jums līdzi.

Senatore Van Luvena palocīja galvu.

-     Pateicos! Viņš slimoja ilgi un beidzot, pirms dažām nedēļām… - Viņa izmocīja smaidu. - Starp citu, jūsu iesūtītā informācija par globālo sasilšanu ir ļoti iespaidīga.

-     Pateicos!

-    Vai jūs neparādītu, ko šeit darāt?

-    Protams. Cik daudz jūs gribat redzēt? Mums ir piecu stundu maršruts, četru stundu maršruts un pusotras stundas maršruts.

Korina Mērfija pasmaidīja.

-     Būtu jauki piecas…

Senatore Van Luvena pārtrauca palīdzi.

-    Mēs apmierināsimies ar pusotru stundu.

-     Man tas sagādās prieku.

-    Cik cilvēku strādā KIG? - Van Luvena gribēja zināt.

-     Apmēram divi tūkstoši. KIG ir biroji visā pasaulē kādā ducī nozīmīgāko valstu.

Teiktais atstāja iespaidu uz Korinu Mērfiju un Kero- liju Trostu.

-     šajās ēkās strādā piecsimt darbinieku. Štata darbiniekiem un pētniekiem ir atsevišķas telpas. Te nodarbināto zinātnieku intelektuālās attīstības koeficients nav zemāks par simt sešdesmit.

-    Viņi ir ģēniji! - Korinai Mērfijai izspruka.

Senatore Van Luvena pameta uz viņas pusi neapmierinātu skatienu.

-     Lūdzu, sekojiet man! - noteica Taners.

Senatore kopā ar Mērfiju un Trostu pa sāndurvīm sekoja Taneram uz vienu no blakusēkām. Viņš ieveda apmeklētājas telpā, kas bija pieblīvēta ar ezoteriska izskata iekārtām.

Senatore Van Luvena piegāja pie kāda dīvaina aparāta un uzdeva jautājumu:

-     Kādam nolūkam tas kalpo?

-    Tas ir skaņas spektrogrāfs, senatore. Ar to balsi pārvērš skaņas nospiedumā. Tas pazīst tūkstošiem dažādu balsu.

Trosta sarauca pieri.

-     Kā tas notiek?

-     Mēģiniet domāt šādā virzienā! Ja piezvana draugs, jūs acumirklī pazīstat viņa balsi, jo skaņu paraugs fiksēts jūsu smadzenēs. Līdzīgi ieprogrammēts šis aparāts. Elektroniskais filtrs laiž cauri uz pierakstītāju tikai noteiktu frekvenču diapazonu, tāpēc mums ir attiecīgās personas atšķirīgie raksturlielumi.

Viss maršruts izrādījās aizraujoša montāža, kurā tika iekļauti gigantiski aparāti, miniatūri elektroniskie mikroskopi un ķīmijas laboratorijas; tajā bija telpas ar tāfelēm, uz kurām uzrakstīti noslēpumaini simboli, laboratorijas, kurās vienkopus darbojās ducis zinātnieku, kā arī kabineti, kuros zinātnieks mēģināja atrisināt kādu komplicētu problēmu vienatnē.

Viņi pagāja garām sarkanu ķieģeļu ēkai ar divkāršām atslēgām durvīs.

-     Kas ir tur? - senatore Van Luvena painteresējās.

-     Slepens pētījums valdībai. Diemžēl tas nav atklājams, senatore.

Maršruts aizņēma divas stundas. Pēc tam Taners pavadīja sievietes atkal uz savu kabinetu.

-    Ceru, ka jums patika, - viņš teica.

Senatore Van Luvena pamāja.

-     Bija interesanti.

-    Ļoti interesanti! - Korina Mērfija pasmaidīja. Viņas skatiens kavējās pie Tanera.

-     Man ļoti patika! - iesaucās Kerolija Trosta.

Taners pagriezās pret senatori Van Luvenu.

-    Starp citu, vai jums radās izdevība apspriest ar kolēģiem vides problēmas, par kurām runājām?

Senatores atbilde neko neizteica.

-Jā.

-    Vai jūs nepateiktu, kādas, jūsuprāt, ir izredzes, senatore?

-    To grūti uzminēt, mister Kingslij. Diskusijas vēl nav beigušās. Kad lēmums būs pieņemts, paziņošu.

Taners savilka seju smaidā.

-     Pateicos! Paldies, ka garāmbraucot iegriezāties.

Viņš noskatījās, kā apmeklētājas aiziet.

Tiklīdz durvis aizvērās, no selektora atskanēja Keti- jas Ordonesas balss.

-     Mister Kingslij, jūs mēģināja sazvanīt Saida Her- nandesa. Viņa sacīja, ka saruna steidzama, taču jūs teicāt, lai ne ar vienu nesavieno.

-     Sameklējiet viņu! - izrīkoja Taners.

Saida Hernandesa bija sieviete, kuru viņš bija nosūtījis uz viesnīcu "Ādams" ar bumbu.

-     Pirmā līnija.

Taners pacēla klausuli, cerēdams izdzirdēt labu ziņu.

-    Vai viss labi izdevās, Saida?

-     Nē. Man jāatvainojas, mister Kingslij. - Meitenes balsī varēja saklausīt bailes. - Viņas aizbrauca.

Taners sastinga.

-     Ko viņas izdarīja?

-     Jā, ser. Viņas aizbrauca, iekams bumba uzsprāga.

Izsūtāmais redzējis viņas steigā izskrienam no viesnīcas vestibila.

Taners nometa klausuli un izsauca sekretāri.

-    Lai ierodas Flints un Karbalo!

Pēc minūtes Tanera kabinetā ienāca Herijs Flints un Vinss Karbalo.

Taners pagriezās pret abiem vīriem. Viņš bija noskaities ne pa jokam.

-    Tās maitas atkal izsprukušas sveikā. Šī ir pēdējā reize, kad to pieļauju. Vai sapratāt? Es pateikšu, kur viņas atrodas, bet jūs par viņām parūpēsieties. Vai ir kādi jautājumi?

Flints ar Karbalo saskatījās.

-     Nē, ser.

Taners nospieda pogu, atklājot elektronisko pilsētas karti.

-    Kamēr abām ir manis dotās vizītkartes, mēs varam viņas izsekot.

Vīri noskatījās uz elektroniskajiem gaismas signāliem kartē. Taners nospieda pogu. Gaismas signāli palika uz vietas. Viņš sāka griezt zobus.

-     Viņas atbrīvojušās no vizītkartēm. - Taners pietvīka sarkans un pagriezās pret Flintu un Karbalo. - Viņas jānovāc jau šodien.

Flints neizpratnē paskatījās uz Karbalo.

-     Nezinot, kur viņas atrodas, kā mēs varam…

Taners viņu pārtrauca.

-    Varbūt jūs domājat, ka ļaušu sievišķim tik viegli sevi pārspēt? Kamēr viņām ir mobilie tālruņi, viņas nekur tā nevar nozust, ka mēs nezinām.

-    jūs varat izsekot mobilos tālruņus? - Flints izbrīnījies pajautāja.

Taners neuzskatīja par vajadzīgu atbildēt. Viņš pētīja karti.

-    Šobrīd viņas droši vien izšķīrušās. - Taners nospieda vēl vienu slēdzi. - Vispirms pārbaudīsim Daienu Stī- vensu. - Taners nospieda viņas mobilā tālruņa numura taustiņus.

Gaismas punkti sāka pārvietoties pa karti, lēnām slīdot pa Manhetenas ielām, pāri viesnīcām, veikaliem un bankām. Beidzot kustīgie gaismas punkti apstājās pie ēkas ar uzrakstu nelsona galerija.

-     Daiena Stīvensa ir galerijā. - Taners nospieda citu pogu. - Paskatīsimies, kur atrodas Kellija Herisa. - Taners atkārtoja iepriekšējo procedūru. Gaismas punkti atkal sāka pārvietoties, šoreiz koncentrējoties citā pilsētas rajonā.

Vīri skatījās, kā apgaismotais rajons sašaurinās pie ielas ar apģērbu veikalu, restorānu, aptieku un autobusu staciju. Gaismas punkti pārslīdēja pāri rajonam un apstājās lielas ēkas priekšā.

-     Kellija Herisa ir autobusu stacijā. - Tanera balsī ieskanējās nežēlīgs tonis. - Mums jānoķer abas, turklāt ātri.

-     Kā? - Karbalo pajautāja. - Viņas ir pretējās pilsētas malās. Kamēr turp nokļūsim, viņas būs projām.

Taners pagriezās.

-    Nāciet man līdzi! - Viņš devās uz blakustelpu, Flints un Karbalo sekoja. Telpa, kurā viņi iegāja, bija pilna ar monitoriem, datoriem, elektroniskām tastatūrām ar kodētiem krāsainiem taustiņiem. Plauktā stāvēja maza, plata ierīce ar desmitiem DVD un kompaktdiskiem. Taners tos pārskatīja un ielika ierīcē disku ar uzrakstu daiena stīvensa. Vīriem viņš paskaidroja:

-    Tas ir balss sintezators. Daienas Stlvensas un Kellijas Herisas balsis jau agrāk digitalizētas. Viņu balss paraugi ierakstīti un analizēti. Nospiežot šo pogu, jebkurš manis teiktais vārds tiek kalibrēts atbilstoši viņu balsīm. - Taners paņēma mobilo tālruni un nospieda dažus taustiņus.

Atskanēja piesardzīgs: "Hallo!" Atsaucās Kellijas He- risas balss.

-    Kellij! Priecājos, ka izdevās tevi sameklēt. - Runāja Taners, taču tālrunī bija dzirdama Daienas Stīvensas balss.

-    Daiena! Tu notvēri mani pēdējā brīdī. Es tūlīt braucu no šejienes projām.

Flints ar Karbalo klausījās un brīnījās.

-    Uz kurieni tu dodies, Kellij?

-    Uz Čikāgu. Tur no O'Hāras lidostas izlidošu uz mājām.

-    Kellij, šobrīd nekur tu nevari lidot.

Uz brīdi iestājās klusums.

-     Kāpēc?

-    Tāpēc, ka es uzzināju, kas īstenībā notiek. Es zinu, kas un kāpēc nogalināja mūsu vīrus.

-    Ak mans Dievs! Kā tu… Vai esi par to droša?

-    Protams. Man ir visi mums vajadzīgie pierādījumi.

-    Daiena, tas ir… tas ir lieliski.

-    Esmu viesnīcas "Delmont" augšstāva A apartamentā. No turienes došos uz FIB. Būtu labi, ja tu nāktu kopā ar mani, taču, ja vēlies lidot uz mājām, es sapratīšu.

-    Nē, nē! Es… gribu tev palīdzēt paveikt to, ko gribēja Marks.

Flints ar Karbalo stāvēja kā zemē iemieti un klausījās katru vārdu. Fonā varēja dzirdēt, ka autostacijā izziņo iekāpšanu Čikāgas autobusā.

-     Es iešu kopā ar tevi, Daiena. Tu teici - viesnīca "Delmont"?

-Jā. Astoņdesmit sestā iela. Augšstāva A apartaments.

-    Esmu jau ceļā. Pēc neliela brīža tiksimies.

Savienojums pārtrūka. Taners pagriezās pret Flintu

un Karbalo.

-     Puse problēmas ir atrisināta. Tagad jātiek galā ar otru pusi.

Flints ar Karbalo noskatījās, kā Taners ieliek sintezatorā disku ar uzrakstu kellija herisa. Taners pārvietoja tālruņa aparāta slēdzi un nospieda vairākas podziņas.

Daiena atsaucās gandrīz tajā pašā mirklī.

-     Hallo…

Runāja Taners, taču aparātā skanēja Kellijas balss.

-     Daiena…

-    Kellij! Vai ar tevi viss kārtībā?

-    Viss ir lieliski. Man ir satraucoši jaunumi. Es uzzināju, kas un kāpēc nogalinājis mūsu vīrus.

-     Ko? Kas… kas?…

- Tā nav telefona saruna, Daiena. Esmu viesnīcā "Delmont", Astoņdesmit sestā iela, augšstāva A apartaments. Vai varam tur satikties?

-    Protams. Tūlīt braucu uz turieni.

-    Lieliski. Es gaidīšu tevi, Daiena.

Taners izslēdza ierīci un pagriezās pret Flintu.

-    Gaidīsi tu. - Viņš iedeva Flintam atslēgu. - Tā ir A apartamenta atslēga. Tas ir mūsu sabiedrības numurs. Taisnā ceļā dodies uz turieni un gaidi! Tev jānogalina viņas, tiklīdz spers kāju pār slieksni. Es parūpēšos par līķu aizvākšanu.

Karbalo ar Taneru noskatījās, kā Flints pagriežas un izsteidzas pa durvīm.

Karbalo pajautāja:

-     Kas man jādara, mister Kingslij?

-     Jāparūpējas par Saidu Hernandesu.

Apņēmības pilns, ka šoreiz nekas nedrīkst iziet greizi, Flints gaidīja A apartamentā. Viņa ausīs bija nonākušas ziņas par nemākuļiem, no kuriem Taners atbrīvojies. Es tāds nebūšu, Flints nodomāja. Viņš izvilka revolveri un uzskrūvēja klusinātāju. Tagad atlika tikai gaidīt.

Sešu kvartālu attālumā no viesnīcas "Delmont" Kellija satraukta domāja par Daienas teikto. Es zinu, kas un kāpēc nogalināja mūsu vīrus… Man ir visi mums vajadzīgie pierādījumi. Mark, es likšu samaksāt par visu, ko viņi tev nodarījuši.

Daiena aiz nepacietības dega kā drudzī. Murgs bija galā. Kellija kaut kādā veidā atklājusi, kas organizējis sazvērestību viņu nogalināšanai, turklāt ieguvusi pierādījumus. Tu varēsi lepoties ar mani, Ričard. Es jūtu tevi sev blakus un…

Daienas domas pārtrauca taksometra šoferis.

-     Mēs esam atbraukuši, lēdij. Viesnīca "Delmont".

Trīsdesmitā nodaļa

Cauri viesnīcas vestibilam ejot uz liftiem, Daiena juta sirdi strauji sitam. Viņa nespēja sagaidīt bridi, kad varēs noklausīties, ko Kellija uzzinājusi.

Lifta durvis atvērās, un pa tām iznāca cilvēki.

-     Uz augšu?

-    Jā. - Daiena iegāja liftā. - Uz augšējo stāvu, lūdzu! - Domas joņoja. Pie kāda projekta strādāja mūsu vīri, un kas tajā bija tik slepens, ka viņus nogalināja? Un kā Kellija visu noskaidrojusi?

Cilvēki piepildīja liftu. Durvis aizvērās, un lifts sāka celties uz augšu. Daiena bija tikusies ar Kelliju tikai pirms dažām stundām un, sev par brīnumu, juta, ka viņai trūkst Kellijas.

Beidzot, pēc desmitkārtīgas apstāšanās, lifta operators attaisīja durvis un paziņoja:

-    Augšējais stāvs.

A apartamenta dzīvojamā istabā Flints stāvēja tuvu pie durvīm un gaidīdams ieklausījās gaiteņa skaņās. Kura ieradīsies pirmā - blondīne vai melnais smukumiņš? Vai nav vienalga? Neesmu aizspriedumains.

Flintam šķita, ka dzirdējis kādu tuvojamies durvīm, tāpēc viņš stingrāk satvēra ieroci.

Kellija centās apvaldīt nepacietību. Braucot uz viesnīcu, ceļā gadījās visādi kavēkļi: sastrēgumi… sarkanie luksofora signāli… ielu remonts. Viņa kavējās. Izsteigusies cauri viesnīcas vestibilam, viņa iegāja liftā.

-     Lūdzu, uz augšējo stāvu!

Piektajā stāvā Daiena tuvojās A apartamentam, taču atvērās blakusnumura durvis, pa tām atmuguriski iznāca izsūtāmais zēns, vilkdams lielus ratiņus ar bagāžu, un nobloķēja gaiteni.

-    Tūlīt atbrīvošu ceļu, - viņš atvainojās.

Izsūtāmais atgriezās numurā un iznāca, nesdams vēl

divas ceļasomas. Daiena mēģināja aizspraukties garām, taču eja bija par šauru.

-    Viss kārtībā. Atvainojiet, ka aizkavēju, - izsūtāmais zēns teica un atbrīvoja ceļu.

Daiena piegāja pie A apartamenta durvīm un pacēla roku, lai pieklauvētu, taču no gaiteņa atskanēja izsauciens:

-     Daiena!

Daiena pagriežas. No lifta tikko bija iznākusi Kellija.

-    Kellij!

Daiena steigšus atgriezās, lai sasveicinātos.

Herijs Flints aiz durvīm klausījās. Vai gaitenī kāds bija? Viņš būtu varējis pavērt durvis un paskatīties, taču tāda rīcība varēja izjaukt ieplānoto. Viņas jānogalina, tiklīdz spers kāju pār slieksni.

Gaitenī, priecīgas par atkalredzēšanos, Kellija un Daiena apskāvās.

-     Atvaino, ka aizkavējos, Daiena, taču satiksme bija briesmīga. Tu piezvanīji man tieši pirms Čikāgas autobusa atiešanas, - Kellija sacīja.

Neko nesaprazdama, Daiena paskatījās uz Kelliju.

-     Es tev piezvanīju…

-     Brīdī, kad piezvanīji, es jau kāpu autobusā.

Uz mirkli iestājās klusums.

-    Kellij… es tev nezvanīju. Tu piezvanīji man. Lai pateiktu, ka tavā rīcībā ir nepieciešamie pierādījumi…

Kellijas sejā parādījās izbrīns.

-     Es ne…

Abas pagriezās un paskatījās uz A apartamenta pusi.

Daiena dziļi ievilka elpu.

-     Iesim…

-     Labi.

Viņas noskrēja pa kāpnēm vienu stāvu zemāk, iekāpa liftā un jau pēc trim minūtēm pameta viesnīcu.

Herijs Flints A apartamentā skatījās pulkstenī. Kur tās maitas kavējas?

Daiena ar Kelliju sēdēja cilvēku pārpilnā metro vagonā.

-     Nezinu, kā viņi to dabū gatavu, - sacīja Daiena, - bet tā bija tava balss.

-    Un es dzirdēju tavu balsi. Viņi nerimsies, kamēr nebūs mūs nogalinājuši. Viņi ir kā astoņkāji ar tūkstoš asiņainiem taustekļiem, kuri tā vien grib apvīties mums ap kaklu.

-     Lai mūs nogalinātu, mūs jānoķer, - noteica Daiena.

-     Kā viņiem izdevās mūs atrast šoreiz? Kingslija vizītkartes tika izmestas, un mums nav nekā cita, ko viņi…

Abas palūkojās viena uz otru un tūlīt pievērsa skatienu mobilajiem tālruņiem.

-    Bet kā viņi varēja uzzināt mūsu tālruņu numurus? - Kellija brīnīdamās pajautāja.

-    Nejautā! Lai nu kā, bet te varbūt ir pati drošākā vieta Ņujorkā. Mēs varam palikt metro, kamēr… - Daiena pameta skatienu pāri ejai un nobālēja. - Tūlīt kāpsim ārā, - viņa steidzīgi noteica. - Nākamajā pieturā.

-     Ko? Tu nupat teici…

Kellija izsekoja Daienas skatienu. Reklāmas plakātā virs logiem smaidīja Kellija ar skaistu dāmu pulksteni rokā.

-    Ak mans Dievs!

Viņas piecēlās un līdz nākamajai pieturai stāvēja pie durvīm. Divi jūras kājnieki formas tērpos skatījās uz abām ar kārām acīm.

Kellija pasmaidīja, paņēma Daienas un savu mobilo tālruni un atdeva viņiem.

-     Mēs jums piezvanīsim.

Abas sievietes izkāpa.

A apartamentā iezvanījās tālrunis. Flints paķēra klausuli. No tās atskanēja Tanera balss.

-     Pagājusi jau stunda. Kas notiek, mister Flint?

-     Viņas nav rādījušas.

-Ko?

-    Visu laiku esmu šeit un gaidu.

-    Atgriezies birojā!

Taners nometa klausuli.

Sākumā tas bija šķitis ikdienas pasākums, ar kuru Taneram vajadzēja tikt galā. Tagad bija aizskarta pašcieņa. Taners paņēma mobilo tālruni un piezvanīja uz Daienas numuru.

Viens no jūras kājniekiem atsaucās:

-     Vai tu, mazulīt? Ko tu teiktu par kārtīgu izlustēša- nos šovakar?

Tās maitas bija atbrīvojušās no saviem tālruņiem.

Pēc skata tā bija lēta pansija mazā Vestsaidas ieliņā. Braucot garām ar taksometru un ieraugot uzrakstu ir brīvas vietas, Daiena sacīja šoferim:

-    Pieturiet tepat!

Sievietes izkāpa un piegāja pie mājas durvīm.

Durvis atvēra saimniece, patīkama izskata vidēja vecuma sieviete, vārdā Aleksandra Apšova.

-     Par četrdesmit dolāriem dienā varu dot ļoti jauku istabu, brokastis ieskaitot.

-     Tas mūs apmierina, - Daiena atbildēja un paskatījās uz Kellijas sejas izteiksmi. - Kas noticis?

-     Nekas. - Kellija uz brīdi aizvēra acis. Šai pansijai nebija nekā kopēja ar to pansiju, kurā bija augusi viņa, tīrot tualetes, gatavojot ēdienu svešiniekiem un klausoties, kā piedzērušais patēvs sit māti. Viņa ar pūlēm pasmaidīja. - Viss ir labi.

Nākamās dienas rītā Taners tikās ar Flintu un Karbalo.

-    Viņas izmetušas manas vizītkartes, - sacīja Taners, - un atbrīvojušās no mobilajiem tālruņiem.

-    Tātad esam viņas pazaudējuši, - sacīja Flints.

-     Nē, mister Flint, - Taners atcirta. - Kamēr esmu dzīvs, nekas tāds nenotiks. Mēs nemeklēsim viņas. Viņas pašas ieradīsies pie mums.

Abi vīri saskatījās un pievērsās Taneram.

-    Ko?

-     Daiena Stīvensa un Kellija Herisa būs tepat KIG pirmdien pulksten vienpadsmitos un piecpadsmit minūtēs.

Trīsdesmit pirmā nodaļa

Kellija ar Daienu pamodās vienā laikā. Kellija piecēlās gultā sēdus un palūkojās uz Daienu.

-    Labrīt! Kā labi gulēji?

-     Redzēju murgainus sapņus.

-     Tāpat kā es. - Daiena brīdi klusēja. - Kellij, kā tu domā, vai tikai nejaušības dēļ tu iznāci no lifta brīdī, kad grasījos klauvēt pie A apartamenta durvīm?

-    Protams. Mums abām ļoti laimējās, ka… - Kellija ieskatījās Daienai sejā. - Ko tu ar to gribi teikt?

Daiena rūpīgi izvēlējās vārdus.

-    Pagaidām mums ir ļoti laimējies. Gribu teikt, ka ļoti, ļoti. Tā vien liekas, ka kaut kas vai kāds mums palīdz, vada mūs.

Kellija nenolaida acis no Daienas.

-    Tu gribi teikt - sargeņģelis? -Jā-

Kellija pacietīgi paskaidroja:

-    Daiena, es zinu, tu tici tādām lietām, bet es ne. Es zinu, ka man uz pleca nesēž eņģelis.

-     Pagaidām to tu gluži vienkārši neredzi, - Daiena sacīja.

Kellija aizgrieza acis.

-     Taisnība.

-    Paēdīsim brokastis, - Daiena ierosināja. - Te ir droši. Manuprāt, briesmas mums vairs nedraud.

-     Ja tu domā, ka briesmas vairs nedraud, tad neko nezini par pansiju brokastīm, - Kellija noņurdēja. - Ģērbsimies un iesim kaut kur paēst! Manuprāt, uz stūra es redzēju ēdnīcu.

-     Labi. Man jāpiezvana.

Daiena piegāja pie telefona un piezvanīja.

-    KIG, - atsaucās operatore.

-    Es vēlētos parunāt ar Betiju Bārkeri.

-    Lūdzu, mirkli pagaidiet!

Taners pamanīja zilo signālu un klausījās paralēlajā savienojumā.

-    Mis Bārkeres pašlaik nav. Ko viņai pateikt?

-    Ak, neko. Paldies!

Taners sarauca pieri. Pārāk ātri, lai izsekotu.

Daiena pagriezās uz Kellijas pusi.

-     Betija Bārkere joprojām strādā KIG, tāpēc jāatrod iespēja ar viņu sazināties.

-    Varbūt telefonu grāmatā ir viņas mājas numurs?

-     Tā patiešām var būt, un to var ari noklausīties. -

Daiena paņēma pie tālruņa nolikto telefonu grāmatu un uzšķīra vajadzīgo burtu. - Viņa ir sarakstā.

Daiena uzgrieza numuru, paklausījās un lēnām nolika klausuli atpakaļ.

Kellija piegāja pie viņas.

-     Kas tur bija?

Daiena atbildēja tikai pēc brīža.

-    Tālrunis ir atslēgts.

Kellija dziļi ievilka elpu.

-    Liekas, es gribu ieiet dušā.

Beigusi mazgāties dušā, Kellija gribēja iet laukā no vannas istabas, bet atskārta, ka pametusi dvieļus uz grīdas. Bridi vilcinājusies, viņa tos pacēla, glīti nolika uz plaukta un iegāja guļamistabā.

-    Tā ir tavā rīcībā.

Daiena izklaidīgi pamāja.

-    Paldies!

Iegājusi vannas istabā, Daiena vispirms ievēroja, ka visi dvieļi glīti salikti plauktā. Viņa pasmaidīja.

Pagājusi zem dušas, viņa ļāva siltajam ūdenim sevi nomierināt. Domas atgriezās pie kopīgas dušas ar Ričardu un labās sajūtas no abu augumu saskaršanās… Nekad tā vairs nebūs. Taču atmiņas nezudīs. Nekad…

Bija ziedi.

-    Tie ir brīnišķīgi, mīļais. Paldies! Ko mēs svinam?

-     Svētā Svitina dienu.

Atkal ziedi.

-     Diena, kad Vašingtons šķērsoja Delaveru.

-     Nacionālā pļāpātāju diena.

-     Seleriju cienītāju diena.

Kad pie rozēm bija pielikta zīmīte ar uzrakstu "Lēkājošo ķirzaku diena", Daiena sāka smieties un pateica:

-     Mīļais, ķirzakas nelēkā.

Ričards saķēra galvu rokās un noteica:

-     Nolādēts, esmu maldināts.

Ričardam patika rakstīt Daienai mīlestības dzejoļus. Ģērbjoties viņa tos atrada vai nu kurpē, vai krūšturī, "Artemisia" vai žaketē…

Ričardam pārnākot no darba, reiz viņa bija stāvējusi aiz durvīm pilnīgi kaila, tikai ar augstpapēžu kurpēm kājās, un pajautājusi:

-    Mīļais, kā tev patīk šīs kurpes?

Viņš bija nosviedis savas drēbes uz grīdas, un vakariņas vajadzēja atlikt. Viņi…

-    Mēs ēdīsim brokastis vai vakariņas? - Kellija iesaucās.

Viņas devās uz restorānu. Gaiss bija vēss un dzidrs, debesis caurspīdīgi zilas.

-     Zilas debesis, - noteica Daiena. - Laba zīme.

Kellija iekoda lūpā, lai neiesmietos. Daienas māņticība

tomēr kaut kādā veidā šķita jauka.

Dažas durvis pirms ēdnīcas Daiena ar Kelliju pagāja garām nelielam sieviešu apģērbu veikaliņam. Viņas saskatījās un iegāja tajā.

Pie viņām pienāca pārdevēja.

-     Vai varu palīdzēt?

-    Jā, - Kellija jūsmīgi atbildēja.

-     Tikai nevajag aizrauties, - Daiena brīdināja. - Atceries, kas notika pagājušajā reizē.

-     Pareizi.

Abas izgāja cauri veikalam un izvēlējās pašas nepieciešamākās lietas. Vecās drēbes palika uzlaikošanas kabīnē.

-     Vai nevēlaties paņemt līdzi? - pārdevēja pajautāja.

Daiena pasmaidīja.

-    Nē. Atdodiet labdarībai!

Uz stūra atradās patēriņa preču veikals.

-     Skaties, - noteica Kellija, - vienreizējās lietošanas mobilie tālruņi.

Kellija un Daiena iegāja veikalā un katra nopirka vienu ar iepriekš apmaksātām tūkstoš minūtēm.

-     Samainīsimies ar tālruņa numuriem vēlreiz, - Kellija sacīja.

Daiena pasmaidīja.

-     Labi.

Tam vajadzēja tikai dažas sekundes.

Gribēdama samaksāt, Daiena pirms iešanas ārā ieskatījās somiņā.

-     Man patiešām beidzas skaidrā nauda.

-     Tāpat kā man, - noteica Kellija.

-     Varbūt sāksim izmantot kredītkartes, - ierosināja Daiena.

-     Tikai tad, kad būsim atradušas savu burvju truša

alu.

-     Ko?

-    Neliecies ne zinis!

Kad viņas ēdnīcā apsēdās pie galda, viesmīle pajautāja:

-     Ko lai jums atnesu, lēdijas?

Kellija pagriezās pret Daienu.

-    Tu pirmā.

-     Man apelsīnu sulu, bekonu un olas, tostermaizi un kafiju.

Viesmīle pievērsās Kellijai.

-     Un jums, jaunkundz?

-    Pusi greipfrūta.

-     Vairāk neko? - Daiena noprasīja.

-Jā.

Viesmīle aizgaja.

-    Ar greipfrūta pusi cilvēks nevar izdzīvot.

-    Ieradums. Jau gadiem ilgi ievēroju stingru diētu. Dažas modeles apetītes mazināšanai ēd "Kleenex".

-    Nopietni?

-     Nopietni. Tikai tam vairs nav nozīmes. Nekad vairs nestrādāšu par modeli.

Daiena brīdi viņu uzlūkoja.

-     Kāpēc ne?

-     Tas vairs nav svarīgi. Marks man iemācīja to, kas patiešām ir svarīgi… - Viņa apklusa, cīnīdamās ar asarām. - Vēlos, kaut tu būtu varējusi ar viņu iepazīties.

-    Es ari, Kellij, taču tev dzīve būs jāsāk no jauna.

-     Bet kā tu? Vai atkal sāksi nodarboties ar glezniecību? - Kellija pēkšņi pajautāja.

Iestājās ilgāks klusums.

-    Es mēģināju… Nē.

Pēc brokastīm pa ceļam uz durvīm Kellija pamanīja stendā noliktās rīta avīzes.

Daiena gribēja iet tālāk, taču Kellija sacīja:

-

-    Mirkli pagaidi! - Viņa pagriezās un paņēma vienu avīzi. - Paskaties!

Galvenais raksts bija ievietots pirmās lapas augšpusē.

Kingslija Internacionālā grupa rīko piemiņas dievkalpojumu par godu saviem darbiniekiem, kuru nesenā nāve izraisījusi daudz pārdomu. Dievkalpojums paredzēts KIG mītnē Manhetenā pirmdien pulksten 11.15.

-    Dievkalpojums būs rīt. - Kellija brīdi vēroja Daienu. - Kā tev liekas, kāpēc viņi to rīko?

-     Manuprāt, tās ir lamatas mums.

Kellija pamāja.

-     Gluži manas domas. Vai Kingslijs iedomājies, ka būsim tik stulbas, lai dotos… - Kellija paskatījās uz Daienas sejas izteiksmi un satraukta pajautāja: - Mēs uz to iesim?

Daiena pamāja.

-    Mēs nevaram iet!

-    Mums jāiet. Esmu pārliecināta, ka tur būs Betija Bār- kere. Man jāparunā ar viņu.

-     Nedomā, ka esmu kaprīza, bet kā tu gribi tikt no turienes ārā dzīva?

-     Gan atradīšu paņēmienu. - Daiena paskatījās uz Kelliju un pasmaidīja. - Paļaujies uz mani!

Kellija papurināja galvu.

-     Nekas nedara mani tik nervozu kā vārdi "paļaujies uz mani". - Viņa bridi domāja, tad seja atausa. - Man ir ideja. Es zinu, kas darāms.

-    Tev ir ideja?

-    Lai tas paliek pārsteigums.

Daiena pameta uz Kelliju noraizējušos skatienu.

-     Tu patiešām domā, ka tev izdosies dabūt mūs no turienes ārā?

-     Paļaujies uz mani!

Pēc atgriešanās pansijā Kellija piezvanīja.

Tonakt miegs abām bija slikts. Kellija gulēja nomodā un uztraucās. Ja plāns cietīs neveiksmi, mēs mirsim abas. Krītot miegā, likās, ka Taners Kingslijs noraugās uz viņu. Viņš smaidīja.

Daiena turēja acis ciet un lūdza Dievu. Mīļais, varbūt šī ir pēdējā reize, kad ar tevi runāju. Nezinu, teikt tev "uz redzēšanos" vai "sveiks". Rīt mēs abas ar Kelliju iesim uz KIG, uz tavu piemiņas dievkalpojumu. Šaubos, vai mums ir lielas izredzes tikt projām, taču man ir jāiet, lai palīdzētu tev. Vienkārši gribēju vēlreiz, kamēr nav par vēlu, pateikt, ka mīlu tevi. Arlabunakti, mans mīļais!

Trīsdesmit otrā nodala

*

Piemiņas dievkalpojums notika KIG parkā, teritorijā aiz Kingslija Internacionālās grupas kompleksa, kur bija izvietota darbinieku atpūtas zona. Parkā, kurā varēja iekļūt pa diviem vārtiņiem, bija sapulcējies apmēram simt cilvēku.

Teritorijai pa vidu bija ierīkots paaugstinājums, uz kura sēdēja pusducis KIG atbildīgo darbinieku. Rindas galā sēdēja Ričarda Stīvensa sekretāre Betija Bārkere. Viņa bija pievilcīga, gadus trīsdesmit veca sieviete ar patricie- tes izskatu.

Taners runāja mikrofonā.

- …Sabiedrība tika izveidota, balstoties uz darbinieku lojalitāti un uzticību. Mēs protam to novērtēt un viņus suminām. Man vienmēr paticis domāt par mūsu sabiedrību kā ģimeni, kas kopā strādā viena mērķa vārdā. - Runājot Tanera skatiens pārmeklēja pūli. - Te, KIG, mēs esam atrisinājuši problēmas un īstenojuši idejas, kas pasauli padara labāku dzīvošanai, un nav lielāka gandarījuma kā…

Parka tālākajā galā pa vārtiem ienāca Daiena ar Kelliju. Taners iemeta skatienu pulkstenī. Tas rādīja vienpadsmit un četrdesmit minūtes. Sejā parādījās apmierināts smaids.

-    … Kā apzināties, ka sabiedrībai par visiem panākumiem jāpateicas jums.

Daiena paskatījās uz paaugstinājumu un satraukta piebikstīja Kellijai.

-    Tur ir Betija Bārkere. Man jātiek pie viņas.

-     Esi uzmanīga!

Daiena pārlaida skatienu apkārt un satraukta sacīja:

-     Tas ir pārāk vienkārši. Baidos, ka esam… - Pametot skatienu atpakaļ, viņai aizrāvās elpa. Pie vieniem vārtiem parādījās Herijs Flints un vēl divi vīri. Daienas skatiens pievērsās otriem vārtiem. Tos bloķēja Karbalo ar citiem diviem vīriem.

-    Skaties! - Daienai izkalta rīkle.

Kellija pagriezās un ieraudzīja sešus vīrus, kas bloķēja vārtiņus.

-    Vai šeit ir vēl kāda izeja?

-     Domāju, ka ne.

Taners turpināja:

-    Diemžēl pēdējā laikā dažus mūsu sabiedrības locekļus skārusi nelaime. Ja traģēdija piemeklē kādu no ģimenes, tas skar visus. KIG piedāvā piecu miljonu dolāru balvu tam, kurš pierādīs, kas slēpjas aiz tā visa.

-     Pieci miljoni dolāru no vienas kabatas otrā, - Kellija klusu noteica.

Taners pāri pūlim ar saltu skatienu noraudzījās uz Daienu un Kelliju.

-    Šodien pie mums ir tuvos cilvēkus zaudējušās Marka Herisa kundze un Ričarda Stīvensa kundze. Gribu lūgt viņas uznākt uz paaugstinājuma.

-     Nedrīkst pieļaut, ka mūs uzvelk tur augšā, - Kellija šausmās noteica. - Mums jāpaliek kopā ar cilvēkiem. Ko nu lai darām?

Daiena pārsteigta paskatījās uz Kelliju.

-    Kā to saprast? Atceries, tu solīji mūs no šejienes dabūt ārā. īsteno savu plānu!

Kellija samirkšķināja acis.

-     No tā nekas nav iznācis.

-    Tādā gadījumā liec lietā B plānu! - Daiena nervozi sacīja.

-      Daiena…

-Nu?

-     B plāna nav.

Daiena iepleta acis.

-    Tu gribi teikt, ka atvedi mūs uz šejieni bez ārā tikšanas plāna?

-     Es domāju…

No skaļruņa nodārdēja Tanera balss.

-     Vai misis Stīvensa un misis Herisa neuznāktu šeit, lūdzu?

Kellija pagriezās pret Daienu un nelaimīga noteica:

-     Piedod man!

-     Pati vien esmu vainīga. Es nedrīkstēju pieļaut, ka mēs te ierodamies.

Cilvēki pagriezās uz viņu pusi un skatījās. Viņas bija lamatās.

-    Misis Stīvensa un misis Herisa…

-     Ko nu darīsim? - Kellija čukstus jautāja.

-     Mums nav izvēles, - Daiena atbildēja. - Jākāpj uz paaugstinājuma. - Viņa dziļi ievilka elpu. - Iesim!

Daiena skatījās uz Betiju Bārkeri, kas ar šausmu pilnām acīm noraudzījās uz viņu.

Daiena un Kellija, sirdij skaļi sitot, tuvojās paaugstinājumam.

Daiena domāja: Ričard, mīļais, es mēģināju. Lai nu kā, bet es vēlos, lai tu zini, ka es…

Parka otrā galā piepeši sākās skaļa rosīšanās. Cilvēki staipīja kaklus, lai redzētu, kas tur notiek.

Lielas operatoru un palīgu komandas pavadībā pa vārtiem iekšā nāca Bens Robertss.

Abas sievietes pagriezās, lai atskatītos. Kellija starodama sagrāba Daienu aiz rokas.

-    Plāns A ir klāt! Bens ir šeit.

Daiena pacēla skatienu uz augšu un klusu noteica:

-     Paldies, Ričard!

Kellija bija nesaprašanā.

-     Ko tu sacīji? - Piepeši viņa aptvēra, ko Daiena pateikusi. Viņa ciniski piebilda: - Labi. Iesim! Bens gaida.

Tanera seja pārakmeņojās.

-    Atvainojiet, mister Roberts! - viņš iesaucās. - Ceremonija ir privāta. Esmu spiests palūgt jūs ar komandu doties projām.

Bens Robertss atbildēja:

-    Labrīt, mister Kingslij! Savu šova daļu ar misis He- risu un misis Stīvensu pabeigšu studijā, bet, kamēr esmu šeit, gribu pajautāt, vai nevēlaties, lai parādām daļu no piemiņas dievkalpojuma.

Taners papurināja galvu.

-    Nē, es nevaru atļaut jums palikt šeit.

-    Ļoti slikti. Tādā gadījumā tagad paņemšu misis He- risu un misis Stīvensu un braukšu uz studiju.

-    Jūs nevarat to darīt! - Taners gandrīz asi noteica.

Bens paskatījās uz viņu.

-     Ko es nevaru?

Taners bija tā noskaities, ka gandrīz trīcēja.

-    Es… es domāju… neko.

Sievietes bija tikušas līdz Benam.

-    Atvainojiet, ka aizkavējos, - viņš klusu sacīja. - Bija sensacionāli jaunumi slepkavības sakarā un…

-     Daudz netrūka, lai būtu sensacionāli jaunumi vēl par divām slepkavībām, - noteica Kellija. - Iesim projām no šejienes!

Taners apjucis noskatījās, kā Kellija, Daiena un Bens Robertss ar savu komandu garām Tanera vīriem iziet parkā.

Gaidīdams norādījumus, Herijs Flints pāri citiem palūkojās uz Taneru. Lēni pagrozīdams galvu, tas nodomāja: vēl nekas nav galā, maitas!

Daiena un Kellija kopā ar Benu Robertsu iekāpa automašīnā. Divi komandas furgoni brauca no aizmugures.

Roberts paskatījās uz Kelliju.

-    Vai tagad tu vari pastāstīt, kas īsti noticis?

-     Es priecātos, ja to varētu, Ben. Pagaidām par agru. Izstāstīšu, kad būs zināms, ko runāt. Apsolu.

-     Kellij, es esmu reportieris. Man jāzina…

-    Šodien tu ieradies kā draugs.

Roberts nopūtās.

-    Labi. Kur tu vēlies, lai tevi aizvedu?

-      Vai nevari mūs izlaist Četrdesmit otrās ielas un Taimsskvēra stūri? - Daiena sacīja.

-    Tiks izdarīts.

Pēc divdesmit minūtēm Kellija ar Daienu izkāpa no automašīnas. Kellija uzspieda Benam Robertsam uz vaiga skūpstu.

-      Paldies, Ben! Es to neaizmirsīšu. Mēs uzturēsim kontaktus.

-    Rūpējies par drošību!

Viņas pagriezās, pamāja ar roku un aizgāja.

-     Es jūtos kaila, - Kellija sacīja.

-     Kāpēc?

-     Daiena, mums nav neviena ieroča. Nekā. Vajadzīga pistole.

-    Mums ir smadzenes.

-     Vajadzīga pistole. Kāpēc mēs šeit esam? Ko tagad darīsim?

-    Jābeidz bēguļot. No šā brīža sāksim uzbrukt.

Kellija ieinteresēta paskatījās uz viņu.

-     Ko tas nozīmē?

-    Tas nozīmē, ka man apnicis būt par mērķi un medījumu. Mēs medīsim viņus, Kellij.

Kellija bridi raudzījās uz Daienu.

-    Mēs dosimies uzbrukumā KIG?

-     Pilnīgi pareizi.

-    Tu esi pārāk daudz salasījusies detektīvromānus. Kā mēs, pēc tavām domām, varam pieveikt pasaules lielāko zinātnieku sabiedrību?

-     Sākumā dabūsim visu to darbinieku vārdus, kuri miruši dažu pēdējo nedēļu laikā.

-    Kas tevi vedina uz domu, ka Marks un Ričards nav vienīgie?

-    Sludinājumā avīzē bija teikts "visi darbinieki", tāpēc jābūt vairāk nekā diviem.

-    Ak! Un kas šos vārdus nosauks?

-     Es tev parādīšu, - noteica Daiena.

Vienkāršās piekļuves interneta kafejnīca bija plaša datoru zāle ar vairāk nekā desmit kabīņu rindām, kas bija apgādātas ar četri simti personiskajiem datoriem, kuri gandrīz visi darbojās. Tā bija daļa no ķēdes, kas aptvēra visu pasauli.

Iegājusi pa durvīm, Daiena devās pie kases automāta, lai nopirktu stundu interneta laika.

Kad viņa atgriezās, Kellija pajautāja:

-    Ar ko sāksim?

-     Pajautāsim datoram.

Viņas atrada brīvu kabīni un apsēdās.

Kellija noskatījās, kā Daiena ieiet internetā.

-     Ko tu tagad dari?

-     Vispirms liekam "Google" sameklēt citu upuru - KIG darbinieku - vārdus.

Daiena uzrakstīja: www.google.com , pēc tam meklēšanas kritērijus: "Nekrologi" un "KIG".

Parādījās garš saraksts. Daiena meklēja avīžrakstus, kas atrodami tiešsaitē, un vairākus atrada. Viņa uzklikšķināja uz saitēm, kas savienoja ar pēdējā laika nekrologiem un citiem rakstiem. Viens raksts aizveda uz KIG Berlīnes nodaļu, un viņa iekļuva Web lapā.

-     Tas ir interesanti… Francis Ferbrugs.

-    Kas viņš ir?

-        Jājautā, kur viņš ir. Šķiet, ka cilvēks ir pazudis. Viņš strādājis KIG Berlīnes nodaļā, bet sieva noslēpumaini aizgājusi no dzīves.

Daiena uzklikšķināja uz citas saites un, mirkli vilcinājusies, paskatījās uz Kelliju.

-    Francijā - Marks Heriss.

Kellija dziļi ievilka elpu un pamāja.

-    Turpini!

Daiena nospieda vairākus taustiņus.

-    Denverā - Gērijs Reinoldss, bet Manhetenā, - Daienai aizlūza balss, - Ričards. - Viņa piecēlās. - Tas ir viss.

-     Ko nu? - Kellija noprasīja.

-    Mēģināsim izdomāt, kā šos gadījumus apvienot. Iesim!

Kvartāla vidū Kellija ar Daienu pagāja garām dator- veikalam.

-    Vienu mirkli! - ieminējās Kellija.

Daiena Kellijai pa pēdām veikalā piegāja pie menedžera.

-    Atvainojiet! Mani sauc Kellija Herisa. Esmu Tanera Kingslija palīdze. Jau šopēcpusdien mums vajadzīgi trīs duči pašu labāko un dārgāko datoru. Vai tas ir iespējams?

Menedžeris sāka starot.

-    Kāpēc ne… Protams, misis Herisa. Misteram Kingslijam visu, ko viņš vēlas. Protams, tik daudz nav uz vietas, taču mēs dabūsim no noliktavas. Es personiski par to parūpēšos. Samaksa skaidrā naudā vai jāieraksta rēķinā?

-    Samaksa pēc piegādes, - noteica Kellija.

Tiklīdz menedžeris aizgāja, Daiena noteica:

-    Kaut es būtu to iedomājusies agrāk!

Kellija pasmaidīja.

-    Vēl pagūsi.

-    Es iedomājos, ka gribēsiet tos redzēt, mister Kingslij. - Ketija Ordonesa iedeva viņam vairākas avīzes. To virsraksti vēstīja:

austrālijā plosās tornado.

pirmais austrāliju piemeklējušais tornado izpostījis duci ciematu.

cik liela bijusi nāves pļauja, nav zināms.

jaunās pasaules laika apstākļi rada neizpratni meteorologos.

ozona kārta samazinās.

Taners sacīja:

-    Nosūtiet tos senatorei Van Luvenai ar zīmīti: "Dārgā senatore Van Luvena, manuprāt, kavēties vairs nedrīkst. Ar vislabākajiem novēlējumiem Taners Kingslijs."

-     Labi, ser.

Taners atrāva skatienu no datora ekrāna, jo saklausīja skaņu, kas vēstīja, ka no informācijas tehnoloģiju nodaļas saņemts trauksmes signāls.

Taners savā informācijas tehnoloģijas nodaļā bija licis instalēt "zirnekļus", augsto tehnoloģiju programmatūru, kas, meklējot informāciju, pastāvīgi pārlūkoja internetu. Taners personiski bija ierīkojis zirnekļus, lai tie meklē cilvēkus, kuri ievāc delikātu informāciju par Ričarda Stīvensa un Marka Herisa nāvi, un tagad viņš ar interesi noraudzījās uz trauksmes signālu datora monitorā.

Viņš nospieda sakaru pogu.

-     Endrū, ienāc!

Endrū atradās savā kabinetā, vaļējām acīm sapņoja par nelaimes gadījumu un atcerējās. Viņš bija ģērbtuvē, lai uzvilktu armijas atsūtīto aizsargtērpu. Viņš gribēja noņemt tērpu no plaukta, bet turpat bija Taners, kas iedeva tērpu un gāzmasku. Velc šo! Tas nesīs tev veiksmi. Taners bija…

-     Endrū! Ienāc!

Endrū dzirdēja pavēli, piecēlās un lēni iegāja Tanera kabinetā.

-    Sēdies!

-     Labi, Taner. - Viņš apsēdās.

-     Tās maitas nupat ieskatījušās mūsu Berlīnes lapā. Vai zini, ko tas nozīmē?

-     Jā… es… nē.

Piezvanīja Tanera sekretāre.

-    Datori ir atvesti, mister Kingslij.

-     Kādi datori?

-    Tie, kurus pasūtījāt.

Neko nesaprazdams, Taners piecēlās un izgāja uzgaidāmajā telpā. Uz transporta ratiņiem bija sakrauti trīs duči datoru. Blakus stāvēja menedžeris un trīs vīri kombinezonos.

Ieraugot Taneru, menedžera seja atplauka.

-      Te ir tieši tas, ko prasījāt, mister Kingslij. Paši modernākie. Mēs ar prieku piegādāsim vēl…

Taners blenza uz datoru kaudzi.

-     Kas šos pasūtīja?

-    Jūsu palīdze Kellija Herisa. Viņa teica, ka tie vajadzīgi tūlīt, tāpēc…

-     Vediet atpakaļ! - Taners klusu noteica. - Vietā, uz kurieni viņa dosies, tie nebūs vajadzīgi.

Viņš pagriezās un iegāja atpakaļ kabinetā.

-     Endrū, vai vari iedomāties, kāpēc viņām bija vajadzīga mūsu tīkla lapa? Labi, es pateikšu. Viņas mēģina izsekot upurus un meklē to nāves iemeslus. - Taners apsēdās. - Lai to izdarītu, vajadzēs lidot uz Eiropu. Taču viņas tur nenokļūs.

-     Nē… - Endrū miegaini atsaucās.

-     Kā mēs viņas apstādināsim, Endrū?

Endrū pamāja.

-    Apstādināsim viņas…

Taners paskatījās uz brāli un nicīgi noteica:

-    Būtu labi, ja šeit būtu kāds, kuram smadzenes kārtībā, ar kuru parunāt.

Endrū noskatījās, kā Taners pieiet pie datora un apsēžas.

-     Sāksim ar to, ka iztukšosim viņu kontus. Mums ir viņu abu Sociālās nodrošināšanas numuri. - Runājot Taners rakstīja. - Daiena Stīvensa… - Viņš izmantoja mū- ķīzerprogrammu, kuru KIG bija sev instalējis, izstrādājot "Experian" programmu, kas savietojama ar Y2K sistēmu. Mūķīzerprogramma pavēra Taneram piekļuvi vietām, kurām netika klāt pat augstākā "Experian" vadība.

-      Skaties! "Experian" ir visa informācija par viņas banku kontiem, pensiju kontu, bankas kredītlīniju. Saprati?

Endrū samirkšķināja acis.

-    Jā, Taner, jā.

Taners pagriezās uz datora pusi.

-    Ievadīsim informāciju, ka kredītkartes ir nozagtas… Tagad to pašu izdarīsim ar Kelliju Herisu… Mūsu nākamais solis ir ieiešana Daienas bankas tīkla lapā. - Viņš iegāja lapā un uzklikšķināja uz saites ar uzrakstu "Kontu vadība".

Tad Taners ievadīja Daienas Stīvensas konta numuru, sociālā nodrošinājuma numura četrus pēdējos ciparus un dabūja piekļuvi. Ticis iekšā, viņš pārvietoja visu bilanci uz kredītlīniju, pēc tam atgriezās "Experian" kreditēšanas datu bāzē un atsauca kredītlīniju.

-     Endrū…

-     Jā, Taner.

-     Vai tu redzēji, ko es izdarīju? Es pārvietoju visus Daienas Stīvensas līdzekļus pie parādiem, kas jāiekasē no viņas. - Tanera balsī ieskanējās apmierinātība ar sevi. - Tagad to pašu izdarīsim ar Kelliju Herisu.

Beidzis darboties, Taners piecēlās un piegāja pie Endrū.

-     Tas nu ir izdarīts. Viņām nav vairs nedz naudas, nedz kredīta. Izkļūt no valsts viņas vairs nevar. Mēs esam noķēruši viņas lamatās. Ko tu domā par savu jaunāko brāli?

Endrū palocīja galvu.

-     Vakar televīzijā redzēju filmu par…

Taners saniknots sažņaudza roku dūrē un sita brālim pa seju ar tādu spēku, ka viņš nokrita no krēsla, ar skaļu blīkšķi atsizdamies pret sienu.

-    Maitas gabals! Klausies, kad es runāju ar tevi!

Durvis atsprāga vaļā, un kabinetā iesteidzās Ketija

Ordonesa, Tanera sekretāre.

-    Vai viss ir kārtībā, mister Kingslij?

Taners pagriezās pret viņu.

-    Jā. Nabaga Endrū pakrita.

-    Ak vai!

Divatā viņi uzcēla Endrū uz kājām.

-    Vai es nokritu?

-    Jā, Endrū, bet nu viss ir kārtībā, - Taners maigi noteica.

-     Mister Kingslij, vai jums neliekas, ka brālim labāk būtu dzīvot mājās? - Ketija Ordonesa čukstus pajautāja.

-    Protams, būtu, - Taners atbildēja, - tikai tas salauztu viņa sirdi. īstās mājas viņam ir šeit, un te es varu viņu pieskatīt.

Ketija Ordonesa apbrīnodama paskatījās uz Taneru.

-    Jūs esat brīnišķīgs cilvēks, mister Kingslij.

Viņš kautrīgi paraustīja plecus.

-     Katram jādara tas, kas viņa spēkos.

Pēc desmit minūtēm Tanera sekretāre atgriezās.

-    Ir laba ziņa, mister Kingslij. Šis fakss nupat pienāca no senatores Van Luvenas biroja.

-     Parādiet! - Taners izrāva faksu viņai no rokām.

Dārgais mister Kingslij!

Daru Jums zināmu, ka Senāta vides komiteja nolēmusi asignēt līdzekļus, lai nekavējoties paplašinātu pētījumus par globālo sasilšanu un tās novēršanu.

Jūsu senatore Van Luvena.

Trīsdesmit trešā nodala

♦

-     Vai pase tev ir? - Daiena noprasīja.

-    Svešā zemē to vienmēr nēsāju sev līdzi. - Kellija pateica un piebilda: - Pēdējā laikā tā kļuvusi sveša līdz nelabumam.

Daiena pamāja.

-     Mana pase ir bankas seifā. Es to paņemšu. Mums vajadzēs ari kādu drusciņu naudas.

Viņas iegāja bankā, Daiena nokāpa lejā uz glabātavu un atvēra seifu. Viņa izņēma pasi, ielika somā un uzkāpa augšā pie kasieres lodziņa.

-    Es vēlētos slēgt savu kontu.

-    Labi. Lūdzu, kāds ir jūsu uzvārds?

Daiena Stīvensa.

Kasiere pamāja ar galvu.

-     Lūdzu, mazliet pagaidiet! - Viņa piegāja pie skapjiem aiz muguras, atvēra atvilktni un sāka caurskatīt kartītes. Vienu izvilka, brīdi skatījās tajā, bet tad atgriezās pie Daienas.

-    Jūsu konts jau ir slēgts, misis Stīvensa.

Daiena papurināja galvu.

-    Nē. Tā noteikti ir kļūda. Man ir…

Kasiere nolika kartīti Daienai priekšā. Tajā bija rakstīts: "Konts slēgts. Iemesls: nāve."

Neticēdama savām acīm, Daiena paskatījās uz kasieri.

-    Vai es izskatos pēc miroņa?

-    Protams, nē! Atvainojiet! Ja gribat, lai piezvanu menedžerim, varu…

-     Nē! - Daiena piepeši atskārta, kas noticis, un viņai pār muguru pārskrēja trīsas. - Paldies, nē!

Daiena steidzīgi gāja uz izeju, kur gaidīja Kellija.

-    Vai dabūji pasi un naudu?

-    Dabūju pasi. Tie nelieši slēguši manu bankas kontu.

-     Kā viņi varēja…

-    Viņiem tas pavisam vienkārši izdarāms. Viņi ir KIG, mēs ne. - Daiena uz brīdi iegrima domās. - Ak mans Dievs!

-     Ko nu?

-     Man ātri jāpiezvana. - Daiena piesteidzās pie tālruņa, uzgrieza numuru un izvilka kredītkarti. Pēc maza brīža viņa runāja ar klerku. - Konts uz Daienas Stīvensas vārda. Tas derīgs…

-     Atvainojiet, misis Stīvensa! Te ir ieraksts, ka jūsu kredītkarte nozagta. Ja vēlaties iesniegt ziņojumu, dienas vai divu laikā varam izdot jaunu kredītkarti un…

-     Lai paliek! - Daiena nometa klausuli un atgriezās pie Kellijas. - Manas kredītkartes ir atsauktas.

Kellija dziļi ievilka elpu.

-    Tagad ir mana kārta šur tur piezvanīt.

Kellija runāja pa telefonu gandrīz pusstundu un atgriezās pie Daienas nikna kā lauvu mātīte.

-     Astoņkājis devis jaunu triecienu. Taču man vēl ir konts bankā Parīzē, tāpēc varu…

-     Mums nav tam laika. Tagad jātiek no šejienes projām. Cik naudas tev šobrīd ir?

-     Pietiekami, lai mēs varētu atgriezties Bruklinā. Un

tev?

-     Lai tiktu līdz Ņūdžersijai.

-    Tādā gadījumā esam lamatās. Tu saproti, kāpēc viņi tā rīkojušies, vai ne? Lai liegtu mums iespēju nokļūt Eiropā un noskaidrot patiesību.

-    Izskatās, ka viņiem tas izdevies.

-    Nē, nav izdevies. Mēs lidosim, - Kellija domīgi noteica.

-    Ar ko? Ar manu kosmosa kuģi? - Daiena skeptiski pajautāja.

-     Ar manējo.

Džozefs Berijs, Piektās avēnijas juvelierveikala vadītājs, noskatījās, kā Kellija ar Daienu nāk tuvāk, un veltīja abām profesionālu smaidu.

-     Vai varu palīdzēt?

-     Jā, - Kellija atbildēja. - Es vēlētos pārdot gredzenu. Tas…

Menedžera smaids izdzisa.

-     Atvainojiet, bet mēs neiepērkam juvelierizstrādājumus.

-    Ak! Tas ir ļoti slikti.

Džozefs Berijs jau grieza muguru. Kellija atvēra plaukstu. Tajā atradās liels smaragda gredzens.

-     Tas ir septiņu karātu smaragds ar trīs karātu briljantiem apkārt, iestrādāts platīnā.

Džozefs Berijs godbijīgi paskatījās uz gredzenu. Viņš paņēma juveliera lupu un ielika acī.

-    Tas ir brīnišķīgs, taču pastāv stingrs noteikums, ka…

-    Es vēlos par to dabūt divdesmit tūkstošus dolāru.

-    Jūs teicāt - divdesmit tūkstošus dolāru?

-     Jā. Skaidrā naudā.

Daiena visu vēroja.

-     Kellij…

Berijs vēlreiz paskatījās uz gredzenu un pamāja.

-     Es… domāju, ka varu to nokārtot. Vienu mirkli! - Viņš nozuda kabinetā aiz muguras.

-     Vai tu traka? Tevi aplaupa! - Daiena sacīja.

-    Tev tā liekas? Ja paliksim tepat, mūs nogalinās. Pasaki - cik vērtas ir mūsu dzīvības?

Daienai nebija, ko atbildēt.

Džozefs Berijs iznāca no kabineta smaidīgs.

-    Tūlīt nosūtīšu kādu pāri ielai uz banku, lai izņem naudu.

Daiena pagriezās pret Kelliju.

-    Es vēlētos, kaut tev nebūtu bijis tas jādara.

Kellija paraustīja plecus.

-     Tas ir tikai juvelierizstrādājums… - Viņa aizvēra acis.

Tas ir tikai juvelierizstrādājums…

Tā bija viņas dzimšanas diena. Iezvanījās tālrunis.

-     Labrīt, mīļā! - Zvanīja Marks.

-     Labrīt!

Viņa gaidīja Marku sakām: "Daudz laimes dzimšanas dienā!"

Taču viņš pateica:

-    Tev šodien nav jāstrādā. Vai tev patīk pārgājieni? Kaut ko tādu Kellija nebija gaidījusi. Viņa juta dziļu

vilšanos. Par dzimšanas dienu bija runāts pirms nedēļas. Markam saruna bija izkritusi no prāta. -Jā.

-    Ko tu saki par nelielu pārgājienu šorīt?

-     Labi.

-    Pusstundas laikā pēc tevis iegriezīšos.

-     Es būšu sagatavojusies.

-    Uz kurieni dosimies? - Kellija painteresējās, jau sēžot automašīnā.

Viņi bija saģērbušies pārgājienam.

-     Fontenblo apkārtnē ir brīnišķīgas takas.

-    Jā? Vai tu bieži uz turieni ej?

-    Gāju uz turieni, kad gribējās aizbēgt.

Kellija veltīja Markam neizpratnes pilnu skatienu.

-    No kā aizbēgt? Marks kavējās ar atbildi.

-     No vientulības. Tur nejutos tik vientuļš. - Viņš paskatījās uz Kelliju un pasmaidīja. - Kopš iepazinos ar tevi, neesmu tur bijis.

Fontenblo, grezno karaļa pili uz dienvidaustrumiem no Parīzes, no visām pusēm ieskāva mežs.

Brīnišķīgajam karaļa īpašumam parādoties tālumā, Marks sacīja:

-     Pilī dzīvojuši daudzi karaļi ar Ludviķa vārdu, sākot ar Ludviķi Ceturto.

-     Patiešām? - Kellija paskatījās uz Marku un nodomāja: interesanti, vai tajā laikā bija dzimšanas dienas apsveikuma kartītes? Cik labi, ja viņš būtu man iedevis šādu kartīti. Es uzvedos kā skolniece.

Automašīna iebrauca pils teritorijā. Marks apstājās vienā no stāvvietām.

Pēc izkāpšanas no mašīnas ejot uz mežu, Marks pajautāja:

-    Vai tu jūdzi vari noiet?

Kellija iesmējās.

-    Katru dienu pa "mēli" es nostaigāju vairāk.

Marks saņēma viņu aiz rokas.

-    Labi. Iesim!

-    Es eju tev līdzi.

Pagājuši garām vairākām cēlām ēkām, viņi nonāca mežā. Viņi bija vieni paši senu lauku zaļumā, starp leģendām apvītiem veciem kokiem. Diena bija saules pielijuši, vējš - silts un maigs, virs galvas dzidras debesis.

-     Vai te nav skaisti? - Marks pajautāja.

-    Te ir ļoti jauki, Mark.

-     Priecājos, ka tev ir brīva diena.

Kellija kaut ko atcerējās.

-    Vai tad tev šodien nav jābūt darbā?

-    Es nolēmu paņemt brīvu dienu.

-Ak!

Viņi arvien vairāk iedziļinājās noslēpumu pilnajā mežā.

Pēc piecpadsmit minūtēm Kellija pajautāja:

-    Cik tālu tu gribi iet?

-    Tur priekšā ir kāda manis iemīļota vieta. Esam jau gandrīz klāt.

Pēc dažām minūtēm viņi izgāja klajumā ar milzīgu ozolu tā vidū.

-     Esam atnākuši, - Marks paziņoja.

-    Te ir tāds miers…

Šķita, ka kokā kaut kas viegli iegriezts. Kellija piegāja pie tā un izlasīja: DAUDZ LAIMES DZIMŠANAS DIENĀ, KELLIJ!

Nespēdama parunāt, viņa skatījās uz Marku.

-    Mark, mīļais, paldies!

Tātad viņš neko nebija aizmirsis.

-    Man liekas, tur kaut kas var būt paslēpts.

-      Kokā? - Kellija piegāja pie ozola. Acu augstumā tajā bija dobums. Iebāzusi tajā roku, viņa sataustīja nelielu paciņu un to izvilka. Izrādījās, tā bija dāvanu kastīte. - Kas…

-    Taisi vaļā!

Kad Kellija atvēra kastīti, viņai iepletās acis. Kastītē atradās gredzens ar platīnā iestrādātu septiņu karātu smaragdu, kuru ieskāva trīs karātu briljanti. Kellija skatījās un neticēja savām acīm. Tad viņa pagriezās un apskāva Marku.

-     Tāda dāvana ir pārlieku dāsna.

-    Ja tu palūgtu, es dāvātu tev Mēnesi. Kellij, es mīlu tevi.

Nekad vēl nebijušā labsajūtā viņa piekļāvās pie Marka. Un tad viņa pateica ko tādu, ko bija domājusi, ka nekad nevienam neteiks.

-    Ari es tevi mīlu, mīļais.

Viņš staroja.

-     Apprecēsimies tūlīt. Mēs…

-     Nē! - Tas atskanēja kā pātagas cirtiens.

Marks jutās pārsteigts.

-     Kāpēc?

-    Tas nav iespējams.

-    Kellij, vai tu netici, ka mīlu tevi?

-    Ticu.

-    Vai tu mīli mani?

-Jā.

-    Taču preceties ar mani tu negribi?

-    Gribu, taču es… nevaru.

-     Nesaprotu. Kāpēc tā?

Marka skatienā bija apjukums. Kellija saprata, ka bridi, kad izstāstīs par savu traumatisko pieredzi, Marks nekad vairs negribēs viņu redzēt.

-    Es… es nekad nevarēšu būt tev īsta sieva.

-    Ko tu ar to gribi teikt?

Par tik smagām lietām Kellijai nekad vēl nebija nācies runāt.

-     Mark, mums nevarēs būt sekss. Astoņu gadu vecumā es tiku izvarota. - Pievērsusi skatienu vienaldzīgiem kokiem, viņa izstāstīja pirmajam vīrietim, kuru bija iemīlējusi, par savu nožēlojamo dzīves pieredzi. - Sekss mani neinteresē. Jau doma par to man izraisa riebumu. Tas baida mani. Es… esmu sieviete tikai daļēji. Esmu krople.

Kellija juta Marka roku uz savējās.

-    Jūtu tev līdzi, Kellij. Tam vajadzēja būt briesmīgi.

Kellija klusēja.

-    Sekss ģimenes dzīvē ir ļoti svarīgs, - sacīja Marks.

Kellija pamāja, kodīdama lūpas. Viņa zināja, ko

Marks tagad teiks.

-    Es, bez šaubām, saprotu, kāpēc tu nevēlies…

-      Bet ne jau tas laulības dzīvē ir galvenais. Cilvēki precas, lai pavadītu dzīvi kopā ar citu cilvēku, ko mīl, lai būtu ar ko parunāt, lai būtu kāds, ar ko dalīties labajās un ļaunajās dienās.

Viņa klausījās apstulbusi un baidījās noticēt tam, ko dzird.

-     Sekss galu galā aiziet, Kellij, bet īsta mīlestība paliek. Es mīlu tavu sirdi un dvēseli. Gribu pavadīt atlikušo mūžu kopā ar tevi. Bez seksa varu iztikt.

Kellija mēģināja apvaldīt trīsas balsī.

-    Nē, Mark… es nedrīkstu to pieļaut.

-     Kāpēc?

-    Tāpēc, ka pienāks diena, kad tu to nožēlosi. Tu iemīlēsi citu, kura dos… to, ko es nespēju, tu mani pametīsi… un sirds man lūzīs.

Marks izstiepa rokas, apskāva Kelliju un piespieda sev cieši klāt.

-     Vai zini, kāpēc nekad tevi nepametīšu? Tāpēc, ka tu esi manis labākā daļa. Mēs precēsimies.

Kellija ieskatījās viņam acīs.

-    Mark… vai tu apzinies, ko dari…

Marks pasmaidīja un atbildēja:

-     Manuprāt, tu varētu to pateikt citādi.

Kellija smiedamās viņu apskāva.

-    Ak, mīļais, vai esi pārliecināts…

Viņš staroja.

-    Esmu pārliecināts. Ko teiksi?

Kellija juta, ka pa vaigiem ripo asaras.

-    Es teikšu… jā.

Marks uzmauca viņai uz pirksta smaragda gredzenu. Pēc tam abi ilgi stāvēja apskāvušies.

-     Rīt no rīta tev jāaizved mani uz salonu un jāiepazīstas ar dažām modelēm, ar kurām kopā strādāju, - Kellija sacīja.

-    Man likās, noteikumi aizliedz…

-    Noteikumi ir mainīti.

Marks staroja.

-    Es sameklēšu tiesnesi, kas svētdien mūs sareģistrēs.

Kad nākamās dienas rītā Kellija ar Marku ieradās salonā, Kellija norādīja uz debesīm.

-    Izskatās, ka būs lietus. Visiem patīk runāt par laiku, tikai neviens neko tam nevar izdarīt.

Marks pameta uz viņu dīvainu skatienu.

Kellija redzēja, ka Marka sejas izteiksme pārvēršas.

-    Ak, atvaino! Nodrāzti vārdi, vai ne?

Marks neko neteica.

Kellijai ierodoties, ģērbtuvē atradās kāds pusducis modeļu.

-    Gribu jums kaut ko paziņot. Svētdien es precos un aicinu jūs visas uz kāzām.

Acumirklī istaba sāka čalot.

-    Vai ar to noslēpumaino skaistuli, ar kuru tu neļāvi mums iepazīties?

-    Vai mēs viņu pazīstam?

-    Kā viņš izskatās?

-    Kā Kerijs Grānts jaunībā, - Kellija lepni atteica.

-    Oho! Kad mēs varēsim ar viņu iepazīties?

-     Tūlīt. Viņš ir tepat. - Kellija plati atvēra durvis. - Ienāc, mīļais!

Marks iegāja istabā, un acumirklī iestājās klusums. Kāda modele paskatījās uz Marku un klusu noteica:

-    Vai tas ir joks?

-    Nekas cits tas nevar būt.

Marks Heriss bija necila izskata vīrietis ar paplānu pelēku matu cekulu, pēdu mazāks par Kelliju.

Kad pirmais šoks bija pārvarēts, modeles apstāja jauno līgavu un līgavaini, lai apsveiktu.

-     Brīnišķīga jauna ziņa.

-     Mēs esam sajūsminātas par tevi.

-    Esmu pārliecināta, ka kopā jūs būsiet laimīgi.

Noklausījušies apsveikumus, Kellija ar Marku devās

projām. Ejot pa gaiteni, Marks pajautāja:

-    Kā tev liekas, vai es viņām iepatikos?

Kellija pasmaidīja.

-     Par to nav jāšaubās. Kā tāds cilvēks kā tu var nepatikt? - Viņa apstājās. - Ai!

-     Kas notika?

-      Esmu uz vāka vienam nupat iznākušam modes žurnālam. Gribu tev parādīt. Tūlīt būšu atpakaļ.

Kellija devās atpakaļ uz ģērbtuvi. Piegājusi pie durvīm, viņa dzirdēja kādu balsi sakām:

-    Vai Kellija patiešām domā ar viņu precēties?

Kellija apstājās un ieklausījās.

-    Droši vien zaudējusi prātu.

-     Esmu redzējusi viņu noraidām vienu otru pasaules skaistāko, arī bagātāko vīrieti. Ko Kellija viņā atradusi?

Ierunājās modele, kas visu laiku bija klusējusi.

-    Viss ir pagalam vienkārši, - viņa sacīja.

-     Proti?

-    Jūs smiesieties. - Viņa nesteidzās ar atbildi.

-    Saki vien!

-     Vai esat kādreiz dzirdējušas frāzi "skatīties ar iemīlējušos cilvēka acīm"?

Neviena neiesmējās.

Kāzas notika Parīzē, Tieslietu ministrijā, un līgavas māsas bija visas modeles. Ārā uz ielas stāvēja liels tādu cilvēku pūlis, kas bija padzirdējuši par modeles Kellijas kāzām. Reportieri bija pilnā sastāvā.

Sems Medovss bija par vedējtēvu.

-     Uz kurieni tu dosies pavadīt medusmēnesi? - Medovss pajautāja.

Marks ar Kelliju saskatījās. Par medusmēnesi nebija pat domāts.

-       Zini… - Marks nosauca vietu uz labu laimi. - Sanktmorica.

Kellija neomulīgi pasmaidīja.

-     Jā. Sanktmorica.

Neviens no viņiem Sanktmoricā nebija bijis, un, ieraugot majestātiskos kalnus un leknās, zaļās ielejas, abiem aizrāvās elpa.

Viesnīca "Badrutt's Palace" atradās augstā kalnā. Marks jau iepriekš bija pieteicis numuru, un ierodoties viņus sagaidīja viesnīcas pārzinis.

-      Labdien, mister un misis Herisa! Medusmēneša apartamenti jau sagatavoti.

Marks brīdi stāvēja kluss.

-    Vai jūs… vai nevarat ielikt numurā divas gultas?

-     Divas gultas? - pārzinis neizteiksmīgi noprasīja.

-     Jā… lūdzu.

-     Kāpēc ne… protams.

-    Pateicos! - Marks pievērsās Kellijai. - Te ir daudz interesanta, ko apskatīt. Engadinas muzejs, druīdu akmens, Svētā Maurīcija avots, krītošais tornis…

Kad Marks ar Kelliju palika numurā vieni paši, Marks sacīja:

-    Mīļā, es nevēlos, lai tu justos neērti. Tā rīkosimies vienkārši tādēļ, lai neizplatītu baumas. Mums jāpavada kopā viss mūžs. Un tas, ko kopīgi dalīsim, ir daudz svarīgāks nekā fiziskais. Vienkārši vēlos būt kopā ar tevi un lai tu būtu kopā ar mani.

Kellija apskāva viņu.

-    Es… es pat nezinu, ko teikt.

Marks pasmaidīja.

-     Nekas tev nav jāsaka.

Viņi lejā paēda vakariņas un atgriezās savā numurā. Galvenajā guļamistabā bija ieliktas divas gultas.

-    Vai uzmetīsim monētu?

Kellija pasmaidīja.

-    Nē, izvēlies tu, kuru gribi.

Kad Kellija pēc piecpadsmit minūtēm iznāca no vannas istabas, Marks jau bija gultā.

Kellija piegāja pie viņa un apsēdās uz gultas malas.

-    Mark, vai esi drošs, ka tevi tas apmierina?

-    Ne par ko dzīvē neesmu bijis tik drošs. Arlabunakti, mana skaistā mīļotā!

-    Arlabunakti!

Kellija iekāpa gultā, apgūlās un iegrima domās. Viņa no jauna pārdzīvoja nakti, kas bija pārvērtusi dzīvi. Kuš! Lai nebūtu ne skaņas… Ja izstāstīsi mātei, es atgriezīšos un viņu nogalināšu. Šā briesmoņa nodarījums bija sagandējis visu viņas mūžu. Tas vīrietis viņā bija kaut ko nogalinājis, viešot bailes no tumsas… no vīriešiem… no mīlestības. Viņš bija Kelliju pakļāvis tumsas varai. Es to vairs nepie-

ļaušu. Nekad vairs. Uzvirmoja gadu gadiem nomāktās jūtas, mostošā kaislība un pārrāva aizsprostu. Kellija paskatījās uz Marku un piepeši juta, ka neprātīgi grib viņu. Viņa nosvieda segas un piegāja pie Marka gultas.

-     Pavirzies, - viņa nočukstēja.

Marks aiz pārsteiguma piecēlās sēdus.

-    Tu teici… tu teici, ka nevēlies redzēt mani savā gultā, un es…

-    Taču es neteicu, ka nevaru būt tavā gultā, - Kellija maigi atbildēja.

Kellija noskatījās, kā pārmainās Marka seja, kad viņa novilka naktskreklu un ieslīdēja gultā blakus.

-    Mīli mani, - viņa nočukstēja.

-    Ak, Kellij, jā!

Sākumā viņš bija maigs. Pārāk maigs. Slūžas bija vaļā, un Kellija juta neatvairāmas alkas. Viņa atdevās kā neprātīga un savā mūžā nekad vēl nebija jutusies tik brīnišķīgi.

Kad abi atpūzdamies gulēja viens otra rokās, Kellija pajautāja:

-    Vai atceries sarakstu, kuru man rādīji?

-Jā.

-    Vari to izmest, - viņa maigi noteica.

Marks plati pasmaidīja.

-     Es gan biju muļķe, - Kellija noteica. Viņa pievilka Marku cieši klāt, viņi sarunājās, mīlējās atkal un beidzot abi palika bez spēka.

-    Es izslēgšu gaismu, - sacīja Marks.

Kellija saspringa un aizmiedza acis. Viņa jau gribēja teikt, ka nevajag, taču, sajutusi sev cieši blakus srlto, sargājošo augumu, neiebilda.

Kad Marks izslēdza gaismu, Kellija atvēra acis.

Viņai no tumsas vairs nebija bail. Viņa…

-    Kellij! Kellij!

Viņa tika izrauta no sapņu pasaules. Kellija pacēla acis un atkal bija Ņujorkā, Piektās avēnijas juvelierveika- lā, bet Džozefs Berijs sniedza biezu aploksni.

-    Lūdzu! Divdesmit tūkstoši dolāru simt dolāru banknotēs, kā lūdzāt.

Kellija atguva orientēšanās spēju tikai pēc brīža.

-     Pateicos!

Viņa attaisīja aploksni, izņēma desmit tūkstošus dolāru un iedeva Daienai.

Daiena neizpratnē skatījās.

-     Ko tas nozīmē?

-    Tā ir tava puse.

-     Par ko? Es nevaru…

-     Vēlāk varēsi atdot. - Kellija paraustīja plecus. - Ja vien būsim šaisaulē. Ja nebūsim, man neko vairs nevajadzēs. Tagad padomāsim, kā no šejienes tikt projām.

Trīsdesmit ceturtā nodala

*

Leksingtonas avēnijā Daiena apstādināja taksometru.

-    Uz kurieni brauksim?

-    Uz Lagvārdijas lidostu.

Kellija paskatījās uz Daienu ar izbrīnu.

-    Vai tu nezini, ka tiek novērotas visas lidostas?

-    Ceru, ka tā patiešām ir.

-    Ko tu… - Kellija novaidējās. - Tev ir kāds plāns, vai ne? Daiena viegli uzsita Kellijai pa roku un pasmaidīja.

-    Tieši tā.

Lagvārdijas lidostā Kellija sekoja Daienai uz "US Air- ways" biļešu kasēm. Aģente aiz letes teica:

-     Labrīt! Vai varu palīdzēt? Daiena pasmaidīja.

-    Jā. Mēs vēlētos divas otrās klases biļetes uz Losan- dželosu.

-    Kad vēlaties izlidot?

-   Ar pirmo iespējamo reisu. Mūs sauc Daiena Stīvensa un Kellija Herisa.

Kellija sāpīgi saviebās.

Biļešu aģente pārbaudīja sarakstu.

-    Reģistrācija uz nākamo reisu ir divos piecpadsmit.

-    Lieliski. - Daiena paskatījās uz Kelliju.

Kellijai izdevās izspiest vieglu smaidu.

-    Lieliski.

-    Maksāsiet skaidrā naudā vai ar kredītkarti?

-     Skaidrā naudā. - Daiena pasniedza naudu.

Ejot projām, Kellija pajautāja:

-    Kāpēc mēs nepaceļam plakātu, kas ar neona burtiem vēsta Kingslijam, ka esam šeit?

-     Tu pārāk daudz uztraucies, - Daiena sacīja.

Viņas gāja garām "American Airlines" kasēm. Daiena

apstājās un piegāja pie biļešu aģentes.

-     Mēs vēlētos divas otrās klases biļetes uz nākamo Maiami reisu.

-     Labi. - Biļešu aģente pārbaudīja sarakstu. - Reģistrācija pēc trim stundām.

-    Ļoti labi. Mūs sauc Daiena Stīvensa un Kellija Herisa.

Kellija uz brīdi aizvēra acis.

-    Ar kredītkarti vai naudu?

-     Ar naudu.

Daiena samaksāja, un aģente iedeva biļetes.

-    Vai tā mēs gribam apvest ap stūri tos ģēnijus? - Kellija noprasīja. - Tā nevar piemuļķot pat desmit gadus vecu bērnu.

Daiena sāka iet uz lidostas izejas pusi. Kellija steidzās nopakaļ.

-     Kur mēs ejam?

-     Mēs ejam uz…

-    Lai paliek! Nez vai gribu to zināt.

Pie lidostas stāvēja taksometru rinda. Abām sievietēm iznākot no lidostas, viens taksometrs pameta rindu un piebrauca pie izejas. Kellija ar Daienu iekāpa mašīnā.

-     Lūdzu, uz kurieni?

-    Uz Kenedija lidostu.

-    Nezinu, vai tā izdosies viņiem sajaukt prātu, bet es neko vairs nesaprotu. Un tomēr man gribas kādu ieroci, lai varam aizsargāties, - Kellija noteica.

-     Nezinu, kur te lai atrod kādu haubici.

Daiena paliecās uz priekšu, lai apskatītu fotogrāfiju uz šofera identifikācijas kartes. Mario Silva.

-    Mister Silva, vai varat mūs aizvest uz Kenedija lidostu tā, ka neviens neizseko?

Spogulī kļuva redzams plats šofera smaids.

-    Jūs esat iekāpušas īstajā mašīnā, lēdijas.

šoferis nospieda gāzes pedāli un strauji apgriezās pretējā virzienā. Pirmajā krustojumā viņš nobrauca pusi no ielas garuma, pēc tam strauji iegriezās alejā.

Sievietes paskatījās pa aizmugurējo logu. Aiz viņiem nebija nevienas automašīnas.

Mario Silvas smaids kļuva vēl platāks.

-     Viss kārtībā?

-     Kārtībā, - Kellija atbildēja.

Nākamo pusstundu Mario Silva izdarīja negaidītus pagriezienus un, pārbaudīdams, vai neviens neseko, iegriezās mazās sānieliņās. Beidzot taksometrs piestāja pie Kenedija lidostas galvenās ieejas.

-    Esam klāt, - Mario Silva triumfēdams pavēstīja.

Daiena izņēma no somiņas vairākas naudaszīmes.

-    Tur ir kaut kas pa virsu.

Šoferis paņēma naudu un pasmaidīja.

-    Paldies! - Viņš iesēdās mašīnā un noskatījās, kā pasažieres ieiet Kenedija lidostas ēkā. Tiklīdz viņas nozuda skatienam, Mario Silva paņēma rokās mobilo tālruni.

-     Taners Kingslijs.

"Delta" aviolīniju kasēs aģente uzmeta skatienu sarakstam.

-    Jā, ir divas biļetes uz jums vajadzīgo reisu. Lidmašīna izlido piecos piecdesmit pēcpusdienā. Uz stundu nolaižas Madridē, bet Barselonā ielido deviņos divdesmit no rīta.

-     Mūs tas apmierina, - noteica Daiena.

-     Maksāsiet ar kredītkarti vai skaidrā naudā?

-    Ar naudu.

Daiena iedeva biļešu aģentei naudu un uzrunāja Kelliju:

-    Pagaidīsim atpūtas telpā!

Pēc pusstundas Herijs Flints sazinājās pa mobilo tālruni ar Taneru.

-     Esmu ieguvis jūsu prasīto informāciju. Viņas lido ar "Delta" lidmašīnu uz Barselonu no Kenedija lidostas šovakar piecos piecdesmit, uz vienu stundu nolaižoties Madridē. Barselonā tā ielidos deviņos divdesmit no rīta.

-     Labi. Mister Flint, lidojiet ar sabiedrības lidmašīnu

uz Barselonu un tur abas sagaidiet! Paļaujos uz jums, ka pratīsiet sarīkot siltu sagaidīšanu.

Taneram noliekot klausuli, kabinetā ienāca Endrū ar pogcaurumā iespraustu ziedu.

-    Te būs saraksti…

-     Pie joda, kas tev tas?

Endrū apjucis stāvēja.

-     Tu lūdzi atnest…

-    Es runāju par tavu muļķīgo ziedu.

Endrū seja apskaidrojās.

-     Iespraudu uz tavām kāzām. Būšu tavs vedējs.

Taners savilka pieri grumbās.

-     Pie joda, ko tu… - Piepeši viņš saprata. - Tas notika pirms septiņiem gadiem, kretīn, turklāt kāzu nebija. Tagad vācies no šejienes ārā!

Endrū stāvēja kā apstulbis un mēģināja saprast, kas notiek.

-     Ārā!

Taners noskatījās, kā brālis iziet no kabineta. Nāksies viņu kaut kur ielikt, viņš nodomāja. Tas laiks tuvojas.

Lidmašīna pacēlās gaisā mierīgi, bez starpgadījumiem un uzņēma kursu uz Barselonu.

Kellija iluminatorā noskatījās uz tālumā izgaistošo Ņujorku.

-    Tev šķiet, ka mums izdosies nozust?

Daiena papurināja galvu.

-     Nē. Agrāk vai vēlāk viņi atradīs iespēju mūs izsekot. Taču mēs vismaz būsim tur. - Viņa izvilka no somiņas datorizdruku un sāka pētīt. - Sonja Ferbruge, Berlīnē, mirusi, viņas vīrs pazudis… Gērijs Reinoldss no Denveras… - Viņa vilcinājās. - Marks un Ričards…

Kellija paskatījās uz izdruku.

-    Tātad mēs dodamies uz Parīzi, Berlīni, Denveru un pēc tam atkal uz Ņujorku.

-     Pareizi. Francijas robežu šķērsosim pie Sansebast- janas.

Kellija gaidīja brīdi, kad atkal būs Parīzē. Gribējās aprunāties ar Semu Medovsu. Viņa juta, ka Sems palīdzēs. Un Eņģelītis gaidīs.

-     Vai kādreiz esi bijusi Spānijā?

-     Marks vienreiz uz turieni aizveda. Tas bija vis… - Kellija apklusa uz ilgāku laiku. - Vai tu zini, ar kādu problēmu man būs jāsastopas līdz mūža galam, Daiena? Visā plašajā pasaulē nav neviena cita tāda kā Marks. Zini, bērnībā cilvēks lasa par cilvēkiem, kas iemīlas un kam pasaule piepeši pārvēršas kā uz burvja mājienu. To var teikt par manu un Marka laulību. - Viņa palūkojās uz Daienu. - Droši vien ko līdzīgu tu juti pret Ričardu.

-    Jā, - Daiena klusu noteica.

-     Kā Marks izskatījās? - Viņa gribēja zināt.

Kellija pasmaidīja.

-     Viņam piemita tāda kā brīnišķīga bērnišķība. Man vienmēr likās, ka viņam ir bērna prāts un ģēnija smadzenes. - Kellija viegli iesmējās.

-     Kas?

-    To var teikt arī par ģērbšanās stilu. Uz pirmo tikšanos viņš ieradās slikti pieguļošā pelēkā uzvalkā, brūnās kurpēs un zaļā kreklā ar spilgti sarkanu kaklasaiti. Pēc apprecēšanās es parūpējos, lai viņš ģērbjas, kā pienākas. - Kellija apklusa. Ierunājoties no jauna, viņas balss aizžņaudzās. - Vai gribi, lai kaut ko pasaku? Es atdotu visu, lai atkal varētu redzēt Marku tajā pašā pelēkajā uzvalkā, brūnajās kurpēs un zaļajā kreklā ar spilgti sarkano kaklasaiti. - Acis viņai kļuva miklas. - Marks mēdza mani pārsteigt ar dāvanām. Taču pati lielākā dāvana ir tā, ka viņš iemācīja mani mīlēt. - Kellija nosusināja acis ar mutautiņu. - Pastāsti par Ričardu!

Daiena pasmaidīja.

-     Viņš bija romantiķis. Vakarā ejot gultā, viņš mēdza teikt: "Nospied manu slepeno podziņu!" - un smējās, un sacīja: "Priecājos, ka neviens to neieraksta lentē." - Viņa paskatījās uz Kelliju un noteica: - Ar slepeno podziņu atslēdza tālruni. Ričards stāstīja, ka atrodamies pilī, esam vieni paši un tālruņa podziņa ir grāvis, kas šķir no pasaules. - Daienai kaut kas ienāca prātā, un viņa iesmējās. - Viņš bija izcils zinātnieks, un viņam patika labot visu, kas mājās salūzis. Viņš laboja tekošus krānus, novērsa īssavienojumus, un vienmēr man vajadzēja izsaukt meistarus, lai salabo to, ko labojis Ričards. Nekad es viņam to neteicu.

Viņas runājās gandrīz līdz pusnaktij.

Daiena atskārta, ka viņas pirmo reizi runā par vīriem. Šķita, ka abu starpā izgaisusi neredzamā barjera.

Kellija nožāvājās.

-    Labāk pagulēsim. Nojaušu, ka rītdiena būs satraukumu pilna.

Viņa nevarēja pat iedomāties, cik tā būs satraucoša.

Barselonā Herijs Flints Elpratas lidostā spraucās cauri pūlim, lai piekļūtu pie lielā stikla loga, pa kuru varēja redzēt skrejceļu. Viņš pagrieza galvu, lai ieskatītos paziņojumu dēlī par lidmašīnu izlidošanu un ielidošanu. Lidmašīnai no Ņujorkas bija jānolaižas pēc trīsdesmit minūtēm. Viss ritēja pēc plāna. Flints sēdēja un gaidīja.

Pēc pusstundas Ņujorkas lidmašīna nolaidās, un pasažieri kāpa ārā. Viņi šķita satraukušies - šis bija tipisks reiss, kurā ietilpa bezrūpīgi tūristi, ceļojoši tirgotāji, bērni un jaunie pāri, kas bauda medusmēnesi. Flints uzmanījās, lai, vērojot uz lidostu nākošo ceļotāju straumi, nebūtu redzams. Galu galā straume izsīka, un viņš sarauca pieri. No Daienas un Kellijas nebija ne miņas. Flints nogaidīja vēl piecas minūtes, tad devās uz iekāpšanas vārtiem.

-    Ser, tur nedrīkst.

Flints atcirta:

-     Aviācijas administrācija. Nacionālās drošības dienests saņēmis informāciju, ka lidmašīnas tualetē noslēpts sainis. Man pavēlēts nekavējoties to pārbaudīt.

Flints gāja uz lidmašīnu. Pieejot pie tās, apkalpe jau kāpa ārā.

-     Vai varu palīdzēt? - apkalpotāja jautāja.

-    FAA inspekcija, - Flints atbildēja.

Viņš iegāja pa trapu lidmašīnā. Nebija redzams neviens pasažieris.

-     Vai ir kāda problēma? - apkalpotāja jautāja.

-    Jā. Iespējams, ka lidmašīnā atrodas bumba.

Viņa noskatījās, kā Flints aiziet līdz salona galam un atver atpūtas telpas durvis. Salonā neviena nebija.

Sievietes bija izgaisušas.

-    Lidmašīnā viņas nebija, mister Kingslij.

Tanera balsī ieskanējās bīstami maigi toņi.

-    Mister Flint, vai jūs redzējāt viņas iekāpjam lidmašīnā?

-    Jā, ser.

-    Un, lidmašīnai paceļoties, viņas tajā bija?

-    Jā, ser.

-     Tādā gadījumā var droši secināt, ka viņas bez izpletņa izlēkušas no lidmašīnas vai nu Atlantijas okeāna vidū, vai arī izkāpušas Madridē. Piekrītat?

-     Protams, mister Kingslij. Taču…

-     Pateicos! Tas nozīmē, ka viņas dosies no Madrides uz Franciju cauri Sansebastjanai. - Taners ieturēja pauzi. - Viņas var izmantot vienu no četrām iespējām: lidot no Barselonas ar citu lidmašīnu, braukt ar vilcienu, autobusu vai vieglo automašīnu. - Taners bridi domāja. - Viņas var iedomāties, ka autobusi, lidmašīnas un vilcieni ierobežo pārvietošanās brīvību. Loģika saka priekšā, ka viņas brauks ar mašīnu uz Francijas robežu Sansebast- janā.

-    Ja…

-     Nepārtrauciet mani, mister Flint! Braucienam no Madrides līdz Sansebastjanai vajadzīgas kādas piecas stundas. Rīkojieties tā! Lidojiet uz Madridi! Lidostā pārbaudiet visas automašīnu nomas. Noskaidrojiet, kādu automašīnu viņas noīrējušas - krāsu, marku, visu pārējo, kas iespējams.

-    Jā, ser.

-     Pēc tam lidojiet atpakaļ uz Barselonu un paņemiet nomā automašīnu - labi lielu. Iekārtojieties Sansebastja- nas automaģistrāles malā un gaidiet! Es nevēlos, ka viņas nokļūst līdz robežai. Un, mister Flint…

-    Jā, ser.

-     Iegaumējiet - tam jāizskatās kā nelaimes gadījumam.

Trīsdesmit Piektā nodala

♦

Daiena ar Kelliju bija Madrides lidostā Barahā. Tur nomā varēja paņemt automašīnu no "Hertz", "Europe Car", "Avis" vai kādas citas firmas, taču viņas izvēlējās mazāk pazīstamo "Alesa".

-    Kā visātrāk var nokļūt līdz Sansebastjanai? - Daiena pajautāja.

-    Tas ir ļoti vienkārši, senora. Pie Odarribijas jāizbrauc uz N-l ceļa, kas ved uz Francijas robežu, pēc tam taisni vien līdz Sansebastjanai. Četru līdz piecu stundu brauciens.

-     Gracias!

Un Kellija ar Daienu devās ceļā.

Pēc KIG privātās lidmašīnas nolaišanās stundu vēlāk Madridē Herijs Flints apstaigāja automašīnu nomas punktus.

-     Man bija jāsagaida māsa ar draudzeni, draudzene ir žilbinoša afroamerikāniete, taču es nokavēju. Viņas atlidoja ar "Delta" reisu deviņos un divdesmit minūtēs no Ņujorkas. Vai viņas pie jums nav iznomājušas mašīnu?

-     Nē, sefior…

-    Nē, senor…

-     Nē, senor…

Pie "Alesa" nomas punkta Flintam uzsmaidīja veiksme.

-    Ak jā, senor. Es labi atceros. Viņas…

-     Vai atceraties, ko viņas iznomāja?

-     Pežo.

-     Kādā krāsā?

-    Sarkanā. Tas bija mūsu vienīgais…

-     Vai neatceraties automašīnas numuru?

-    Protams. Vienu mirklīti!

Flints noskatījās, kā darbinieks atver grāmatu, lai pārbaudītu.

Viņš iedeva automašīnas numuru Flintam.

-    Ceru, ka atradīsiet viņas.

-     Katrā ziņā.

Pēc desmit minūtēm Flints jau lidoja atpakaļ uz Barselonu. Viņš noīrēs mašīnu, sagaidīs sarkano "Peugeot", sekos līdz vietai, kur nav satiksmes, nogrūdīs mašīnu no ceļa un pārliecināsies, ka viņas dabūjušas galu.

Daiena ar Kelliju bija tikai pusstundas brauciena attālumā no Sansebastjanas. Viņas brauca tīkamā klusumā. Pa tukšo ceļu uz priekšu varēja tikt ātri. Apkārtne bija brīnišķīga. Briedušie lauki un dārzi pildīja gaisu ar granātu, aprikožu un apelsīnu smaržu, ceļa malās atradās mājas ar vīnstīgām noaugušām sienām. Dažu minūšu brauciena attālumā no viduslaiku pilsētiņas Burgosas ainavā ielauzās tuvie Pireneji.

-     Mēs jau gandrīz esam atbraukušas, - noteica Daiena. Viņa paskatījās uz priekšu, sarauca pieri un strauji nobremzēja. Priekšā pārsimt pēdu attālumā dega automašīna, ap to drūzmējās pūlis. Cilvēki formas tērpos bloķēja šoseju.

Daiena neko nesaprata.

-    Kas notiek?

-     Mēs esam basku zemē, - Kellija paskaidroja. - Te noris karš. Jau piecdesmit gadus baski karo ar Spānijas valdību.

Vīrs zaļā formas tērpā ar zeltainu un sarkanu apmalojumu, melnās kurpēs un melnu bereti nostājās mašīnai priekšā uz šosejas, pacēla roku un norādīja uz ceļa apmali.

-    Tā ir ETA. Nedrīkst apstāties, jo Dievs vien zina, cik ilgi te mūs var aizkavēt, - Kellija tikko dzirdami noteica.

Policists pienāca pie mašīnas.

-     Kapteinis Iradi. Vai jūs, lūdzu, neizkāptu no automašīnas?

Daiena paskatījās uz viņu un pasmaidīja.

-     Es labprāt jums palīdzētu jūsu karā, bet mums ir savs karš. - Viņa strauji nospieda gāzes pedāli, apbrauca apkārt degošajai automašīnai un cauri kliedzošajam pūlim traucās uz priekšu.

Kellija aizvēra acis.

-     Vai nevienam virsū neuzbraucām?

-    Viss ir kārtībā.

Atvērusi acis, Kellija tūlīt iemeta skatienu sānu spogulī un sastinga. Viņām sekoja melns "Citroen Berlingo", kurā varēja saskatīt pie stūres sēdošo vīru.

-     Tas ir Godzilla! - Kellija noelsās. - Viņš mums seko.

-     Kas? Kā viņiem izdevies tik ātri mūs atrast? - Daiena iespieda gāzes pedāli grīdā. "Citroen" pamazām tuvojās. Daiena uzmeta skatienu spidometram ar dubulto skalu. Viena rādīja simt septiņdesmit piecus kilometrus stundā. Otra - simt desmit jūdzes stundā.

-    Tik ātri var braukt tikai Indianapolisas autotrekā, - Kellija nervozi sacīja.

Jūdzi tālāk Daiena ieraudzīja uz Spānijas un Francijas robežas ierīkoto muitas kontrolpunktu.

-     Iesit man! - noteica Daiena.

Kellija iesmējās.

-     Es tikai pajokoju. Es nupat…

-     Iesit! - Daiena kļuva nepacietīga.

"Citroen" tuvojās.

-     Ko tu…

-    Sit tūlīt!

Kellija negribīgi iecirta Daienai sejā pliķi.

-    Nē. Iesit, kā nākas!

No "Citroen" viņas šķīra tikai divas automašīnas.

-     Ātrāk! - Daiena uzkliedza.

Kellija saviebās un iesita Daienai pa seju.

-     Stiprāk!

Kellija sita vēlreiz. Šoreiz laulības gredzens ar dimantu pārplēsa vaigu, un sāka tecēt asinis.

Kellija šausmās paskatījās uz Daienu.

-     Piedod, Daiena! Es negribēju…

Viņas jau bija pie muitas kontrolposteņa. Daiena apstādināja mašīnu.

Pie tās piegāja robežsargs.

-     Labdien, lēdijas!

-    Labdien! - Daiena pagrieza galvu tā, lai robežsargs redzētu asiņaino vaigu.

Viņš šausmās paskatījās uz vaigu.

-     Senora, kas noticis?

Daiena paskaidroja:

-    Mans bijušais vīrs. Sišana viņam sagādā prieku. Es panācu, ka viņa vara tiek ierobežota, taču… nevaru tikt no viņa vaļā. Viņš mani vajā. Pat tagad seko. Droši vien nav jēgas lūgt jūsu palīdzību. Neviens viņu nevar aizkavēt.

Robežsargs ar sadrūmušu seju pagriezās, lai nopētītu uz robežu braucošo automašīnu rindu.

-     Kura ir viņa automašīna?

-    Melns sitroens aiz divām mašīnām. Manuprāt, viņš grib mani nogalināt.

-    Lai jau grib, - robežsargs norūca. - Jūs varat braukt. Un par viņu vairs neraizējieties.

Daiena paskatījās uz robežsargu ar asarām acīs un sacīja:

-    Ak, paldies! Paldies!

Pēc maza brītiņa viņas jau pāri robežai pārbrauca Francijā.

-     Daiena…

-Jā?

Kellija uzlika roku Daienai uz pleca.

-    Piedod man par… - Viņa norādīja uz Daienas vaigu.

Daiena pasmaidīja.

-     Tā mums izdevās tikt vaļā no Godzillas, vai ne? - Viņa palūkojās uz Kelliju. - Tu raudi.

-    Nē, neraudu. - Kellija nošņaukājās. - Tas, ko tu izdarīji… tev ir ne tikai smuks ģīmītis, vai ne? - Kellija sacīja, slaucīdama Daienas vaigu ar mutautiņu.

Daiena iemeta acis atpakaļskata spogulīti un savilka seju grimasē.

-    Nu vairs ne.

Kad Herijs Flints piebrauca pie robežas kontrolpunkta, viņu sagaidīja patrulējošais robežsargs.

-     Izkāpiet no automašīnas, lūdzu!

' - Man nav laika, - sacīja Flints. - Es steidzos. Man vajag…

-     Izkāpiet no automašīnas!

Flints paskatījās uz robežsargu.

-     Kāpēc? Kāda problēma?

-     Ienākusi informācija, ka automašīna ar šo numuru kontrabandā ved narkotikas. Mēs automašīnu izjauksim.

Flints nikni paskatījās uz robežsargu.

-     Vai jūs esat pie pilna prāta? Es teicu, ka steidzos. Narkotikas neviens neved… - Flints apklusa un pasmaidīja. - Sapratu. - Viņš iebāza roku kabatā un iedeva sargam simt dolāru naudaszīmi. - Ņemiet un aizmirstiet to!

-    Hosē! - robežsargs nokliedzās.

Parādījās kapteinis formas tērpā. Robežsargs simt dolāru naudaszīmi iedeva viņam.

-     Kukuļošanas mēģinājums.

Kapteinis vērsās pie Flinta.

-     Izkāpiet no automašīnas! Jūs tiekat apcietināts par kukuļdošanu. Iebrauciet tajā stāvvietā…

-    Nē. Jūs nedrīkstat mani apcietināt. Es esmu…

-     Un par pretošanos arestam. - Kapteinis pavēlēja robežsargam: - Izsauciet papildspēkus!

Flints pameta skatienu uz šoseju un dziļi ievilka elpu. "Peugeot" vairs nebija redzams. Viņš pagriezās pret kapteini.

-     Man nepieciešams piezvanīt.

X- X- *

Kamēr Daiena ar Kelliju traucās pa Francijas laukiem, līdzeno Kastīlijas plato pamazām nomainīja Pire- neju un Sjerra de Urbasas masīva piekalnes.

-     Tu teici, ka Parīzē tev ir draugs? - Daiena sacīja.

-     Jā. Sems Medovss. Viņš strādāja kopā ar Marku. Šķiet, ka viņš varētu mums palīdzēt. - Kellija izvilka no somiņas jauno mobilo tālruni un piezvanīja uz Parīzi.

-     KIG, - atsaucās operatore.

-    Lūdzu, vai es varētu runāt ar Semu Medovsu?

Pēc minūtes Kellija izdzirdēja Medovsa balsi.

-    Hallo!

-     Sem, te Kellija. Esmu ceļā uz Parīzi.

-    Mans Dievs! Esmu pagalam noraizējies par tevi. Vai ar tevi viss kārtībā?

Kellija brīdi vilcinājās ar atbildi.

-     Domāju gan.

Kellija juta, ka spēj runāt tikai ar grūtībām.

-    Gribu noskaidrot, kas noticis. Vai vari palīdzēt?

-     Tas ir murgs, - noteica Sems Medovss. - Es joprojām nespēju tam noticēt.

Tāpat kā es, nodomāja Kellija.

-     Sem, gribu tev kaut ko teikt. Manuprāt, Marks ir noslepkavots.

Sema Medovsa atbilde uzdzina zosādu.

-     Gluži manas domas.

Kellija tikai ar grūtībām spēja parunāt.

-    Man jānoskaidro, kas noticis. Vai vari man palīdzēt?

-     Nez vai tā ir telefona saruna, Kellij. - Viņš mēģināja runāt stipri nevērīgi.

-     Es… es sapratu.

-     Kāpēc lai mēs to nepārrunātu jau šovakar? Varam ieturēt vakariņas pie manis.

-     Labi.

-    Pulksten septiņos?

-    Es būšu, - Kellija pateica.

Viņa beidza sarunu.

-    Šovakar uzzināšu atbildes uz vienu otru jautājumu.

-     Es tikmēr aizlidošu uz Berlīni un parunāšu ar cilvēkiem, kas strādājuši kopā ar Franci Ferbrugu.

Kellija piepeši kļuva klusa.

Daiena paskatījās uz viņu.

-     Kas notika?

-    Nekas. Vienkārši… divatā mēs esam lieliska komanda. Nespēju iedomāties, ka mums jāšķiras. Kāpēc nevaram braukt uz Parīzi kopā un pēc tam…

Daiena pasmaidīja.

-    Kellij, mēs nešķiramies. Kad būsi izrunājusies ar Se- mu Medovsu, piezvani. Mēs varam satikties Berlīnē. Ap to laiku man jau vajadzētu iegūt šādu tādu informāciju. Mums ir mobilie tālruņi. Mēs varam uzturēt kontaktus. Ar nepacietību gaidīšu visu, ko šovakar būsi uzzinājusi.

Viņas jau bija nokļuvušas līdz Parīzei. Daiena ielūkojās atpakaļskata spogulī.

-    Beidzot esam tikušas no viņa vaļā. Kur tevi aizvest?

Kellija paskatījās pa logu. Drīz vajadzēja būt Konkordijas laukumam.

-    Daiena, kāpēc lai tu nebrauktu savās darīšanās? Es tepat varu paņemt taksometru.

-     Vai esi par to droša, partnere?

-     Protams, partnere.

-     Uzmanies!

-    Tu ari.

Pēc divām minūtēm Kellija taksometrā brauca uz savām mājām, ar interesi skatīdamās pa logu. Drīz vien viņa satiksies ar Semu Medovsu pie vakariņu galda viņa dzīvoklī.

Taksometram apstājoties pie dzīvojamās mājas, Kellija juta milzu atvieglojumu. Viņa bija mājās. Durvis atvēra durvju sargs.

Kellija pacēla acis uz augšu un sacīja:

-     Esmu atgriezusies, Martēn… - Viņa apklusa. Durvis sargāja pavisam svešs cilvēks.

-     Labvakar, kundze!

-     Labvakar! Kur ir Martēns?

-    Martēns šeit vairs nestrādā. Viņš aizgāja no darba.

Kelliju šī ziņa pārsteidza.

-    Ak, atvainojiet!

-    Kundze, lūdzu, Jaujiet stādīties priekšā! Es esmu Že- roms Malo.

Kellija palocīja galvu.

Viņa iegāja vestibilā. Pie dežuranta galda blakus Niko- lai Paradi stāvēja nepazīstams cilvēks. Svešais pasmaidīja.

-     Labvakar, misis Herisa! Mēs gaidījām jūs. Es esmu Alfonss Žiruārs, pārvaldnieks.

Kellija neizpratnē paskatījās visapkārt.

-    Kur ir Filips Sendrs?

-    Filips ar ģimeni laikam pārcēlās uz Spāniju. - Viņš paraustīja plecus. - Droši vien biznesa darīšanas.

Kelliju piepeši pārņēma nemiers.

-    Un meita?

-    Aizbrauca kopā ar viņiem.

Vai es pateicu, ka meita uzņemta Sorbonnā? Viņas sapnis ir piepildījies.

Kellija centās nepieļaut, ka ietrīcas balss.

-     Kad viņi aizbrauca?

-     Pirms dažām dienām, tikai, lūdzu, neuztraucieties, kundze! Par jums rūpēsies tikpat labi. Dzīvoklis visu laiku jūs gaida.

Pie galda sēdošā Nikola Paradi pacēla acis uz augšu.

-    Sveicam ar atgriešanos mājās! - Taču Nikolas acis pauda pavisam ko citu.

-    Kur ir Eņģelītis?

-    Ak, jūsu mazais sunītis? Filips paņēma līdzi.

Kellija cīnījās ar virsū nākošo paniku. Sāka trūkt elpas.

-     Vai iesim, kundze? Dzīvoklī jūs gaida neliels pārsteigums.

Par to nav šaubu. Prāts drudžaini darbojās.

-    Jā, tikai mazu mirklīti, - Kellija noteica. - Es kaut ko aizmirsu paņemt.

Iekams Žiruārs paguva kaut ko iebilst, Kellija jau bija ārā pa durvīm un steidzās pa ielu projām.

Zeroms Malo un Alfonss Žiruārs stāvēja uz ietves un pavadīja Kelliju ar skatienu. Viņi bija pārsteigti negaidot, tāpēc tagad bija par vēlu Kelliju aizkavēt. Atlika noskatīties, kā viņa iekāpj taksometrā.

Mans Dievs, ko šie izdarījuši ar Filipu un viņa ģimeni, un Eņģelīti? Kellija bija nesaprašanā.

-     Uz kurieni, jaunkundz?

-     Brauciet! - šovakar uzzināšu, kas aiz tā visa slēpjas, Kellija nodomāja.

Sems Medovss savā dzīvoklī beidza runāt pa telefonu.

-    Jā, saprotu, cik tas ir svarīgi. Es parūpēšos par to…

Pēc dažām minūtēm gaidu viņu vakariņās… Jā… Esmu jau sagādājis cilvēku, kas atbrīvosies no līķa… Pateicos! Jūs esat ļoti dāsns, mister Kingslij.

Nolicis klausuli, Sems Medovss uzmeta acis pulkstenim. Vakariņu viesim bija jāierodas kuru katru bridi.

Trīsdesmit sestā nodaļa

Pēc nolaišanās Berlīnē, Tempelhofas lidostā, taksometru rindā vajadzēja gaidīt piecpadsmit minūtes. Beidzot pienāca Daienas kārta. Šoferis viņai uzsmaidīja.

-     Wohin?

-    Vai angliski jūs runājat?

-     Protams, Frāulein.

-     Lūdzu, uz viesnīcu "Kempinski".

-     Jaivohl!

Pēc divdesmit minūtēm Daiena pierakstījās viesnīcā.

-    Es vēlētos paņemt nomā automašīnu ar šoferi.

-     Protams, Frāulein! - Reģistrators nolaida skatienu lejup. - Jūsu bagāža?

-    Tā ir ceļā.

*■ * *

Piebraucis taksometra šoferis pajautāja:

-    Uz kurieni vēlaties doties, Frāulein?

Daiena mazliet padomāja.

-    Kādu brītiņu pabraukājiet tāpat vien, lūdzu.

-    Gut. Berlīnē ir tik daudz, ko apskatīt.

Berlīne Daienu pārsteidza. Viņa zināja, ka Otrā pasaules kara laikā pilsēta gandrīz noslaucīta no zemes virsas, taču tagad ieraudzīja panākumu apdvestu rosīgu pilsētu ar pievilcīgām, modernām ēkām.

Ielu nosaukumi izklausījās dīvaini: Windscheidstrasse, Regensburgerstrasse, Lūtzoīuufer…

Braucot šoferis iepazīstināja ar parku un ēku vēsturi, taču Daiena neklausījās. Vajadzēja atrast cilvēkus, ar kuriem Ferbruges kundze kopā strādājusi, un noskaidrot, kas viņiem zināms. Internetā Daiena bija uzzinājusi, ka Franča Ferbruga sieva noslepkavota un Francis pats pazudis.

Daiena paliecās uz priekšu un pajautāja šoferim:

-    Vai jūs zināt, kur šeit atrodas interneta kafejnīca?

-     Protams, Frāulein.

-    Lūdzu, vai jūs neaizvestu uz turieni?

-    Tā ir lieliska. Ļoti populāra. Tur dabūsiet visu vajadzīgo informāciju.

Jācer, Daiena nodomāja.

"Cyberlin cafč" nebija tik liela kā tās līdziniece Man- hetenā, taču izskatījās tikpat rosīga.

Daienai ieejot pa durvīm, viņu uzrunāja sieviete pie galda:

-    Dators būs brīvs pēc desmit minūtēm.

-     Es vēlētos parunāt ar menedžeri, - pateica Daiena.

-    Es esmu menedžere.

-Ak!

-     Kāpēc jūs gribējāt mani satikt?

-    Gribu parunāt par Sonju Ferbrugi.

Sieviete papurināja galvu.

-    Ferbruges kundzes šeit nav.

-    Zinu, - Daiena sacīja. - Viņa ir mirusi. Es mēģinu noskaidrot viņas nāves apstākļus.

Sieviete veltīja Daienai ciešu skatienu.

-    Noticis nelaimes gadījums. Konfiscējusi viņas datoru, policija atrada… - Sievietes sejā parādījās viltīga izteiksme. - Ja jūs pagaidītu tepat, Frāulein, es ataicinātu kādu, kas var jums palīdzēt. Tūlīt būšu atpakaļ.

Noraugoties, kā sieviete aizsteidzas, Daienu piepeši pārņēma nemiers. Tiklīdz sieviete nozuda skatienam, Daiena steigšus atstāja kafejnīcu un iekāpa taksometrā. Šeit uz palīdzību nebija ko cerēt. Man jārunā ar Franča Ferbruga sekretāri.

Telefona kabīnē Daiena sameklēja KIG numuru un piezvanīja.

-    Berlīnes KIG.

-    Lūdzu, vai es varētu runāt ar Franča Ferbruga sekretāru? - Daiena sacīja.

-     Kas zvana?

-     Sūzena Stretforda.

-    Vienu mirkli, lūdzu!

Tanera kabinetā iemirdzējās zilais signāls. Taners uzsmaidīja brālim.

-    Tur zvana Daiena Stīvensa. Paskatīsimies, ar ko varam palīdzēt. - Viņš pieslēdzās līnijai.

KIG operatores balss sacīja:

-     Sekretāres pašreiz nav. Vai vēlaties runāt ar viņas asistenti?

-     Jā, lūdzu.

Sarunai pievienojās sievietes balss.

-    Te Heidija Fronka. Ar ko varu palīdzēt?

Daienas sirds iepukstējās straujāk.

-    Te Sūzena Stretforda. Esmu "Wall Street Journal" reportiere. Mēs gatavojam rakstu par nesenajām traģēdijām, kas piemeklējušas KIG darbiniekus. Sakiet - vai varu dabūt no jums interviju?

-     Nezinu…

-    Tikai nelielu informāciju.

Taners uzmanīgi klausījās.

-     Ko teiksiet par lenču? Vai šodien esat brīva?

-     Atvainojiet, nē.

-     Tādā gadījumā paliek vakariņas.

Viņa brīdi vilcinājās ar atbildi.

-    Jā, domāju, ka tas ir iespējams.

-    Kur jūs vēlētos tikties?

-     Ir tāds itin jauks restorāns "Rockendorf. Mēs varētu satikties tur.

-     Pateicos!

-     Pusdeviņos?

-    Pusdeviņos.

Daiena smaidīdama nolika klausuli.

Taners pagriezās uz Endrū pusi.

-     Esmu nolēmis izdarīt to, kas bija jādara pirmām kārtām. Jāzvana Gregam Holidejam, lai nokārto šo lietu. Viņš vēl ne reizi nav mani pievīlis. - Viņš paskatījās uz Endrū. - Viņam ir pārspīlēts ego. Viņš prasa bargu naudu, taču darbs ir tā vērts. - Uz Tanera lūpām pavīdēja plāns smaids.

Trīsdesmit septītā nodaļa

Tuvojoties Būras-Tibūras ielas četrpadsmitajam numuram, kur dzīvoja Sems Medovss, Kellija vilcinājās. Tagad, kad viss tuvojās atrisinājumam, viņa beidzot noskaidros atbildes uz vienu otru jautājumu. Viņa juta, ka baidās no tām.

Kellija piezvanīja pie durvīm. Tām atveroties un tajās parādoties Semam Medovsam, bailes vienā mirklī pagaisa. Redzot šo Markam tik tuvo cilvēku, viņa juta vienīgi prieku un atvieglojumu.

-    Kellij! - Sems apskāva viešņu siltā lāča apkampienā.

-    Ak, Sem!

Viņš saņēma Kelliju aiz rokas.

-    Nāc nu iekšā!

Kellija pārkāpa pāri slieksnim. Burvīgais dzīvoklis ar divām guļamistabām atradās ēkā, kas reiz bija piederējusi kādam franču aristokrātam.

Plašā un greznā viesistaba bija iekārtota ar franču mēbelēm, nelielā nišā stāvēja ar kokgriezumiem rotāts ozolkoka bārs. Pie sienām bija Mena Reja un Ādolfa Volflija zīmējumi.

-    Tu nevari iedomāties, cik iztukšots jūtos pēc Marka zaudējuma, - Sems neveikli paskaidroja.

Kellija viegli uzsita viņam pa roku.

-     Es zinu, - viņa nočukstēja.

-    Tam ir grūti noticēt.

-     Es mēģinu noskaidrot, kas īsti noticis, - Kellija sacīja. - Tāpēc esmu šeit. Ceru, ka tu man palīdzēsi.

Gaidu un cerību pilna, viņa apsēdās uz dīvāna.

Semam satumsa seja.

-     Šķiet, neviens nezina visu līdz galam. Marks strādāja pie slepena projekta. Acīmredzot sadarbojās ar diviem vai trim citiem KIG darbiniekiem. Viņi izsakās, ka Marks izdarījis pašnāvību.

-    Es tam neticu, - Kellija kvēli iebilda.

-    Tāpat kā es. - Sema balss atmaiga. - Un vai tu zini iemeslu? Tas izdarīts tevis dēļ.

Kellija apjukusi paskatījās uz Semu.

-     Es nesaprotu…

-     Kā Marks varēja pamest tik jauku sievieti kā tu? Kā vispār kāds var pamest tik mīļu būtni kā tevi? - Viņš pavirzījās tuvāk. - Notikušais ir liela traģēdija, Kellij, taču dzīve turpinās, vai ne? - Viņš ielika Kellijas roku savējā. - Mums katram kāds ir vajadzīgs, vai ne? Viņa vairs nav, bet es esmu. Tādai sievietei kā tu vajadzīgs vīrietis.

-    Tādai kā es…

-     Marks stāstīja par tavu kaislīgumu. Viņš teica, ka tev tas patīk.

Kellija pārsteigta pagriezās pret Semu. Marks ko tādu nekad nevarēja teikt. Ne ar vienu viņš nebūtu runājis par tādām lietām.

Sems aplika viņai ap plecu roku.

-     Jā, Marks stāstīja, ka tu bez tā nevari iztikt. Viņš stāstīja, ka gultā tu esi lieliska.

Kelliju piepeši sagrāba panika.

-    Kellij, ja tāpēc tu jutīsies daudz labāk, Markam nekāds ļaunums netiks nodarīts, - Sems sacīja.

Viņa ieskatījās Sema Medovsa acīs un visu saprata.

-    Pēc maza brīža paēdīsim vakariņas, - noteica Sems. - Kāpēc lai mēs neierosinātu ēstgribu gultā?

Kelliju piepeši pārņēma vājums, taču viņai izdevās tomēr pasmaidīt.

-    Tas izklausās lieliski.

Kellijas prāts drudžaini darbojās. Sems bija pārāk liels, lai ar tādu cīnītos, turklāt viņai nebija nekā piemērota, ar ko varētu pretoties. Viņš sāka Kelliju maigi glāstīt.

-    Zini, mazā, tev ir kolosāls dupsītis. Man tāds patīk.

Kellija pasmaidīja.

-     Tiešām? - Viņa paošņāja gaisu. - Esmu izsalkusi. Jūtu virmojam jaukas smaržas.

-     Tur smaržo mūsu vakariņas.

Iekams viņš paguva aizkavēt, Kellija piecēlās un devās uz virtuvi. Ejot garām vakariņu galdam, viņa saņēma kaut ko līdzīgu triecienam. Galds bija klāts vienam cilvēkam.

Kellija pagriezās. Sems piegāja pie viesistabas durvīm un pagrieza atslēgu. Kellija redzēja, ka viņš ieliek atslēgu skapja atvilktnē.

Meklēdama ieroci, Kellija pārlaida skatienu virtuvei.

Kurā atvilktnē atrodas naži, nebija zināms. Uz galda bija paciņa ar makaroniem. Uz plīts vārījās ūdens, tam blakus burbuļoja mazāks katliņš ar mērci.

Sems ienāca virtuvē un aplika Kellijai apkārt roku. Viņa izlikās, ka neliekas par to ne zinis, bet vēroja mērces katliņu.

-    Izskatās lieliski.

Viņš sāka glāstīt Kellijas augumu.

-    Tas ir ko vērts. Kas tev gultā vislabāk patīk, mazulīt?

Viņa drudžaini domāja, bet tad maigi pateica:

-     Viss. Parasti darīju ko tādu, ka Marks kļuva vai traks.

Sems atplauka.

-    Tieši ko?

-    Es ņēmu siltu, mitru vīkšķi un… - Viņa paņēma no izlietnes trauklupatu. - Es parādīšu. Nolaid lejā bikses!

Sems Medovss smaidīja.

-     Labi. - Viņš attaisīja bikses un ļāva tām nokrist uz grīdas. Viņš valkāja boksera šortus.

-     Tagad šortus.

Sems nolaida lejā šortus, atsedzot piebriedušo locekli.

Kellija izbrīnā noteica:

-    Tas tik ir… - Kellija ar kreiso roku paņēma mīksto audumu un gāja tuvāk. Ar labo roku viņa satvēra verdošo ūdens katlu un uzšļāca tā saturu ģenitālijām.

Kliedzienu pavadībā Kellija izņēma no skapja atslēgu, atslēdza durvis un bēga.

Trīsdesmit astotā nodaļa

Restorāns "Rockendorf" bija viens no izcilākajiem Vācijas restorāniem, tā jūgendstila interjers jau kopš seniem laikiem kalpoja par Berlīnes pārticības simbolu.

Daienu sagaidīja zāles pārzinis.

-     Kā varu pakalpot?

-    Man ir rezervēts galdiņš. Man te jātiekas ar mis Hei- diju Fronku.

-     Lūdzu, nāciet!

Zāles pārzinis nosēdināja Daienu pie stūra galdiņa. Viņa pārlaida telpai vērīgu skatienu. Restorānā bija apmēram četrdesmit apmeklētāju, galvenokārt biznesmeņi. Pretī Daienas galdiņam vientuļi sēdēja pievilcīgs, labi ģērbies vīrietis un ēda.

Daiena sēdēja un domāja par sarunu ar Heidiju Fronku. Ko viņa var zināt?

Viesmīlis pasniedza Daienai edienkarti.

-     Bitte!

-     Pateicos!

Daiena ieskatījās ēdienkartē. Leberkās, Haxen, Lab- skaus… Viņai nebija ne jausmas, kas tie par ēdieniem. Heidija Fronka to varēs izskaidrot.

Daiena ieskatījās pulkstenī. Heidija kavējās jau divdesmit minūtes.

Pie galda pienāca viesmīlis.

-    Vai vēlaties tagad ko pasūtīt, Frāulein?

-    Nē. Es pagaidīšu savu cilvēku. Pateicos!

Minūtes ritēja. Daiena sāka domāt, vai tikai kaut kas

nav izjucis.

Pēc piecpadsmit minūtēm viesmīlis pienāca pie galda vēlreiz.

-    Vai varu kaut ko atnest?

-      Paldies, nē! Manai viešņai jāierodas kuru katru bridi.

Deviņos Heidija Fronka vēl arvien nebija rādījusies. Garastāvoklim maitājoties, Daiena saprata, ka viņa neieradīsies.

Pacēlusi skatienu, viņa ieraudzīja pie galdiņa ieejas tuvumā sēžam divus vīrus. Abi bija nelietīga izskata, slikti ģērbušies, un Daienai prātā uzpeldēja vārds bandīti. Pie galdiņa piegāja viesmīlis, bet vīri ar rokas mājienu viņu rupji aizsūtīja projām. Ēšana viņus neinteresēja. Abu skatieni pievērsās Daienai, un viņa nelaimīga atskārta, ka iekļuvusi lamatās. Heidija Fronka bija ievilinājusi viņu lamatās. Daiena juta, ka galvā saskrien asinis. Meklējot iespēju aizbēgt, viņa palūkojās visapkārt. Un neko neieraudzīja. Viņa turpināja sēdēt, taču galu galā vajadzēs iet projām, un tad tie vīri viņu nogrābs. Prātā ienāca doma izmantot mobilo tālruni, taču Berlīnē nebija neviena, kas varētu palīdzēt.

Daiena nelaimīga nodomāja: jātiek no šejienes ārā - bet kā?

Pārlūkojot zāli, acīs iekrita pievilcīgais vīrietis, kas pie pretējā galda sēdēja viens pats. Viņš malkoja kafiju.

Daiena uzsmaidīja vīrietim un sacīja:

-     Labvakar!

Tas izbrīnījies pacēla acis un patīkamā balsī atbildēja uz sveicienu:

-     Labvakar!

Apmierināta, ka vīrietis runā angliski, viņa veltīja tam siltu, vilinošu smaidu.

-    Izskatās, ka mēs esam vieni.

-Jā-

-    Vai nevēlaties man pievienoties?

Vīrietis brīdi vilcinājās, bet tad pasmaidīja.

-     Protams. - Viņš piecēlās un pienāca pie Daienas galdiņa.

-    Vakariņu ēšana vienatnē nesagādā prieku, vai ne? - Daiena bezrūpīgi noteica.

-    Jums pilnīga taisnība.

Viņa sniedza roku.

-     Mani sauc Daiena Stīvensa.

-    Gregs Holidejs.

Briesmīgais piedzīvojums ar Semu Medovsu bija satriecis Kelliju. Pēc aizbēgšanas viņa nakti nostaigāja pa Monmartras ielām un bailēs no izsekošanas visu laiku atskatījās. Bet es taču nevaru doties projām no Parīzes, nenoskaidrojusi, kas notiek, Kellija domāja.

Rītausmā viņa iegriezās mazā kafejnīcā, lai iedzertu tasi kafijas. Problēmas atrisinājums uzradās negaidīti:

Marka sekretāre. Viņa bija dievinājusi Marku. Kellija nešaubījās, ka, gribēdama palīdzēt, viņa darīs visu iespējamo.

Deviņos Kellija piezvanīja no telefona kabīnes uz pazīstamo numuru, un sieviete operatore ar izteiktu franču akcentu sacīja:

-     Kingslija Internacionālā grupa.

-     Es vēlētos runāt ar Ivonu Renē.

-     Un mornent, s'il vous plait.

Pēc brīža Kellija izdzirdēja Ivonas balsi.

-     Ivona Renē. Kā varu palīdzēt?

-     Ivona, te Kellija Herisa.

-    Ak! Misis Herisa… - Ivona satraukta iesaucās.

Tanera Kingslija kabinetā iemirgojās zilā signālspul-

dzīte.

Taners pacēla klausuli. Ņujorkā pulkstenis rādīja trīs naktī, taču viņš bija apņēmies neatstāt kabinetu, iekams nepatīkamā problēma nebūs atrisināta. Tagad Taners klausījās sarunu Parīzē.

-    Man ļoti žēl, ka tā noticis ar misteru Herisu. Tas bija briesmīgi.

-    Pateicos, Ivona! Man nepieciešams ar jums aprunāties. Vai varam kaut kur satikties? Vai lenča laikā būsiet brīva?

-Jā.

-     Kada sabiedriskā vieta.

-    Vai zināt restorānu "Le Ciel de Paris"? Tas atrodas "La Tour Montparnasse".

-     Zinu.

Taners Kingslijs savā kabinetā to fiksēja prātā.

-     Divpadsmitos?

-    Ļoti labi. Tiksimies tur!

Tanera Kingslija lūpas savilkās plānā smaidā. Izbaudi savu pēdējo lenču! Viņš atslēdza atvilktni un izņēma no tās zeltīto tālruņa aparātu.

Kad balss klausulē atsaucās, Taners sacīja:

-    Laba ziņa. Viss ir galā. Abas tagad ir mūsu rokās.

Brīdi klausījies, viņš pamāja.

-    Zinu. Vajadzēja mazliet vairāk laika, nekā bijām cerējuši, taču nu varam virzīties tālāk… Es jūtos tāpat… Uz redzēšanos!

"La Tour Montparnasse" - sešsimt astoņdesmit piecas pēdas augsts no tērauda un stikla būvēts tornis - dūca no tajā valdošās rosības. Visi ēkas biroji bija cilvēku pilni. Bārs un restorāns atradās piecdesmit sestajā stāvā.

Kellija ieradās pirmā. Ivona piecpadsmit minūtes nokavēja un dziļi atvainojās.

Viņas bija tikušās vienīgi dažas reizes, taču Kellija labi atcerējās Ivonu, maza auguma lēdiju ar patīkamu seju. Marks ne reizi vien bija stāstījis par Ivonas darba prasmi.

-     Paldies, ka atnāci! - sacīja Kellija.

-     Es darīšu visu iespējamo… misters Heriss bija brīnišķīgs cilvēks. Birojā visi viņu apbrīnoja. Neviens nespēja noticēt… tam, kas notika.

-    Tieši par to gribēju ar tevi aprunāties, Ivona. Tu biji kopā ar manu vīru piecus gadus?

-Jā.

-    Tatad pazini viņu itin labi.

-    Ak jā.

-     Vai pēdējo mēnešu laikā nemanīji ko tādu, kas tev šķita dīvains? Proti, vai viņa rīcībā un runās kaut kas nemainījās?

Ivona izvairījās no Kellijas skatiena.

-    Neesmu īsti droša… Es gribu teikt…

-     Lai ko tu teiktu, tas viņam nekādu ļaunumu vairs nevar nodarīt, - Kellija nopietni sacīja. - Man tikai vieglāk būtu saprast, kas noticis. - Kellija nocietinājās, lai uzdotu nākamo jautājumu. - Vai viņš neko nerunāja par Olgu?

Ivona apmulsusi paskatījās.

-     Par Olgu? Nē.

-    Vai jūs nezināt, kas viņa ir?

-     Nav ne jausmas.

Kelliju pārņēma atvieglojuma sajūta. Viņa paliecās uz priekšu.

-    Ivona, vai tu man kaut ko nesaki?

-     Zini…

Pie galdiņa pienāca viesmīlis.

-    Bonjour, mesdames. Bienvenue au Ciel de Paris. Je m'ap- pelle Jacc\ues Brion. Notre chef de cuisine a preparē quelques speciāli tēs pour le dējeuner d'aujourd'hui. Avez-vous fait vot- re choix?

-      Oui, monsieur. Nous avons choisi le Chateaubriand pour deux.

Pēc viesmīļa aiziešanas Kellija pievērsa skatienu Ivonai.

-     Tu teici…

-     Zini, dažās pēdējās dienās pirms… pirms savas nāves misters Heriss šķita ļoti nervozs. Viņš lūdza pasūtīt lidmašīnas biļeti uz Vašingtonu.

-    To es zinu. Man likās, ka tas ir parasts ceļojums darba darīšanās.

-    Nē. Man liekas, tas bija ļoti neparasts… kaut kas neatliekams.

-     Vai tu nenojaut, par ko bija runa?

-     Nē. Piepeši viss kļuva pagalam slepens. Neko citu nezinu.

Kellija izprašņāja Ivonu veselu stundu, taču neko citu nenoskaidroja.

Lenča beigās Kellija sacīja:

-     Es vēlētos, lai par šo tikšanos neviens neuzzina, Ivona.

-    Par to varat neraizēties, misis Herisa. Neviens neko neuzzinās. - Ivona piecēlās. - Man jādodas atpakaļ uz darbu. - Viņai ietrīcējās lūpas. - Tikai tas vairs nebūs tāds kā agrāk.

-     Paldies, Ivona!

Ko Marks Vašingtonā bija gribējis satikt? Ko nozīmēja dīvainie zvani no Vācijas, Denveras un Ņujorkas?

Kellija ar liftu nobrauca vestibilā. Piezvanīšu Daienai un noskaidrošu, ko viņa uzzinājusi. Varbūt…

Tikusi līdz ēkas ārdurvīm, Kellija ieraudzīja divus liela auguma vīrus katrā to pusē. Viņi paskatījās uz Kelliju un viens otram uzsmaidīja. Kellija nezināja, vai tuvumā ir vēl kāda izeja. Vai Ivona būtu mani nodevusi?

Vīri sāka tuvoties Kellijai, rupji pagrūžot malā cilvēkus, kas gāja ēkā iekšā un ārā.

Kellija piespiedās pie sienas un drudžaini lūkojās apkārt. Roka atdūrās pret kaut ko cietu. Viņa paskatījās, kas tas ir, un, abiem vīriem nākot tuvāk, paņēma nelielo pie ugunsdzēsības signālierīces piestiprināto āmuru un pārsita stikliņu. Pa visu ēku noskanēja trauksmes signāls.

-    Deg! Deg! - Kellija iekliedzās.

Acumirklī izcēlās panika. Cilvēki skrēja ārā no kabinetiem, veikaliem, restorāniem un metās uz izeju. Dažu sekunžu laikā vestibils bija pārpildīts ar cilvēkiem, kas centās izlauzties ārā. Vīri mēģināja pūlī ieraudzīt Kelliju. Kad beidzot abi nokļuva līdz vietai, kur pēdējo reizi bija viņu redzējuši, Kellija bija nozudusi.

Restorānā "Rockendorf" sāka pulcēties cilvēki.

-     Es gaidīju draugu, - Daiena skaidroja Gregam Ho- lidejam, pievilcīgajam, pie sava galda pieaicinātajam vīrietim. - Izskatās, ka viņš nav varējis ierasties.

-    Slikti gan. Jūs esat ieradusies apskatīt Berlīni? -Jā-

-    Berlīne ir brīnišķīga pilsēta. Esmu laimīgi precejies, citādi varētu piedāvāties par pavadoni. Tomēr Berlīnē ir daži lieliski maršruti, kurus varu ieteikt.

-    Tas būtu jauki, - Daiena izklaidīgi noteica. Viņa pameta skatienu uz izeju. Tie divi vīri gāja ārā pa durvīm. Viņi gaidīs ārpusē. Vajadzēja kaut ko darīt.

-     Faktiski esmu atbraukusi kopā ar grupu, - sacīja Daiena un ieskatījās pulkstenī. - Mani jau gaida. Ja jums nav grūti pavadīt mani līdz taksometram…

-     Nepavisam ne. t,

Pēc maza brīža viņi jau devās uz izeju.

Daiena juta atvieglojumu. Divi vīrieši varēja uzbrukt viņai vienai, taču nez vai kāds uzbruks, ja pie sāniem ir vīrietis. Tas pievērstu pārāk lielu uzmanību.

Kad Daiena ar Gregu Holideju izgāja ārā, vīri nebija nekur redzami. Restorāna priekšā stāvēja taksometrs, aiz tā "Mercedes".

-    Bija jauki ar jums iepazīties, mister Holidej, - Daiena sacīja. - Ceru, ka…

Holidejs pasmaidīja un satvēra Daienas roku tik cieši, ka tā nežēlīgi iesāpējās.

Viņa bailes paskatijas uz pavadoni.

-     Ko…

-    Kāpēc lai mēs neiekāptu mašīnā? - vīrietis klusu noteica. Viņš vilka Daienu pie "Mercedes". Tvēriens kļuva vēl dzelžaināks.

-     Nē, es negribu…

Pievesta pie mašīnas, Daiena ieraudzīja, ka tās priekšējos sēdekļos iekārtojušies restorānā redzētie vīri. Daiena piepeši saprata, ka noķerta lamatās, un viņu pārņēma šausmas.

-     Lūdzu - viņa sacīja. - Nevajag. Es… - Viņa tika iegrūsta automašīnā.

Gregs Holidejs apsēdās Daienai blakus un aizvēra durvis.

-     Schnell!

Automašīnai iekļaujoties transporta plūsmā, Daiena juta virsū nākam histēriju.

-     Lūdzu…

Gregs Holidejs pagriezās uz viņas pusi un uzsmaidījis mierināja:

-   Atslābinies! Neko sliktu tev nedarīšu. Apsolu, ka jau rīt būsi ceļā uz mājām.

Viņš iebāza roku šofera sēdekļa aizmugurei piestiprinātajā auduma kabatā un izvilka medicīnisko šļirci.

-     Es izdarīšu injekciju. Tā ir nekaitīga. Aizmigsi uz stundu vai divām.

Viņš saņēma Daienas plaukstas locītavu.

-    Scheisse! - šoferis nolamājās. "Mercedes" priekšā negaidīti izlēca gājējs, un, lai to nesabrauktu, viņš strauji bremzēja. Negaidīti pārsteigts, Holidejs atsitās ar galvu pret šofera galvas balsta metāla rāmi.

Apdullis viņš mēģināja apsēsties taisni un uzkliedza šoferim:

-     Pie joda!…

Daiena instinktīvi saķēra Holideja roku ar šļirci, sagrieza viņa plaukstu un iedūra adatu miesā.

Holidejs panikā pagriezās.

-    Nē! - atskanēja kliedziens.

Daiena arvien lielākās šausmās noskatījās uz Holi- deju, kura augums sāka raustīties agonijā un pēc brīža sastinga. Dažu sekunžu laikā viņš bija miris. Vīri priekšējos sēdekļos pagriezās, lai paskatītos, kas notiek. Daiena izmetās ārā pa durvīm un jau pēc dažām sekundēm sēdēja taksometrā, kas brauca pretējā virzienā.

Trīsdesmit devītā nodala

Mobilā talruņa zvans satrūcināja Kelliju. Viņa piesardzīgi pielika aparātu pie auss.

-    Hallo!

-    Sveika, Kellij!

-    Daiena! Kur tu esi?

-    Minhenē. Kur esi tu?

-     Braucu vilcienā uz Londonu.

-    Kā pagāja tikšanās ar Semu Medovsu?

Kellijai ausīs joprojām skanēja viņa kliedzieni.

-    Izstāstīšu, kad satiksimies. Vai esi ieguvusi kādu informāciju?

-     Pavisam maz. Tagad mums jāpadomā, ko darīt. Izvēles iespējas arvien vairāk sarūk. Gērija Reinoldsa lidmašīna avarējusi netālu no Denveras. Manuprāt, jādodas uz turieni. Varbūt tā ir mūsu pēdējā iespēja.

-     Labi.

-      Nekrologā teikts, ka Reinoldsam Denverā dzīvo māsa. Viņa kaut ko var zināt. Varam satikties Denverā viesnīcā "Broivn Palace". Pēc trim stundām izlidošu no Berlīnes Šēnfeldes lidostas.

-    Es kāpšu lidmašīnā Hītrovā.

-    Labi. Numurs būs rezervēts uz Herietas Bīčeres-Sto- vas vārda.

-     Kellij…

-     Jā…

-    Tikai… zini pati!

-     Zinu. Tu arī…

Taners savā kabinetā bija viens pats un runāja pa zelta telefonu:

-     …Un viņām izdevās aizbēgt. Sems Medovss palika dzīvs, bet Gregs Holidejs ir miris. - Viņš brīdi klusēja domādams. - Loģiski, ka vienīgā vieta, kas vēl palikusi, viņām ir Denverā. Faktiski tā ir viņu pēdējā iespēja… Izskatās, ka par to jāparūpējas pašam. Viņas iemantojušas manu cieņu, tāpēc būs pareizi, ja īpaši padomāšu par to. - Bridi klausījies, Taners iesmējās. - Protams. Uz redzēšanos!

Endrū sēdēja savā kabinetā, bet prāts klīda apkārt, skatot miglainas vīzijas. Viņš gulēja slimnīcas gultā, bet Taners runāja: tu mani pārsteidz, Endrū. Varēja gaidīt, ka tu nomirsi. Tagad ārsti stāsta, ka pēc dažām dienām vari tikt no šejienes ārā. Es ierādīšu tev kabinetu KIG telpās. Gribu, lai tu redzi, kā glābju tavu ādu. Tikai tu neko nezināsi, vai ne, plānprāti? Zini, no tava nieka pasākuma es taisu zelta raktuvi, tu šeit sēdēsi un skatīsies, kā es to daru. Starp citu, pirmām kārtām es atsaucu visus tevis aizsāktos štrunta labdarības projektus, Endrū… Endrū… Endrū…

Balss kļuva skaļāka.

-    Endrū! Tu kurls esi, vai?

Taners sauca viņu. Endrū piecēlās kājās un iegāja brāļa kabinetā. Taners pacēla acis uz augšu.

-     Ceru, ka neatrāvu no darba, - viņš sarkastiski noteica.

-    Nē, es tikai…

Taners brīdi vēroja brāli.

-    Tu patiešām nekam nederi, Endrū, vai ne? Nedz tu sēj, nedz ievāc ražu. Vienīgais labums ir tāds, ka man ir cilvēks, ar kuru aprunāties, taču es nezinu, cik ilgi tevi vēl cietīšu.

Kellija ieradās Denverā pirms Daienas un piereģistrējās solīdajā viesnīcā "Brown Palace".

-     Pēcpusdienā ieradīsies mana draudzene.

-    Vai vēlaties divus numurus?

-    Nē, dubulto numuru.

Pēc lidmašīnas nolaišanās Denveras starptautiskajā lidostā Daiena ar taksometru ieradās viesnīcā. Viņa piegāja pie reģistrācijas letes.

-    Ak jā, misis Stova jūs gaida. Viņa apmetusies seši simti trīsdesmit astotajā numurā.

Bija patīkami to dzirdēt.

Kellija viņu jau gaidīja. Abas silti apskāva viena otru.

-     Man trūka tevis.

-     Man pietrūka tevis. Kā labi atlidoji? - Kellija pajautāja.

-     Paldies Dievam, bez starpgadījumiem.

Daiena paskatījās uz Kelliju un pajautāja:

-     Kas Parīzē ar tevi notika?

Kellija dziji ievilka elpu.

-    Taners Kingslijs. Kas notika Berlīnē?

-     Taners Kingslijs, - Daiena neizteiksmīgi atteica.

Kellija piegāja pie galda, paņēma telefonu grāmatu

un pienesa Daienai.

-     Reinoldsa māsas Luīzas Reinoldsas vārds ir telefonu grāmatā. Viņa dzīvo Merionas ielā.

-     Labi. - Daiena ieskatījās pulkstenī. - Ir jau vēls, lai šovakar kaut ko darītu. Dosimies uz turieni rīt no rīta!

Viņas paēda vakariņas numurā, līdz pusnaktij sarunājās, bet pēc tam devās gulēt. Daiena pastiepa roku pie gaismas slēdža un novēlēja Kellijai labunakti. Guļamistaba ieslīga tumsā.

-    Nē! Neizslēdz gaismu! - Kellija iekliedzās.

Daiena tūlīt ieslēdza gaismu no jauna.

-    Piedod, Kellij! Es aizmirsu.

-    Es baidījos no tumsas, kamēr nebiju iepazinusies ar Marku. Bet kad viņu nogalināja… - Cīnīdamās ar paniku, Kellija dziļi ievilka elpu. - Es gribētu tikt tam pāri.

-     Nebēdājies par to! Kad jutīsies pavisam droši, bailes izgaisīs.

Daienai ar Kelliju nākamajā rītā izejot no viesnīcas, rindā pie ieejas stāvēja taksometri. Abas sievietes iekāpa mašīnā, un Kellija nosauca Luīzas Reinoldsas mājas numuru Merionas ielā.

Pēc piecpadsmit minūtēm šoferis piestāja ielas malā.

-     Klāt esam.

Kellija ar Daienu šausmās paskatījās pa logu. Viņas ieraudzīja līdz pamatiem nodegušas mājas pārogļojušos gruvešus. No mājas bija palikuši tikai pelni, apdeguša koka gabali, sadrupuši betona pamati.

-    Tie nelieši viņu nogalinājuši, - noteica Kellija. Viņa pameta izmisušu skatienu uz Daienas pusi. - Mūsu ceļš ir galā.

Daiena domāja. Ir vēl viena - pēdējā iespēja.

Rejs Faulers, Denveras lidostas menedžeris, nikni nolūkoja Kelliju un Daienu.

-    Nezinu, vai esmu jūs sapratis pareizi. Jūs divatā bez kādām pilnvarām izmeklējat lidmašīnas avāriju un gribat, lai noorganizēju tikšanos un jūs varat izjautāt dežurējošo gaisa satiksmes dispečeru un lai viņš dalās ar jums konfidenciālā informācijā. Vai es pareizi izsakos?

Daiena ar Kelliju saskatījās. Kellija sacīja:

-     Mēs cerējām…

-     Ko jūs cerējāt?

-     Ka jūs palīdzēsiet.

-     Kāpēc man tas būtu jādara?

-    Mister Fauler, mēs tikai gribam pārliecināties, vai ar Gēriju Reinoldsu patiešām noticis nelaimes gadījums.

Rejs Faulers cieši nopētīja abas sievietes.

-    Interesanti, - viņš noteica. Brīdi viņš sēdēja, domās iegrimis, tad sacīja: - Es daudz par to esmu domājis. Varbūt jums der parunāt ar Hovardu Milleru. Avārijas brīdī gaisa satiksmi kontrolēja viņš. Te būs viņa adrese. Es piezvanīšu un brīdināšu par jūsu ierašanos.

-    Pateicos! Jūs esat ļoti laipns, - sacīja Daiena.

-     Daru to tikai tāpēc, ka FAA ziņojums par katastro-

fu ir tīrās muļķības, - Rejs Faulers norūca. - Mēs atradām lidmašīnas paliekas, taču pats interesantākais ir tas, ka melnā kaste bija pazudusi. Vienkārši izgaisusi.

Hovards Millers dzīvoja nelielā mājā sešu jūdžu attālumā no lidostas. Millers bija gadus četrdesmit vecs, enerģisks neliela auguma vīrs. Viņš ielaida Daienu ar Kelliju pa durvīm.

-    Nāciet iekšā! Rejs Faulers sacīja, ka jūs atbrauksiet. Kā varu jums palīdzēt?

-    Mēs gribam aprunāties ar jums, mister Miller.

-     Sēdieties! - Viņas apsēdās uz dīvāna. - Vai kafiju nevēlaties?

-    Paldies, nē!

-    Jūs atbraucāt sakarā ar Gērija Reinoldsa piedzīvoto avāriju.

-    Jā. Tas bija nelaimes gadījums vai…

Hovards Millers paraustīja plecus.

-   Patiesību sakot, nezinu. Pa visiem šiem darba gadiem lidostā neko tamlīdzīgu neesmu piedzīvojis. Viss tika darīts saskaņā ar protokolu. Gērijs Reinoldss pa rāciju lūdza atļauju nolaisties, un mēs to devām. Kad palika dažas jūdzes, ko lidot, viņš ziņoja par viesuļvētru. Par viesuļvētru! Mūsu laika monitori neko tādu nerādīja. Vēlāk sazinājāmies ar meteoroloģijas biroju. Vēja tajā laikā nav bijis. Ja man jāsaka patiesība, nodomāju, ka viņš sadzēries vai lietojis narkotikas. Pēc tam uzzinājām, ka viņš ietriecies kalnā.

-     Cik saprotu, melnā kaste nav atrasta, - Kellija sacīja.

-    Tas ir vēl viens noslēpums, - Hovards Millers domīgi komentēja. - Visu pārējo atradām. Bet kas noticis ar

melno kasti? Pie mums ieradās tie nolāpītie F/4A vīri un paziņoja, ka ieraksti ir kļūdaini. Viņi neticēja mūsu stāstījumam par to, kas noticis. Vai varat iedomāties, kāda cilvēkam ir sajūta, zinot, ka kaut kas nav kārtībā? -Jā.

-     Es jutu, ka kaut kas nav kartībā, tikai nevaru pateikt, kas. Neņemiet ļaunā, bet neko vairāk nevaru palīdzēt.

Daiena ar Kelliju vīlušās piecēlās.

-    Lai nu kā, bet - liels paldies, mister Miller! Esam pateicīgas par mums veltīto laiku.

-     Nav par ko.

Abām sievietēm ejot uz durvju pusi, viņš noteica:

-     Ceru, ka Gērija māsa atlabs.

Kellija apstājās.

-     Ko?

-    Viņa guļ slimnīcā. Nabaga cilvēks! Nakts vidū viņai nodega māja. Nevar zināt, vai viņa to pārdzīvos vai ne.

Daiena sastinga.

-     Kas notika?

-     Ugunsdzēsēji domā, ka noticis īssavienojums. Luīzai izdevās izrāpties pa durvīm līdz zālienam, taču, kamēr ugunsdzēsēji piekļuva mājai, viņa jau bija stipri cietusi.

Daiena mēģināja runāt mierīgi.

-     Kurā slimnīcā viņa atrodas?

-     Kolorādo universitātes slimnīcā. Tur ir apdegumu centrs.

Trīs ziemeļu štatu slimnīcas pieņemšanā dežurējošā medicīnas māsa pateica:

-    Atvainojiet, bet apmeklēt Reinoldsu nav atļauts.

-    Vai jūs nepateiktu, kurā palātā viņa atrodas? - Kellija pajautāja.

-    Nē, diemžēl ne.

-     Lieta ir steidzama, - Daiena sacīja. - Mums viņa jāsatiek un…

-     Neviens bez rakstiskas atļaujas nedrīkst viņu apmeklēt. - Māsas balsī bija saklausāms galīgs lēmums.

Daiena ar Kelliju saskatījās.

-     Labi, tādā gadījumā - paldies!

Abas sievietes aizgāja.

-    Ko nu darīsim? - Kellija pajautāja. - Šī ir mūsu pēdējā iespēja.

-     Man kaut kas ir padomā.

Pie dežūrmāsas galda piegāja kurjers formas tērpā, nesdams lielu, ar lenti apsietu saini.

-     Sūtījums Luīzai Reinoldsai.

-     Es parakstīšos par saņemšanu, - sacīja medicīnas māsa.

Kurjers papurināja galvu.

-    Atvainojiet! Man dots rīkojums nodot sūtījumu viņai personiski. Tas ir ļoti vērtīgs.

Māsa vilcinājās ar atbildi.

-     Tādā gadījumā man jāiet jums līdzi.

-     Labi.

Kurjers sekoja māsai uz gaiteņa galu. Nonākusi pie trīs simti deviņdesmit pirmās palātas, māsa uzlika plaukstu uz roktura, un kurjers iedeva viņai paku.

-    Varat to ienest, - viņš noteica.

Vienu kāpņu laidienu zemāk kurjers piegāja pie sola, uz kura sēdēja Daiena ar Kelliju un gaidīja.

-    Trīs simti deviņdesmit pirmā palāta, - viņš pavēstīja.

-     Pateicos! - Daiena noteica un iedeva viņam mazliet naudas.

Abas sievietes pa kāpnēm uzgāja trešajā stāvā un gaitenī pagaidīja, kamēr māsa pieiet pie tālruņa un pagriež muguru. Viņas pa gaiteni ātri nokļuva līdz trīs simti deviņdesmit pirmajai palātai un iegāja tajā.

Luīza Reinoldsa gulēja gultā ar ķermenim piestiprinātu caurulīšu un vadu tīklu. Cietusī bija nosaitēta no vienas vietas. Kad Kellija ar Daienu piegāja pie gultas, viņas acis bija ciet.

Daiena klusu ierunājās:

-    Mis Reinoldsa, es esmu Daiena Stīvensa, bet viņa - Kellija Herisa. Mūsu vīri strādāja KIG.

Luīza Reinoldsa lēnām atvēra acis un mēģināja fokusēt skatienu. Runājot balss šķita kā čuksta ēna.

-     Ko jūs teicāt?

-     Mūsu vīri strādāja KIG, - Kellija sacīja. - Viņi tika nogalināti. Mēs nodomājām, ka pēc negadījuma ar brāli jūs varbūt varat mums palīdzēt.

Luīza Reinoldsa mēģināja papurināt galvu.

-     Es nevaru neko palīdzēt… Gērijs ir miris. - Viņas acis piepildīja asaras.

Daiena pieliecās tuvāk.

-    Vai brālis pirms nelaimes gadījuma neko nestāstīja?

-    Gērijs bija brīnišķīgs cilvēks, - viņa runāja lēni, pārvarot sāpes. - Viņš gāja bojā lidmašīnas katastrofā.

-    Vai viņš nepateica ko tādu, kas mums varētu palīdzēt noskaidrot patiesību? - Daiena pacietīgi jautāja.

Luīza Reinoldsa aizvēra acis.

-    Mis Reinoldsa, lūdzu, vēl neguliet! Lūdzu! Lieta ir ļoti svarīga. Vai brālis nepateica ko tādu, kas var mums noderēt?

Luīza Reinoldsa vēlreiz atvēra acis un mulsi paskatījās uz Daienu.

-     Kas jūs esat?

-      Mēs domājam, ka jūsu brālis tika nogalināts, - Daiena sacīja.

-     Es zinu… - Luīza Reinoldsa nomurmināja.

Abām pār muguru pārskrēja saltas tirpas.

-     Kāpēc? - Kellija jautāja.

-     "Prima", - atskanēja čuksts.

Kellija pieliecās tuvāk.

-      "Prima"?

-    Gērijs stāstīja… dažas dienas… dažas dienas pirms nogalināšanas. Tā sauc viņu mašīnu, kas var kontrolēt… kontrolēt laiku. Nabaga Gērijs… Viņš… viņš tā ari netika uz Vašingtonu.

-     Uz Vašingtonu? - Daiena pārjautāja.

-    Jā… Viņi gribēja satikt vienu senatori… sakarā ar "Primu"… Gērijs sacīja, ka "Prima" ir slikta…

-     Vai neatceries, kā senatori sauca? - Kellija jautāja.

-Nē.

-     Lūdzu, padomā!

-     Senatore… - Luīza Reinoldsa murmināja.

-     Kāda? - Kellija prasīja.

-    Levina… Luvena… Van Luvena. Viņš gribēja satikt…

Durvis atsprāga vaļā, un palātā iesoļoja ārsts baltā

virsvalkā ar stetoskopu ap kaklu. Viņš nikni paskatījās uz Daienu un Kelliju.

-    Vai neviens jums neteica, ka apmeklēt viņu nav atļauts?

-     Atvainojiet! Mums vajadzēja aprunāties… - Kellija sacīja.

-     Lūdzu, ejiet ārā!

Abas sievietes paskatījās uz Luīžu Reinoldsu.

-     Uz redzēšanos! Veseļojies!

Vīrietis noskatījās, kā viņas iziet. Tiklīdz durvis bija aizvērušās, viņš piegāja pie gultas, pacēla spilvenu un noliecās pār Luīžu Reinoldsu.

Četrdesmitā nodala

*

Kellija ar Daienu gāja uz slimnīcas galveno vestibilu.

-     Tad tāpēc Ričards ar Marku gribēja doties uz Vašingtonu. Lai tiktos ar senatori Van Luvenu, - Daiena sacīja.

-     Kā lai sazināmies ar viņu?

-     Pavisam vienkārši. - Daiena paņēma savu mobilo tālruni.

Kellija pacēla roku, lai viņu apstādinātu.

-     Nē. Zvanīsim no taksofona.

Informāciju par senāta tālruņa numuriem viņas dabūja uzziņu dienestā, un Daiena piezvanīja no taksofona.

-     Senatores Van Luvenas birojs.

-     Es vēlētos runāt ar senatori, lūdzu!

-    Ko lai es saku, kas zvana?

-     Personiskā jautājumā, - Daiena atbildēja.

-     Kā jūs sauc, lūdzu?

-    Nevaru… vienkārši pasakiet, ka lieta ir ļoti svarīga.

-    Atvainojiet, bet nevaru to darīt. - Saruna tika pārtraukta.

Daiena pagriezās pret Kelliju.

-    Mēs nevaram izmantot savus vārdus. - Daiena zvanīja vēlreiz.

-     Senatores Van Luvenas birojs.

-    Lūdzu, uzklausiet! Nezvanu aiz gara laika. Man jāparunā ar senatori, taču nevaru minēt savu vārdu.

-    Baidos, ka tādā gadījumā no sarunas ar senatori nekas neiznāks. - Saruna atkal tika pārtraukta.

Daiena zvanīja vēlreiz.

-     Senatores Van Luvenas birojs.

-     Lūdzu, nenolieciet klausuli! Zinu, jūs darāt savu darbu, taču šis ir dzīvības un nāves jautājums. Es zvanu no taksofona. Iedošu numuru. Lūdzu, lai senatore piezvana. - Viņa nosauca sekretārei numuru un dzirdēja, kā tiek nomesta klausule.

-     Ko tagad darīsim? - Kellija jautāja.

-    Gaidīsim.

Viņas nogaidīja divas stundas, līdz Daiena pateica:

-    Nekas no tā visa neiznāks. Iesim…

Taksofons iezvanījās. Daiena dziļi ievilka elpu un steidzās atbildēt.

-    Hallo!

Aizkaitināta sievietes balss sacīja:

-     Te senatore Van Luvena. Ar ko es runāju?

Daiena turēja klausuli pret Kelliju, lai abām ir dzirdams, ko senatore saka. Daienai aizžņaudzās rīkle, un viņa tik tikko spēja parunāt.

-     Senatore, mani sauc Daiena Stīvensa. Esmu kopā ar Kelliju Herisu. Vai jūs zināt, kas mēs esam?

-     Nē, nezinu. Baidos, ka…

-     Mūsu vīri tika nogalināti pirms došanās uz tikšanos ar jums.

Klausulē varēja saklausīt noelšanos.

-    Ak mans Dievs! Ričards Stīvenss un Marks Heriss. -Jā.

-    Jusu viri bija vienojušies par tikšanos ar mani, taču sekretārei tika piezvanīts un pateikts, ka viņi mainījuši plānus. Pēc tam viņi… nomira.

-    Ne jau viņi zvanīja, senatore, - sacīja Daiena. - Viņus nogalināja, lai viņi nevarētu tikties ar jums.

-     Ko? - Izklausījās, ka senatori šī ziņa satriec. - Kāpēc kādam…

-    Viņus nogalināja, lai neļautu runāt ar jums. Mēs ar Kelliju gribētu ierasties Vašingtonā, lai izstāstītu, ko vīri gribēja jums teikt.

Sekoja neilgs klusuma brīdis.

-     Es tikšos ar jums, taču ne savā birojā. Vieta ir pārāk publiska. Ja jūsu teiktais ir patiesība, tas varētu būt bīstami. Man Sauthemptonā, Longailendā, ir māja. Mēs varam tikties tur. No kurienes jūs zvanāt?

-     No Denveras.

-    Vienu mirklīti!

Pēc trim minūtēm senatore atgriezās pie tālruņa.

-     Nākamais reiss no Denveras uz Ņujorku ir nakts reiss. "United" reiss uz Lagvārdiju bez nolaišanās. Lidmašīna izlido divpadsmitos divdesmit piecās naktī un Ņujorkā ielido sešos, nulle, deviņās no rīta. Ja lidmašīna pilna, ir vēl…

-    Mēs būsim ar šo reisu.

Kellija pārsteigta paskatījās uz Daienu.

-     Daiena, bet ja nevarēsim dabūt…

Daiena, viņu mierinot, pacēla roku.

-    Mēs būsim ar šo reisu.

-     Pie lidostas jūs gaidīs pelēks "Lincoln Toivn Car". Ejiet taisnā ceļā uz automašīnu! Šoferis ir aziāts. Vārdā Kunio. Viņš atvedīs jūs pie manis uz māju. Es jūs gaidīšu.

-     Pateicos, senatore!

Daiena nolika klausuli, dziļi ievilka elpu un pagriezās pret Kelliju.

-    Viss nu ir nokārtots.

-    Kā tu zini, ka tiksim uz šo reisu? - Kellija jautāja.

-     Man ir plāns.

Viesnīcas šveicars sagādāja nomas automašīnu, un pēc četrdesmit piecām minūtēm Daiena ar Kelliju jau brauca uz lidostu.

-     Nezinu, vai esmu vairāk uztraukusies vai nobijusies, - Kellija sacīja.

-    Nez vai mums par kaut ko vēl jāuztraucas.

-    Izskatās, ka daudzi cilvēki mēģinājuši tikties ar senatori, taču nevienam tas nav izdevies, Daiena. Visi pirms tam nogalināti.

-    Tad mēs būsim pirmās, kam izdosies tikties.

-    Es vēlos, lai mums būtu… - Kellija sacīja.

-    Zinu. Ierocis. Tu jau teici. Mums ir mūsu prāts.

-    Jā. Bet es vēlos ieroci.

Kellija paskatījās pa automašīnas logu.

-    Apstājies!

Daiena piestāja ielas malā.

-    Kas noticis?

-     Man kaut kas jāizdara.

Automašīna bija apstājusies pie skaistumkopšanas salona. Kellija atvēra durvis.

-     Uz kurieni tu iesi? - Daiena jautāja.

-    Gribu uztaisīt jaunu frizūru.

-    Tu joko, - Daiena sacīja.

-     Nē, nejokoju.

-    Tu tagad taisīsi frizūru? Kellij, mēs braucam uz lidostu, jāpagūst uz lidmašīnu, nav laika…

-     Daiena, nekad nevar zināt, kas mūs gaida. Ja man nākas mirt, gribu būt skaista.

Daiena sēdēja, nespēdama izteikt ne vārda, un noskatījās, kā Kellija ieiet skaistumkopšanas salonā.

Pēc divdesmit minūtēm Kellija iznāca ārā. Viņai galvā bija melna parūka un mati uz augšu sakārtoti.

-     Esmu gatava, - sacīja Kellija. - Tagad varam pa- mērkaķoties.

Četrdesmit Pirmā nodala

*

-    Mums seko balts leksuss, - sacīja Kellija.

-    Zinu. Tajā sēž pusducis vīru.

-    Vai vari viņiem nozust?

-    Tas nav vajadzīgs.

Kellija paskatījās platām acīm.

-     Ko?

-    Skaties!

Viņas tuvojās lidostas vārtiem ar uzrakstu: TIKAI PIEGĀDES. Sargs vārtus bija atvēris, lai ielaistu viņas.

Vīri no "Lexus" noskatījās, kā Kellija ar Daienu izkāpj no savas un iekāpj lidostas automašīnā, kas sāka braukt pa lidostas gudronēto klājumu.

Kad pie vārtiem piebrauca "Lexus", sargs pateica:

-    Te ir dienesta vārti.

-    Jūs taču ielaidat automašīnu!

-    šie ir dienesta vārd. - Sargs aizvēra vārtus.

Lidostas automašīna pa asfaltu piebrauca pie aerobusa. Daienai ar Kelliju izkāpjot, Hovards Millers abas jau gaidīja.

-    Jūs esat klāt kā naglas.

-    Jā, - Daiena atbildēja. - Paldies par palīdzīgu roku!

-    Esmu gatavs pakalpot. - Viņa sejā iegūla nopietna izteiksme. - Ceru, ka no tā visa būs kāds labums.

Kellija sacīja:

-    Pasakiet Luīzai Reinoldsai paldies no mums un…

Hovarda Millera sejas izteiksme pārvērtās.

-    Luīza Ričardsa pagājušajā naktī šķīrusies no dzīves.

Ziņa abām sievietēm nāca kā šoks. Kellija spēja ierunāties tikai pēc brīža.

-    Man ļoti žēl.

-     Kas notika? - gribēja zināt Daiena.

-     Manuprāt, viņai neizturēja sirds.

Hovards Millers pameta skatienu uz lidmašīnu.

-    Tā ir gatava lidojumam. Sagādāju jums vietas pie durvīm.

-     Vēlreiz pateicos!

Millers noskatījās, kā Kellija ar Daienu uzkāpj pa trapu. Pēc brīža lidmašīnas pavadonis aiztaisīja durvis, un lidmašīna aizripoja uz skrejceļa pusi.

Kellija pagriezās pret Daienu un noteica:

-     Mēs dabūjām to gatavu. Pārspējām tos smadzeņu podus. Ko darīsi pēc tikšanās ar senatori Van Luvenu?

-     īsti neesmu par to padomājusi, - Daiena atbildēja. - Un tu dosies atpakaļ uz Parīzi?

-    Grūti pateikt. Gribi palikt Ņujorka? -Jā.

-    Varbūt ari es kadu laiku padzīvošu Ņujorka, - Kellija sacīja.

-    Pēc tam mēs kopā varētu doties uz Parīzi.

Viņas sēdēja un viena otrai uzsmaidīja.

-    Iedomājos, cik lepni būtu Ričards un Marks, zinot, ka mēs pabeidzam viņu sākto darbu, - Daiena sacīja.

-     Par to nav jāšaubās.

Daiena pa iluminatoru paskatījās debesīs un klusu noteica:

-    Paldies tev, Ričard!

Kellija palūkojās uz Daienu, nogrozīja galvu, taču neko neteica.

Ričard, es zinu, tu mani dzirdi, mīļais. Mēs pabeigsim to, ko aizsāki. Mēs atriebsim tevi un tavus draugus. Tāpēc tu neatgriezīsies, taču tas mazliet palīdzēs. Vai zini, kā man bez tevis trūkst, mīļais? Visa.

Kad lidmašīna pēc trīsarpus stundām nolaidās Lagvārdijas lidostā, no tās pirmās izkāpa Daiena ar Kelliju. Daiena atcerējās senatores Van Luvenas teikto. Lidostā jūs gaidīs pelēks "Lincoln Toum Car".

Automašīna gaidīja pie lidostas ieejas. Tai blakus stāvēja pavecāks japānis šofera formas tērpā. Pienākot Kellijai ar Daienu, viņš izslējās taisni.

-    Misis Stīvensa? Misis Herisa? -Jā.

-    Mani sauc Kunio. - Šoferis atvēra automašīnas durvis, lai viņas varētu iekāpt.

Pēc mirkļa mašīna jau brauca uz Sauthemptonu.

-    Jābrauc divas stundas, - Kunio paskaidroja. - Apkārtne te ir ļoti skaista.

Vismazāk viņas interesēja apkārtnes ainavas. Abas rosīgi domāja, kā senatorei vislabāk izskaidrot, kas noticis.

Kellija uzrunāja Daienu:

-    Vai tev neliekas, ka pēc visa, ko izstāstīsim, senatorei var draudēt briesmas?

-    Esmu pārliecināta, ka viņu apsargā. Viņa zinās, kā rīkoties.

-    Ceru, ka tā būs.

Gandrīz pēc divām stundām limuzīns piebrauca pie lielas astoņpadsmitā gadsimta angļu stila kaļķakmens ēkas ar šīfera jumtu un gariem, slaidiem skursteņiem. Pie mājas pletās plašs, rūpīgi kopts zāliens, turpat bija ari atsevišķa māja kalpotājiem un garāža.

Tiklīdz automašīna apstājās durvju priekšā, Kunio sacīja:

-     Es gaidīšu, ja rodas pēc manis vajadzība.

-     Pateicamies!

Durvis atvēra sulainis.

-     Labrīt! Lūdzu, ienāciet! Senatore gaida.

Abas sievietes iegāja pa durvīm. Dzīvojamā istaba bija eleganta, tomēr ikdienišķa, ar eklektiskām senām mēbelēm - ērtiem dīvāniem un krēsliem. Virs lielā baroka stila kamīna pie sienas simetriski bija piestiprināti kandelabri.

-     Nāciet, lūdzu! - sulainis aicināja.

Kellija ar Daienu sekoja sulainim uz lielu viesistabu.

Senatore Van Luvena viņas jau gaidīja. Viņa bija ģērbusies gaiši zilā zīda kostīmā ar blūzi, mati brīvi nokarājās. Senatore izskatījās sievišķīgāka, nekā Daiena bija iedomājusies.

-     Es esmu Polīna Van Luvena.

-     Daiena Stīvensa.

-     Kellija Herisa.

-     Priecājos jūs abas redzēt. Tas viss bija pārāk ievilcies.

Kellija neizpratnē paskatījās uz senatori Van Luvenu.

-     Atvainojiet?

Aiz muguras atskanēja Tanera Kingslija balss:

-     Viņa grib teikt, ka jums neparasti veicies, bet nu jūsu veiksme ir galā.

Daiena ar Kelliju pagriezās. Istabā bija ienākuši Taners Kingslijs un Herijs Flints.

-    Rīkojieties, mister Flint! - Taners mudināja.

Herijs Flints pacēla pistoli. Neteicis ne vārda, viņš notēmēja uz sievietēm un divas reizes izšāva. Polīna Van Luvena un Taners Kingslijs noskatījās, kā Kellija ar Daienu atmuguriski nokrīt uz grīdas.

Taners piegāja pie senatores Van Luvenas un viņu apskāva.

-    Beidzot tam pielikts punkts, Princese!

Četrdesmit otrā nodala

-     Kas jādara ar līķiem? - Flints pajautāja.

Taners nekavējās ar atbildi.

-     Piesien pie kājām smagumus, ielido kādas pārsimt jūdzes Atlantijas okeānā un izmet!

-    Tiks izdarīts. - Flints izgāja no istabas.

Taners pievērsās senatorei Van Luvenai.

-     Tas tagad ir beidzies, Princese. Mēs varam doties ceļā.

Viņa piegāja pie Tanera un noskūpstīja viņu.

-     Man ļoti tevis trūka, mazulīt.

-    Arī man tevis trūka.

-     Tās ikmēneša tikšanās nedeva gandarījumu, jo tev bija jādodas projām.

Taners pievilka viņu cieši sev klāt.

-     Turpmāk būsim kopā. Nogaidīsim pienācīgos trīs vai četrus mēnešus, godinot tavu nelaiķi vīru, pēc tam varēsim apprecēties.

Viņa pasmaidīja un noteica:

-    Pietiks ar mēnesi.

Viņš palocīja galvu.

-    Tas jau ir labi.

-    Vakar aizgāju no senāta. Visi labi saprata manas sāpes par vīra nāvi.

-     Brīnišķīgi. Tagad nekas netraucē mūs būt kopā. Gribu tev parādīt KIG ko tādu, ko nevarēju rādīt agrāk.

Taners ar Polīnu piebrauca pie sarkano ķieģeļu ēkas. Taners piegāja pie smagajām tērauda durvīm. Tām pa vidu bija iedobums. Taneram uz pirksta bija smags gredzens ar kameju grieķu karavīra sejas izskatā.

Polīna noskatījās, kā Taners iespiež gredzenu iedobē un durvis sāk vērties. Aiz tām skatienam atklājās neparasti liela, ar milzu datoriem un televīzijas ekrāniem pilna telpa. Pie tālākās sienas atradās ģeneratori un elektroniskās iekārtas, viss bija saistīts ar vadības pulti centrā.

-      Princese, iepazīsties ar "Primu"! - Taners sacīja. - Te ir pats centrs. Viss, kas šeit ir man un tev, mainīs dzīvi uz mūžīgiem laikiem. Šajā telpā ir satelītu sistēmas ko- mandcentrs, kas spēj kontrolēt laika apstākļus jebkurā zemeslodes vietā. No šejienes var izraisīt vētras jebkurā vietā. Mēs varam izraisīt badu, liedzot nolīt lietum. Mēs lidostas varam ietīt miglā. Mēs varam saražot tādas viesuļvētras un ciklonus, kas apstādina pasaules ekonomiku. - Viņš pasmaidīja. - Kaut ko no mūsu spēka jau esmu demonstrējis. Daudzas valstis risina laika kontroles problēmas, taču neviena pagaidām to nav izdarījusi.

Taners nospieda pogu, un izgaismojās liels televīzijas ekrāns.

-     Šeit tu redzi tadu tehnikas sasniegumu, pec kada ilgojas armija. - Viņš pagriezās uz Polīnas pusi un pasmaidīja. - Vienīgais neprognozējamais faktors, kas man ar "Primu" liedza iegūt pilnīgu kontroli, bija siltumnīcas efekts, un tu lieliski tiki galā ar šo jautājumu. - Viņš nopūtās. - Vai tu zini, kas radīja šo projektu? Endrū. Patiesībā viņš ir ģēnijs.

Polīna noraudzījās uz iespaidīgajām ierīcēm.

-     Nesaprotu, kā ar tām iespējams kontrolēt laika apstākļus.

-     Zini, vienkāršākā versija ir tāda, ka siltais gaiss ceļas uz augšu, kur gaiss aukstāks, un ja tur ir mitrs…

-    Nerunā ar mani tik aizbildnieciskā tonī, mīļais!

-    Atvaino, bet garākā versija ir visai komplicēta, - Taners noteica.

-    Es klausos.

-     Tas izklausīsies mazliet tehniski, tāpēc seko manai domai. Ar brāļa izveidotās nanotehnoloģijas palīdzību radītie mikroviļņu lāzeri, kas izšauti zemes atmosfērā, veido brīvu skābekli, kurš savienojas ar ūdeņradi, radot ozonu un ūdeni. Brīvais skābeklis atmosfērā savienojas, veidojot 02 . Mans brālis atklāja, ka, no kosmosa apšaudot atmosfēru ar šo lāzeru, skābeklis savienojas ar diviem ūdeņraža atomiem, veidojot ozonu - 03 - un ūdeni -h2 o.

-     Es tik un tā nesaprotu, kā tas var…

-     Laika apstākļus rada ūdens. Liela mēroga eksperimentos Endrū konstatēja, ka tajos par blakusproduktu rodas liels ūdens daudzums, tā ka mainās vēja virziens. Jo vairāk lāzeru, jo vairāk vēja. Ja kontrolē ūdeni un vēju, iespējams kontrolēt laiku pilnībā.

Uz bridi viņš aizdomājās.

-     Uzzinājis, ka Akira īso Tokijā, bet vēlāk arī Madelēna Smita nav tālu no problēmas atrisinājuma, piedāvāju viņiem darbu šeit, lai varu abus kontrolēt. Taču manu piedāvājumu viņi noraidīja. Es nevarēju pieļaut, ka viņi pabeidz šo darbu. - Viņš nopūtās. - Es jau teicu, ka kopā ar mani pie šā projekta strādāja četri mani izcilākie meteorologi.

-Jā.

-     Ari viņi bija izcili. Francis Ferbrugs Berlīne, Marks Heriss Parīzē, Gērijs Reinoldss Vankūverā un Ričards Stīvenss Ņujorkā. Katrs no viņiem nodarbojās ar vienu atsevišķi ņemtu laika apstākļu kontroles aspektu, un, tā kā viņi visi strādāja dažādās valstīs, domāju, ka viņiem nekad neizdosies salikt kopā visu mozaīku un viņi neuzzinās, kāds ir projekta galamērķis. Tomēr kaut kādā veidā tas viņiem izdevās. Viņi ieradās Vīnē uz tikšanos ar mani un gribēja zināt par turpmākajiem plāniem attiecībā uz "Primu". Es pateicu, ka esmu paredzējis to piedāvāt mūsu valdībai. Es nedomāju, ka viņi izrādīs par to vēl kādu interesi, taču drošības dēļ izliku lamatas. Kamēr viņi sēdēja pieņemamā istabā, piezvanīju uz tavu biroju senātā tā, lai viņi dzird, ka noliedzu, ka vispār kaut ko zinu par "Primu". Nākamās dienas rītā viņi sāka zvanīt tev, lai norunātu tikšanos. Līdz ar to man kļuva skaidrs, ka no viņiem jāatbrīvojas. - Taners pasmaidīja. - Atļauj parādīt, kas ir šeit.

Datora ekrānā parādījās ar līnijām un simboliem izraibināta pasaules karte. Runājot Taners pārvietoja slēdzi, un kartes fokuss pārvietojās, līdz apstājās pie Portugāles.

Taners sacīja:

-      Portugāles lauksaimniecībai piemērotās ielejas ar ūdeni apgādā upes, kas no Spānijas tek uz Atlantijas okeānu. Iedomājies, kas notiktu ar Portugāli, ja lieti nemitējas tik ilgi, līdz ielejas pārplūst.

Taners nospieda pogu, un uz milzu ekrāna parādījās milzīga sārta pils ar ceremoniāliem sargiem, bet saulē mirdzēja brīnišķīgi zaļi dārzi.

-    Tā ir prezidenta pils.

Attēls pārslēdzās uz iekštelpām, uz ēdamzāli, kur ģimene ieturēja brokastis.

-    Tas ir Portugāles prezidents ar sievu un diviem bērniem. Viņi sarunājas portugāļu valodā, taču tu dzirdēsi sarunu angliski. Pilī ir ierīkots desmitiem nanokameru un mikrofonu. Prezidents to nezina, bet viņa apsardzes priekšnieks strādā manā labā.

Adjutants uzrunāja prezidentu:

-    Šorīt vienpadsmitos paredzēta tikšanās vēstniecībā, pēc tam runa arodbiedrību savienībā. Vienos pēcpusdienā lenčs muzejā. Vakarā valsts pieņemšana…

Uz brokastgalda iezvanījās tālrunis. Prezidents pacēla klausuli.

-    Hallo!

Tanera balss, tai pašā mirklī no angļu valodas pārtulkota portugāļu valodā, sacīja:

-     Vai misters prezidents?

Izskatījās, ka prezidents ir pārsteigts.

-     Kas zvana? - viņš pajautāja, un prezidenta teiktais Taneram tūlīt tika pārtulkots angliski.

-     Draugs.

-     Kas… kas jums iedeva manu personisko numuru?

-        Nav svarīgi. Klausieties labi uzmanīgi! Man patīk jūsu zeme, un es nevēlos, ka to izposta. Ja nevēlaties piedzīvot drausmīgas vētras, kas noslauka valsti no kartes, jums jāatsūta man divi miljardi dolāru zeltā. Ja šobrīd neesat ieinteresēts to darīt, piezvanīšu pēc trim dienām.

Ekrānā bija redzams, kā prezidents nomet klausuli un uzrunā sievu:

-     Kāds trakais dabūjis manu tālruņa numuru. Droši vien izmucis no trakonama.

Taners pievērsās Polīnai.

-    Šis ir trīs dienas vecs ieraksts. Tagad atļauj parādīt šodien notikušo sarunu!

Lielā sārtā pils un tās skaistie dārzi parādījās atkal, taču tagad gāza negants lietus, debesīs rībēja pērkons un plaiksnīja zibeņi.

Taners nospieda pogu, un ekrānā parādījās prezidenta kabinets. Viņš sēdēja pie konferenču galda, pie kura vienlaikus runāja kāds pusducis palīgu. Prezidenta seja izskatījās drūma.

Iezvanījās tālrunis uz galda.

-     Tagad būs! - Taners nosmīnēja.

Prezidents nedroši pacēla klausuli.

-     Klausos!

-     Labrīt, mister prezident! Kā…

-     Jūs postāt manu valsti! Jūs iznīcināt ražu! Lauki pārplūduši! Ciemi… - Viņš apklusa un dziļi ievilka elpu. - Cik ilgi tas turpināsies? - Prezidenta balsī ieskanējās histēriski toņi.

-     Kamēr saņemšu divus miljardus dolāru.

Bija redzams, ka prezidents griež zobus un uz brīdi aizver acis.

-    Un tad jūs pārtrauksiet vētras?

-Jā.

-     Ka jūs velaties, lai naudu piegādā?

-    Redzi, cik tas bija viegli, Princese. Nauda mums jau ir. Ļauj parādīt, ko vēl "Prima" var nodarīt. Tie ir agrākie eksperimenti.

Taners nospieda citu pogu, un ekrānā parādījās trakojošs orkāns.

-     Tā ir Japāna, - Taners paskaidroja. - Reālā laikā. Šajā gadalaikā laiks tur allaž ir mierīgs.

Viņš nospieda citu pogu, un kļuva redzams negaiss ar milzu krusu, kas kapāja citrusu audzi.

-    Tā ir Florida. Temperatūra tuvu nullei - turklāt jūnijā. Visa raža tika iznīcināta.

Viņš aktivizēja citu pogu, un gigantiskajā ekrānā parādījās tornado, kas sagrauj mājas.

-     Tā ir Brazīlija. Redzi pati, - Taners lepni noteica, - ka "Prima" spēj visu.

Polīna pievirzījās viņam tuvāk un maigi noteica:

-    Tāpat kā pāvests.

Taners izslēdza televizoru, paņēma trīs DVD diskus un parādīja.

-    Tajos ir trīs interesantas sarunas ar Peru, Meksiku un Itāliju. Vai tu zini, kā man piegādā zeltu? Mēs nosūtām uz bankām kravas mašīnas, un viņi tās piekrauj. Ja viņi mēģina noskaidrot, uz kurieni zelts aiziet, es piesolu, ka vētras sāksies no jauna un nekad nemitēsies.

Polīnas skatienā parādījās nemiers.

-     Taner, bet ja nu izseko mūsu tālruņa sarunas?

Taners iesmējās.

-    Cerams, ka viņi to dara. Ja kāds mēģina izsekot, tas nonāks līdz relejam baznīcā, pēc tam cits relejs aizvedīs līdz skolai. Trešais relejs palaidīs vētras, kādas nekad vēl nav piedzīvotas. Ceturtajā reizē viņi nonāks Baltā nama Ovālajā Kabinetā.

Polīna iesmējās.

Atvērās durvis, un ienāca Endrū.

Taners pagriezās.

-    Ak, mans mīļais brālis!

Endrū ar apjukušu sejas izteiksmi blenza uz Polīnu.

-     Vai mēs esam pazīstami? - Viņš koncentrējies aplūkoja Polīnu gandrīz minūti, tad skatiens noskaidrojās. - Tu… tu gatavojies precēties ar Taneru. Man jābūt par vedējtēvu. Tu esi… tu esi Princese.

-     Ļoti labi, Endrū, - Polīna noteica.

-     Taču tu aizgāji. Tu nemīli Taneru.

Ierunājās Taners:

-     Ļauj ieviest skaidrību! Viņa aizgāja tāpēc, ka mīlēja mani. - Viņš saņēma Polīnas roku. - Viņa piezvanīja man jau nākamajā dienā pēc kāzām. Viņa apprecējās ar ļoti bagātu un ietekmīgu vīru, tāpēc varēja izmantot vīra ietekmi un piegādāt KIG svarīgus klientus. Tikai tāpēc mums radās iespēja tik strauji uzplaukt. - Taners apskāva Polīnu. - Mēs vienojāmies, ka slepeni tiksimies reizi mēnesī. - Viņš lepni piebilda: - Pēc tam Polī- nai radās interese par politiku, un viņa kļuva par senatori.

Endrū pierē parādījās grumbas.

-     Bet… bet Sebastjana… Sebastjana…

-     Sebastjana Kortesa. - Taners iesmējās. - Viņa kalpoja par mānekli cilvēku maldināšanai. Es parūpējos, lai birojā visi par viņu zinātu. Nedz es, nedz Princese nedrīkstēja radīt ne mazākās aizdomas.

-    Ak jā, es saprotu, - Endrū nedroši noteica.

-     Panāc šurp, Endrū!

Taners pieveda brāli pie vadības centra. Viņi stāvēja "Primas" priekšā. Taners sacīja:

-     Vai atceries, kas tā ir? Tu palīdzēji to izstrādāt. Tagad viss ir pabeigts.

Endrū iepletās acis.

-      "Prima"…

Taners norādīja uz pogu un noteica:

-     Jā. Laika kontrole. - Viņš norādīja uz citu pogu. - Vieta. - Viņš paskatījās uz brāli. - Vai saproti, cik vienkārši viss ir uztaisīts?

-    Atceros… - Endrū tikko dzirdami noteica.

Taners pievērsās Polīnai.

-     Tas ir tikai sākums, Princese. - Taners ieskāva viņu savās rokās. - Patlaban es pētu vēl trīsdesmit valstis. Tu dabūsi visu, ko vēlējies. Varu un naudu.

Polīna laimīga noteica:

-    Tāda datora kā šis vērtība varētu būt…

-     Ir divi šādi datori, - Taners pārtrauca. - Esmu sagatavojis tev pārsteigumu. Vai esi kādreiz dzirdējusi par Tamoa salu Klusā okeāna dienvidos?

-Nē.

-    Mēs nupat to nopirkām. Tā aizņem sešdesmit kvadrātjūdzes un ir neticami skaista. Sala skaitās pie franču Polinēzijas, tajā ir skrejceļš un jahtu osta. Uz salas ir viss… - Viņš ieturēja dramatisku pauzi. - Un tur ir ari "Prima - divi".

Polīna sacīja:

-    Tu gribi teikt, ka ir vēl viena…

Taners pamāja.

- Pilnīgi pareizi. Turklāt zem zemes, tāpēc neviens nekad to neatradīs. Kad abas šīs maitas, kuras bāž degunu, kur nevajag, beidzot aizvāktas no ceļa, pasaule pieder mums.

Četrdesmit trešā nodala

«

Kellija pirmā atvēra acis. Viņa uz muguras gulēja kaila pagrabstāvā uz betona grīdas, bet viņas rokas bija pieslēgtas pie sienā iestiprinātas ķēdes. Telpas tālākajā galā atradās mazs, aizrestots logs, turpat bija arī smagas durvis.

Kellija pagriezās un blakus ieraudzīja Daienu, tikpat kailu un saslēgtu rokudzelžos. Abu drēbes gulēja kaktā.

Daiena kā noreibuši noprasīja:

-    Kur mēs atrodamies?

-    Mēs esam ellē, partnere.

Kellija pārbaudīja rokudzelžus. Tie bija cieši un stingri apņēma rokas. Tās varēja pacelt labi ja četras piecas collas, ne vairāk.

-     Mēs iegājām tieši lamatās, - viņa sarūgtināta noteica.

-    Vai zini, kas šajā lietā man patīk vismazāk?

Kellija pārlaida skatienu tukšajai telpai un atbildēja:

-    Nevaru iedomāties.

-    Tas, ka viņi guvuši virsroku. Mēs zinām, kāpēc nogalināti mūsu vīri un kāpēc viņi grib nogalināt mūs, taču mums nav ne mazākās iespējas kaut ko paziņot pasaulei. Viņi izsprukuši cauri sveikā. Kingslijam ir taisnība. Veiksme mūs beidzot pametusi.

-    Nē, nav.

Durvis bija atvērušās, un tagad telpā stāvēja Herijs Flints. Smaids viņa sejā kļuva arvien platāks. Viņš aizslēdza durvis un atslēgu ielika kabatā.

-     Es iešāvu jums ar ksilokaīna lodēm. Man pienācās jūs nogalināt, taču izdomāju, ka vispirms mazliet jāpapriecājas. - Viņš gāja tuvāk.

Sievietes pārmija baiļpilnus skatienus. Acis pievērsās Flintam, kas smīnēdams vilka nost kreklu un bikses. Viņa loceklis bija stīvs un piebriedis. Flints nopētīja abas un devās pie Daienas.

-     Sākšu ar tevi, maziņā, pēc tam…

Kellija viņu pārtrauca.

-    Mirkli pagaidi, smukulīt! Vai nevēlies mani pirmo? Man uznācis gribulis.

Daiena apstulba.

-     Kellij…

Flints pagriezās uz Kellijas pusi un nosmīkņāja.

-     Katrā ziņā, mazulīt. Tev patiks.

Flints pieliecās un izstiepās pār Kellijas kailo augumu.

-    Ak jā, - Kellija nostenējās. - Man patiešām tā trūka.

Daiena aizvēra acis. Viņa nespēja to noskatīties.

Kellija paplēta kājas un, kad Flints viņā gāja iekšā,

pacēla labo roku dažas collas uz augšu līdz augstajai frizūrai. Rokā uzradās tērauda ķemme ar piecas collas garu smailu galu. Straujā kustībā viņa no mugurpuses ietrieca tērauda smaili līdz galam Herija Flinta kaklā.

Flints mēģināja kliegt, taču no rīkles izlauzās vienīgi skaļa gārgšana. No kakla sāka līt asinis. Daiena apstulbusi atvēra acis.

Kellija paskatījās uz Daienu.

-     Tagad vari atslābināties. - Viņa nogrūda no sevis ļengano augumu. - Viņš ir miris.

Sirds Daienai pukstēja tik strauji, ka likās - izlēks no krūtīm. Seja kļuva bāla kā spokam.

Kellija satraukta viņu uzlūkoja.

-    Tev slikti?

-     Es baidījos, ka viņš… - Daienai izkalta mute. Viņa palūkojās uz asinīm noplūdušo Heriju Flintu un nodre- binājās. - Kāpēc tu man nepateici par… - Viņa norādīja uz tērauda ķemmi Flinta kaklā.

-     Tāpēc, ja nekas neizdotos… zini, negribas pat domāt, ka esmu tevi iegāzusi. Tagad jātiek no šejienes ārā.

-     Kādā veidā?

-     Es parādīšu. - Kellija pastiepa garo kāju uz Flinta nomesto bikšu pusi un mēģināja ar kājas pirkstiem tās satvert. Pietrūka pāris collu. Viņa pavirzījās tuvāk. Viena colla. Beidzot izdevās. Kellijas sejā uzplaiksnīja smaids.

-     Voilā! - Kājas pirksti satvēra bikšu staru, un viņa lēnām to vilka, līdz bikses kļuva iespējams saņemt ar rokām. Kellija pārbaudīja kabatas, meklēdama rokudzelžu atslēgu. Viņa to atrada, jau pēc brīža rokas bija brīvas, un viņa steidzās atbrīvot Daienu.

-     Mans Dievs, tu esi apbrīnas vērta, - sacīja Daiena.

-     Pateicies manai jaunajai frizūrai! Iesim nu projām!

Abas sievietes pacēla no grīdas drēbes un ātri apģērbās. Kellija izvilka Flintam no kabatas durvju atslēgu.

Piegājušas pie durvīm, viņas brīdi klausījās. Viss bija klusu. Kellija atvēra durvis. Viņas atradās garā, tukšā gaitenī.

-    Te jābūt kādai sētaspuses izejai, - sacīja Daiena.

Kellija pamāja.

-    Labi. Tu ej uz vienu, es uz otru pusi un…

-    Nē. Lūdzu! Paliksim kopā, Kellij.

Kellija paspieda Daienai roku un pamāja.

-     Labi, partnere.

Pēc dažām minūtēm abas sievietes jau bija garāžā, kurā atradās "Jaguar" un "Toyota".

-    Izvēlies! - sacīja Kellija.

-    Jaguārs pārāk krīt acīs. NJemsim toijotu!

-     Ceru, ka atslēga ir…

Atslēga bija. Daiena apsēdās pie stūres.

-    Vai vari iedomāties, uz kurieni brauksim? - Kellija pajautāja.

-     Uz Manhetenu. Pagaidām nekāda plāna man nav.

-     Tā ir laba ziņa… - Kellija nopūtās.

-    Jāatrod vieta, kur izgulēties. Uzzinājis, ka esam izbēgušas, Kingslijs sajuks prātā. Mēs nekur nevarēsim justies droši.

Kellija piekrita.

-    Jā, tā nu tas ir.

Daiena palūkojās uz viņu.

-    Ko tu ar to gribi teikt?

Kellija lepni atbildēja:

-     Man padomā ir kāds plāns.

Četrdesmit ceturtā nodala

Iebraukusi Vaitpleinsā, kas atradās divdesmit piecas jūdzes uz ziemeļiem no Manhetenas, Daiena noteica:

-    Pilsēta izskatās itin jauka. Ko mēs te darīsim?

-    Te man ir draudzene. Viņa parūpēsies par mums.

-     Pastāsti par viņu!

-     Mana māte bija precējusies ar dzērāju, kam patika viņu sist, - Kellija lēni ierunājās. - Kad varēju uzņemties rūpes par māti, pierunāju viņu pamest to vīru. Kāda mo- dele, kas bija bēgusi no sava varmācīgā drauga, izstāstīja par šo vietu. Šeit ir pansija, kura pieder eņģelim, ne sievietei, vārdā Greisa Seidela. Kamēr man izdevās atrast mātei dzīvokli, nomitināju viņu te. Es mēdzu apmeklēt māti pie Greisas katru dienu. Mātei tas patika, un viņa iedraudzējās ar dažiem pansijas iemītniekiem. Galu galā atradu mātei dzīvokli un izņēmu viņu no šejienes. - Kellija apklusa.

Viņas bija piebraukušas pie pansijas.

-    Mēs esam klāt.

Greisa Seidela bija piecdesmit gadus veca darbīga, mātišķīgas enerģijas bumbiņa. Ieraugot Kelliju, viņas seja gaiši atmirdzēja.

-    Kellij! - Greisa apskāva viešņu. - Priecājos tevi redzēt.

-     Tā ir mana draudzene Daiena, - Kellija paskaidroja.

Viņas sasveicinājās.

-    Istaba tevi gaida, - sacīja Greisa. - Pats par sevi saprotams, ka tā ir tavas mātes istaba. Ieliku tajā vēl vienu gultu.

Greisa Seidela pa ceļam izgāja cauri omulīgai dzīvojamai istabai, kur kāds ducis sieviešu vai nu spēlēja kārtis, vai darīja ko citu.

-    Cik ilgi te būsiet? - Greisa apjautājās.

Kellija ar Daienu saskatījās.

-     īsti nezinām.

Greisa Seidela pasmaidīja.

-    Tā nav problēma. Istabu varat aizņemt, cik ilgi vien vēlaties.

Istaba bija jauka - tīra un kārtīga.

Kad Greisa Seidela aizgāja, Kellija sacīja Daienai:

-     Te mēs būsim drošībā. Starp citu, manuprāt, mēs esam pelnījušas, lai mūs ieliek "Ginesa rekordu grāmatā". Vai tu zini, cik reižu mūs gribēja nogalināt?

-    Jā. - Daiena stāvēja pie loga. Kellija dzirdēja viņu nosakām: - Paldies, Ričard!

Kellija gribēja kaut ko teikt, taču nodomaja: kada tam jēga?

Snauzdams pie galda, Endrū sapņoja, ka guļ slimnīcas gultā. Viņu pamodināja balsis istabā.

-     …Par laimi, es to atklāju, attīrot Endrū aizsargtērpu. Nodomāju, ka tūlīt tas jāparāda tev.

-     Armijnieki, kaut viņus nelabais, teica, ka tērps ir drošs.

Vīrs iedeva Taneram vienu no armijas eksperimentā izmantotajām gāzmaskām.

-     Maskas pamatnē atradu sīku caurumiņu. Šķiet, to kāds izdūris. Ar to varēja pietikt, lai tavs brālis nonāktu šādā stāvoklī.

Taners paskatījās uz masku un nodārdināja:

-     Lai kas par to atbildīgs, tam nāksies maksāt! - Viņš paskatījās uz vīru un sacīja: - Es nekavējoties par to parūpēšos. Paldies, ka atnesi to man.

Endrū no savas gultas kā noreibis lūkojās uz aizejošo vīru. Taners brīdi vēroja masku, bet tad iegāja istabas kaktā, kur atradās lieli, ar netīru veļu pildīti slimnīcas ratiņi.

Taners iebāza roku netīrajā veļā un iegrūda masku pašā apakšā.

Endrū mēģināja jautāt brālim, kas notiek, taču jutās pārāk noguris. Viņš aizmiga.

Taners, Endrū un Polīna bija atgriezušies Tanera kabinetā.

Taners palūdza sekretāri ienest rīta avīzes. Taners ātri pārskatīja pirmās lapas.

-    Paskaties: "Negantās vētras Gvatemalā, Peru, Meksikā un Itālijā mulsina zinātniekus." - Viņš pameta uz Polīnu gavilējošu skatienu. - Un tas ir tikai sākums. Viņiem vēl daudz vajadzēs mulst.

Kabinetā ieskrēja Vinss Karbalo.

-    Mister Kingslij…

-     Esmu aizņemts. Kas noticis?

-    Flints miris.

Taneram saspringa žoklis.

-    Ko? Ko tu runā? Kas ir ar Flintu?

-    Stīvensa ar Herisu viņu nogalinājušas.

-    Tas nav iespējams!

-    Flints ir miris. Un viņas aizbēgušas ar senatores automašīnu. Mēs pieteicām, ka tā ir nozagta. Policija automašīnu atrada Vaitpleinsā.

-    Rīkojieties tā! - Tanera balss noskanēja skarbi. - Paņemiet duci vīru un dodieties uz Vaitpleinsu! Pārbaudiet viesnīcas, pansijas un naktsmītnes, visas vietas, kur viņas varētu paslēpties. Jebkurš, kas viņas uzrādīs, dabūs piecus miljonus dolāru lielu atalgojumu. Kustieties!

-     Labi, ser.

Vinss Karbalo steigšus izgāja pa durvīm.

Daiena savā Greisas Seidelas pansijas istabā sacīja:

-Žēl, ka Parīze ta noticis. Vai viņi nogalinājuši mājas pārvaldnieku?

-    Nezinu. Viņi gluži vienkārši nozuduši.

-     Kas noticis ar tavu suni Eņģelīti?

-    Negribu par to runāt, - Kellija teica.

-     Piedod! Zini, kas ir pats nepatīkamākais? Mēs bijām tik tuvu. Kad nu zinām, kas noticis, nav neviena, kam varam to pastāstīt. Mūsu vārdi būs pret KĪG teikto. Viņi ieliks mūs trakonamā.

Kellija pamāja.

-    Tev taisnība. Nav neviena, pie kā mēs varētu vērsties.

Acumirklī iestājās klusums, bet tad Daiena lēni noteica:

-     Es domāju, ka ir.

Vinsa Karbalo cilvēki tika izkaisīti pa visu pilsētu, lai pārbaudītu visas viesnīcas, pansijas un naktsmītnes. Viens no vīriem parādīja Daienas un Kellijas fotogrāfijas viesnīcas "Esplanade" darbiniekam.

-    Vai esat redzējis kādu no šī lēdijām? Par viņām izsludināts piecus miljonus dolāru liels atalgojums.

Klerks papurināja galvu.

-     Būtu labi, ja es zinātu, kur viņas ir.

Viesnīcā "Renaissance" cits vīrs rādīja Daienas un Kellijas attēlus.

-    Pieci miljoni? Es labprāt tos iekasētu.

Viesnīcā "Croivti Plaza" reģistrators apliecināja:

-    Ja redzēšu viņas, katrā ziņā padošu jums ziņu, mister.

Pie Greisas Seidelas mājas durvīm Vinss Karbalo pieklauvēja pats.

-     Labrīt!

-     Labrīt! Mani sauc Vinss Karbalo. - Viņš parādīja abu sieviešu fotogrāfijas. - Vai esat redzējusi šīs sievietes? Atalgojums par viņām ir pieci miljoni dolāru.

Greisas Seidelas seja atplauka.

-     Kellija!

Tanera birojā Ketijai Ordonesai darbs bija pāri galvai. Faksi ienāca ātrāk, nekā viņa spēja ar tiem tikt galā, elektroniskā pastkastīte bija pilna ar kaudzi. Viņa paņēma papīru žūksni un iegāja Tanera kabinetā. Taners ar Polīnu Van Luvenu sēdēja uz dīvāna un sarunājās.

Ienākot sekretārei, Taners pacēla skatienu.

-     Kas noticis?

Sekretāre pasmaidīja.

-    Labas ziņas. Jums būs joti veiksmīgas vakara viesības.

Taners sarauca pieri.

-     Par ko jūs runājat?

Viņa pacēla papīrus uz augšu.

-    Te ir atbildes. Viņi visi ieradīsies.

Taners piecēlās.

-    Kur ieradīsies? Dodiet apskatīties!

Ketija iedeva viņam papīrus un atgriezās savā vietā.

Taners izlasīja pirmo e-pasta vēstuli skaļi.

-     "Mēs ļoti labprāt piektdien ieradīsimies uz "Pri- mas" - jūsu laika kontroles mašīnas - atklāšanu KIG mītnē." Žurnāla "Time" redaktors."

Taners nobālēja. Viņš paņēma nākamo papīra lapu.

-     Pateicos par uzaicinājumu uz KIG mītni apskatīt "Primu", jūsu laika kontroles datoru. Ar nepacietību gaidām brīdi, kad varēsim ierasties." To parakstījis "News- week" redaktors.

Taners pārskatīja palikušās lapas.

-    CBS, NBC, CNN, "Wall Street Journal", "Chicago Tri- bune" un Londonas "Times", visi ar nepacietību gaida "Primas" atklāšanu.

Polīna sēdēja, nespēdama izteikt ne vārda.

Taners bija tā noskaities, ka tikko spēja parunāt.

-     Pie joda, ko tas nozīmē?… - Viņš apklusa. - Tās maitas!

* * *

Irmas interneta kafejnīcā Daiena rosīgi darbojās ar datoru. Viņa pameta skatienu uz Kellijas pusi.

-     Vai kādu neesam izlaidušas?

Kellija atbildēja:

-       "Elle", "Cosmopolitan", "Vanity Fair", "Mademoi- selle", "Readers Digest"…

Daiena iesmējās.

-    Liekas, pietiks. Ceru, ka Kingslijam ir laba virtuve. Lai gatavojas uzņemt lērumu viesu!

Vinss Karbalo satraukts paskatījās uz Greisu Sei- delu.

-    Jūs pazīstat Kelliju?

-    Kā nu ne, - Greisa sacīja. - Viņa ir viena no slavenākajām modelēm pasaulē.

Vinsa Karbalo seja atplauka.

-     Kur viņa ir?

Greisa pacēla uz augšu izbrīna pilnu skatienu.

-    Nezinu. Nekad neesmu ar viņu tikusies.

Karbalo seja pietvīka.

-    Jūs teicāt, ka pazīstat viņu.

-    Gribēju teikt, ka visi viņu pazīst. Viņa ir ļoti slavena. Vai viņa nav skaista?

-    Jums nav ne jausmas, kur viņa ir?

-    Man kaut kas ienāca prātā, - Greisa domīgi noteica.

-     Proti?

-      Šorīt līdzīgu sievieti redzēju iekāpjam autobusā. Viņa ceļoja kopā ar…

-     Kas tas bija par autobusu?

-    Tas bija Vērmontas autobuss.

-     Pateicos!

Vinss Karbalo aizsteidzās.

Taners nometa faksu un e-pasta vēstuļu kaudzi uz grīdas un pagriezās pret Polīnu.

-      Vai saproti, ko tās maitas izdarījušas? Mēs nedrīkstam "Primu" nevienam rādīt. - Viņš uz ilgāku laiku iegrima domās. - Acīmredzot dienu pirms "Primas" atklāšanas notiks negadījums, un tā uzlidos gaisā.

Polīna brīdi skatījās uz viņu un tad pasmaidīja.

-     "Prima - divi".

Taners pamāja.

-     Pilnīgi pareizi. Mēs varam doties ceļojumā apkārt pasaulei un, kad būsim gatavi, jebkurā laikā doties uz Ta- moa un iedarbināt "Primu - divi".

Selektorā atskanēja Ketijas Ordonesas balss. Viņa bija pagalam satraukta.

-    Mister Kingslij, visi zvana kā traki. Gan "New York Times", gan "Washington Post", gan Larijs Kings, visi gaida savienojumu.

-     Pasaki, ka esmu aizņemts apspriedē. - Taners pievērsās Polīnai. - Mums jātiek no šejienes projām. - Viņš uzsita Endrū uz pleca. - Endrū, nāc līdzi!

-     Labi, Taner.

Viņi trijatā devās uz sarkano ķieģeļu ēku.

-    Tev ir ļoti svarīgs uzdevums.

-    Ko vien vēlies, - Endrū atbildēja.

Ar Taneru pa priekšu viņi iegāja sarkano ķieģeļu ēkā un piegāja pie "Primas". Taners pagriezās pret Endrū.

-    Tagad pateikšu, kas tev jādara. Man ar Princesi jādodas projām, un es gribu, lai pulksten sešos tu izslēdz šo datoru. Tas ir ļoti vienkārši izdarāms. Vai redzi to lielo sarkano pogu? - Viņš rādīja.

Endrū pamāja.

-     Redzu.

-    Sešos tā jānospiež trīs reizes pēc kārtas. Trīs reizes. Vai atcerēsies?

-    Jā, Taner. Pulksten sešos. Trīs reizes, - Endrū atbildēja.

-     Pareizi. Uz redzēšanos!

Taners ar Polīnu devās uz durvīm. Endrū pavadīja abus ar skatienu.

-    Mani jūs neņemsiet līdzi?

-    Nē. Tu paliksi tepat. Atceries - pulksten sešos trīs reizes.

-    Es neaizmirsīšu.

Kad viņi izgāja pa durvīm, Polīna pajautāja:

-     Ko tad, ja viņš neatcerēsies?

Taners iesmējās.

-    Tam nav nozīmes. Sprādziens automātiski iestatīts pulksten sešos. Vienkārši jānodrošinās, lai tajā brīdī viņš atrodas šeit.

/

Četrdesmit Piektā nodaļa

Diena bija ideāla lidošanai. KIG "Boeing" 757 tirkīz- zilajās debesīs lidoja virs Klusā okeāna. Polīna ar Taneru bija ērti iekārtojušies uz dīvāna lielajā salonā.

-     Mīļais, vai tā nav kauna lieta, ka cilvēki nekad neuzzinās, cik tu esi žilbinošs? - Polīna sacīja.

-     Ja kāds uzzinās, es iedzīvošos milzīgās nepatikšanās.

Polīna paskatījās uz viņu.

-     Tā nav problēma. Mēs varam nopirkt kādu valsti un pasludināt sevi par valdniekiem. Tad neviens netiks mums klāt.

Taners iesmējās.

Polīna noglāstīja viņam roku.

-     Vai zini, ka jau pirmajā reizē, tevi ieraugot, gribēju tevi?

-    Nē. Cik atceros, tu biji ļoti nekaunīga.

-     Un tas atstāja iespaidu, vai ne? Tev vajadzēja satikt mani vēlreiz, lai dotu mācību.

Sekoja garš, erotisks skūpsts.

Kaut kur tālumā nozibsnīja zibens.

-     Tamoa tev patiks. Nedēļu vai divas pavadīsim tur atpūšoties, pēc tam apceļosim pasauli. Jāatgūst visi tie gadi, kurus nevarējām būt kopā, - Taners sacīja.

Polīna pacēla acis uz augšu un draiski iesmējās.

-    Par to nav šaubu.

-     Un apmēram reizi mēnesī atgriezīsimies Tamoa, lai iedarbinātu "Primu - divi". Mērķus varēsim izraudzīties abi kopā.

-    Mēs varētu radīt vētru Anglijā, tikai tur to nepamanīs, - Polīna prātoja.

Taners iesmējās.

-    Mūsu izvēlei ir visa pasaule.

Pienāca stjuarts.

-    Vai neko nevēlaties? - viņš painteresējās.

Taners atbildēja:

-    Nē, mums ir viss. - Un viņš zināja, ka tā ir taisnība.

Tālumā debesīs sāka zibeņot biežāk.

-     Ceru, ka nesāksies vētra, - noteica Polīna. - Man… man nepatīk lidot sliktā laikā.

Taners viņu nomierināja:

-     Neraizējies, mīļā! Pie debesīm nav ne mākonīša. - Kaut ko iedomājies, viņš pasmaidīja. - Par laiku nav jāuztraucas. Mēs to kontrolējam. - Viņš ieskatījās pulkstenī. - "Primai" būtu laiks uzsprāgt.

Taners pievilka Polīnu tuvāk.

Debesis negaidīti satumsa, gaisu sāka tricināt skaļi pērkona dārdi, un lidmašīnu sāka kapāt lietus lāses. Milzu lidmašīna sāka svaidīties. Nesaprazdams, kas notiek, Taners ieskatījās iluminatorā. Lietu nomainīja milzīgi krusas graudi. Taners ierunājās:

- Skaties uz… - Piepeši pār viņu nāca apjausma. - "Pri- ma"! - Tas bija sajūsmas sauciens, viņa acīs iemirdzējās triumfs. - Mēs varam…

Šajā brīdī lidmašīnu sagrāba orkāns un triecās pret to ar mežonīgu spēku.

Polīna iekliedzās.

KIG sarkanajā ķieģeļu ēkā Endrū Kingslijs darbojās ar "Primu", pirksti pēc atmiņas lidoja pa taustiņiem. Viņš redzēja ekrānā mērķi, brāļa lidmašīnas attēlu, kam virsū triecās viesuļvētra ar trīssimt jūdžu ātrumu stundā. Viņš nospieda nākamo pogu.

Daudzu Nacionālā meteoroloģiskā dienesta birojos no Ankoridžas Aļaskā līdz Maiami Floridā meteorologi skatījās datoru ekrānos un neticēja savām acīm. Notika kaut kas neticams, tomēr notika.

Endrū, kas strādāja sarkano ķieģeļu ēkā, bija apmierināts, ka ir vismaz viena lieta, ar kuru var padarīt pasauli labāku. Viņš uzmanīgi vadīja paša radīto F-6 viesuļvētru uz augšu… uz augšu… augstāk un augstāk…

Taners skatījās pa vētras neganti svaidītās lidmašīnas iluminatoru, cauri vētras rēkoņai kļuva dzirdama tāda kā kravas vilciena dārdoņa, kuru radīja virpuļviesulis, pārvietojoties ar trīssimt divdesmit jūdžu ātrumu stundā. Tanera seja bija pietvīkusi, un, vērojot, kā virpuļviesulis virpuļo arvien tuvāk lidmašīnai, viņš trīcēja satraukumā. Viņš bija transā.

- Skaties! Neviens virpuļviesulis vēl nav pacēlies tik augstu. Nekad! Es to esmu radījis! Tas ir brīnums. Vienīgi Dievs un es var…

Sarkano ķieģeļu ēkā Endrū pārvietoja slēdzi. Ekrānā bija redzams, kā uzsprāgst lidmašīna un atlūzas kopā ar ķermeņiem aizlido pa gaisu.

Pēc tam Endrū Kingslijs trīs reizes nospieda sarkano pogu.

Četrdesmit sestā nodala

Kellija ar Daienu beidza ģērbties, kad pie durvīm pieklauvēja Greisa Seidela.

-     Brokastis ir gatavas, ja varat nākt.

-     Mēs ejam, - Kellija atsaucās.

-    Ceru, ka mūsu nelielais triks izdevies, - Daiena sacīja. - Paskatīsimies, vai Greisai ir rīta avīzes.

Viņas izgāja no savas istabas. Pa labi bija iekārtots atpūtas stūrītis. Pie televizora sēdēja daži cilvēki. Kellijai ar Daienu ejot tam garām uz ēdamistabu, televīzijas diktors sacīja:

-     Tiek ziņots, ka neviens nav palicis dzīvs. Kopā ar Tane- ru Kingsliju un bijušo senatori Polīnu Van Luvenu lidmašīnā atradās pilots, otrais pilots un stjuarts.

Abas sievietes sastinga. Viņas saskatījās, pagriezās un piegāja pie televizora. Ekrānā bija redzama KIG apkārtne.

-      Kingslija Internacionālā grupa ir lielākais zinātnieku kolektīvs pasaulē, tam ir biroji trīsdesmit valstīs. Meteoroloģiskais birojs ziņo, ka Klusā okeāna dienvidos, kur lidoja Tanera Kingslija privātā lidmašīna, negaidīti izcēlusies dīvaina vētra. Polīna Van Luvena ir bijusī Senāta vides komitejas priekšsēdētāja.

Daiena ar Kelliju klausījās kā apburtas.

-     …Cita mīklas daļa ir noslēpums, ar kura risināšanu nodarbojas policija. Prese tika uzaicināta uz dineju par godu KIG izstrādātā laika kontroles datora "Prima" atklāšanai, taču pēc vakardienas sprādziena KIG "Prima" ir pilnībā iznīcināta. Ugunsdzēsēji drupās atraduši Endrū Kingslija līķi un uzskata, ka viņš ir vienīgais upuris.

-    Taners Kingslijs ir miris, - Daiena sacīja.

-    Pasaki to vēlreiz! Tikai lēnām.

-    Taners Kingslijs ir miris.

Kellija izdvesa lielu atvieglojuma nopūtu. Viņa paskatījās uz Daienu un pasmaidīja.

-    Dzīve pēc tā visa mums katrā ziņā liksies garlaicīga.

-    Jācer, - Daiena atbildēja. - Ko tu saki, ja šo nakti mēs pārlaistu viesnīcā "Waldorf-Astoria"?

Kellija pasmaidīja.

-    Es neiebilstu.

Atvadoties Greisa Seidela apskāva Kelliju un sacīja:

-    Nāc, kad vien vēlies.

Ne ar vārdu viņa nepieminēja piedāvāto naudu.

"Waldorf-Astoria" prezidentu apartamentos viesmīlis klāja pusdienu galdu. Viņš vērsās pie Daienas.

-    Jūs teicāt, lai galdu klāj četriem?

-     Pilnīgi pareizi.

Kellija paskatījās uz viņu, bet neko neiebilda.

Daiena saprata, ko viņa domā. Sēžoties pie galda, Daiena sacīja:

-    Kellij, es neuzskatu, ka mēs to paveicām vienas pašas. Manuprāt, mums mazliet palīdzēja. - Viņa pacēla šampanieša glāzi un uzrunāja tukšo krēslu sev blakus: - Paldies, Ričard, mīļais! Es tevi mīlu.

Viņai ceļot pie lūpām glāzi, Kellija sacīja:

-    Acumirkli!

Daiena pagriezās uz viņas pusi.

Kellija pacēla šampanieša glāzi un pievērsa skatienu tukšajam krēslam sev blakus.

-    Mark, es ļoti mīlu tevi. Paldies!

Viņas uzdzēra par saviem tostiem.

Kellija pasmaidīja un sacīja:

-    Tas bija labi. Ko tagad?

-    Es došos uz Vašingtonu, uz FIB, un izstāstīšu visu, ko zinu.

Kellija viņu palaboja.

-    Mēs dosimies uz Vašingtonu un izstāstīsim viņiem, ko mēs zinām.

Daiena pamāja.

-    Pareizi, - viņa domīgi noteica. - Man liekas, ka esam izdarījušas labu darbu. Vīri lepotos ar mums.

-     Jā, - sacīja Kellija. - Mēs atrisinājām noslēpumu. Padomā, kas tik nenostājās pret mums! Vai zini, kas mums tagad jādara?

-     Kas?

-    Jādibina savs detektīvu birojs.

Daiena iesmējās.

-    Tu joko.

Kellija veltīja viņai ilgu smaidu.

-    Vai tiešām?

Pēc vakariņām viņas skatījās televīzijas pārraidi, un visi kanāli vēstīja par Tanera Kingslija nāvi. Skatoties Kellija domīgi novilka:

-    Zini, ja čūskai nocērt galvu, visa čūska iet bojā.

-    Ko tas nozīmē?

-    Noskaidrosim. - Kellija piegāja pie tālruņa. - Es vēlos piezvanīt uz Parīzi.

Pēc piecām minūtēm viņa jau dzirdēja Nikolas Paradi balsi.

-    Kellij! Kellij! Kellij! Ļoti priecājos, ka piezvanīji. Kellijai sašļuka dūša, baidoties dzirdēt turpmāko. Viņi

nogalinājuši Eņģelīti.

-    Es nezināju, kā tevi sameklēt.

-    Vai jaunumus esi dzirdējusi?

-    Visa pasaule dzirdēja jaunumus. Žeroms Malo un Alfonss Žiruārs savāca savas pekeles un veikli nozuda.

-    Bet Filips ar ģimeni?

-    Viņi atgriežas rit.

-    Tas ir brīnišķīgi.

Kellijai bija bail uzdot nākamo jautājumu.

-    Un Eņģelītis?…

-    Eņģelītis ir manā dzīvoklī. Viņi gribēja to izmantot par ēsmu, ja tu negribētu sadarboties.

Kellija piepeši juta sevī ieplūstam siltumu.

-    Ak, tas ir brīnišķīgi!

-    Ko lai daru ar Eņģelīti?

-     Iesēdini nākamajā "Air France" reisā uz Ņujorku! Padod ziņu, kad viņš ieradīsies, lai lidostā varu paņemt. Tu vari man piezvanīt uz viesnīcu "Waldorf".

-    Es to izdarīšu.

-    Paldies! - Kellija nolika klausuli.

Daiena dzirdēja sarunu.

-    Vai ar Eņģelīti viss kārtībā?

-Jā.

-    Ak, tas ir lieliski!

-     Vai ne? Esmu ļoti priecīga. Starp citu, ko tu darīsi ar savu naudas daļu?

Daiena paskatījās uz Kelliju.

-    Ko tu teici?

-     KIG izsludināja piecus miljonus lielu atalgojumu. Manuprāt, tas pienākas mums.

-    Bet Kingslijs ir miris.

-    Zinu. Taču KIG nav miris.

Viņas iesmējās.

-     Ko tu esi paredzējusi darīt pēc mūsu ierašanās Vašingtonā? Vai atkal pievērsīsies gleznošanai? - Kellija jautāja.

Daiena brīdi domāja.

-Nē.

Kellija vēroja viņu.

-    Vai tiešām?

-     Zini, vienu gleznu gan gribas uzgleznot. Pikniku Centrālajā parkā. - Balss aizlūza. - Divu iemīlējušos pikniks lietus laikā. Pēc tam… kas zina. Un tu? Vai atgriezīsies modeles darbā?

-    Nē, diezin vai…

Daiena uzlūkoja viņu.

-     Zini… varbūt, atrodoties uz "mēles", varēšu iztēloties Marku, kas mani vēro un sūta gaisa skūpstus. Jā, domāju, viņš gribētu, lai atgriežos darbā.

Daiena pasmaidīja.

-    Tas ir labi.

Vēl stundu viņas skatījās televīziju, pēc tam Daiena pateica:

-    Manuprāt, laiks gulēt.

Pēc piecpadsmit minūtēm viņas jau bija izģērbušās un savās karaliskajās gultās no jauna pārdzīvoja nesenos piedzīvojumus.

Kellija nožāvājās.

-    Man nāk miegs, Daiena. Izslēdz gaismu!

Pēcvārds

Senā paruna, ka visi runā par laiku, bet neviens nespēj to ietekmēt, ir novecojusi. Šodien divas supervaras, Savienotās Valstis un Krievija, spēj kontrolēt laiku visā pasaulē. Pie šīs problēmas drudžaini strādā arī citas valstis.

Pētījumus par dabas stihiju pārvaldīšanu deviņpadsmitā gadsimta beigās sāka serbu izcelsmes amerikāņu izgudrotājs Nikola Tesla. Elektroenerģijas raidīšana izplatījumā kļuvusi par realitāti.

Sekas ir monumentālas. Laiku var izmantot gan par svētību, gan par pastardienas ieroci.

Visi nepieciešamie elementi ir pieejami.

1969. gadā ASV Patentu birojs izdeva patentu par mākslīgu jūras ūdens izgarojumu paātrinātu ievadīšanu atmosfērā.

1971. gadā patents korporācijai "VVestinghouse Electric" tika izsniegts par planētas virsmas rajonu apgaismošanu.

1971. gadā Nacionālajam zinātnes fondam izdots patents par laika modifikācijas metodi.

Septiņdesmito gadu sākumā Kongresa okeānu un iekšējās vides komiteja noklausījās ziņojumus par militārajiem laika apstākļu un klimata modificēšanas pētījumiem un konstatēja, ka aizsardzības ministrijai ir plāni, kā radīt paisuma viļņus, koordinēti izmantojot kodolieročus.

Postošas konfrontācijas briesmas Savienoto Valstu un Krievijas starpā tā palielinājās, ka 1977. gadā Savienotās Valstis un Krievija parakstīja ANO līgumu par laika apstākļu modificēšanas neizmantošanu naidīgos nolūkos.

Līgums nenozīmēja, ka eksperimenti ar laiku tiks pārtraukti. 1978. gadā Savienotajās Valstīs tika īstenots eksperiments, kas izraisīja lietusgāzes sešos Viskonsinas ziemeļu apgabalos. Sacēlās vējš ar ātrumu simt septiņdesmit piecas jūdzes stundā, un tas nodarīja postījumus par piecdesmit miljoniem dolāru. Tikmēr Krievija strādā pie saviem projektiem.

1992. gadā "Wall Street Journal" parādījās raksts, ka krievu sabiedrība "Ēlat Intelligence Technologies" izmanto devīzi "Laiks pēc pasūtījuma" un pārdod laika apstākļu kontroles iekārtas specifiskām vajadzībām. Tās pakalpojumi pieejami jebkurai pasaules valstij.

Eksperimentiem abās valstīs turpinoties, laika apstākļi sāka mainīties. Astoņdesmito gadu sākumā parādījās ziņojumi par dīvainām laika parādībām.

"Augsta spiediena apgabals bezmaz divus mēnešus stāv uz vietas gandrīz astoņsimt jūdžu attālumā no Kali- fornijas, bloķējot parastās mitrā gaisa plūsmas no Klusā okeāna." - Žurnāla "Time" 1981. gada janvāra numurs.

"…Sastingusi augsta spiediena zona darbojas kā barjera, kas gaisam liedz normāli pārvietoties no rietumiem uz austrumiem." - "New York Times", 1993. gada 29. jūlijs.

Visas romānā aprakstītās laika apstākļu izraisītās katastrofas ir notikušas.

Laiks ir varenākais spēks, kādu mēs pazīstam. Kas to kontrolē, var sagraut pasaules ekonomiku ar nemitīgām lietusgāzēm vai virpuļviesuļiem, iznīcināt ražu ar sausumu, izraisīt zemestrīces, radīt viesuļvētras un cunami viļņus, slēgt pasaules lidostas vai nest postu ienaidniekam kaujas laukā.

Mēs varētu gulēt mierīgāk, ja visi pasaules līderi teiktu: "Visi runā par laiku, bet neviens ar to neko nedara."

Un tā ir patiesība.

Sidnijs Šeldons

BAILES NO TUMSAS

Redaktore Gaida Šiliņa Korektore Ligita Smilga Operatore Ilona Smirnova Maketētāja Iveta Paegle Atbildīgā sekretāre Helēna Daņilova

"Apgāds "Kontinents"", LV-1050 Rīgā, Elijas ielā 17, tālr. 7204130. Formāts 84x108/32. Ofsetiespiedums. Iespiesta un iesieta a/s "Paraugtipogrāfija", LV-1050 Rīgā, Puškina ielā 12. Pašūt. Nr. 25206255

S. Šeldons

Še 330 Bailes no tumsas / No angļu vai. tulk. Armīns Voitkāns. - Rv "Apgāds "Kontinents"", 2005. - 381 lpp.

Berlīnē pazūd sieviete. Parīzē vīrietis nokrīt no Eifeļa torņa. Pie Denveras kalnā ietriecas maza lidmašīna. Manhetenā īstrive- ras krastā tiek izskalots līķis. Sākumā tie šķiet nejauši nelaimes gadījumi, taču policija drīz atklāj, ka visi četri bojā gājušie saistīti ar Kingslija Internacionālo grupu (KIG), pasaules lielāko zinātnieku kolektīvu.

Ņujorkā satiekas Kellija Herisa un Daiena Stīvensa - divu upuru jaunās atraitnes -, jo abas uzaicinātas ierasties pie Tanera Kingslija, KIG vadītāja. Viņš apgalvo, ka izmantos visus pieejamos līdzekļus, lai noskaidrotu, kas slēpjas aiz viņu viru noslēpumainās nāves. Taču var gadīties, ka viņš ir nokavējis. Kāds par katru cenu cenšas nogalināt jaunās sievietes, un viņas ne reizi vien tikai par mata tiesu izglābjas no nāves. Kas un kāpēc grib viņas nogalināt?

Turot aizdomās viena otru un visus ap sevi un mēģinot atrast atbildes uz nenoskaidrotiem jautājumiem, viņas spiestas kopā uzsākt cīņu pret nezināmajiem spēkiem, kas grib viņas iznīcināt. Abas atraitnes uzsāk šausminošu spēli "kaķis un pele".

ISBN 9984-35-126-2

Pirmais interneta grāmatveikals Latvijā aicina Jūs savās lappusēs! Mūsu adrese interneta:

www.kontinents.lv

Informāciju par šo grāmatu vairumtirdzniecību var iegūt pa tālruni 7204130.

Content

Šeldons Sidnijs Bailes no tumsas

Prologs

Ceturtā nodaļa

Sestā nodala Parīze, Francija

Septītā nodala

Astotā nodala

Desmitā nodala

Vienpadsmitā nodaļa

Sešpadsmitā nodala

Septiņpadsmitā nodala

Astoņpadsmitā nodala

Deviņpadsmitā nodala

Divdesmitā nodala

Divdesmit pirmā nodala

Divdesmit ceturtā nodala

Divdesmit astotā nodala

Trīsdesmitā nodaļa

Trīsdesmit pirmā nodaļa

Trīsdesmit otrā nodala

Trīsdesmit trešā nodala

Trīsdesmit ceturtā nodala

Trīsdesmit Piektā nodala

Četrdesmitā nodala

Četrdesmit Pirmā nodala

Četrdesmit trešā nodala

Četrdesmit ceturtā nodala

Četrdesmit Piektā nodaļa

Četrdesmit sestā nodala

Pēcvārds