Mesiks Henks

Goldblats Bērts

Bandītisms un mafija

Henks Mesiks, Bērts Goldblats

Bandītisms un mafija

.

IEVADS

Neorganizētā sabiedrībā diemžēl neeksistē vispārpieņemts organizētās noziedzības definējums. Neveiksmīgie mēģinājumi atrast precīzu formulējumu radīja milzumdaudz leģendu un mītu, uzrakstīti miljoniem vārdu, kam nav gandrīz nekādas nozīmes. Par to nav Jābrīnās. Vienīgi atminot organizētās noziedzības dabu. mēs sapratīsim, kāpēc nav izdevies atrast tai apzīmējumu.

Apjoma ziņā ierobežotā pētījumā svarīgāk ir mēģināt saprast organizētās noziedzības būtību, nekā sniegt tās formulējumu. Mēs savā darbā pieņemam Ņujorkas Apvienotās likumdošanas komitejas noziedzības jautājumos formulējumu, kas skan tā:

“Organizētā noziedzība ir pastāvīga slepena sazvērestība ar mērķi Iegūt bagātību un Ietekmi, izmantojot nelikumīgas ekonomiskās un fiziskās piespiešanas metodes ar sabiedrisko struktūru un privātpersonu korupcijas palīdzību brīvās uzņēmējdarbības sistēmas apstākļos."

Tikko gangsteri pazaudēja romantisko oreolu, tā izpaudās viņu līdzība ar biznesmeņiem, kas darbojas likuma ietvaros. Viņi ne mazāk par pēdējiem ir Ierobežoti savā uzņēmējdarbībā, un viņu organizācijas pēc etniskā vai nacionālā sastāva ir tikpat neviendabīgas. Etniskās kopības teorija lr pamatota tikai attiecībā uz Ierindas Izpildītājiem, bet galvenajās lomās pasaulē vienmēr bijuši un joprojām Ir visdažādākās Izcelsmes cilvēki.

Organizētā noziedzība daudzējādā ziņā Ir vēsturiskas nejaušības produkts. Cilvēks noziegumā vienmēr saskatīja īsāko ceļu. kā tikt pie bagātības, bet nacionālā noziedzīgā sindikāta rašanās bija iespējama vairāku nejaušu sagadīšanos rezultātā. Pie tām pieder miljoniem Izsalkušu Imigrantu eksistēšana valstī: Iespēja viegli tikt pie peļņas "sausā likuma" laikā: lielā depresija (1929.-1930. gadu krīze), kad bankām trūka līdzekļu kredītiem, bet skaidrā nauda koncentrējās butlēgeru (Nelegālie alkohola tirgotāji "sausā likuma” laikā. Tulk. piezīme.) rokās: politisko struktūru sagrūšana daudzās lielās pilsētās sakarā ar prezidenta Rūzvelta Jaunā kursa ieviešanu: faktiskā noziedzības un politikas alianse: tradicionālo morālo un sociālo pamatu zaudēšana miljoniem pilsoņu.

Mūsu īsā vēsturiskā atkāpe sniedz tikai vispārīgu priekšstatu par organizēto noziedzību. Vietas trūkuma dēļ mēs nevaram Izsekot noziedzīgo sindikātu rašanās galtal katrā pilsētā, aprakstīt tūkstošiem slepkavību gangsteru vidē un simtiem politisku skandālu. Lasītājs lai negaida stāstu par mafiju “Krusttēva" stilā. Tomēr iespējams, ka apzināta ierobežošanās pirmo reizi ļaus aiz kokiem redzēt mežu.

Pēdējos gados vispārīgo ainu pamatīgi izkropļoja daži oficiālie orgāni. sUpri pārspīlēdami mafijas nozīmi. Jebkuram, kurš nopietni pēti slepeno biedrību, ko vada vendetas likumi, nav grūti pārliecināties, ka mafija nespēj pildīt tai piedēvēto lomu. Tika piedāvātas daudzas un dažādas formālas maflozo "ģimeņu" shēmas, taču tās jau pašā sākumā bija kļūdainas un novecoja, pirms vēl paguva nožūt tinte. Mafijas patiesā struktūra atgādina šķīvi ar spageti. Atsevišķie makaroni saistīti cits ar citu. taču nav iespējams tikt skaidrībā par to sakariem. Mafija būtībā ir īpašs mentalitātes, lepnuma, alkatības un analfabētisma sakausējums. Tā nolemta izzušanai. Jo mainījušies sociālie apstākļi, kas to radīja.

Organizētās noziedzības vēsturē zināmi daudzi Iekšējie konflikti starp dažāda tipa personībām, tā sakot, starp neapvaldītām kaislībām un vēsu prātu. Mafijas barvežu lielākā daļa pieder pie pirmās kategorijas, kaut gan attiecas nebūt ne uz visiem Itāļu Izcelsmes amerikāņu gangsteriem. Džonam Torio un Čārlzam Luč;uio "Laimīgajam" smadzenes strādāja lieliski, un viņi ļoti nosodoši Izlurējās pret savu kolēģu neprātīgajām Izdarībām. Kamēr sabiedrības uzmanība bija pievērsta visādiem kaponēm un bagsl slgellem, saprātīgi domājošie noziedzīgās pasaules dūži apstrādāja politiķus un rūpniecības magnātus, padarot noziegumu par neatņemamu mūsu sociāli ekonomiskās sistēmas elementu. Organizētā noziedzība nebūt nav pūtīte uz mis Brīvības burvīgās sejiņas, bet ļaundabīga aslnssaslimšana. Saprotot to. redzi, ka visi politiķu solījumi tikt galā ar gangsteriem un nodibināt likumību un kārtību nav nekas vairāk kā tukši vārdi. Sabiedrība nekad nav nopietni centusies ne likvidēt noziedzību, ne arī pārāk daudz par to zināt. Daudz interesantāk ir vērot aisberga redzamo daļu un apspriest acīmredzamo, nekā mēģināt iedziļināties šajā problēmā.

1967.

APSOLĪTĀ ZEME

Noziedzība ir cilvēka uzvedības paveids, ciņa pret to mēģinājums mainit cilvēku prātus un dvēseles.

Prezidenta komisija likumu ievērošanas nodrošināšanai, 1930. gadā Sikuliānas pilsētiņa Sldllļa dzimušais Nikola Džentlle. atmetis neauglīgos mēģinājumus  apgūt kādu amatu, bez biļetes uzkāpa uz kuģa un ka vel pavisam jauns cilvēks Ieradās Amerikā. Viņš tik tikko prata lasīt un rakstīt tomēr, tā kā. pēc paša vārdiem, viņam piemita “neparasts gribasspēks un prasme iedvest balles", viņš ātri Ieņēma augstu stāvokli mafijā.

“Es maz atšķīros no daudziem citiem nabadzīgajiem Itāļu emigrantiem. kas Ņujorkas ostā Izkāpa krastā ar vienu mantu maisu pār plecu un zemu uzsietu sarkanraibu lakatiņu galvā." Džentlle pēc daudziem gadiem atcerējās. "Es, tiesa, Izkāpu krastā ar apbružātu koferīti rokā. kas bija sasiets ar virvi. Kāds matrozis aizveda mani uz Elizabetes Ielas 91. namu pie mana novadnieka Domeniko Teormines. kas man iedeva biļeti uz Kanzassitiju. uz kurieni es braucu imigrantu pārpildītā vllcle nā; ceļojums Ilga veselas sešas dienas."

>Nlkola sameklēja savu vecāko brāli, kurš bija Jau agrāk aizbraucis uz Ameriku un. tāpat kā tūkstošiem citu emigrantu. Kanzasā strādāja uz dzelzceļa. Jauno sicīlieti apstulbināja "bezgalīgās māju virknes, bezgalīgās ielas", tomēr visvairāk viņu pārsteidza cilvēki. Visi kaut kur steidzās, un Džentilem radās iespaids, it kā “tiem kārtojamas kādas neatliekamas lietas".

“Kāds kontrasts manas dzimtās pilsētas iedzīvotājiem!" viņš rakstīja. ‘Tur cilvēki seko savām kustībām, un nesteidzīgā galta piešķir tiem svarīgumu: viņi soļo, labās rokas pirkstu Iebāzuši aiz jostas, zemu uzmaukuši cepuri uz labās acs, cenzdamies izskatīties pēc iespējas augstprātīgāki, lai iemantotu vispārēju cieņu."

Šis Džentlles tautiešu raksturojums daudzējādā ziņā izskaidro, kāpēc Sicīlijā uzplauka tāda slepena biedrība kā mafija un kāpēc to

varēja pārcelt uz Jaunās pasaules geto. Un tomēr tajā var uzminēt ari iemeslu, kāpēc mafijai Jāiet bojā apstākļos, kad jaunie imigranti sāka rīkoties ne mazāk aktīvi kā tie, kas tur bija iesakņojušies Ievērojami ātrāk. Interesanti iepazīties ar Džentlles stāstu par šo organizāciju. Goda biedrību, kā viņš to sāka saukt mūža galā.

"Organizācija radās ļoti sen. tā bija līdzeklis, lai aizstāvētu savai cieņu, vājo valsts un cilvēcisko likumu Ievērošanas garantija. Kad šodien avīzes un sabiedriskā doma nosauc to par sērgu, kas Izplatījusies mūsu valstī, tas nebūt nav tik nepareizi. Jo tie (mafijas locekļi) tagad deģenerējušies un nekaunīgi stiepj rokas pēc ražošanas avotiem un veido kaut ko līdzīgu monopoliem.

Visas organizācijas sākotnēji vadās no stingriem principiem un humāniem mērķiem, taču starp to locekļiem noteikti atrodas tādi, kas sāk Izrādīt tieksmi Iedzīvoties. Es negribu atvainoties par Goda biedrību Jeb mafiju, kā to parasts saukt, tas Izskatītos pēc tā. It kā es atzītu valsts eksistēšanu valstī. Goda biedrība vienmēr palīdzēja saviem locekļiem, tāpēc es to salīdzinātu ar masoniem. Taču masonu mācība lr mistiska vai teoloģiska, bet Goda biedrība balstās uz teroru un vardarbību. To izveidoja zemes īpašnieki, lai ieviestu kārtību Sicīlijas vlsatpalikušākajā daļā, no kurienes to pārnesa uz tiem Amerikas rajoniem, kur dzīvoja sicīllešl. kalabrieši un neapoliešl."

Biedrības locekļus sauca par Jralellos (brāļi), viņi pakļāvās no sava vidus Izvēlētajam capo (galva. šefs). Katrs kapo pēc tam Izvēlējās sev cosiglleri (padomnieku), kas viņam palīdzēja spriest tiesu un pieņemt lēmumus. Ja kāds no Jratellos nonāca sarežģītā situācijā, biedrība centās to atbalstīt.

Ar laiku šādas organizācijas radās visās Amerikas pilsētās. Ņujorkā un Brukllnā vien tādu bija piecas. Atsevišķo borcjaies (ģimeņu) vadoņi izvēlēja galveno kapo. ko sauca par capodlcaplre\eh karali, tas lr. Goda biedrības valdnieku. Ņujorkas un Brukltnas piecās borgates blļa 2000 locekļu.

“Mans temperaments." Džentile secina, "nolēma mani piedzīvojumu pilnai dzīvei. Drosme, ar ko daba bija apveltījusi, bezbailība un valdonīgais raksturs, kā arī principi, no kuriem vadījos, aizveda mani uz Goda biedrību."

Pirmajos savas pastāvēšanas gados Amerikas mafija bija ļoti līdzīga Sicīlijas mafijai, tā aplaupīja savus tautiešus, kas nebija tās locekļi. Imigranti, kas nezināja valodu. Savienoto Valstu likumus un tradīcijas, kļuva par vieglu upuri izspiedējiem, nebija grūti viņiem likt samaksāt procentus no pieticīgās algas, ko vtņi. starp citu. darīja arī savā dzimtenē. Mafijas "zīme" bija melns plaukstas nospiedums, un vairākus gadus slavenā biedrība bija pazīstama ar nosaukumu “Melnā roka".

Organizācijas locekļi, protams, tika Izsvītroti no potenciālo upuru skaita, un tas piesaistīja Jaunus brīvprātīgos.

Džentlle pastāstīja, cik vienkārši tika darīts gals naidam starp diviem radiniekiem starp tēvoci un krustdēlu. Krustdēlu uzņēma Goda biedrībā, kuras loceklis Jau bija tēvocis. Tēvocis, kurš draudēja nogalināt savu brāļadēlu, naidu nomainīja pretmīlestību, un “radinieki Iemīlēja viens otru”. Nlkola centās panākt, lai saites starp organizācijas locekļiem būtu stiprākas par aslnssaltēm…

Ja ticēt Džentlles vārdiem, viņš savu diplomāta spēju dēļ Amerikas mafijā kļuva par galveno speciālistu konfliktu nogludlnāšanā. Tā kā nodevība un vendeta katram mafijas loceklim bija dabiska lieta, vajadzība pēc miera nesēja bija liela. Ilgus gadus “tēvocis Kola", kā sāka saukt Džentill, kursēja starp Ņujorku un Sanfrancisko, risinot Iekšējus Jautājumus, bet dažās plisētās faktiski pildīja kapo pienākumus.

Uz apsolīto zemi Ameriku tiecas ne tikai llāļl. Jau agrāk, bēgot no bada un vajāšanas reliģisku motīvu drļ, uz turieni plūda vācieši. īri un Austrumeiropas ebreji. Starp jaunajiem un vecajiem emigrantiem radās konkurence un pat konlllkll. tomēr šķiet, ka jaunatnācējiem visgrūtāk bija pieņemt amerikāņu sabiedrības "neoficiālo reliģiju” puritānisko ētiku.

Šīs ētikas ideālus Izloloja baltie anglosakšu protestanti, kas apspieda indiāņus. Puritāniskā ētika balstījās uz ticību, ka Dievs virs zemes un pēc tam debesīs atalgos tos. kas Itevēros viņa baušļus, neatlaidīgi strādās un būs citiem piemērs. Tādēļ labklājības pieaugums tika uzskatīts par Dieva mīlestības pierādījumu un augsti tikumīga dzīvesveida apliecinājumu.

Nav šaubu, ka šī pionieru sabiedrības vajadzībām pielāgotā ticība bija ļoti ērta. Tikpat acīmredzams, ka tās dogmatu praktiskajā īstenošanā bija daudz liekulības. Tomēr jebkurš vēsturnieks apliecinās, ka Jauno Amerikas pilsoņu vidū ar katru paaudzi pieauga cieņa pret puritānisko ētiku, bet Savienoto Valstu panākumi un uzplaukums tika "pierakstīti" tās labvēlīgajai ietekmei.

Divos gadu desmitos pirms jaunā pasaules kara šajā stabilajā, kārtīgajā un pašapmierinātajā pasaulē ieplūda milzīgs skaits visdažādāko ticību pārstāvju. Jaunie emigranti, kas piepildīja Austrumu piekrastes pilsētas un dzīvoja tur geto. kas maz atšķīrās no viņu iepriekšējās dzīvesvietas, pārcēlās uz valsts centrālo daļu. tiklīdz bija iespējams tur atrast darbu. Maršruti, pa kuriem darba meklējumos virzījās jaunizceptie amerikāņi, bija ļoti dīvaini. Itāļi, kas Jqunanglijā būvēja dzelzceļus, apmetās tur un atvēra veikaliņus. Prasmīgām rokām labu peļņu solīja krevešu zveja Meksikas līča piekrastē, un tā Blloksā Izveidojās itāļu kolonija. Tarponspringsā Floridas rietumu piekrastē sūkļu iegūšana

piesaistīja daudzus grieķus. Ohaio ielejas metalurģiskajām rūpnīcām bija vajadzīgi stipri puiši, un daudzi Dienvideiropas iedzīvotāji ieguva darbu un mājvietu Jangstaunā, Pitsburgā un Gerijā. Puritāniskās ētikas centrs Bostona tika sadalīts etniskos kvartālos. Veco Ziemeļu baznīcu, kurvi kopš revolūcijas laikiem zināja ikviens skolēns, ciešā lokā iekļāva itāļu kolonistu mājas, šķita, it kā baznīcas ēka būtu pārcēlusies uz Romu.

Kas notika, kad Jaunie imigranti cieši saskārās ar puritānisko ētiku? Lūk. ko par to saka Vils Herbergs:

"Jaunajam imigrantam šķita, ka tiklīdz viņš kļūs par amerikāni,' viņa dzīvē notiks lielas pārmaiņas. mainīsies tautība, valoda, kultūra. Viņš tikai nekādi negaidīja arī reliģijas pārmaiņu." Saskaņā ar puritāņu ētiku reliģija saistīta ar ekonomiku. Dievs atalgo augsti tikumīgu cilvēku, dāvādams tam materiālos labumus. Jaunajiem Amerikas iedzīvotājiem tā patiešām bija Apsolītā zeme, vieta, kur pat imigrants var ātri kļūt bagāts. Un. gaidot apsolīto atalgojumu, viņš sāka sekot uzspiestajām puritāniskajām uzvedības normām, nepieņemot, bet dažkārt arī neizprotot to būtību.

Pirmie pārceļotājl neapzinājās, cik sarežģītas ir problēmas, ar kurām viņiem bijajāsastopas. Nepierastā brīvība daudzus biedēja, šos cilvēkus pilnīgi apmierināja dzīve geto. kura valoda un tikumi tiem bija labi pazīstami. Visgrūtāko barjeru nācās pārvarēt viņu dēliem, kuri uz Ameriku bija atvesti vēl pavisam mazi vai arī tur piedzima. Bērnus valdzināja Jaunās pasaules bagātība un sociālās brīvības, un viņus sāka kaitināt vecāku dzīvesveids. Ja vajadzēja pārkāpt puritāniskās ētikas normas, lai strauji iekarotu stāvokli sabiedrībā, viņi bija gatavi to darīt. Viņiem bija sava, liberālāka, reliģija, vai arī. noraidot Jebkādu morāli, jaunieši sadumpojās pret cilvēku Iedibinātajiem likumiem, kas bija šķērslis ceļā uz vieglu iedzīvošanos.

Šie Jaunie cilvēki drīz pārliecinājās, ka pirms viņiem ieceļojušie anglosakši Iekārtojušies izgudroja daudzus farizejiskus noteikumus savu personīgo interešu aizstāvēšanai. Un. sekodami tam, ko Džentile nosauca par “cilvēcisko likumu", piesavinājās tiesības sagrābt visu. kas gadās pa rokai. Faktiski viņi Ieviesa džungļu likumu, kas attaisno mūsdienu organizēto noziedzību. Daži ķērās pie Izsmalcinātākiem argumentiem, apgalvodami, ka bagātnieks var "Izpelnīties" Dieva svētību. Ja daļu no sava īpašuma ziedo labiem darbiem. Nākamajos gadu desmitos daudzas universitātes tīri labi iedzīvojās uz šīs teorijas piekritēju rēķina.

Mūsu gadsimta pirmajos divos gadu desmitos nebija daudz veidu, kā kolektīvi strauji un ievērojami Iedzīvoties, tomēr jau sāka veidoties organizētā noziedzība. Vienu no daudzsološām Iespējām atklāja

tirdzniecība ar "dzīvo preci", bet kari starp avīžu pārdevējiem par l/devīgu vietu uz Ielām bija laba skola nākamajiem noziedzīgo sindikātu barvežiem. Šie "biznesa" paveidi bija savstarpēji saistīti: sensacionālās reportāžas par vergu tirdzniecību piesaistījajaunus lasītājus, bet avīžu īpašniekiem nebūt nebija vienalga, kurš kuru ielu krustojumos kontrolē.

Tā sauktā tirdzniecība ar baltajām verdzenēm būtībā bija ieilguša demagoģiskā sprādziena sekas, ko vēl uzkurināja emigrācija. Pircēji lielākoties bija smagi strādājošie pārceļotāji. kuri atstāja sievas dzimtenē. līdz izdevās nopelnīt viņu ceļa izdevumiem. Laiku pa laikam viņiem bija vajadzīga sieviete, un pilnīgi dabiski, ka ikviens meklēja lādu. kas būtu līdzīga viņa sievai vai vismaz runātu viņam saprotamā valodā. Arī prostitūtu vidū bija daudzas imigrantu meitas. Nespēdamas atrast vīru. viņas nostājās uz grēcīgā ceļa. cerēdamas tādā veidā tikt pie labākas dzīves. Dažas nokļuva "mednieku" rokās, viņas, ar viltu vai piesolot labi apmaksātu darbu, aizvilināja uz attāliem rajoniem. Tādās pilsētās kā Čikāga radās īstas kazarmas, km "apmācīja” Jeb samaitāja Jauniņās. Spītīgās, kas mēģināja pretoties, "speciālisti” daudzkārt Izvaroja, līdz tās Izdevās salauzt. Vispievilcīgākās meitenes īpaši sagatavoja, pēc tam nosūtīja uz atklātajiem namiem, kas apkalpoja turīgos klientus. Kazarmās laiku pa laikam rīkoja Izsoles, un meitenes, pēc kurām bija vislielākais pieprasījums, pārdeva tiem. kas solīja visaugstāko cenu.

Lai sameklētu un ar viltu savervētu pietiekami daudz Jaunu sieviešu, bija vajadzīgas diezgan lielas organizācijas. Tādas pamazām radās visā kontinentā, sākot ar Vidējo Rietumu pilsētām un beidzot ar ostām abās piekrastēs. Lai transportētu un apmācītu Jaunas verdzenes, bija nepieciešami lieli līdzekļi un plašs personāls. Tā tika likti nākamo sindikātu pamati.

Saskāries ar šo pastāvīgi pieaugošo problēmu, kongress 1910. gadā pieņēma likumu par tirdzniecību ar baltajiem vergiem, ar kuru tika aizliegts pārvest "preci" no viena štata uz otru. Šis likums, kas vairāk pazīstams kā "Manna likums", nav atcelts līdz šai dienai, taču skar galvenokārt biznesmeņus, kuri, meklējot moteli, spiesti šķērsot štatu robežas. Uzskata, ka šī likuma pieņemšana ir divus gadus agrāk nodibinātā Izmeklēšanas biroja (vēlāk F1B) nopelns. Šis precedents ļāva FIB turpmāk Iejaukties Jebkuros konfliktos, kas bija saistīti ar tirdzniecību starp Štatiem.

Šķiet, ka pats pazīstamākais no vergu tirgotājiem bija Dželmss Koloslmo “Lielais Džtms", kurš kļuva slavens ar to, ka sagatavoja ceļu Džonam Torlo “Lapači" un Alam Kaponem. Dzimi^ 1871. gadā Itālijā. Koloslmo apsteidza daudzus savus tautiešus, ierazdamies Amerikā jau 1881. gadā. Tēvs viņu aizveda uz Čikāgu, rajonu, kur atradās nami ar sarkanajām laternām. Šis rajons pazīstams ar nosaukumu “Levi". Jau 1902. gadā “Lielais Džims" iemantoja zināmu Ietekmi sabiedrībā. Viņš apprecējās ar priekamājas saimnieci un drīz kļuva par vesela atklāto namu tīkla īpašnieku. Lai pastāvīgi papildinātu savus iestādījumus ar svaigu miesu, viņam nācās organizēt bandu, kas uzpirka dzīvo preci. Palīgos viņš no Ņujorkas uzaicināja krustdēlu Džonu Torio, kurš pamazām pārņēma visu Koloslmo īpašumu un pārvērta to par īstu impēriju.

Torio kopā ar Arnoldu Rotšteinu un Meieru Lanski bija patiesie nacionālā noziedzīgā sindikāta izveidotāji, kurš nākamajos piecdesmit gados sekmīgi attīstījās. Šo cilvēku ģenialitāte Izpaudās prasmē uzminēt momentu, kad ekonomisku vai sociālu iemeslu dēļ vajadzēja kādu reketa veidu nomainīt ar citu. Torio. piemēram, laikus sajuta, ka seksa ekspluatācija vienmēr būs Ienesīga, tomēr drīz Izzudīs īpašie apstākļi, kas piešķīra loģisku Jēgu šai tirdzniecībai ar baltajām verdzenēm. Pavērās Jauna Iespēja nelikumīga tirdzniecība ar alkoholu.

Kad Koloslmo zaudēja spēju vai arī vēlmi pielāgoties mainīgajiem apstākļiem. Torio 1920. gada 11. maijā viņu vienkārši nogalināja un kļuva par sindikāta galvu. Šis notikums būtībā Iezīmēja otrās paaudzes amerikāņu dumpi pret Vecās pasaules idejām, ko pauda vecie, tā sauktie ūsaiņi.

Kad valstī ieplūda miljoniem jaunu pilntiesīgu pilsoņu un sākās dabiskā lauku iedzīvotāju pārvietošanās uz pilsētām, politiķi izmēģināja Jaunas metodes, kā iedarboties uz vēlētājiem. Prese varēja tiem palīdzēt un bija gatava to darīt, taču tādēļ tai vajadzēja kļūt lētai un interesantai. Drīz avīžu izplatītāji uzsāka īstu karu. ko vairāk gan provocēja politiķi, nevis Izdevēji, kuri tos atbalstīja. Pat šodien avīžu redaktori Iedomājas, ka ir vareni "karaļu taisītāji", un vēlēšanās "spēlēt politiku" dažkārt ir nepārvarama. Tomēr arī tajā laikā preses reālā iedarbība uz cilvēku prātiem bija atkarīga no Jaunumu pasniegšanas veida, nevis no avīžu lappusēs ņirbošajām sensācijām.

Tas viss HorācIJam Eldžeram deva materiālu vairākām aizraujošām grāmatām. Vienā no tām "Uz ātru roku" runa ir par Jaunajiem avīžpuikām, kas cīnās par vietu uz Ielas un tiesībām pārdot avīzi par diviem centiem, un šī konkurences cīņa ne tuvu nebija varonīga.

1913. gadā Klīvlendas avīzes “News" izplatīšanas daļā pieņēma darbā kādu Arturu Makbraidu “Mikiju". Viņš strādāja pārī ar Klīvlendas “Leader" Izplatītāju Džeimsu Reidženu. Abas avīzes piederēja Marka Hannas ģimenei, kurš vēlāk kļuva par lielu politisku bosu. Makbraidam un Reidženam bija bīstams konkurents Klīvlendas "Plain Dealer" izplatīšanas nodaļas vadītājs Tomass Makglntijs.

1886. gadā Čikāgā dzimušais Makbraids bija pazīstams kā "ass” puisis un lielisks organizators un vēlāk dzīvē daudzkārt lika lietā šīs savas īpašības. Aizgājis no darba avīzē. Makbraids kļuva par Klīvlendas

taksistu karali. Izrēķinoties ar konkurentiem tikpat metodiski, kā to darīja "avīžu karu" laikā. 1940. gadā. kad Mozess Annenbergs. kurš bija Izveidojis bukmeikeriem domātu telegrāfa dienestu, kas aptvēra visu Ameriku, nokļuva cietumā, Makbraids un viņa vecais draugs Reidžens piesavinājās šo telegrāfa aģentūru un deva tai jaunu nosaukumu "Continental Press". Kad Reidženu noslepkavoja, Makbraids kļuva par vienīgo krietni Izaugušās aģentūras īpašnieku un vadīja to līdz pat 1951. gadam, kad Kefovera komisija aģentūru slēdza. Tajā laikā viņš bija paguvis nodibināt profesionālu futbola komandu “Cleveland Browns", demonstrēdams spēju gūt peļņu ne tikai no vardarbības, bet arī vienkārši no fiziskā spēka. Vēlāk Makbraids komandu pārdeva Solam Zllbermanam, kam piederēja sindikāta kontrolētais hipodroms Maļami, bet pats pameta aktīvo darbību.

Viņa sāncensis Makgintijs, dzimis Klīvlendā 1892. gadā, bija astotais bērns dokera ģimenē. Agrā bērnībā zaudējis tēvu. viņš izauga vecākās māsas un tās vira. Klīvlendas ugunsdzēsēja, mājā. Sākumā Makgintijs nodarbojās ar avīžu izplatīšanu, taču kā cilvēks ar cīnītāja raksturu kļuva par profesionālu bokseri. Reiz viņu nokautēja "Kauslis Šulcs”. un viņš gulēja ringa stūrī, kur treneris centās viņu pierunāt piecelties un pieņemt nākamo sitienu. Un šajā brīdī pārjauno īru nāca apgaismība: viņš pats nolēma kļūt par boksa menedžeri. Jo "sporta” karjera viņam bija pilnīgi skaidra. Sācis ļoti pieticīgi, Makgintijs beigu beigās kļuva par hipodromu, naktsklubu un spēļu namu īpašnieku milzīgā teritorijā no Klīvlendas līdz Maļami, no Lasvegasas līdz Havana!.

Ar laiku viņš pameta aktīvo darbību un apmetās savā pilī okeāna krastā Palmbīčā Flortdas štatā.

Taču atgriezīsimies 1913. gadā. kad abi sāncenši savāca ar kastetēin un metāla caurulēm bruņotu Jaunu huligānu bandas, kas cīnījās par labākajām avīžu pārdošanas vietām Klīvlendas ielās. Šajos karos savu karjeru sāka tādi gangsteri kā Alfreds Pilei "Lielais Els", Freds Augersola. Morlss Vekslers 'Tūļa" un daudzi citi, kas vēlāk kļuva par Ievērojamām figūrām organizētās noziedzības pasaulē. Tas, kas notika Klīvlendā, notika arī citās lielajās pilsētās. “Sausā likuma" laikā nebija grūti noorganizēt veselas rīkļurāvēju armijas.

Klīvlendā piesaistīja imigrantus vairāk nekā Jebkura cita pilsēta. Sākumā tie iekārtojās Vudlendas rajonā, vispirms īri, vēlāk, mūs Interesējošā laikposmā, ebreji un itāļi. 1917. gadā vairāk neka pūne skolēnu skolās runāja visādās valodās, izņemot angļu. 1923. i'.ada valsts skolās bija tikai 35.4 procenti anglosakšu bērnu. KJlvInid.i atradās ceturtā lielākā ebreju kopiena Savienotajās Valstis.

Kad imigranti pielāgojās jaunajai dzīvei un tika pie zināmas labldf>|llm» viņi veselām etniskām grupām pamazām pārvietojās uz prlckApll icMflm

Vudlendu atstādami nākamajam Iebraucēju vilnim. Ebreju vietā nāca citi, 1920. gadā viņu bija 14,9 procenti no Vudlendas iedzīvotājiem. Tomēr, sākot ar 1930. gadu. Itāli atkal sāka pārcelties uz priekšpilsētām, apmezdamies Meifīldroudas rajonā, bet viņus nomainīja no dienvidiem atbraukušie nēģeri.

Lai varētu vieglāk Izsekot tālākajai organizētās noziedzības attīstībai, kuras uzplaukums sākās tikai ar “sausā likuma" ieviešanu, minēsim dažus skaitļus. No 998 slepkavībām, kas Klīvlendā tika Izdarītas laikā no 1918. līdz 1930. gadam, 213 tika Izdarītas Vudlendā. No 373 atklātajiem namiem, kas tika atrasti astoņās atsevišķās pārbaudēs, 98 atradās Vudlendā.

Šādi rajoni bija visās lielajās pilsētās, kurās apmetās lielāks daudzums Imigrantu, un katrā pilsētā notika līdzīga iedzīvotāju pārvietošanās. Jebkura geto teritorija, neatkarīgi no tā iemītnieku rasiskās vai nacionālās piederības, bija noziedzības perēklis. Ar katru paaudzi pastiprinājās kārdinājums iekļauties "amerikāniskajā dzīvesveidā” vieglā ceļā. par spīti puritāniskās ētikas priekšrakstiem.

Ir kārdinoši, sekojot daudzu citu autoru piemēram, apgalvot, ka bandas radās līdz ar “sausā likuma” Ieviešanu vai. Ja ticēt FIB izvirzītajai versijai, 30. gadu ekonomiskās depresijas periodā. Tomēr pat virspusēja Iepazīšanās ar vēsturi ļauj saskatīt šo abu versiju kļūdalnumu.

Pirms "sausā likuma" radušos bandu etniskā viengabalainība atviegloja to saliedēšanos noziedzīgās organizācijās, kādas raksturīgas butlēgeru laikam.

Ielu bandas parasti apvienoja vienas tautības pusaudžus. Tās izveidojās, lai aizstāvētu savus biedrus un teritoriju no citām etniskajām grupām, un sniedza jaunajiem huligāniem "cienīgu" veidu, kā tikt galā ar aizskartās pašcieņas radītajiem kompleksiem.

Džona Dlllindžera, Elvina Karplsa un citu vadītās bandas 30. gados bija tuvākas Džesijam Dželmsam nekā noziedzīgajiem sindikātiem. Vispārējā vilšanās un nabadzība, kas iestājās Pilsoņu karam sekojošajā rekonstrukcijas periodā, sagatavoja augsni vairāku bandītisku grupējumu Izveidošanai Rietumos, kuru locekļi tagad tiek atzīti par tautas varoņiem. Vispārējās vilšanās un nabadzības atmosfērā lielās depresijas laikā radās banku aplaupītāju bandas, kuri tāpat tiek uzskatīti gandrīz vai par nacionālajiem varoņiem kā Bonlja un Klaids. Gan deviņpadsmitajā gadsimtā, gan vairāk nekā pusgadsimtu vēlāk bandīti dzīvoja un mira (galvenokārt vardarbīgā nāvē), paļaujoties tikai uz sevi un savām pistolēm. Viņiem nebija nekā kopīga ar gangsteriem no sindikātiem, kuri atradās salīdzinošā drošībā vai cītīgi izdabāja publikai un nopelnīja miljonreiz vairāk.

Divus gadu desmitus pirms "sausā likuma" ieviešanas katrā lielā

pilsētā bija savas bandas. Ņujorkā vairāk par citiem uzplauka “hopņlki", Iespējams, tādēļ, ka apvienoja dažādu etnisko grupu Jauniešus. ŠI banda kļuva par “sausā likuma" trešās stadijas “sadraudzību" prolotlpu. Par panākumiem tā var pateikties savam barvedim Onnijam Medenam "Slepkavam", kurš uznāca uz skatuves 1910. gadā.

Medens bija dzimis Anglijā, kas ir retums starp bandītu barvežiem; viņu uz Štatiem aizveda vienpadsmit gadu vecumā. Iesauku “Slepkava" viņš iemantoja pirms tam. kad astoņpadsmit gadu vecumā kļuva par hopņlku" bandas vadoni. Lieliski noaudzis, skaistulis, uzpūtīgs. Onnijs lelcami šāva ar revolveri un "kaķeni" un prasmīgi rīkojās ar avīzē ietītu metāla cauruli. Viņu vairākkārt apsūdzēja Slepkavībā, taču katru reizi liecinieki noslēpumainā kārtā pazuda. Onnijs palika brīvībā, un viņa slava pieauga.

1912. gada 6. novembrīzālē 52. ielā, netālu no Septītās avēnijas, kad dejas risa pilnā sparā, tur parādījās Medens. Mūzika tūlīt apklusa. Onnijs smaidīdams ilgi klusēja un tad labvēlīgi pamāja ar roku pārbiedētajiem muzikantiem.

-  Turpiniet izpriecāties, viņš sacīja, šodien es negribu nevienu aizsūtīt uz viņpasauli.

Muzikanti steidzīgi sāka spēlēt, un dejas turpinājās. Medens. apsēdies balkonā pie galdiņa, vēroja dejotājus. Viņa uzmanību plesalstīļa viena no meitenēm, un viņš zaudēja piesardzību. Izmantojot to. balkonā bez trokšņa uzkāpa vienpadsmit cilvēki un no mugurpuses aplenca Medeņu. Piecēlies un pagriezies pret viņiem, Onnijs sacīja:

-  Raujiet vaļā. puiši! Vai jūs kaut reizi esat spējuši kādu nobeigt?

Atskanēja šāvieni, un Medens, sešu ložu trāpīts, nokrita. Atbilstoši

noziedznieku pasaules tradīcijām, viņš atteicās dot liecību policijā.

-   Nav svarīgi, kas uz mani šāva, tā ir mana personīgā lieta. viņš policistiem paziņoja. Nepagāja ne nedēļa, Onnijs vēl gulēja slimnīcā, kad tika nogalināti trīs tās bandas vadoņi, kura viņam uzbruka.

Pēc kāda laika, kad Onnijs bija ieguvis vispārēju atzinību un neviens neiedrošinājās apstrīdēt viņa līdera pozīcijas, kāda sieviete, viņa draudzene, nolēmusi par kaut ko atriebties, ziņoja par viņu policijai. Medeņu ieslodzīja Singsingā uz laiku no desmit līdz divdesmit gadiem.

1923.    gadā viņu nosacīti atbrīvoja, tieši īstajā laikā, lai viņš varētu iekļauties vēljaunajā reketa veidā, kas bija saistīts ar nelegālu alkohola tirdzniecību. Onnijs nešaubīdamies pameta jauno rīkļurāvēju bandu un pārgāja uz sindikātu, kas nodarbojās ar butlēgerismu. Vēlāk viņš tikpat viegli pārmetās uz spēļu biznesu. Organizētās noziedzības vēsturē "Slepkava” iegājis kā ļoti nozīmīga un zināmā posmā visu cienīta persona.

Tomēr Medens. tāpat kā jebkurš cits bandītu vadonis, protams, daudz zaudēja salīdzinājumā ar Arnoldu Rotštelnu “Galvu", “cilvēku, kurš uzbruka no stūra", "Spēlmaņu karali".

Rotšteins piedzima 1882. gadā Ņujorkā, viņš bija otrais dēls Ābrama un Esteres Rotšteinu ģimenē, kuri Štatos Ieradās no Besarābijas. Audumu tirgotājs Ābrams ar neatlaidīgu, godīgu darbu guva visai pieticīgus ienākumus. Jaunākā dēla tieksme uz grēcīgu dzīvi ļoti sarūgtināja tēvu, kuram bija mācījuši “cienīt visus cilvēkus un mīlēt tos kā brāļus”. Arnolds turpretī nekādi nespēja iemīlēt savu vecāko brāli Hariju. Jau trīs gadu vecumā viņš mēģināja to nogalināt. Ar gadiem brāļu naids pieauga. Harijs labi mācījās un gatavojās kļūt par rabīnu. Arnoldu neinteresēja ne mācības, ne reliģija. Tēvs mēģināja viņu iepazīstināt ar ebreju vēsturi, taču Arnolds, kā jau pienācās Jaunam amerikānim, uz to vienmēr atbildēja:

-    Kam vajadzīgas šīs muļķības? Mēs dzīvojam Amerikā, nevis Jeruzalemē. Es esmu amerikānis. Lai Harijs ir ebrejs.

Sešpadsmit gadu vecumā Rotšteins pameta skolu un nodarbojās ar pašmācību uz Ielas. Būdams pēc dabas azartisks, viņš aizrāvās ar pagrīdes loteriju spēli ar skaitļiem. Ātri apguvis šo mākslu, Arnolds demonstrēja neikdienišķu atjautību un sāka par daļu no laimētās naudas uzcienāt par sevi vecākus un stiprākus puišus. Tā viņš “nopirka" sev aizstāvjus, bet aizsardzība viņam bija vajadzīga ceļā uz strauju karjeru. Tajā laikā Amerikā plaši izplatījās azarta spēles un Arnolds, Iekrājis mazliet naudas, sāka grozīties ap spēlmaņiem, vajadzības gadījumā aizdodot tiem dažādas summas. Parādniekam naudu vajadzēja atdot nedēļas laikā pēc šāda aprēķina: pieci dolāri par katriem alzdo-: tajiem četriem. Ja kāds negaidot atteicās atdot parādu, Rotštelns lietoja; spēku. "Ievācēja" pienākumus pildīja Monks īstmens. kurš vadīja vienu no spēcīgākajām ielu bandām un bija Onnija Medena konkurents.

Tā bija Rotšteina pirmā afēra, nodarbošanās, kas ar gadiem kļuva par miljardu biznesu. Augļošana, kā zināms, vienmēr gājusi kopā arj uzņēmējdarbību, taču tieši Rotšteins to modernizēja un padarīja par nacionālās ekonomikas daļu.

1971. gadā senāta pastāvīgā Izmeklēšanas apakškomisija, ko vadīja senators Džons Maklelans, sacēla troksni sakarā ar “Jauna tipa” reketu vērtspapīru zagšanu no Volstrīta mākleru kantoriem. Arnolds Rotšteins šo reketa veidu Izstrādāja Jau 1918. gadā.

Pirmā pasaules kara pēdējā gadā reketieri pievērsa uzmanību ļoti vērtīgajām kara aizņēmuma obligācijām (“Liberty bonds"). Laupītāji uzbruka izsūtāmajiem zēniem tieši uz ielas, pa ceļam no māklera kantora uz banku, piekāva tos un atņēma vērtspapīrus. Policijai drīz radās aizdomas, ka daudzus no izsūtāmajiem savervējis afēras “iedvesmotājs". Pēdas veda pie kāda "mistera Arnolda", bet tā kā nozagto papīru vērtība sniedzās Jau miljonos dolāru. Rotštelnam draudēja apcietināšana.

Šajā laikā, nodrošinājis sev labu aizsardzību, “Galva" pamanījās novelt vainu uz Džuliusu Amdtu-Stelnu. Brodveja zvaigznes FanIJas

Braisas vīru, kuru prese un policija pazina kā Nikiju Arnsteinu. Pēdējā I>rīdī Rotšteins brīdināja Nikiju un ieteica aizbraukt no pilsētas. Am steins aizlidoja uz Klīvlendu, kas tolaik Jau bija pazīstama kā nozledz nieku slēptuve. Un tur, šķiet, pirmoreiz sāka iezīmēUes neskaidras nākamās organizācijas kontūras. Ņujorklešl nolaupītās banknotes nodeva divu noslēpumainu bagātnieku rīcībā, kuri vēlāk kļuva par l>aņķieriem, kas apkalpoja Klīvlendas sindikātu. Tie izrādījās klīvlendleši: bijušais Toma Makgintija sabiedrotais avīžu cīņās Sems Hāss un Hāsa kompanjons dažādos darījumos 1. P. Slrongs. Ņujorkas policija sarūgtināta konstatēja, ka "Klīvlendā Ietekmīgi politiķi cieši saistīti ar Arnstelna līdzzinātājiem, kas Ieguvuši zagtās obligācijas vairāk nekā divu miljonu dolāru vērtībā". Rotštelna organizētajā vērtspapīru nolaupīšanā Iejauktie Ņujorkas politiķi netika pieminēti.

Labi “nomaskējies", Rotšteins iedeva bēglim obligācijas par 100 tūkstošiem dolāru un savu advokātu Viljamu Fellonu. Nikijs atgriezās Ņujorkā, kur stājās tiesas priekšā. Kamēr misis Bralsa ar Fellonu gaidīja viņu tuvākajā bārā, kāds nozaga viņu automašīnu, kas stāvēja pie ieejas. Bārmenis nevēlējās viņiem palīdzēt, līdz viņam pateica, ka misis Braisas aizbildnis ir pats Arnolds Rotšteins. Tad viņš steidzās pie telefona. Pēc stundas ceturkšņa mašīnu atveda atpakaļ un Monks īstmens personīgi atvainojās Fanljal. Viņa puiši nav zinājuši, ka mašīna pieder “A. R. draugam".

Pazudušās "Liberty bonds" vēl Ilgi parādījās dažādās vietās, tajā skaitā Anglijā, Kanādā un Kubā. kur ar tām maksāja par nelegālu alkohola pārvadāšanu pa Jūru. Vēlāk daļa no tām uzpeldēja Francijā un Šveicē, kur ar tām finansēja narkotiku transportēšanu. Tas viss lr vienkārši Izskaidrojams: Arnolds Rotšteins, kurš aizsāka stipro dzērienu kontrabandu, vēlāk pārgāja uz starptautisku narkotisko vielu pārvadāšanu.

Neraugoties uz lielajiem “sasniegumiem", Rotšteins pēcnācējiem palika atmiņā vispirms kā cilvēks, kurš 1919. gadā "organizēja” pasaules beisbola meistarsacīkšu rezultātus un gandrīz vai pazudināja šo spēli jau pašos sākumos.

Tagad, pēc daudziem gadiem, nav iespējams pateikt, cik studentu komandu spēlētāju bija uzpirkti, cik beisbola, futbola un basketbola spēļu bija “pārdotas”, cik belsbollstu apzināti zaudēja. Toties zināms, ka šo reketa paveidu ieviesa Rotšteins. Tā ir likteņa ironija, ka tad, kad Nacionālā futbola līga 60. gadu beigās Izveidoja aizsardzības sistēmu pret krāpšanu, tās pārstāvji konsultējās pie cilvēka, kurš pēc vispārēja atzinuma bija Rotšleina pēctecis, pie Džilberta Lī Beklija, ko vairāk pazina kā “Džllu Galvu". Cik noderīgi bija padomi, paliek NFL noslēpums, taču, kamēr profesionālās komandas pieder cilvēkiem, kas saistīti ar organizētās noziedzības pasauli, līga Izmantos Jebkuru palīdzību.

Visos reketa veidos (Ieskaitot sporta totalizatorus). ar kuriem saista

Rotšteina vārdu, viņš tikai norādīja virzienu, tikai atvēra acis uz potenciālajiem iedzīvošanās avotiem, kas pārspēja noziedzīgā biznesa darboņu visdrosmīgākos sapņus. Nav jāšaubās, ka citi jaunie amerikānī pasteigsies Izmantot Rotšteina nospraustā ceļa priekšrocības. Amerika patiešām bija apsolītā zeme, bet "sausais likums" solīja pirmo pasakaino peļņu.

LIELĀS IESPĒJAS

""Sauso likumu" pieņēma 1920. gada 1. Janvāri. Vēl pirms tam, kad tas stājās spēkā, es paredzēju, ka ar viskija pudeli varēs nopelnīt lielu naudu. Es lūdzu visus savus draugus Pitsburgā un apkaimē piepildīt ar viskija krājumiem visas savas noliktavas, kur viņi parast.) glabāja augļus, un apsolīju viņiem maksāt septiņdesmit piecus centus par pudeli. Es vienojos ar Pepīno Lonardo (Džozefu Lonardo) no Klīvlendas Ohalo štatā, lai viņš lielajās fermās organizē manis pasūtītās viskija partijas. Tā kā Pepīno Lonardo bija Klīvlendas mafijas kapo, neviens fermeris nevarēja viņam atteikt Izdarīt šo pakalpojumu.

Kad sāka īstenot "sauso likumu”, es konstatēju, ka esmu trāpījis mērķī. Tāpat kā citos līdzīgos gadījumos, tikko pieprasījums pārsniedz piedāvājumu, sāka darboties pieprasījuma un piedāvājuma likums. Pudeles cena pieauga līdz desmit dolāriem. Kā es jau biju aprēķinājis, manis uzkrāto pudeļu vērtība tagad sasniedza simtiem tūkstošu dolāru…"

Tā Nikola Džentile aprakstīja “sausā likuma" laikmeta sākumu, paskaidrodams, kādas lielas iespējas paveras viņam un visiem, kas, vēlēdamies ātri kļūt bagāti, bija gatavi pārkāpt "cilvēciskos likumus”.

Pretēji izplatītajam uzskatam "sausais likums" nevienam nenāca negaidīts. 1868. gadā Čikāgā tika nodibināta Alkohola aizliegšanas nacionālā partija, kura Jau 1876. gadā prasīja aizliegt spirtotos dzērienus, šajā nolūkā izdarot attiecīgu labojumu konstitūcijā. Mēnesi pēc Savienoto Valstu iestāšanās karā (1917) kongress aizliedza pārdot stipros dzērienus karavīriem. 1917. gada decembrī kongress Astoņpadsmito labojumu par alkohola tirdzniecības aizliegšanu nodeva štatiem apstiprināšanai, un 1919. gada janvārī to bija ratificējis nepieciešamais vairākums trīsdesmit seši štati. Volsteda likumu, kas noteica tiesiskās normas šī konstitucionālā akta ieviešanai dzīvē, kongress pieņēma par

spīti prezidenta Vudro Vllsona veto. Likuma labojums stājās spēkā 1920. gada 16. janvārī.

To pašu dienu valdība, protams, ne Jau nejauši, Izvēlējās, lai piešķirtu vairāk nekā četrus miljonus bronzas medaļu visiem, kas kara laikā bija dienējuši armijā.

Aizliedzošo likumu pieņemšanu veicināja ideālistisku noskaņu pacēlums, ne bez prezidenta Vilsona ietekmes, kurš sapņoja par pasauli bez kara. Salīdzinājumā ar šo mērķi “saprātīgas atturības ēras" nodibināšana tāds nieks vien šķita.

Ja "antlalkohollskle spēki ', izmantodami ideālistisko noskaņojumu, kas uz laiku bija pārņēmis valsti, guva panākumus cīņā par “sausā likuma" pieņemšanu, vēlāk, kad pienāca laiks to ieviest dzīvē, viņiem bija daudz grūtāk. Jo pienākuma apziņu un cildenus mērķus nomainīja tieksme tikt pie bagātības un citiem dzīves priekiem. Jaunā atmosfēra ne tikai pārvērta par farsu Antisalūnu līgas sapni par vispārēju brīvprātīgu pakļaušanos likumam, bet arī sagrāva Vilsona cerības gūt Tautu savienības atbalstu.

Politiskajiem līderiem un likumdevējiem šķita, ka amerikāņi gribot negribot pildīs Jauno likumu tikpat paklausīgi, kā maksā nodokļus. Bez sabiedrības atbalsta efektīvi Ieviest likumu dzīvē bija nereāli, tāpat kā mūsdienās Izgāztos ikviens likums, kas būtu vērsts pret tirdzniecību ar narkotiskajām vielām, ja liela daļa pilsoņu pēkšņi nolemtu, ka kļūt par narkomāniem Ir viņu svētas tiesības.

18 700 Jūdžu garā valsts robeža piedāvāja kontrabandistiem milzumdaudz drošu sauszemes, Jūras un gaisa ceļu, pa kuriem Ievest nelegālo preci.

Dažādi varēja apiet arī likumu par alkohola tirdzniecības aizliegšanu. Tūkstošiem aptiekāru bija tiesības pēc ārstu receptēm izsniegt medikamentus. kas satur spirtu; farmaceitus un mediķus nebija grūti uzpirkt vai pierunāt, bet receptes viltot vai nozagt. Tehniskā spirta ražošanu viegli varēja pārvērst par aizliegtās dziras ražošanu. Netika aizliegta bezalkohola alus Izgatavošana. Taču no īsta alus nebija grūti iegūt spirtu, šis paņēmiens solījās būt ļoti ienesīgs. Visbeidzot, plaši izplatījās brūvēšana mājās. Nabadzīgie ļaudis brūvēja kandžu jau pirms "spirta dumpja" (dumpis notika 1791. gadā. kad valdība ieviesa akcīzes nodokli viskijam). Tas bija izdevīgi un nepakļāvās nekādai kontrolei.

Neraugoties uz savu strīdīgumu, "sausais likums” varētu kļūt par "cildenu eksperimentu” un noturēties dažus gadus līdz pakāpeniskai atcelšanai. Pat tagad neviens neriskēs apgalvot, ka tieksme uz alkoholu lr tikpat nepārvarama kā dzimumtieksme. Ja amerikāņu tauta 1920. gadā būtu valdībā ievēlējusi pašaizliedzīgus un godīgus politiķus, kas spētu radīt augsti morālu atmosfēru, viss varbūt būtu norisis citādi.

Tomēr, pakļāvušies reakcionāram noskaņojumam, vēlētāji deva priekšroku Vorenain Hārdlngam un viņa “Ohalo bandai", bet Jaunā valdība savos centienos pēc pēckara dzīves normalizācijas dažādi veicināja mantkārību un negodīgumu.

Vai varēja gaidīt, ka pilsoņi ievēros "sauso likumu". Ja valstī gandrīz visi zināja, ka prezidentam Hārdingam ir savs butlēgers, Ellass Mortimers, un ka alkoholiskos dzērienus Baltajā namā pasniedz tikpat brīvi kā pazīstamajā Kelstrīta Zaļajā namiņā, kur “Ohalo banda” kārtoja savas lietas, kuru pamatā bija spekulācija ar viskiju, naftas produktiem. attaisnojošiem spriedumiem, veterānu slimnīcu gultasveļu un Dievs vien zina. ar ko vēl.

Labi Informētu mietpilsoni Interesēja, ko un cik viņa prezidents dzer. bet uz likumu viņam uzspļaut.

Kad pilsonis Iegūst tiesības Izlemt, kādi likumi noteikti Jāievēro un kādi ne. viņš neizbēgami sāk neievērot Jebkurus likumdošanas aktus, kas, pēc viņa domām, aizskar cilvēka tiesības ātri kļūt bagātam.

"Valstī galvenais ir bizness," tā teica ar lepnumu, nevis lai attaisnotos.

Pieaugoša cinisma un morāles pagrimuma atmoslerā strauji uzplauka māksla uzpūst sensācijas. Kādreiz Senās Romas valdnieki, lai novērstu līdzpilsoņu uzmanību no korupcijas augstākajās aprindās, tos izklaidēja, demonstrējot, kā lauvas saplosa kristiešus. Amerikāņi, vēlēdamies aizbēgt no realitātes, nodarbojās ar to, ka apsprieda visu, kas saistījās ar “Mazuli" Rutu, Redu Grelndžu vai Džeku Dempslju (Populāri 20. gadu sportisti. Red.). Iestājās laiks, ko var nosaukt par krāpšanas laikmetu, cilvēki ticēja visam un neticēja nekam. Izņemot, protams, tam, ka rīt vai nākamajā nedēļā Dievs dos veiksmi un bagātību.

Organizētās noziedzības attīstībai "sausā likuma" laikā bija četras stadijas.

Pirmajā (atcerēsimies Džentiles darbību) alkoholiskie dzērieni koncentrējās galvenokārt privātpersonu rokās. Pie pirmās Iespējas tirgū Izmeta miljoniem galonu stipro dzērienu. Daudzos gadījumos (precīzāk sakot, daudzos tūkstošos gadījumu) tas notika likumīgā ce ļā ar tā saukto izņemšanas atļauju palīdzību. Laimīgie, kas biji» saņēmuši šādas atļaujas. Izņēma alkoholiskos dzērienus no neapmaksāto preču noliktavas. Formāli tika uzskatīts, ka to Izmantos ārstnieciskos nolūkos. Tā kā viskija īpašnieks nekā citādi nevarēja savus krājumus pārdot, viņš, protams, īpaši neskatījās uz oficiālas atļaujas IpaSnlcku kurš maksāja skaidrā naudā.

Šķiet, visievērojamākais šāda tipa veikalnieks bija Džordžs Rimuss > pazīstams kā "Maigais blēdis" un “Klusais kukuļotājs”. Vlņš dzimis Vācijā 1873. gadā, trīs gadu vecumā vecāki viņu aizveda uz Čikāgu. Deviņpadsmit gadu vecumā neparasti godkārīgais jauneklis ieguva farmaceita specialitāti un, uzdevies par diviem gadiem vecāks, saņēma atļauju praktizēt.

Strādādams par farmaceitu, Rimass paralēli studēja tiesību zinātnes, un drīz viņu uzņēma advokatūrā. Nākamos divus gadu desmitus strādādams par aizstāvi krimināllietās, viņš iemantoja lieliska advokāta reputāciju. Kad pieņēma "sauso likumu", Rimuss nolēma apvienot abas specialitātes farmakoloģiju un Jurisprudenci. Metis malā Jurisprudences grāmatas, viņš pārcēlās uz Cincinatl, alkohola ražošanas ģeogrāfisko centru. Viņam bija ap simttūkstoš dolāru, un viņš ķērās pie biznesa, turklāt ar plašu vērienu. Divos gados Rimuss pārdeva no noliktavām viskiju par 70 miljoniem dolāru. 1924. gadā. sniedzot liecību senāta izmeklēšanas komisijai, viņš paskaidroja, cik vienkārši to varēja izdarīt.

“Es organizēju medikamentu ražošanas un vairumtirdzniecības firmu un saņēmu vajadzīgo atļauju. Tā. saskaņā ar Volsteda likumu, deva tiesību izņemt spirtu no spirta dedzinātavām un muitas noliktavām… Legāli saņemta atļauja, dabiski, ļāva pārdot alkoholiskos dzērienus. Katra no šīm firmām (medikamentu ražošanai) man Izmaksāja no 50 līdz 325 tūkstošiem dolāru.”

Pēc viņa vārdiem, tikpat viegli bija nopirkt spirta dedzinātavas kopā ar noliktavām. Rimuss atcerējās, ka 1924. gadā viņam piederējušas septiņas šādas dedzinātavas, bet varēja būt arī vairāk. No noliktavām spirtu lielās partijās izveda pa dzelzceļu.

Rimušam, protams, nācās atdot daļu nopelnās. Lietas labā viņš bija spiests pirkt no attiecīgajiem ierēdņiem izņemšanas atļaujas, pareizāk sakot, dot kukuļus, turklāt viņš pirka arī “aizsardzību” no vietējo iestāžu puses. Pēc paša aprēķiniem, Rimuss kukuļiem Iztērēja 20 miljonus dolāru, ar viņa "palīdzību" korupcija kļuva par sabiedriskās dzīves normu trīs štatos: Ohaio, Kentukl un Indianā. Protams, viņš neatteicās arī no citiem ienākumu avotiem. Pēc "tīrīšanas" Cincinatl nelielajā Kentuki pilsētiņā vēl vairākus gadu desmitus saglabājās atklātie nami un pagrīdes spēļu nami. daudzi no tiem piederēja Rimušam.

Valdības līmenī Rimuss kārtoja darījumus tieši ar “Ohaio bandu" Vašingtonā. Viņš uzturēja sakarus ar Džesu Smitu, prezidenta Hārdinga un ģenerālprokurora Harija Dohertija tuvu draugu. Smits vēlāk Izdarīja pašnāvību, tiesa, viens otrs gan uzskata, ka viņu nogalināja, lai glābtu Hārdinga reputāciju. Kad ap šo notikumu izcēlās liels skandāls, Rimuss liecināja pret Dohertlju.

Iemantojis “butlēgeru karaļa" titulu, Rimuss kādu laiku kā īsts karalis dzīvoja pilī Ohaio upes krastā.

Māju pārpildīja no Eiropas atvestās vērtīgās gleznas un citi mākslas priekšmeti, durvju rokturi un vannaslstabas armatūra bija no tīra zelta. Rimušam tas viss maksāja vairāk nekā miljonu dolāru. Rlmuss šajā pilī Praishilā nometināja arī savu karalieni Imodžlnu, kurai par godu sarīkoja tādas pieņemšanas, par kādām nesapņoja pat Ficdžeralda romāna varonis Lielais Getsbijs. Reiz saimnieks i/.rādīja savu labvēlību, uzdāvinot katram ielūgtajam viesim dārgu automašīnu. Pasniedza tikai visizmeklētākos dzērienus un ēdienus.

Šķita, ka “Nāves ieleja", štāba mītne, no kurienes Rimuss vadīja nelegālās alkohola tirdzniecības operācijas ārpus Cincinatl, atrodas ļoti tālu.

Taču pēkšņi nodārdēja pērkons no skaidrām debesīm.

Neuzpirktie valdības aģenti no citiem štatiem organizēja iebrukumu "Nāves ielejā". Rimušu sauca pie kriminālatbildības, un galu galā viņš nokļuva aiz restēm.

Kad viņš iznāca no cietuma, priekšā bija pavēste par laulības šķiršanu. Imodžina iemīlējās izmeklētājā, kas nodarbojās ar viņas vīra lietu. Rlmuss, kurš dievināja sievu, izmisis steidzās mājās un konstatēja, ka viņa pils ir izlaupīta. Imodžina bija aizvedusi visu vērtīgo, ieskaitot durvju rokturus. Tad Rimuša Izmisumu nomainīja niknums.

Viņš uzmeklēja savu bijušo sievu. Izsekoja viņas automašīnu Cinclnati īdenparkā un nošāva Imodžlnu. Izmeklēšanas galtā Rimušu atzina par psihiski nenormālu un attaisnoja. Viena no Cincinatl avīzēm šo notikumu komentēja tā:

Rimuss tika vaļā aši.

bac! un nervi čupā knaši.

Nu, bet prastais cilvēciņš?

Uz nāves krēsla būtu viņš!

Rlmuss apprecējās otrreiz. Atlikušo mūža daļu, vairākus gadu desmitus, šis noziedznieku pasaules patriarhs nodzīvoja mierā un klusumā.

Viņa izgudrotā korupcijas sistēma pārdzīvoja savu radītāju.

Rimuss bija butlēgeru karalis, bet par tipisku to daudzo veikalnieku pārstāvi, kuri kļuva bagāti “sausā likuma" pirmajā stadijā, jāuzskata Ābrams Anerbahs. Viņš kopā ar brāli Lulsu Savienotajās Valstīs Ieradās 1900. gadā un 1906. gadā nokļuva Klīvlendas Vudlendā. Šajā laikā, apguvuši friziera amatu, brāļi atvēra vairākus salonus. Viņiem veicās lieliski. 1912. gadā Luiss sāka ražot matu stiprināšanas līdzekli, bet Ābrams nopirka mēbeļu veikalu un iemantoja daudz draugu Jaunlaulāto vidū, kuriem labprāt pārdeva uz nomaksu lietotas gullas un rakstāmgaldus.

Pēc “sausā likuma" ieviešanas spirts, uz kura bāzes Lulss Izgalavi i| i

matu stiprināšanas līdzekli un tualetes ūdeni "Iemīli mani, kaķīt!", pavēra viņam un Ābramam ceļu uz bagātību. 1922. gadā. kad tika atmaskota pirmā, bet ne tuvu ne pēdējā lielā alkohola alera, brāļus Anerbahus apsūdzēja par to, ka viņi kosmētikai domāto spirtu apmēramļ miljona dolāru vērtībā izmantojuši stipro dzērienu ražošanai. Abi nokļuva cietumā.

Ābrams aiz restēm velti netērēja laiku, viņš iemācījās rakstīt angliski, turklāt tik labi, ka viņa augsti stāvošie draugi pierunāja prezidentu Kalvinu Kulidžu mīkstināt sodu. Ābrams atgriezās Klīvlendā, kur saistījās ar kaut kādiem kontrabandistiem un tika Ieslodzīts cietumā, jo viņu apsūdzēja to noslepkavošanā. Cietumā Ābramam lika strādāt par frizieri, bet pēc kāda laika viņš Izdarīja pašnāvību, pārgriežot rīkli ar bārdasnazl.

Šādi notikumi, protams, gadījās ne tikai Ohaio štatā vien. Džekobs Steins. bijušais advokāts no Ņujorkas, cilvēks, kuram bija interesanta loma organizētās noziedzības attīstībā, atklāja dažus no tiem. Zem zvēresta sniegtās liecībās viņš aprakstīja savu tikšanos ar Gastonu Minsu.

Minss bija toreizējā Izmeklēšanas biroja vadītāja Viljama Bērnsa ļ draugs un tuvākais līdzstrādnieks. Tikšanās notika Ņujorkā 1922. gada novembrī. Steins pastāstīja sekojošo:

"Pēc Minsa vārdiem, misters Viljams Bērnss viņam paziņoja, ka tuvākajās dienās Tieslietu ministrijā tiks izveidota “sausā likuma” izpildes kontroles pārvalde, un apsolīja viņu. Minsu. iecelt par šīs pārvaldes vadītāju, un tas ļaus viņam Izņemt spirtu no Jebkuras noliktavas un spirta dedzinātavas v»lstī, bet mani Minss lūdza noskaidrot. kādas spirta dedzinātavas grib atbrīvoties no saviem krājumiem.

Minss apgalvoja, ka spirta cena ir 200 dolāru par barelu un ka es saņemšu savu daļu no spirta dedzinātavu īpašniekiem vai citām personām, kas to grib pārdot, bet šie 200 dolāru tiks sadalīti šādā veidā: 50 Viljamam Bēmsam, 50 ģenerālprokuroram. 50 Republikāņu vēlēšanu komitejai un 50-viņam. Minss arī sacīja, ka kaste maksās 20 dolārus. Vēl viņš paziņoja, ka tad, ja pircēji vēlēsies izvest spirtu no noliktavām vai spirta dedzinātavām ar valsts transportu, nāksies maksāt 50 dolārus par barelu, bet kravu nogādās tur, kur vajag.”

Minss. protams, bija rūdīts melis, tomēr dokumenti liecina, ka Bērnss viņu patiešām izmantojis par vidutāju un ka viņš bijis tuvs Dohertijam un pat prezidentam Hārdlngam. Nav arī šaubu, ka augsti ierēdņi un "Ohaio bandas" barveži patiešām veica Steina aprakstītajam līdzīgus darījumus.

Minss bija tuvu pazīstams arī ar Edgaru Hūveru. tajā laikā Izmeklēšanas biroja direktora vietnieku, kaut gan Hūvera aizstāvji vēlāk apgalvoja, it kā Hūvers īstenībā nav varējis Minsu ciest.

Nav brīnums, ka ar tik aktīvu varas iestāžu atbalstu viskija un spirta krājumi drīz lzsīka. Sākās "sausā likuma" laikmeta otrā stadija zemas kvalitātes alkohola dzērienu ražošana simtiem tūkstošu pa visu valsti Izmētātajās nelielajās spirta dedzinātavās.

Izgatavot spirtu bija ļoti vienkārši, tam nebūt nebija vajadzīgi lieli sākotnēji kapitālieguldījumi. Tirgoties ar stiprajiem dzērieniem arī nebija nekas sarežģīts. Situācija tomēr prasīja no veikalniekiem, kam bija pietiekami daudz līdzekļu vai reāla spēka, prasmi Iekļūt vajadzīgajos rajonos un "organizēt" tur biznesu. Tāda prasme piemita dažādu mafijas “ģimeņu" galvām.

Visērtāk bija darboties pa etnisko kopienu līniju. Kapo. kas bija paraduši rīkoties Itāļu slcīllešu geto. bez grūtībām sāka kontrolēt kandžas tecināšanu pēc nacionālajām pazīmēm sadalītajos lielpilsētu graustu rajonos. Kandžas tecinātājam bija nepieciešama palīdzība izejvielu iegādei, produkcijas noietam un lai varētu atpirkties no policijas.

Dažās pilsētās, piemēram, Čikāgā, sākās kari starp konkurējošo etnisko bandu barvežiem.

Detroltā uz dzīvību un nāvt cīnījās naidīgās ebreju bandas. Klīvlendā sākās Iekšējie konflikti mafijā.

Vienu no nedaudzajām no mafijas neatkarīgajām bandām Čikāgā vadīja Džonijs Torlo. Ieradies Čikāgā no Brukllnas un organizējis sava tēvoča, dzīvās preces tirgotāja Džima Kolosimo nogalināšanu, viņš piecus mēnešus pēc Volsteda likuma Ieviešanas kļuva par ietekmīgas bandas barvedi.

Turpinot iedzīvoties ar prostitūciju un azarta spēlēm, Torio pievērsās tirdzniecībai ar alu un stipriem dzērieniem, par bāzi izmantojot savu dzertuvju un atklāto namu tīklu. 1920. gada vasarā viņš sarīkoja virkni apspriežu ar citu bandu vadītājiem, pierunājot tos nodarboties tikai ar butlēgertsmu. Spējot saprātīgi novērtēt stāvokli. Torlo noslēdza darījumus arī ar godīgiem pilsoņiem, uzņemoties aizbildniecību pār tiem piederošajām alus darītavām. Turklāt viņš pakāpeniski piesavinājās tūkstošiem pastāvīgu sīku spirta dedzinātavai.

Pārņēmis savā kontrolē spirta krājumus, Torio bez pūlēm nodibināja partneru attiecības ar bandām, kas līdz tam nodarbojās galvenokārt ar mazumtirdzniecības apgādi. Viss Kuka novads, ieskaitot Čikāgu, tika sadalīts "teritorijās", un uz īsu brīdi tur iestājās miers un labklājība.

Tā kā Torio bija aizņemts ar augstākām lietām, visu darbu. kas. ja bija nepieciešams, saistījās ar spēka lietošanu, viņš uzdeva Alam Kaponem.

“Iezīmētais Als", neliela auguma resnītis, piedzima Bruklinā, Ņujorkā. Skolā Adamstrītā ar viņu kopā mācījās zēns, kurš vēlāk ieguva sliktu slavu. Lučano “Laimes luteklis". Starp citu, Kapone viņu uzskatīja par trešās pakāpes brālēnu. Abi pusaudži nonāca Torio ietekmē, kurš bija septiņpadsmit gadus vecāks par Kaponi. Pēc tēvoča aicinājuma pārcēlies uz Čikāgu. Torio saglabāja Ņujorkas sakarus un. kad viņam bija vajadzīgs uzticams izpildītājs, aizsūtīja pēc Kapones. Als. ko turēja aizdomās par Bruklinā Izdarītu slepkavību, labprāt izmantoja iespēju aizbraukt uz Rietumiem. Torio viņu sākumā ielika atklātajā namā par ārāmetēju, bet pēc tam “paaugstināja amatā", padarot par savu vietnieku "spēka spiediena" jautājumos.

Kapone visādi atdarināja savu Itāļu elku Benito Musolīni. Viņš dievināja skaistu dzīvi: sievietes, labu ēdienu, dzērienus, briljantus, zīda veļu… Nebija vienaldzīgs pret glaimiem un devīgi apdāvināja lišķus. Bet, ja kāds viņam nostājās ceļā. viņš ārkārtīgi saniknojās, un stāsta, ka viņš ar beisbola nūju sasitis galvu vairākiem saviem drauģeļiem, ko turēja aizdomās par nodevību.

Torlo. kurš centās nostiprināt savu varu. pats paliekot ēnā, bija vajadzīgs tāds "kaujinieks". Prasme rīkoties tika vērtēta augstāk par spēju izstrādāt plānus, bet, lai vadītu "armiju”, vajadzēja tai iedvest bailes un cieņu. Savas varenības uzplaukuma laikā Torlo ar Kapones starpniecību komandēja vairāk nekā septiņsimt gangsterus, no kuriem 95 procenti bija dzimuši ārpus Amerikas robežām. “Annijā" bija sešsimt trīsdesmit itāļu slcīliešu, septiņdesmit pieci ebreji un trīsdesmit septiņi Iri.

Kaut gan ebreju un īru nebija daudz, vairāki no viņiem, piemēram, Džeiks Guzlks “Resnais pirksts” un Murejs Hemfriss "Kamielis", ietilpa bandas vadībā. Iespējams, ka tieši tādēļ Torio bija vajadzīgs tāds cilvēks kā Kapone, lai uzturētu disciplīnu ierindas locekļu vidū.

Pats spilgtākais uz Kapones kultivētā terora balstītais Torio diplomātisko spēļu piemērs Ir Sisero iekarošana.

Tā ir Čikāgas rietumu priekšpilsēta. īstenībā piektā lielākā pilsēta Ilinolsā. 1923. gada beigās, izdarījis vairākus gājienus uz sava šaha galdiņa, Torio piespieda Vestsaidas noziedzīgo bandu barvežus brāļus O'Donelus, Mailsu un Klondaiku noslēgt ar viņu miera līgumu. Darījums, protams, notika ar pilsētas iestāžu piekrišanu draudzīgā politiķa Edija Fogela personā, kurš turklāt bija spēļu automātu īpašnieku "aizbildnis”.

Fogels turēja savās rokās pilsētas vadību, kuras priekšgalā oficiāli btja mērs Džozefs Klenha. 1924. gada sākumā, kad Klenhas varai draudēja briesmas sakarā ar vēlēšanām. Kapone mobilizēja savu “armiju" un ar to devās uz pilsētu, lai piespiestu iedzīvotājus balsot par republikāņiem. Nonāca līdz īstām kaujām. Ar zināmu novēlošanos uz Sisero nosūtīja Čikāgas policiju, kas mēģināja aizstāvēt demokrātus.

Vienā no sadursmēm policisti nogalināja "Iezīmētā" brāli Frenku Kaponi. Tomēr balsošanas rezultāti izrādījās krietnajiem pilsoņiem neiepriecinoši. Klenha ar gangsteru palīdzību guva pārliecinošu uzvaru. un Sisero vēl veselus četrdesmit gadus palika "Sindikāta cietoksnis".

Katra kārtējā republikāņu administrācija visādi centās Izpušķot pilsētas Izskatu. Pilsētas Iestādes lielījās ar to. ka Sisero it kā esot “vislabāk apgaismotā" pilsēta valsti, un sekoja, lai respektablās Izpriecu vietas tiktu slēgtas pietiekami agri un to apmeklētāji, godīgie darba darītāji, pazustu no ielām pirms savas durvis vērs sindikātam piederošie nakts zaņķi. Sisero ar savām platajām ielām un parkiem ārēji neatšķīrās no jebkuras citas Amerikas pilsētas, taču lajā visu Izrīkoja Kapones pēcteči.

Atšķirībā no Sisero, Čikāgas ziemeļu rajonā (Nortsaidā), īru gangstera Dalona O'Benjona "teritorijā", stāvoklis bija slikts. OBenjons sūdzējās Torlo, ka seši brāļi Gennas pārpludinājusi viņa teritoriju ar mājās ražotu zemas kvalitātes viskiju, ko pārdod divreiz lētāk nekā OBenjons savu kvalitatīvāko preci.

Brāļi Gennas bija sicīllešl Iedomīgi, neizglītoti, neuzticīgi un ļoti reliģiozi, viņi cītīgi gāja baznīcā un kabatā kopā ar pistoli nēsāja rožukroni. Viskiju viņiem no kukurūzas Iesala brūvēja simtiem sīku māļražotāju Teilorstrītns rajonā pilsētas rietumu daļā. Peļņa sasniedza 350 tūkstošus dolāru mēnesī, un visu šo operāciju ciklu kontrolēja Torlo. Tādēļ neviens neieklausījās O'Benjona sūdzībās un īrs nolēma riskēt.

Viņš aizbrauca un aplaupīja brāļiem piederošo smago automašīnu. Vienīgi cienījamā Čikāgas kapo Maika Merlo iejaukšanās lika brāļiem atteikties no tūlītējas kara pieteikšanas.

Merlo bija viens no tiem nedaudzajiem malljas barvežiem, kas Goda biedrības kodeksa ievērošanai piešķīra lielāku nozīmi nekā asiņainā terora tradīcijām. Pēc Merlo nāves 1924. gada 8. novembrī par viņa pēcteci kļuva Andželo Genna. Pēc divām dienām O Benjonu, kurš "nolādētos sicīliešus" bija aizsūtījis pie velnamātes, nošāva viņa puķu veikalā.

Torlo organizētā sadraudzība sāka irt. 1925. gada sākumā viņu ievainoja bruņoti bandīti, kas rīkojās pēc Halina Valsa (Valcehovska) pavēles. Vaiss bija nomainījis O'Benjonu Nortsaidas "saimnieka" lomā. "Čikāga nav pietiekami civilizēta pilsēta." Torlo nosprieda, pēc slimnīcas vairākus mēnešus pavadījis drošā vietā Leikas apriņķa cietumā, kur viņš bija nokļuvis par kādu sīku zādzību. Vēl atrazdamies cietumā, viņš lormāll nodeva Alam Kaponem varu pār savu Impēriju.

Ticis brīvībā. Torlo pameta viņam apnikušo Čikāgu un. baidīdamies no vajātājiem. Ilgi ceļoja pa Klusā okeāna piekrasti. Tajā laikā viņa

īpašumu novērtēja par 30 miljoniem dolāru, taču nauda pati par sevi viņam nesagādāja gandarījumu. Viņam bija vajadzīga stipra vara. Atgriezies Ņujorkā, savā pirmajā patvēruma vietā, viņš saistījās ar uzskatu ziņā sev tuviem cilvēkiem un kopā ar tiem sāka veidot vlspāmacionālu reģionālo “savienību" sadraudzību.

Tā bija likteņa ironija, ka Torio slavu aizēnoja viņa rokaspuiša slava. Kapone patiešām bija ļoti spilgta personība, ļoti straujas dabas un patmīlīgs cilvēks. Godkāre lika “Iezīmētajam” meklēt popularitāti. Čikāgas prese to visādi veicināja, avīzes ar materiāliem par Kaponi tika ķertin izķertas.

Tomēr bez organizācijām, ko Torio neatlaidīgi bija veidojis piecpadsmit! gadus, Kapone būtu palicis tikai ierindas bandīts. Viņa mēģinājumi ar ļ spēku panākt to, ko Torio nebija spējis sasniegt ar veselā saprāta palīdzību, bija Jau iepriekš nolemti neveiksmei. Tiesa, Kapones “darbības" rezultātā gāja bojā daudz cilvēku, daži arī no viņa rokas, un. pateicoties neskaitāmajiem līķiem savā ceļā, Kapone, vēl dzīvs būdams, kļuva par leģendu. Savā labākajā laikā viņš kontrolēja tikai dažas provinces pilsētas un ne vairāk par ceturtdaļu no Čikāgas, tomēr iemantoja visvarenākā zvēra reputāciju šajos savdabīgajos džungļos.

Ievērojot to. ka Kapone bija pazīstams visā valstī, mafija izdarīja izņēmumu un, mainot uzņemšanas noteikumus, ielaida viņu, nesicīlieti, savā vidū. Tomēr viņš nekļuva par Čikāgas kapo un no Torio mantotā organizācija tā arī palika “brīva savienība”. Tāds Čikāgas sindikāts ir arī tagad, un tā ietvaros notikušās slepkavības tikai apstiprina vienvadības trūkumu.

Asinsizliešana, kā zināms, izbeidzas, tikko viena banda pakļauj sev citas, bet sāncensība gangsteru vidū neizbēgami noved pie nežēlīgas izrēķināšanās.

Čikāgā pastāvīgo bandu barveži dzīvoja kā feodālie valdnieki, katrs vienpersonīgi valdīja savā teritorijā un visādi centās paplašināt savus īpašumus uz citu rēķina.

Pateicoties Torio spožajam prātam, Kapone kādu laiku bija spēcīgākais no viņiem, un tomēr viņam neizdevās tikt galā ar parastu gangsteri Bagsu Morānu. Mēģinājums novākt Morānu noveda pie “slaktiņa svētā Valentīna dienā”, pēc kura Kapones reputācija vēl vairāk nostiprinājās.

Šajā bēdīgi slavenajā dienā Morāna štāba mītnes garāžā iegāja pieci cilvēki. Atbruņojuši septiņus tur atrodošos vīriešus, nostādīja tos pie sienas un ar automātiem nošāva, taču Morāna starp viņiem nebija. Pēdējā brīdī, Jau tuvojoties slazdam, viņš nojauta, ka lieta nav tīra, un griezās atpakaļ. Kapones algotie slepkavas, uzskatīdami, ka notvēruši Morānu. nogalināja cilvēkus, kuri. ja arī nebija bez vainas, droši vien nebija bosam sevišķi bīstami.

Liktenis bija lēmis, ka Morāns nodzīvoja daudzus gadus ilgāk par "Iezīmēto" un nomira no plaušu vēža.

Kapone tajā laikā sēdēja Deldas apriņķa Juriskonsulta kantorī saulainajā Maļami. Tas bija lielisks alibi!

Iespējams, ka Čikāga vienkārši bija pārāk liela pilsēta, lai tur par saimnieku varētu kļūt viens cilvēks vai viena organizācija. Bet Ņujorka bija vēl lielāka, un problēma tātad vēl sarežģītāka. Līdzās ar piecām mafijas “ģimenēm", tur eksistēja etniskas bandas, kas pārstāvēja visas kaut cik nozīmīgās nacionālās minoritātes: ebrejus, īrus. ķīniešus, sīriešus, grieķus, poļus, nēģerus un citas.

Parasta parādība bija ne tikai iekšējā cīņa par varu. bet arī kari starp bandām. Teritorija bija tik liela, tik bagāta un apdzīvota, ka Ņujorkas gangsteru vidū ne bez pamata izplatījās uzskats, it kā tur visa pietiek visiem.

Sākumā neviens pat nemēģināja ieviesi kārtību šajā haosā. Saprotams. ka šajā stadijā arīTorlo Iespējas bija Ierobežotas un viņam nebija vajadzīgs tādu cilvēku kā Kapone atbalsts.

Tā turpinājās līdz tam laikam, kamēr Arnolds Rotātelns negriezās pēc palīdzības pie laupītāja Dalmonda "Oratora", un tad arī sākās virzība uz centralizāciju.

Irs Džons Nolands (Dalmonda īstais vārds), cilvēks bez aizspriedumiem. 1919. gadā sāka strādāt pie Rotštelna par kaujinieku, bet 1921. gadā organizēja tā paša Rotštelna flņansētu bandu, kas laupīja alkoholiskos dzērienus, ādas. narkotiskās vielas un vispār visu. ko vien varēja.

Cietēji bija tūkstoši sīku Individuālu uzņēmēju, kam nebija līdzekļu, ar ko organizēt aizsardzību. Dalmondam bija tik labi panākumi, ka viņa bandā iestājās tādi cilvēki kā Čārlzs Lučano. kurš vēlāk kļuva slavens kā Lučano “Laimes lutekis", un Arturs Flēgenheimers, vairāk pazīstams kā "Vācietis Šulcs".

Darbība izraisa pretdarbību, un Dalmonda uzbrukumi pavēra ceļu vēl vienai spilgtai personībai, cilvēkam, kuram bija lemts topošās organizētās noziedzības labā darīt vairāk nekā Jebkuram citam, viņš to pārvērta par sarežģītu un efektīvu sistēmu.

Šis cilvēks bija Meiers Lanskls, kvalificēts automehāniķis un Lučano draugs. Kopā ar Bagsiju Sīgelu viņš nodibināja organizāciju, kas kļuva pazīstama ar nosaukumu "Bagsija un Meiera banda". Radusies kā automašīnu nomas firma, tā pakāpeniski pārvērtās par atlasītu kaujinieku komandu, kas par maksu apsargāja alkoholisko dzērienu transportus vai, par īpašu maksu, aplaupīja konkurentus.

Šī grupa kļuva par "Slepkavību akciju sabiedrības” (“Murder Incorporated”) priekšteci.

1971. gadā, pārlaizdams briesmas Izraēlā un atcerēdamies Jaunību. Lanskis paziņoja, ka "Bagslja un Meiera banda” bijusi tikai ebreju puišu grupa, ko viņš organizējis, lai aizsargātu citus Jaunos ebrejus no cietsirdīgajām iru bandām. Bīdamies, ka viņu var izraidīt no Izraēlas, viņš ar visiem iespējamiem līdzekļiem centās pierādīt savu uzticību ebreju tautai.

Īstenībā Lanskis prata ģeniāli uzcelt tiltus starp dažādiem etniskiem grupējumiem.

Viņa draudzībai ar Lučano “Laimes lutekli" bija ļoti liela nozīme organizētās noziedzības attīstībā. Ne mazāk svarīga bija viņa sadarbība ar Polu “Oficiantu” un Torio vietā nākušo Kaponi Čikāgā, ar Džo Masēju un Pīteru Llkavoll Detroltā, ar Frenku Milano un Pollci "Lielo Elu" Klīvlendā.

Lansklm bija labas attiecības arī ar īriem, par ko liecina viņu kopīgais "darbs” Ņujorkas dokos, viņš draudzējās ar tādiem cilvēkiem kā Tomass Makglntljs un Seins Garfīlds. Sīgels un Lanskis bija lielisks pāris. Sīgels bija garāks par savu draugu un dažus gadus jaunāks. Izskatīgs, agresīvs, nemiera pilns. Viņam patika atrasties uzmanības centrā, turpretī Lanskis labāk palika ēnā. BagsIJs ilgus gadus izpildīja Meiera pavēles, tikai reiz viņš mēģināja rīkoties pēc sava prāta un Iedzīvojās lielās nepatikšanās: sindikāts paziņoja par viņa nepaklausību. Par Sīgelu atgādināja tikai viesnīca un kazino "Flamingo" Lasvegasā.

Taču turpināsim mūsu stāstu.

1924.     gadā Ņujorkā plaši izvērsās alkoholisko dzērienu kontrabanda. kas iezīmēja “sausā likuma" laika trešo stadiju. Lai gan tūkstošos nelielu spirta dedzinātavu turpinājās mafijas kontrolētā zemas kvalitātes viskija ražošana, tā vairs nebija galvenais iedzīvošanās avots un politiskas ietekmes garants. Rotšteins atteicās atbalstīt Dalmondu. un viņa banda izjuka, bet pats “Orators" nodzīvoja gandrīz trīs gadus ilgāk par savu aizbildni. Bandītu bandīts, viņš labprāt lietoja spēku, kad runa bija par viņa paša interesēm. Un negribot viņam iznāca tēlot nikno vilku, no kura baidīdamās, aitas meklē gana aizsardzību.

Klīvlendā tajā laikā kandžas ražošana koncentrējās Vudlendā. kur nonāca brāļu Lonardo rokās.

Lonardo “Lielais Džo". resnītis, kura svars pārsniedza trīssimt mārciņu. Klīvlendā ieradās ap 1900. gadu un tur atvēra veikalu. Drīz viņam piebiedrojās brāļi Džons un Fr’enks. “Sausā likuma" ieviešanas brīdī brāļi Lonardo itāļu geto bija gandrīz vai pašas veiksmīgākās un ietekmīgākās personas. Savujauno biznesu viņi sāka ar to. ka pārņēma savā kontrolē galveno kandžas tecināšanas izejvielu kukurūzas iesalu, bet drīz spēra nākamo, loģiski pamatotu soli: izveidoja “brokeru firmu".

Brāļi Lonardo apgādāja ar lētām iekārtām un izejvielām tūkstošiem

Vudlendas graustos dzīvojošo Itāļu sicīllešu. Par darbu un telpām kandžas tecināšanas Iekārtu uzstādīšanai Vudlendas Iemītnieki saņēma komisijas naudu zināmus procentus no peļņas. Tas daudzējādā ziņā atgādināja iepriekšējos laikus, kad viņi kaut kā savilka kopā galus, strādādami par algādžiem dzimtās Sicīlijas akmeņainajos laukos, taču tagad strādāt bija daudz vieglāk.

Lonardo sāka strauji kļūt bagāti, turklāt pieauga arī viņu popularitāte tūkstošiem jauno pilsētas iemītnieku vidū, kuri brāļos redzēja savus aizbildņus "krusttēvus". Viņiem par nelaimi, tas Izraisīja skaudību citos, agresīvākos Goda biedrības locekļos, kuri uzskatīja, ka "cilvēciskais likums" ļauj viņiem novākt savu kapo Džo Lonardo un pievākt viņa ienākumus.

Mafiju, ko bija saindējusi viegli pieejamā peļņa, plosīja iekšēja cīņa, neparasti nikna pat šai organizācijai, kas dzīvoja pēc vendetas likumiem. Vecais “miemesls" Nlkola Džentlle ar viņam piemītošo tālredzību bija jau paredzējis šādu notikumu attīstību, kam galu galā vajadzēja novest pie pilsoņu kara visas valsts mērogā.

"Sausā likuma" Ieviešanas priekšvakarā enerģiski uzkrādams spirtu, Džentlle bija pārpūlējies, un Klīvlendas mafijas ārsts parakstīja viņam pilnīga miera režīmu.

Kad Ņujorkā kļuva zināms, ka Nlkola atrodas slimnīcā, visi, ilgi nedomājot, nosprieda, ka viņš ir ievainots. Viņa draugs Umberto Valente steidzās pie “ievainotā", vēlēdamies viņam palīdzēt izstrādāt detalizētu asinsatriebības plānu.

“Sapratis, ka ir kļūdījies," Džentlle stāstīja, “Valente uztraucās, ka varbūt kāds centīsies Izmantot manu slimību, lai sagādātu man nepatīkamu pārsteigumu.”

Džentile nolēma “vēl mazliet atpūsties klusumā un mierā Sicīlijā", kur iepriekšējā reizē bija apprecējies un kļuvis par tēvu. Taču arī dzimtajā zemē viņam diemžēl nebija lemts iegūt mieru. Kāds italoamerlkānis Frančesko La Paija, būdams smagi ievainots, pirms nāves nosauca viņu par savu slepkavu. Uz dzimteni aizbraukušajai slavenībai “pietika prāta tūlīt paslēpties".

Džentlli viņa slēptuvē apmeklēja no Amerikas atbraukusīdelegācija, ko vadīja Umberto Valente.

Starp apmeklētājiem bija Pidu Morello"Grābjošā roka", kuru neilgi pirms tam capo dl capi re postenī nomainīja Toto D'AkilJa. Morello pārvēlēšanas iemesls šķita pilnīgi pamatots, jo viņš bija notiesāts uz divdesmit pleciem gadiem Ieslodzījuma cietumā. D’AkilJa, protams, centās nostiprināt savu Jauno stāvokli, viņš nevarēja Justies drošībā, kamēr Pidu bija dzīvs un brīvībā. Kā nekā Savienoto Valstu tiesas turēja svētus tādus abstraktus Jēdzienus kā taisnība un vainas pierādījums,

tā ka viss kas varēja gadīties. Tāpēc Morello un viņa tuvākos draugus viņu pašu līdzgaitnieki notiesāja ar nāvi.

Valente. kurš tika uzskatīts par Morello likumīgo pēcteci, bija pirmais notiesāto sarakstā. Viņam bija bīstama un nenotverama cilvēka reputācija. "Pateicoties savai cietsirdībai un prasmei nojaukt pēdas, viņš iemantoja iesauku LoSplrito (Rēgs),” Džentile stāstīja.

Gangsteri cerēja, ka Nikolam ir pietiekami liela ietekme, lai Izveidotu komiteju, kam būtu tiesības sasaukt Amerikas mafijas ģenerālo asambleju un atcelt Morello piespriesto nāves sodu. Mafija, kaut arī paļāvās galvenokārt uz spēku un teroru, ja neiedarbojās citi līdzekli, joprojām lika lietā savu tradicionālo mehānismu.

Džentile delegācijai apsolīja izpildīt šo lūgumu pēc tam, kad būs nokārtojis savas personīgās lietas. Pēc sešiem mēnešiem viņš slepus Ieradās Bostonā, taču D'AkllJas aģenti drīz nokļuva viņam uz pēdām. Pēc mafijas likumiem, Džentile automātiski turpināja atrasties tās sicīliešu "ģimenes" aizstāvībā, uz kuru viņš “pārgāja" no Pltsburgas, kad atgriezās dzimtenē. Tomēr Štatos nevarēja rēķināties ar šo aizstāvību, un Džentllem vienkārši bija nepieciešams iesaistīties spēcīgā Amerikas organizācijā.

Viņš izvēlējās Brukllnas "ģimeni", ko vadīja Nikolass Skirio, ar kuru viņam Jau sen bija draudzīgas attiecības, turklāt Brukllnas kapo D'AkllJas un Morello konfliktā saglabāja neitralitāti. Džentile no Sicīlijas saņēma nepieciešamo nulla osta (atļauju) un "tā atguvu dvēseles mieru, jo tagad man neviens neko nespēja padarīt".

Ieguvis oficiālu stāvokli. Džentile Bostonā slepus tikās ar Valenti, apsprieda ar viņu komitejas Izveidošanas plānu, bet pēc tam devās uz Klīvlendu.

Kapo Džo Lonardo uzņēma viņu ar vajadzīgo godu un "aizveda uz savu Jauno māju, kuras būvēt Izlietoja ap 120 tūkstošiem dolāru. Vienu no šīs pils greznajiem apartamentiem Lonardo ierādīja man. Pēc dažām dienām viņš aizveda mani uz savu veikalu, kur tirgoja ar kukurūzas iesalu, no kura butlēgerl izgatavoja spirtu. īsi sakot, viņš tirgojās ar visu. kas nepieciešams kandžas tecināšanai.”

Kaut arī Lonardo panākumi atstāja lielu Iespaidu uz Džentili. viņš saprata, ka "Lielais Džo" “atrodas Toto D'AkllJas sātaniskajā ietekmē un gatavs dievināt savu capo dl capi re". Lonardo mēģināja ietekmēt Džentili mainīt savu attieksmi pret D'Akllju un pasniedza viņam dāvanu čeku par 75 tūkstošiem dolāru.

Džentile brīdināja Lonardo, lai tas sevišķi nelielās ar saviem panākumiem. Jo DAkilja uztur veselu slepeno aģentu armiju, ir gatavs iznīcināt Jebkuru kapo. kurš, iemantojot bagātību un popularitāti, var kļūt par viņa potenciālo konkurentu. Galu galā Džentile zaudēja visas cerības un atteicās no mēģinājumiem pierunāt Lonardo. lai tas viņam palīdz izveidot komiteju.

Vēlāk viņš rakstīs: “Vajadzēja pievērst sevišķu uzmanību tam. ka Lonardo Ir ne vien nejēga, bet arī grūtgalvis. Mafija sastāvēja lielākoties no šādiem cilvēkiem. Savā dzimtajā pilsētā viņi tika uzskatīti par svarīgām personām, betŅuJorkā un. protams, asamblejā absolūti neko neizšķīra."

Pitsburgas kapo Salvatore Kaldarone bija gatavs atbalstīt nāves soda atcelšanu Morello. tomēr Ieteica Džentllem nesākt atklātu cīņu pret D’Akilji, ja nav garantēta uzvara.

Paklausījis Kaldarones padomam, Džentlle aizbrauca uz Čikāgu, lai nodrošinātu šīs pilsētas cienījamā kapo Maika Merlo jaunākā atbalstu. Viņa rīcībā bija "simt atlasītu pulšu, tādēļ no viņa baidījās un viņš varēja uzspiest citiem savu gribu". Taču Merlo tajā laikā “devās uz Itāliju Izklaidēties". Pēc atgriešanās, kā stāsta Džentlle, viņu nošāva kādā Čikāgas nostūrī, kas bija pazīstams ar nosaukumu "Nāves kakts”".

"Es Valentem paziņoju par savas diplomātiskās misijas Izgāšanos un Ieteicu viņam turēties tālāk no Klīvlendas," Džentlle vēlāk rakstīja.

Cīņa mafijas Iekšienē turpinājās. D'AkilJi drīz nogalināja Valentes un Džentlles cilvēki, kurus vadīja Džo Maseria "Boss”. Augsne vispārējam pilsoņu karam bija sagatavota.

Pa to laiku Lonardo “Lielajam Džo" un viņa brāļiem Klīvlendā atradās sāncenši septiņu brāļu Porello personā, kuri pamazām, ar lielām pūlēm pārņēma savā kontrolē kandžas izgatavošanu un pārdošanu.

1927. gada 13. oktobrī "Lielais Džo” pieņēma brāļu Porello uzaicinājumu aiziet pie viņiem uz lietišķām sarunām, un viņu nošāva Porello piederošas frizētavas palīgtelpā. Sev par nelaimi, viņš uz šo tikšanos devās bez saviem miesassargiem. Jo divus no viņa "algotajiem draudziņiem", kā tos nosauca prese, bija apcietinājusi policija, turot aizdomās par slepkavību.

Drīz nogalināja arī "Lielā Džo" brāļus.

Porello uzvarēja. Džo Porello pats sevi Iecēla par Klīvlendas kapo.

Lai apstiprinātu viņu šajā amatā, 1928. gada 5. decembrī viesnīcā “Statler" sapulcējās mafijas augstākā padome. Kāds bija brīdinājis policiju, un tā Iebruka viesnīcā. Apcietināja divdesmit trīs cilvēkus, kuriem pavēlēja aizvākties no pilsētas un tur vairs nerādīties. Tā Amerikā bija pirmā oficiālā mafijas sapulce, par kuru uzzināja policija. Tāpat kā virkne nākamo, tā beidzās ar Izgāšanos.

Tā kā kandža tajā laikā kļuva pavisam nelietojama, pieauga pieprasījums pēc augstas kvalitātes dzērieniem. Kad tas bija apmierināts, mafijas kontrolētie kandžas tecinātāji zaudēja lielāko daļu pircēju. Alkoholisko dzērienu kontrabanda, kas raksturīga “sausā likuma" laikmeta trešajam posmam, prasīja citādu domāšanu, starptautiskus

kredītus un saskaņotu rīcību, kas bija pa spēkam tikai lielai noziedzīgai organizācijai.

Klīvlendā brāļu Porello bandu nomainīja cita. tā sauktā Meiiīldroudas banda, tai izdevās izdzīvot, pateicoties sadarbībai ar butlēgeriem no Klīvlendas sindikāta. Ņujorkā pirmie mafijas barveži noslēdza lietišķu savienību ar “Savienību”, kurai drīz bija lemts kļūt par Austrumu sindikātu.

Mafija palaida garām lielo iespēju ieņemt vadošo vietu organizētās noziedzības pasaulē, tomēr tās locekļiem, kas nākotnes vārdā bija gatavi aizmirst savu pagātni, pavērās ne mazāk plašas perspektīvas.

KAUSĒTAVA

Arnolds Rotšteins "Galva" reiz kādam reportierim sacīja: “Jūs gribat zināt, kā es taisu naudu? Uz kairu gudro piedzimst divi miljoni muļķu. Lūk, jums atbilde."

“Sausā likuma" laikmeta trešajai stadijai raksturīgā alkohola kontrabanda. kas aizsākās Ņujorkā, strauji izplatījās pa visu valsti. Tam bija divi galvenie iemesli. Tādā milzīgā pilsētā kā Ņujorka pieprasījumu pēc alkoholiskajiem dzērieniem nebija Iespējams apmierināt, nelikumīgi pārdodot turienes krājumus un tecinot kandžu mājas apstākļos, bet Rotšteins "strādāja" Ņujorkā. Lielā mērā pateicoties tieši viņam, “sausā likuma" pirmās trīs stadijas sakrita laika ziņā, kaut gan pamazām, organizējoties sindikātiem, kontrabanda pārstāja būt par galveno īstā viskija sagādes avotu.

Ar alkoholisko dzērienu transportēšanu sāka nodarboties “Lielais Maksis” Grīnbergs no Detroltas. Gandrīz tūlīt pēc “sausā likuma” ieviešanas viņš sāka ievest alkoholiskos dzērienus pāri Eri ezeram, tomēr viņam trūka līdzekļu šī biznesa plašākai izvēršanai, un viņš v'ērsās pie'sava vecā drauga VoksIJa Gordona (Ervins Vekslers). Arī Gordonam naudas nebija, taču viņš pazina cilvēku, kuram bija nauda un kurš labprāt atbalstīja idejas, kas solīja lielu peļņu.

Šis cilvēks bija Rotšteins, kura uzdevumā Voksijs strādāja pirms ‘sausā likuma" ieviešanas, galvenokārt kā streiklauzis šūšanas fabrikās, kur “Galva" pirmais sāka nodarboties ar reketu strādnieku vidū.

Viņi tikās kādā 1920. gada rudens dienā Centrālajā parkā. Rotšteins apsvēra ideju un tūlīt to pilnveidoja. Grīnbergs par kaut ko tādu pat sapņojis nebija. Vai nebūtu labāk viskiju iepirkt nevis Kanādā, bet Anglijā, kur tā ir daudz vairāk? “Galva” nosprieda.

Kāpēc ne? Grīnbergs bez svārstīšanās pameta Eri ezeru un saistījās

ar Detroitas “Netīro bandu”, kas spēra tikai pirmos soļus uz Klīvlendas sindikātu. Aizņēmies no Rotšteina 175 tūkstošus dolāru, viņš visu savu transportu un noliktavas koncentrēja Detroitas apkaimē. (Voksijs Gordons Izkaulēja sev nelielu daļu no peļņas, kas vēlāk ļāva viņam kļūt neatkarīgam un nežēlīgi konkurēt ar “Vācieti Šulcu”.) Pamazām noliktavas Naso piepildīja viskija kastes, ko pajūru atveda no Anglijas; tur tās gaidīja tālāko transportēšanu uz Slātiem. Alkoholiskie dzērieni uzkrājās “tālo salu" piekrastē, un Bahamu salas sāka uzplauktpirmo reizi pēc Dienvidu sakāves Pilsoņu karā, kas pabeidza vienu no kontrabandas biznesa laikmetiem.

Pa to laiku Rotšteina aģents Eiropā Harijs Maters Anglijā nopirka 20 tūkstoš kastes ar skotu viskiju un atrada kuģi tā pārvešanai. Rotšteins iegādājās veselu ātrgaitas kuteru flotili, katrā no tiem varēja iekraut līdz tūkstoš kastēm. Alkoholu izkrāva Longallendā. kur Rotšteinam piederēja spēļu kazino, un viņš bija nodibinājis draudzīgas attiecības ar policiju un krasta apsardzi.

Viss noritēja saskaņā ar iecerēto plānu. Sargi palīdzēja Izkraut kuterus, bet policijas motociklistu eskorts pavadīja kastes uz noliktavu, ko Rotšteins bija noīrējis Longallendsitlļā.

Tādā veidā dzērienus pārveda vēl vienpadsmit reizes, bet pēc tam Rotšteins. nospriedis, ka vienam cilvēkam nav iespējams visam izsekot, pievērsās vienīgi narkotisko vielu un briljantu kontrabandai. Bet Gordons un Grīnbergs turpināja nodarboties ar butlēgerismu, viņiem pievienojās Viljams Dvaiers “Lielais Bils", Frenks Kostello, Ounijs Medens un citi.

Rotšteins iesaistīja Daimondu “Oratoru" citu alkoholisko dzērienu transportu aplaupīšanā, taču no tā atteicās, līdzko sāka Iezīmēties nākamās organizācijas kontūras. Pēc dabas būdams azartlsts. Rotšteins lieki neizaicināja veiksmi. Un kāpēc gan viņam vajadzētu ķert likteni aiz astes. Ja gudram cilvēkam pavērās tik daudz iespēju tikt pie bagātības?

Tomēr, lai cik arī rūpīgi spēlmanis aprēķinātu nākamos gājienus, katrā spēlē paliek nejaušības elements, kas var visu sabojāt. Arī Arnoldam Rotšteinam neveicās: 1928. gada 4. novembrī puksten vienpadsmitos vakarā viņu ar lodi vēderā atrada pie Ņujorkas viesnīcas “Centralpark" ieejas.

Pēc divām dienām viņš nomtra. Liktenis ar viņu izspēlēja ļaunu joku. Ja Rotšteins būtu nodzīvojis vienu dienu ilgāk, viņš vinnētu 570 tūkstošus dolāru, jo priekšvēlēšanu kampaņā bija liels likmi uz Herbertu Hūveru, kurš balotējās par prezidentu, un Frankllnu Rūzveltu, kurš kandidēja uz Ņujorkas gubernatora posteni.

Slepkavība netika atklāta.

1925.  gadā gangsteri vismaz uz laiku zaudēja varas iestāžu politisko atbalstu. Prezidenta Hārdinga negaidītā nāve 1923. gada 3. augustā bija skandāla prelūdija. Demokrāti, kuri paredzēja gaidāmās pārmaiņas un gribēja nomaksāt dažus politiskos parādus, sāka dedzīgi atmaskot “Ohalo bandas” darbību. Visiem uz mēles bija Džekoba Stelna un Gastona Mlnsa vārdi. Skandāls ilgi nenoklusa, un oficiālie likumsargl uzskatīja par labāku pagaidīt un paskatīties, vai "troksnis un niknums" nenovedīs pie kādām reālām reformām.

Edgars Hūvers tika paaugstināts un no Izmeklēšanas biroja direk tora vietnieka kļuva par direktoru. Prezidentu Kulldža un Hūvera laikā birojs turpināja aizstāvēt republikāņu administrācijas intereses, kas tāpat kā agrāk tiecās maksimāli strauji tikt pie bagātības. Tiesa, sakarā ar dažādiem skandāliem biroja darbiniekiem ieteica samazināt savu sabiedrisko aktivitāti.

Viens no noziedzības un korupcijas saēstās pasaules upuriem bija Frenks Kostello (īstajā vārdā Franci sko Kaslllja). Viņš piedzima 1891. gadā Laropolas ciematā Itālijā. Pēc Četriem gadiem tēvs fermeris aizveda ģimeni uz Ņujorku, kur par saviem Ietaupījumiem atvēra pārtikas preču veikaliņu. Daudzus gadus vēlāk Kostello sūdzējās, ka “audzis kā nezāle”, tik grūta bija dzīve geto.

Četrpadsmit gadu vecumā pametis skolu, viņš pārdeva avīzes, bija izsūtāmais zēns. nodarbojās ar kauliņu spēli un beidzot, tā pavadījis trīs gadus, nolīga par matrozi uz kuģa, kurš ar banānu kravu kursēja pa Kārību jūru. Tropi Frenkam tomēr nepatika, un pēc diviem gadiem viņš atgriezās Ņujorkā pie iepriekšējā dzīvesveida. Nekas nemainījās, neskaitot to. ka Kostello apprecējās, iekļuva policijas uzskaitē un nodibināja lietišķus sakarus ar vairākām pazīstamām personām, starp kurām bija Džo Doto (viņš gan labāk gribēja, lai viņu sauc par Džo Adonlsu. bet tuvākie draugi par “Džo A.”). Adoniss vadīja "Brodveja bandu”, kas nodarbojās ar alkoholisko dzērienu kontrabandu. 1925. gada rudenī Kostello apsūdzēja par alkohola dzērienu kontrabandu, taču viņš nodemonstrēja neikdienišķu atjautību un izvairījās no soda, par ko vēlāk iemantoja iesauku “Politiķis".

Frenkam nekad īpaši nerūpēja tas, ka policija viņu uzrauga. Viņa sieva ar laiku “nopirka" vīram aizbildņus Iekšējā nodokļu pārvaldē, taču par savu “karjeru" Kostello bija pateicību parādā tādiem cilvēkiem kā Adoniss.

Ap Adonlsa “Brodveja bandu" sāka grozīties visāda veida gangsteri. Lielākā daļa no viņiem pamazām izdarīja izvēli un Iekļāvās lielākā organizācijā.

Viena no tādām organizācijām bija "Bagsija un Meiera banda" bruņotu cilvēku banda, kas labprāt visiem par maksu "izīrēja” vieglās un smagās automašīnas, kā arī pieredzējušus šoferus un kvalificētus slepkavas.

Lanskim un Sīgelam. kuri komandēja kaujiniekus, tāpat tiešajiem

izpildītājiem bija vienalga, kādu uzdevumu vajadzēja veikt: apsargāt ļ alkohola dzērienu transportu, vai arī to aplaupīt.

Kad “Brodveja bandai" bija vajadzīgi papildspēki lielai operācijai, tika algoti bandīti no "Bagslja un Melera bandas". Adonlsam. Kostello un citiem bija nepieciešami tikai trīs mēneši un divas dienas, lai pārliecinātos, ka Izdevīgāk ir nodibināt partneru attiecības ar Lanskl un Sīgelu, nekā maksāt viņiem honorāru. Bet Lanskls, iekļaudamies organizācijā, sāka strauji virzīties uz tās virsotni.

Pirmais, ko viņš šajā nolūkā darīja, bija draudzība ar Lučano -j "Laimes lutekli”.

“Laimes luteklis” tajā laikā noziedznieku pasaulē nekotējās visai augsti, toties mafijā kļuva arvien ietekmīgāks. Pasludinājis sevi par "Jaunu amerikāni", viņš noslēdza savienību ar Lanskl. vēlēdamies atņemt varu Jebkuras etniskās Izcelsmes “ūsaiņiem". Mafiju kā parasti plosīja iekšējas pretrunas, un Lučano, ko atbalstīja “Bagsija un Meiera bandas" kaujinieki, tikai gaidīja Izdevīgu gadījumu, lai īstenotu iecerēto. “Laimes lutekļa" plānos svarīga vieta bija ierādīta Lansklm, taču vēlēšanās nostiprināt savienību bija abpusēja. “Brodveja bandai” bija vajadzīgs miers un stabilitāte, un Lanskls šajā ziņā varēja palīdzēt, piedāvādams ne tikai savai draudzību, bet arī cilvēkus, kas prata lietot spēku.

Liela loma organizācijas tapšanā bija Reinfeldu sindikātam. Reinfeldi Savienotajās Valstīs ieradās 1910. gadā un strādāja par bārmeņiem un drēbniekiem līdz laikam, kad “sausā likuma" ieviešana arī viņiem dāvāja "lielās iespējas". Kopā ar Kanādā dzīvojošajiem brāļiem Bronfmaniem viņi ātri Izveidoja drošu kontrabandas Ievešanas sistēmu. Ar likumu bija aizliegts Kanādā iepirktos dzērienus ievest Štatos, tādēļ preci nogādāja uz Francijai piederošajām Sanpjēras un Mikelonas salām Svētā Laurentija līcī. No turienes kravu lt kā “eksportēja" uz dažādām vietām, taču īstenībā uz "spirta areālu" Bostonas, Ņujorkas un citu Austrumu piekrastes pilsētu tuvumā.

Francūžus tas neuztrauca. "Spirta areāls" atradās trīs līdz divpadsmit jūdžu attālumā no vietām, kas bija Savienoto Valstu jurisdikcijā. Oficiāli tur bija atļauts ievest alkoholiskos dzērienus. “Sausais likums” netika pārkāpts, kamēr alkoholiskie dzērieni neatradās Amerikas teritoriālajos ūdeņos. Kuģi noenkurojās netālu no "spirta areāla", un kravu legāli pārdeva butlēgeriem. kas to Iekrāva ātrgaitas kuteros un aizveda uz kādu neapdzīvotu vietu krastā, nelielu līcīti vai, ja bija droša garantija, tieši uz doku. Tur jau gaidīja smagās automašīnas, no kurām izveidoja veselas kolonnas, un vērtīgo kravu apsardzes pavadībā pārveda uz noliktavām. No turienes dzērienus pārdeva mazumtirdzniecībai, iespējams, iepriekš “apstrādājot”, lai palielinātu kvantitāti uz kvalitātes rēķina.

"Brodveja banda" Iepirka Reinfeldu sindikāta atvestos dzērienus, un ar laiku šīs divas organizācijas apvienojās. Abners Cvilmans “Lamzaks", kurš sāka kā smagās automašīnas šoferis Ņūdžersijā, pamazām ieguva lielu ietekmi sindikātā, bet pēc tam arī apvienotajā organizācijā. Ar Lanska atbalstu viņš kļuva par ietekmīgāko personu Ņūdžersijā. iepriekš Izrēķinājies ar Voksiju Gordonu un “Vācieti Šulcu". kuri neatlaidīgi aizstāvēja savu neatkarību.

Taču tas vēl bija priekšā.

"Brodveja banda" ne tikai uzpirka ar savu kvalitāti slaveno preci no tādiem vairumtirgotājiem kā Reinfeldu sindikāts un “Bila un Makkoja banda", bet arī pati nodarbojās ar alkoholisko dzērienu Ievešanu. Lanskls komivojažiera lomā kursēja starp Bahamu salām un Kanādu, iegriezās ostas pilsētā Maiami, Savanā, Filadelfijā, Bostonā, Klīvlendā un Detroitā.

Palikdams uzticīgs sadarbības idejām, kuras ar viņu dalīja “Laimes luteklis", Lanskls savervēja daudzus izveicīgus puišus un nodibināja sakarus, kas saglabājās gadu desmitiem, ar tādiem cilvēkiem kā Nigs Rozens Filadelfijā, Džo Llnsejs Bostonā. Mo Dailes Klīvlendā. Džo Masejs Detroitā. Idljs Blūms Mlneapollsā un Senpolā. Draudzība ar viņiem palīdzēja Lanskim ne vien tikt pie varas, bet veicināja arī vispāmaclonāla sindikāta Izveidošanos nākotnē.

Shēma, pēc kuras attīstījās notikumi, visur bija aptuveni vienāda. Ar asu prātu apveltītā un Izsalkusī Jaunatne, lielākoties pirmās paaudzes amerikāņi, sacēlās pret večiem un prasīja modernizēt noziedzīgo biznesu. Ne visiem Izdevās gūt panākumus. Šķiet, ka sevišķi neveicās Detroitas "Netīrajai bandai", kura pēc kāda laika izjuka, kaut gan nosaukums to pārdzīvoja par vairākiem gadu desmitiem.

“Netīrā banda" radās vēl pirms “sausā likuma", toreiz tā bija jaunu huligānu bars, kas aplaupīja bodītes ebreju geto Detroitas veikalnieku rajonā. Sašutuši par to, ka Jaunieši apzog viņus un nedod mieru saviem tautiešiem, veikaliņu īpašnieki bandītus nosauca par "netīrajiem". Šis apzīmējums iesakņojās.

Bandā apvienojušies rīkļurāvēji 20. gadu sākumā norūdījās “karā" starp veļas mazgātavu un krāsotavu darbinieku arodbiedrību un īpašniekiem. Dažādo sabiedrību īpašnieki algoja bandītus, lai tie “pārliecinātu" strādniekus nestāties arodbiedrībās, kas šajā periodā mēģināja Ieviest kārtību rūpniecībā.

Viens no "darba devējiem" bija Dalies, kurš kopā ar savu brāli Luisu atvēra gandrīz vai pirmo veļas mazgātavu Detroitā. Dalies pastāvīgi izmantoja “Netīrās bandas” pakalpojumus. Pamazām tā tika iesaistīta nelegālajā alkoholisko dzērienu tirdzniecībā, sāka nodarboties ar kontrabandu. Sev par nelaimi, daži no pašiem jaunākajiem bandas locekļiem darbojās pārāk dedzīgi, un Dalies “vecis" ar saviem mazliet

pāri par divdesmit gadiem nespēja viņus pasargāt no nepatikšanām. “Netīrajiem" atradās konkurenti kontrabandistu banda “Mazā ebreju flote". Abas puses Izmantoja algotņu pakalpojumus, galvenokārt jaunos , ltaloamerikāņus no citām pilsētām. "Netīrā banda", piemēram, savervēja brāļus Tomasu un Pīteru Likavoli no Sentluisas. Starp bandām sākās Čikāgas gangsteru kaujām līdzīgs karš. Pēc slaktiņa “Milafroresas" i namā 1920. gadā Mo Dalies sarāva sakarus ar "netīrajiem" un pārcēlās uz Akronu Ohalo štatā.

"Netīrie" turpināja savu trokšņaino un asiņaino darbību, līdz pēc trīs cilvēku noslepkavošanas apšaudīšanās laikā Kollngvudas kvartālā policija sāka nopietni ar tiem nodarboties. Banda pārstāja eksistēt. Daži no tās locekļiem nokļuva aiz restēm, pārējie pameta Detroitu, lai sāktu ! Jaunu dzīvi citās pilsētās.

Izklīda pat brāļu Likavoli vadītie algotņi, tomēr Pīters Likavoli drīz | noorganizēja jaunu komandu, un prese Detroltā un citur identificēja to | ar "Netīro bandu”.

Šis nosaukums bija pārāk kolorīts, lai pagaistu bez pēdām.

Akronā Mo Dailes vienojās ar trīs citiem butlēgeriem Morisu Klein manu. Semu Takeru un Luisu Rotkopfu. Apvienojuši līdzekļus, viņi monopolizēja alkohola kontrabandu pār Eri ezeru. 1936. gadā Sems Takers sakarā ar zemes īpašuma Iegūšanu vērsās Savienoto Valstu Nodokļu pārvaldē ar lūgumu, kurā īsumā izklāstīja sindikāta attīstības vēsturi:

“30. gadu sākumā Mo Dailes, Sems Takers, Luiss Rotkopfs un Morlss Klelnmans kopīgi darbojās vairākās Jomās, (..) izveidojot zināmu ; struktūru, lai veiktu dažāda veida darījumus, kas attiecās uz veļas ļ mazgātavām, nekustamo īpašumu, naktsklubiem un kazino. Darījumos viņi vienmēr bija līdztiesīgi partneri."

Organizētās noziedzības vēstures avotos nevar atrast apzīmējumu, : kas labāk raksturotu Jauno veidojumu. "Zināmā struktūra" bija Klīvlenclas j sindikāts, kas, neraugoties uz visiem ekonomiskajiem, politiskajiem un sociālajiem satricinājumiem, noturējās četrus gadu desmitus.

Sindikāta panākumus lielā mērā noteica barvežu pārliecība, ka "laupījuma" pietiks visiem. Vadoties no šīs teorijas, Klīvlendas bosi, protams, iemantoja sabiedrotos Lučano un Melera Lanska personā Ņujorkā un citus jaunus cilvēkus dažādās pilsētās. Tā tika likti pamati starpregionālal sadarbībai, no kuras Izauga vlspāmacionālais sindikāts. Piemēram, Pīteram Likavoli ar viņa komandu senie sakari ar Dallcu palīdzēja iekļauties kopīgajā organizācijā, kas Klīvlendas sindikāta vadībā pakļāva savai ietekmei milzīgu teritoriju no Detroitas līdz Bufalo. i

Dalica grupa, meklējot stabilu un drošu bāzi, pievērsa uzmanību ļ Klīvlendai. kur toreiz viena no mafijas bandām, kas bija pazīstama ar | nosaukumu “Meliīldroudas banda", cīnījās par varu ar brāļiem Porello, i

kuri savukārt uzvarēja brāļus Lonardo. “Meifīldroudas bandas" barveži bija Tonijs. Frenks un PIters Mllano. kā ari Els un Pollcl “Čaks". Iemantojis Dallca un viņa sabiedroto nopirkto politisko aizsardzību. Frenks Mllano novāca brāļus Porello un kļuva par Klīvlendas kapo. Tolaik Jau vairs neviens nešaubījās, ka “sausā likuma” laikā visienesīgākā nodarbošanās ir alkoholisko dzērienu kontrabanda. Pagātnes pieredze liecināja, ka "Meifildroudas bandai" vajadzētu sākt karu ar sindikāta ebreju barvežiem, taču tas nenotika.

Starp spēcīgajiem sāncenšiem pamazām Izveidojās lietišķa sadarbība, un tas lielā mērā ir Čārlza Polici “Čaka" nopelns. Spekulēdams ar to, ka Ir rados ar Polici “Lielo Elu". “Čaks" Ieguva Ietekmīgu stāvokli “Meifildroudas bandā".

Pretēji vispārējam uzskatam, “Čaks" nebija itālis. Vecākus, pēc izcelsmes ebrejus, viņš pazaudēja agrā bērnībā “Lielā Ela" radinieki, kas dzīvoja Vudlendā. neoficiāli adoptēja bāreni un uzaudzināja kā ģimenes locekli. Nomainījis vairākus vārdus, vlņs beidzot apstājās pie Čārlza un “Meifīldroudas bandā" ar visu cienīta "hi ālēna” atbalstu tika uzņemts kā viens no Pollcl. Dalies un kompānija, zinādami viņa izcelsmi, arī atzina "Čaku", un. kad 1933. gadā Morlsu Klelnmanu apcietināja par nodokļu nemaksāšanu. "Čakam" piedāvāja aizņemt atbrīvojušos vietu. 1936. gadā. kad Klelnmans atgriezās no soda izciešanas, "Čaks" palika par Jaunāko partneri un uz sindikāta projektiem Iedzīvojās vairāk nekājebkurš cits ar neebrejisku uzvārdu. Būtībā viņš bija salstošais posms starp divām konkurējošām etniskām grupām, un tas bija Izdevīgi abām pusēm.

Klīvlendas Iedzīvotāji varēja pateikties liktenim. Pēkšņi Izbeidzās slepkavības, kuru skaits kādu bridi neatpalika no Čikāgas. Tagad kārtīgie pilsētnieki mierīgi apmeklēja iemīļotos krodziņus, kur zem letes tirgoja alkoholiskos dzērienus. Vēl vairāk, viņi vietējās Vudlendas kandžas vietā varēja nopirkt labu kanādiešu viskiju. Policija tika pie pastāvīgas un drošas blakus peļņas, bet politiķi pie Jauniem naudīgiem atbalstītājiem.

Noturēties pretī kārdinājumam nespēja pat Eliots Ness. kurš kādreiz Čikāgā bija slavens ar savu neuzpērkamību. Pirms pievēršanās privātai praksei (viņam nācās apkalpot daudzus ļoti Interesantus klientus) viņš kādu laiku bija Klīvlendas drošības pārvaldes priekšnieks. 50. gados Nesa vārds pazibēja televizoru ekrānos, taču šajā laikā viņa vairs nebija starp dzīvajiem.

1929. gada maijā Atlantiksitijas viesnīcā “Presldent" Ņūdžersijas štatā sanāca pirmais reprezentablais gangsteru kongress. Čikāgas mafijas pārstāvis Als Kapone svinīgi apsveica Džoniju Torio, kurš bija atgriezies no saviem klejojumiem un aktīvi Iesaistījies Ņujorkas reketā.

Kongresā piedalījās novērotāji pat no tik tālām vietām kā Kanzassltija, tomēr uzmanības centrā bija Austrumu piekrastes bandu vadoņi. Torio. kurš Melera Lanska personā iemantoja dedzīgu atbalstītāju, tāpat kā agrāk uzstājās par lietišķu sadarbību starp atsevišķajām organizācijām.

Galu galā kongresa dalībnieki panāca vienošanos un tika izveidota padome, kas Iegājusi vēsturē ar nosaukumu “Lielais septiņnieks", kaut gan apvienoja vairāk nekā divus dučus noziedznieku pasaules līderu. Bostonu pārstāvēja Čārlzs Solomons “Ķēniņš", Filadelfiju Nigs Rozens, Ņūdžersiju Cvilinans “Lamzaks". Torio ieveda padomē Dānieļu Volšu no Providensas Rodailendas štatā, savu partneri Frenku Zavgarlno un “Vācieti Šulcu", kuru finansēja pagrīdes loteriju biznesā. No "Brodveja bandas", vienīgās lielās frakcijas, “Lielā septiņnieka" sastāvā bija Lanskls, Adonlss, Kostello un neievērojams cilvēciņš Luiss Buhalters “Lepke", kura vārds drīz vien sāka visiem iedvest bailes.

Saskaņā ar noslēgto vienošanos Austrumu piekrastē tika noteiktas stingras alkoholisko dzērienu cenas un fiksētas ievešanas kvotas. Neviens nedrīkstēja ievest vairāk, nekā bija vajadzīgs, un pārdot lētāk nekā konkurenti.

Puses tāpat norunāja apvienot krājumus. Ja vienā vai otrā rajonā pietrūktu “preces". Ņujorkā atvēra Centrālo klīringa palātu, lai reģistrētu visus iepirkumus, piegādes un kārtotu maksājumus.

Kaut gan vienošanās nebija tik visaptveroša, kā gribētu Torio un Lanskls, bija sperts milzīgs solis ceļā uz pilnīgu konsolidāciju. Mafijas pētnieki brīnījās, kā gangsteriem, kas darbojas ārpus likuma, izdevās nodibināt tik sarežģītus un perspektīvus sakarus, vēl vairāk, kā neatkarīgajiem un alkatīgajiem darboņiem, kuri bija izkaisīti pa visu Austrumu piekrasti vairāk nekā tūkstoš Jūdžu garumā, izdevās mierīgi vienoties.

Lučano kategoriski pieprasīja izbeigt savstarpējās nesaskaņas mafijā. Jo tās traucēja īstenot Jaunās grandiozās iespējas.

Dumpi pret Jauno capo dt capl re Džo Maseriu "Bosu” faktiski izprovocēja Detroitas kapo, Sicīlijas pilsētā Kastellamaredelgolfo dzimušā Gaspares Mllaco noslepkavošana.

Viņa novadnieks Salvatore Marancano vērsās pie visiem bijušajiem kastellamariešlem ar aicinājumu atriebties par Milaco. Viņš noorganizēja Juortusclti (rīkļurāvēju) grupu un pieteica karu Maseriam. Pēdējais savukārt pasludināja nāves sodu visiem, kas nākuši no Kastellamaredelgolfo.

Palermo mafijas locekļi, kuru barvedis agrāk bija iepriekšējais capo dl capi reToto D'Akilja, baidīdamies zaudēt savu ietekmi, apvienojās ar Marancano. un vendeta ieguva svētā kara raksturu.

Lūk. kā šos notikumus apraksta to aculiecinieks Nikola Džentile:

“Ap Marancano pulcējās Jauniešu grupa, kas alka atriebties par

saviem draugiem. Viņu bija arvien vairāk un vairāk. Tā sauktie rīkļurāvēji. Viņi devās uz fermām, kas piederēja viņu draugiem. Tur viņi izstrādāja operācijas “tīrīšanai" (Marancano ienaidnieku likvidēšanai) un jaunu sabiedroto piesaistīšanai. Tā Marancano izdevās Iekļūt daudzās Savienoto Valstu pilsētās, visur ķeroties pie terora. Jaunie cilvēki iestājās viņa grupās vai deva lielas naudas summas."

Džentlle, plaši pazīstama un populāra persona. Izmantojot situāciju, gribēja izveidot trešo spēku un pārņemt Goda biedrības vadību, kad tās biedri nogurs no asinsizliešanas. Viņam bija aizdomas, ka "Laimes luteklis" Lučano iecerējis to pašu. taču tas viņu neuztrauca. Neko nezinādams par slepeno vienošanos starp Lučano un Lanski. Džentlle nolēma, ka viņam lr darīšana ar parastu iesācēju, kuram ārpus Ņujorkas nav autoritātes.

Dumpis mafijas iekšienē no citām cīņām atšķīrās tikai ar vērienīgumu. Agrāk nacionālos līderus gāza tieši tie cilvēki, kuriem viņi visvairāk uzticējās. Bet Marancano nemēģināja Izdarīt apvērsumu, viņš veda karu līdz pilnīgam spēku izsīkumam. Un turpināja paplašināt savu Ietekmi, pārvilinot savā pusē arvien vairāk Masertas cilvēku.

Džentlle ar draugiem uzskatīja, ka pienācis laiks rīkoties. Viņi Bostonā sasauca mafijas ģenerālo asambleju. Neviens nešaubījās, ka ne Maseria. ne Marancano tajā nepiedalīsies. Asambleja norīkoja speciālu komisiju, kurai uzdeva organizēt tikšanos ar Marancano. un piešķīra tai pilnvaras piekāpties dažos jautājumos, lai varētu izbeigt karu.

Komisija sapulcējās Ņujorkas viesnīcā “Pensilvanla", taču Marancano uz tikšanos neieradās.

Tad mallja pirmoreiz sāka sajust sabiedriskās domas spiedienu. Ņujorkā, pēc Džentlles vārdiem, “laiku pa laikam nogalināja kādu fratello. bet pie viena nereti arī nevainīgus pilsoņus. Ņujorkas avīzes sacēla troksni, prasot, lai valdība dara galu gangsteru kariem, kas prasījuši daudzu godīgu pilsoņu dzīvības."

Policijas priekšnieks izsauca Maserlu un “kategoriski pavēlēja viņam izbeigt šīs asiņainās ķildas. Viņš (priekšnieks) piebilda: Ja uz ielām nebeigs šaut ar automātiem, viņš izdos speciālu pavēli un visus apcietinās.”

Policijas priekšnieka draudiem bija rezultāti. Maseria lika saviem cilvēkiem pārtraukt šaušanu, ieročus izmantot vienīgi pašaizsardzībai. Dumpinieks Marancano neuzskatīja par vajadzīgu pakļauties šim rīkojumam, un viņa rīkļurāvēji turpināja iznīcināt Maserias piekritējus. Sabiedriskā doma mafijas iekšienē, kas vienmēr simpatizēja uzvarētājam, sāka vērsties pret Maserlu. Beidzot Marancano slepus tikās ar komisiju un prata noskaņot sev visus tās locekļus. Izņemot Džentili, kurš negribēja atkāpties no savām personīgajām ambīcijām.

Šoreiz Marancano miesassargu pavadībā ieradās kāda kalnu kūrorta viesnīcā, kur, to Džentile nemin.

Marancano nikni uzbruka Maserlam un klāt neesošā bosa noziegumiem pievienoja vēl vienu. Viņš paziņoja, ka Maserla apkaunojis Goda biedrību, uzņemdams tajā Alu Kaponi, “cilvēku, kurš visu mūžu turējis casa dl tollerenza" (atklāto namu).

Piesaistījis savā pusē asamblejas delegātus, Marancano faktiski uzvarēja Maseriu, viņš pat pieprasīja, lai ģenerālā asambleja formāli anulē viņam piespriesto nāves sodu un piespriež to Maseriam. Džentile pastāvēja uz to, lai lēmumu uz laiku atliek. Viņš mēģināja pierādīt, ka konkurējošo bandu barveži lr viens otra cienīgi, un pārliecināt delegātus, ka capo dl capl re postenis Ir ļāllkvldē. Viņaprāt, kontroli pār mafiju vajadzētu uzticēt komitejai, kuru Džentile, būdams spēku briedumā, cerēja pakļaut savai ietekmei.

Viņa spiediena rezultātā asamblejas darbā tika pasludināts pārtraukums.

Taču tad sāka darboties Lučano. Zinādams, ka viņu atbalsta kā "Bagslja un Meiera bandas" kaujinieki, tā arī "Savienība”, viņš riskēja Maseriu iemānīt lamatās un uzaicināja to kopā paēst pusdienas vienā no Bruklinas restorāniem. Kamēr "Laimes luteklis" mazgāja rokas tualetē, viņa rokaspuiša Vito Dženovēzes vadītie kaujinieki iešāva “Bosā Džo" sešas lodes.

Tas notika 1931. gada 15. aprīlī.

Džentile, kurš pats bija rēķinājies ar Lučano palīdzību, steidzās pie “Laimes lutekļa" uz mājām. Tur Lučano Izsauca arī Marancano draugu Vinsentu Truajā.

"Don Vlčenco.” “Laimes luteklis" sacīja, “paziņojiet savam biedram Marancano, ka mēs ne Jau tāpēc nogalinājām Maseriu. lai izdarītu pakalpojumu jūsu draugam, bet savu apsvērumu vadīti. Pasakiet viņam, ka no šī brīža. Ja viņš kādu nogalinās, pat mūsu personīgo ienaidnieku, mēs vedīsim karu līdz galam. Pasakiet viņam, ka ne vēlāk kā pēc divdesmit četrām stundām viņam jādod piekrišana tikties mūsu norādītajā vietā…"

Tā ar “Laimes lutekļa" Lučano muti ierunājās "Savienība", un tas nepārprotami liecināja, ka šajā pārejas periodā parādījies Jauns spēks, ar kuru nevarēs nerēķināties.

Un Marancano, kaut gan neatteicās no saviem godkārīgajiem plāniem, ātri samierinājās ar realitāti.

Viņi tikās nākamajā dienā. Čikāgā tika sasaukta Jauna ģenerālā asambleja. Tās organizēšanas Izdevumus apņēmās segt Kapone Lučano trešās pakāpes brālēns. Džentile vēlreiz mēģināja aizstāt capo dl capl re ar komiteju, taču dienas varonis Marancano Izgāza šo priekšlikumu, un Džentile, neraugoties uz savu daiļrunību, nespēja

pārliecināt līdzgaitniekus atturēties no bijušā rīkļurāvēja Ievēlēšanas par “visu bosu bosu".

Lučano neiejaucās, lai neradītu mafijā šķelšanos, pirms tās locekļi nav paspējuši novērtēt Jauno līderi. Viņš nešaubījās, ka Marancano sekos Goda biedrības asiņainajām tradīcijām, un tādēļ ir vērts pagaidīt. Viņam bija taisnība.

Jaunais capodicapi re apmetās greznos apartamentos aiz “Commodore" viesnīcas, netālu no Centrālās stacijas, kur vienmēr bija daudz cilvēku un policija. Marancano nosprieda, ka tādā vietā ienaidniekiem nebūs viegli viņu nogalināt. Savu kabinetu viņš pārvērta par sardzes telpu, kur pastāvīgi dežurēja divas sargu grupas, mainoties ik pēc divpadsmit stundām. Otrs cietoksnis, kur bija viņa kantoris, atradās Parka avēnijas 230. namā. Uz turieni Marancano brauca bruņotā automašīnā.

Kaut gan kapo, kas izkalpojās bosa priekšā, pastāvīgi apgādāja viņu ar naudu, Marancano sastādīja "nāvlnleku" sanīkstu, kurā bija sešdesmit uzvārdi. Tajā iekļuva Lučano, Adonlss, Dženovēze un gandrīz visi ietekmīgie kapo.

Šajā lūzuma brīdī Lučano laida darbā savu slepeno ieroci “Bagsija un Meiera bandu". Ne ar vienu no mafijas locekļiem viņš nejutās drošībā. Lanskls un Sīgels dienu un nakti rūpējās par “Laimes lutekļa" drošību, līdz nolēma, ka pienācis laiks doties uzbrukumā.

Pieredzējuši slepkavas, ko pavadīja viens itālis, kurš pazina Maran cano. pieklauvēja pie Parka avēnijas 230. nama durvīm, kurā atradās “Eagle Building Corporation" kantoris, un uzrādīja federālo aģentu apliecības. Viņus ielaida. Draudēdami ar revolveriem, viņi nostādīja Marancano miesassargus ar seju pret sienu. Par turpmāko Džentile stāsta sekojošo: "Kad Marancano ļaudis, pistoļu apdraudēti, sastinga, viens no ebrejiem izgāja gaitenī un pasauca Itāli, lai tas parāda, kurš te ir Marancano."

Marancano pazina itāli un. uzskatīdams, ka tas ir "sausā likuma" sargu uzlidojums, sacīja:

“Pepīno, tu zini, ka esmu Marancano un ka šis ir mans kantoris. Lai meklē, kur grib. nekādas kontrabandas te nav. Tas ir komerciāls kantoris."

Turpmākais, pēc Džentiles vārdiem, notika tā:

"Pārliecinājušies, ka viņu rokās nonācis īstais Marancano. ebreji aizveda viņu uz personīgo kabinetu un, lai izvairītos no trokšņa, mēģināja nožņaugt. Pēc tam viņi izvilka nažus, bet notiesātais, kurš bija ļoti spēcīgs un kura spēkus vēl vairoja izmisums, sāka mežonīgi pretoties. Tad viņi sāka šaut ar revolveriem. Marancano tika uz vietas nogalināts.”

Tas notika 1931. gada 10. septembrī. Marancano “valdīja” bez piecām dienām plecus mēnešus. Viņa ķermenī tika konstatētas četras

šāvienu un piecas dūrienu brūces. “Bagsija un Melera banda" prata savu darbu.

Notikušais deva signālu jaunām slepkavībām. Uz ielas uzbrucējus gaidīja Lučano cilvēki. Uzzinājuši, ka operācija beigusies laimīgi, viņi metās pie telefona un “paziņoja puišiem dažādās Ņujorkas malās, ka var sākt tīrīšanu".

Sākās “slcīllešu vakarēdiena slaktiņš".

Asiņainie notikumi neaprobežojās ar Ņujorku. Nākamajā dienā visā valstī mafijas "Jaunie amerikāņi" ar vietējo bandu atbalstu un līdzdalību (Ja tāda bija vajadzīga), rīkojoties saskaņā ar rūpīgi izstrādātu plānu, izrēķinājās ar "ūsaiņiem". Tā kā šādu slepkavību uzskaite neietilpa reģionālo varas iestāžu kompetencē, bet Izmeklēšanas birojs neticēja mafijas eksistēšanai, oficiālie dati par upuru skaitu ilgi palika nezināmi, un Ukal 1970. gadā bijušais ģenerālprokurors Remsljs Klarks nosauca skaitli četrdesmit.

Par informācijas avotu viņš klusēja.

“Amerikanizētā" mafija daudznāciju "Savienības" sēžu zālē sāka spēlēt otrās vijoles partiju. Čikāgā tika sasaukta kārtējā ģenerālā asambleja. Šoreiz “nogurušie un pieredzes bagātinātie" delegāti. Lučano ietekmēti, likvidēja capodlcapi re sistēmu un varas pilnvaras nodeva padomei.

Kā liecina Džentlle, kurš piedalījās asamblejā, padomē Ietilpa agrāk Maserlas vadītās “ģimenes" kapo Lučano. bijušās D'AkilJas “ģimenes" kapo Vinsenls Manjano. Brukllnas "ģimenes" kaj» Džo Profačt, Ņujorkas "ģimenes” kapo Pepīno Bonnano (D/.o Bananass), Čikāgas daļas boss Kapone, kurš tolaik gaidīja prāvu federālaļā tiesā, Ņuļorkas "ģimenes” kapo Gaetano Galjano, kurš bija nomainījis < '.aelano Reinu, Klīvlendas kapo un Klīvlendas slndlkāla sabiedrotais Frenks Mllano.

Džentilem nekādi netika Izteikta atzinība pai viņa Ilggadējo kalpošanu, un viņš skaļi Izpauda savu sašutumu. Pai islo bosu pirmo starp līdzīgajiem padomē kļuva Lučano. Viņš tomēi bija spiests uzturēt labas attiecības ar Lanski un citiem "Lielā septiņnieka" locekļiem. Mafijas “amerlkanlzācija" bija svarīgs faktors, ko savos nākotnes plānos nevarēja neievērot tādi cilvēki kā Lanskls un Torlo, jo tā garantēja Iekšējo cīņu Izbeigšanos, kuras traucēja biznesam un uzkurināja gangsteru “medības" no varas Iestāžu puses. Lučano saprata, ka viņa stāvoklis mafijā automātiski nodrošinās viņam vietu Jebkuras lielas sabiedrības direktoru padomē, un tas viņu pilnīgi apmierināja.

Mafija palika tāda pati, kā bija, biedrība, brālība, ko veidoja pa dažādām pilsētām Izkaisītās autonomās “ģimenes", ko vienoja tradīcijas un asinssaites. Daži kapo nākamajos gadu desmitos iekrāja krietnu kapitālu un nostiprinājās savā teritorijā, tomēr neviens no viņiem

nekļuva par nacionāla mēroga personu tādēļ vien. ka bija Goda biedrības loceklis. Lučano. Adonlss, Kostello un viņiem līdzīgie iemantoja plašu atzinību galvenokārt tāpēc, ka cieši sadarbojās ar Nacionālo noziedzīgo sindikātu.

Jāatzīmē, ka pieci no septiņiem padomes locekļiem nāca no Ņujorkas reģiona, kur Lučano, protams, bija ļoti spēcīgs. Tas liecina ne tikai par to, ka “Laimes luteklis" rūpējās par savu personīgo stāvokli, bet arī par to, cik mazu nozīmi viņš piešķīra citiem valsts reģioniem. Kas attiecas uz diviem "svešiniekiem”, kuri padomē pārstāvēja “tālo provinci", viens no viņiem-Kapone-bija Lučano radinieks, turklāt viņu dažas dienas pēc Ievēlēšanas par "Lielā septiņnieka” locekli notiesāja ar septiņiem gadiem ieslodzījuma cietumā. Čikāgas sindikāts saglabāja savu iepriekšējo Ietekmi, bet Kllvlendas mafija atkāpās otrajā plānā. Klīvlendas pārstāvis Mllano būtībā bija Mo Dalica un viņa partneru Ieliktenis, un turienes “Savienības" nodaļa bija cieši saistīta ar Meieru Lanski.

Vēlāk Mllano aizbrauca uz savu muižu netālu no Verakrusas Meksikā, bet viņa pēctecis Pollcl "Lielais Els" pārcēlās uz Maļami, kur pēc dažiem gadiem kļuva par Čārlza Rlboco "Bebes” kompanjonu, kurš bija prezidenta Ričarda Nlksona padomnieks.

Par Klīvlendas kapo beidzot kļuva Džons Skallšs, kurš līdz tam Ilgi bija strādājis par klerku Kllvlendas sindikāta spēļu namos, taču tas nevienu nemulsināja.

Nikola Džentile mēģināja pielāgoties jaunajai kārtībai, tomēr neguva ne materiālus labumus, ne pagodinājumus. Jaunajai paaudzei viņa mierneša talants nebija vajadzīgs.

Vēlāk viņš rakstīs:

“Šie ļaudis aizmirsa mani, cilvēku, pateicoties kuram izķepurojās no daudzām riskantām situācijām. Un manu pūliņu augļus Ievāca tie paši nelieši, kas turpināja mani izmantot, sūtot no vienas Savienoto Valstu malas uz otru. Ak, cilvēciskā nepateicība!"

Džentile galu galā bija spiests nodarboties ar narkotisko vielu kontrabandu, bīstamāko un pazemojošāko no visiem reketa veidiem, ko ieviesa Arnolds Rotšteins “Galva”.

1937. gadā Nikolu apcietināja Jaunorleānā. Lepnums lika viņam apgalvot, ka pēc melīgās apsūdzības.

Viņu atbrīvoja pret drošības naudu. Pēc savu bosu pavēles tik zemu viņš tajā laikā Jau bija kritis! Džentile aizbēga no Štatiem un slepus atgriezās Sicīlijā, kur sāka kalt plānus, kā atriebties apvainotājiem, un domāt, kā likt mafijai samaksāt par tai sniegtajiem pakalpojumiem.

Vairāk nekā pēc divdesmit gadiem viens no šiem plāniem īstenojās dzīvē: visi noziedzīgās pasaules barveži Izņemot galīgi aizmirsto Džentill Izrādījās federālo varas Iestāžu uzmanības centrā. Tā Nikola pavisam negaidītā veidā tika atriebts.

Bet ekonomiskie un politiskie notikumi ļāva piepildīties Lanska, Torio, “Lepkes" un -Jā, Jā! Lučano lolotajam sapnim: 1934. gadā vienā no Ņujorkas viesnīcām tika nodibināts Nacionālais noziedzīgais sindikāts. No daudzajiem kausētavā iemestajiem korespondentiem radās vienots konglomerāts.

LIELĀS MEDĪBAS

1971. gada 29. novembri Tieslietu ministrijas nodaļas pret organizēto noziedzību vadītāja vietnieks Mārtlns Levl atzina noziedzības sakarus ar ekonomiku. Citēsim:

"Organizētā noziedzība nav vienkārši naudas piesavināšanās. Kad bizness attīstās vāji, paveras brīvs ceļš organizētajai noziedzībai. Sākotnējais kreditors kļūst par partneri."

Lai gan Levi secinājumi bija saistīti ar konkrēto laiku, tie absolūti piemēroti arī situācijai, kas valstī Izveidojās pēc 1929. gada 29. oktobra, “melnās otrdienas". Tajā dienā Volstrītu pārņēma panika, un laikmets, kurš sākās ar Hārdlngu un "atgriešanos normālajā dzīvē" un kurā Ietilpa “hūverisma uzplaukuma" periods, negaidot beidzās ar skandālu.

Mēnešos un gados, kas sekoja "melnajai otrdienai”, lielā depresija pakāpeniski aptvēra visu valsti, nesot līdzi bezdarbu, bankrotus, nabadzību. Dzīves līmenis nemitīgi pazeminājās, krīze savu kulmināciju sasniedza 1933. gadā, kad aizvērās pēdējo banku durvis. Tā bija likteņa ironija, ka nauda bija saglabājusies tikai butlēgeriem. Tas bija pats svarīgākais moments organizētās noziedzības vēsturē, kuru likuma sa^gl palaida garām. Pirmais to ievēroja Levi 1971. gadā. Butlēgeriem uzkrājās skaidra nauda, daudzi miljoni dolāru, kas glabājās zem gultas apavu kārbās, dažādās slēptuvēs mājās, bēniņos, pagalmos ieraktās konservu kārbās. Citiem vārdiem, parādījās likvīdā. tas lr, viegli realizējamā nauda.

Veikalnieki, kas mēģināja noziedzīgajam biznesam Izveidot organizatorisku pamatu, paspēja iedzīvoties bagātībā pirms “melnās otrdienas", kas, protams, deva zināmas priekšrocības, kaut ari ne sevišķi nozīmīgas, jo bagāti bija arī daudzi biznesmeņi, kas nepārkāpa likumu. Pavisam cita lieta bija skaidra nauda situācijā, kad tās nevienam citam

nebija, kad baņķieri, lielākie biznesmeņi lēca ārā pa savu kantoru logiem vai. paslēpušies no cilvēku skatieniem, ielaida sev lodi pierē.

Turpmākajos (rīs gados līdz Frankllnam Rūzveltam izdevās pārliecināt savus līdzpilsoņus, ka viņiem nav ne no kā jābaldās, tikai pašiem no sevis tūkstošiem veikalnieku, kuri nebija Izdarījuši pašnāvību, negribot sāka vērsties pie vienīgajiem kredītspējīgajiem cilvēkiem, un šādi cilvēki bija gangsteri. Biznesmeņi gāja pie viņiem kā pazemīgi lūdzēji un gāja projām, tikuši pie apgrozāmā kapitāla un partneriem. Lūk, tad organizētā noziedzība sāka iespiesties lielajā biznesā, sevišķi tajās nozarēs, kur norisa pastāvīga naudas cirkulācija (piemēram, patērēšanas sfērā: klnoražošanā, šūšanas un pārtikas rūpniecībā, restorānos utt.). Sākuši ar mazumiņu, organizētās noziedzības līderi pakļāva sev veselas sabiedrības. Izrādījās, ka lielisks starta laukums šim nolūkam ir butlēgerisms.

Kad pēc "sausā likuma" atcelšanas 1933. gadā legāli sāka rasties Jaunas sabiedrības, daudzu valdēs ietilpa tādi cilvēki kā Torlo, Lanskis un Kostello.

Tajā laikā notikušās būtiskās pārmaiņas politiskajā frontē tāpat noteica naudas diktāts. Agrāk, kad bija vajadzīgi līdzekļi priekšvēlēšanu kampaņai, politiķi vērsās pie biznesmeņiem. Arī gangsteri vairāk vai mazāk bija atkarīgi no Ievēlētās amatpersonas. Pirms "sausā likuma" ieviešanas politiskie līderi bieži Izmantoja pilsētu bandu palīdzību partijas iekšējās disciplīnas nostiprināšanai.

Bet pēkšņi pārvaldes sviras atradās gangstera rokās. Tagad viņš komandēja politiķi. Vēl vairāk, ar laiku viņš sāka norādīt partijām, kādi kandidāti jāizvirza. Tagad kandidāti lūdza gangsteru atbalstu un uzvaras gadījumā ne ar vārdiem, bet ar darbiem atlīdzināja par bijušo un nākamo atbalstu.

Tradicionālās kārtības izmaiņu uzskatāmi ilustrēja demokrātiskās partijas kongress, kas notika 1932. gadā Čikāgā. Llelumlielā daļa deputātu uzskatīja, ka kongresa izvirzītais kandidāts kļūs par kārtējo prezidentu.

Bija divi kandidāti: Rūzvelts un Els Smits “Jautrais cīnītājs", kas jau 1928. gadā bija balotējies par prezidentu. Ņujorkas delegācija sašķēlās. Elberts Marinelli no Tamaniholas vadīja grupu, kas izvirzīja Smitu, bet Vestsaidas līderis Džlīnljs Halnss otru, kas gribēja cīnīties par Rūzveltu. Tas nebija nekas neparasts, taču šoreiz Elbertu Marinelli atbalstīja Lučano “Laimes luteklis", bet Hainsu Frenks Kostello.

Lai kas arī uzvarētu, gangsteriem uzvarētāja nometnē bija uzticami draugi.

Pēc uzvaras Čikāgā un pēc tam vēlēšanās Rūzvelts sāka plānveidīgi graut politisko magnātu varenību lielajās pilsētās. Koncentrēdams labdarības programmu pārvaldi Vašingtonā, viņš vecā kaluma bosiem

atņēma vienu no popularitātes avotiem. Nabagie bija pieraduši rēķināties ar viņu palīdzību sevišķi spiedīgos gadījumos vai nu naudā, vai ar oglēm aukstās ziemās. Vēl vairāk. Rūzvelts lika Iekšējo Ienākumu biroja Izlūkošanas dienestam Izskaust gangsteru bandas lielajās pilsētās. Vispirms speciālie aģenti ķērās pie Luiziānas gubernatora HJO Longa, kurš kādu laiku draudēja kļūt Rūzveltam par bīstamu sāncensi. Otrs mērķis bija Nakijs Džonsons, kurš 1929. gadā Atlantiksitijā bija gangsteru kongresa priekšsēdētājs. Trāpīja arī Pendergasta organizācijai Kanzassltljā.

Visas šīs akcijas, kaut gan tām bija pilnīgi pretēji mērķi, bija izdevīgas gangsteriem. Sagrūstot vecajai kārtībai, tie arvien aktīvāk uznāca uz skatuves un pamazām pārņēma savās rokās neredzamos vadības grožus.

Pārmaiņas dažādās pilsētās un štatos norisa atšķirīgi, tomēr kopumā noziedzības, biznesa un politikas savienība nostiprinājās (vidusmēra amerikāņi to vienkārši nespēja saprast).

Tiesa, kaut kas palika arī nemainīgs vispārējā tieksme maksimāli ātri iedzīvoties.

Otrs lūzuma brīdis šajā pārejas periodā btļa “sausā likuma" atcelšana. Saprātīgākie noziedznieki! pasaules līderi, saprazdami, ka agrāk vai vēlāk zelta straume izsīks, sagatavojās neizbēgamajam. Kaut gan Edgars Hūvers brīdināja, ka par galveno reketa veidu tagad kļūs cilvēku nolaupīšana, tādi gudrinieki kā Lanskis pievērsās azarta spēlēm. ŠI alkoholismam līdzīgā sociālā netikuma ekspluatācija apstākļos, kad no sabiedrības puses trūka reālas pretdarbības (ja neskaita formālus likumos paredzētus Ierobežojumus), solīja lielus Ienākumus. Lanskis uzskatīja, ka sekss un azarta spēles vienmēr ir droša likme. Tā domāja arī viņa draugi no Klīvlendas. Ceturtajā un pēdējā “sausā likuma” laikmeta stadijā Klīvlendas sindikāts sāka nodarboties ar spēļu biznesu.

Pa to laiku skaidras naudas krājumi izsīka, bet nodokļi par legālo alkohola ražošanu un tirdzniecību draudēja kļūt pārāk lieli valstij, kas cieta no ekonomiskās depresijas. No tā Izrietēja, ka lētu, taču kvalitatīvai dzērienu tirgus saglabāsies pat pēc ‘sausā likuma" atcelšanas. Jaunajām ar alkohola dzērienu tirdzniecību saistītajām sabiedrībām, no kurām daudzas kontrolēja gangsteri, vajadzēs lielu daudzumu preču, un tās neinteresēsies par to izcelsmi.

Akciju sabiedrība "Melase" tika nodibināta 1933. gada 25. novembri, bet tieši pēc desmit dienām tirdzniecība ar alkoholiskajiem dzērieniem atkal kļuva likumiga. Par “Melases" valdes priekšsēdētāju kļuva Džons Drjū (īstajā vārdā Džeikobs Steins). cilvēks, kurš prezidenta Hārdlnga laikā noslēdza slepenu savienību ar Gastonu Minsu.

Vēlāk noskaidrojās, ka ari citi valdes locekļi. Izņemot vienu, ir

Klīvlendas sindikāta barvežu Dalica, Takera un Pollcl "Čaka" ielikteņi. Izņēmums bija mantziņa palīgs Mozess Saltrons no Ņujorkas. Izrādījās, ka viņš Ir Melera Lanska sievastēvs.

Tādi ir oficiālie dati.

Vēlāk rūpīgi Izdarītā Izmeklēšana parādīja, ka ar “Melasi" bija saistīti arī citi bandu barveži kā no Austrumu piekrastes, tā no Vidējiem Rietumiem: Pīters Likavoli, Pollcl “Lielais Els", Džo Adoniss, Cvilmans"Lamzaks" un citi. īstenībā akciju sabiedrība “Melase" kļuva par starta laukumu Nacionālā noziedzīgā sindikāta Izveidošanai, ar tās palīdzību tika izdarīts nobeiguma eksperiments ceļā uz starpreglonālas sadarbības nodibināšanu.

“Melases" mērķis bija izveidot un ekspluatēt lielas pagrīdes spirta dedzinātavas, lielākās, kādas Jebkad bija darbojušās Štatos. Galveno no tām galu galā atrada Zeinsvlllā Ohalo štatā, otru, gandrīz tikpat lielu. Elizabetā Ņūdžersljas štatā. Cik šādu fabriku palika neatklātas, zina tikai sindikāta vadītāji. Nav izslēgts, ka dažas darbojas vēl šodien.

Šajās fabrikās ražoja un fasēja miljoniem galonu kvalitatīvu dzērienu. Ar nodokli neaplikto viskiju bija Izdevīgi pārdot pat par puscenu. Taču arī tik milzīgas spirta dedzinātavas nespēja apmierināt pieprasījumu. Zeinsvillas fabrikā raudzējamos kublos ielika 48 600 mārciņu cukura un 15 200 mārciņu melases. (Melase lr cukurrūpniecības blakusprodukts-sīrupam līdzīga salda masa, ko akciju sabiedrībai it kā vajadzēja ražot.) No šīm sastāvdaļām Izgatavoja 36 506 galonus suslas dienā. Nepārtrauktais ražošanas process ļāva Iegūt 5000 galonu simtprocentīga spirta dienā. Vairumtirdziecībā tā cena bija 2 dolāri par galonu, bet mazumtirdzniecībā 2.50 par kvartu. Pašizmaksa, ieskaitot apsardzi, darbu, kurināmo un izejvielas, bija 50 centi par galonu.

Zeinsvillas fabriku, kas atradās pazemē, tunelis savienoja ar kaimiņu mājas pagalmu. Šajā mājā dzīvoja sieviete, kuras “vienīgais uzdevums bija vajadzības gadījumā nodrošināt bēgšanu pa tuneli". Tur bez visa cita atradās Iekārta, kas varēja ražot 35 506 galonus alus dienā. Alu. kā arī stipros dzērienus, izveda slēgtos preču vagonos, kas atradās tuvākajā stacijā uz rezerves sliedēm. Fabrikas vērtība bija ‘Vismaz 250 tūkstoši dolāru", un tā bija tikai viena no daudzām.

Likumu pārstāvji, sastopoties ar organizēto noziedzību, parasti apjuka. Minēsim kaut vai tādu uzjautrinošu faktu: viena no finansu pārvaldēm mēģināja pierādīt, ka Zeinsvillas fabrika pieder Klīvlendas sindikātam, bet cita tajā pašā laikā ar sindikāta locekļiem apsprieda, kā tiem atlīdzināt zaudējumus, ko radījis policijas uzlidojums. Noziedznieku pasaules biznesmeņi lieliski prata apiet asos stūrus. Nežēlojot naudu, viņi algoja labākos advokātus un finansistus.

Kā likumīgā, tā nelikumīgā ceļā ražoUe alkoholiskie dzērieni joprojām bija svarīgs sindikāta ienākumu avots, tomēr “Melases" kā kopuzņēmuma

eksistēšana pierādīja, ka vispāmacionāla organizācija ne tikai ir iespējama, bet arī rentabla. Jo ļauj apvienot resursus. Reizē ar spēļu biznesa attīstību valstī vispārējās sistēmas ietvaros pieauga arī spēles ar “kopuzņēmumiem" popularitāte.

Ideja apvienot noziedznieku pasaules spēkus Izrādījās neparasti gudra. Labākais piemērs tam ir konkurence starp Voksiju Gordonu un “Vācieti Šulcu”, kuri gribēja saglabāt neatkarību, taču no tā ieguva tikai Iekšējo ienākumu biroja izlūkošanas nodaļa. Gordons, pieredzējis gangsteris, kurš “sausā likuma" Ieviešanas priekšvakarā vadīja Arnolda Rotšteina nelegālos mākleru kantorus, tika pie bagātības, agrāk par cttiem sācis nodarboties ar alkoholisko dzērienu kontrabandu. Tiesa, pieaugot konkurencei, Gordons pievērsās alum un apmetās Ņūdžersijā.

Šulcs bija viens no nedaudzajiem pirmo bandu barvežiem, kuri varēja lepoties ar to, ka dzimuši Amerikā. Viņa māte Emma Flēgenheimere, dievticīga un sapņaina persona, ne velti nosauca dēlu par Arturu, Jo viņas iztēlē lidinājās karaļa Artura tēls. Tomēr bezmaksas vidusskola Frlsbīstrītā Ņujorkā Izrādījās nepiemērota nākamo karaļu audzināšanai, un puisēns saistījās ar “Berdžensu bandu".

Pēc tam, kad viņš sevi parādīja vislabākajā gaismā, piedalīdamies daudzās zādzībās un nosēdēdams piecpadsmit mēnešus cietumā, berdžensi Iesauca viņu par 'Vācieti Šulcu". Tas bija par godu pazīstamam kauslim, kas Bronksā bija slavens ar savu nežēlību.

Pēc “sausā likuma” ieviešanas “Vācietis” savāca veselu rīkļurāvēju armiju un izveidoja savu valsti. Sācis ar alkohola tirdzniecību, viņš pamazām paplašināja savu darbības Jomu, pievērsās rikšošanas sacīkstēm, pagrides loterijai, narkotisko vielu kontrabandai, restorāniem un citiem reketa veidiem un beidzot nosprieda, ka var bez pūlēm pievākt Gordona alus impēriju. Drīz starp Gordonu un Šulcu izvērsās cīņa uz dzīvību un nāvi. Sindikātu abi Ignorēja. Katrs, protams, cerēja pēc “sausā likuma" atcelšanas kļūt par legālu monopolistu.

Nepagāja ne divas nedēļas pēc tam, kad likums atļāva tirgoties ar alu, un Elizabetes viesnīcā “Cartret" Ņūdžersijas štatā, kur dzīvoja Gordons, ielauzās Šulca algotie slepkavas.

Voksijs izlēca pa logu un aizbēga. Divus no viņa cilvēkiem Maksi Grīnbergu un Maksi Haselu nogalināja.

Desmit dienas vēlāk. 1933. gada 23. aprīlī, Gordonu pēc četriem likuma pantiem apsūdzēja par nodokļu nemaksāšanu. Viņa ienākumi pārsniedza divus miljonus dolāru gadā, bet nodokļu deklarācijā viņš uzrādīja tikai 8125 dolārus. Speciālie aģenti konstatēja, ka Voksijs par dzīvokli vien maksāja 6000 dolāru gadā.

Dzīvoklī bija bibliotēka 3800 dolāru vērtībā, neviena grāmata ne reizi netika atvērta.

Gordonu sameklēja un piesprieda viņam desmit gadus Ieslodzījuma cietumā. Drīz viņu nosacīti atbrīvoja, taču par mahinācijām melnajā tirgū otrā pasaules kara laikā viņš atkal nokļuva aiz restēm. Šulcam klājās daudz sliktāk. Viņš ieradās nožēlot grēkus un galu galā tika attaisnots, bet, kamēr Iekšējo ienākumu birojs vāca materiālus Jaunai apsūdzībai, "Vācietis” kļuva par tikko Izveidotās "Slepkavību akciju sabiedrības" (“Murderlncorporated”) pirmo upuri. Mēģinājums traucēt gangsteru apvienošanos nepalika nesodīts…

1934. gada agrā pavasarī notika tas, par ko tik daudz runāja “Ideālisti” Lanskis un Torio. Vienā no Ņujorkas viesnīcām baumo, ka “Voldorf Astorla" lika nodibināts Nacionālais noziedzīgais sindikāts. Tā to. protams, nesauca. Cilvēkus no malas, kas neietilpa mafijā, pilnīgi apmierināja nepretenciozais “sindikāts" vai "sabiedrība”, bet Goda biedrības locekļi deva priekšroku nosaukumam “Combination".

Torio, kuram bija pieredze Vadošā darbā" Ņujorkā un Čikāgā, vadīja lielāko daļu sēžu. bel komivojažieris Lanskis no “Brodvejas bandas” aktīvi darbojās kuluāros. No Klīvlendas Ieradās viņa draugs Mo Dalies, no Mlneapolisas un Senpolas lzldors Blūmenfelds, bēdīgi slavenais "Mazulis Kenns”, īdi Blūma brālis. Sēdēs piedalījās ari par Jaunorleānas bosu ieceltais Kastels "Dendijs Fils", kurš sāka kā kalpotājs Arnolda Rotštelna mākleru kantoros. Delegātu skaitā bija Haimens Ebramss, Lanska tuvs draugs, kurš Bostonā nomainīja Solomonu "Ķēniņu", kad tas sāka Izrādīt diktatoriskas manieres. Uz tikšanos Ieradās ari Lanska pārstāvis Filadelfijā Harijs Strombergs “Nlgs Rozens". Delegāts no Nūdžersljas bija Cvilmans "Lamzaks". Pols Rika "Oficiants", kuru Lanskis uzskatīja par Čikāgas sindikāta smadzeņu centru, piedalījās kā novērotājs. Pēc Torio domām. Čikāgas gangsteri joprojām vēl nebija pietiekami civilizēti, lai piedalītos vispārnacionālā asociācijā, tomēr palika cerība, ka viņi ar laiku cels savu līmeni.

Mafiju, bez šaubām, pārstāvēja tās labākie spēki Lučano, Adoniss, Kostello un Vīto Dženovēze, tomēr tos uzskatīja drīzāk par partneriem no Ņujorkas "savienības", nevis par patstāvīgas organizācijas vadītājiem. Ja Lučano vēlētos nodemonstrēt Goda biedrības spēku, tas viņam neizdotos. Kā vēlāk nācās pārliecināties Alberto Anastasiam un Antonlo Karfaono “Mazajam Odži", Lanska ietekme neierobežojās ar Ņujorku, bet viņa sabiedrotie provincē bija daudz bagātāki un labāk bruņoti nekā Lielās Pilsētas rīkļurāvēji.

Pārskati par to, kas notika sapulcēs, ir visai miglaini. Ņujorkas policijas ziņotāji, kas tos sastādīja, atradās tādā pašā situācijā kā Džo Valači 1963. gadā. Ievērojamais pārbēdzējs, atbildot uz jautājumu par stāvokli Demoinā Aiovas štatā, paziņoja, ka nekad nav dzirdējis par tādu vietu. 1934. gadā ziņotāji tāpat nonāca strupceļā, kad viņiem

jautāja, kas notiek ārpus Bruklinas un Džersisitijas. Gangsteriem, kas sāka runāt pēc daudziem gadiem, laika gaita un turpmāko notikumu izraisītā pārslodze tāpat bija radījusi robus atmiņā. Tomēr galvenās tēmas, ko delegāti skāra savās runās, kļuva zināmas.

Lučano pastāstīja par mafijas “amerikanizēšanos" un apsolīja, ka šim faktam turpmāk būs konstruktīva nozīme. Vēl viņš paziņoja, ka jebkurš organizācijas loceklis, kuram ir pretenzijas pret vietējo kapo. var sūdzēties "augstākajai padomei", kā lepni bija nosaukts vadošais orgāns, un Jautājumu taisnīgi izšķirs. Lučano runu uzņēma ar vētrainām ovācijām.

Adoniss raksturoja “Lielā septiņnieka" evolūcijas procesu, pienācīgi atzīmēdams Torio nopelnus, bet Dalies, runādams par "Melases" darbību, pateicās Meieram Lansklm.

Cvilmans pastāstīja par asiņaino un, viņaprāt, bezjēdzīgo karu, ko Ņujorkā veda Gordons un Šulcs. Lai pieradītu, ka noziedznieku pasaulē nepieciešama stingra kontrole, viņš minēja piemēru par Čārlza Llndberga jaunākā nolaupīšanu, kas vēl šodien nav atklāta. Nav šaubu. Cvilmans paziņoja, tas ir diletantu roku darbs. Taču kaislības tā nokalta, ka viņam pašam nācās apsolīt atlīdzību par nolaupītāja notveršanu. Viņš piebilda, ka Kapone un daži citi apcietinātie "Netīrās bandas" locekļi nekādi nespēja palīdzēt pat apmaiņā pret savu atbrīvošanu.

Citi oratori apsprieda Jaunās organizācijas struktūru, izmantojot Rūzvelta Jaunā kursa terminoloģiju. Vispāmacionālo sindikātu ierosināja veidot pēc Rūpniecības atjaunošanas nacionālās administrācijas parauga. Visu tā darbības veidu kontrolei, kā arī augstāko orgānu sūdzību Izskatīšanai bija paredzēts Izveidot reģionālas padomes. Nolēma noteikt un stingri ievērot precīzas teritoriālās robežas. Arī lielās pilsētas bija paredzēts sadalīt atbilstoši reketa veidam vienā vai otrā rajonā: prostitūcija, azarta spēles, augļošana, apsardzība, narkotiskās vielas, izspiešana utt. Dažādi veicināja kopuzņēmumu izveidošanu Jaunu teritoriju apgūšanai, bet dažus novadus, piemēram, Maiami, Ierosināja uzskatīt par pilnīgi "atklātiem".

Visi tikšanās dalībnieki piekrita tam. ka tādu milzīgu savienību nevar vadīt viens cilvēks, katrai reģionālajai grupai tiek garantēta vietēja autonomija. “Visu bosu bosa” postenis tiek likvidēts. Augstākajā līmenī Jāvalda pilnīgai vienlīdzībai, reģionu vadītāji un dažādo reketa veidu “organizatori" sapulcēsies, lai kopīgi izskatītu sūdzības un Izstrādātu kopīgu rīcības līniju.

Kādā veidā augstākais orgāns īstenos dzīvē savus lēmumus? Par šo tēmu runāja Luiss Buhalters.

Buhalters, ko pazina vienkārši kā “Lepki", bija neliela auguma cilvēks ar smaidošām acīm, bedrīti kreisajā vaigā un miermīlīgu raksturu. Tā gan likās tikai viņa vecākiem. Viņš piedzima 1897. gadā Ņujorkā un tur arī pavadīja Jaunību.

Līdz 1922. gadam “Lepke" paspēja divas reizes sēdēt Singsingas cietumā par sakariem ar profesionāliem streiklaužiem. Tas viņu aizveda uz reketieru bandu, kas kontrolēja arodbiedrības, un rezultātā viņš pakļāva savai ietekmei praktiski visas Ņujorkas šūšanas fabrikas un maizes ceptuves. Turklāt “Lepke" nodibināja kontaktus ar Lanski. kuram savukārt bija labas attiecības ar Lučano. Katrs no viņiem bija pietiekami varens, bet visi kopā šie “Trīs L" spēja kļūt par pilnīgiem saimniekiem Ņujorkā.

“Lepke" ierosināja organizēt speciālu brigādi pēc vecās “BagsIJa un Meiera" bandas parauga, kas būtu gatava operatīvi Izpildīt jebkurus pasūtījumus. Tika paredzēts, ka vietējie bosi. Ja viņiem vajadzēs kādu novākt, noslēgs ar brigādi “Līgumu par slepkavību", bet uzdevumu izpildīs pieredzējuši profesionāļi. Tas ne tikai garantēs “darba" kvalitāti, bet arī samazinās “darba devēju" risku un atbrīvos bandas no izdevumiem par speciālu kaujinieku grupu uzturēšanu. Tomēr neviens cilvēks, lai kā arī viņam būtu nodarīts pāri, nesaņems atļauju izdarīt slepkavību ārpus savas teritorijas. Ja kādu sūdzību uzskatīs par pamatotu un vainīgais pelnījis nāves sodu. šādu spriedumu pasludinās augstākais orgāns.

Delegātiem Ideja patika, un "Lepkl" pilnvaroja organizēt slepkavu grupu, kas vēlāk kļuva pazīstama ar nosaukumu “Murder Incorporated”.

Viss norisa ļoti gludi, acīmredzot tāpēc, ka šī ideja radās atbilstošā laikā. Tehnisko detaļu saskaņošanai izveidoja speciālas komisijas. Strīdu, pat par teritoriju noteikšanu, nebija daudz, Jo faktiski tika apstiprināta Jau pastāvošā realitāte. Pēc pleciem gadiem "Vācieša Šulca" advokāts Diksljs Deivlss rakstīja:

"Mo Deivlss (Ņujorkā Dalicu pazina kā Delvisu) Klīvlendā kļuva par pirmo personu, un katram, kas iedrošinātos to apšaubīt, būtu darīšana ar "Laimes lutekli". Meieru un Bagu (Sīgelu).”

Diksljs Deiviss bija viens no nedaudzajiem sindikāta dibināšanas lieciniekiem, kuram bija ko pastāstīt. Ne tā. kā vēlākajiem Džozefa Valači tipa "pārbēdzējiem”. Deivlss ar savām liecībām patiešām palīdzēja notiesāt virkni svarīgu personu, tomēr organizētās noziedzības vēsturnieki viņu drīz aizmirsa. Ļoti žēl. jo Deivlss Jau pats par sevi bija ļoti interesanta persona un Jaunas Juristu kategorijas aizsācējs, kuri apkalpoja sindikātu.

Ričards Deiviss piedzima 1904. gadā Ņujorkā, absolvēja Sirakūzas universitāti un Kolumbijas Juridisko skolu. Pateicoties savai daiļrunībai un nepiespiestajām manierēm, viņš Ieguva iesauku “Diksljs" ("Dienvid nieks”). Advokāta karjeru Diksljs Iesāka, par mērenu atlīdzību aizstāvēdams sīkos blēžus, kas pelnījās ar pagrīdes loterijām, taču drīz iepazinās ar vienu no noziedznieku pasaules līderiem “Vācieti Šulcu".

Aiz Šulca muguras, protams, stāvēja Džons Torio. un viņu sabiedrība šķita piemērota godkārīgajam Juristam, kura uzmanībai nepagāja garām svarīgs fakts Šulca sakari ar ietekmīgu politisko darbinieku Dželmsu Hainsu.

Delvlss pašaizliedzīgi aizstāvēja Šulcu no federālajām iestādēm, taču ar “Vācieša” nogalināšanu viņa karjerai pienāca gals. Galu galā Diksljs sniedza liecību pret Hainsu un kā "balvai" saņēma trīs gadus Ieslodzījuma cietumā par slepenu sadarbību ar reketieriem, kuri iedzīvojās ar pagrīdes loteriju. Pēc atbrīvošanas viņš publicēja virkni rakstu par sindikāta tapšanu, kuros minēja faktus, skaitļus un nosauca Lanski, Lučano, “Lepki” un citus. Tomēr neviens viņā neieklausījās, un visu aizmirstais Deiviss kopā ar sievu, bijušo varietē "Hope Down" dejotāju, pārcēlās uz Kalifomlju. 1970. gada 30. decembrī viņš nomira ar Infarktu pēc tam. kad bruņoti iebrucēji aplaupīja viņa māju un draudēja nogalināt viņa sievu un mazdēlu. Dlksljam nekad nepatika vardarbība.

Nacionālais noziedzīgais sindikāts būtībā radās tad, kad vairāki gudri cilvēki dažādās valsts malās nolēma saglabāt to, kas viņiem piederēja, un saprata, ka tādēļ Ir jāapvienojas. Iedarbojās Lanska un Torio senā tēze: pietiks visiem. Tomēr driz sākās "lielās medības”, kas lika daudziem gangsteriem doties uz vēl neapgūtajiem Amerikas novadiem ar to milzīgo neapgūto potenciālu.

Darbība rada pretdarbību, un politiķi nekavējās Izmantot Jaunās iespējas. No vienas puses, laiks bija labvēlīgs karagājienam pret organizēto noziedzību, un Tomass DJūiJs bija gatavs to iesākt. No otras puses, pats DJūiJs. godkārīgs politiķis, veicināja šādai akcijai nepieciešamās atmosieras radīšanu.

Pēc 1929. gada baņķiera, maiznieka, sīkamatnieka profesijas pārstāja būt cienījamas. Sabiedriskās uzticības atgūšanu nekādi neveicināja apšaubāmi Izdevīgie darījumi, kas kopš kāda laika bija kļuvuši par gangsteru privilēģiju.

Tomēr mūžīgi smaidošā Rūzvelta laikā Štatos sacēlās Jauns Ideālisma vilnis. Pieauga neuzticība vecajai kārtībai, finansu elites teorijai, lozungam "Bizness ir valsts lieta". Daži opozicionāri no republikāņu vidus apgalvoja, ka Jaunais kurss lr komunistiskas sazvērestības rezultāts, tiesa, tādu nebija daudz. Rūzvelta uzbrukumi lielo pilsētu politiskajiem bosiem, kaut arī neveicināja noziedzīgā sindikāta attīstību, tomēr piesaistīja sabiedrības uzmanību kukuļņemšanai un korupcijai. Turklāt priekšstats par divdesmitajiem gadiem kā par Jautru un bezrūpīgu periodu neizturēja laika pārbaudi.

Reorganizētā Federālā izmeklēšanas biroja direktors Edgars Hūvers, uztvēris amerikāņu noskaņojumu, vērsās pret Džesija pēctečiem, neatkarīgajiem laupītājiem, kas aplaupīja bankas ne tikai naudas dēļ,

bet ari “aiz mākslas mīlestības". Kamēr F1B medīja Džonu Dillindžeru un Elvinu Karpisu “Riebeklītl", īstie noziedznieku pasaules barveži izveidoja varenu impēriju ar neierobežotām attīstības iespējām.

Iniciatori spiediena izdarīšanai uz Nacionālo noziedzīgo sindikātu bija Iekšlietu departamenta izlūkdienesta vadītājs Elmers Īrējs un Tomass DJūljs. Ireja ļaudis Čikāgā apcietināja Alu Kaponl un sāka kampaņu pret Ņujorkas gangsteriem.

Pirmais upuris bija Voksijs Gordons. Tieši tad DJūiJs. tajā laikā Savienoto Valstu ģenerālprokurora palīgs, pievērsa sev uzmanību, veiksmīgi darbodamies par apsūdzētāju Voksija prāvā, kuru tiesāja par nodokļu nemaksāšanu.

Par Djūija krusttēvu profesionālajā Jomā var uzskatīt ģenerālprokuroru Džordžu Mldali, kurš 1931. gada martā pārliecinājajaunojurlstu pāriet valsts dienestā. Plecus mēnešus vēlāk DJūiJs notiesāja bīstamo laupītāju Daimondu "Oratoru", taču viņu nogalināja sprieduma pārsūdzēšanas laikā. Tiesa, DJūiJs nespēja pierādīt bijušā Nacionālās bankas priekšsēdētāja un aktīvā republikāņa Čārlza Mltčela vainu. Grūti teikt, vai šī lieta jau iepriekš bija nolemta neveiksmei, vai arī jaunais jurists skatījās tālu uz priekšu… Kad 1933. gada novembrī tiesāja Voksiju Gordonu, republikānis Mldali samierinājās ar politisko realitāti un paziņoja par atkāpšanos no amata. DJūiJs panāca Gordona notiesāšanu un pēc tam arī iesniedza atlūgumu. Šķita, ka viņa aprēķins taisīt karjeru cīņā pret reketu cietis neveiksmi, vismaz tik Ilgi, līdz republikāņi atgūs varu.

Tomēr liktenis nolēma citādi. Lielajai zvērināto žūrijai, kas mēģināja tikt skaidrībā ar pagrīdes loteriju Ņujorkā, apnika neauglīgi mīņāties uz vietas, un tā prasīja palīgā īpašu valsts apsūdzētāju. Pagrīdes loterija gandrīz pilnībā atradās "Vācieša Šulca” rokās, bet viņu droši sedza politiķi un Džimljs Hainss. Iespējams, ka nojauzdams šīs politiskās aizkulises, apgabala oficiālais prokurors nevēlējās savu partiju pakļaut sitienam.

Lai garantētu godīgu Izmeklēšanu, gubernators demokrāts Herberts Lēmans Ierosināja Lielās žūrijas vadību uzdot četriem republikāņiem. Šo priekšlikumu nezināmu iemeslu dēļ noraidīja, un izvēle galu galā krita uz Djūiju, vajadzīgo cilvēku vajadzīgajā vietā un laikā.

DJūiJs atmaskoja Halnu un panāca viņa notiesāšanu. Grūtāk bija tikt galā ar Šulcu. Ireja aģenti viņu apcietināja, taču pirmajā sēdē tiesa nespēja pieņemt vienprātīgu lēmumu, bet otrajā Šulcu attaisnoja. Tad pie lietas ķērās "Murder Incorporated".

1933.    gada 23. oktobrī Šulcs iegāja restorāna “Palace Chophouse" tualetē Ņuarkā Ņūdžersijas štatā. Kad viņš mazgāja rokas, kāds Čārlzs Vokmans “Blakts", ko uzskatīja par viņa slepkavu, atvēra tualetes durvis un izšāva, Šulcs nokrita. Nošāva arī trīs viņa miesassargus.

Mirstot Vācietis" atcerējās māti ar tās cildenajiem sapņiem. “Māte ir visdrošākais aizstāvis, viņa neļaus sātanam tevi pārāk ātri aizstiept." viņš vārgā balsī nomurmināja.

Šulcs bija karstasinīgs, valdonīgs un turklāt nelietīgs un skops cilvēks, tā ka neviens viņu sevišķi nenožēloja. Sindikāta barveži sadalīja savā starpā prāvo "Vācieša" valsti. Pietika visiem, pat Klīvlendas sindikātam tika hipodroms Clncinati tuvumā, tas pats, ko Šulcs izmantoja skaitļu spēlei.

“Vācieša" nāve iezīmēja neatkarīgo grupējumu karu un stihiskās konkurences beigas.

Palaidis garām Šulcu, DJūijs koncentrēja uguni uz Lučano “Laimes lutekli", kuram paredzēja "Itāļu organizācijas" Jaunā kapo posteni. Tā toreiz mafiju sauca nedaudzie zinātāji, kam bija tiesības to vispār kaut kā nosaukt. DJūijs sāka rīkoties, zinādams, ka i'lorello La Gardia, kurš

1934.   gadā kļuva par Ņujorkas mēru. devis rīkojumu apcietināt Lučano. La Gardiam nebija pierādījumu, taru "Laimes lutekļa" augošā popularitāte liecināja, ka organizētās noziedzības pasaulē viņš Ieņem augstu stāvokli. DJūijs labprāt iekļāvās spēlē, un viņi ar La Gardiu padarīja Lučano par īstu monstru, kaut gan viņš pats sevi uzskatīja par pieticīgu izpildītāju. Djūijs cerēja līdz viņa apcietināšanas laikam savākt svarīgus pierādījumus.

Bija vajadzīgs gads, lai Lučano kā Ņujorkas mafijas bosa vietnieku apsūdzētu pēc deviņdesmit pirmā panta par izspiešanu un piespiešanu nodarboties ar prostitūciju. "Laimes luteklis" apgalvoja, ka viņu apmelojuši, ka viņš ir DJūiJa godkārīgo plānu upuris un pierādījumi iegūti privātā ceļā no viņam tuviem avotiem.

Lai kā arī bija. “Laimes lutekļa" apcietināšana palīdzēja DJūljam 1937. gadā uzvarēt apgabala prokurora vēlēšanās. Viņa autoritāte nostiprinājās, ko viņš izmantoja, darbodamies par speciālo valsts apsūdzētāju. Noziedzīgajam sindikātam varēja Iestāties grūti laiki. Ja vien Djūijs būtu apmierinājies ar sasniegto, taču viņš mērķēja augstāk. Apgabala prokurors sapņoja kļūt par prezidentu, bet tādēļ viņam vajadzēja noiet starpposmu ieņemt Ņujorkas štata gubernatora posteni.

Ja Lučano notiesāšana atvēra durvis Djūijam, Meieram Lanskim tā palīdzēja iesaistīt mafiju ciešākā sadarbībā ar Nacionālo noziedzīgo sindikātu.

"Laimes lutekļa" senais draugs un līdzgaitnieks Lanskis apsolīja Lučano Izpestīt no cietuma. Pirms doties izciest sodu no trīsdesmit līdz piecdesmit gadiem, “Laimes luteklis" deva Goda biedrībai pēdējo rīkojumu: “Sadarbojieties ar Meieru.” Džo Adonisam. kurš tagad vadīja mafiju, tika uzdots palīdzēt Lučano un izpildīt Lanska pavēles, tomēr par visu vajadzēja atbildēt “Mazulim", kā Lanskl maigi sauca draugi.

Mafijas galvenais uzdevums bija atbrīvot bosu.

Tam vajadzēja vairāk laika, nekā domāts, galvenokārt tāda negaidīta

notikuma dēļ. kāds bija otrais pasaules karš, tomēr Lanskis galu galā Izpildīja savu solījumu.

Izrēķinājies ar Lučano, DJūiJs ķērās pie Buhaltera "Lepkes". Uzvara pār šo gangsteri solīja viņam augstu godalgu: preses un sabiedrības atzinību. "Lepke", kurš vadīja sindikāta kaujiniekus, godkārīgajiem politiķiem bija Ideāls mērķis. Ar viņa medībām nodarbojās arī Federālais birojs cīņai pret narkotiskajām vielām, un pat FIB direktors Hūvers publiski pasludināja ‘'Lepki" par "bīstamāko noziedznieku Amerikas teritorijā".

Hūvers nebija muļķis, viņš saprata, ka Djūljs un IreJs grauj viņa kā galvenā cīnītāja ar noziedzību reputāciju. Pa to laiku "Lepke". paziņojis, ka viņu nedrīkst sodīt bez liecinieku klātbūtnes, paslēpās un noalgoja slepkavas no “Murder Incorporated", likdams tiem novākt vienu otru no bijušajiem drauģeļiem, kurus viņš uzskatīja par sev bīstamākajiem. Sākās sava veida iedzīšanas brauciens. Jo “Lepki" mēģināja atrast, pirms viņš paspēj likvidēt visus lieciniekus. Medības ieguva patiešām globālu vērienu, taču mēneši gāja, bet "Lepke"joprojām atradās brīvībā Ņujorkā.

Tas bija "lielo medību" laiks, un daudziem gangsteriem nācās meklēt drošāku vietu attālākos valsts nostūros. Barveži, saprazdami, ka politiķiem ir Izdevīgi Ņujorkā Izskaust bandas, sāka meklēt Jaunas bāzes provincē.

Lanskis sāka veidot Impēriju Kubā. Ar diktatoru Fulhensio Batistu viņš bija pazīstams Jau kopš “sausā likuma" laikiem. Šie divi cilvēki, kuri panākumus bija guvuši vienīgi ar pašu spēkiem, viens pret otru izturējās ar cieņu. Havana bija bagāto tūristu iecienīta atpūtas vieta, un Lanskis nolēma pārņemt savās rokās turienes spēļu namus un hipodromus.

Lanska partneris Bagsljs Sīgels pārcēlās uz Losandželosu ar nodomu iekarot Kalifomiju un Nevadu. Frenks Kostello. kļūdams par Lanska un Katela kompanjonu, noslēdza darījumu ar Hjū Longu un Izvērsa plašu spēļu namu tīklu Jaunorleānā. Uzmanība tika pievērsta arī Arizonas smiltīm: Ņujorkas un Klīvlendas gangsteri apvienojušies sāka Ieguldīt kapitālus šajā rajonā.

Lanskis. Torio un daži citi saprata, ka lielpilsētas tomēr ir tikai neliela milzīgās valsts daļa, taču vairums bandītu nepieciešamību pamest ierastās vietas Ņujorkā, Bostonā, Filadelfijā, Čikāgā un Klīvlendā uzņēma kā smagu likteņa triecienu.

Tomēr daudzi no viņiem ātri pielāgojās jaunajiem apstākļiem. Pēc kāda gangstera vārdiem, viņi nebija gatavi apgūt Taksonas "smiltis un ķirzakas", toties viņus saistīja Beverlīhilas un Floridas Zelta krasta ārējais spožums. Viņiem sevišķi iepatikās Holivuda Floridas štatā, kas atradās apmēram divpadsmit Jūdzes uz ziemeļiem no Maiamibīčas.

Daudzi pazīstami noziedznieku pasaules dūži tur nopirka vai uzbūvēja maļas.

Als Kapone nopirka māju Palmallendā Malamlbīčā, kur apmetās pēc atbrīvošanas no cietuma. Viņš nomira, nepaspējis tur iemantot filantropa slavu, tomēr citiem turpmākajos gados tas izdevās.

Gangsteri, kas pirmām kārtām bija pieredzējuši veikalnieki, drīz pārliecinājās, cik Izdevīgi ir apgūt kūrortus, un sāka brīvos līdzekļus ieguldīt zemes gabalos, viesnīcās un naktsklubos. Vietējie biznesmeņi, kas vēl alka pēc bagātības, apsveica šādu situāciju, saskatot tajā nākamā uzplaukuma garantiju. Neviens īpaši neinteresējās, kādā veidā ieguldītājs ticis pie mantas. Nauda izraisīja bezierunu cieņu.

Dolāri, ko butlēgeri bija nopelnījuši lielajās pilsētās, kā sēklas Izsējās pa visu valsti. Tām ar laiku vajadzēja ne tikai atnest milzīgu peļņu, bet arī veicināt korupcijas Izaugsmi, kas savukārt draudēja ar Jauniem noziegumiem. Loks ap "Lepkl" sažņaudzās, tomēr noziedzība Jau bija iesakņojusies, un atsevišķa cilvēka liktenim vairs nebija nekādas nozīmes.

Laikā, kad "Lepkes" medīšana kļuva arvien neatlaidīgāka, kad gangsteru vajāšana sāka Jūtami kavēt viņu Ikdienas darbību un plānoto ekspansiju. Iejaucās sindikāta vadītāju padome. Tās locekļi, liesa, nelabprāt, taču vienprātīgi (izņemot Alberto Anastaslu) nolēma kopējās lietas labā ziedot veco biedru.

"Lepkem" piedāvāja vienkāršu izvēli: vai nu padoties varas iestādēm, kas viņam būtu labākā izeja, vai arī šķirties no dzīvības.

Lanskis centās pārliecināt "Lepkl", ka viņam būs vieglāk Izkulties. Ja viņš brīvprātīgi padosies federālajiem aģentiem. Pret to visdedzīgāk protestēja Anastasia. Jo “Lepke" bija viņa elks. “Lielais Alberts" nelegāli Ieradās Savienotajās Valstīs 1917. gadā un muskuļus uztrenēja Brukllnas dokos. Pēc tam viņš vadīja Bruklinas rīkļurāvēju bandu, kas piedāvāja savus pakalpojumus visiem maksātspējīgajiem. Džo Adoniss visādi izmantoja Albertu un virzīja viņu pa sindikāta "dienesta" kāpnēm, taču Anastasia palika “Lepkem" uzticīgs.

"Lielo medību" laikā Anastasia pēc paša iniciatīvas uzņēmās rūpes par “Lepkes" ērtībām un drošību. Nosodīdams Meieru Lanskl par lēmumu nodot Buhalteru tiesas rokās, viņš pasludināja vendetu, kas noveda pie sindikāta un mafijas attiecību saasināšanās, bet Anastasias karjerai acumirklī pienāca gals.

Ar žurnālista Voltera Vlnčela starpniecību "Lepke” 1939. gada 24. augustā padevās Edgaram Hūveram. līdz ar to "lielās medības" bija beigušās. Hūveram "Lepke" nebija vajadzīgs. Jo viņu nevarēja apsūdzēt pat par to, ka pārkāpts aizliegums pārlidot no štata uz štatu, Jo viņš nebija atstājis Ņujorku. Buhalteru nodeva Federālajam birojam cīņai pret narkotiskajām vielām, kas Izvirzīja pret viņu vairākas apsūdzības.

Tomēr ne šis birojs izšķīra viņa likteni. “Murder Incorporated" atmaskoja un “LepkT par slepkavību uz elektrisko krēslu nosūtīja Bruklinas apgabala prokurora palīgs Bertons Terkuss.

“Lepke” bija vienīgais no lielajiem bandu barvežiem, kuru visā sindikāta pusgadsimta ilgajā vēsturē notiesāja ar nāvi Lanskis, piemēram. Jutās ļoti nelaimīgs, kad viņam 1953. gadā nācās trīs mēnešus pavadīt Ņujorkas cietumā. “Lepkes” gadījums bija mācība nākotnei; gangsteri saprata, ka no pārmaiņām neizbēgt un Jāpielāgojas jaunajai situācijai.

“Lepke”, kurš divdesmitajos gados kļuva slavens ar savu prātu, pārāk ilgi balstījās uz teroru. Lanskis, kurš bija vēl gudrāks, palika ēnā, nogaidot turpmāko notikumu pavērsienu un pēc iespējas ietekmējot to attīstību. Viņš ilgi neskuma par savu jaunības draugu "Lepki”, uzskatīdams, ka tas pats vainojams savā bēdīgajā liktenī. Lanskim piemita liela iekšēja disciplīna un mērena apetīte, tādēļ viņš prata gūt labumu no atsevišķu cilvēku un visas sabiedrības vājībām. Viņš bija dziļi pārliecināts, ka saprātīgs cilvēks spējjebkuru situāciju pavērst sev par labu, un "lielās medības" šajā ziņā nebija izņēmums.

To pašu var sacīt par "Murder Incorporated" likteni, kaut gan daudzajiem gangsteriem šķita, ka pēc Izrēķināšanās ar “Lepki" pienācis pasaules gals.

"Slepkavību akciju sabiedrības" neveiksmju periods sākās 1940. gadā. kad kāds parasts un bezprātīgs gangsteris Harijs Rūdolfs, kurš Jau bandu karu laikā vēlējās “novākt" vienu no saviem drauģeļiem, beidzot atrada cilvēkii. kas gribēja viņu uzklausīt. Apgabala poktirora palīgs Bertons Terkuss nepiešķīra Rūdolfa stāstam pārāk lielu nozīmi, tomēr ļāva viņam Izrēķināties ar trīs bandītiem. Viens no viņiem bija Eibs Rīlzs ar iesauku "Mazulis TVIsts", iepriekš "Bagsija un Melera bandas” loceklis, kurš jaunajā slepkavu organizācijā ieņēma diezgan augstu posteni.

Starp gangsteriem bija tādi. kas Ilgus gadus strādāja par ziņotājiem DJūiJa kantorī, pretī saņemot varas iestāžu labvēlību, un Rīlzs. tikko viņu ar viltu izdevās pārliecināt par draudošajām nepatikšanām, mēģināja spēlēt šādu spēli arTerkusu. Terkuss piekrita, un "putniņš sāka dziedāt". Rīlzam, kurš reiz bija pārkāpis nerakstīto likumu, neatlika nekas cits. kā nodot savus kolēģus, tā ka viņa stāstījums stipri Ievilkās un turpinājās divpadsmit dienas. Rezultātā viņš visos sīkumos aprakstīja astoņdesmit piecas slepkavības un sniedza informāciju par tūkstoti citu.

Rīlzs nosauca tieši vismaz trīs sindikāta barvežus: “Lepki". Bagsiju SIgelu un Alberto Anastasiu.

"Lepke", kā Jau minējām, nokļuva uz elektriskā krēsla.

Sīgelu apcietināja, taču viņš Izbēga no soda. Jo pēkšņi nomira galvenais liecinieks Rīlzs.

Anastasla tika cauri ar veselu ādu. kaut gan pret viņu bija ‘nepatīkami''

pierādījumi. Terkuss centās, cik spēdams, taču viņa šefs, apgabala prokurors Viljams O’Dvaiers. bija ļoti godkārīgs, bet itāļu balsis vēlēšanās Ņujorkā daudz ko nozīmēja. (Vismaz tāds Ir vienkāršākais izskaidrojums.)

Kad “Murder Incorporated" darbība kļuva zināma sabiedrībai, tā bija sensācija, tomēr, kā parasti, pilnīga skaidrība tā arī netika panākta. Sabiedrība, kas saņēma informāciju no puses, kura savukārt atsaucās uz oficiāliem avotiem. Jauca sindikāta kaujiniekus ar pašu sindikātu, un nosaukums “Murder Incorporated" tika attiecināts uz visu organizāciju kopumā. (Tāpat kā divdesmit gadus vēlāk mafija daudzu acīs kļuva par organizētās noziedzības sinonīmu.) Tāpēc sabiedriskā doma nolēma, ka pēc izrēķināšanās ar slepkavu bandu Izjucis arī viss sindikāts un tagad to var aizmirst. Vēl vairāk, kopš Djūlja vārds sāka asociēties ar bandu sagraušanu Ņujorkā, liela daļa valsts Iedzīvotāju noticēja, ka par šīs operācijas Izdošanos tautai Jāpateicas tieši viņam. Daudzus gadus vēlāk pēc Djūlja nāves dažas dienas avīzes, piemēram, Maļami "Herald”, viņa nopelnu sarakstam pieskaitīja arī “Murder Incorporated” likvidēšanu.

Īstenībā kaujinieku armijas zaudēšana sindikātam vairāk palīdzēja nekā kaltēja. Algotie slepkavas bija vajadzīgi tikai sākumā, kad organizācijas sastāvā vēl bija tādas neatkarīgas personības kā Šulcs. un starp tās locekļiem pastāvēja domstarpības par teritoriju sadali. Spēcīgo personību Lučano un “Lepkes" novākšana ļāva vieglāk kontrolēt pārējos bez spēka pielietošanas. Lanska varenība pieauga ne tāpēc, ka viņa rīcībā bija bruņoti formējumi, bet pavisam citu iemeslu dēļ. Jo viņš citiem gangsteru barvežiem parādīja ceļu. kā tikt pie bagātības, un netraucēja sadalīt “dividendes”. Attieksmēs ar politiķiem un policijas priekšniekiem kukulis Jau sen bija nomainījis lodi. tagad tas kļuva par galveno iekšējās disciplīnas uzturēšanas līdzekli.

"Murder Incorporated" atmaskošana bija lieliska Izrāde mietpilsoņiem, kuri Ieguva morālu gandarījumu un lieku reizi pārliecinājās, ka noziegums nepaliek nesodīts. Viņu modrība vismaz uz nākamajiem desmit gadiem bija iemidzināta.

Elbu Rīlzu, putniņu, kurš prata dziedāt, betne lidot. 1941. gada 12. novembrī izmeta pa viesnīcas “Half Moon” logu. kaut gan viņu sargāja spēcīgi miesassargi un tērauda durvis. Nepagāja ne mēnesis un japāņi sabombardēja Pīrlharboru, un amerikāņu uzmanība no Iekšējā Ienaidnieka pārslēdzās uz ārējo.

Karš bez visa cita palīdzēja Meieram Lansklm izpildīt solījumu un Izpestīt Lučano no cietuma.

Vēl pirms notikumiem Pīrlharborā straume uz Kubu lzsīka un Melers Lanskis slēdza savai kazino Havanas viesnīcā "National". "Uz kubiešu rēķina neizdzīvosi," viņš paziņoja.

Pēc Pīrlharboras arī Štatos situācija bija nelabvēlīga. Dzīvot uz

“vietējo mužiku" rēķina, vismaz tā. kā bija pieraduši dzīvot sindikāta locekli, nebija Iespējams. Tiesa, turpināja darboties nedaudzie zaņķi (rugjoints), kas bija domāti ļoti bagātiem cilvēkiem, bet lētie krodziņi bust-out Joints), piemēram. Flnikssltljā Alabamas štatā, Izpumpēja naudu no karavīriem. Tomēr Lanska un viņa draugu Iecerēto grandiozo plānu realizēšana bija Jāatliek līdz kara beigām. Pagaidām bija vērts padomāt par melno tirgu, kur varēja nopelnīt lielu naudu. Pēc kara beigām varēja gaidīt tādu pašu reakciju kā pēc pirmā pasaules kara, kad daudzi cilvēki metās Iedzīt nokavēto. Tad pienāks azarta spēļu laiks.

KAZINO LAIKMETS

Starp tiem, kas gaidīja pienākam šo laimīgo laiku, bija Lanska senie līdzgaitnieki no Klīvlendas sindikāta. Mo Dalies un kompānija vairākus gadus uzpirka spēļu namus Klīvlendā un apkaimē, ienesīgākais no tiem bija Maundsklubs. Pēc “Vācieša Šulca" nāves 1935. gadā noziedzīgie biznesa veikalnieki pievāca "Konlailendas" hipodromu Ohaio upes ziemeļu krastā, aiz Clnclnatl robežām, un nosauca to par "Rlverdaunu”. Turklāt viņi ieguldīja naudu vairākos tuvīnos nelielos kazino, starp tiem ari “Arrowhead" klubā, par kura īpašnieku drīz kļuva Sems Millers “Spēlmanis", speciālais pilnvarotais konfliktu risināšanas jautājumos. No duļķainās Ohaio upes pretējā krasta pavērās aizraujošs skats. Ņūporta un Kovingtona. nelielās pilsētiņas, ko no pārējās Kentukl šķīra pakalnu virkne, šķita iluzorlskas, kaut gan īstenībā tās bija pilnīgi reāli etniskie un kultūras centri. Šo vietu Jau "sausā likuma” laikā nosauca par "Mazo Mehiko". tur valdīja pistoles kults, bet korupcija nebūt nebija mazāka kā butlēgeru karaļa Džordža Rimuša laikā. Būtībā Ņūportas azarta spēļu impērijas īstenie saimnieki bija Rimuša bijušie palīgi Pīters Šmits un Baks BredIJs. Šmltam piederēja pats ietekmīgākais uzņēmums Beverlīhilas klubs, kas atradās uz rietumiem no pilsētas, pie ceļa, kas veda uz Frenkfortu. Milzīgais un greznais kazino pārvilināja klientus noCincinatl un citu Ohaio pilsētu spēļu namiem. Brediļam piederēja mazāk greznais, taču diezgan populārais “Primrose” klubs Vallderā, Ņūportas priekšpilsētā, kas bija lielāka par pašu pilsētu. Ar šo uzņēmumu sindikāts varēja nesteigties. Bija skaidrs, ka Kentukl iekarošanas ceļā galvenais šķērslis ir Pīters Šmits, Jo spītīgais vecais holandietis negribēja pārdot savu uzņēmumu.

Sindikāts nolēma ar vietējo rīkļurāvēju palīdzību nodedzināt Beverlīhilas klubu. Sākumā nogalināja Jaunu meiteni, sarga meitu, kurš starpsezonu laikā dzīvoja klubā. Šmits tomēr neatlaidās. Viņš.

netaupīdams naudu, pārbūvēja savu klubu, uz kura atklāšanu tika uzaicināti trīs štatu gubernatori. Tomēr arī sindikāts nevarēja sūdzēties par naudas trūkumu, un "gumijas stiepšana", kā to nosauca turienes gangsteri, turpinājās. Ar laiku Šmitam kļuva grūtāk nolīgt spēcīgus puišus kases un klientu apsardzei, un viņš negribot bija spiests pieņemt nēģerus. Bet daudzi Jaunizceptie amerikāņi, kuriem obligāti vajadzēja nicināt tos. kas atradās uz zemāka sociālā pakāpiena, uzskatīja, ka dot melnādainajiem automātiskos ieročus ir ne tikai bīstami, bet arī pazemojoši.

1940. gada sākumā Šmits bija spiests padoties. Nopircis “Bervelīhilu”. sindikāts to pārbūvēja un sāka uzaicināt Holivudas un Brodveja zvaigznes. Klubs kļuva par "nacionāli ievērojamu vietu", par vietējo iedzīvotāju lepnumu.

Beverlīhilas kluba iekarošana bija tikai pirmais solis. Sindikāts par kluba pārvaldnieku norīkoja SemuTakeru, viņam nopirka arī Džimijam Brinkam piederošo Kukanthauzu kaimiņos esošajā Kovingtonā, Brinks, kurš sevi dēvēja par Kentuki goda pilsoni un zirgu audzētāju. Takeru nosauca par “Klīvlendas avantūristu", tomēr nepretojās, un viņam atstāja nelielu daļu no ienākumiem. Tikpat viegli sindikāts nopirka pieticīgākos spēļu namus Kovingtonas un Ņūportas centrā. Pretojās tikai Bredlijs, kurš negribēja šķirties no "Primrose" kluba. Pēc apšaudīšanās uz ielas, kuras laikā tika sašautas divas automašīnas un kaujas laukā palika Ievainotais sindikāta algotnis. BredlIJu ar Ieroču krājumu atrada tuvākajā tualetē. Viņš paziņoja, ka viņu galīgi notramdījuši. Aizkustinātie sindikāta barveži devīgi samaksāja "Primrose" īpašniekam, lai viņš aizvāktos uz Floridu.

Azarta spēles Kentuki bija stingri aizliegtas, tomēr sindikātam piederošie spēļu nami darbojās tikpat atklāti kā pārtikas veikali vai kafejnīcas. Ieguvusi "Beverlīhilu", banda drīz Iekārtoja savu cilvēku grupu Ņūportas municipalitātē, kur tie laimīgi noturējās vairāk nekā divdesmit gadus. Bija nopirkta arī štata vadība. Gubernators E. B. Čandlers “Veiksminieks" to attiecināja ne tikai uz sevi. kad pasludināja "ņūportiešu tiesības dzīvot dubļos", ja viņiem tas patīk.

Tajā pašā laikā sindikāts mēģināja Ierobežot prostitūciju un krāpšanu, saprazdams, ka morāles normu pārkāpšana var izraisīt iedzīvotāju neapmierinātību un novest pie sprādziena. Tiesa, šoreiz sindikāta barveži sastapās ar lielām grūtībām. Pārāk daudzus nācās pakļaut stingrai kontrolei, turklāt policisti, kas bija pieraduši Ievākt nodevas no spēļu namiem, neredzēja iemeslus, kāpēc tie nevarētu ņemt kukuļus no atklāto namu un krogu īpašniekiem. Starp citu, atklātos namus diezgan precīzi izdevās sadalīt dienas un nakts namos. Dienas nami bija domāti galvenokārt vietējiem biznesmeņiem, kuri vēlējās, lai viņus “ātri apkalpo" pusdienas pārtraukumā vai pēc darba, pirms doties mājās pie sievas. Nakts atklātie nami vēra durvis pēc tumsas iestāšanās, tos

apmeklēja Clnclnati Iebraukušie komivojažieri un Jaunie piedzīvojumu meklētāji no Luisvilas un Indianopolisas. Pēc iedibinājušās tradīcijas nevienu Jaunavu nepielaida “pie darba", pirms viņa nebija izgājusi “pārbaudi" pie Ņūportas policijas priekšnieka. Viņam turklāt nebija tālu jāiet, jo lielākā daļa atklāto namu atradās netālu no policijas pārvaldes. Ja kāds no cienījamiem pilsoņiem sūdzējās par stāvokli pilsētā, viņam tūlīt atgādināja par Beverlīhilas klubu, par tur rīkotajiem pasākumiem ar zvaigžņu piedalīšanos un par Ienākumiem, ko tas dod pilsētas kasei. “No kraupainas aitas vismaz vilnas kušķis," mietpilsoņi samierinājās.

Tā Klīvlendas sindikāts izplatīja savu Ietekmi, Izmantojot to, ka cenas bija zemas, bet iedzīvotāji pievērsušies savām rūpēm. Viņi sāka no jauna iekārtotsavu dzīvi, cerēdami, ka pēc kara vēsture atkārtosies. Arī gangsteri ar Jaunu degsmi ķērās pie darba. I iagsljs Sīgels, kurš "lielo medību" laikā bija pārcēlies uz Losandželosu, "meta acis" uz Lasvegasu. Ar likumu atļautais spēļu bizness ne vienmēr bija Ienesīgāks vai drošāks par nelikumīgo (vēl vajadzēja pārliecināties, vai politiskais stāvoklis joprojām būs tam labvēlīgs), toties tam bija kāda unikāla priekšrocība: tas garantēja cienījamu stāvokli sabiedrībā. Jaunības gados kā butlēgerl sākušie gangsteri vēlāk sāka tiekties pēc autoritātes. Un legālā biznesa aizsegā bija arī vieglāk nodarboties ar nelegālo. Un Bagsijs, apspriedies ar Lanski, izvēlējās Lasvegasu. netīru pilsētiņu Nevadas dienvidos, kur, atšķirībā no Reno. kas atradās vairāk uz ziemeļiem, bija vieglāk nokļūt no tāda liela centra kā Losandželosa.

Ounijs Medens viens no pirmajiem sasniedza cienījamu stāvokli sabiedrībā. Uz viņa rēķina bija pārāk daudz slepkavību, lai viņš Jaunajos apstākļos varētu Ņujorkā justies droši. Sindikāts atļāva Medenam doties uz Hotspringsu Arkanzasas štatā, nomaļu, taču populāru kūrortu, kur varēja lieliski patverties. Tur, starp citu, slēpās Lučano, kad DJūlJs saņēma atļauju viņu apcietināt. Lai Izrautu "Laimes lutekli" no Hotsprlngsas policijas paspārnes, bija nepieciešama Arkanzasas Jātnieku policijas nodaļa. Medens apprecēja vietējā politiķa meitu un ķērās pie lietas. Viņš atvēra izpriecu iestādi iebraukušajiem gangsteriem un bagātajiem podagras slimniekiem, kas uzlaboja veselību ārstnieciskajos ūdeņos. Izklaidēšanās Iespēju Hotspringsā nebija daudz: totalizatori hipodromā un sporta sacīkstes, kā arī nelieli spēļu nami, taču Medens ticēja pilsētas potenciālajām iespējām un tikai gaidīja kara beigas, lai sāktu tās realizēt. Lanskis vajadzības gadījumā bija gatavs piešķirt papildu līdzekļus.

Vilinošas perspektīvas pavērās arī Jaunorleānā, Saratogaspringsā un, protams. Floridas Zelta krastā, taču Lanskis nespēja tās Izmantot, jo drīz iesaistījās vienā no dīvainākajām otrā pasaules kara lappusēm. Runa ir par tā saukto operāciju “Dibens", kas Meieram palīdzēs Izvilkt Lučano no cietuma.

Godkārīgais DJūlJs uz laiku atteicās no “Lepkes" vajāšanas un 1937. gadā sāka cīņu par Ņujorkas štata gubernatora posteni. Republikāņu partija izvirzīja viņu par savu kandidātu, taču vēlēšanās viņš cieta neveiksmi. Lanskis bija ļoti sarūgtināts. Jo viņa plānam, kas saistījās ar ‘ Laimes lutekļa” atbrīvošanu, bija ārkārtīgi svarīgi, lai DJūlJs kļūtu par štata Izpildvaras galvu. Bet kad DJūlJs 1940. gadā noteikti virzījās uz savu loloto mērķi prezidenta krēslu. Lanskis nobijās. Tomēr republikāņu nacionālajā kongresā DJūlju negaidot apsteidza "melnais zirdziņš" Vendels Vilkijs. Divus gadus vēlāk DJūiJam izdevās kļūt par gubernatoru. jo viņš apsolīja balotēties prezidenta vēlēšanās 1944. gadā. Apgabala prokurora amatā viņu nomainīja Frenks Hogans. kurš šajā postenī palika līdz mūža galam.

Operācija “Dibens" sākās 1942. gadā. vēl pirms DJūlJa ievēlēšanas par gubernatoru, taču pēc tam. kad kļuva skaidrs, ka viņš uzvarēs. Kara jūras spēku Izlūkdienestam Lučano lt kā bija vajadzīgs, lai attīrītu Ņujorkas un Ņūdžersljas dokus no vācu un itāļu aģentiem. Vienīgi “Laimes luteklim" bija pietiekami liela autoritāte, lai varētu pavēlēt mafijai, kas faktiski valdīja dokos, palīdzēt izlūkdienestam. Šādā neatliekamā gadījumā kara Jūras spēku vadība, dabiski, vērsās pie DJūlJa. Viņš apspriedās ar Mozesu Poļakofu. kurš bija gan Lučano, gan Lanska advokāts, turklāt pēdējā personīgs draugs. Poļakofs paziņoja, ka tikai Lanskis var pierunāt Lučano sadarboties ar Izlūkdienestu. Meieram Lanskim atļāva satikties ar "Laimes lutekli", kurš, orientējies situācijā, protams, piekrita. Mafija saņēma pavēli satikties ar Lanskl, kurš bija ar mieru palīdzēt kara Jūras spēkiem, uzskatīdams, ka viņam tā būs vieglāk atbrīvot bosu.

Grūti pateikt, cik veiksmīga bija šāda sadarbība. Nekur netika ziņots par sabotāžas gadījumiem dokos, tomēr nav zināms, kam par to Jāpateicas: mafijai vai FIB. Droši vien sava loma bija kā vieniem, tā otriem.

Valda uzskats, ka Lučano veicināja arī sabiedroto Izcelšanos Sicīlijā, kaut gan viens otrs apstrīdēja šo slavu. Nikola Džentile, bijušais pilnvarotais konfliktu jautājumos, apgalvoja, ka viņam šajā ziņā esot vislielākie nopelni.

1971. gadā Lanskis. kurš atradās Izraēlā un visādi centās saņemt atļauju apmesties uz dzīvi šajā valstī, sniedza interviju, ko publicēja kāda no Izraēlas avīzēm. Interviju nosūtīja uz Savienotajām Valstīm, taču tulkojumam angļu valodā lr dažas neprecizitātes. Lūk. kā Lanskis Telavivā gandrīz pēc trīsdesmit gadiem atceras operāciju “Dibens":

"Kad Itālija Iesaistījās otrajā pasaules karā. Amerikā izplatījās uzskats, ka daži itāļi nav visai patriotiski. Karajūras spēku izlūkošanas pārvalde baidījās, ka Itāļu Izcelsmes dokeri un Itāļu zvejnieki, kas kalpoja uz amerikāņu kuģiem, sadarbojas ar ienaidnieku… Apgabala prokurors Manhetenā tajā laikā bija Hogans. Viņš piezvanīja Lučano -

"Laimes lutekļa" advokātam misteram Mozesam Poļakofam un sacīja: "Jūs esat “Laimes lutekļa" advokāts, satiecieties ar viņu un paskatieties, vai viņš nevar Izrādīties noderīgs.” “Laimes luteklis" toreiz sēdēja cietumā. Poļakofs paziņoja, ka grib iet pie Lučano kopā ar mani un Frenku Kostello. Nākamajā rītā Poļakofs aizveda mani pie apgabala prokurura, kurš man Izskaidroja situāciju. Es tūlīt saistījos ar Frenku Kostello. pastāstiju viņam visu un interesējos par viņa domām. Patriotiski noskaņotais Frenks uzskatīja, ka Jāpalīdz. Tad mēs nolēmām ķerties pie “svētajiem meliem" un Čārlijam sacīt, ka tad. Ja viņš palīdzēs Izlūkdienestam, būs vieglāk Izkļūt no cietuma… Čārlijam “Laimes luteklim" bija saglabājušies visi sakari (slcf). un viņš tūlīt nosūtīja dažus vārdus saviem cilvēkiem, apsolīdams Uem pateikties, Ja tie izpildīs viņa norādījumus, jo tas var viņam daudz palīdzēt. Čārliju ļoti cienīja arodbiedrībās, un tie viņam paklausīja…"

Par Izcelšanos Sicīlijā Lanskls intervētājam sacīja:

“Kara Jūras spēku izlūkdienestā man lūdza no Itāļu emigrantu albumiem savākt pēc iespējas vairāk fotoattēlu un pastkaršu ar Sicīlijas skatiem, lai izpētītu turienes topogrāfiju. Es labprāt piekritu. Atceros, cik daudz Itāļu mēs aizdzinām uz Karajūras flotes ministriju Čērčstrītā Ņujorkā, kantoris bija burtiski pieblīvēts ar sicīllešiem. Es izpildīju vēl vienu valsts uzdevumu: dažos Ņujorkas rajonos vervēju ziņotājus, lai tie uzmanītu spiegus tuvākajos kvartālos, kur dzīvoja vācu imigranti. Pēc kara varas iestādes neaizmirsa mūsu sniegto palīdzību."

1971. gadā. atcerēdamies bijušo. Lanskls droši vien liekuļoja. Ilgus gadus tika uzskatīts, ka ar šiem pakalpojumiem viņam bija apsolīts pārtraukt tiesas Izmeklēšanu pret viņu. tāpat kā Lučano apsolīja atbrīvot pret galvojumu. Ja tā ir taisnība. Meiera Lanska pūliņi, vācot pastkartes ar Sicīlijas skatiem, bija vairāk nekā derīgi. Jāatzīmē, ka viņš pirmais runāja par Kostello piedalīšanos operācijā "Dibens". Pat Kefovera komisijas ziņojumā 1951. gadā Kostello vārds netika minēts. Ne velti Frenku sauca par "Politiķi".

Katrā gadījumā Lučano tika atalgots par viņam piedēvētajiem nopelniem karā. 1946. gadā viņu nosacīti atbrīvoja un deportēja uz Itāliju. Lanskls. Kostello un politiķu bars pavadīja "Laimes lutekli" uz dokiem, kur ostas krāvēji viņu ar spēku atbrīvoja no žurnālistiem. Drīz Lučano aizbrauca uz Kubu un mēģināja no šīs siltās vietiņas kā capodl capt re vadīt mafiju. Taču iejaucās Savienoto Valstu valdība, tāpat kā pēc diviem gadu desmitiem, kad Lanskls aizbrauca uz Izraēlu. Lučano nācās atgriezties Itālijā. Pirms aizbraukšanas viņš uzdeva mafijai paklausīt Lanskim, kurš būtībā kļuva par īsto Goda biedrības bosu. Meiera Lanska patriotisms tāpat tika labi atalgots.

Tajā pašā laikā citi mafijas locekļi nodarbojās ar savām problēmām. 1943. gada 18. martā Lielā federālā žūrija prasīja nodot tiesai Čikāgas sindikāta barvežus Frenku Nltl. Filu D'Andrea, Polu Riku, Džonu

Rosellni un vairākus citus. Viņus apsūdzēja par sazvērestību nolūkā izspiest naudu no veikalniekiem, kuri nodarbojās ar komerciālām operācijām starp štatiem, galvenokārt kino un estrādes Jomā.

Atgriezīsimies 1935. gadā. kad sindikāts, kurā galvenās pozīcijas sagrāba Čikāgas gangsteri, sāka uzbrukumu Holivudai. No lielajiem producentiem šantāžas ceļā Izspieda simtiem tūkstošu dolāru, ne mazāk izspiedēji savāca no filmu Iznomātājiem dažādās valsts malās. Iespējams, ka tur vainīgi arī gangsteru filmu veidotāji, kuras pēc filmu “Cilvēks ar rētu" un “Mazā Cēzara” panākumiem pārpludināja kinotlrgu. Visvairāk viņi cieta tāpēc, ka noticēja pašu izdomātajiem briesmu stāstiem. Kad Bagsljs Sīgels Ieradās Holivudā kā sindikāta pārstāvis Rietumos, nobiedētie turienes bagātnieki uzņēma viņu ar lielu godu. Cits Meiera Lanska līdzgaitnieks Cvilmans “Lamzaks" Ieguldīja lielu naudu tādās filmās kā “Sieva uz laiku". Demonstrēdams neprātīgu Iemīlēšanos Džīnā Harlovā, viņš mēģināja nopirkt matiņus no viņas kaunuma kaula, kas lt kā bija noskūti pirms apendicīta operācijas.

Taču laiki mainījās, un 1943. gadā Frenks Nitl “Cīnītājs" briesmīgi nobijās no kriminālmeklēšanas, kas bija izsludināta pret viņu un viņa līdzzinātājiem. Viņš Jau bija sēdējis cietumā par nodokļu nemaksāšanu, un cietums viņam nemaz nepatika. Tāpēc Nīti nolēma izdarīt pašnāvību. Citi nonāca aiz restēm, un pēc tam, kad bija Izcietuši trešdaļu no desmit gadus ilgā soda, viņus par priekšzīmīgu uzvedību nosacīti atbrīvoja. Tas izraisīja kārtējo skandālu, taču puiši jau bija brīvībā.

Kara laikā gangsteri kārtīgi nosmēla taukus uz militāro kontraktu rēķina un apgādājot civiliedzīvotājus ar melnā tirgus precēm. Tur viņiem lieti noderēja “sausā likuma" laika pieredze, un valstī atkal Ieplūda kontrabandas alkohola straume. Krietnu peļņu deva “piegāde no noliktavām”, kara laikā radies "Izņemšanas atļaujas" ekvivalents. Vēsture vairāk vai mazāk atkārtojās. Krasi pieauga pieprasījums pēc stipriem dzērieniem, un tirgotāji par tiem prasīja cenu, kas tālu pārsniedza Cenu komisijas oficiāli noteikto.

Kādā no afērām izrādījās iejaukts Kubas diktators un Meiera Lanska draugs Batista. Alera bija tāda: lētajam Kubas rumam piejauca mazliet burbona (kukurūzas vai kviešu viskijs). un šo “hibrīdu" pārdeva kā “jaukto” viskiju. Tukšās burbona mucas ar kuģiem nosūtīja uz Havanu. Kā noskaidrojās, rums. ja to kādas dienas noturēja karstā saulē, ieguva dažas burbona īpašības. Komentāri te lieki.

Ruma īpašnieks Batista ierosināja saulē turēto maisījumu transportēt uz Florldu un šim nolūkam iedeva savu jahtu, vecu amerikāņu llelgaballatvu. Kad krava Jau atradās uz kuģa. viņš par rumu papildus pieprasīja vēl 10 000 dolāru.

“Viskijs" beidzot nonāca Sldarvellijas spirta dedzinātavā Vusterā Ohaio štatā, kur to iepildīja pudelēs. Neviens nekad neuzzināja, cik

daudz no tā pārdeva sindikātam piederošajos krodziņos Ohaio un citās vietās. Galu galā valdība konfiscēja visu, ko izdevās atrast, tā vienkāršā iemesla dēļ. ka pudeļu saturs neatbilda etiķetēm. Prasme izgatavot viltotās etiķetes, kā ari pudeles, korķus, kārbas un kastes “sausā likuma" laikā bija sasniegusi pilnību. Tagad šīs iekārtas pārdeva atsevišķiem butlēgerlem kopā ar “čipsiem" no tukšo mucu sienām noskrāpēto piedevu atliekām zemas kvalitātes viskija aromāta uzlabošanai. Darījumus veicināja kara laika specifika. Tirdzniecība ar rumu, vismaz sākumā, izrādījās pietiekami ienesīga.

Pēc kara beigām, kā Jau to varēja gaidīt, amerikāņu psiholoģija mainījās. Cilvēki metās pirkt pēc kārtas visu, ko agrāk nevarēja atļauties: mājas, automobiļus, Jahtas… Daudzi centās pavadīt atvaļinājumu eksotiskās vietās. Pieprasījums veicināja ekonomisko aktivitāti, nauda plūda straumēm, un tagad patiešām varēja svinēt nacionālo uzvaru. Grezni spēļu nami vienkārši kļuva par nepieciešamu vajadzību.

Kazino laikmets, kura Iestāšanos paredzēja Dalies, Kastels. Sīgels. Lanskis un citi sindikāta pašmāju sociologi, pēc sava vēriena un lieliskuma pārspēja visdrosmīgākās cerības. Spēļu nami Ņūportā Kentuki štatā un apkaimē piedzīvoja uzplaukumu, un greznie kazino, kas agrāk ziemā tika slēgti. Jo spēlmaņi pārcēlās uz Florldu, tagad strādāja visu gadu. Zelta krastā nepalika neviena brīva viela pēc tam. kad Lanskis pameta Maiami, atstājis Malamibīčas rajoņu kopuzņēmumu īpašniekiem, un atvēra Jaunus spēļu namus "Colonial Inn". klubus "Greenacrs" un "Bohemians" Brourdas apgabalā, ziemeļos no Golfstrīma parka. Sekmīgi strādājoši ekstravaganti klubi nosēja Meksikas līča piekrasti Blloksljā, bet Beverlīklubs Jaunorleānas tuvumā kļuva par Džefersona Periša impērijas pērli. Ņūdžersijā pie tilta uz Ņujorku darbojās milzīgs kazino, bet uz ziemeļiem no Saratogaspringsas vairākos pazīstamos stadionos rīkoja rikšošanas sacīkstes.

Bet Bagsijs Sīgels Lasvegasā velti netērēja ne minūti. Laikā, kad kara veterāni nevarēja atrast materiālus māju būvēšanai. Bagsijs par naudu, ko sindikāts bija nopelnījis melnajā tirgū, pie ceļa uz Losandželosu uzbūvēja naktsklubu “Flamlngo" (šo vietu vēlāk nosauca par “Lentu"). Sīģelu viņa grandiozajos pasākumos atbalstīja draudzene Virdžīnija Hilla. kura. iespējams, varbūt ari uzskatīja sevi par “seksapīlāko personu pasaulē", tomēr, par spīti baumām, nekad ar to nelielījās. Klīvlendas sindikāts atteicās no nodoma uzbūvēt milzīgu kazino Vait salfarspringsā Vlrdžīnijas štatā, un tā vietā nopirka “Desert Inn". Dendijs Fils Kastels, Jaunorleānu atstājis Karlosa Marčello un Seimura Velsa uzraudzībā, uzbūvēja moteli Tropiclana", par godu savai meitenei, ko bija atradis franču kvartālā.

Citi zelta drudža pārņemtie gangsteri Sīgela pēdās pievērsās legālajam

spēļu biznesam, taču pašam BagsIJam ļaunais liktenis neļāva baudīt savu triumfu. 1947. gada 20. jūnija naktī Vlrdžlnljas noīrētā Beverlihilas nama viesistabā uz viņu šāva sindikāta algotais slepkava. Liktenīgā lode trāpīja Bagsiju labajā acī.

Organizētās noziedzības pētnieki sākumā Izvirzīja tēzi, ka Sīgelam atriebušies, jo karā par "ziņu dienestu" viņš bija atbalstījis ne tos. ko vajag. Tā bija cīņa par kontroli pār Vispārnacionālo ziņu dienestu, kas visā valstī nelegāli Izplatīja ziņas par rikšošanas sacensību uzvarētājiem un vinnestiem. Taču dividendes no šis aleras nekādi nevarēja salīdzināt ar to labumu, ko deva “Flamlngo". Kā vēlāk noskaidrojās. Sīgelu sodīja par negodīgu spēli ar partneriem no sindikāta, kuri bija pārāk daudz ieguldījuši kūrorta greznajos spēļu namos.

Pavēle par izrēķināšanos ar sindikāta Augstākās padomes locekļiem tika dota pirmo, bet ne pēdējo reizi. Sindikāts piesavinājās "Flamlngo". bet 1971. gadā apsūdzēja Meleru Lanski un vēl dažus cilvēkus par vienošanos piesavināties 36 miljonus no kazino atnestās beznodokļu peļņas. Sīgels Nevadas smiltīs patiešām bija atradis zelta dzīslu…

Darbība, pretdarbība… 1950. gadā korupcijas smaka sāka nomākt panākumu saldo aromātu. Republikāņi, kas Jutās sarūgtināti, kad Harijs Trūmens 1948. gadā guva uzvaru pār Djūiju, apstrīdēja vēlēšanu rezultātus, tāpat kā to 20. gados darīja demokrāti. Ar Trūmenu saistītais skandāls nebija tik skaļš un tam nebija tik tālejošas sekas kā skandālam ap Hārdlngu, tomēr las izraisīja Jaunu noskaņu uzviļņojumu sabiedrībā. 1950. gadā senatoram Estesam Kefoveram, Jaunam cilvēkam noTenesljas, Izdevās pierunāt savus kolēģus aktīvi nodarboties ar noziedzīgo organizāciju lomu tirdzniecībā starp štatiem. Kefoveram bija zināma pieredze cīņā ar noziedzību un korupciju, jo par senatoru viņš kļuva pēc tam. kad savā dzimtajā štatā bija likvidējis "Bosa Krampa" organizāciju. Sapulcējis izglītotu Jaunu cilvēku grupu. Kefovers viņus pārliecināja, ka apstākļi tiem paver spožas perspektīvas. Ja lielāko daļu no senāta izdarītajām izmeklēšanām varēja salīdzināt ar Jau uzartas augsnes ecēšanu, tad Kefovera komanda ķērās pie neskarto zemju apgūšanas.

Izpētījusi pagātnes notikumus. Kefovera grupa. Ieskaitot “sausā likuma” laiku, pārliecinājās, ka pastāv noziedzības, politikas un lielā biznesa alianse, kas aizsākās ar 1929. gada “melno otrdienu”. Šāda veida “lietišķie sakari" tika konstatēti vienā pilsētā pēc otras. Apstiprinājās mafijas loma. Tā nebija milzīga kontrolējoša organizācija, bet “centrējošs spēks”, kas apvienoja visdažādākās intereses. Dienas gaismā vismaz daļēji tika izvilkti materiāli par operāciju “Dibens" un noskaidroti Ņūportas un Kovlngtonas rajona administrācijas sakari ar noziedznieku pasauli. Atklājās sindikāta darbības netīrās aizkulises milzīgā teritorijā no Lasvegasas, kur komisija izmeklēja Sīgela noslepkavošanu, līdz Maiamlbīčal, kur tās uzmanība koncentrējās uz Čikāgas sindikāta

mēģinājumiem ar spēku Izrēķināties ar vietējo frakciju, kas bija pazīstama ar nosaukumu “S and G Syndicate". Bet kas gan ieklausījās komisijas secinājumos?

Amerikāņi vēroja drāmas attīstību tā, it kā tas būtu kārtējais sirdi aizgrābjošais teleseriāls. Paaudzei, kurai tika iedvests, ka FIB jau sen tikusi galā ar gangsteriem un ka politiķi, kas runā skaistus vārdus par karogu un tēvzemi, nevar rīkoties negodīgi, grūti bija noticēt tam, ko stāstīja komisija. Tiesa, ierindas pilsoņi sāka organizēt komisijas cīņai ar noziedzību, bet dažu avīžu reportieri pat Ieguva nosaukumu "noziedzības lietu speciālisti”, tomēr kopumā sabiedrības Interese par šo dzīves pusi izsīka tikpat ātri kā pamodās.

Senators Džozefs Makartijs, kurš kopš 1948. gada uzkrāja efektīgu, taču ne vienmēr ticamu informāciju, pamazām Izspieda Kefoveru no avīžu lappusēm, un daudzi atvieglināti nopūtās. Bija taču daudz patriotiskāk cīnīties ar sarkanajām briesmām, nekā atmaskot amerikāņu puišus, kuri tikai gribēja Iegūt mazliet vairāk brīvības savai uzņēmējdarbībai. 'Makartisma laikā” saceltajā troksnī Kefovera komisijas atklājumus gandrīz pavisam aizmirsa.

Tomēr kaut kādi jūtami rezultāti komisijas darbam bija. Frenks Kostello. kuru sabiedriskajai domai pasniedza kā "noziedznieku pasaules premjerministru”. Izrādījās sindikātam nevajadzīgs. Lanskim nācās slēgt savus nelegālos kazino Zelta krastā Floridā. Arī Džo Adonlsa pagātne galu galā vērsās pret viņu. Džo Ilgu laiku apmānīja kārtības sargātājus, apgalvodams, ka dzimis ASV. kaut gan īstenībā viņu septiņu gadu vecumā no Itālijas atveda uz Ņujorku. 1956. gadā. baidīdamies no tā, ka viņu var saukt pie atbildības par nepatiesu ziņu sniegšanu, un saprazdams, ka viņa dzimšanas noslēpums atmaskots. Adoniss piekrita deportācijai un aizbrauca uz Itāliju.

Lai gan sindikāts nepārtrauca darbību Ņūportā. Hotspringsā. Gretnā (Jaunorleānā), Jangstaunā. Sisero, BiloksIJā. Bomontā un citur, bet Lasvegasa turpināja augt ar žilbinošu ātrumu. Florldas zaudēšana noziedznieku pasaulei bija smags trieciens. Radās nepieciešamība šajā reģionā organizēt Jaunu spēļu biznesa centru. Lanskis, raudzīdamies nākotnē, aprēķināja, ka nelegālais spēļu bizness Jebkura štata teritorijā Ir pārāk riskants pasākums un nav pietiekami pasargāts no apsūdzībām par netikumību. Viņš sprieda, ka ar laiku varbūt arī Izdosies izveidot Jaunus centrus likumīgā ceļā. bet pagaidām labāk meklēt tālāku vietu. “Sausā likuma" laikā gangsteriem galvenais pārvietošanās līdzeklis bija automobilis, kas ļāva organizēt darījumus starp štatiem. Tagad lidmašīna, kas tūkstošiem asu Izjūtu meklētāju aizveda uz Lasvegasu. varēja tos vest arī uz citu eksotisku vietu, piemēram, uz Kubu. Sindikāts labi pazina viesmīlīgo salu, tikai stāvoklis tur nebija pietiekami stabils. Batista bija spiests 1944. gadā atļaut brīvas vēlēšanas, kurās viņš zaudēja un aizbrauca uz Floridu, tomēr nezaudēdams cerību atgūt varu. Lanskis nolēma likt likmi uz bijušo Kubas diktatoru. Mazāk kā gadu pēc Kefovera komisijas likvidēšanas Batista patiešām atgriezās Kubā, bet Lanskis sāka veidot Jaunu, vēl lielāku spēļu impēriju.

Havana kļuva par Kārību jūras salu Lasvegasu. Sindikāts ieguldīja miljonus debesskrāpju būvē. kuri pilnīgi Izmainīja Kubas galvaspilsētas seju. Pilsētā strauji izplatījās visdažādākie reketa veidi. Lanskis. palikdams sev uzticīgs, ļāva citiem iedzīvoties, pats paturēdams vispārējo vadību, ko veicināja viņa personīgā draudzība ar diktatoru. Tomēr nebūt ne visiem mafijā tas patika, daudzi, piemēram, Alberto Anastasia, gribēja lielāku brīvību. Saņēmis stingru pretsparu, Anaslasia sabangoja visu sindikātu, noskaņodams daļu gangsteru pret Lanski. Mobilizēdams savus spēkus visās valsts malās, viņš bez pūlēm nomierināja dumpiniekus, bet kad Anaslasia. nevēlēdamies padoties, sasauca uz apspriedi neapmierinātos mafijas locekļus. Lanskis pavēlēja viņu novākt Anastasiu nogalināja 1957. gada 25. oktobrī tās pašas viesnīcas frizētavā, kur pirms divdesmit deviņiem gadiem notika uzbrukums Arnoldam Rotšteinam. Reportieri, kas piešķīra lielu nozīmi šādām sakritībām, nezināja, ka Rotšteins 20. gados bija Čārlza Stounhema kompanjons, kuram Havanā piederēja vairāki spēļu nami un hipodromi. Bet, pat ja to zinātu, diezin vai sāktu par to runāt. Jo Stounhemu atcerējās vispirms kā sportistu un Ņujorkas beisbola komandas “Glants" īpašnieku.

Anaslasias nogalināšana nobiedēja vienu otru no mafijas locekļiem, un viņi uz konferenci neieradās, tomēr daudzi gangsteri paredzētajā laikā ieradās Džozefa Barbaras mājā nelielajā Apalaču ciemā Ņujorkas štatā. Turienes policija sarīkoja tvarstīšanu, un delegāti paslēpās krūmos… Mafijas medības ieguva līdz tam neredzētu vērienu.

Taču bārdainais kubietis Fidels Kastro izrādījās daudz bīstamāks Meiera LanskaHavanas impērijai nekā Anastasla un mafija. Štatos visi. ieskaitot administrāciju un Eizenhaueru. ilgus mēnešus pamanīļās neievērot Kastro pūliņus sacelt Kubā dumpi, toties beztiesīgā un nekaunīgi ekspluatētā kubiešu tauta viņā redzēja nacionālo varoni. 1958. gada beigās krasi pieauga neapmierinātība ar Batistu un viņa sabiedrotajiem gangsteriem. Kubas armija atteicās aizstāvēt savu prezidentu, un 1959. gada 1. janvāra agrā rītā Batista otrreiz devās trimdā. Lanskis viņam sekoja. Gaidot Jaunu diktatoru, kuram tagad vajadzēja rūpēties par viņu labklājību, kubieši vispirms sasita maksas auto stāvvietu skaitītājus, bet pēc tam arī pašas automašīnas.

Pāri zilganzaļajiem ūdeņiem lidodams uz savu māju. kas atradās aiz Golfstrīma parka uz ziemeļiem no Maiaml. Lanskis kala plānus par impērijas izveidošanu Bahamu salās. Reaktīvās lidmašīnas ļāva pārvarēt Jebkurus attālumus uz Londonu, uz Parīzi, uz Portugāli, uz visiem citiem zemslodes nostūriem, kas bija pievilcīgi bagātajiem dīkdieņiem.

STRPTAUTISKAIS SINDIKĀTS

Ja Robertam Kenedtjam arī Izdevās karā pret organizēto noziedzību Izdarīt vairāk nekā jebkuram citam tieslietu ministram, par panākumiem viņš varēja pateikties vismaz diviem īpašiem apstākļiem. Pirmkārt, sadarbības laikā ar senāta pastāvīgo izmeklēšanas apakškomiteju Kenedijs spēja pamatīgi izpētīt problēmu, otrkārt, kā ASV prezidenta brālim viņam bija liela politiska ietekme.

Strādādams par Juristu apakškomisijā, kas vairāk pazīstama kā Maklellana komisija, Kenedijs nodarbojās ar smago automašīnu šoferu arodbiedrību un diviem korumpētiem tās līderiem: Deivu Beku un Dželnisu Hofu. Beku iesēdināja cietumā, bet ar Hofu nebija tik viegli tikt galā. Ilgas izmeklēšanas rezultātā tomēr Izdevās konstatēt, ka arodbiedrības pensiju fonds bija galvenais sindikāta finansēšanas avots. Par smago automašīnu šoferu naudu bija uzbūvētas viesnīcas un kazino Lasvegasā, naktsklubi Malamlbīčā un daudzi citi uzņēmumi apkaimē. Hofam bija draudzīgas attiecības ar tādiem cilvēkiem kā Dailes, bet viņa rūpīgi izraudzītie arodbiedrību darbinieki visā valstī cieši sadarbojās ar noziedzīgajām organizācijām.

Kļuvis par tieslietu ministru. Roberts Kenedijs ministrijas ietvaros izveidoja divas speciālas apakšnodaļas: Hofa lietas brigādi un Nodaļu cīņai ar organizēto noziedzību un reketu. Atmosfēra abās nodaļās daudzējādā ziņā atgādināja to, kāda pirms desmit gadiem valdīja Kefovera komisijā; darbinieku jauneklīgais ideālisms apvienojās ar reālā spēka sajūtu, ko noteica šefa stāvoklis.

Jaunais gars iekļuva pat FIB slepenajos gaiteņos. Profesionālais birokrāts Edgars Hūvers saprata, ka pirmo reizi kopš 1933. gada viņam draud nopietnas personīgas nepatikšanas, un, lai no tā izvairītos, nolēma mainīt taktiku.

Atklājis Hūveram kārtis, Kenedijs rēķinājās ar ātru uzvaru, kas

viņam ļautu ciniķiem pierādīt savu taisnību un sākt īstenot iecerēto programmu. Kamēr viņš izvēlējās taktiku, notikumi parādīja, ka Jāsāk ar Ņūportu Kentuki štatā.

Ņūportas Iedzīvotāju neapmierinātība nobrieda 1957. gadā. Degli pulvera mucai pielika kāds Monro Frejs, žurnālā "Esquire" publicēdams rakstu, kurā Ņūporta tika nosaukta par “grēcīgu pilsētu”. Šī vēl samērā atturīgā birka un daži pikanti sīkumi šokēja nedaudzos kārtīgos pilsētas Iedzīvotājus Ohalo krastā. Tomēr nebija viegli mobilizēt sabiedrības domu cīņai pret noziedzību. Lielākā daļa godīgo, strādājošo, dievticīgo ņūportiešu atteicās ticēt, ka viņu dzimto pilsētu saēdusi korupcija. Viņi reti ielūkojās centrā, kur nebija ne veikalu, ne viesnīcu, ne kultūras iestāžu, kas spētu konkurēt ar līdzīgiem uzņēmumiem Clncinati. no kurienes tos šķīra tikai upe. Kazino un lēto krogu durvis bija atvērtas visiem, taču reti kāds no dievbijīgajiem draudzes locekļiem pārkāpa to slieksni. Kad vietējā avīzē nejauši tika pieminēti spēļu nami un prostitūcija, pilsētas varas iestādes pasteidzās sniegt atspēkojumu, nosaucot rakstiņu avīzē par "preses pīli". Godājamie mietpilsoņi nespēja noticēt, ka Ierēdņi melo, aizstāvēdami gangsterus, no kuriem saņem kukuļus. Daudz vienkāršāk bija piekrist tam. ka žurnālisti vadījušies no savtīgiem apsvērumiem.

Tomēr 1961. gada pavasarī dumpīgās noskaņas pārņēma nelielu grupu vietējo biznesmeņu, kuri saprata, ka nelegālais spēļu bizness un citas netikumīgā biznesa formas bremzē pilsētas attīstību. Praktiskākie no vietējiem biznesmeņiem, pārliecinājušies par politiķu sakariem ar gangsteriem, nolēma, ka situāciju var mainīt, vienīgi ievēlot administrācijas vadošajos posteņos godīgus cilvēkus. Tuvojās šerifa vēlēšanas. Balotēties šim postenim pierunāja Džordžu Retermanu, advokātu un biržas mākleri, kādreizējo profesionālā futbola labāko zvaigzni. Un atkal spēļu biznesa dūži un viņu politiskie sabiedrotie pārcentās. Viņi Retermanu apdullināja ar narkotiskām vielām, aizveda uz Ņūportas Troplclana" klubu un noguldīja blakus striptīza dejotājai. Pēc izsaukuma pa telefonu ieradās uzpirktie policisti. Atraduši neko neapjēdzošo Retermanu bez biksēm, viņi to ietina palagā un aizveda uz policijas Iecirkni. Tomēr šādā veidā safabricētas lietas Ņūportas iedzīvotājiem vairs nebija jaunums, un tam neviens nenoticēja. Vēl vairāk. KenedIJa komandai radās ilgi gaidītā iespēja iejaukties, jo bija pārkāptas Retermana pilsoņa tiesības (saskaņā ar ASV likumiem, lietas par pilsoņa tiesību pārkāpšanu neietilpst vietējo, bet federālo iestāžu pilnvarās).

Sākās ilga dramatiska cīņa, kas beidzās ar ņūportiešu kārtējo uzvaru: novembrī Retermanu ievēlēja par šerifu. Kenedijs savā ikgadējā pārskatā prezidentam varēja pilnīgi pamatoti paziņot:

"Spēļu biznesam pašā tā centrā Ņūportā Kentuki štatā praktiski darīts gals.”

F1B, kura pilnvaru sfērā Ietilpa pilsoņu tiesību pārkāpšanas gadījumu

izmeklēšana, Ņūportas gadījumā ieņēma pareizu pozīciju un līdz ar to parādīja, ka šī slavenā aģentūra var dot savu ieguldījumu cīņā ar noziedzību .Ja Hūvers tajā iekļaujas ar pilnu atdevi. FIB vadītājam rokas sasēja reiz izteiktais paziņojums, ka nekāda organizēta noziedzība neeksistē. Ja viņam tagad izdotos atrast Jaunu organizāciju un par to saņemt uzticības kredītu, viņš varētu uzelpot.

Jau Iepriekšējās administrācijas laikā “speciālā grupa" ar viltību piespieda Nlkolu Džentili izstāstīt visu, ko viņš zināja. Viņa stāstījums par pirmajiem Goda biedrības soļiem aizņēma biezu sējumu, tomēr “speciālo grupu" atlaida, pirms tā spēja likt lietā saņemto Informāciju. Tagad Hūvers varētu gūt labumu no Džentiles grēksūdzes. Ja viņa teikto apstiprinātu dzīvs liecinieks. Tādu liecinieku atrada. Tas bija parasts gangsteris no Ņujorkas, Džozefs Valačl, kurš 30. gados bija iejaukts cīņā starp Marancano un Maseriu. Valačl Ideāli atbilda "pārbēdzēja" lomai. Jo cietumā bija nogalinājis cilvēku un bija gatavs Ielaisties šādā darījumā. Turklāt viņam tagad bija izdevība nokārtot rēķinus ar cilvēku, ko viņš ienīda ar visu slcīlleša kaismi. Šis cilvēks bija Vito Dženovēze, vienas no piecām Ņujorkas “ģimenēm” galva.

Atlika tikai sīkums: sameklēt jaunajai draudīgajai organizācijai nosaukumu. Termins "mafija", protams, nederēja, Jo Hūvers taču bija paziņojis, ka tāda zvēra nav bijis un nav. Nosaukums uzpeldēja no sarunām, ko FIB bija ierakstījis ar likuma aizliegto elektronisko “vabolīšu" palīdzību. Mafijas locekļi savā starpā savu organizāciju sauca par Cosa nostra. kas burtiski nozīmēja tikai "mūsu lieta". Pārliecināt sabiedrisko domu par Jauno briesmu eksistēšanu nevarēja bez preses palīdzības, taču pieticīgais “mūsu lieta" nederēja kliedzošiem virsrakstiem. Tad nolēma nosaukumam pievienot vēl vienu vārdu. La cosa nostra būtībā nozīmēja to pašu. jo "la" neko nemainīja, taču saīsinājumam LCN vajadzēja kļūt ne mazāk populāram kā FIB. Viltība iedarbojās, tomēr ar laiku ciniskie avīžnieki atgriezās pie vecās labās mafijas, un LCN saglabājās tikai FIB oficiālajās atskaitēs.

Valači nodeva FIB, bet Džentiles piezīmes viņam. Kas no tā iznāca, televīzijas skatītāji varēja redzēt pārraidēs no Maklellana komisijas sēdēm, kas izraisīja īstu sensāciju. FIB panāca savu: “La cosa nostra" kļuva par tēmu numur viens. Viss. kas apšaubīja tās eksistēšanu, vai nu tika Izkropļots, vai arī vienkārši ignorēts. Kenedlja palīgi sardoniskl smējās. “Hūvers gatavs mafiju nosaukt par JKS (Jauniešu kristīgā savienība)," viņi sacīja, “Ja vien FIB varētu iegūt cīnītāja pret organizēto noziedzību oreolu." Tie paši palīgi nekādi nepārvērtēja mafijas jeb LCN lomu visas organizētās noziedzības vadīšanā. Viņi redzēja Goda biedrību tādu. kāda tā bija īstenībā, nelielu, saliedētu romantisku organizāciju ar obligātu atribūtiku ar asinīm nostiprinātu zvērestu, omeriii (solījums klusēt un savstarpēji palīdzēt) un vendetu. Taču Nacionālais noziedzīgais sindikāts bija pārāk liels, pārāk izkliedēts un pārāk

Iesakņojies valsts politiskajā dzīvē, lai Ierindas mietpilsonis to spētu aptvert. Tāpat kā Ņūportā līdz 1957. gadam, organizēto noziedzību vislabāk aizsargāja pats tās fantastiskums. Vieglāk ir ticēt vienkāršām lietām, un “La cosa nostra" atbilda šai prasībai. Kenedlja līdzgaitnieki neko nespēja pierādīt, F1B noticēja paša radītajam mītam un koncentrēja uzmanību uz cilvēkleim ar Itālisklem uzvārdiem. Tas nebija grūti, Jo visi zināja, ka LCN ir ienaidnieki, bet LCN loceklis var būt vienīgi itāļu izcelsmes amerikānis.

Ja Džons Kenedijs nebūtu nogalināts, FIB vētraino darbību varētu kontrolēt. Taču pēc brāļa nāves Roberts Kenedijs, pēc Džeimsa Hofas definējuma, kļuva “par parastu prokuroru" un zaudēja kontroli pār Hūveru. Sindikāta locekļi atviegloti uzelpoja, Jo vērienīgā koordinētā cīņa ar noziedzību degradējās un no FIB puses pārvērtās par gangsteru vajāšanu, kuriem bija itāliski uzvārdi. Kamēr kaislības virmoja ap “Cosa nostra". Lanskis mierīgi veidoja Jaunu azarta spēļu Impēriju Bahamu salās. Tā pat bija tuvāk Zelta krastam nekā Havanas kazino.

Ņūportas zaudēšana 1961. gadā un tai sekojošā piespiestā spēļu namu slēgšana Hotspringsā. Bomontā, Slsero un citās vietās parādīja, cik tālredzīgs bijis Lanskis, paredzēdams reģionālo pagrīdes spēļu biznesa centru krahu Štatos. Aktīvas starptautiskas gangsteru darbības sākums kļuva vienkārši par nepārtrauktās organizētās noziedzības nākamo posmu. Tās uzplaukuma bridi apstākļiem ASV, pēc sindikāta barvežu domām, neizbēgami bija jāmainās par labu likumīgām azarta spēlēm. Laikā, kad Frīportā un Vaso, Londonā un Portugālē tika atvērti jauni kazino. Malamlbīčā, Atlantlksltljā, Ņujorkā un citās Amerikas pilsētās radās tendence organizēt legālus spēļu centrus, kas pavērtu iespēju likumīgā ceļā nopelnīt lielu naudu.

Atcerēdamies Havanā gūto mācību, kad viņš zaudēja silto vietiņu, pārāk balstīdamies tikai uz vienu cilvēku, Lanskis nolēma Bahamu salās spēļu biznesu balstīt uz stingrāka pamata. Azarta spēles tur Ilgu laiku bija aizliegtas ar likumu, taču tikpat ilgi varas iestādes uz tām skatījās caur pirkstiem, lai neatbaidītu bagātos tūristus, kas ziemas sezonā ieradās Bahamās. Vēlēdamies iekarot salas, Lanskis vienojās ar seru Stafordu Sendsu, milzīga auguma resnuli, kas alka iedzīvoties. Kā "Beistrīta pulšu" nelielas balto komersantu grupas, kas valdīja pār melnādaino vairākumu līderis Sendss ieviesa Izmaiņas likumā par "privileģētajiem sertifikātiem”, kas atļāva tos Izmantot spēļu biznesā. Oficiāli uzskatīja, ka tas tiek darīts, lai legalizētu Bahamu klubu, nelielu greznu kazino, kas darbojās jau ilgāku laiku, taču Jaunais likums deva iespēju izsniegt gribētājiem ari cita veida "sertifikātus". Sendss nešaubījās, ka bez pūlēm liks arī citiem “Beistrīta puišiem" izpaust šādu vēlmi, un vēlākie notikumi apliecināja, ka viņam Ir taisnība.

Cits resnītis, kanādietis Luiss Česlers, vairāku gangsteru draugs un aizbildnis, starp kuriem bija ari Malks Kapola “Dedzīgais", kurš daudz

darīja spēļu biznesa labā. darbodamies kā fiktīva persona. Viņš veicināja vairāku Jaunu pilsētu attīstību Floridā. Lielās Bahamu salas priežu mežā uz viņa vārda tika nopirkts zemes gabals viesnīcas “Luclan Beach" būvēšanai. Vienā no viesnīcas zālēm, kas bija paredzēta rokasbumbas spēlēšanai, iekārtoja kazino. Lanskis. atbalstīdams šo ideju, palīdzēja sagādāt vajadzīgo iekārtu. Vispārējo biznesa vadību Lielajā Bahamu salā uzņēmās Volless Grovs. bijušais Volstrīta veikalnieks, kurš bija izcietis sodu par nodokļu mahinācijām. Viņš bija tuvs Sendsa draugs, taču izteica vēlēšanos sadarboties ar Česleru un Lanski pēc tam, kad viņa paša sapņi par beznodokļu rūpniecības paradīzes izveidošanu salā bija cietuši neveiksmi un nācās pievērsties tūrismam un spēļu biznesam. Grovu vismaz sākumā nosauca par Lielās Bahamu salas karali. Jo ar sera Staforda atbalstu viņš tur patiešām ieguva neierobežotu varu.

Pirmā lielā kazino pompozā atklāšana notika 1964. gada Janvārī. Reklāmas nolūkos uzaicināja simtiem bagātu un pazīstamu "uzdzīvotāju”. Sers Stafords Sendss atveda misis Ulliju Llllasu. kura ilgu laiku bija neoficiāla Bahamu salu pirmā lēdija. Svinības bija patiešām greznas, un nevienu nemulsināja tas. ka dažas no apbrīnotajām skaistulēm bija vieglas uzvedības dāmas, ko ar helikopteriem atveda no Maļami.

Drīz pēc svinīgās atklāšanas sāka noskaidroties reālais stāvoklis. Sabiedrība uzzināja, ka pieņemšanā bijuši klāt profesionāli gangsteri, lielākoties Lanska kontrolēto spēļu namu bijušie darbinieki. Varas iestādēm nācās steigšus sniegt paskaidrojumus. Dažs labs no bandītiem, kuram bija sevišķi slikta slava, iekļuva “nevēlamo personu" sarakstos, un tiem lika priekšā aizbraukt, bet atrast tiem labu maiņu nebija tik vienkārši.

Česleram, kura sakarus ar bandītiem neizdevās noslēpt, pēkšņi sākās finansiālas grūtības, un viņu padzina no vairākām sabiedrībām, bet pēc tam arī no Lielās Bahamu salas. Daži novērotāji Izteica hipotēzi, ka Lanskis. mēģinot novērst no sevis aizdomas, sarāva visus savus nedaudzos sakarus, bet kā viņi to varēja pierādīt? Ne velti Lanski sauca par Neredzamo cilvēku. Kad karaliskā komisija 1967. gadā sāka noskaidrot, kāda bijusi viņa loma spēļu biznesa attīstībā Bahamu salās, tā atzīmēja:

“Vienā no izmeklēšanas posmiem mums radās šaubas, vai Meiera Lanska vārds nav vienīgi grandioza žurnālistu pīle, tik mīklaina un mistiska šķita šī persona.”

Beidzot komisija tomēr nolēma, ka Lanskis ir reāla persona.

Sākotnējā Lielās Bahamu salas apgūšanas programma ietvēra sevī ne tikai greznu viesnīcu un kazino būvēšanu, bet ari tūkstošiem gruntsgabalu pārdošanu. Izsniegšanu, kanalizācijas, ūdensvada, elektrības un telefona sakaru Iekārtošanu Jaunās pilsētas Frīportas apkalpošanai. Lielākā daļa no Iecerētā arī tika īstenota, tomēr biznesa

centrs joprojām bija kazino “Monte Carlo", kura zālēs spēlēja ruleti un kauliņus.

Lai cik tas būtu dīvaini, Grovs un Česlers, nebaidīdamies no konkurences, pieļāva laku un krāsu sabiedrības "Maiy Carter" iesaistīšanos namu celtniecībā un tirdzniecībā Karaliskajā līcī. Tiem, kurus pārsteidza tāda augstsirdība, nebija ne Jausmas, ka lielākā daļa sabiedrības “Mary Carter" akciju piederēja Tomasam Djūijam, bijušajam Ņujorkas gubernatoram un Ričarda Niksona politiskajam sponsoram, kad tas 1952. gadā kandidēja uz viceprezidenta posteni.

Kaut gan Lielā Bahamu sala bija pilnīgi piemērota kazino iekārtošanai un drīz tur uzbūvēja otru spēļu namu “AI Casino", sindikāta galvenais mērķis bija Bahamu salu galvaspilsēta Naso, kūrorts, kas Jau sen bija kļuvis populārs bagātnieku vidū. Grūti bija atrast labāku vietu kazino par Hogas salu Naso ostā. Atlika tikai izdomātjaunu nosaukumu salai, uzcelt tiltu uz galvaspilsētu un panākt atbrīvošanu no nodokļiem. Dažus gadus pirms legālā spēļu biznesa Izveidošanas Bahamu salās Hogas salu nopirka Hantingtons. kurš prata novērtēt visus tās trūkumus un priekšrocības. Viņš to nosauca par Paradīzes salu un uzbūvēja nelielu viesnīcu, tomēr viņa mēģinājumi iegūt privileģēto sertifikātu un sākt tilta būvi cieta neveiksmi, jo viņa ceļā, protams, nostājās “Beistrīta puiši". Negaidot noskaidrojās, ka par Paradīzes salu interesējas ne tikai Hardfords vien.

1965. gada jūnijā sers Stafords Sendss lūdza izsniegt privileģētu sertifikātu kazino būvēšanai Paradīzes salā. Ministru kabineta sekretariātā viņš paziņoja, ka pārstāv sabiedrību “Mary Carter" un piecas Jaunas akciju sabiedrības. Sertifikātu, pēc kura tik neatlaidīgi tīkoja Hardfords, bez pūlēm izsniedza Sendsam. Pēc Karaliskās komisijas domām, šī sadraudzība pārstāvēja “sabiedrību savienību ar diezgan brīvām savstarpējām saistībām, kas tām ļauj izdevīgi veikt finansiālas operācijas, tādas, kā kompleksa būvēšana Lielajā Bahamu salā". Viena no Jaunajām sabiedrībām gatavojās būvēt jaunu tiltu starp Paradīzes salu un Naso.

Dažus mēnešus vēlāk viens no Nodaļas cīņai ar organizēto noziedzību vadošajiem juristiem. Roberts Pelokvīns. rūpīgi Izstudēja situāciju un iegūtos rezultātus Izklāstīja plašā ziņojumā. Viņa secinājums bija tāds: “Šķiet, ka pienācis laiks ķerties pie Lanska."

Daudz kas tomēr palika neskaidrs, līdz “Wall-Street Yornal" 1966. gada 6. oktobri atklāja sabiedrībai patiesību par vienošanos, ko pateicībā par pirmā privileģētā sertifikāta izsniegšanu spēļu biznesa dūžu “konsultanti" bija noslēguši ar Bahamu varas iestādēm, sākot ar premjerministru un beidzot ar sīkiem ierēdņiem. Plašu atbalsi ieguvušais skandāls draudēja Iedragāt "Beistrīta puišu" ietekmi. Melno vairākums ar Lindenu Ptndllngu priekšgalā pieprasīja jaunas vēlēšanas un Karaliskās komisijas Izveidošanu, kas pārbaudītu šo darījumu. Kā viena, tā otra prasība tika apmierināta. Komisijas pirmā sēde notika 1967. gada 13.

martā, pēc tam darbs turpinājās līdz vasaras beigām. Tiesa, sers Stafords paziņoja, ka misters Grovs izslēgts no piedalīšanās Paradīzes salas apbūves projektā un "Mary Carter" nāksies darboties vienai.

Sers Stafords praktiski nonāca bezizejas situācijā. "Beistrīta puiši" zaudēja vēlēšanās. Par jauno premjerministru kļuva Pindlings, un melno spēks tā pieauga, ka Jau sākās runas par sakaru saraušanu ar Angliju un britu kolonijas neatkarības pasludināšanu.

Tomēr līdz tam beztiesīgajam melno vairākumam bija nepieciešami līdzekļi salas sociālās attīstības plānu realizēšanai. Ceļu būvēšanu, kanalizācijas, ūdensvada un elektrības Ievilkšanu aplika ar lieliem nodokļiem. Bet vienīgais ienākumu avots bija legālais spēļu bizness, tātad kazino.

Salīdzinot situāciju Naso 1967. gadā ar situāciju Havana 1957. gadā. nevar nepiekrist, ka Bahamu salās greznie spēļu nami tika veidoti uz stabilākiem pamatiem. Kubā viss bija atkarīgs no cilvēku saujiņas personīgās peļņas, bet to spēļu biznesu balstīja politiskā partija un visa tauta. īsi sakot, salās kazino balstījās uz tādas pašas bāzes kā Nevadas štatā, kur nebija citu ienākumu avotu.

Konsolidācijas process turpinājās. "Mary Carter" pārdeva savus laku un krāsu uzņēmumus un sāka saukties par "Starptautiskajiem kūrortiem". Divus miljonus dolāru iztērēja, lai radītu "Intertel" aģentūru. kas nodrošināja spēļu un cita biznesa neatkarību no mafijas. Pēc Roberta Kenedija noslepkavošanas 1968. gadā aģentūru vadīja tas pats Roberts Pelokvīns, kurš atklāja inahlnālcijas Paradīzes salā. Pelokvīns savāca komandu no bijušajiem policistiem un atvēra “Intertel" filiāles visā valstī un Kanādā.

“Intertel” veiksmīgākais manevrs bija solījums sargāt legālā spēļu biznesa tīrību. Kad sabiedrība “Starptautiskie kūrorti", kas bija ieinteresēta paplašināt savu ietekmi, gribēja iegūt īpašumu Ņūdžersijā, “Intertel” nosūtīja savus pārstāvjus uz likumdošanas komisiju, lai panāktu spēļu biznesa legalizāciju. Aģentūra apliecināja likumdevējiem, ka no "Starptautisko kūrortu" pārvaldītajiem spēļu namiem mafija tiks izspiesta. Tomēr likumprojekts par legalizāciju tika gāzts, kaut gan visi saprata, ka pie šī jautājuma vēl būs Jāatgriežas.

Veiksme pЈt īstam uzsmaidīja “Intertel" tad. kad noslēpumainais multimiljonārs Hovards Hjūzs uzdeva aģentūrai rūpēties par savu kazino drošību Lasvegasā, bet pats "Intertel" aģentu apsardzībā ar lidmašīnu devās uz Paradīzes salu, kur tiem uzticēja apsargāt savus pasakaini dārgos īpašumus. Iespējams, ka Hjūzs uzskatīja: Ja jau Lanskim izdevies nostiprināties Bahamu salās un palikt neredzamam, viņam nebūs grūti izdarīt to pašu.

Hjūzs Lasvegasā ieradās 1967. gadā. nopirka no Klīvlendas sindikāta "Desert Inn" un. izvērsis vētrainu darbību, drīz kļuva par vienu no lielākajiem kazino īpašniekiem Nevadā. Viņa ierašanās šajā novadā tika

apsveikta, jo sabiedrība uzskatīja, ka ar to sācies jauns, no sindikāta ietekmes brīvs laikmets. To pašu runāja trīs gadus vēlāk, pēc viņa aizbraukšanas. Ar "Intertel" palīdzību sindikāts reāli pārstāja eksistēt. Avīze “Sun" (Lasvegasā), kas nebūt neizcēlās ar objektivitāti, uzskatīja, ka "Intertel" ir sindikāta privāta policijas aģentūra, taču Pelokvīns un viņa palīgi to kategoriski noliedza.

Noticēt sindikāta galam palīdzēja kāds svarīgs apstāklis tā locekļi, kas sāka kā butlēgeri, bija noguruši un novecojuši. Viņus izspieda nākamā paaudze. Jaunie līderi bija izglītoti, viņiem nebija noziedzīgas pagātnes. Bijajāpalet divdesmit gadiem, pirms Jaunais Džentlle piekrita runāt ar Valači muti un satricināt amerikāņus ar Jaunām sindikāta darbības detaļām. 1971. gadā "Intertel” un FIB nebija grūti paziņot, ka mafija ir sagrauta. Daudzi iepriekšējie kapo nokļuva aiz restēm, tomēr maz kas saprata, ka pat savas varenības ziedu laikos tie pārvaldīja tikai daļu no sindikāta. Avīzes visā valsti atkārtoja Ņujorkas centrālās preses materiālus, kuros informācija ilgus gadus aprobežojās ar mafijas "ģimeņu" ciltskoku sastādīšanu un spriedelēšanu par to. kurš no kapo pašlaik ir “visu bosu boss”. 70. gados ņujorkiešu vairākums tikpat slikti orientējās patiesajā stāvoklī kā Maserias un Marancano kara laikā. Jau ilgi pirms tam tādi cilvēki kā Lanskis un viņa tuvs draugs Vinsents Elo "Zilacainais Džimmljs" saprata, ka vajag tikai viņiem aizvākties no Ņujorkas, lai interese par viņiem Izzustu un avižu pirmajās lappusēs sāktu ņirbēt daudz sīkāki gangsteri ar itāliskiem uzvārdiem. Katrus desmit piecpadsmit gadus Ņujorkā tika sasaukta “speciālā zvērināto žūrija", kas katru reizi konstatēja, ka policijas pārvaldi ir saēdusi korupcija, ka azarta spēles un prostitūcija pārņēmušas visu valsti, ka kukuļņemšana kļuvusi par dzīves normu. Tas bija tik acīmredzami, ka pat nepieredzējis reportieris bez pūlēm tiktu par to skaidrībā, ja vien nepieredzējušiem reportieriem dotu šādu uzdevumu, kas acīmredzot nekad nenotika. Bet noziedzība un korupcija turpināja plaukt.

Jūtams progress cīņā ar mafiju tika panākts, pateicoties galvenokārt "spēka spiedienam", ko Ierosināja ģenerālprokurors Ramsijs Klarks. Tas atgādināja Roberta Kenedija aizsākto "koordinēto cīņu", tikai ar vienu atšķirību Jaunās kampaņas vadītāji metodiski “šāva pa laukumiem". n^vis speciāli izstrādāja taktiku katram "dūrienam konkrētā punktā”.

Diemžēl Klarks nebija pa prātam Nlksonam, kurš vēlēšanu kampaņas laikā 1969. gadā apsolīja uzvaras gadījumā aizstāt viņu ar "patiesu" cīnītāju pret noziedzību. Klarku nomainīja Džons Mitčels. Galvenais, ko izdarīja Jaunais ģenerālprokurors, bija "spēka spiediena" komandas palielināšana. Viņš arī lika Edgaram Hūveram atļaut FIB kaut vai simboliski ar to sadarboties.

Tieši Mitčels pakļāvās italoamerikāņu politiskajam spiedienam un

lika FIB atteikties no terminu “mafija”, "la cosa nostra" un pat LCN Izmantošanas. Italoamerikāņi sekoja ebreju Antiapmelošanas līgas piemēram. Tādi gangsteri kā Lanskis gadiem ilgi slēpās aiz šīs līgas muguras, uz visiem stūriem kliedzot, ka viņu vajāšanas iemesls ir slēpts antisemītisms. Kļuvuši gudrāki, italoamerikāņu mafijas locekļi sāka izmantot tādu pašu taktiku. Kapo Džo Kolombo prestižs pēc tam, kad viņš bija piespiedis FIB atdot savas pozīcijas, tik ļoti pieauga, ka bija skaidrs, ka viens vai otrs no sāncenšiem mēģinās viņu gāzt. Ko tur iebilst, Goda biedrība bija un palika skauģu brālība, ko vadīja vendetas likumi.

Mafija tomēr mira, turklāt nebūt ne FIB pūliņu dēļ. Tās noriets sākās pēc tam, kad "Bagsija un Meiera banda" novāca Marancano, viņa vietā iesēdinādama Lučano “Laimes lutekli". Kad uz skatuves uznāca trešās un ceturtās paaudzes amerikāņi, kad viņi izgāja ārpus savu geto ietvariem, īsi sakot, amerikanizējās, mafija vairs nebija vajadzīga, un nekas neattaisnoja tās eksistēšanu. Apstākļi, kas radīja mafiju Sicīlijā un ļāva tai iesakņoties Amerikā, bija negrozāmi mainījušies.

Labākā liecība mafijas izjukšanai 60. gados bija notikumi Maļami rajonā, kur vieglus ceļus, kā tikt pie bagātības, sāka meklēt Jauna nacionālā minoritāte. Federālās iestādes to nosauca par “Kubas mafiju".

“Kubas mafija" radās Havanā, kad Lanskis palīdzēja Batistam tur atgriezties un izveidoja salā spēļu valsti. Noslēdzis savienību ar Kubas gangsteriem, viņš tos audzinājd. apmācīja, uzpirka. Ja vien viņi jau nebija uzpirkti. Kad Batista aizbēga no Kastro. arī turienes gangsteri sāka meklēt sev jaunu apmešanās vietu. Tie, kam bija nauda Šveices bankās, devās uz Spāniju vai Dienvidameriku, bet tie, kam nebija naudas, ieradās Maiaml. Turpmākajos gados tūkstošiem kubiešu bēga no komunistiskā režīma un gangsteri, kas atradās starp tiem. pasteidzās uzdoties par patriotiem. Kad īstie patrioti 1961. gadā gāja bojā Cūku līcī, neveiksmīgi mēģinot iebrukt Kubā. gangsteri sēdēja Naso un citās Kārību Jūras ostās, gaidot, kad pēc karaspēka būs iespējams atgriezties Kubā un tur atkal atvērt spēļu namus.

Tomēr cerības atkal tikt pie labklājības Kubā sabruka, un trimdinieki sāka meklēt citus ātras iedzīvošanās avotus. Tāds avots atradās: tā bija kokaīna kontrabanda. Atšķirībā no citām narkotiskajām vielām kokaīnu legāli lietoja reti, un tā ražošana nebija organizēta. Kokaīnu ieguva no Andu kalnos Dienvidamerikā augošā kokas krūma lapām, tālu no tradicionālajiem mafijas darbības rajoniem.

Pa vtsu pasauli izkaisītie Kubas gangsteri, apvienojuši savas fi nanses. nodibināja kontaktus ar vecajiem draugiem no sindikāta, kurus pazina kopš Havanas laikiem. Kokaīns sāka parādīties Maļami, tā daudzums nemitīgi pieauga, bet cena palika stabila, turpretī heroīna cenas auga. Jo pieprasījums pārsniedza piedāvājumu. Pēc dažiem gadiem kokaīnu Jau pārdeva divreiz lētāk par heroīnu, un tas kļuva arvien populārāks.

Federālie aģenti, kas specializējās cīņā ar narkotiskajām vielām, kļuva uzmanīgi, paredzot neizbēgamu karu starp bandām, līdzko organizācija, ko viņi sauca par “itāļu mafiju", konstatēs, ka konkurence tai pārāk dārgi maksā. Tomēr nekas tāds nenotika. Drīz noskaidrojās, ka vecā rūdījuma mafijas locekli lieliski sadzīvo ar iesācējiem kubiešiem. Viņi ne tikai ļāva tiem tirgoties ar kokaīnu, bet nodeva to rokās ari lielu daļu heroīna kontrabandas.

Izmeklēšana deva zināmu, ļoti neskaidru priekšstatu par starptautisko organizāciju, kas darbojas Eiropā. Dienvidamerikā un Savienotajās Valstīs. Tomēr ar “Kubas mafijas" ciltskoka sastādīšanu avīzes varēs nodarboties vēl ne tik drīz. Aģenti nojauš, ka eksistē “starptautiskais boss" un “vietējais boss", taču precīzāku datu viņiem nav.

Vēl vairāk, tikko Izgaisa šaubas par Jaunas organizācijas realitāti, kad novērotāji pamanīja, ka tai pa pēdām seko Jauna grupa, ko viņi nosauca par “puertorikāņu mafiju". Pēc tam parādījās arī “melnā mafija", kaut gan izmainītajos sociālajos apstākļos “amerikāņu sapņa" īstenošana dzīvē vieglā ceļā pārstāja būt tikai nacionālo minoritāšu daļa. Kamēr šādi ceļi pastāv un dod jūtamus rezultātus, organizētā noziedzība paliks daļa no Amerikas sabiedrības sociāli ekonomiskās dzīves.

Gadu desmitiem ilgi miljoni miljonu dolāru tika noguldīti Šveices bankā un ieguldīti biznesā visā pasaulē. Gangsteri ietekmēja starptau tisko politiku, finansēja revolūcijas, ievēlēja senatorus un gubernatorus, varbūt arī prezidentus. Viņu bosi Ieņēma vadošas pozīcijas rūpniecībā un komercijā un turklāt tika uzskatīti par "kārtīgiem cilvēkiem" un “filantropiem".

Mietpilsonis nevar pateikt, kur beidzas legālā uzņēmējdarbība un sākas krāpšana. Īstenībā viņš vienkārši negrib to zināt.

Un tas acīmredzot ir lielākais organizētās noziedzības sasniegums.

Formāts 60x84/16. Tipogrāfijas papīrs.

6 iespiedloksnes. Metiens 8000 eks.

Pasūt. Nr. 798. Reģistrac. apliec. Nr. 2-0674. Iespiests Jelgava. Raiņa ielā 27, firma "Srub«".

Content

Mesiks Henks, et al Bandītisms un mafija

IEVADS

APSOLĪTĀ ZEME

LIELĀS IESPĒJAS

KAUSĒTAVA

LIELĀS MEDĪBAS

KAZINO LAIKMETS

STRPTAUTISKAIS SINDIKĀTS