Džonsons Adams

Bāreņu pavēlnieka dēls

Adams Džonsons

Bāreņu pavēlnieka dēls

atsauksmes

Izsmalcināts meistardarbs, kas aizved lasītāju piedzīvojumiem pilnā ceļojumā totalitārās Ziemeļkorejas dzīlēs un visdziļākajos cilvēka sirds nostūros.

Pulitzer Prize

Bāreņu pavēlnieka dēls ir aizraujošs literārais atklājums.

Episks vēstījums par jauna vīrieša ceļojumu cauri ledusaukstiem ūdeņiem, tumšiem tuneļiem un spokainiem spiegu kambariem visnoslēpumainākajā diktatūrā pasaulē -Ziemeļkorejā.

Daļēji spriedzes romāns, daļēji vēstījums par zaudētu nevainību, daļēji arī romantisks mīlas stāsts Bāreņu pavēlnieka dēls vienlaikus šerminoši un aizraujoši attēlo mūsu skatieniem slēpto pasauli, kurā plosās bads, korupcija un gadījuma rakstura agresija.

Ierasti patriotisko lietu kārtībā šķietami neiespējamos apstākļos uzplaukst biedriskums un pat draudzība Mīļotā Vadoņa visuredzošajam skatienam nozagti skaistuma un mīlestības mirkļi un ārkārtēja uzupurēšanās.

Ādams Džonsons 2013. gada 15. aprīlī saņēmis Pulicera prēmiju daiļliteratūrā un Vaitinga Rakstnieku balvu. Par šo grāmatu viņš saņēmis arī 2013. gada Deitonas Literāro'Miera balvu. Par gada grāmatu šo romānu atzinuši lielākie pasaules mediji.

Grāmata, kas spēj satricināt jebkura lasītāja komforta zonu. Un liek domāt.

Tā ir kā pasaka, kur nekas nenotiek pareizi. Salīdzināt to ar Orvela antiutopijām vai Alises piedzīvojumiem brīnumzemē nozīmē nepateikt neko, jo tā ir realitāte. Tāda realitāte, no kuras atvieglotās versijas mēs Šķīrāmies 1991. gadā. Baznīca biedē grēciniekus ar elli. Tā vien šķiet, tas ir tāpēc, ka tās dibinātāji neko nezināja par valsti, kura laiku skaita Čučhes ērā, bet Kristus vietu tur ieņēmis mī|otais vadonis Kims Irsens.

Arno Jundze, Neatkarīga Rīta-Avīze

Uzdrīkstēšanās pilns teicams darbs.

\ļjchiko Kakutuni, The A'ew Ytri TĒtcs

Aizraujoši! Izveicīgi savijot piedzīvojumus, sirreālu komēdiju un Kasablankas stila romantiku, šis romāns aizved lasītājus satricinoši ceļojumā cauri OrVela darbiem līdzīgai videi, kur rodamas apšaubāmas identitātes un bīstama Ēzopa valoda.

S,an Jose Mercury News

romānu ir vērts gaidīt ar sirds trīsām… Ādams Džonsons ir pārvērtis mūsu priekšstatus par kartona figūriņu Ziemeļkoreju īstā, aizraujošā, neaizmirstamā vidē.

The Washington Post

Lielisks darbs, iznācis pareizajā laikā.

The Wall Street Journal

Nodoms, nozīmīgums, mērķis romāna spēcīgās pirmās daļas kompozīcija ir šādu apzīmējumu pārpilna. Lasītājs tiek iesprostots šaurajā Čundo apziņas tunelī, kamēr pašu galveno varoni kā šaha figūru virza neredzamā valsts roka. Adams Džonsons, amerikāņu rakstnieks, kurš literārā materiāla meklējumos devās uz Ziemeļkoreju, izcili spējis uzburt gandrīz sirreālās ainas ar šīs valsts savdabībām pilsētas, kas, naktij tuvojoties, iegrimst pilnīgā tumsā, jo elektrības ģeneratori apklust līdz pat saullēktam, zālāji uz daudzdzīvokļu ēku jumtiem un kazas, kas ganās šajās augstajās pļavās. Ja kādam nelaimīgajam radījumam gadās pārkāpt šīs miniatūrās pasaulītes robežas un nokrist uz ielas, to gandrīz nekavējoties nozog izsalcis pilsonis.

Vjats Matsons, The NeivYorker

Bāreņu pavēlnieka dēls aizved partijas labo roku Čundo no dziļiem tuneļiem zem demarkācijas zonas līdz Phenjanas sabiedrības elites augstumiem, kopā ar viņu dodas cilvēku nolaupīšanas misijās ļapānā un diplomātiskajās vizītēs Teksasā, pavada viņu izmisīgajās alkās būt Ziemeļkorejas dižākās aktrises Sanas Munas cienīgam. Vienlaikus aizkustinošs mīlas stāsts un komisks meistardarbs, kas vēsta par Čundo sāpīgajiem, rūgtajiem sevis meklējumiem valstī, kur valda ērmota propaganda.

Adams Džonsons piedāvā ne tikai sirdi plosošu ieskatu nereālajā dzīvē uz ziemeļiem no 38. paralēles, bet art spīdošu pētījumu daiļliteratūras radīšanā un stāstījuma nozīmē. Romāns rakstīts dažādās personās to vēsta gan no pirmās personas, gan no Kima reproduktora, no kura nemitīgi lido melu straume, un autors šķietami apšauba pašu vēstījumu būtību, liekot manīt, ka rakstnieka iztēles auglis varētu būt zināmā mērā vienādojams ar Mīļotā Vadoņa nepatiesībam. Bet par šo jautājumu nevajadzētu satraukties -     šis ģeniālais romāns kliedē jebkuras šaubas par tādu mājienu nepieciešamību.

The Telegraph (London)

Pēdējo dažu mēnešu laikā Ziemeļkoreja ir sarīkojusi sirreālu basketbola diplomātijas ceļojumu Dettisam Rodmenam, piedraudējusi ar karu un rīkojusi svinības ar ziediem, raķetēm un mūziku. Taču pavisam nedaudziem ir kaut neliela nojausma, kāda šī izolētā valsts ir patiesībā.

Stenforda universitātes angļu valodas pasniedzējs Adams Džonsons ir pielicis ambiciozas pūles, lai atbildētu uz šo jautājumu savā romānā "Bāreņu ļmvēlnieka dēls", par kuru autoram pasniedza Pulicera prēmiju daiļliteratūrā. Daiļliteratūras mīļotāji varēja atviegloti nopūsties, jo pēc gada pārtraukuma šogad atkal tika pasniegta šī balva. Agrākos gados prēmiju saņēmuši Ernests Hemingvejs ("Sirmgalvis un jūra"), Džons Steinbeks ("Dusmu augļi") un Tonija Morisone ("Mīļotā).

Džonatans Dehārts, The Diplomat

Džonsons liek saviem varoņiem runāt sarunvalodā, lietojot amerikāņu slengu un izteicienus, tādēļ šo ambiciozo stāstu ir viegli lasīt un viegli baudīt. To sekmē arī sajūta, ka lasītājs atrodas sava darba meistara rokās. Šo pirmklasīgo daiļliteratūru radījis ārkārtīgi izcils rakstnieks. Tā ir pašapzinīga, pārdomāta grāmata ar plašu, mainīgu varoņu galeriju, kas apliecina šada patiešām lieliska romāna skaistumu.

Kolete Sensjē, LITRO MAGAZINE

Lielisks iznācis pareizajā laikā.

The Wall Street Journal

Atzīstams, sirdi plosošs darbs… Šis romāns ir to dažu izcilo romānu vidū, kuri kalpo arī humanitāriem mērķiem.

The New Republic

Iztēles triumfs. Augstākā atzīme!

Entertainment Weekly

Aizraujoša sāga par identitātes maiņu un neapspiežamu mīlu.

Vogue

STEFĀNIJAI

MANAI SAULEI, .MANAM MĒNESIM, MANAI ZVAIGZNEI UN PAVADONIM.

PILSOŅI, pulcējieties ap skaļruņiem, noklausieties svarīgos jaunumus! Kur vien atrodas skaļruņi virtuvē, kabinetā vai rūpnīcā -, uzgrieziet tos skaļāk.

Vietējās ziņas. Mūsu Mīļotais Vadonis Kims Cenirs redzams upmalā sniedzam padomus inženieriem, kā pareizi padziļināt Tedonas upes gultni. Kamēr Mīļotais Vadonis pamācīja bagara operatorus, debesīs virs viņa galvas negaidīti sadrūzmējās dūju bars, kas aizsedza sauli, dāvājot mūsu Godājamajam Karavadonim tik nepieciešamo ēnu šai tveicīgajā dienā. Tāpat nododam Phenjanas sabiedrības drošības ministra lūgumu ielāgot, ka baložu medību sezona gan rit pilnā sparā, tomēr lamatu auklas un cilpas jāizvieto tā, lai neciestu mūsu gados jaunākie biedri! Un, pilsoņi, neaizmirstiet aizliegums lūkoties debesis ar teleskopiem joprojām ir spēkā.

Vēlāk ziņu izlaidumā mēs atklāsim šā mēneša kulinārijas konkursa labāko recepti. No simtiem konkursā iesniegto recepšu tikai viena vienīga ķirbju mizu zupas recepte var tikt atzīta par uzvarētāju. Taču vispirms esam spiesti vēstīt nopietnus, nepatīkamus jaunumus no Austrumu jūras amerikāņu agresori pastrādājuši kārtējo kara kurināšanas ļaundarību, aizturot un izlaupot Ziemeļkorejas zvejas kuģi. Jeņķi kārtējo reizi ielauzušies Korejas ūdeņos un piesavinājušies suverēnas valsts kuģa pārvadātu kravu, kamēr paši nerimstoši apsūdz mūs visādās nelietībās, sākot ar bandītismu un cilvēku nolaupīšanu, beidzot ar nežēlīgu izturēšanos pret

haizivīm. Pirmkārt, jūras pirāti ir paši amerikāņi un to marionetes. Otrkārt, vai atminaties, ka nesen amerikāņu sieviete kuģoja pāri puspasaulei airu laivā, lai pārbēgtu uz mūsu dižās nācijas valsti, strādnieku paradīzi, kur pilsoņiem netrūkst nenieka? Tas vien jau ir pietiekams pierādījums, ka šīs pastāvīgās apsūdzības cilvēku nolaupīšanā ir absurdas.

Un nežēlīga izturēšanās pret haizivīm? Šādu pārmetumu nedrīkst atstāt bez ieverlbas. Haizivis, mūsu zvejnieku draugi, jau izsenis biedrojušās ar Korejas tautu. Vai tad tūkstoš pieci simti deviņdesmit otrajā gadā haizivis nepiegādāja zivis, pabarojot admirāļa Ji jūrniekus Okpho ostas aplenkuma laikā? Vai haizivis nav izstrādājušas sevi vielas, kas nomāc vēzi, lai palīdzētu saviem draugiem cilvēkiem dzīvot ilgāku un veselīgāku mūžu? Vai gan mūsu pašu komandieris Ga, Zelta jostas īpašnieks, neiestiprinās ar nomierinošu haizivs spuru zupu pirms ikkatra triumfālā tekvondo mača? Un, pilsoņi, vai tad jus paši savām acīm neredzējāt filmu ar nosaukumu "Īsta tautas meita" tepat, Moranbonas teātrī Phenjanā? Tad jūs visādā ziņā atminaties ainu, kurā mūsu Tautas aktrise Sana Muna, pūloties novērst amerikāņu zaglīgo uzbrukumu, iekrīt Inčhonas līča ūdeņos. Mūs visus sagrāba bailes, redzot, kā haizivis met lokus ap sievieti, kas bezpalīdzīgi šūpojas viļņos. Bet vai haizivis nepazina korejiešiem piedienīgo Sanas Munas pieticību? Vai tās nesajuta viņas dzīslās plūstam karstās patriotiskās asinis un nepacēla viņu uz savām spurām, lai nogādātu krastā, kur Sana Muna no jauna varēja mesties trakojošā cīņā, atvairot imperiālistu iebrukumu?

Šie darbi vien, pilsoņi, jums skaidri vēsta Phenjanā klīstošās baumas, ka komandieris Ga un Sana Muna nav ar visu sirdi un dvēseli iemīlējušies viens otrā, ir nepamatoti meli! Tikpat nepamatoti kā svešu varu pastrādātā mūsu nevainīgo zvejas kuģu ieņemšana, tikpat nepamatoti kā neiedomājamās apsūdzības cilvēku nolaupīšanā, kuras mūsu virzienā raida japāņi. Vai japāņi domā, ka mēs esam aizmirsuši, ka viņi paši reiz paverdzināja mūsu vīrus un sievas padarīja par savām meitenēm mierinājumam? Nepamatoti domāt, ka ir

kāda sieviete, kas var mīlēt savu vīru vairāk, nekā Sana Muna mīl savu laulāto draugu. Vai tad jūs, pilsoņi, neredzējāt, kā Sana Muna, vaigiem tvīkstot pieticībā un mīlestībā, apliek savam jaunajam vīram Zelta jostu? Vai tad jūs nepulcējāties Kima Irsena laukumā, lai skatītu to paši savām acīm?

Kam jūs ticēsiet, pilsoņi? Baumām un meliem? Vai paši savām acīm?

Bet atgriezīsimies pie mūsu turpmākajiem raidījumiem. Jums būs iespēja kārtējo reizi noklausīties Kima Irsena slaveno runu, kas teikta Čučhes septiņdesmit pirmā gada piecpadsmitajā aprīlī1 , un sagādes ministra biedra Buka uzrunu sabiedrībai par to, kā pagarināt mazo fluorescējošo spuldžu mūžu. Bet vispirms, pilsoņi, jums īpašs baudījums mēs ar prieku ziņojam, ka Phenjanā ir jauna operdziedātāja. Mīļotais Vadonis viņu nodēvējis par Jauko Viešņu. Un tagad varēsiet noklausīties viņu dziedam jūsu patriotiskajam priekam ārijas no operas "Asiņu jūra". Atgriezieties pie savām virpām un vinilona stellēm, pilsoņi, un izpildiet plānu dubultā, kamēr klausieties Jauko Viešņu izdziedam vēsti par visdiženāko valsti pasaulē Korejas Tautas Demokrātisko Republiku!

PIRMĀ DAĻA ČUNDO BIOGRĀFIJA

.

1.NODAĻA

Čundo māte bija dziedātāja. Neko citu Čundo tēvs Bāreņu saimnieks par viņu nestāstīja. Savā mazajā istabiņā "Ilgajās rītdienas" Bāreņu saimnieks glabāja kādas sievietes fotogrāfiju. Itin piemīlīga sieviete lielas, ieslīpas acis, pavērtas lūpas. Tā kā skaistākās lauku sievietes tiek nogādātas uz Phenjanu, šāds liktenis noteikti piemeklējis arī viņa māti. To visskaidrāk apliecināja pats Bāreņu saimnieks. Vakaros viņš dzēra, un bāreņi barakās dzirdēja viņu raudam un gaužamies, pusbalsī žēlojoties sievietei fotogrāfijā. Tikai Čundo bija ļauts mierināt viņu sirdssāpēs un beigās izņemt pudeli vīrietim no rokām.

Būdams vecākais zēns "Ilgajās rītdienās", Čundo veica vairākus pienākumus sadalīja ēdiena devas, ierādīja guļvietas, pārdēvēja zēnus, izvēloties kādu no simt četrpadsmit Revolūcijas Lielo Mocekļu vārdiem. Tomēr Bāreņu saimnieks uzmanīgi raudzījās, lai viņa dēlam vienīgajam puisēnam "Ilgajās rītdienās", kurš nebija bārenis, netiktu izrādīta sevišķa labvēlība. Ja trušu būris izrādījās neiztīrīts, tieši Čundo, tajā ieslēgts, pavadīja nakti. Kad zēni pieslapināja gultas, tieši viņam bija uzdots atskaldīt ledū sasalušos mīzalus no grīdas. Čundo neplātījās citiem zēniem, ka ir Bāreņu saimnieka dēls, nevis kāds bērns, kuru vecāki pametuši tc pa ceļam uz DeviņiDivdesmit septiņi nometni2 . Ja kāds gribēja to izskaitļot, tas nebija īpaši grūti. Čundo šeit bija uzturējies pirms visiem pārējiem, un viņu neviens nebija adoptējis tāpēc, ka tēvs nemūžam nešķirtos no sava vienīgā dēla. Turklāt pēc tam, kad sieva tika nolaupīta un aizvesta uz Phenjanu, tēvs bija rīkojies saprātīgi, izvēlēdamies amatu, kas ļāva gan nopelnīt iztiku, gan pieskatīt dēlu.

Visdrošākais pierādījums tam, ka fotoattēlā redzamā sieviete patiesi ir Čundo māte, bija Bāreņu saimnieka paradums uzkraut dēlam visdažādākos sodus. Tas varēja nozīmēt vienīgi to, ka Čundo sejas vaibstos Bāreņu saimnieks saskata attēla redzamo sievieti un tas ik dienu no jauna uzjunda nemitīgās zaudējuma sāpes. Tikai šādu dvēselisku sāpju mocīts, tēvs spētu atņemt dēlam apavus ziemas laikā. Tikai īstais tēvs, paša miesa un kauls, spētu apdedzināt sava dēla ādu ar karstu ogļu lāpstu.

Laiku pa laikam dažus zēnus savāca darbiem kādā rūpnīcā, un pavasaros uzradās vīrieši ar ķīniešu akcentu un aizveda līdzi citus. Bet citkārt zēnus uz vienu dienu varēja dabūt ikviens, kurš apņēmās tos pabarot un sagādāja Bāreņu saimniekam pudeli. Vasarā viņi pildīja maisus ar smiltīm, ziemā ar metāla stieņiem nodauzīja ledus plātnes no dokiem. Apstrādes cehos viņi ppr bļodiņu aukstas dārzeņu zupas lāpstoja eļļainas metāla skaidu spirāles, kas krita no virpām. Dzelzceļa depo baroja vislabāk izsniedza asu liellopu gaļas zupu. Reiz, tirot preču vagonus, viņi no grīdas sakasīja šālim līdzīgu pulveri. Sākuši svīst, viņi vērtās sarkani gan rokas, gan sejas, gan zobi. Vilciena vagonos bija vestas ķimikālijas krāsu fabrikai. Nedēļām ilgi zēni staigāja sarkani.

Un tad Čučhes astoņdesmit piektajā gada sākās plūdi. Trīs nedēļas gāza lietus, taču pa skaļruņiem neko nestāstīja par izpostītiem terašveida tīrumiem, pārrautiem dambjiem un ciematiem, kas sagāzti cits uz cita. Armija visiem spēkiem pūlējās paglābt Sungli 58 rūpnīcu no ūdens, kas cēlās aizvien augstāk, tāpēc "Ilgo rītdienu" zēniem izsniedza virves un ķekšus ar gariem kātiem, lai tie pūlētos izvilkt slīkstošos cilvēkus no Čhondžinas upes, pirms straume nelaimīgos ienes ostas ūdeņos. Ūdenī virpuļiem griezās koku stumbri, degvielas tvertnes un atejas mucas. Turpat valstījās traktora riepa, Padomju Savienībā ražots ledusskapis. Varēja dzirdēt dobjus būkšķus, straumē gar upes gultni pārvietojoties preču vagoniem. Zēniem garām ātri slīdēja karaspēka autotransporta brezenta pārklājs, pie kura, cieši pieķērusies, turējās un palīgā sauca vesela ģimene. No ūdens iznira jauna sieviete, plati pavērusi muti mēma saucienā, un bārenis, vārdā Bosons, aizķeksēja slīkstošo aiz rokas un nekavējoties tika ierauts straumē. Kad vārgais, trauslais Bosons ieradās bāreņu patversmē, atklājās, ka viņš nedzird, tālab Čundo piešķīra viņam vārdu Uns Bosons tā sauca Revolūcijas Trīsdesmit Septīto Mocekli, kurš, kā zināms, aizbāza ausis ar dubļiem, lai, dodoties uzbrukumā japāņiem, nedzirdētu spindzam lodes.

Saukdami "Boson! Boson!", zēni traucās pa upmalu, skrēja gar upes posmu, kurā vajadzētu atrasties Bosonam. Viņi padrāzās garām metalurģiskās fabrikas “Apvienošanās" drenāžas caurulēm, skrēja gar Rjonsonas dūņainajiem krastiem, taču Bosons tā arī vairs netika redzēts. Zēni apstājās pie ostas. Tās tumšie ūdeņi bija kā nosēti līķiem, tūkstošiem miroņu valstījās viļņu varā, atgādinot ķepīgas prosas biezputras burbuļus, kas ceļas un krīt, kad panna uzsilst.

Tobrīd viņi vēl nezināja, ka sāksies bads. Vispirms pazuda elektrība, tad apstājās vilcienu satiksme. Kad pārstāja kaukt pat rūpnīcu trieciendarba svilpes, Čundo saprata, ka pienākuši grūti laiki. Kādudien zvejas kuģi izgāja jūrā un neatgriezās. Ziemai iestājoties, daudziem apsala un nomelnēja pirksti, veci ļaudis iegrima miegā. Tie bija vien pirmie mēneši, vēl bija ilgi jāgaida, līdz cilvēki sāka grauzt mizas. Skaļruņi dēvēja badu par "Grūto gājienu", taču ši balss nāca no Phenjanas. Čundo neatminējās nevienu Čhondžinas apkaimē to tā saucam. Tam, kas notika ar viņiem, nebija vajadzīgs nosaukums; tas atradās visur, ikreiz nograužot un norijot nagu, ikreiz paceļot plakstiņu, ikreiz ejot uz ateju un pūloties izspiest no sevis zāģu skaidu bumbiņas. Kad izdzisa pēdējā cerība, Bāreņu saimnieks izkurināja malkā gultiņas, un pēdējo nakti zēni pārlaida, saspiedušies tumsā ap gailošu krāsniņu. No rīta viņš apstadināja uz ceļa padomju ZIL, armijas

kravas automašīnu, kuru melnā brezenta kravas kastes pārsega dēj saukaja par "kraukli". Palicis vairs bija tikai ducis zēnu, tieši tik, cik satilpa "kraukļa" kravas kastē. Visi bāreņi agrāk vai vēlāk nonāk armijā. Un tieši tā Čundo četrpadsmit gadu vecumā kļuva par tuneļa karavīru, kas apmācīts karot tur, kur neiespīd gaisma.

Tieši tur pēc astoņiem gadiem viņu atrada virsnieks So. Vecais vīrs pats nokāpa pazemē, lai apskatītu Čundo, kurš kopā ar savu vienību bija visu nakti strādājis tunelī, kas stiepās desmit kilometru zem demarkācijas zonas, gandrīz līdz Seulas piepilsētai. Iznākdami no tuneļa, vīri allaž soļoja atmuguriski, lai acis pamazām pierastu pie gaismas, un tā viņš gandrīz uzskrēja virsū virsniekam So, kura platie pleci un krūšukurvis liecināja, ka vīrietis pilngadību sasniedzis labos laikos, vēl pirms Čholimas kustības.3

-    Vai tu esi Paks Čundo? viņš jautāja.

Čundo pagriezās pret nācēju. Vīrieša galvu ar īsi apcirptajiem matiem gluži kā nimbs iekāva gaismas aplis. Sejas āda bija tumšāka nekā citur uz galvas vai ap zodu radās iespaids, ka vīrietis nupat noskuvis bārdu un biezus, pinkainus matus.

- Esmu gan, Čundo atteica.

-     Tas ir Mocekļa vārds, virsnieks So sacīja. Vai šī ir bāreņu vienība?

Čundo palocīja galvu.

-    Ir, viņš apstiprināja. Tomēr es neesmu bārenis.

Virsnieka So skatiens krita uz sarkano tekvondo žetonu

Čundo pie krūtīm.

-   Ar to ir gana, noteica virsnieks So un pasvieda viņam maisiņu.

Tajā atradās zili džinsi, dzeltens polo krekls un kurpes ar uzrakstu Nike. Čundo tādas atcerējās redzējis pirms daudziem gadiem, kad bāreņus izmantoja, lai sveiktu ar prāmjiem atbraukušos korejiešus, kurus no Japānas bija atvilinājuši solījumi sagādāt darbu partijā un dzīvokļus Phenjanā. Bāreņi stāvēja krastā ar apsveikuma plakātiem un skandēja partijas dziesmas, lai vedinātu korejiešu izcelsmes japāņus

nokāpt pa trapu par spīti baismajam Čhondžinas upes stāvoklim un "kraukļiem", kas turpat stāvēja gatavībā atbraucējus aizgādāt uz kvanliso darba nometnēm. Šķita, ka tikai vakar viņš skatījis tos skaistos zēnus ar jaunajām sporta kurpēm kājās beidzot pārrodamies mājās.

Čundo izņēma un pacēla dzelteno kreklu. Ko lai es ar to iesāku? viņš taujāja.

-    Tas ir tavs jaunais formastērps, virsnieks So paskaidroja. Tu taču neciet no jūrasslimības, vai ne?

Nē, necieta vis. Ar vilcienu viņi devās uz Čholhvanas ostas pilsētu austrumos, kur virsnieks So rekvizēja zvejas kuģīti. Tā apkalpe, militāristu izbiedēta, visu ceļu pāri jūrai uz Japānas krastiem nenoņema pie krūtīm piespraustās nozīmītes ar Kima Irsena attēlu. Ceļā Čundo redzēja zivtiņas ar spārniem un piedzīvoja tik biezu rīta miglu, ka vardi nenāca pār lūpām. Te neauroja skaļruņi visu cauru dienu, un visiem zvejniekiem uz krūtīm bija ietetovēti viņu sievu portreti. Viņš pat nebija iedomājies, cik neparedzami spēj uzvesties jūra, grozīdamās un zvārodamās gan tā, gan šā, taču arī ar to varēja sarast. Vējš takelāžā šķita čalojam ar viļņiem, kas sitās pret kuģa korpusu, un, atlaidies uz stūres mājas jumta zem nakts zvaigznēm, Čundo sprieda, ka šai vietā cilvēks var aizvērt acis un atvilkt elpu.

Virsnieks So bija paņēmis līdzi tulku, vārdā Džils. Tas uz klāja lasīja japāņu romānus, uzlicis austiņas, kas bija savienotas ar nelielu kasešu atskaņotāju. Čundo tikai vienreiz mēģināja uzrunāt Džilu pienāca klāt vaicāt, ko viņš klausās. Taču, iekams Čundo paguva atvērt muti, Džils apturēja ierakstu un izrunāja vienu vārdu:

-    Opera.

Viņiem paredzēts uzņemt uz kuģa klāja kādu cilvēku jūras krastā un pārvest mājās. Tas bija viss, ko virsnieks So pastāstīja par brauciena mērķi.

Otrajā dienā, tumsai iestājoties, tālumā parādījās pilsētas uguntiņas, un kapteinis atteicās braukt tuvāk.

-    Te ir Japāna, viņš paziņoja. Man nav šo ūdeņu kartes.

-     Tu brauksi tik tuvu, cik es likšu, virsnieks So norādīja.

Kuģītis virzījās uz krasta pusi, un viens zvejnieks pa ceļam iztaustīja jūras dibenu.

Čundo saģērbās un savilka siksnu ciešāk, lai stīvā džinsa auduma bikses nekristu nost.

-    Vai šis drēbes piederēja jūsu pēdējam nolaupīšanas upurim? Čundo jautāja.

-     Es jau gadiem neesmu nevienu nolaupījis, virsnieks So atteica. Čundo juta sejas muskuļus saspringstam, un augumu caurstrāvoja bailes. Nomierinies! virsnieks So pavēlēja. Es to esmu darījis simtiem reižu.

-    Patiesi?

-    Precīzāk, divdesmit septiņas reizes.

Virsnieks So bija licis paņemt līdzi nelielu laiviņu, un tagad krasta tuvuma viņš norīkoja zvejniekus to nolaist. Rietumos virs Ziemeļkorejas rietēja saule, gaiss pamazām atdzisa, ari vējš mainījās. Laiviņa bija šaura Čundo sprieda, ka tajā tik tikko pietiks vietas vienam cilvēkam, kur nu vēl trim un nolaupītajam, kas noteikti pretosies. Apbruņojies ar binokli un termosu, virsnieks So nokāpa laiviņā. Džils sekoja. Čundo ieņēma vietu līdzās Džilam; melnais ūdens skalojās pāri malām, un viņa kurpes uzreiz izmirka. Viņš prātoja, vai atklāt pārējiem savu neprasmi peldēt.

Džils raudzīja iemācīt Čundo dažas frāzes japāniski. "Labvakar Konban iva." "Atvainojiet, es esmu apmaldījies Chotto sumimasen, michi ni mayoimashita." "Vai jūs varētu palīdzēt atrast manu kaķi? Watashi no neko ga maigo ni narimashita?"

Virsnieks So pavērsa laivu uz krasta pusi un no piekaramā motora, izmocīta PSRS ražota Vpresna, spieda ārā pēdējo sulu. Laiva pagriezās uz ziemeļiem un traucās gar krastu vilnim paceļoties, laivas priekšgals pavērsās uz krasta pusi, bet jau atkal pagriezās uz atklāto jūru, tiklīdz vilnis slīdēja lejup.

Džils izņēma binokli, taču nevēroja krastmalu, bet nopētīja augstās ēkas un pilsētas centra neona gaismu atdzīvošanos.

-    Es jums saku, Džils noteica, šeit "Grūtais gājiens" nav pieredzēts.

Čundo un virsnieks So pārmija skatienu.

-    Pasaki viņam vēlreiz, kā japāniski ir "Kā klājas?" virsnieks So lika Džilam.

-    Ogenki desu ka, Džils teica.

-    Ogenki desu ka, Čundo atkārtoja. Ogenki desu ka.

-    Izrunā to, it kā teiktu: "Kā klājas, mans tautieti un pilsoni?" Ogenki desu ka, virsnieks So norādīja. Nevis tā, it kā teiktu: "Kā klājas, es tevi tūlīt izcelšu no šīs krastmalas!"

-    Jūs to saucat par izcelšanu? Čundo vaicāja.

-    Tā mēs to saucām senos laikos. So māksloti pasmaidīja. Saki to laipnā balsī.

-    Kādēļ jūs nesūtāt Džilu? Čundo tincināja. Viņš taču prot japāņu valodu.

Virsnieks So atkal pievērsās ūdenim. Tu zini, kādēļ tu te esi.

-    Kāpēc viņš te ir? Džils jautāja.

-    Tāpēc, ka viņš prot kauties tumsā, virsnieks So paskaidroja.

Džils pagriezās pret Čundo. Tāds ir tavs amats? Tā ir tava karjera? viņš gribēja zināt.

-    Es vadīju iebrukuma vienību, Čundo skaidroja. Lielākoties nācās skriet tumsā. Bet gadījās arī cīnīties.

-    Un es biju domājis, ka mans arods ir pretīgs.

-    Ar ko tu nodarbojies? Čundo painteresējās.

-   Pirms iestājos valodu skolā? Ar kājnieku minām, Džils teica.

-    Kādā ziņā? Tu biji atminētājs?

-    Būtu jau labi, Džils attrauca.

Pietuvojušies pārsimt metru attālumā no krasta, viņi virzījās gar Kagosimas prefektūras jūras malu. Jo tumšāks kļuva, jo skaidrāk Čundo saskatīja pilsētas atspulgu ik vilnī, kas tos valstīja.

Džils pacēla roku.

-    Tur! viņš norādīja. Krastā kāds ir! Sieviete.

Virsnieks samazināja ātrumu un paņēma lauka binokli.

Turēdams to stingri, viņš noregulēja lēcas, un spurainās, sirmās uzacis te pacēlās, te nolaidās, kamēr viņš noregulēja asumu.

-    Nē, viņš sacīja, atdodams binokli Džilam. Ieskaties ciešāk. Tur ir divas sievietes. Viņas kopā pastaigājas.

-    Es sapratu, ka jums vajadzīgs vīrietis, Čundo sacīja.

-    Nav svarīgi, vecis atteica. Galvenais, lai cilvēks ir viens pats.

-    Vai tad mēs drīkstam pagrābt jebkuru, kas pagadās?

Virsnieks So neatbildēja. Kādu brīdi klusumu pārtrauca

vienīgi motora rūkoņa. Un tad virsnieks So sāka stāstīt:

-     Manā laikā ar to nodarbojās vesela divīzija, kam bija savs atsevišķs budžets. Vienībai piešķīra kuteri, šauteni, kas raidīja iemidzinošas lodes. Mēs novērojām, iefiltrējāmies, izvēlējāmies upurus. Mēs neizcēlām ģimeņu locekjus un nekad neņēmām bērnus. Es pensijā aizgāju ar nevainojamu pagātni. Un paskat tik uz mani! Es laikam esmu vienīgais, kurš vēl palicis. Jādomā, ka nevarēja atrast nevienu citu, kurš vēl atceras šo nodarbi.

Džils tobrīd visu vērību veltīja liedagam. Lai ari viņš noslaucīja binokļa lēcas, bija jau pārāk tumšs. Pēc tam viņš pasniedza binokli Čundo.

-    Ko tu tur saskati? viņš jautāja.

Pielicis pie acīm binokli, Čundo ar pūlēm izšķīra vīrieša stāvu ejam gar jūras malu turpat pie ūdens. Nudien, tas drīzāk bija gaišāks plankums uz tumša fona. Tad uzmanību piesaistīja kustība pa liedagu pretī vīrietim brāzās dzīvnieks. Visticamāk, suns, taču liels kā vilks. Vīrietis pabiedēja suni, un tas aiztraucās prom.

Čundo pagriezās pret virsnieku So.

-    Tur ir vīrietis. Kopā ar suni.

Virsnieks So izslējās taisnāk un uzlika roku uz piekaramā dzinēja. Vai neviena cita cilvēka tuvumā nav? Tā kā Čundo papurināja galvu, virsnieks turpināja: Vai suns ir akita?

Čundo nezināja suņu šķirnes. Agrāk bāreņi reizi nedēļa tīrīja vietējo suņu fermu. Suņi bija netīri dzīvnieki, kas, sagaidījuši pirmo izdevību, uzklupa cilvēkam. Varēja redzēt,

kā viņi brukuši virsū aploka stabiem, ar ilkņiem grauzušies kokā. Neko citu Čundo par suņiem nevajadzēja zināt.

Ierunājās virsnieks So:

-    Galvenais, lai tā radība vēcina asti. Ne par ko citu tev nav jāraizējas.

Džils piebilda:

-    Japāņi iemāca suņiem vienkāršus trikus. Saki sunim: "Jauks sunītis! Sēdies! Yoslii yoshi. Osuivari kaumii desu ne!"

-    Vai tu rimsies ar savu japāņu valodu? Čundo sapīka.

Gribējās taujāt, vai ir kāds plāns, taču virsnieks So gluži

vienkārši pagrieza laivu pret krastu. Phanmundžomā Čundo komandēja savu tuneļa vienību, tālab viņam pienācās spirtotā deva un sievietes apmeklējums reizi nedēļā. Pēc trim dienām viņam bija jāpiedalās Korejas Tautas armijas tekvondo turnīra ceturtdaļfinālā.

Čundo vienība reizi mēnesī pārstaigāja visus tuneļus zem demarkācijas zonas un strādāja bez apgaismojuma, un tas nozīmēja rikšot kilometriem tālu piķa melnā tumsā, ieslēdzot sarkanos lukturīšus vienīgi tuneļa galā, kur jāpārbauda izvietotās lamatu trosītes un aizslēgumi. Viņi izturējās tik piesardzīgi, it kā kuru katru bridi varētu saskrieties ar dienvidkorejiešiem, un cauru gadu izņemot lietus sezonu, kad tuneļus klāja pārāk bieza dubļu kārta, viņi katru dienu trenējās tuvcīņā bez apgaismojuma. Runāja, ka Dienvidkorejas kareivjiem ir infrasarkano staru un amerikāņu ražojuma nakts redzamības brilles. Čundo puišu vienīgais ierocis bija tumsa.

Kad viļņi kļuva augstāki un Čundo spēji pārņēma panika, viņš pagriezās pret Džilu.

-    Kāda nodarbošanās var būt sliktāka par kājnieku mīnu deaktivizēšanu?

-    To kartēšana, Džils ateica.

-    Kā? Ar detektoru?

-     Metāla detektori šajā gadījumā ir bezspēcīgi, Džils stāstīja. Mūsdienās amerikāņi izmanto plastmasas mīnas. Liekot lietā psiholoģijas zināšanas un zemes īpatnības, mēs izstrādājam mīnu iespējamo atrašanās vietu karti. Mēs pie

ņemam, ka vietā, kur taka vai koka sakne spiež likt soli, ir ierakta mina, un to apzīmējam. Visu dienu pavadījuši mīnu laukā, ik uz soļa riskējam ar dzīvību… un kāda jēga? Pienāk rīts, mīnas vēl joprojām ir ieraktas zemē, ienaidnieks vēl ir turpat.

Tagad Čundo zināja, kam ir tikusi vissliktākā nodarbe: tuneļa izlūkiem, divpadsmit vīru apkalpei zemūdenē, atminētājiem, bioķīmisko ieroču darbiniekiem. Piepeši viņš redzēja Džilu citā gaismā.

-    Tātad tu esi bārenis? viņš pavaicāja.

Džils ļoti izbrīnījās. Nebūt ne. Un tu?

-    Nē, neesmu, Čundo atteica.

Čundo vienībā bija tikai bāreņi, lai gan paša Čundo gadījumā tika pieļauta kļūda. Tautas armijas kartē bija ierakstīta adrese "Ilgās rītdienas", un tas izšķīra viņa turpmākās gaitas. Šādu kļūdu acīmredzot neviens Korejā nevarēja vērst par labu, un tagad tāds bija viņa liktenis. Gandrīz visu dzīvi viņš bija pavadījis starp bāreņiem, saprata viņu īpašo stāvokli, tādēļ nenīda tos kā daudzi citi. Tikai viņš nebija bārenis.

-    Un tagad tu esi tulks? Čundo jautāja.

-    Pēc ilga dienesta mīnu laukos pienākas apbalvojums, Džils paskaidroja. Aizsūta uz kādu siltāku vietiņu, piemēram, uz valodu skolu.

Virsnieks So īsi, rūgti iesmējās.

Viļņu baltās galotnes jau šļācās laivā.

-    Visdraņķīgākais ir tas, ka, ejot pa ielu, es pieķeru sevi nodomājam: "Lūk, šeit es ieraktu kājnieku mīnu," Džils turpināja. Citkārt es manu, ka izvairos likt kāju kādā noteiktā vietā, piemēram, uz durvju sliekšņa vai pie tualetes. Es pat parkā baidos pastaigāties.

-    Parkā? Čundo pārvaicāja. Viņš ne reizi nebija redzējis parku.

-    Pietiks pļāpāt! virsnieks So abus aprāva. Laiks iegūt valodu skolai jaunu japāņu mēles skolotāju.

Viņš samazināja ātrumu, viļņu šalkoņa pieņēmās spēkā, un laiviņa pagriezās sāniski pret krastu.

Varēja redzēt vīrieša apveidu liedagā viņš vēroja atbraucējus, kuri bezpalīdzīgi šūpojās viļņos tikai divdesmit metru attālumā no krasta. Juzdams, ka laiviņa draud apgāzties, Čundo ielēca jūrā, lai to nostabilizētu. Lai gan te ūdens sniedzās vien līdz viduklim, viņš smagi iegāzās viļņos. Banga vēla viņu pa smilšaino jūras dibenu, līdz viņš kāsēdams izslējās no ūdens.

Vīrietis liedagā nebilda ne vārda. Kad Čundo izbrida krastā, gandrīz bija iestājusies tumsa.

Dziļi ieelpojis, Čundo notrausa ūdeni no samirkušajiem matiem.

-    Konban iva, viņš uzrunāja svešo. Odenki kesu da.

-    Ogenki desu ka, uzsauca Džils, laivā sēdēdams.

-    Desu ka, Čundo atkārtoja.

Pieļepatoja suns ar dzeltenu bumbiņu zobos.

Mirkli vīrietis stāvēja kā sastindzis, tomēr pēc brīža soli atkāpās.

-    Ķer ciet! virsnieks uzbļāva.

Vīrietis metās prom, un Čundo slapjajos džinsos un smiltīm aplipušajos apavos skrēja pakaļ. Lielais baltais suns aizrautīgi lēkāja apkārt. Tumsā gandrīz nesaskatāms, japānis skrēja gar jūras malu, un par viņa pārvietošanos liecināja vienīgi suns, kurš lēkšoja te vienā, te otrā pusē. Čundo pielika visus spēkus un koncentrējās vienīgi uz sirds ritmu, pukstiem sabalsojoties ar pēdu plīkšķiem smiltīs. Tad viņš aizvēra acis. Tuneļos Čundo bija attīstījis spēju nojaust tuvumā esošos, taču neredzamos biedrus nonākot sasniedzamā attālumā, varēja noteikt viņu atrašanās vietu. Tēvs, Bāreņu saimnieks, allaž bija mēģinājis radīt iespaidu, ka zēna māte ir mirusi, taču tā nebija taisnība viņa bija sveika un vesela, vienīgi nesasniedzama. Un, lai arī par Bāreņu saimnieka turpmāko dzīvi viņam nebija nekādu ziņu, Čundo juta, ka tēva šai pasaulē vairs nav. Spēja apgūt cīņu tumsā bija līdzīga pretinieks bija jāuztver, jāsajūt, un nedrīkstēja likt lietā iztēli. Tā aizpilda tumsu prātā ar tēliem, kuriem nav nekāda sakara ar īsto tumsu visapkārt.

Tālumā atskanēja būkšķis kāds bija nostiepies smiltīs vi

sā garumā. Šādu skaņu Čundo bija dzirdējis tūkstošiem reižu. Čundo piesteidzās pie vīrieša, kurš tobrīd slējās kājas, un viņa smiltīm aplipusī seja bija bāla kā spokam. Abi elsa un pūta, un baltie elpas garaiņi tumsā saplūda kopā.

Patiesībā Čundo turnīros īpaši labi neveicās. Cīnoties tumsā, precīzs trāpījums vienīgi pavēsta pretiniekam tavu atrašanās vietu. Tumsā nācās sist no visa spēka, it kā cērtot cauri cilvēkam plašiem vēzieniem no sāniem vai spērieniem ar pagriezienu. Šādiem paņēmieniem bija nepieciešams plašums, un tie bija domāti, lai pretinieku notriektu zemē. Turpretim turnīros pretinieki šādus gājienus viegli paredzēja un gluži vienkārši pakāpās malā. Bet kā nakti juras krastā rīkotos bēgošs pretinieks? Čundo ar pagriezienu izdarīja spērienu vīrietim pa deniņiem, un svešinieks nogāzās smiltīs.

Suns turpināja enerģiski draiskoties, aizrautības vai izmisuma pilns. Tas pakārpija smiltis blakus bezsamaņā nokritušajam saimniekam un nometa bumbiņu. Čundo gribēja bumbiņu aizmest, taču neuzdrošinājās tuvoties dzīvnieka zobiem. Piepeši Čundo aptvēra, ka suns vairs nevēcina asti. Tumsā kaut kas nozibsnija tās izrādījās pakritušā brilles. Kad viņš uzlika tās uz acīm, izplūdušie punktiņi virs kāpām pārvērtās par skaidri saskatāmiem apgaismotiem māju logiem. Japāņi dzīvoja nevis milzīgos daudzdzīvokļu namos, bet mazākās barakās, kur pietiktu vietas vien dažiem iemītniekiem.

Ielicis brilles kabatā, Čundo saņēma vīrieti aiz potītēm un sāka vilkt aiz sevis. Suns ierūcās un vairākkārt īsi, kareivīgi ierejās. Pār plecu Čundo redzēja, ka dzīvnieks rūc vīrietim sejā un ar nagiem paskrāpē tā vaigus un pieri. Čundo nolieca galvu un turpināja vilkt. Pirmā diena tunelī nebija grūta, taču, otrajā dienā pamostoties, pārejot no sapņa tumsas īstajā, ir noteikti jāatver acis. Turot tās ciet, prāts rādīs dažādus mežonīgus tēlus, piemēram, suni, kas uzbrūk no aizmugures. Taču, atverot acis, nākas sastapties ar paša eksistences nebūtiskumu.

Beidzot tumsā sameklējis laivu, Čundo ļāva ļenganajam ķermenim nokrist uz tās alumīnija šķērselementiem. Virie-

tis pavēra plakstus, pārgrieza acis, taču acīmredzami neaptvēra notiekošo.

-    Kāpēc tu apstrādāji šim seju? Džils jautāja.

-    Kur tu pats biji? Čundo atcirta. Tas puisis bija smags,

-    Es esmu tikai tulks, Džils atgādināja.

Virsnieks So papliķēja Čundo pa muguru. Nav slikti, zinot, ka esi bārenis, viņš uzslavēja.

Čundo apcirtās pret viņu.

-              Nolādēts, es neesmu nekāds bārenis! viņš noskaldīja.

-     Un kas jūs tāds butu? Apgalvojāt, ka esot to darījis simtiem reižu. Mēs izbraucām bez jebkāda plāna, es devos krastā un nogāzu pirmo, kas pagadījās. Jūs pat neizkāpāt no laivas.

-    Man bija jāredz, uz ko esi spējīgs, virsnieks So atteica. Nākamreiz darbosimies ar prātu.

-    Nekādas nākamās reizes nebūs, Čundo nepiekāpās.

Džils un Čundo pagrieza laivu pret viļņiem, un abus vīrus apšļāca ūdens, kamēr virsnieks So centās iedarbinat motoru. Kad visi četri laivā devās atklātā jura, virsnieks So ierunājās:

-    Klau, ar laiku kļūs vieglāk. Tikai nedomā par to. Es tev samelsu, teikdams, ka esmu nolaupījis divdesmit septiņus cilvēkus. Patiesībā es viņus neskaitīju. Aizmirsti par viņiem, par visiem, kurus redzēsi! Sagūsti viņus ar rokām un prātā no viņiem atvadies. Nevajag viņus skaitīt, rīkojies tieši preteji.

Pat par spīti motora troksnim, bija dzirdamas suņa rejas liedagā. Lai cik ilgi brauca laiva, dzīvnieka balss skanēja pāri ūdens klajam, un Čundo nojauta, ka šo skaņu neaizmirsīs nemūžam.

Viņi apmetās Songuna4 bāzē netālu no Kindžji ostas. To ielenca pazemē ierīkoti zenītraķešu bunkuri. Kad norietēja saule, mēness gaisma apmirdzēja baltās starta iekārtas margas. Tos, kuri kaut reizi bija paciemojušies Japanā, nometināja atsevišķi no parastajiem Korejas Tautas armijas kareivjiem, tādēļ viņiem lazaretē sameklēja nelielu istabu ar sešām guļvietām. Par to, ka tā ir lazarete, liecināja vienīgi skapis

ar asins nolaišanas instrumentiem un vecs ķīniešu ledusskapis ar sarkanu krustu uz durvīm.

Sagūstīto vīrieti ieslodzīja vienā no metāla karceriem apmācības pagalmā, un Džils steidza uzlabot savas japāņu valodas zināšanas, sarunādamies ar viņu pa ēdiena pasniegšanas spraugu. Čundo un virsnieks So stāvēja, atspiedušies pret hospitāļa loga rāmi, smēķēja vienu cigareti uz abiem un vēroja, kā Džils, nometies zemē, atsvaidzina svešvalodas izteicienus kopā ar vīrieti, kura nolaupīšanā bija piedalījies. Virsnieks So pašūpoja galvu, it kā vēlēdamies teikt, ka nupat ir piedzīvojis visu. Lazaretē bija tikai viens pacients, aptuveni sešpadsmit gadu vecs maza auguma kareivis, kam kauli no badošanās izspiedušies. Viņš gulēja gultā, klabinādams zobus. No cigarešu dūmiem viņu mocīja klepus lēkmes. Lai gan viņa gultu aizbīdīja uz istabas tālāko malu, puisis tik un tā nerimās kāsēt.

Ārsta nebija. Slimie karavīri gulēja lazaretē, līdz tapa skaidrs, ka viņi vairs neatveseļosies. Ja līdz rītam jaunais karavīrs nejutīsies labāk, militārie policisti ievadīs viņam vēnā caurulīti un notecinās četras vienības asiņu. Čundo to bija novērojis vairākas reizes; pēc visa spriežot, tā bija visvieglākā nāve. Tas bija pāris minūšu jautājums vispirms nelaimīgie kļuva miegaini, tad nedaudz sapņaini. Ja arī beigās viņus pārņēma neliela panika, tam vairs nebija nozīmes, jo parunāt viņi tikpat vairs nejaudāja. Visbeidzot, pirms dzīvība izdzisa pavisam, viņi izskatījās patīkami apjukuši kā circeņi ar atrautiem taustekļiem.

Tika izslēgts nometnes ģenerators spuldzes pamazām satumsa, ledusskapis apklusa.

Virsnieks So un Čundo atlaidās gultās.

Reiz dzīvoja kāds japānis. Viņš izveda pastaigāties suni. Un tad viņa vairs nebija. Tiem, kas viņu pazina, šis cilvēks uz mūžiem būs zudis. Tā Čundo domāja arī par zēniem, kurus izvēlējās vīrieši ar ķīniešu akcentu. Viņi bija šeit, un pēc tam viņu vairs nebija. Viņus, tāpat kā Bosonu, aizgādāja uz nezināmām zemēm. Tā viņš domāja par vairumu cilvēku tie uzrodas tavā dzīvē kā atradeņi uz durvju sliekšņa, un

vēlāk tos aizskalo kā ar plūdiem. Taču Bosons nebija zudis nebūtībā kaut kur viņš tomēr nonāca: vai nu nogrima zivīm par barību, vai arī viņa ķermenis uzpūtās un, viļņu nests, aizpeldēja uz ziemeļiem līdz Vladivostokai. Ari japanis nekur nebija pazudis viņš atradās tepat, apmācības pagalmā, ieslodzīts metāla kastē. Un Čundo piepeši iešāvās prātā, ka arī viņa māte tieši tajā brīdī kaut kur atradās. Piemēram, sēdēja kādā dzīvoklī galvaspilsētā, varbūt raudzījās spogulī, sukāja matus un gatavojās doties pie miera.

Pirmo reizi vairāku gadu laikā Čundo aizvēra acis un atļāvās atsaukt atmiņā viņas seju. Ir bīstami tā sapņot par cilvēkiem. Ja nepiesargās, viņi drīz nonāk tunelī turpat līdzās. Tā daudzkārt bija gadījies ar zēniem, kurus viņš atcerējās no "Ilgo rītdienu" laikiem. Viens tāds misēklis, un tev jau seko zēns tumsā. Viņš ar tevi runājas, tincina, kāpēc neesi nomiris no aukstuma, kāpēc neesi iekritis krāsvielas cisternā, un uzbrāžas bailes, ka pēkšņi saņemsi spērienu pa seju.

Bet nu parādījās viņa māte. Gulēdams un klausīdamies, kā slimais kareivis drebinās, viņš dzirdēja prātā sievietes balsi. "Arirana,"5 viņa dziedāja sāpjpilnā balsī, teju čukstus, un balss šķita atplūstam no kadas nezināmas nekurienes. Pat tie stulbie bāreņi zināja, kur atrodas viņu vecāki.

Veļu vakarā istabā iestreipuļoja Džils. Atvēris ledusskapi tas bija aizliegts -, viņš tajā kaut ko ievietoja un tad iekrita gultā. Džils mēdza gulēt, rokas un kājas pārkāris gultas malām, un Čundo nosprieda, ka šim puisim bērnībā bijusi pašam sava gultiņa. Pēc mirkļa tulks jau bija iekritis dziļā miegā.

Tumsā Čundo un virsnieks So piecēlās un piegāja pie ledusskapja. Kad virsnieks So pavilka rokturi, no iekārtas uzvēdīja tikko jaušams vēsums. Dziļāk pie aukstumiekārtas sienas, aiz kvadrātveida asiņu maisiņu krāvumiem, virsnieks So sataustīja pustukšu sodžu pudeli. Durvis tika aši aizvērtas, jo asinis bija paredzēts nogādāt Phenjanā. Ja tās sabojāsies, viņiem sakurs pamatīgu pirti.

Viņi pienesa pudeli pie loga. Tālumā savās kolonijās rēja suņi. Pie apvāršņa virs raķešu bunkuriem debesīs viegli mir

guļoja gaišums tur no okeāna virsmas atspīdēja mēnessgaisma. Džils sāka miegā laist gāzes.

Virsnieks So iedzēra malciņu no pudeles.

-    Šaubos, vai vecais Džils ir kādreiz bijis spiests iztikt no prosas sacepuma un sorgo zupas.

-    Kas viņš tāds vispār ir? Čundo noprasīja.

-    Lai nu paliek. Virsnieks So atmeta ar roku. Es nezinu, kāpēc Phenjanā pēc visiem šiem gadiem sadomājuši atjaunot šo nodarbi, taču jācer, ka pēc nedēļas tiksim no viņa vaļa. Viena misija! Tad, ja viss ies gludi, mēs to puisi vairs neredzēsim.

Čundo mazliet iedzēra. Kuņģis kāri uzsūca spirtu ar augļu garšu.

-    Kas tā ir par misiju? viņš jautāja.

-    Vispirms vēl viens izmēģinājuma brauciens, virsnieks So stāstīja. Pēc tam mēs dodamies pēc kaut kā īpaša. Tokijas operas teātris pavada vasaras Ņiigatā. Ir kāda dziedātāja, vārdā Rumina.

Nākamais sodžu malks ieslīdēja rīklē. Opera? Čundo pārvaicāja.

Virsnieks So paraustīja plecus. Acīmredzot kāds Phenjanas priekšnieks noklausījies pirātu ierakstu un sakārojis pēc viņas.

-     Džils stāstīja, ka izdzīvojis pēc norīkojuma meklēt kājnieku mīnas, Čundo sacīja. Par to viņu nosūtīja mācīties valodu skolā. Vai tas ir tiesa? Vai tāda ir kārtība, ka par tādu darbu atalgo?

-     Mēs esam spiesti strādāt ar Džilu, saproti? Bet tu viņā neklausies. Klausies manī, virsnieks mudināja, bet Čundo klusēja. Kas tad nu? Vai sirds pēc kaut kā tīko? virsnieks So pajautāja. Vai tu maz zini, ko vēlies par atalgojumu? Čundo papurināja galvu. Tad nebēdā par to.

Virsnieks So iegāja kaktā un nostājās pie atejas spaiņa. Atspiedies pret sienu, viņš ilgu laiku nopūlējās atviegloties. Bet velti.

-    Savā laikā es paveicu vienu otru brīnumu, viņš atzina. Saņēmu arī atalgojumu. Un redzi, kur esmu. Viņš pa

šūpoja galvu. Tev labākais atalgojums būtu nekļūt tādam kā es.

Čundo nolūkojās pa logu uz metāla kasti. Kas viņu sagaida?

-    To vīrieti ar suni? virsnieks So jautāja. Jādomā, ka jau šobrīd pāris pubjoku sēž vilcienā no Phenjanas, brauc viņam pakaļ.

-    Jā, bet kāds liktenis viņu gaida?

Virsnieks So vēl reizi sasprindzinājās, lai izspiestu urīna lāsi.

-     Neuzdod stulbus jautājumus, viņš izgrūda caur zobiem.

-    Vai par atalgojumu var palūgt kādu cilvēku? Čundo iztēlojās māti braucam ar vilcienu uz Phenjanu.

-     Ko tad? Sievieti? Virsnieks So īgnsi nopurināja savu umkyoung. Jā, prasīt tu vari.

Viņš atgriezās un izdzēra pudeli, atstādams dibenā tikai malciņu. To viņš pamazām iztukšoja mirstošajam karavīram uz lupām, tad uz atvadām papliķēja zēnam pa krūtīm un novietoja tukšo pudeli piesvīdušajā padusē.

Rekvizējuši vēl vienu kuģi, viņi devās otrajā braucienā. Cusimas šaurumā varēja saklausīt skaļus, varenus klikšķus. Tie atgādināja būkšķus, kas rodas, belžot pa krūtīm; tur dzelmē medīja kašaloti. Tuvojoties Dogo salai, piepeši no jūras redzēja slejamies granīta smailes augšpusē baltas no putnu gvano un zemāk oranžas no neskaitāmām jūraszvaigznēm. Čundo lūkojas uz salas ziemeļu zemesragu, kuru viscaur klāja melnās vulkāniskās smiltis un punduregļu audzes. Ši pasaule bija radīta tikai sevis labad, bez jebkādas jēgas vai nolūka ainava, kas nekalpos par pārākuma apliecinājumu kādam dižam vadonim.

Šajā salā bija ierīkots slavens kūrorts, un virsnieks So cerēja pludmalē savākt kādu vientuļu tūristu. Taču salas aizvēja pusē ūdenī šūpojās tukša, melna, piepūšama Avon motorlaiva sešu vīru apkalpei ar piecdesmit zirgspēku Honda piekaramo motoru. Nolaiduši no kuģa klāja laiviņu, atbrau-

cēji devās to izpētīt. Avon rādījās pamesta, tuvumā neviena noredzēja. Viņi pārkāpa tajā, un virsnieks So uz brīdi iedarbināja motoru un tad to izslēdza. Pēc tam, izcēluši no savas laiviņas degvielas tvertni, viņi kopīgiem spēkiem peldlīdzekli sašūpoja, un tas ātri pildījās ar ūdeni, līdz nogrima dibena ar aizmuguri pa priekšu.

-    Tagad mēs esam pienācīga vienība, noteica virsnieks So, apbrīnodams jauno laivu.

Tajā brīdī virs ūdens parādījās nirējs.

Vīrietis novilka masku un pārsteigts nedroši uzlūkoja savā laivā sēdošos trīs vīrus, tomēr pasniedza maisiņu ar jūras gliemežiem un ļāvās, lai Džils palīdz ierausties laivā. Nirējs izrādījās prāvāks par visiem, zem akvalangista tērpa izspiedās muskuļi.

-     Pasaki, ka mūsu laiva avarēja un nogrima, virsnieks So lika Džilam.

Džils uzrunāja nirēju, un tas strauji žestikulēja un iesmējās.

-    "Es zinu, ka jusu laiva nogrima," Džils tulkoja. "Ta gandrīz iebelza man pa galvu."

Pēkšņi nirējs pamanīja zvejas kuģi un pašķieba galvu.

Džils paplīkšķināja nirējam pa muguru un bilda dažus vārdus. Nirējs cieši ieskatījās Džilam acīs, un viņu sagrāba panika. Atklājās, ka gliemežu zvejnieki nēsā pie potītes piestiprinātu īpašu nazi, un Čundo ilgi nopūlējās, līdz viņu pievārēja. Visbeidzot Čundo ar rokām un kājām aptvēra vīrieti no mugurpuses un žņaudza, izspiezdams no akvalangista tērpa ūdeni, līdz sāpju paņēmiens iedarbojās.

Ieraudzījis nazi, Džils bija uzreiz izlēcis pāri bortam.

-    Velns parāvis, ko tu viņam pateici? Čundo noprasīja.

-    Patiesību, attrauca Džils, kūļādamies ūdeni.

Virsnieks So bija ticis pie diezgan pamatīgas brūces apakšdelmā. Sāpju mocīts, viņš aizvēra acis.

-    Vēl būs jāpavingrinās, viņš izdvesa.

Ieslodzījuši nirēju zvejas kuģa kravas tilpnē, viņi turpināja ceļu uz lielo sauszemi. Tonakt viņi nolaida Avon ūdenī

pie Fukuras pilsētas krastiem. Turpat pie Fukuras uz garās makšķerēšanas estakādes bija ierīkots vasaras atrakciju parks, kur stiepās laternu virtenes un veci ļaudis dziedāja karaoke uz publiskās skatuves. Čundo, Džils un virsnieks So uzkavējās motorlaivā aiz viļņlauža, gaidīdami, līdz izdzisis atrakciju vilcieniņa trases neona gaismas un apklusīs idiotiskā ērģeļmūzika estakādes vidū. Visbeidzot estakādes galā parādījās vientuļš stāvs. Ieraugot tumsā gailam cigaretes galu, viņi saprata, ka tur pastaigājas vīrietis. Virsnieks So iedarbināja dzinēju.

Laiva palēnām slīdēja gar krastu un tuvojās estakādei. Vietā, kur augstie viļņi sastapās ar estakādes stabiem, veidojās juceklis daļa viļņu tiecās augšup, bet citi novirzījās perpendikulāri krastmalai.

-     Liec lietā savas japāņu valodas zināšanas, virsnieks So pavēlēja Džilam. Pasaki viņam, ka esi pazaudējis kucēnu, vai izdomā ko citu. Tiec tuvu klāt. Un gāz pāri margām. Kritiens būs augsts, un ūdens ir auksts. Kad uznirs, pats rausies uz laivu.

Kad laiva nonāca krastā, Džils izkāpa. Es iešu viens pats, viņš pieteicās. Šis būs mans darbs.

-    Nu nē, virsnieks So nepiekrita. Iesiet abi.

-    Nē, nopietni, Džils uzstāja. Es domāju, ka spēšu tikt galā.

-    Āra! virsnieks So pavēlēja Čundo. Un uzliec tās sasodītās brilles.

Šķērsojuši paisuma viļņus, abi nonāca nelielā laukumā. Te redzēja soliņus un skvēru, arī aizslēģotu tējas namiņu. Nemanīja nevienu statuju, tāpēc nevarēja pateikt, kam par godu skvērs izbūvēts. Koku zari lika no plūmēm, tās bija tik nogatavojušās, ka mizas plīsa un augļu sula pilēja uz rokām. Tas šķita neiespejami, tas viesa neuzticību. Uz soliņa snauduļoja kāds plukata, un viņi nudien nobrīnījās cilvēks pārlaiž nakti, kur vēlas.

Džils aplūkoja pilsētas namus visapkārt. Būvēti senlaicīgā stilā, tumšām sijām un dakstiņu jumtiem, taču varēja manīt, ka celti nesen.

-    Gribētos atvērt visas šīs durvis, viņš noteica. Pasedot krēslos, paklausīties viņu mūziku. Tāpat vien, Džils taisnojās, kad Čundo uzmeta biedram vērīgu skatienu. Lai paskatītos.

Tuneļa galā vienmēr atradās kāpnes, kas veda augšup uz .ilas izeju. Čundo vīri sacentās, kuram tiks tas gods izslīdēt no alas un bridi paklaiņot pa Dienvidkoreju. Viņi atgriezās, stāstīdami par mašīnām, kas izsniedz naudu, un cilvēkiem, kas ielās savāc suņu izkārnījumus maisiņos. Čundo nekad neizkāpa no alas. Viņš zināja, ka tur ir lieli televizori un var dabūt rīsus, cik vien tīk. Bet viņš negribēja par to visu neko zināt, jo baidījās, ka, skatot šādu dzīvi savām acīm, rastos nojausma par paša dzīves pilnīgo bezjēdzību. Nočiept rāceni večukam, kurš aiz bada tapis akls? Tas izrādītos velti. Sūtīt savā vietā citu zēnu tīrīt cisternas krāsu fabrikā? Velti.

Čundo aizsvieda pusēsto plūmi un noteica:

-    Ir gadījušās garšīgākas.

Viņi soļoja pa zivju ēsmas notraipītajiem estakādes dēļiem. Tālumā estakādes galā varēja saskatīt mobilā tālruņa ekrāna zilganās gaismas apspīdētu seju.

-    Laižam šo pāri margām, Čundo atgādināja.

Džils dziļi ieelpoja un atkārtoja:

-    Pāri margām.

Uz estakādes mētājās tukšas pudeles, cigarešu gali. Čundo soļoja mierīgā gaitā un nojauta, ka Džils aiz muguras cenšas viņu atdarināt. Kaut kur apakšā, darbodamies tukšgaitā, aizsmacis burkšķēja laivas motors. Stāvs estakādes galā pārtrauca runāt pa tālruni.

-    Dare? kāds viņiem uzsauca. Dare ttano?

-    Neatbildi! Čundo čukstus piekodināja.

-    Tā ir sievietes balss, Džils skaidroja.

-    Neatbildi! Čundo atkārtoja.

Mēteļa kapuce noslīdēja no galvas, atklājot skatieniem jaunas sievietes seju.

-    Es tam neesmu domāts. Džils sāka zaudēt drosmi.

-    Neatkāpies no plāna!

Pašu soļi šķita neiedomājami skaļi. Čundo pēkšņi iešāvās

prātā, ka savulaik pie viņa mātes bija ieradušies daži viri… un tagad viņš ir viens no tādiem vīriem.

Nu jau abi bija klāt. Sieviete izrādījās maza auguma un tieva. Viņa atvēra muti, it kā grasīdamās kliegt, un Čundo ieraudzīja viņai pāri zobiem stiepjamies smalku metāla pinumu. Satvēruši sievieti aiz rokām, viņi to uzstīvēja uz margām.

-    Zenzen oyogenai'n desu, viņa sacija. Pat neprazdams japāņu valodu, Čundo nojauta, ka tā varētu būt izmisīga, lūdzoša atzīšanās, piemēram: "Es esmu nevainīga."

Viņi pārsvieda sievieti pāri margām. Viņa krita klusuciešot, neizdvešot ne vārda, pat neieelsojoties. Čundo tomēr pamanīja viņas acīs ko pazibam tās nebija bailes vai vienaldzība. Varēja noģist, ka viņa iedomājusies par vecākiem un to, ka viņi nekad neuzzinās, kāds bijis meitas liktenis.

Atskanēja skaļi šļaksti, laivas motors ierūcās.

Čundo neizgāja no prāta sievietes skatiens.

Uz dēļiem palika guļam viņas tālrunis. Viņš to pacēla un pielika pie auss. Džils mēģinaja kaut ko sacīt, bet Čundo viņu apklusināja.

-    Majumi? taujāja sievietes balss. Majumi?

Lai apklusinātu balsi, Čundo drudžaini spaidīja taustiņus. Pārliecies pāri margām, viņš ieraudzīja viļņos šūpojamies motorlaivu.

-    Kur viņa palika? Čundo vaicāja.

Virsnieks So vērās ūdenī.

-    Nogrima, viņš paskaidroja.

-    Kā tad tā? Nogrima?

Vīrietis noplatija rokas. Iekrita un pazuda.

Čundo pagriezās pret Džilu. Ko viņa sacija?

-    Viņa sacīja: "Es neprotu peldēt," Džils atbildēja.

-    "Es neprotu peldēt"? Čundo pārjautāja. Viņa sacija, ka neprot peldet, un tu mani neatturēji?

-    Mums bija plāns pārmest viņu pāri margām. Tu liki no tā neatkāpties.

Jau atkal Čundo vērās melnajā ūdenī te, estakādes galā, bija dziļš. Viņa atradās tur, lejā, platais mētelis straumē

plīvoja kā bura, un augums valstījās pa smilšaino jūras dibenu.

Tālrunis iezvanījās. Tas ievibrējās Čundo saujā, un ekrāns iegaismojās zilgans. Abi ar Džilu viņi labu brīdi lūkojās tajā. Tad Džils to paņēma un, acis iepletis, klausījās. Pat stāvēdams nostāk, Čundo sadzirdēja, ka runātāja ir sieviete meitenes māte.

-    Met prom! Čundo lika. Svied pāri margām.

Džils klausījās. Viņa skatiens šaudījās. Roka drebēja. Viņš vairākkārt pamāja ar galvu un tad izgrūda: Hai. Tajā mirklī Čundo izrāva tālruni biedram no rokas un steigšus saspaidīja taustiņus. Mazajā ekrānā parādījās mazuļa fotogrāfija. Viņš iemeta aparātiņu jūrā.

Čundo piegāja pie margām.

-    Kā jūs varējāt neskaitīt līdzi? viņš kliedza virsniekam So. Kā jūs varējāt neskaitīt līdzi?

Ar to izmēģinājuma braucieni beidzās. Pienāca laiks doties pēc operdziedātājas. Virsniekam So bija paredzēts šķērsot Japāņu jūru zvejas kuģi, kamēr Čundo un Džils no Čhondžinas uz Ņiigatu devās ar prāmi. Pusnaktī, vedot līdzi sievieti, viņiem bija jāsatiekas ar virsnieku So liedagā. "Vienkāršs plāns ir izdošanās ķīla," apgalvoja virsnieks So.

Čundo un Džils ar pēcpusdienas vilcienu no Čhondžinas aizbrauca uz ziemeļiem. Stacijā daudzas ģimenes gulēja zem kravas platformām, gaidot tumsas iestāšanos, lai varētu aizceļot uz Ķīnas pierobežu atliktu vien šķērsot Tumanganas upi.

Līdz Čhondžinas ostai viņi aizsoļoja kājām, garām metāllietuvei "Abu valstu atkalapvienošanās", kuras lielie, nekustīgie krāni rūsēja un vara sliedes, kas veda līdz krāsnij, jau sen bija izvazātas un nodotas metāllūžņos. Daudzdzīvokļu nami stāvēja tukši, sīko logu atveres bija aizlīmētas ar ietinamo papīru.

Nekur neredzēja izžautu veļu, gaisā nemanīja sīpolu smaržu. Bada laikā bija nocirsti visi koki, un tagad, vairākus gadus vēlāk, jaunie kociņi stiepās vienādā augstumā, visi

cilvēka potītes resnumā, un bezzaru stumbri vidēja visneiedomājamākajās vietās gan lietus mucās, gan notekcaurulēs, un viens pat spraucās no atejas, kur kāds pilnīgi izģindis cilvēks bija atstājis kuņģa nepārstrādātu sēklu kopā ar zarnu saturu.

"Ilgo rītdienu" ēka, pie kuras viņi beidzot nonāca, tagad nelikās lielāka par lazareti.

Čundo pieļāva kļudu, norādīdams uz patversmi, jo Džils uzreiz uzstājīgi vēlējās to apskatīt.

Ēkā nebija nekā cita kā vien ēnas. Viss bija izmantots malkā pat durvju stenderes bija sadedzinātas. Vienīgi uz sienas varēja izlasīt simt četrpadsmit Revolūcijas Lielo Mocekļu sarakstu.

Džils neticēja, ka Čundo devis katram bārenim vārdu.

-     Vai patiešām tu biji iekalis no galvas visu Mocekļu vārdus? viņš šaubījās. Kā sauca, piemēram, vienpadsmito?

-     Viņa vārds bija Hasins, Čundo teica. Nonācis japāņu gūstā, viņš izgrieza sev meli, lai ienaidnieks neiegūtu no viņa nekādas ziņas. Šeit ieradās zēns, kurš nerunāja, un es

viņam devu šā Mocekļa vārdu.

-     Re, te esi tu, Džils noteica, vilkdams ar pirkstu pa sarakstu. Moceklis numur septiņdesmit seši, Paks Čundo. Kāds ir viņa dzīvesstāsts?

Čundo ar pirkstiem pieskārās melnajam laukumiņam uz grīdas, kur kādreiz stāvēja krāsns.

-     Lai ari viņš nokāva daudzus japāņu zaldātus, Čundo klāstīja, vienības revolucionāri neuzticējās viņam, jo viņš nebija tīrasiņu korejietis. Lai apliecinātu savu lojalitāti, viņš pakārās.

-     Un tu piešķīri viņa vārdu sev? Džils izbrīnījies lūkojās viņā. Kāpēc?

-    Viņš sniedza visaugstāko pierādījumu savai lojalitātei.

Bāreņu saimnieka istaba izrādījās ne lielākā par guļamo

maišeli. No sievietes portreta, kas tēvam un dēlam bija sagādājis tādas mokas, pāri bija palicis tikai naglas izurbts caurums sienā.

-     Vai tu gulēji šeit? Džils taujāja. Bāreņu saimnieka istabā?

Čundo parādīja viņam caurumu sienā. Šeit karājās manas mātes portrets.

Džils to aplūkoja.

-    Jā, tur bijusi iedzīta nagla, viņš noteica. Paklau, tu dzīvoji kopā ar tēvu. Kā tas nākas, ka tev ir bāreņa vārds?

-              Viņš nevarēja dot man savu vārdu, Čundo aizrādīja.

-    Citādi ikviens uzzinātu šo kaunu… to, kā viņš ir spiests audzināt savu dēlu. Bet sveša vīra, pat Mocekļa vārdu tēvs ari nejaudāja man dot. Tālab to izdariju es.

-    Un tava māte? Džils jautāja un bezkaislīgi vērās apkārt. Kā viņu sauca?

Tālumā nokaucās prāmja "Mangjonbons 92" taure.

-    It kā tad, ja nosaukšu savas problēmas vārdā, kaut kas atrisināsies, attrauca Čundo.

Tonakt Čundo stāvēja tumsā grimstošajā kuģa pakaļgalā un ar acīm urbās ķīļūdens sakultajā sliedē. Domas bieži atgriezās pie vārda "Rumina". Viņš gan nebija dzirdējis šīs sievietes balsi un neļāva sev iztēloties viņas ārieni, tomēr apcerēja, kā viņa pavadītu šo dienu, ja zinātu par nolaupītāju ierašanos.

Vēlā rīta stundā prāmis iegāja Ņiigatas pilsētas Bandaidzimas ostā, kur pie muitas ēkām plīvoja attiecīgo valstu karogi. Piestātnēs stāvēja lieli kuģi humānās palīdzības piegādātāju ierastajā zilajā krāsā, un tajos krāva rīsus. Ģērbušies polo kreklos, džinsos un sporta kurpēs, Čundo un Džils ar viltotajiem dokumentiem nokāpa pa trapu un nonāca Ņiigatas centrā. Bija svētdiena.

Pa ceļam uz koncertzāli Čundo ieraudzīja debesīs aizšaujamies pasažieru laineri, aiz kura stiepās plata, balta, kūpoša svītra. Galvu atgāzis, viņš vērās šajā pārsteidzošajā ainā. Tik pārsteidzoši tas bija, ka viņš nosprieda izlikties un visu uztvert kā pašsaprotamu gan krāsainās lampiņas, kas regulēja satiksmi, gan autobusus, kas apstājušies pietupās kā vērši, lai vecāki ļaudis varētu ērtāk iekāpt. Protams, ka stāvvietu apmaksas automāti prot runāt un veikalu durvis pašas atveras, kad viņi iet garām. Protams, ka tualetēs nav ūdens mucas ar lielu smeļamo kausu.

Pēcpusdienas izrāde piedāvāja fragmentus no uzvedumiem, kurus operas trupa gatavoja gaidāmajai sezonai, tālab visi dziedātāji pēc kārtas uzstājās ar īsām ārijām. Džils šķita zinām šīs dziesmas un pusbalsī vilka līdzi. Rumina, neliela auguma sieviete platiem pleciem, uzkāpa uz skatuves grafīta krāsas kleitā. Taisnie mati krita uz pieres, un tumšās acis mirdzēja. Čundo manīja, ka sieviete savā dzīvē jau iepazinusi bēdas, taču nenojauš, ka vislielākie pārbaudījumi viņai vēl priekšā. Šovakar, kad iestāsies tumsa, viņas dzīve pārvērtīsies operā, jo Čundo, šis tumšais stāvs, pirmā cēliena beigās galveno varoni nogādās uz žēlabu zemi.

Viņa sniedza priekšnesumus itāliešu, vācu un pēc tam japāņu valodā. Kad sieviete beidzot iedziedājās korejiešu mēlē, kļuva skaidrs, kāpēc Phenjanā izvēlējušies viņu. Balss gaisīgi vijās skaistajā dziesmā, vēstot par diviem mīlētājiem ezera vidū un nestāstot vis par Mīļoto Vadoni, imperiālistu sakāvi vai Ziemeļkorejas rūpnīcu lepnumu. Viņa dziedāja par meiteni un zēnu laivā. Par meiteni, kas tērpusies baltā čosonotā, un zēnu, kura skatiens izteic viņa dvēseli. Rumina dziedāja korejiešu valodā, un tikpat labi viņa būtu varējusi dziedāt par zirnekli, kas vērpj baltu pavedienu, sagūstīdams tajā klausītājus. Čundo ar Džilu klīda pa Ņiigatas ielām, šā pavediena saistīti, un izlikās, ka nav iecerējuši nolaupīt sievieti no tuvējā ciemata, kur opermākslinieki bija apmetušies. Čundo prātā nemitīgi skanēja rindiņa no dziesmas par to, kā ezera vidū mīlnieki nolēma vairs tālāk neairēt.

Kā apmāti viņi klīda pa pilsētu, gaidīdami tumsu. Uz Čundo īpašu iespaidu atstāja reklāmas. Ziemeļkorejā reklāmu nebija vispār, turpretim šeit tās atradās gan uz autobusiem, gan plakātiem un ņirbēja videoekrānos. Tās šķita steidzīgas un lūdzošas tajās redzēja gan cieši apkampušos pāri, gan skumju bērnu -, un viņš prašņāja Džilam, ko katra reklāma vēsta. Atbildē skanēja skaidrojumi par automašīnu apdrošināšanu un tālruņu tarifiem. Kādas iestādes logā varēja redzēt korejiešu sievietes apgriežam nagus japānietēm. Joka pēc iemetuši monētas sīkpreču automātā, viņi ieguva maisiņu ar ēdienu oranžā krāsā, taču ne viens, ne otrs to nenobaudīja.

Džils apstājās pie veikala, kurā pārdeva aprīkojumu zemūdens izpētei. Vitrīnā bija novietota liela melna neilona soma, kurā glabāt akvalangistu ekipējumu. Pārdevējs parādīja, ka tajā ērti ietilpst viss, kas nepieciešams zemūdens piedzīvojumiem divām personām. Viņi to iegādājās.

Pēc tam viņi palūdza kādam vīram aizdot ratiņus, kurus tas stūma, bet vīrs atcirta, lai paņemot paši lielveikalā. Iegājuši veikalā, abi apmulsa te nevarēja lāgā saskatīt, kas atrodas kārbās un saiņos. Svarīgākā pārtika grozi ar redīsiem un spaiņi ar ēdamajiem kastaņiem nekur nebija redzami. Džils nopirka platas līmlentes rituli un bērnu rotaļlietu nodaļā izvēlējās nelielu ūdenskrāsu komplektu kastītē. Džilam vismaz bija kāds, kuram iegādāties suvenīrus.

Pilsētā mazpamazām satumsa, veikalu izkārtnes piepeši iegaismojās zili sarkanā neona mirdzumā, un vītolus apmirdzēja rēgains spīdums no zemes. Acis žilbināja transporta līdzekļu prožektoru mestie stari. Čundo jutās viegli ievainojams, kā uz delnas šajos apstākļos. "Kāpēc te nav komandantstundas? Kālab japāni neciena tumsu kā visi normāli cilvēki?"

Viņi stāvēja pie bāra vēl vajadzēja novilcināt laiku. Iekšā dzirdēja smieklus un čalas.

Džils izņēma no kabatas līdzpaņemtās jenas. Nav vērts tās vest atpakaļ, viņš bilda.

Abi iegāja bārā, un viņš pasūtīja katram glāzi viskija. Pie letes bija sievietes, un Džils ari viņām nopirka pa dzērienam. Viņas pasmaidīja un turpināja risināt savu sarunu.

-    Vai tu ievēroji, kādi viņām zobi? Džils jautāja. Balti, nevainojami, kā bērniem. Čundo iebilda, un Džils aizrādīja: Nomierinies, labi? Netrako.

-    Tev viegli runāt, Čundo atcirta. Tev šonakt nav neviens japievārē un jāaizved cauri pilsētai. Un, ja mēs neatradīsim virsnieku So jūras krastā…

-     It kā tas būtu ļaunākais! Džils atcirta. Nez kāpēc nemanu te nevienu plānojam bēgšanu uz Ziemeļkoreju. Mēs neredzam, ka japāņi izceltu cilvēkus no mūsu krastiem.

-    Tādas runas man nepalīdz.

-     Dzer vien, Džils mudināja. Šodien es iedabūšu to dziedātāju mūsu somā. Zini, ne tu vienīgais spēj pievārēt sievieti. Vai tad tas ir tik grūti?

-    Ar dziedātāju es tikšu galā pats, Čundo atteica. Tu tikai nezaudē savaldību.

-              Es pats iebāzīšu viņu somā, skaidrs? Džils uzstāja.

-     Es varu stumt iepirkumu ratiņus. Tu tik iedzer. Kas zina, vai vēl kādreiz nokļūsi Japānā.

Džils mēģināja uzrunāt japāņu sievietes, taču tās pasmaidīja un nelikās par svešinieku ne zinis. Pēc tam viņš nopirka vienu glāzi bārmenei. Viņa pienāca klāt un, liedama dzērienu, aprunājās ar Džilu. Sievietei bija šauri pleci, apspīlēts krekliņš, un mati tumsā šķita pilnīgi melni. Abi iedzēra, un Džils bilda dažus vārdus, sasmīdinādams sievieti. Kad viņa aizgāja izpildīt kādu pasūtījumu, Džils pagriezās pret Čundo.

-    Pārgulēdams ar kādu no šīm sievietēm, tu zināsi, ka viņa to ir gribējusi, Džils klāstīja. Tā nav vis armijnieku meiča mierinājumam, kas sakrāj deviņus ikdienas zīmogus savā normu grāmatiņā, vai fabrikas meiča, kuru grib izprecināt vietējā kvartāla padome. Mūspusē glītas meitenes nepaceļ ij acu. Nevar pat iedzert ar tam tasi tējas, lai viņu tēvi nesāktu post meitas precībām.

"Glītas meitenes?" Čundo domās atkārtoja.

-     Pasaule mani redz bāreni, un tas ir mans lāsts, skaļi Čundo sacīja. Bet… kā tāds Phenjanas zēns kā tu tiki pie tik draņķīgiem darbiem?

Džils pasūtīja katram vēl pa glāzei, lai gan Čundo savai bija tik tikko pieskāries.

-    Dzīve bāreņu patversmē tev tiešām sašķobījusi smadzenes, Džils izmeta. Tas, ka nešņaucu degunu saujā, nenozīmē, ka neesmu lauku puika no Mjohsunas. Tev arī derētu mainīties. Japānā tu vari būt, kas vien vēlies.

Viņi dzirdēja piebraucam motociklu Kāds vīrietis iestūrēja to atmuguriski līdzās citiem motocikliem. Izņēmis no aizdedzes atslēgu, braucējs to noglabāja zem degvielas tvertnes. Džils un Čundo saskatījās.

Spēji iemalkojis viskiju, Džils atgāza galvu un klusītēm paskaloja rīkli.

-    Tu nedzer kā lauku puika.

-    Tu nedzer kā bārenis.

-    Es neesmu bārenis.

-     Nu, tas ir labi, Džils attrauca. Visi bāreņi manā mīnu meklēšanas vienībā to vien darīja ka pievāca visu sev. Ij cigaretes, ij zeķes, ij sodžu. Tas taču ir pretīgi, ja tev nozog sodžu. Manā vienībā viņi aptīrīja visu, kam tika klāt. Kā suns, kas aprij savus kucēnus. Un pateicības vietā atstāja sīkus mēslu tīrradņus.

Čundo pasmaidīja, kā to mēdza darīt, lai iemidzinātu pretinieka modrību brīdi pirms tam, kad izdara sitienu.

Džils nerimās. Bet tu esi kārtīgs puisis. Lojāls kā tas virs no Mocekļiem. Tev nav jāiestāsta sev, ka tavs tēvs bija tāds un māte šāda. Tu vari būt, kas vien gribi. Uz vienu nakti pārvērt sevi par citu cilvēku! Aizmirsti to dzērāju un naglas izrauto caurumu sienā.

Soli atkāpies, Čundo piecēlās kājās un gatavojās palēcienā izdarīt sitienu ar kāju pa sarunbiedra galvu. Viņš aizvēra acis un domās izjuta apkārtni, iztēlojās, kā pagriež gumu, kā paceļ kāju, kā pagriežoties triec pēdas pacēlumu pretī mērķim. Visu mužu Čundo bija nācies paciest šādu attieksmi. Normālu ģimeņu atvasēm nebija iespējams izprast, ka cilvēkam jāsadzīvo ar tādām ciešanām nespēju atzīt paša dēlu un to, ka nav nekā ļaunāka par māti, kas pamet savus bērnus, lai arī tas notika ļoti bieži, un to, ka "ņēmēji" bija apzīmējums, kuru lietoja attiecībā uz tiem, kuri varēja dot tik neizmērojami maz.

Kad Čundo atvēra acis, Džils piepeši aptvēra, kas viņu sagaida.

Viņš pasvārstīja glāzi rokā. Klau, es nošāvu greizi. Labi? Es nāku no lielas ģimenes un par bāreņiem neko nezinu. Iesim, darbs gaida.

-    Labs ir, Čundo sacīja. Paraudzīsimies, kā Phenjanā apietas ar skaistām dāmām.

Aiz koncertzāles bija izbūvēts mākslinieku ciemats kotedžas izvietotas aplī ap karstavotu. No pirts plūda kūpoša

karstā avota straume ūdens, balts kā minerāli, kūleņoja pāri nogludinātajiem, izbalējušajiem akmeņiem uz jūras pusi.

Viņi paslēpa ratiņus, un Čundo palīdzēja Džilam pārtrausties pāri žogam. Pienācis pie metāla vārtiem, lai tos atvērtu, Džils brīdi vilcinājās, un abi pārmijā skatienus pa spraugu starp metala stieņiem, līdz Džils pacēla aizkritni un ielaida Čundo teritorijā.

Akmens plātnēm izlikto taku uz Ruminas namiņu apgaismoja mazas konusveida lampas. Magnoliju tumšzaļās lapas un baltie ziedi skatienam aizsedza zvaigznes. Gaisā jautās ; skujkoku un ciedra aromāts, vieglītēm smaržoja okeāns. Čundo noplēsa divas biezās līmlentes strēmeles un pielipināja to galus pie Džila piedurknes.

-     Tad tas uzreiz būs tev pa rokai, Čundo čukstus paskaidroja.

Džila acīs varēja redzēt satraukumu un neticību.

-    Mēs tā vienkārši brāzīsimies iekšā? viņš jautāja.

-    Es atvēršu durvis, Čundo teica. Un tu aizlīmē viņai muti.

Izcēlis vienu akmens plātni no celiņa, Čundo pienesa to pie durvīm. Atspiedis to pret durvju rokturi, viņš spēcīgi uzsita pa plāksni ar gurnu, un durvis atsprāga vaļā. Džils pie; skrēja pie sievietes, kas sēdēja gultā, vienīgi televizora ekrāna apgaismota. Kavēdamies uz sliekšņa, Čundo vēroja Džilu aizlīmējam viņai muti, taču tad segās un mīkstajā gultā virsroku guva upuris. Uzbrucējs šķirās no matu kumšķa. Tad sieviete saķēra viņu aiz apkakles un parāva, vīrietis zaudēja līdzsvaru. Visbeidzot Džilam izdevās sataustīt viņas kaklu, un abi nogāzās uz grīdas. Tur viņš uzgūlās sievietei virsū. Ciezdama sāpes, viņa spirinājās pretī. Čundo ilgi vērās uz kāju pirkstiem to nagi bija nokrāsoti koši sarkani.

Iesākumā Čundo domās mudināja: "Sagūsti un pieveic upuri tepat." Tad viņam uzmācās aizvien stiprāks nelabums. Kamēr uz grīdas risinājās cīņa, Čundo pamanīja, ka sieviete ir apslapinājusies, un apjauta visa notiekošā pirmatnību, brutalitāti jaunā, skaidrākā gaismā. Pamazām Džilam izdevās salauzt viņas pretestību, sasiet ar līmlenti viņas rokas un po-

tītes. Sieviete tupēja uz ceļiem, kamēr uzbrucējs izklāja uz grīdas somu un atvilka tās rāvējslēdzēju. Kad viņš pavēra somu, dziedātājas valgās, ieplestās acis satumsa un viss augums sagrīļojās. Čundo norāva sev brilles, un šāda izplūdusi pasaule viņam patika labāk.

Izgājis ārpusē, viņš dziļi ieelpoja. Varēja dzirdēt, kā Džils nopūlas, mēģinādams ielocīt sievietes augumu somā. Zvaigznes virs okeāna, tagad mirdzēdamas miglaināk, atsauca atmiņā to nakti, kad Čundo pirmoreiz šķērsoja Japāņu jūru, un to, cik brīvs viņš bija juties uz zvejas kuģa klāja. Pavēries namiņā, viņš redzēja, ka Džils jau ir aizvilcis somas rāvējslēdzēju. Varēja saskatīt vienīgi Ruminas seju viņa iepleta nāsis, lai ieelpotu skābekli. Džils stāvēja blakus pārguris, bet smaidīgs. Viņš savilka ciešāk bikšu audumu sev uz cirkšņiem, lai sieviete pamanītu ereģētā locekļa aprises. Kad viņas acis bailēs iepletās, vīrietis aizvilka somas rāvējslēdzēju līdz galam.

Abi aši izpētīja viņas personiskās mantas. Džils sabāza kabatās jenas un kaklarotu no sarkaniem un baltiem akmentiņiem. Čundo nezināja, ko lai paņem. Uz galdiņa atradās zāļu pudelītes, kosmētika, daudz ģimenes fotogrāfiju. Kad skatiens krita uz grafīta krāsas kleitu, viņš nocēla to no pakaramā.

-    Kas tev padomā, velns ar ārā? Džils noprasīja.

-    Nezinu, Čundo atteica.

Pārāk smagie iepirkumu ratiņi skaļi klikstēja pāri plaisām ietvē. Viņi nesarunājās. Džils bija saskrāpēts, viņa krekls saplēsts. Izskatījās, it kā viņš būtu notriepis vaigu ar skropstu tušu. No brūces, kur bija izplēsts matu kumšķis, sūcās caurspīdīgs, dzeltenīgs šķidrums. Ielas nogāzē ritenīši jokaini sagriezās, draudot sasvērt ratiņus un izgāzt kravu uz ietves.

Gar ielas malām mētājās kartona kaudzes. Pie notekām trauku mazgātājas no šļūtenēm mazgāja virtuves paklājiņus. Garām šņākdams padrāžas tukšs, spoži izgaismots autobuss. Netālu no parka pastaigājās vīrietis ar lielu baltu suni, kurš apstājās un nopētīja abus gājējus. Sākumā sieviete somā vēl

kūņojās, taču pēc laika aprima. Nonākot pie ielas stūra, Džils lika Čundo nogriezties pa kreisi tur, aiz stāvas nogāzes un auto stāvlaukuma, sākās liedags.

-    Es pieskatīšu mūs no aizmugures, Džils apsolīja.

Ratiņi gluži vai lauzās brīvībā, un Čundo bija spiests satvert rokturi divkārt ciešāk.

-    Labi, viņš piekrita.

-     Man nepavisam nevajadzēja tā palaist muti par bāreņiem, Džils atzina, soļodams biedram aiz muguras. Es nezinu, kāda ir dzive bez vecākiem, ja tie ir miruši vai atteikušies no bērna. Es tagad apjaušu, ko esmu sarunājis.

-    Nekā sevišķa, Čundo attrauca. Es neesmu bārenis.

Tad Džils pajautāja:

-    Pastāsti par pēdējo reizi, kad redzēji savu tēvu.

Ratiņi nemitīgi rāvās ārā no rokam. Čundo ikreiz bija

spiests atliekties atpakaļ, un apavi slīdēja pa ietvi.

-     Nekādas atvadu viesības vai kas tamlīdzīgs netika sarīkots.

Ratiņi rāvās uz priekšu, un to smagums vilka Čundo līdzi pāris metru, līdz viņam izdevās nobremzēt uz asfalta.

-    Patversmē es uzturējos ilgāk par visiem. Mani neviens neadoptēja, jo tēvs nepieļautu, lai kāds aizved viņa vienīgo dēlu. Tovakar viņš atnāca, mēs sadedzinājām savas gultas, tāpēc es gulēju uz grīdas… Džil, palīdzi man!

Piepeši ratiņi uzņēma lielu ātrumu. Čundo paklupa, rokturis izslīdēja no tvēriena, un ratiņi šāvās lejup pa nogāzi.

-    Džil! viņš iebļāvās, redzēdams, kā nasta aiztraucas prom. Ripojot pāri stāvlaukumam, ratiņi kratīdamies pārbrauca pāri betona izciļņiem, atsitās pret tālāko apmali un uzlidoja augstu gaisā, bet melnā soma izlidoja no ratiem un nokrita tumšajās smiltīs.

Viņš pagriezās, bet Džils nekur nebija redzams.

Čundo izskrēja liedagā, pasteigdamies garām somai un ievērodams, cik neparasti tā nokrītot saliekusies. Nonācis pie pašas ūdens malas, viņš uzmanīgi vērās viļņos, taču virsnieku So nekur neredzēja. Viņš izrakņāja kabatas ne kartes, ne pulksteņa, ne lukturīša. Nometies četrrāpus, viņš pū-

lejās atgūt elpu. Garām aizplīvoja grafīta krāsas kleita te vēja piepūsta, te saplakusi, tā aizvēlās pa smiltīm un izgaisa nakts tumsā.

Uzmeklējis somu, Čundo apvēla to otrādi un mazliet pavilka rāvējslēdzēju. No somas iekšpuses uzvējoja siltums. Viņš noplēsa līmlenti no sievietes nobrāztās sejas. Dziedātāja uzrunāja viņu japāniski.

-    Es nesaprotu, viņš atzina.

Tad viņa atkārtoja korejiski: Paldies Dievam, jūs mani izglābāt!

Sievietes seja bija nobrāzta un uztūkusi.

-     Kāds trakais mani iebāza somā, viņa stāstīja. Paldies Dievam, ka gadījāties tuvumā. Es jau baidījos, ka man gals klat. Bet tad ieradāties jūs un mani atbrīvojāt.

Jau atkal Čundo paraudzījās apkārt, mēģinādams saskatīt Džilu, taču noģida, ka lūkojas velti.

-     Paldies, ka izpestījāt mani, Rumina turpināja. Nudien tencinu par to, ka atbrīvojāt mani.

Čundo ar pirkstiem pataustīja līmlenti. Lipīgums bija stipri mazinājies. Pie līmlentes bija pielipusi viņas matu šķipsna. Viņš palaida to pa vējam.

-    Mans Dievs! sieviete izdvesa. Jūs esat no viņiem…

Vēja brāzma iepūta somā smiltis, tās iebira viņai acīs.

-    Tici man, es zinu, ko tu pārdzīvo, viņš atzina.

-    Tev nav jābūt sliktajam, viņa teica. Es saredzu tevī labo. Izlaid mani brīvībā, un es tev uzdziedāšu. Tu pat nevari iedomāties, cik labi es dziedu.

-     Tava dziesma nedod man mieru, viņš sacīja. Par zēnu, kurš ezera vidū pārstāj airēt.

-    Tā bija tikai viena ārija, Rumina bilda. No operas izrādes, kur ir daudz sižeta blakuslīniju, pavērsienu un nodevību.

Čundo pieliecās tuvāk. Vai zēns beidz airēt tāpēc, ka viņš ir izglābis meiteni un pretējā krastā būs spiests atdot viņu saviem priekšniekiem? Vai arī zēns ir nozadzis meiteni un zina, ka viņu gaida sods?

-    Tas ir stāsts par mīlestību, Rumina sacīja.

-    To es saprotu, Čundo atteica. Bet kas notiek tālāk? Varbūt viņš apzinās, ka ir nolemts darba nometnei?

Rumina nopētīja Čondo seju, it kā viņš zinātu atbildi.

-    Kā tas beidzas? viņš neatlaidās. Kas ar viņiem notiek?

-    Izlaid mani, un es pastāstīšu, sieviete kaulējās. Atver somu, un es nodziedāšu tev beigas.

Čundo satvēra rāvējslēdzēju, aizvilka ciet un teica:

-    Turi acis vaļā. Es zinu, ka neko nevari saskatīt. Taču, lai notiek kas notikdams, never acis ciet. Tumsa un šaurība nav tavi ienaidnieki.

Viņš aizstiepa somu līdz ūdens malai. Okeāna viļņu vēsās putas nošļāca apavus, kamēr viņš raudzīja saskatīt ūdens klajā virsnieka So laivu. Kad vilnis pārvēlās smiltīm un nolaizīja somu, nolaupītā iekliedzās. Čundo nekad nebija dzirdējis kādu tā spiedzam. No tālienes jūrā uz viņu pusi pazibēja gaismas stars. Virsnieks So bija sadzirdējis spalgo kliedzienu. Viņš piestūrēja piepūšamo laivu, un Čundo iestiepa somu bangās. Satvēruši rokturu siksnas, abi ievēla nastu laivā.

-    Kur ir Džils? taujāja virsnieks So.

-    Džils ir pazudis, Čundo paskaidroja. Vienu mirkli atradās man blakus un nākamajā vairs nebija.

Abi stāvēja līdz ceļiem ūdenī, pulēdamies nostabilizēt laivu. Virsnieka So acīs atmirdzēja pilsētas ugunis.

-   Vai zini, kas notika ar pārējiem misiju vadītājiem? viņš pavaicāja. Kādreiz mēs bijām četri. Tagad es esmu palicis viens. Pārējie atrodas Devītajā cietumā. Vai tu esi par tādu dzirdējis, tuneļu iedzīvotāj? Viss cietums ir izvietots zem zemes. Tās ir raktuves, un tie, kas tur nonāk, vairs nekad neredz sauli.

-    Baidīdams mani, jūs neko nespēsiet mainīt. Es nezinu, kur viņš ir.

Virsnieks So tomēr gribēja stāstīt.

-    Raktuvēs iekļūst pa dzelzs vārtiem, un, ieejot pa tiem, viss beidzas. Teritorijā nav ne sargu, ne ārstu, ne ēdnīcas, ne ateju. Tu rocies tumsā un, sadabūjis mazliet rūdas, uz

stiep to virszemē un cauri vārtu restēm samaini pret pārtikas batoniņiem, svecēm un cērtēm. Pat liķi paliek, kur krituši.

-    Viņš var atrasties jebkur, Čundo aizrādīja. Viņš prot japāņu valodu.

No somas atskanēja Ruminas balss. Es varu jums palīdzēt, viņa piedāvājās. Es pazīstu Ņiigatu kā savus piecus pirkstus. Izlaidiet mani, un es zvēru, ka viņu atradīšu.

Vīrieši nelikās zinis.

-    Kas tas puisis ir? Čundo vaicāja.

-     Kada ministra izlutinātais dēliņš, virsnieks So paskaidroja. Tā man stāstīja. Tēvs viņu te atsūtīja, lai norūdās. Tu jau zini, ka varoņa dēls vienādiņ ir lēnprātīgākais.

Čundo pagriezās un nopētīja Ņiigatas uguntiņas.

Virsnieks So uzlika roku Čundo uz pleca.

-    Tevī ir karavīra gars, viņš uzslavēja. Kad pienāks laiks likvidēt, nekavējies.

Viņš noņēma no somas neilona plecu siksnu un viena tās galā izveidoja cilpu.

-    Nolādētais Džils mums sažņaudzis virvi ap kaklu. Nu pienākusi viņa paša kārta.

Dīvaina miera pārņemts, Čundo soļoja cauri noliktavu rajonam. Mēness kāds nu tas bija meta vienādu atspīdumu katrā peļķē. Kad viņu uzņemt apstājās autobuss, šoferis, uzmetis pasažierim skatienu, nelūdza maksāt par biļeti. Autobuss bija tukšs, vienīgi aizmugurē sēdēja divi korejiešu večuki ar tradicionālajām baltajām papīra cepurītēm galvā. Čundo viņus uzrunāja, bet abi par atbildi tikai papurināja galvu.

Lai cerētu uz izdevību atrast šai pilsētā Džilu, Čundo bija nepieciešams motocikls. Taču, ja Džilam bija kaut mazdrusciņ prāta, viņš un motocikls jau sen bija gabalā. Kad Čundo beidzot nogriezās gar stūri pie viskija bāra, melnais motocikls joprojām spīguļoja ielas malā. Viņš apsēdās uz tā un satvēra stūres ragus. Diemžēl atslēgu zem degvielas tvertnes nebija. Pagriezies pret bāru, Čundo pa logu ieraudzīja Džilu smejamies līdz ar bārmeni.

Čundo apsēdās līdzās Džilam, kurš bija iegrimis akvareļa gleznošanā. Atvērtā krāsu palete atradās uz letes, viņš iemērca otiņu degvīna glāzē, kur skalojās violeti zaļgans ūdens. Viņš gleznoja ainavu ar bambusa audzēm un takām, kas stiepās cauri akmeņainam laukumam. Pacēlis galvu, Džils paskatījās uz Čundo, tad paskalināja otiņu un paberzēja dzeltenajā krāsā, lai paspilgtinātu bambusa stumbrus.

-    Tu esi ellīgi stulbs, Čundo izgrūda.

-    Pats esi stulbs, Džils atcirta. Dziedātāju tu sadabūji. Kuram vēl būtu vajadzīgs ierasties pēc manis?

-    Man, Čundo attrauca. Dod šurp atslēgu.

Motocikla atslēgas atradās uz letes, un Džils viņam tās

paslidināja. Džils pavirpināja gaisā pirkstus, pasūtīdams vēl vienu glāzi. Pienāca bārmene. Viņai ap kaklu spīguļoja Ruminas kaklarota. Džils uzrunāja viņu, tad sadalīja jenu kaudzīti uz pusēm un vienu atdeva Čundo.

-    Es pateicu, ka šoreiz tu mums izmaksā, Džils paskaidroja.

Sieviete salēja viskiju trijās glāzēs un pateica dažus vārdus, kas Džilu sasmīdināja.

-    Ko viņa sacīja? Čundo gribēja zināt.

-    Tu izskatoties ļoti stiprs. Un žēl, ka tu esot zaķpastala. Kad Čundo paskatījās uz Džilu, tas tikai paraustīja plecus.

-     Varbūt es viņai pastāstīju, ka mēs ar tevi sakāvāmies kādas meitenes dēļ. Teicu, ka es gandrīz tevi pieveicu, bet tad tu man izrāvi matus.

-    Tu vēl vari izķepuroties, Čundo solīja. Mēs nevienam neko neteiksim, es zvēru. Mēs gluži vienkārši atgriezīsimies, un viss būs tā, it kā tu nekad nebūtu bēdzis.

-    Vai tad izskatās, ka es bēgu? Džils pārjautāja. Turklāt es nevaru pamest savu draudzeni.

Džils pasniedza meitenei pabeigto zīmējumu, un viņa piestiprināja to pie sienas nožūt blakus citam zīmējumam, kurā bija redzama viņa starojoša, ar sarkanbalto kaklarotu ap kaklu. Samiedzis acis un apskatījis gleznu no attāluma, Čundo piepeši attapa, ka Džils uzgleznojis nevis ainavu, bet gan idillisku, leknas zāles pārpilnu mīnu lauka karti.

-    Tātad tu esi bijis minu laukos, viņš secināja.

-    Māte nosūtīja mani uz Mansude mākslas studiju mācīties gleznošanu, Džils stāstīja. Bet tēvs nosprieda, ka minu laukos es kļūšu par īstu vīrieti, tālab lika lietā savus s.ikarus. Iedomādamies par to, ka nākas izmantot sakarus, lai aizsūtītu dēlu gandrīz drošā nāvē, Džils gribot negribot iesmējās. Es noskaidroju, kā zīmēt kartes, nevis kā atzīmēt tajās minas.

Runādams viņš ātri ķērās pie nākamā akvareļa sievietes portreta, kurā gaisma krita no apakšas, aptumšojot acu dobumus un atvērto muti. Līdzība ar Ruminu bija saskatāma uzreiz, lai gan nevarēja pateikt viņa saspringti dzied vai arī kliedz no visa spēka.

-    Pasaki, ka tu izdzersi vēl pēdējo glāzi, Čundo sacīja un pasniedza sievietei visas jenas.

-    Man patiešām ļoti žēl, Džils sacīja. No tiesas. Bet es nekur neiešu. Uzskati to operdziedātāju par dāvanu un apliecini manu nožēlu.

-    Vai dziedātāju gribēja tavs tēvs? Vai tāpēc mēs te esam?

Džils nelikās dzirdam. Viņš bija sācis gleznot sevi un Čundo rādām augšup paceltus īkšķus. Abu sejās vīdēja pārspīlēti, samocīti smaidi, un Čundo negribēja, lai zīmējums tiek pabeigts.

-    Iesim, viņš mudināja biedru. Tu taču negribi nokavēt karaoke vakaru Yanggakdo viesnīcā vai citur, kur jūs, elite, izklaidējaties.

Bet Džils pat negrasījās celties no krēsla. Viņš paspilgtināja zīmējumā Čundo muskuļus, attēlodams tos pārlieku izspīlētus, kā pērtiķim.

-    Tas ir tiesa, Džils atzina. Es esmu nobaudījis liellopu un strausa gaļu, es esmu noskatījies "Titāniku" un veselas desmit reizes pārlūkojis internetu. Jā, ari karaoke mums ir. Tomēr katru nedēļu kāds galdiņš, pie kura sēdējusi vesela ģimene, ir tukšs. Tie izgaist bez pēdām, neviens viņus vairs nepiemin, un viņu dziedātās dziesmas pazūd no mūzikas automāta.

-    Es tev apsolu, Čundo neatlaidās. Atgriezies, un neviens neko neuzzinās.

-              Nav runa par to, vai es iešu tev līdzi, Džils atteica.

-     Labāk atbildi, kāpēc tu nenāc līdzi man.

Ja gribētu pārbēgt uz citu valsti, Čundo to būtu varējis izdarīt jau duci reižu. Tuneļa galā atlika mierīgi uzkāpt pa kāpnēm un atvērt durvju lūku ar atsperi.

-    Visā šai stulbajā valsti vienīgā sakarīgā aina manā acīs bija korejiešu sievietes, kas, nometušās uz ceļiem, mazgāja japānietēm kājas, Čundo atzina.

-      Es varētu kaut rīt tevi aizvest uz Dienvidkorejas vēstniecību. Viens brauciens ar vilcienu. Pēc sešām nedēļām tu jau būtu Seulā. Tu viņiem lieti noderētu, būtu īsta balva.

-    Tavu māti un tavu tēvu nosūtīs uz nometnēm, Čundo atgādināja.

-    Lai cik labs karaoke dziedātājs esi, agrāk vai vēlāk pienāk tava kārta. Tas ir vien laika jautājums.

-     Bet virsnieks So? Vai kāds smalks viskijs izdzēsīs no tavas atmiņas to, kā viņš rok zemi Devītā cietuma tumsā?

-    Tieši viņa dēļ ir jādodas prom, Džils teica. Lai tu nekļūtu tāds kā viņš.

-     Tev no viņa sveicieni, sacīja Čundo, uzmeta neilona somas siksnu Džilam pār galvu un cieši savilka ap kaklu.

Džils ielēja mutē viskiju.

-    Es esmu tikai cilvēks, viņš teica. Es esmu nulle, kas tiecas izrauties ārpusē.

Bārmene ievēroja siksnu ap vīrieša kaklu. Aizklājusi muti ar plaukstu, viņa izgrūda: Homo janai.

-    To laikam nebūs nepieciešams pārtulkot, Džils piezīmēja.

Čundo viegli paraustīja siksnu, un abi vīrieši piecēlās.

Džils aizvēra ūdenskrāsu kārbiņu un, pagriezies pret bārmeni, paklanījās.

-    Chousenjin ni turesarareru yo, viņš sacīja.

Sieviete abus nofotografēja ar tālruni, ielēja sev glāzē viskiju, pacēla pret Džilu, it kā uzsaukdama tostu viņam par godu, un izdzēra.

-     Nolādētie japāņi! Džils izgrūda. Kā lai šos nemīl?

es viņai stāstu, ka mani nolaupa un ved uz Ziemeļkoreju. bet ko viņa dara? Tu paskaties vien!

-    Jā, paskaties kārtīgi un cieši, Čundo attrauca un paņēma no letes motocikla atslēgas.

Izbraucot no piekrastes zonas aizsega, viņi nonāca bangās, kuras vēl pastiprināja vējš. Melnā, piepūšamā laiva cēlas un krita pāri viļņiem. Visi pieturējās pie glābšanas virves, kas vijās apkārt gar bortiem. Rumina sēdēja priekšgala, un viņas rokas no jauna bija saistītas. Virsnieks So bija uzmetis viņai plecos savu žaketi, citādi sievietes kailais augums aukstumā kļuva zilgans

Čundo un Džils sēdēja viens otram pretī, taču Džils vairijās viņa skatiena. Kad laiva nonāca atklātos ūdeņos, virsnieks So samazināja ātrumu, lai Čundo varētu pārkliegt motora troksni.

-    Es devu Džilam vārdu, viņš piekodināja virsniekam.

Es solīju aizmirst, ka viņš mēģināja bēgt.

Ruminai vējš pūta mugurā, pluinīdams matus sejai priekšā.

-    Iebāz viņu somā, sieviete izmeta.

Virsnieks So sulīgi iesmējās.

-    Tai operas dāmai ir taisnība, viņš atzina. Tu notvēri pārbēdzēju, manu zēn. Velns un elle, viņa dēļ mums pie galvas jau bija šautenes stobrs! Bet viņš nevarēja apvest mus ap stūri. Sāc apcerēt atalgojumu, vīrietis piebilda. Sāc to izbaudīt.

Doma par atalgojumu, par iespēju atrast mati un izpestīt viņu no likteņa Phenjanā, tagad raisīja nelabumu. Tuneļos viņi palaikam ieklīda gāzes aizkarā. Iepriekš to paredzēt nevarēja pēkšņi uznāca stipras galvassāpes, acu priekšā sāka pulsēt sārti punktiņi. Līdzīgi viņš jutās tobrīd, vērodams Ruminas zvērojošo skatienu. Pēkšņi viņam ienāca prātā, vai patiesībā sieviete nav domājusi, ka somā būtu jānonāk Čundo. "Bet ne jau es biju viņu pievārējis un ielocījis somā," Čundo sprieda. "Ne jau mans tēvs bija pavēlējis nolaupīt operdziedātāju. Un kāda vispār ir mana izvēle? Es taču neesmu vai

nīgs, ka nāku no pilsētas, kur regulāri trūka elektrības, siltuma un kurināmā, kur rūpnīcas sastinga rūsā, kur darbspējīgi vīrieši vai nu atradās darba nometnē, vai arī bija bada izvārdzināti. Nav mana vaina, ka visi zēni manā aprūpē bija pamestības nocietināti un bezcerības pārņemti, apzinoties, ka turpmākais ceļš ved vienīgi uz cietuma apsardzi vai pašnāvnieku vienību."

Siksnas cilpa joprojām apvija Džila kaklu. Tikai prieka pēc virsnieks So paliecās uz priekšu un spēcīgi parāva siksnu, lai tā stingri sažņaugtos.

-    Varētu tevi pārvelt pari bortam, viņš noteica. Bet tad man netiks gandarījums uzzināt, kas tevi sagaida.

Džils sāpēs saviebās.

-    Čundo tagad zina, kā to dara, viņš sacīja. Viņš nāks jūsu vietā, un jūs nosūtīs uz nometni, lai jūs par to nekad neizpļāpātos.

-    Tu nenieka nejēdz, virsnieks So atcirta. Tu esi mīksts un vājš. Mani var uzskatīt par šīs spēles pamatlicēju. Es nolaupīju Kima Čenira personisko suši pavāru. Es gaišā dienas laikā pats savām rokām izcēlu Mīļotā Vadoņa ārstu no Osakas slimnīcas.

-    jūs nezināt, kāda kārtība valda Phenjanā, Džils nerimās. Kad pārējie ministri viņu ieraudzīs, katrs gribēs pats savu operdziedātāju.

Laivā sēdošajiem kā pātaga iecirta auksta, balta šļakata. Rumina asi ieelsās, it kā ikviens sīkums raudzītu atņemt viņai dzīvību. Dziedātāja pagriezās pret Čundo un atkal uzmeta viņam niknu skatienu. Viņa dzīrās ko teikt, to varēja redzēt lūpas jau sāka veidot kādu vārdu.

Viņš atlocīja briļļu kājiņas un uzlika brilles uz acīm, tagad skaidri saskatīdams nobrāzumus sievietei uz kakla, pietūkušās un zilumiem klātās plaukstas locītavas zem līmlentes. Viņš redzēja laulības gredzenu, rētu, kas palikusi no dzemdībām. Viņa nepārstāja raidīt vīrietim zvērojošus skatienus. Viņas acis… tās redz viņa pieņemtos lēmumus. Tās redzēja, ka tieši Čundo noteica, kuri bāreņi paēdīs vispirms un kuriem jāsamierinās ar ūdeņainām paliekām. Tās pamanīja, ka

tieši viņš izvēlējās, kuri gulēs pie krāsns un kuri saltajā priekštelpā, kur draudēja pirkstu nomelnēšana. Viņš atlasīja zēnus, kuri vēlāk zaudēja redzi pie loka tēraudkausēšanas krāsns. Viņš izvēlējās zēnus, kuri atradās pie ķīmiskās rūpnīcas tobrīd, kad tā iekrāsoja debesis dzeltenas. Viņš bija nosutījis Hasinu, zēnu, kurš nerunāja un tāpēc neprata atteikties, tīrīt cisternas krāsu fabrikā. Tieši Čundo ielika ķeksi Bosona rokās.

-    Vai man bija izvēle? Čundo vaicāja Ruminai. Viņš patiešām gribēja dzirdēt atbildi uz šo jautājumu, tāpat kā alka noskaidrot, kāds liktenis sagaidīja zēnu un meiteni ārijas beigās.

Viņa pacēla kāju un parādīja Čundo nolakotos kāju nagus. Sarkanā krāsa spilgti izcēlās piķa melnajā naktī. Izgrūdusi vienu vārdu, viņa ietrieca pēdu vīrietim sejā.

Asinis bija tumšas. Tās tērcītē pilēja uz krekla, kas bija piederējis vīrietim, kuru viņi bija izcēluši no pludmales. Sievietes kājas īkšķa nags bija pāršķēlis smaganas, bet tas nekas, nu viņš jutās labāk tagad viņš zināja vārdu, kurš pirms mirkļa bija viņai uz mēles. Nebija jāprot japāņu valoda, lai saprastu vārdu: "Nāvi!" Tāds bija ari operas nobeigums par to viņš jutās pārliecināts. Tas gan īstenībā nebija skumjš stāsts. Tas vēstīja par mīlestību zēns un meitene vismaz zināja savus likteņus un vairs nekad nebūs vientuļi.

2.NODAĻA

NOLAUPĪŠANAS TURPINĀJĀS gadu gaitā viņš daudzkārt piedalījās šādās operācijās. Kādu vecu sievieti viņi uzgāja Ņisino salā pie paisuma ūdens piepildītas lagūnas. Viņas bikšu staras bija uzrotītas, un viņa vērās fotokamerā, kas bija uzstādīta uz trim koka kājām. Sievietes sirmie mati bija izspūruši, un viņa gāja līdzi labprātīgi, par to saņemot atļauju nofotografēt Čundo. Kādu japāņu klimatologu viņi atklāja uz aisberga Cugaru šaurumā. Toreiz izcēla arī viņa zinātniskās iekārtas un sarkano kajaku piedevām. Nolaupīja ari rīsu fermeri, ostas inženieri un sievieti, kura atzinās, ka nākusi uz jūru noslīcināties.

Bet tad nolaupīšanas beidzās tikpat pēkšņi kā sākušās. Čundo nosūtīja uz valodu skolu gada laikā apgūt angļu valodu. Kjonsonā viņš taujāja kontroles virsniekam, vai jaunais amats ir atalgojums par to, ka viņš aizkavējis ministra dēlu pārbēgt pie ienaidnieka. Virsnieks paņēma Čundo veco armijas uniformu, alkohola devu kartīti un prostitūtu talonu grāmatiņu. Ieraugot, ka grāmatiņa ir gandrīz pilna, virsnieks pasmaidīja. Protams! viņš atbildēja.

Mačoni, kas atradās Ondžina kalnā, laiks bija aukstāks nekā jebkad Čhondžinā. Čundo priecājās, ka var visu dienu staigāt ar zilajām austiņām, jo tās noslāpēja nebeidzamo tanku manevru troksni turpat bija nometināta Devītā mehanizētā divīzija. Skolas darbiniekiem nebija nekādas intereses mācīt Čundo runāt angliski. Viņam vienkārši lika

rakstīt, iekalt vārdus un gramatiku no audioierakstiem, kas skanēja austiņās, tad atkārtot apgūto, burtu pa burtam pierakstot ar rakstāmmašīnu. "Es vēlos nopirkt kucēnu," austiņās angliski pavēstīja sievietes balss, un Čundo uzklabināja teikumu uz papīra. Kursa beigās vismaz parādījās īsts skolotājs, diezgan skumīgs vīrs ar noslieci uz depresiju Phenjana viņu bija savervējusi Āfrikā. Vīrietis neprata korejiešu valodu un visu stundu uzdeva audzēkņiem garus, neatbildamus jautājumus, tomēr tas lieliski lava apgūt jautājuma izteiksmi.

Pavadījis tur tieši gadu, Čundo spēja izvairīties gan no indīgajām čūskām, gan no paškritikas stundām, gan arī no stinguma krampjiem, kas vai ik nedēļu piemeklēja kādu no audzēkņiem. Bieži tas sākās pavisam nevainīgi kāds sadūrās ar dzeloņstieplēm, sagriezās ar pārtikas karbas vāciņu, bet drīz sākās drudzis, drebuļi, un visbeidzot slimnieka muskuļus tā savilka un viss augums tā sagriezās, ka sastingušu to pat nevarēja ievietot zārkā. Čundo atalgojums par šiem sasniegumiem bija radista vieta uz zvejas kuģa "Čunma" Austrumu jūrā. Viņa kajīte atradās "Čunmas" pakaļgala tilpnē, tērauda istabā, kurā pietika vietas galdam, krēslam, rakstāmmašīnai un vairākiem radiouztvērējiem, kas bija izcelti no kara laikā notriektām amerikāņu lidmašīnām. Tilpni apgaismoja vienīgi noklausīšanās aparatūras zaļās lampiņas, kuras atmirdzēja no zivju zvīņām vizuļojošajā ūdeni, kas sūcās zem kuģa starpsienām grīdu pastāvīgi klāja slidena ūdens kārtiņa. Pat pavadījis uz kuģa trīs mēnešus, Čundo arvien nevilšus iztēlojās milzīgo burzmu otrpus šīm metāla sienām. Tur atdzesētajā tumsā bars cieši saspiestu zivju izmisīgi pūlas ievilkt pēdējo skābekļa malku.

Kuģis jau vairākas dienas peldēja starptautiskajos ūdeņos ar mastā zemu nolaistu Ziemeļkorejas karogu, lai neizaicinātu nepatikšanas. Vispirms tas vajāja dziļi peldošas makreles un pēc tam tramīgās pelamīdas, kas uznira, mekledamas virspusē retos saules apspīdētos laukumiņus. Nu viņi medīja haizivis. "Čunma" visu nakti bija tralējusi, meklēdama tās gar dziļvagu. Rītausmā Čundo izdzirdēja virs galvas čīkstam

vinču un būkšķus pa korpusu tur haizivis cēla ārā no ūdens.

No rieta līdz ausmai Čundo klausījās parastās pārraides, lielākoties tās bija zvejas kuģu un Uiči-Vladivostokas līnijas prāmju apkalpes sarunas. Ik nakti varēja uztvert divu amerikaņu sieviešu raidīto. Viņas bija devušās ceļojumā apkārt pasaulei airu laivā, viena airēja visu nakti, otra visu dienu, šādi apgāžot "Čunmas" apkalpes minējumus, ka tās mērojušas tālo ceļu uz Austrumu juru, lai nodarbotos ar meiteņu seksu.

"Čunmas" takelāžas dziļumos un kllverkokos bija apslēpts antenu režģis, un virs stūres mājas bija uzstādīta virzienmaiņas antena, kas varēja pagriezties par trīssimt sešdesmit grādiem. Amerikas Savienotās Valstis, Japāna un Dienvidkoreja savas militārās pārraides šifrēja, un tās ēterā izklausījās kā spiedzieni un kaucieni. Taču Phenjanai šķita īpaši svarīga informācija, cik bieži, kurā vietā un laikā kaukoņa atskan. Ja vien Čondo to dokumentēja, tad pārējā laikā drīkstēja klausīties, ko vēlējās.

Saprotams, ka apkalpei Čundo klātbūtne nepatika. Viņam bija bāreņa vārds, un viņš visu nakti sēdēja un klabināja tumsā uz rakstāmmašīnas. It kā tas būtu cilvēks, kura darbs ir uztvert un pierakstīt draudus. Tādēļ apkalpe jaunekļi no Kindžji ostas pilsētas bažīgi gaidīja briesmas. Arī kapteinim bija savs iemesls justies piesardzīgam, un ikreiz, kad Čundo lika mainīt kursu, lai izsekotu neparastu signālu, viņš tikai ar pūlēm valdīja dusmas par savu nelaimīgo likteni uzņemt noklausīšanās virsnieku uz zvejas kuģa klāja. Vien tad, kad Čundo sāka stāstīt komandai par abām amerikāņu meitenēm, kuras airēja apkārt pasaulei, puišu attieksme pamazām mainījās.

Aizpildījis ikdienas obligāto militāro translāciju daudzumu, Čundo klaiņoja pa radioviļņiem. Ēterā runāja lepras slimnieki, arī aklie. Manilā ieslodzīto ģimenes locekļi raidīja ziņas uz cietumu ģimenes visu dienu stāvēja rindā, lai varētu nodot jaunumus par bērnu skolas atzīmēm, mazuļu zobiņiem un darba atrašanas izredzēm. Kāds doktors Randiņš, britu pilsonis, katru dienu dalījās savās erotiskajās fan-

tāzijās un ziņoja paredzamās jahtas noenkurošanās koordinātās nākamajā dienā. Kāda Okinavas radiostacija stāstīja par bērniem, kurus tēvi, amerikāņu militārpersonas, atteicās atzīt. Reizi dienā ķīnieši pārraidīja cietumnieku atzīšanās. Nebija svarīgi, ka tās panāktas piespiedu kārtā un ir nepatiesas, kā ari skan viņam nesaprotamā mēlē Čundo tikai ar mokām tās spēja klausīties. Pēc tam uzradās tā meitene, kas airēja tumsā. Katru nakti viņa uz kādu laiku pārstāja airēt, noraidīja savas koordinātas, stāstīja par pašsajūtu un laika apstākļiem. Viņa bieži pieminēja ari savus novērojumus nakti migrējošu putnu barus, baltu haizivi, kas zvejo krilus laivas priekšgalā. Viņa pat apgalvoja, ka airējot attīstās spēja sapņot nomodā.

Kāda ērmīga vaļība piemita angļu valodā runājošajiem izpaust visu ēterā, it kā debesis būtu viņu dienasgrāmata! Ja korejieši tā atļautos, varbūt tad Čundo savus tautiešus izprastu labāk. Varbūt tad viņš apjaustu, kāpēc daži samierinās ar savu likteni, bet citi to nespēj. Varbūt viņš zinātu, kālab cilvēki dažkārt apstaigā visas patversmes, meklēdami kādu konkrētu bāreni, lai arī noderētu jebkurš un piemērotu bērnu varētu sameklēt, kur vien pagriezies. Viņš zinātu, kālab visiem "Čunmas" zvejniekiem uz krūtīm ir ietetovētas sievu ģīmetnes un kāpēc viņš pats sēž ar austiņām tumšā zivju tilpnē uz kuģa, kas divdesmit septiņas dienas mēnesī peld jurā.

Viņš gan neapskauda meiteni, kura airēja dienas laikā. Gaisma, debesis, ūdens dienā tam visam tu raugies cauri. Toties naktī tajā visā ielūkojies. Tad ieskaties zvaigznēs, paraugies tumšajās bangās un to pārsteidzoši spilgti baltajās galotnēs, kas pazib uz īsu brīdi. Dienas gaismā neviena uzmanību nepiesaista degošas cigaretes gals kurš gan ierīkotu sargposteni, kamēr saule ripo pa debess jumu? Naktī uz "Čunmas" valdīja redzes asums, rāmums, mirklīgs stingums. Apkalpes locekļu skatieni šķita vienlaikus vērsti gan tālumā, gan sevī. Cik varēja noprast, uz līdzīga zvejas kuģa atradās cits angļu valodas pratējs un no saullēkta līdz rietam tikpat bezjēdzīgi noklausījās pārraides. Katrā ziņā tāds

pats zema līmeņa atšifrētājs kā viņš pats. Čundo bija dzirdējis par valodu skolu Phenjanā, kur mācīja runāt angliski un kurā uzņēma vienīgi janbanus6 , elites bērnus, kam dienests armijā bija obligāts, lai vēlāk darbotos partijā un veidotu diplomāta karjeru. Čundo pat varēja izteloties šos patriotiskajos vārdos nosauktos jauniešus, kas, smalkās, Ķīnā ražotās drānās tērpti, vada dienas galvaspilsētā, vingrinoties dialogos par kafijas tases pasūtīšanu un ārzemju zāļu iegādi.

Kārtējā haizivs noplīkšķēja uz klāja viņam virs galvas, un Čundo nosprieda, ka šai dienai strādāts gana. Gatavodamies izslēgt aparatūru, viņš izdzirdēja kārtējo "spoku" pārraidi apmēram reizi nedēļā ēterā izdevās uztvert sarunu angļu valodā, skaļu, taču īsu, tikai pāris minūšu garumā. Tovakar runātāju balsīs jauta amerikāņu un krievu akcentu, un, kā parasti, pārraide sākās sarunas vidū. Abi tērzēja par trajektorijām, savienošanās manevriem un degvielu. Pagājušajā reizē sarunā bija piedalījies ari japānis. Čundo ķērās pie kloķa, kurš leni grozīja virzienmaiņas antenu, taču, lai kur to tēmēja, signāls bija vienlīdz spēcīgs un tas bija neiespējami. Kā signāls var nākt no visām pusēm?

Piepeši pārraide partruka, bet Čundo paņēma savu SAF uztvērēju, pārnēsājamo parabolisko antenu un izkāpa uz klāja. Vecais padomju ražojuma kuģis ar tērauda korpusu bija paredzēts reisiem aukstajās juras, tāpēc augstais priekšgals viegli ietiecās dziļi viļņos un slīdēja pāri ieplakām starp tiem.

Turēdamies pie reliņiem, Čundo pacēla antenas šķīvi un lēni virzīja gar apvārsni rīta miglā. Viņš uztvēra konteineru kuģa stūrmaņu pļāpas un aroda konsultantu padomus Japānas pusē, kas jaucās ar kristiešu pārraidi ļoti augstā frekvencē. Uz klāja bija asinis, un Čundo armijas zabaki atstāja grīļīga cilvēka liktas pēdas līdz pat kuģa pakaļgalam, kur vienīgas uztvertās skaņas bija ASV kara flotes šifrētās pārraides kaukoņa un krakšķi. Aši pavērsdams antenu pret debesīm un to grozīdams, viņš sadzirdēja Taizvan Air pilotu žēlojamies, ka tuvojas Korejas Tautas Demokrātiskās

Republikas gaisa telpai. Taču meklēto viņš vairs neatrada signāls bija pazudis.

-    Vai man būtu kas jāzina? kapteinis painteresējās.

-    Turpiniet vien kursu, Čundo lika.

Kapteinis pameta ar galvu, norādīdams uz skaļrunim līdzīgo virzienmaiņas antenu virs stūres mājas.

-    Tā nav tik ļoti uzkrītoša, viņš lika manīt.

Pastāvēja vienošanās, ka Čundo nerīkosies vieglprātīgi -

piemēram, nenesīs uz klāja spiegošanas aparatūru. Kapteinis bija vecāks vīrs. Savulaik bijis plecīgs, muskuļains, taču, pavadījis kādu laiku uz krievu soda kuģa, tā novājējis, ka āda vietām nokarājās no kauliem. Varēja manīt, ka agrākos laikos viņš bijis stingrs, neatlaidīgs kapteinis, devis noteiktas pavēles pat tad, ja nācās zvejot teritorijā, uz kuru pretendēja arī Krievija. Tāpat varēja secināt, ka viņš bijis nesalaužams cietumnieks, veicis katorgas darbus stingrā uzraudzībā rūpīgi un bez sūdzēšanās. Tagad šķita, ka viņam jāspēlē abas lomas.

Kapteinis aizsmēķēja, piedāvāja cigareti arī Čundo un atgriezās pie sava pienākuma uzskaitīt haizivis, noklikšķinot skaitīkļu kauliņu ikreiz, kad mašīnists ar vinču uzvilka kārtējo jūras iemītnieku uz klāja. Haizivis kādu laiku bija karājušās auklas galā virs atklātiem ūdeņiem, tad dauzījušās gar kuģa korpusu, tāpēc bija apdullušas no skābekļa trūkuma Noguldītas uz klāja, tās kustējās gausi, bikstīja purnus gan tur, gan šur kā akli kucēni un vārstīja muti, it kā grasīdamās ko sacīt. Otrajam palīgam jaunam puisim, kurš tikai nesen bija pieņemts darbā uz kuģa, bija uzdots izņemt āķus, kamēr pirmais palīgs ar septiņiem ašiem cirtieniem nogrieza visas spuras no muguras līdz anālajai spurai un tad ievēla haizivi atpakaļ ūdeni. Dzīvniekam bija laupītas pārvietošanās spējas, un tas strauji grima lejup, pazūdot tumšajā dzelmē un atstājot aiz sevis vien tievu asiņu grīsti.

Čundo pārliecās pār margām, vērodams kārtējo haizivi iegrimstam, un sekoja tai ar savu antenu. Ieplūzdams haizivs žaunās, jūras ūdens atmodinās tās prātu un maņas. Kuģis atradās tieši virs dziļvagas, kas ietiecās četrus kilo

metrus dziļi, varbūt pat pusstundu brīvā kritienā. Austiņās bezdibeņa radītā fona šņākoņa drīzāk atgādināja šerminošu, spokainu, krakšķošu nāvi no augstspiediena. No dzelmes neko uztvert nevarēja visas zemūdenes sazinājās ar sevišķi zemas frekvences signāliem. Tomēr Čundo, pavērsis parabolisko antenu lejup, lēni pārstaigāja kuģi no priekšgala līdz pakaļgalam. Tai "spoku" pārraidei noteikti bija savs avots. Kā gan varēja šķist, ka tā nāk no visām pusēm? Tikai tad, ja nāca no lejas. Viņš manīja sev pievērstus apkalpes skatienus.

-    Vai tu lejā kaut ko atradi? mašīnists apvaicājās.

-    Patiesībā, Čundo atteica, es tur kaut ko pazaudēju.

Tikko svīda gaismiņa, Čundo iegrima miegā, kamēr apkalpe stūrmanis, pirmais palīgs, otrais palīgs un arī kapteinis visi kā viens krāva haizivju spuras sāls un ledus kārtās. Ķīnieši maksāja cietajā valūtā, un spuru kvalitātē viņi bija īpaši izvēlīgi.

Čundo pamodās pirms vakariņām viņam tas bija brokastu laiks. Kamēr nav iestājusies tumsa, vel jānosūta ziņojumi. Uz "Čunmas" bija izcēlies ugunsgrēks, un liesmas aprija kambīzi, priekšgalu un pusi koju, atstājot vien alvas šķīvjus, nomelnējušu spoguli un karstumā uz pusēm pārsprāgušu podu. Bet plīts joprojām darbojās, un bija vasara, tālab visi iekārtojās uz lūku vākiem ieturēties un pavērot neparasto saulrietu. Pie apvāršņa slīdēja amerikāņu flotes transportkuģu eskadra, tik milzīgi kuģi, ka šķita tie pat pakustēties nevar, kur nu vēl turēties uz ūdens. Eskadra atgādināja salu virteni tik stingu un senlaicīgu, ka uz tām iekārtojušās veselas tautas ar savu valodu un dieviem.

Uz āķiem bija noķerti jūras asari, kuru vaigus viņi ēda jēlus turpat uz vietas, un bruņrupucis nudien rets loms. Bruņrupuci sautēja veselu dienu, bet zivis cepa veselas un ar pirkstiem plēsa gaļu no asakām. Uz āķa uzķērās ari kalmārs, bet tādus kapteinis uz klāja nepieļāva celt. Viņš daudzkārt bija apkalpei mācījis par kalmāriem, jo par gudrākajiem jūras iemītniekiem uzskatīja astoņkājus, bet kalmārus par vismežonīgākajiem.

Lai ari saule rietēja, zvejnieki novilka kreklus un aizsmēķeja. "Čunma" vieglā gaitā dreifēja nestūrēta, bojas vāļājās uz, klāja, un pat troses un kliverkoki mirdzēja oranži plīts uguns gaismā. Zvejniekam bija laba dzīve nav jāpilda nebeidzamas fabrikas normas, un uz kuģa nebija skaļruņa, kas augām dienām aurotu valdības ziņojumus. Ēdiena pietika. Un, lai ari apkalpei nepatika noklausīšanās virsnieka klātbūtne, šāda kārtība ļāva "Čunmai" viegli iegūt nepieciešamos degvielas talonus. Ja Čundo lika kuģim uzņemt kursu, kas solīja mazāku lomu, visi tika pie papildu pārtikas kartītēm.

-   Nu, trešais palīg, ierunājās stūrmanis. Kā sokas mūsu meičām?

Tā viņi bija iesākuši dažreiz pa jokam dēvēt Čundo par trešo palīgu.

-    Viņas tuvojas Hokaido salai, Čundo pastāstīja. Vismaz vakar vakarā tā bija. Noairē trīsdesmit kilometru dienā.

-    Vai viņas joprojām sēž plikas? mašīnists interesejās.

-    Tikai tā, kas airē tumsā, Čundo paskaidroja.

-     Airēt apkārt pasaulei… Otrais palīgs aizdomājās. To uzdrošinātos tikai seksīga sieviete. Tas ir tik nejēdzīgi un uzpūtīgi. Tikai seksīgas amerikānietes ieņemtu galvā, ka pasaule ir jāiekaro.

Otrais palīgs nebija vecāks par divdesmit gadiem. Viņam uz krūtīm bija svaigi ietetovēts sievas portrets, un viņa neapšaubāmi bija skaistule.

-     Kurš apgalvo, ka viņas ir seksīgas? Čundo iejautājās, lai gan pats šīs sievietes tā iztēlojās.

-    Es to zinu, otrais palīgs uzstāja. Seksīga meitene domā, ka drīkst visu. Tici man, es ar to saskaros ik dienu.

-              Ja reiz tava sieva ir tik skaista, ieprasījās mašīnists,

-    kā tad viņu nav savākuši par viesu apkalpotāju Phenjanā?

-     Viss ir vienkārši, otrais palīgs skaidroja. Tēvs negribēja, lai viņa kļūst par oficianti vai palaistuvi Phenjanā, tāpēc izmantoja savus sakarus un iekārtoja meitu darbā zivju fabrikā. Tāda glīta meitene, un tad parādos es.

-     Kad redzēšu, tad ticēšu, pirmais palīgs attrauca. Ir kāds iemesls, kāpēc viņa neierodas tevi pavadīt.

-    Tas nāks ar laiku, otrais palīgs sacīja. Viņa vēl nav pieradusi. Es likšu viņai saprast šo alošanos.

-    Hokaido… stūrmanis novilka. Tur ledus briesmīgākais ir vasarās. Rifi salauž ledu, straumes sastumj to vienkop. Tur visnāvējošākais ir neredzamais ledus.

Ierunājās kapteinis. Uz viņa puskailā torsa varēja saskatīt visus Krievijā iegūtos tetovējumus. Ieslīpajā gaismā tie izskatījās smagi, it kā tieši tetovējumi vilktu ādu lejup.

-    Ziemās tur sasalst viss. Ij mīzali no daikta, ij zivju iekšas bārdā. Mēģini nolikt zemē nazi un nevari to atraut no saujas ādas. Reiz, kad strādājām zivju ķidāšanas cehā, kuģis , aizķēra mazu aisbergu. Viss kuģis pamatīgi nodrebēja, un mēs visi sakritām ķidās. Gulēdami uz grīdas, vērojām, kā ledus siena nobrāž korpusu, atstādama dziļus iedobumus.

Čundo aplūkoja kapteiņa krūtis. Viņa sievas tetovējums bija izplūdis un izbālējis kā vecs akvareļa zīmējums. Kad kapteiņa kuģis viendien neatgriezās, viņa sievai piešķīra jaunu j vīru, un tagad kapteinis bija palicis viens. Turklāt cietumā pavadītie gadi netika ierēķināti valsts darba stāžā, tālab arī uz pensiju viņš necerēja.

-    Aukstums var kuģi saspiest, kapteinis piepeši turļ pināja stāstīt, sablīvēt visu, gan metāla durvju ailas, gan slēdzenes, un iesprostot cilvēku lejā, atkritumu tilpnēs, un neviens… neviens nenāks ar karsta ūdens spaiņiem viņu glābt.

Kaut arī kapteinis neskatījās virsū un arī citādi nelika to manīt, Čundo aizdomājās, vai runas par cietumu nav mērķētas viņam par sodu, ka viņš uznesis noklausīšanās ierīces uz klāja un pakļāvis komandu nepatīkamai iespējai tur nokļūt.

Kad iestājās tumsa un pārējie nokāpa lejā, Čundo piedāvāja otrajam palīgam trīs paciņas cigarešu, lai tas uzkāpj uz stūres mājas jumta un uztraušas pa kārti, kuras galā bija piestiprināts skaļrunis.

-    Esmu ar mieru, otrais pailgs paziņoja. Bet cigaretes man nevajag. Labāk ļauj paklausīties, ko runā airētājas.

Puisis allaž izprašņāja Čundo par Seulu un Tokiju un neparko negribēja ticēt, ka viņš nekad nav bijis Phenjanā. Necik ātri kāpt viņš neprata, taču viņu interesēja radioaparatūras darbība, un arī tas bija pietiekami labs pamudinājums šim uzdevumam. Čundo lika viņam pavingrināties izņemt ķīļtapu, lai virzienmaiņas antenu varētu izcelt un pavērst pret okeānu.

Pēc tam viņi sēdēja uz vinčas kabīnes siltā jumta un smēķēja. Vēja brāzmas skaļi šalca ausīs. Cigarešu guntiņas spoži gailēja. Visā okeāna klajā neredzēja neviena gaiša punkta, un apvāršņa līnija atdalīja ūdens absolūto melnumu no zvaigžņu piesētā debesjuma pienainās tumsas. Virs galvas aizšāvās pāris satelītu, un ziemeļos manīja meteorītu švīkas.

-     Tās meitenes laivā, otrais palīgs skaļi prātoja. Vai, tavuprāt, viņas ir precējušās?

-     Es nezinu, Čundo atteica. Kāda starpība?

-     Kas dzen cilvēkus divus gadus airēt apkārt pasaulei? Pat ja viņām nav vīru, mājās taču paliek tuvinieki, kurus viņas atstājušas. Vai tad tām meičām ir nospļauties uz visiem?

Čundo nokasīja no mēles tabakas plēksnītes un pievērsās puisim, kas gulēja uz jumta, salicis rokas zem pakauša, un raudzījās zvaigznēs. Labs jautājums. "Kā jūtas tuvinieki, ko viņas atstājušas?" Taču savādi kaut ko tādu dzirdēt no otrā palīga mutes.

-     Vēl šovakar tu sajūsminājies par seksīgajām airētājām, Čundo atgādināja. Vai viņas tevi aizkaitinājušas?

-    Es tikai prātoju, kas viņām uznācis, ja sagribējies tā aizlaisties un plunčāties apkārt pasaulei.

-     Vai tu tā nedarītu, ja varētu?

-     Tur jau tā lieta, ka to nevar. Vai tad tas nav lemts neveiksmei? Tādi viļņi, tāds ledus, un tik maza laiviņa! Nedrīkstēja ļaut, lai viņas dodas ceļā. Pienāktos izdzīt viņām no galvas tādas dumjas iedomas.

Izskatījās, ka puisim nav pieredzes pārpūlēt smadzenes ar nopietnām domām. Čundo nosprieda vest viņu pie prāta.

-     Viņas jau tikušas lidz pusceļam, viņš norādīja. Turklāt viņas noteikti ir sportiskas. Meitenes tam ir gatavojušās, viņām droši vien tāda nodarbošanās patīk. Un laiva noteikti nelīdzinās šādai silei. Tās ir amerikāņu meitenes, viņu laivā ir augsto tehnoloģiju aprīkojums, visādas ērtības un elektronika. Nevar salīdzināt ar partijas darbinieku sievām, kas airējas apkārt skārda konservu kārbā.

Otrais palīgs klausījās vien ar pusausi.

-     Un ja nu tiešām izdodas apceļot pasauli… Kā tu, zinot, ka esi bijis Amerikā, vari atkal stāvēt rindā uz tualeti kopmītnē? Ja nu citā valstī prosa ir gardāka un skaļruņu klaigas tik ļoti negriežas ausīs? Pēkšņi ūdens no krāna šeit vairs tik labi nesmaržo. Ko tad iesākt?

Čundo neatbildēja.

Lēca mēness. Japānas pusē pacēlās reaktīvā lidmašīna un gausi uzsāka mest loku, lai izvairītos no Ziemeļkorejas gaisa telpas.

-    Gan jau viņas tiks haizivīm zobos, pēc kāda laika noteica otrais palīgs un ar knipi aizsita izsmēķi. Kam tev vajag grozīt to antenu? Kas tur lejā ir?

-     Balss. Čundo īsti nezināja, ko atbildēt.

-     Okeānā? Kas tā par balsi, un ko tā saka?

-    Amerikāņi un krievs, kas runā angliski. Vienreiz ari kāds japānis. Viņi runā par sakabināšanos un manevrēšanu. Tādā garā.

-     Neapvainojies, bet tas varen izklausas pec sazvērestībām, par kurām manā dzīvojamā namā mēdz tērgāt vecas atraitnes.

Patiešām, kad otrais palīgs to pateica skaļi, tas nudien izklausījās pēc paranojas. Bet īstenībā Čundo priecēja doma par sazvērestību. Tas bija pienākums ticēt tam, ka ļaudis stājas sakaros, ka rīcībai ir kāds plāns, ka cilvēku darbībām piemīt nodoms, svarīgums un nolūks. Saprotams, ka normāliem cilvēkiem pēc tādas domāšanas nebija vajadzības. Meitene, kas airēja dienā, redzēja apvārsni no turienes, no kurienes peld, un pagriežoties redzēja apvārsni, kura virzienā dodas. Bet meitenei, kas airēja naktī, tika vien ūdens

šļaksti, katrs airu vēziens un ticība, ka tas viss kopā aizvedis viņu mājās.

Čundo ieskatījās pulkstenī. Ap šo laiku nakts airētāja uzsāk raidīt, viņš sacīja. Varbūt tu vairāk gribi dienas meiteni?

-     Kas tas par jautājumu? Otrais palīgs pēkšņi noskaitās.

Kada tam nozīme, kuru es gribu? Es negribu ne vienu, ne

otru. Mana sieva ir visskaistākā sieviete mūsu daudzdzīvokļu namā. Es ieskatos viņas acīs un uzreiz redzu, ko viņa domā. Es jau iepriekš zinu visu, ko viņa sacīs. Tāda ir īsta mīlestība. Pajautā jebkuram vecajam! Viņš izsmēķēja vēl vienu cigareti un arī to aizsvieda jūrā. Tu apgalvo, ka okeānā dibenā sēž krievi un amerikāņi. Kāpēc tev liekas, ka viņiem kas nelabs padomā?

Čundo apcerēja visas pazīstamākās mīlestības definīcijas tā ir kā kailu plaukstu pāris, kas saglabā ogli kvēlojam; tā ir mūžīgi zvīļojoša pērle pat zuša vēderā, kad tas apēd austeri; mīlestība ir lācis, kas baro tevi ar medu no savām ķepām. Čundo iztēlojās meitenes, kas, pasniedzot airus, viena otru nomainīja smagā darbā un vientulībā. Tad viņš norādīja uz ūdeni.

-    Amerikāņi un krievi ir tur lejā, un es zinu, ka viņiem ir kas aiz ādas. Nolādēta būšana! Vai tu esi dzirdējis, ka tiktu palaista zemūdene miera un brālības vārdā?

Otrais palīgs atkal atgūlās uz vinčas kabīnes jumta. Virs galvas pletās plašs debesjums.

-    Jā, tā laikam ir, viņš atzina.

No stūres mājas iznāca kapteinis un pavēlēja otrajam palīgam iztīrīt atejas spaiņus. Čundo piedāvāja kapteinim cigareti, bet kapteinis no tās atteicās, kad puisis bija nokāpis lejā.

-     Nesamāci viņu uz muļķībām, kapteinis brīdināja Čundo un nesteidzīgi devās pāri tumšajam trapam uz augsto "Čunmas" priekšgalu. Garām slīdēja milzīgs kuģis, kas, visticamāk, devās no Dienvidkorejas uz Kaliforniju. Uz klāja rindojās tūkstošiem jaunu automašīnu, un no logiem straujā secībā krita mēness atspulgi.

Pēc pāris dienām "Čunmas" kravas tilpnes bija piepildītas. Kuģis pagriezās uz māju pusi, uz rietumiem. Čundo sasmēķēja ar kapteini un stūrmani, un tobrīd stūres mājā iemirgojās un izdzisa sarkana gaismiņa. Pūta ziemeļu vējš, raiti dzīdams "Čunmu" uz priekšu, tāpēc uz klaja valdīja miers un radās pat iespaids, ka nelielais kuģis stāv uz vietas. Uguntiņa vēlreiz uzplaiksnīja un pazuda.

-     Vai jūs atbildēsiet? stūrmanis vaicāja kapteinim.

Kapteinis izņēma no mutes cigareti un to aplūkoja. Kāda jēga?

-     Kāda jēga? stūrmanis atkārtoja.

-    Jā. Kāda jēga? Mēsli gaidāmi šā vai tā.

Visbeidzot kapteinis piecēlās un sakārtoja žaketi. Krievijā pavadītie gadi bija izārstējuši viņu no alkohola lietošanas, taču tobrīd viņš devās uz stūres māju tik gausi, it kā nelaimīgā kārtā viņu gaidītu neizbēgama iedzeršana, nevis jūrniecības ministra radiozvans no Čhondžinas.

-    Tam vīram vairs gandrīz nekas nav palicis, stūrmanis noteica.

Kad sarkanā lampiņa nodzisa, kļuva skaidrs, ka ir pacelta klausule. Kapteinim gan, visviens, nebija izvēles. "Čunma" nekad neatradās ārpus diapazona. Krievi, agrākie "Čunmas" īpašnieki, bija uzstādījuši tajā zemūdens radioaparatūru garā antena spēja sūtīt signālu pat no dzelmes, un to darbināja divdesmit voltu svina un skābes akumulators.

Čundo vēroja kapteiņa siluetu stūres mājā kā viņš atgrūž cepuri uz pakauša un berzē acis un centās iztēloties sarunu. Čundo aparāts zem klāja derēja vienīgi uztveršanai. Nekad dzīvē viņš nebija pats neko pārraidījis. Tiesa, krastā Čundo pilnīgā slepenībā konstruēja raidītāju; jo tuvāk nāca pabeigšanas brīdis, jo vairāk viņš nervozēja par to, ko ēterā sacīs.

Kapteinis atgriezās, apsēdās kuģa sānā un spraugā starp reliņiem, kur atradās vinča, pārkarināja kājas pāri malai. Noņēmis netīro cepuri, kuru šad tad valkāja, viņš nolika to blakus. Čundo nopētīja misiņa zīmotni ar sirpi un āmuru uz kompasa un harpūnas fona. Tādas cepures mūsdienās vairs neražoja.

Nu? stūrmanis mudināja. Ko viņi grib?

-     Garneles, kapteinis atteica. Dzīvas garneles.

-   Šajos ūdeņos? Šajā laikā? stūrmanis pārjautāja un pašūpoja galvu. Tur nekas nesanāks.

Kāpēc tās garneles nevar gluži vienkārši nopirkt? Čundo ieprasījās.

-    Es tā arī pajautāju, kapteinis sacīja. Nē, garnelēm jābūt sazvejotām Ziemeļkorejā, man atbildēja.

Tāda pavēle varēja nākt vienīgi no augšas iespējams, no pašas augšas. Bija dzirdēts, ka auksto ūdeņu garneles ir stipri iecienītas Phenjanā. Jaunākā mode pieprasīja tās norit vēl dzīvas.

-     Ko lai iesākam? palīgs vaicāja.

-     Ko darīt? kapteinis novilka. Ko darīt…

-    Neko citu jau nevaram, Čundo aizrādīja. Mums pavēlēts zvejot garneles, tāpēc mēs tās garneles sazvejosim.

Kapteinis neatbildēja, atgūlās uz klāja, šūpodams kājas pāri malai, un aizvēra acis.

-    Ziniet, mana sieva ticēja, viņš ierunājās. Viņa uzskatīja, ka vienīgi sociālisms mūs padarīs stiprus. Jā, būšot grūti laiki, viņa uzstāja, būs jāziedo šis un tas. Bet tad kļūs labāk. Es nebiju domājis, ka man tā pietrūks. Es nebiju iedomājies, cik ļoti man nepieciešams apliecinājums, kāpēc tas jādara.

-     Kāpēc? stūrmanis pārvaicāja. Tāpēc, ka no jums ir atkarīgi citi cilvēki. Jūs esat vajadzīgs visiem mums. Iedomājieties, kas būtu, ja otrajam palīgam nebūtu neviena, kam cauru dienu uzdot stulbus jautājumus!

Kapteinis noraidoši atmeta ar roku.

-     Krievi man iešķieba četrus gadus, viņš sacīja. Četrus gadus uz zivju ķidāšanas kuģa, kas visu laiku atradās jūrā, ne reizi neiebrauca ostā. Es panācu, lai krievi palaiž vaļā manu apkalpi. Visi bija jauni puikas, lielākoties no lauku ciematiem. Vai citreiz tā paveiksies? Šaubos.

-    Mēs tikai dosimies zvejot garneles, stūrmanis ierosināja. Ja nenoķersim, tad nenoķersim.

Kapteinim par šo plānu nekas nebija sakāms.

-      Traleri pie kuģa ieradās vienā laidā, viņš stāstīja.

-     Tie peldēja apkārt nedēļām ilgi un tad piebrauca klāt, lai pārkrautu lomu uz cietuma kuģi. To iepriekš nekad nevarēja paredzēt. Tu strādā savā ķidāšanas cehā, atskan tralera dzinēju rēkoņa, un tad paveras hidrauliskā lūka. Dažreiz mēs bijām spiesti lekt uz galdiem, jo pa slīpo reni tilpnē kā vilnis sabira tūkstošiem zivju. Seriolas, mencas, jūras asari, pat sīkās sardīnes. Vienā acumirklī tu esi līdz viduklim zivis un esi spiests iedarbināt savu pneimatisko zāģi uz galda, jo neviens netiks ārā, kamēr viss daudzums nebūs izķidāts. Gadījās, ka zivis bija apsarmojušas, jo sešas nedēļas glabātas tilpnēs, bet citkārt tās bija sazvejotas tai pašā rītā un vēl izrādīja dzīvības pazīmes. Uz pēcpusdienas pusi notekas izskaloja un jurā izgāza tūkstošiem litru ar ķidām. Mēs allaž kāpām augšā, lai šo skatu redzētu savām acīm. Nez no kurienes vienā mirklī saradās vesels mākonis jūras putnu, pēc tam jūras plēsoņas un haizivis. Ticiet man, tur gāja vaļā traka elle. Tad no dzelmes izpeldēja kalmāri. Milzīgie Arktikas pārstāvji slīdēja un plūda kā ūdenī izlijis piens. No kairinājumā miesa tiem vērtās te sarkana, te balta, te atkal sarkana un balta. Brukdami virsū upurim ar nodomu to apdullināt, tie spoži uzplaiksnīja, kā jau varat iedomāties. Kalmāru uzbrukums atgādināja zibeņošanu zem ūdens. Viendien divi traleri sadomāja sazvejot šos kalmārus. Viens izmeta tīklu, kas palika dziļumā. Tā apakšu piesēja otram tralerim, kas darbojās kā velkonis. Kalmāri pamazām pacēlās no dzelmes, daži pat simt kilogramu svarā. Kad tie sāka zibsnīt, tīklu pavilka zem dzīvniekiem un aizsēja. Stāvēdami uz klāja, mēs to visu vērojām un, ticat vai ne, uzgavilējām. Pēc tam mēs atgriezāmies pie darba, it kā nebaidīdamies, ka ik brīdi pa reni var nošļūkt simtiem dusmās elektrizētu kalmāru un mūs aprakt. Tad jau labāk sagāziet mums virsū tūkstoš haizivju, jo tām nav desmit taustekļu un melnu knābju. Haizivis nesatrakojas, tām nav milzu acu vai piesūcekņu ar āķīšiem. Ak kungs, ar kādu troksni kalmāri bira pa reni! Tinte šļācās, knābji klabēdami daudzījās gar nerūsējošo tēraudu, visi dažādās krāsās, zibeņus mezdami. Mums uz klāja bija kāds jauns maza auguma vjetnamietis.

Mūžam viņu neaizmirsīšu. Tāds jauks puisis, protams, tikai pazaļš, līdzīgs mūsu jauneklīgajam otrajam palīgam, un es viņu paņēmu savā paspārnē. Viņš bija vēl zēns, maz ko sajēdza no dzīves. Un viņa plaukstu locītavas… ja jūs būtu tās redzējuši! Ne resnākas par šo.

Čundo klausījās stāstījumā, it kā to raidītu no kādas attalas, nezināmas vietas. Par šādiem īstiem stāstiem par īstiem cilvēkiem varēja nokļūt cietumā, un nebija pat būtiski, par ko tie vēstīja. Nebija svarīgi, vai stāsti bija par večiņu vai kalmāru uzbrukumu, ja tie novērsa emocijas no Mīļotā Vadoņa, tie bija bīstami. Čundo bija vajadzīga rakstāmmašīna, viņam vajadzēja to pierakstīt tas bija svarīgākais iemesls, kālab viņš klausījās pārraides tumsā.

-     Kā šo vjetnamieti sauca? viņš jautāja kapteinim.

-     Lieta tāda, ka sievu man neatņēma krievi, kapteinis turpināja, neatbildējis Čundo. Krievi mani paturēja ieslodzījumā vien četrus gadus. Pēc četriem gadiem mani izlaida brīvībā. Bet šeit nekas nebeidzas. Šeit nekam nav ne gala, ne malas.

-     Kā to saprast? stūrmanis ieprasījās.

-               To saproti tā, ka griez apkārt! kapteinis pavēlēja.

-     Mēs atkal braucam uz ziemeļiem.

-     Mēs taču nedarīsim neko muļķīgu, vai ne? stūrmanis bažījās.

-     Ko mēs darīsim? Sazvejosim mazliet garneļu.

-     Vai jūs zvejojāt garneles tobrīd, kad krievi jūs notvēra? jautāja Čundo.

Bet kapteinis bija aizvēris plakstus.

-     Vu, viņš bilda. Zēna vārds bija Vu.

Nākamajā naktī spīdēja spožs mēness. Kuģis atradās tālu ziemeļos, sēkļos pie Čuldžuksanas, vulkānu rifu salu virtenes, kuru īpašumtiesības joprojām tika apstrīdētas. Kapteinis bija licis Čundo visu dienu klausīties ēterā "visu, ikvienu, jebkurā vietā tuvu mums", un tobrīd kuģis tuvojās malējam atolam dienvidu galā. Lai starmešiem netrūktu akumulatoru enerģijas, kapteinis lika izslēgt visu lieko aparatūru.

Drīz varēja dzirdēt viļņus klinšu sienas atverē. Ieraugot baltās, sakultās putas uz nesaskatāmā melnā pumeka fona, visus pārņēma viegls nemiers. Pat mēnessgaisma nelīdz, ja klintis nav saredzamas. Kapteinis kopā ar stūrmani stāvēja pie stūres, bet pirmais palīgs priekšvadnī grozīja lielu prožektoru. Otrais palīgs stāvēja pie labā borta, Čundo pie kreisā, un abiem rokā bija pārnēsājamie prožektori. Visi vērsa gaismas starus pret ūdeni, pūlēdamies noteikt dziļumu. Tā kā kravas tilpnes bija pilnas, dziļi iegrimušo "Čunmu" bija grūti vadīt, tāpēc mašīnists atradās mašīntelpā gadījumā, ja pēkšņi nepieciešama liela dzinēja jauda.

Atolā viens vienīgs kanāls līkumoja ap sastingušas lavas laukiem, kur pat uzplūdu laikā bija grūti iztrausties cauri. Drīz paisums strauji, teju sāniski viļādams, sāka vilkt kuģi cauri atola renei, un Čundo starmeša gaisma saredzēja tumšos jūras dibena apveidus.

Kapteinis šķita atdzīvojies, smaidīdams trakulīgi, pat bezbēdīgi. Krievi šo ūdensceļu dēvē par fokstrotu, viņš pavēstīja.

Gabaliņu tālāk viļņos Čundo pamanīja kuģi. Viņš uzsauca pirmajam palīgam, un abi vērsa pret to gaismas starus. Tas bija katastrofā cietis patruļas kuģis, atspiedies ar sānu pret austerēm nosētu klinti. Nekādu pazīšanās zīmju nemanīja, un acīmredzami tas jau tur bija atradies diezgan ilgi. īsā spirālveida antena liecināja, ka radioaparatūru uz kuģa diez vai vērts pievākt.

-     Nē, tas cietis avāriju citur, šurp to atvilcis paisums, sprieda kapteinis.

Čundo par to nebija tik pārliecināts. Stūrmanis cieta klusu.

-    Palūkojiet, vai neredzat glābšanas laivu, kapteinis lika.

Otrais palīgs īgņojās par to, ka viņam iedalīts postenis pie

pretējā borta. Gribat saskatīt, vai tur nav kāds palicis dzīvs?

-     Tu tik turi savu gaismu, stūrmanis viņu norāja.

-     Vai ir kaut kas? kapteinis jautāja.

Pirmais palīgs noraidoši papurināja galvu.

Tie cietušā kuģa pakaļgala Čundo redzēja piestiprinātu ugunsdzēšamo aparātu, tomēr turēja mēli aiz zobiem, lai ari velējās tadu aparātu uz "Čunmas" klāja. Kuģis vienā stiepiena patraucās garām vrakam, un drīz tas vairs nebija saskalams.

-    Jādomā, ka glābšanas laivas dēļ nogrimt nav vērts, kapteinis pasūrojās.

Ugunsgrēku uz "Čunmas" apdzēsa, lejot ūdeni ar spaiņiem, tāpēc bridis, kad būtu jāpamet kuģis bridis, kad jāpavēsta otrajam palīgam, ka uz kuģa nav glābšanas laivas, tā arī nepienāca.

-    Kam jums tā svešā glābšanas laiva? otrais palīgs nerimās.

-    Tu tik turi savu gaismu, pavēlēja stūrmanis.

Kuģis izspraucās no piekrastes kanāla un te, it kā nosviedis važas, iekārtojās rāmākos ūdeņos. Visapkārt pletās salas klinšaini raupjais gredzens, un tā pavēnī beidzot redzēja platu lagūnu, kuras ūdeņi plūda ārpasaules straumju ietekmē. Tādā vietā varētu pulcēties garneles. Vispirms viņi izslēdza gaismas, tad dzinēju, un, inerces dzīts, kuģis iegāja lagūnā. Drīz tas lēni padeva atpakaļgaitā apļveida paisumā. Straume bija vienmērīga, mierīga, ūdens līmenis cēlās, bet tas acīmredzami nevienu nesatrauca arī tobrīd, kad korpuss pieskārās smilšainajam lagūnas dibenam.

Zem grumbuļainajām obsidiāna klintīm slējās stāva, melna krastmala, kuras stiklainais mirdzums ļāva noprast, ka uz akmeņiem var viegli sagriezt pēdas. Smiltīs bija ieauguši sīki, mezglaini kociņi, un zilajā gaismā varēja redzēt, ka vējš savērpis pat to skujas. Mēnessgaismā varēja saskatīt ūdenī skalojamies kuģu atlūzas, kuras straume atnesusi no šauruma.

Mašīnists izbīdīja kārtis pāri malai un nolaida tīklus ūdenī. Palīgi nostiprināja tauvas un blokus un pēc tam izcēla tīklus, lai paraudzītos, vai tajos iekļuvušas garneles. Dažas lēkāja zaļajā neilona tīklā, bet tur bija vēl kaut kas.

Viņi izgāza tīklus uz klāja un starp dažiem dučiem drebelīgu fosforescējošu garneļu ieraudzīja divas dažādas sporta kurpes.

-     Tās ir amerikāņu kurpes, mašīnists paziņoja.

Čundo izlasīja uz kurpes nosaukumu. Nike.

Otrais palīgs paķēra vienu kurpi. Ielūkojies viņam acīs, Čundo saprata jaunekļa bažas.

-     Neraizējies, Čundo mierināja, airētājas atrodas talu no šejienes.

-     Izlasi uzrakstu, otrais palīgs lūdza. Vai tās ir sieviešu kurpes?

Pienāca kapteinis un nopētīja kurpi. Viņš to paostīja un palocīja zoli, lai redzētu, cik ūdens izlīs.

-     Nepūlieties velti, viņš aizrādīja. Tā nav valkāta.

Kapteinis lika stūrmanim ieslēgt prožektorus. Izrādījās,

ka zaļpelēkajā ūdenī šūpojas simtiem sporta kurpju. Varbūt pat tūkstošiem.

Stūrmanis pārlaida skatienu ūdenim. Es ceru, ka šajā dīķi nevalstās kuģa konteiners, to vien gaidīdams, lai varētu ietriekties mums dibenā.

Kapteinis pagriezās pret Čundo.

-     Vai ir izskanējis kāds trauksmes signāls?

-    Jūs pats zināt, kādas tādos gadījumos ir instrukcijas, Čundo attrauca.

-     Kādas ir instrukcijas gadījumos, kad atskan trauksmes signāls? otrais palīgs interesējās.

-     Es instrukcijas zinu, kapteinis sacīja. Es tikai vēlos noskaidrot, vai šurp netraucas vesels bars kuģu, atbildot uz palīgā saucienu.

-     Neko tādu es neesmu dzirdējis, Čundo atzina. Bet mūslaikos palīgā saucienus vairs neraida pa radio. Tagad ir ārkārtas stāvokļa bākas, kas automātiski noraida GPS koordinātas satelītiem. To es uztvert nevaru. Stūrmanim taisnība acīmredzot no klāja noslīdējis konteiners un ieskalots te.

-     Vai mēs neatsaucamies uz trauksmes signāliem? otrais palīgs jautāja.

-     Kamēr viņš ir uz borta, tikmēr ne, atteica kapteinis un iegrūda kurpi Čundo rokā. Tā, zēni, iemērksim atkal tīklus. Mūs gaida ilgs nakts darbs.

Sameklējis parastu radiostaciju skaļais un skaidrais signāls nāca no Vladivostokas Čundo to pieslēdza klāja skaļrunim. Skanēja Johana Strausa mūzika. Zvejnieki slidināja tiklu pāri melnā ūdens virsmai, un pat nebija laika apbrīnot amerikāņu kurpes, kas krājās kaudzē uz kravas lūkām.

Kamēr apkalpe uz klāja zvejoja apavus, Čundo uzlika austiņas. Ēterā pīkstēja un sprakšķēja vien, taču kādam kaut kur tas sagādās daudz prieka. Ķīniešu grēksūdzes, kuras raidīja uzreiz pēc saulrieta, viņš bija nokavējis, taču nemaz par to nebēdāja, jo šīs balsis allaž izklausījās bezcerīgi skumjas un tādējādi, pēc viņa domām, vainīgas. Viņš gan paguva uztvert Okinavas ģimeņu lūgumus tēviem, kas klausījās uz saviem kuģiem, taču bija grūti just līdzi bērniem, kuriem ir mātes, brāļi un māsas. Turklāt gaviļpilnais sauklis "Adoptējiet mūs!" šķebināja. Kad krievu ģimenes raidīja tikai jūsmīgus vārdus saviem tēviem, kas atradās ieslodzījumā, tas bija ar nodomu sniegt vīriem spēku. Bet lūgties, lai vecāki atgriežas? Kurš gan iekristu tādos slazdos? Kurš gribētu dzīvot kopā ar tādu izmisuma pilnu, nožēlojamu bērnu?

Čundo klausījās austiņās, līdz turpat pie galda iekrita miegā. Tā gadījās reti. Pamodināja viņu balss meitene, kas airēja naktī. Viņa stāstīja, ka airējot kaila zem debesīm, kas esot "melnas un skarainas kā tintē iemērktas neļķes". Viņai radusies vīzija, ka reiz cilvēki atgriezīsies okeānos, tiem izaugs peldplēves un elpošanas caurums kā vaļiem, tad cilvēce okeānos atkal kļūst par vienu veselu un izbeigsies visa karošana un neiecietība. "Nabadzīte, paņem taču brīvu dienu," viņš iedomājās un nolēma otrajam palīgam šo ziņu nestāstīt.

No rīta "Čunma" atkal kuģoja uz dienvidiem, tīkls bija pilns kā maks un, pildīts ar vieglajiem apaviem, stipri šūpojās. Uz klāja mētājās simtiem apavu, pirmais un otrais palīgs mēģināja noteikt pārus pēc izskata un sēja tos kopā. Virtenes karājās uz visiem šķērskokiem un žāvējās saulē. Drīz kļuva skaidrs, ka atrasti tikai daži pāri. Tomēr, pat nakti negulējuši, viņi bija pacilātā garastāvoklī.

Pirmais palīgs atrada zili baltu apavu pāri un pabāza sev zem kojas. Stūrmanis aplūkoja piecpadsmitā izmēra kurpi, brīnīdamies, kādam cilvēkam tik liels izmērs būtu vajadzīgs. Viņš bija sakrāvis apavus augstā kaudzē ar nolūku likt sievai tos uzmērīt. Sudraba un sarkanas krāsas apavi ar spilgtām krāsām un atstarojošām strēmelēm, baltāki par baltu šie apavi bija zelta vērtē, jo nozīmēja ēdienu, dāvanas, kukuļus un pakalpojumus. Uzvelkot tos, kājas joprojām šķita basas. Tagad apkalpes zeķes likās pagalam draņķīgas un uz apavu košo krāsu fona kājas izskatījās raibas un iedegušas. Otrais palīgs pārcilāja visas kurpes, līdz atrada savu pāri, ko nodēvēja par "Amerikas kurpēm". Tās bija sieviešu kurpes. Viena sarkanbalta, otra zila. Vecās kurpes viņš aizlingoja pāri bortam un maršēja pa klāju ar atšķirīgām Nike kurpēm katrā kājā.

Austrumos bija samilzusi liela mākoņu fronte, un tās priekšgalā riņķoja jūras putnu vērpete. Šāda grēda izveidojās, aukstajam dziļvagas ūdenim ceļoties augšup un atdzesējot gaisu. Šādā dzelmē medī kašaloti un mājo sešžaunu haizivis. Līdz ar augšupejošo vilni virspusē parādījās arī melnās tinteszivis, kalmāri un dziļūdens garneles baltas un aklas. Runāja, ka šādas garneles ar lielajām, aizvērtajām acīm iecienījis pats Mīļotais Vadonis, kurš tās, nobārstītas ar kaviāru, notiesāja dzīvas.

Paņēmis binokli, kapteinis pārlaida skatienu apkārtnei un tad paraustīja zvana auklu, un visa apkalpe pietrūkās stāvus ar savām jaunajām kurpēm kājās.

-    Aidā, puiši! kapteinis uzsauca. Būsim revolūcijas varoni!

Kapteinis uzņēmās tīklu iemešanu, bet Čundo tikām devās talkā mašīnistam no divām lietus ūdens mucām un balasta sūkņa sameistarot tvertni dzīvajām zivīm. Taču notikuma vietā ierasties iznāca grūtāk nekā domāts. Migliņa pēc dažiem kilometriem pārvērtās mākoņu frontē. Viļņi brāzās no neparedzamām pusēm, vīriem bija grūti saglabāt līdzsvaru, un līdz ar viļņu galotnēm šurp strauji traucās miglas saliņas. Garām aizšāvās te necaurredzami miglas biezokņi, te caurspīdīgi gaisa klajumi.

Pirmais iemetiens izrādījās veiksmīgs. Garneles ūdeni likās caurspīdīgas, baltas, kad izcēla tīklu, un tad tās tapa .itkal bezkrāsainas, kad šūpojās tvertnē, garajām taustekļu antenām te atritinoties, te ievelkoties. Kad kapteinis vēlreiz pavēlēja nolaist tīklus, putni bija pazuduši, un stūrmanis virzīja kuģi cauri miglai, tos meklēdams.

Pēc ūdens vien nevarēja noteikt kuģa kursu, taču apkalpe gatavoja tīklus un liecās līdz ar jūras šūpām. Zem ūdens virsmas piepeši izcēlās tracis.

-    Tunči būs tās atraduši, uzsauca kapteinis, un pirmais palīgs lika atkal izmest tīklus. Stūrmanis pagrieza stūri un sāka mest loku, un smagie tīkli gandrīz gāza kuģi apkārt. Te saskrējās divi viļņi, izveidojot divas ieplakas, un "Čunma" salēcās. Nepiesietie apavi aizlidoja pāri bortam, tomēr loms tika saglabāts. Kad mašīnists ar vinču izcēla tīklu no ūdens, tas zibsnīja vien it ka viņi zvejotu greznas lustras. Tad tvertnē peldošās garneles, it kā slepeni sazinājušās ar savām ciltsmāsām, līdzjūtīgi iemirguļojās.

Visai apkalpei bija jāatrodas pie tvertnes un jāpalīdz nolaist lomu, kurš, izcelts uz klāja, varēja aizšūpoties neparedzamā virzienā. Mašīnists darbināja vinču, bet pēdējā mirklī kapteinis uzsauca, lai aptur. Tīklā joprojām kaut kas spēcīgi plaiksnīja. Stāvēdams pie margapmales, kapteinis cieši vērās miglā. Arī pārējie sastinga, raudzīdamies kaut kur tukšumā, un šāds vispārējs rāmums, kuģa valstīšanās un tīkla grozīšanās viesa nemieru. Kapteinis deva zīmi stūrmanim pūst miglas tauri, un visi uzmanīgi ausījās, vai nedzirdēs no tumsas atskanam atbildi.

-     Nokāp lejā, kapteinis uzrunāja Čundo, un pastāsti, ko dzirdi.

Taču jau bija par vēlu. Pēc brīža migla pašķīrās un parādījās nesatricināms amerikāņu fregates priekšgals. "Čunma" griezās, cik vien ātri spēja, taču amerikāņu kuģis gandrīz vai nepakustējās. Pie tā margām rindojās vīri ar binokļiem. Pēc īsa mirkļa piebrauca piepūšamā laiva, amerikāņi izmeta tauvas. Te nu bija vīri, kas valkā piecpadsmitā izmēra apavus.

Pirmajās minūtēs amerikāņi izturējās pavisam lietišķi un ievēroja kārtību melnās šautenes straujām, precīzām kustībām pacēla augšup un notēmēja. Viņi izstaigāja stūres māju un arī kambīzi zemāk. Uz klāja varēja dzirdēt viņus virzāmies cauri kuģim, ik uz soļa saucot: "Tīrs! Tīrs! Tīrs!"

Kopā ar amerikāņiem ieradās Dienvidkorejas kara flotes virsnieks, kurš palika uz klāja, kamēr karavīri pārlūkoja kuģi. Virsniekam mugurā bija balta, iestērķelēta uniforma, un viņu sauca Paks. Ķivere viņam bija balta ar melnām un gaiši zilām svītrām un spožu sudraba apmali. Viņš pieprasīja kuģa kravas sarakstu, reģistrācijas un pieraksta dokumentus un kapteiņa licenci, un nekā tāda viņi uzrādīt nevarēja. Paks arī gribēja zināt, kur palicis kuģa karogs un kāpēc viņi neesot atsaukušies radiosignālam.

Garneļu tīkls šūpojās. Kapteinis norīkoja pirmo palīgu to izbērt tvertnē.

-     Nē! Paks iejaucās un norādīja uz Čundo. Lai to izdara viņš.

Čundo paskatījās uz kapteini. Tas pamāja. Čundo piegāja pie tikla un mēģināja noturēt taisni, bet kuģa šūpošanās to neļāva. Lai gan Čundo bija daudzreiz redzējis zvejniekus atveram tīklu, pats to viņš nebija darījis, tādēļ noskaidroja, kā atvērt tiklu. Viņš centās notvert brīdi, kad tīkls atradīsies tieši virs tvertnes. Kad viņš pavilka auklu, garneles straumē ieplūda mucā, tomēr, tiklam sasveroties, daļa izšķīda pa klāju, apmalēm un ari paša apaviem.

-    Tu neizskaties pēc zvejnieka, sacīja Paks. Palūk, kāda tev āda, kādas tev plaukstas. Novelc kreklu! viņš pieprasīja.

-     Šeit pavēlu es, iejaucās kapteinis.

-     Novelc kreklu, spiegs, citādi likšu amerikāņiem, lai viņi tev to novelk.

Čundo paguva atpogāt vien pāris pogu, un Paks redzēja, ka viņa krūtis nav notetovētas.

-     Es neesmu precējies, Čundo paskaidroja.

-     Tu neesi precējies, Paks atkārtoja.

-     Viņš saka, ka nav precējies, atbalsoja kapteinis.

-    Ziemeļkorejieši nemūžam neizlaistu tevi jūrā, ja tu nebūtu precējies. Ko tad iesviestu cietumā, ja tu pārbēgtu pie ienaidnieka?

-     Paklau, mēs esam zvejnieki un dodamies atpakaļ uz ostu, ierunājās stūrmanis. Nekas cits te neslēpjas.

Paks pagriezās pret otro palīgu.

-    Kā viņu sauc? viņš jautāja, norādīdams uz Čundo.

Otrais palīgs neko neteica un raudzījās uz kapteini,

-    Neskaties uz viņu, Paks noskaldīja un paspēra soli tuvāk. Kāds ir viņa amats?

-    Viņa amats?

-    Uz kuģa, Paks paskaidroja. Labi. Kāds ir tavs amats?

-     Otrais palīgs.

-      Labi, otrais palīg, Paks sacīja un pavērsa roku pret Čundo. Kādu amatu ieņem šis vīrs bez vārda?

-     Trešais palīgs, teica otrais palīgs.

Paks izplūda smieklos. Jā gan, trešais palīgs. Vareni, nudien satriecoši! Es sarakstīšu spiegu romānu ar nosaukumu "Trešais palīgs". Draņķa spiegi, man no jums nelabi kļūst! Jūs izspiegojat brīvas tautas, jūs pūlaties gāzt demokrātiskas iekārtas.

Daži amerikāņi iznāca uz klāja. Spraucoties pa šaurajiem, izdegušajiem gaiteņiem, viņi bija notriepuši ar kvēpiem seju un plecus. Drošības pārbaude bija galā, šautenes uzmestas plecos, un viņi atbrīvoti jokoja. Pārsteidzoši, cik jauniņi viņi bija tāds liels karakuģis ir teju jaunekļu rokās. Tikai tagad viņi ieraudzīja apavu daudzumu uz klāja. Viens jūrnieks pacēla kurpi.

-    Sasodīts! viņš izsaucās. Tās ir jaunās Air Jordan krosenes. Tās pat Okinavā nevar dabūt.

-    Tie ir pierādījumi, Paks uzsvēra. Šie ir spiegi, pirāti un bandīti, un mēs viņus visus arestēsim.

Jūrnieks ar kurpi rokā apbrīnodams uzlūkoja zvejniekus.

-     Pīpot, plpot? viņš piedāvāja katram cigareti. Tikai Čundo paņēma vienu. Tā bija Marlboro cigarete ar ļoti bagātīgu garšu. Amerikāņa šķiltavas rotāja smaidoša raķete, kurai spārna vietā bija roka ar saliektu bicepsu.

-     Mans draugs, jūrnieks noteica. Ziemeļkorejieši patiešām kļūst pavisam bandītiski.

Divi citi jūrnieki vien šūpoja galvu, redzot, kādā stāvoklī ir kuģis, īpaši izrūsējušās glābšanas trošu skrūves.

-    Spiegi? viens no tiem pārjautāja. Viņiem pat radara nav. Viņi lieto kompasu, nolādēts! Karšu istabā nemaz nav karšu. Paļaujoties uz aprēķiniem vien, viņi ar šo tupeli noies pa burbuli.

-    Jūs nezināt, cik viltīgi ir šie ziemeļkorejieši, Paks pretojās. Visa viņu sabiedrība balstās uz krāpšanu. Pagaidiet vien, mēs izjauksim kuģi pa skrūvītei, un tad redzēsiet, ka es nemaldos.

Viņš pieliecās un atvēra priekšgala tilpnes lūku. Tajā atradās tūkstošiem mazu makreļu ar pavērtām mutēm, jo tikušas sasaldētas dzīvas.

Čundo piepeši attapa ja viņa aprīkojumu atradīs, tad noteikti izzobos, izvilks spožajā dienas gaismā un smiesies par to, kā viņš to saslēdzis. Un tad viņš vairs nekad nedzirdēs nevienu doktora Randiņa erotisko stāstu, neuzzinās, vai krievu cietumnieki tiks atbrīvoti, un viņam paliks mūžīgs noslēpums, vai airētājas nokļuvušas mājās. Viņam jau bija gana mūžīgu noslēpumu.

No stūres mājas iznāca kāds jūrnieks, uz pleciem kā apmetni uzklājis KTDR karogu.

-     Tu idiot! cits viņam uzsauca. Kāda velna pēc tu to pievāci? Tu esi visnožēlojamākais jūrnieks visā flotē, un es tev to ņemu nost.

No klājapakšas iznāca vēl viens jūrnieks. Plāksnīte pie krūtīm vēstīja, ka viņš ir leitnants Džerviss, un viņam rokās bija planšete ar dokumentiem.

-     Vai jums ir glābšanas vestes? viņš painteresējās.

Džerviss mēģināja ar žestiem parādīt, par ko runā, bet

"Čunmas" apkalpe noraidoši purināja galvu.

-     Bet signālpistoles? viņš taujāja un attēloja šaušanu gaisā.

-     Nemūžam, kapteinis liedzās. Uz mana kuģa ieroču nav.

Leitnants pagriezās pret Paku.

-    Jūs esat tulks vai neesat? viņš noprasīja.

-     Es esmu izlūkdienesta virsnieks, Paks atteica.

-     Vai jūs nevarētu kaut reizi patulkot, velns parāvis?

-    Vai jūs mani nedzirdat? Tie ir spiegi!

-    Spiegi? Džerviss pārjautāja. Kuģis ir pa pusei nosvilis. Pat normāla poda uz šīs siles nav. Paprasiet, vai viņiem ir ugunsdzēšamais aparāts.

Čundo iedegās acis.

-    Re, šis jūs labi saprata! Paks iesaucās. Viņi visi droši vien runā angliski.

Džerviss ar žestiem un skaņu efektiem attēloja ugunsdzēšamo aparātu.

Mašīnists salika plaukstas it kā lūgšanā.

Kaut ari Džervisam bija rācija, viņš uzsauca uz sava kuģa pusi: Mums vajadzīgs ugunsdzēšamais aparāts!

Tur sākās īsa kņada, un pēc brīža atlidoja jautājums: Vai jums tur izcēlies ugunsgrēks?

-     Dievs tētīt! izsaucās Džerviss. Atsūtiet, un viss!

-     Viņi tikai pārdos to melnajā tirgū, Paks nerimās. Tā ir bandītu nācija, visi kā viens.

Ieraudzīdams, ka no karakuģa, virvē iesiets, lejup slīd ugunsdzēšamais aparāts, Čundo pēkšņi aptvēra, ka amerikāņi ļaus viņiem doties prom. Viņš gandrīz nekad nebija runājis angliski apmācībā tas nebija prasīts -, taču tagad izgrūda:

-     Glābšanas laiva.

Džerviss paskatījās uz viņu. Vai jums nav glābšanas laivas?

Čundo papurināja galvu.

-     Piepūšamo laivu ari nosūtiet, Džerviss uzsauca kuģa apkalpei.

Paka savaldība bija teju izsmelta. Viņš noņēma ķiveri un pārlaida plaukstu pāri gludi skūtajam galvvidum. Vai tad nav acīmredzams, ka viņiem nav atļauts turēt uz borta glābšanas plostu?

-     Gods kam gods, jums bija taisnība. Tas puisis patiešām saprot angļu valodu, Džerviss atzina Pakam.

Daži jūrnieki ākstījās ap rāciju stūres mājā. Varēja dzirdēt viņus ierunājam ziņas. Viens uzlika austiņas un sacīja mikrofonā: -Toms Džonsons personiski sūta ziņu Kimam Čeniram. Mēs esam pārtvēruši jūsu skaistumkopšanas kuģi, taču nevaram atrast jūsu matu laku, mundieri un lifta apavus. Beidzu.

Kapteinis bija gaidījis glabšanas laivu, taču ieraudzīja nolaižamies dzeltenu sainīti, ne lielāku par divdesmit kilogramu rīsa maišeli, un apjuka. Džerviss parādīja sarkano rokturi un ar lielajām rokām attēloja, kā laiva izpletīsies.

Visiem amerikāņiem bija mazas fotokameras. Kad viens sāka fotografēt, arī pārējie drīz sekoja viņa piemēram, iemūžinādami gan Nike kaudzes, gan nomelnējušo izlietni, pie kuras apkalpe skuvās, gan saulē žūstošo bruņrpuča čaulu, gan margās izlauzto caurumu, lai mašīnists varētu atviegloties pāri bortam. Viens sadabūja kapteiņa kalendāru ar kadriem no aktrises Sanas Munas jaunākajām filmām. Viņi smējās par to, ka ziemeļkorejiešu kalendāros meitenēm mugurā ir garas kleitas, bet kapteinis to ilgi nepacieta piegāja un atņēma kalendāru. Pēc tam cits jūrnieks iznāca no stūres mājas ar Kima Čenira ierāmēto portretu, kuru bija spējis atplēst no sienas un tagad nesa, augsti paceltu.

-     Eu, visi skatās šurp! jūrnieks iesaucās. Pats galvenais vecis!

"Čunmas" apkalpe stāvēja kā sastingusi.

Paks reaģēja nekavējoties.

-     Nē, nē, nē! viņš iejaucās. Tas ir pavisam nopietni. Nolieciet to vietā.

Jūrnieks negrasījās atteikties no portreta.

-     Pats taču teicāt, ka viņi ir spiegi. Sasodīts, ko es atrodu, tas pieder man, vai ne, leitnant?

Leitnants Džerviss raudzīja kliedēt saspīlējumu.

-     Lai puiši paņem pāris piemiņas lietu, viņš sacīja.

-     Bet tā nav joka lieta, Paks pretojās. Par tādu nodarījumu tur liek aiz restēm. Ziemeļkorejā par to var piespriest nāvessodu.

No stūres mājas iznāca cits jūrnieks viņš savukārt bija noņēmis no sienas Kima Irsena portretu.

Es paķēru viņa brāli, vīrietis paziņoja.

Paks savēcināja rokas.

Pagaidiet! viņš lūdzās. Jūs nesaprotat. Jūs varat šos vīrus iegrūst kapā. Viņus vajag aizturēt un nopratināt, nevis nolemt nāvei.

-    Re, kas man tika! iesaucās trešais jūrnieks, kurš no stūres mājas iznāca ar kapteiņa cepuri galvā. Negaidot otr.iis palīgs, spēris divus īsus soļus, zibenīgi izvilka haizivs nazi un piespieda jūrniekam pie kakla.

Pusducis karavīru vienā acumirklī norāva šautenes no ļ'leciem un gandrīz vienlaikus noklikstināja. Visi jūrnieki, kas stāvēja uz fregates klāja ar kafijas tasēm rokā, sastinga. Klusumā atskanēja pazīstamā takelāžas klaudzoņa, un no tvertnes ar dzīvajām garnelēm šļakstījās ūdens. Čundo juta, kā viļņi, atgrūžoties no fregates priekšgala, sašūpo "Čunmu".

Kapteinis pavisam rāmi uzsauca otrajam palīgam: Tā ir likai cepure, puis.

-     Nedrīkst taču braukāt pa pasauli un darīt visu, kas ienāk prātā, otrais palīgs atbildēja kapteinim, ne uz brīdi nenovērsdams skatienu no jūrnieka. Ir noteikumi, un tie ir jāievēro. Nedrīkst tā vienkārši iet un čiept svešas cepures.

-     Laid jūrnieku vaļā, Čundo viņam lika.

-     Es zinu robežas, otrais palīgs nerimās. Es tās nepārkāpju. Viņi gan. Tam ir jādara gals. Kādam ir jāizdzen šādas domas viņiem no galvas.

Džerviss bija izņēmis pistoli. Pak! viņš teica. Lūdzu, pārtulkojiet, ka šo vīru var kuru katru bridi nošaut.

Čundo paspēra soli uz priekšu. Otrā palīga saltajās acīs pazibēja nedrošība, un amerikāņu jūrnieks paraudzījās uz Čundo ar lūdzošu skatienu. Piesardzīgi nocēlis cepuri jūrniekam no galvas, Čundo uzlika roku otrajam palīgam uz pleca. Tas izgrūda:

-    Ja kāds grasās darīt ko stulbu, viņš ir jāaptur. Tad otrais palīgs paspēra soli atpakaļ un iesvieda nazi ūdenī.

Pacēluši šautenes, jūrnieki vērsa skatienus pret Džervisu. Tas tuvojās Čundo.

-    Tencinu par to, ka palīdzējāt atturēt savu cilvēku, viņš teica un, sarokojies ar Čundo, iespieda tam saujā savu virsnieka vizītkarti. Ja kādreiz gadīsies nonākt brīvajā pasaulē, viņš piebilda un vēl beidzamo reizi rūpīgi pārlūkoja "Čunmu".

-    Te nekā nav, leitnants secināja. Kungi, sākam organizētu atkāpšanos.

Viri kustējās kā dejā šautene nolaista, atkāpšanās, pārvietošanās, šautene pacelta. Astoņi amerikāņi atstāja "Čunmas" klāju tā, ka jebkurā mirklī pret apkalpi bija pavērstas septiņas šautenes, tomēr pēc dažiem īsiem, klusiem mirkļiem klājs bija tukšs un viņu laiva devusies prom.

Stūrmanis bez kavēšanās steidzās uz savu darba vietu un grieza "Čunmu" apkārt. Fregates pelēkais korpuss jau sāka izgaist miglā. Čundo aizvēra acis, pūlēdamies ieskatīties pretinieku kuģī, iztēloties sakaru paneli un aparatūru kā tā spēj uztvert visu, kā ar to var saklausīt visu, kas pasaulē sacīts. Viņš paskatījās uz kartīti, ko turēja rokā. Izrādījās, ka tā ir nevis fregate, bet gan pārtvērējs, ASV kuģis Fortitude. Pēkšņi viņš ievēroja, ka pāri viņa apaviem ložņā milzum daudz garneļu.

Par spīti degvielas trūkumam kapteinis pavēlēja uzņemt kursu uz rietumiem, un apkalpe cerēja, ka viņš vēlas nokļūt drošajos Ziemeļkorejas ūdeņos, nevis kādā seklā līcī, kur nogremdēt apkaunoto "Čunmu".

Straujā gaitā kuģis šķēla viļņus. Zemei tuvojoties, bija dīvaini nedzirdēt karoga plīkstoņu mastā. Stūrmanis, stāvēdams pie stūres, bieži jo bieži uzlūkoja divus baltos taisnstūrus uz sienas, kur iepriekš karājās abu vadoņu portreti.

Čundo, negulējis, izmocīts, dienas vidū slaucīja no klāja un notekām garneles, kuras bija izgāzis, un stūma pāri bortam ūdeni, atdodot tās pasaulei, kas bija tās radījusi. Taču šī uzkopšana bija neīsta, un līdzīga neīsta rosīšanās bija redzama pie garneļu tvertnes, kur atradās abi palīgi. Ari mašīnista darbošanās ap vinču izskatījās mākslota. Kapteinis meta lokus pa klāju un, spriežot pēc purpināšanas, skaitās

aizvien vairāk. Lai arī neviens negribēja atrasties tuvumā, kad kuģa kapteinis atrodas šādā stāvokli, neviens arī negribēja novērst no viņa skatienu.

Kapteinis kārtējo reizi pagāja garām Čundo. Uz vecā vīra apsārtušās ādas melnie tetovējumi izskatījās kliedzoši.

-    Trīs mēneši, viņš teica. Trīs meneši uz kuģa, un tu pat neproti izlikties par zvejnieku. Simtiem reižu tu esi redzējis, kā mēs iztukšojam tīklu uz klāja. Vai tad tu neēd no tiem pašiem šķīvjiem kā mēs un nekakā tajā pašā spainī?

Padotie vēroja kapteini aizsoļojam līdz priekšgalam. Kad viņš atgriezās, palīgi meta izlikšanos pie malas. Arī stūrmanis iznāca no stūres mājas.

-     Tu sēdi tilpnē ar savām austiņām, grozi pogas un cauru nakti klabini uz rakstāmmašīnas. Kad tu uzkāpi uz borta, man teica, ka esi trenējies tekvondo un protot nogalināt cilvēku. Biju cerējis, ka izšķirošajā brīdī tu parādīsi savu spēku. Bet kas tu par izlūkdienesta virsnieku, ja pat nespēj izlikties par muļķa zemnieku, tādu kā mēs?

-    Es neesmu no izlūkdienesta, Čundo taisnojās. Mani tikai nosūtīja mācīties valodu skolā.

Bet kapteinis viņā neklausījās. Otrais palīgs izdarīja aplamību, taču viņš vismaz rīkojās. Viņš mūs aizstāvēja, nevis iegrūda briesmās. Bet tu? Tu stāvēji kā sālsstabs. Un tas mums var nozīmēt beigas.

Pirmais palīgs dzīrās kaut ko sacīt, taču kapteinis pazibināja uz viņu niknu skatienu.

-     Tu varēji izlikties par žurnālistu, kas sadomājis rakstīt par nabaga zvejniekiem. Tu varēji stāstīt, ka esi no Kima Irsena universitātes un pēti garneles. Tas virsnieks tev netaisījās par draugu. Viņam par tev vispār nospļauties. Kapteinis norādīja uz krasta pusi. Un tie tur ir vēl ļaunāki, viņš izmeta. Viņiem cilvēki nenozīmē neko, pilnīgi neko. Čundo nesatricināmi vērās kapteinim acis, un kapteinis turpināja: Vai tu apjēdz? Čundo pamāja. Tad atkārto.

-     Cilvēki viņiem neko nenozīmē, Čundo sacīja.

-     Tieši tā, kapteinis attrauca. Tur vienīgā nozīme būs tam, cik noderīgs viņiem būs mūsu stāsts. Kad mums tau

jās, kur palicis mūsu karogs un portreti, ko tu viņiem atbildēsi?

-     Es nezinu, Čundo atteica.

Kapteinis pagriezās pret mašīnistu.

Tas ierunājās:

-    Izcēlās vēl viens ugunsgrēks, šoreiz stūres mājā, un portreti mums par lielu nožēlu sadega. Mēs varam pielaist uguni un, kad viss apkārt izskatīsies pietiekami apsvilis, noslāpēt liesmas ar ugunsdzēšamo aparātu. Kad ieiesim ostā, kuģim vajadzētu vēl kūpēt.

-    Labi, labi, kapteinis paslavēja un pajautāja mašīnistam, kāda bijusi viņa loma.

-     Mēģinot glābt portretus, es apdedzināju rokas.

-     Kas izraisīja ugunsgrēku? taujāja kapteinis.

-     Lēta ķīniešu degviela, minēja otrais palīgs.

-     Labi, kapteinis atzina.

-    Speciāli piesārņota Dienvidkorejas degviela, ierosināja pirmais palīgs.

-     Vēl labāk, kapteinis sacīja.

-     Un es nosvilināju sev matus, pūloties glābt karogu, iejaucās stūrmanis.

-     Un tu, trešais palīg? kapteinis prašņāja. Kāda bija tava loma ugunsgrēka dzēšanā?

Čundo mirkli padomāja.

-     Ē-ē-mm… Sacīsim, es lēju ūdeni no spaiņiem.

Kapteinis uzmeta viņam pretīguma pilnu skatienu. Pacēlis no klāja kurpi, viņš aplūkoja zaļi dzelteno krāsojumu ar Brazīlijas nacionālo emblēmu romba veidā.

-     Apavus mēs nekādi nevarēsim izskaidrot, viņš noteica un aizmeta kurpi pāri bortam. Pacēlis citu kurpi, baltu ar sudrabotu švīku, arī to viņš aizlidināja pāri bortam.

-     Pieticīgu zvejnieku komanda savā kuģī peldēja bagātīgajos Ziemeļkorejas ūdeņos, ar saviem pūliņiem spēcinot visdemokrātiskāko nāciju pasaulē. Noguruši un jau sen pārpildījuši revolucionārās normas, viņi zināja, ka tuvojas Diženā Vadoņa Kima Irsena dzimšanas diena un augstas amatpersonas no visas pasaules ieradīsies izrādīt viņam cieņu.

Pirmais palīgs atrada noglabāto apavu pāri un, dziļi, mokpilni nopūties, iesvieda to jūrā.

-    Kā gan šie pieticīgie zvejnieki varētu godināt savu Dižo Vadoni? viņš turpināja kapteiņa stāstu. Viņi izlēma nozvejot gardas Ziemeļkorejas garneles, kuras apskauž visa pasaule.

Stūrmanis iespēra kādu apavu jūrā. Slavinādamas Dižo Vadoni, garneles pašas labprātīgi lēca no okeāna zvejas tīklos.

Mašīnists sāka stumt apavu kaudzes pāri bortam. Bet tur miglā kā gļēvuļi slēpās amerikāņi, viņš turpināja, milzu kuģī, kas nopirkts par kapitālisma asinsnaudu.

Otrais palīgs uz mirkli aizvēra acis, pēc tam noāva kurpes un palika stāvam zeķēs. Skatiens vēstīja, ka tobrīd ar viņu notiek visbriesmīgākais, kas vien iedomājams. Tad apavi izslīdēja viņam no rokām un iekrita ūdenī. Viņš izlikās raugāmies tālumā, apvārsnī, lai neviens neredzētu viņa seju.

Kapteinis pievērsās Čundo. Un kādu lomu spēlēji tu, pilsoni, šajā stāstā par atklāto imperiālisma agresiju?

-     Es biju visa notiekošā liecinieks, Čundo sacīja. Jaunais otrais palīgs ir pārlieku kautrīgs un nestāsta par savu drošsirdību, bet es to redzēju. Es visu redzēju! Kā amerikāņi sarīkoja negaidītu, zaglīgu uzbrukumu, uzkāpa uz mūsu kuģa, kā Dienvidkorejas virsnieks vadāja amerikāņus apkārt kā suņus ķēdē. Es redzēju, kā viņi apvaino mūsu valsti un maršē apkārt ar mūsu karogu. Un brīdī, kad iebrucēji aizskāra mūsu Vadoņu portretus, otrais palīgs patiesas pašuzupurēšanās garā zibens ātrumā izvilka nazi un stājās pretī veselam vadam amerikāņu cūku. Pēc dažiem mirkļiem amerikāņi jau atkāpās, glābdami dzīvību. Tik liela bija otrā palīga drosme un revolucionārā dedzība.

Kapteinis pienāca pie Čundo un uzsita viņam ar plaukstu pa muguru. Drīz vien jūrā nonāca visi Nike apavi, izņemot dažus. Viss nakts vākums nozuda jūrā dažu minūšu laikā. Pēc tam kapteinis lika atnest ugunsdzēšamo aparātu.

Mašīnists pienesa to pie borta, un visi vēroja cilindru

iekrītam ūdenī ar sprauslu pa priekšu. Sarkanajiem sāniem nozibot, aparāts iegrima dzelmē. Pēc tam pienāca laiks iz, mest glābšanas laivu. To uzcēla uz reliņiem un vēl pēdējo reizi aplūkoja pēcpusdienas saules dzeltenajos staros. Kad pirmais palīgs piegāja to pārgrūst pāri, kapteinis viņu atturēja.

-     Uzgaidiet! kapteinis uzsauca un brīdi sakopoja drosmi. Vismaz apskatīsim, kā tas darbojas.

Viņš pavilka sarkano rokturi, un, kā solīts, laiva ar blīkļ; šķi atvērās, iekams nokrita ūdenī. Tā bija jauna, tīra dubultriņķa laiva ar telti, kurā patverties no sliktiem laika apstākļiem, pietiekami liela, lai uzņemtu visu apkalpi. Tās galā mirgoja sarkana lampiņa. Visi vēroja, kā glābšanas laiva aizpeld jūrā bez viņiem.

Līdz pēcpusdienai, kad kuģis iegāja Kindžji ostā, Čundo gulēja. Visa apkalpe piesprauda sarkanās partijas nozīmītes. Piestātnē to jau gaidīja liela cilvēku grupa vairāki karavīri, jūrniecības ministrs no Čhondžinas, daži vietejie partijas darbinieki un reportieris no vietējās Rodong Sinmun "Strādnieku Avīzes" biroja7 . Visi bija dzirdējuši par aizskarošajām amerikāņu radiopārraidēm, tomēr neviens negrasījās stāties pretī amerikāņu flotei, lai glābtu "Čunmu".

Čundo izklāstīja savu versiju reportierim un, taujāts pēc vārda, atteica, ka tam neesot nozīmes viņš esot vienīgi pieticīgs dižākās pasaules nācijas pilsonis. Reportierim tas patika. Piestātnē atradās kāds pavecāks biedrs, kuru Čundo uzreiz nebija pamanījis, pelēkā uzvalka un īsi apcirptiem sirmiem matiem. Tomēr viņa rokas nevarēja neievērot tās bijušas lauztas un slikti saaugušas. Patiesi, vīrieša rokas izskatījās kā reiz ierautas "Čunmas" vinčā. Kad visa jezga beidzās, šis biedrs kopā ar reportieri paveda otro palīgu sāņus, lai saņemtu stāsta apstiprinājumu un uzklausītu vēl kadu labu citātu.

Iestājoties tumsai, Čundo devās lejup pa zivju ratiņu ceļiem, kas veda uz jauno konservu fabriku. Vecajai fabrikai reiz gadījās izlaist bojātu kārbu partiju, un toreiz botulisms

paņēma daudzu pilsoņu dzīvības. Tā kā nelaimes sakni atklāt neizdevās, blakus vecajai fabrikai uzcēla jaunu. Viņš pagaja garām zvejas kuģiem un pietauvotajai "Čunmai", kur vīri kreklos ar piepogātām apkaklītēm jau bija ķērušies pie izkraušanas darbiem. Ikreiz, kad Čhondžinas birokrāti neizrādīja pilnīgu bezierunu paklausību, viņus norīkoja svētceļojumā uz Vonsanu vai Kindžji, pāris nedēļu iesaistot revolucionārajos darbos, piemēram, ar rokām nakti un dienu izkraut zivis.

Pagaidām Čundo bija apmeties konservu fabrikanta namā, lielā, skaistā ēkā, kurā, zinot fabrikanta un viņa ģimenes likteni, neviens negribēja dzīvot. Čundo aizņēma tikai vienu telpu virtuvi, kurā atradās viss viņam nepieciešamais: gaisma, logs, galds, plīts un arī saliekamā gulta, kuru viņš tur bija ienesis. Viņš krastā atradās tikai pāris dienu mēnesī; ja arī mājā klīda kādi spoki, viņu tie nebija traucējuši.

Galds bija nosēts ar būvējamā raidītāja detaļām. Sūtīdams signālus īsām kārtām līdzīgi kā amerikāņi, raidīdami no jūras dibena, viņš varētu to izmantot neatklāts. Taču, jo tuvāk nāca pabeigšanas brīdis, jo lēnāk viņš strādāja. Galu galā

-     ko lai viņš raida? Vai viņš stāstīs par karavīru, kurš piedāvāja "pīpot, pīpot"? Varbūt vēstīs pasaulei par kapteiņa sejas izteiksmi mirklī, kad kuģis peldēja uz dienvidiem un viņš uzlūkoja Vonsanas plašo, tukšo liedagu, pensionēšanās paradīzi, kurā, kā zināms, nonāk visi Phenjanas birokrāti?

Čundo uzvārīja virtuvē tēju un pirmo reizi trīs nedēļu laikā noskuvās. Pa logu viņš redzēja vīrus tumsā izkraujam "Čunmas" kravu vīrus, kuri noteikti ar nepacietību gaidīja brīdi, kad atslēgsies elektrība un viņi varēs atgriezties savās gultās. Vispirms viņš noskuva vietas ap muti, tad tējas vietā iemalkoja ķīniešu viskiju un vilka bārdas nazi pāri zodam; skaņa atgādināja skrāpēšanos, asmenim pāršķeļot haizivs ādu. Klastidams reportierim pašsacerēto pasaciņu, viņš bija izjutis zināmu saviļņojumu. Turklāt pārsteidzošā kārtā kapteinim izrādījās taisnība žurnālists pat nebija pacenties noskaidrot viņa vārdu.

Tonakt, kad elektrība tika atslēgta un debesīs pakāpās mēness, Čundo pilnīgā tumsā izlīda uz nama jumta un aiztaustījās līdz krāsns dūmvadam. Viņš cerēja pierīkot antenu, kas, paraujot aukliņu, paceltos no dūmvada. Tonakt viņš tikai gribēja izstiept kabeli, un pat tas bija jādara nakts aizsegā. Varēja dzirdēt šalcam okeānu, sejā uzvēdīja netālajai jūras malai raksturīgais gaiss. Tomēr, apsēdies uz jumta slīpuma, viņš nespēja neko saskatīt krasta pusē. Viņš bija redzējis jūru dienas gaismā, neskaitāmas reizes atradies jūrā bet ja nebūtu? Ko cilvēks varētu nodomāt par to neaptveramo, grandiozo tumsu, kas plešas tam priekšā? Haizivis bez spurām vismaz bija redzējušas to, kas atradās okeāna dzelmē, un viņu mierinājums bija tāds, ka tās zina, kur nogrimst.

Rītausmā iekaucās rūpnīcu trieciendarba svilpes parasti tas Čundo vēstīja par gulētiešanas laiku. Ieslēdzās skaļrunis un ņēmās taurēt rīta paziņojumus.

-     Sveicināti, pilsoņi! no tā atskanēja.

Pie durvīm kāds pieklauvēja. Tās atvēris, Čundo ieraudzīja otro palīgu. Jauneklis bija krietni iereibis un, skaidri redzams, neganti izkāvies.

-    Vai dzirdēji jaunumus? otrais palīgs jautāja. Mani nosauca par Mūžīgās Revolūcijas Varoni. Tituls nāk komplektā ar visām medaļām un varoņa pensiju.

Otrajam palīgam bija ieplēsta auss, un būs nepieciešams lūgt kapteini, lai uzliek dažas šuves lūpām. Puiša seja bija viscaur pietūkusi, ar dažām košām brūcēm. Pie krūtīm bija piesprausta medaļa Tumšsarkanā Zvaigzne.

-     Vai atradīsies kāds čūskas šņabis? viņš lūdza.

-     Mēs varētu samierināties ar alu, atbildēja Čundo, atkorķēdams divas Ryoksong pudeles.

-     Tas man tevī patīk. Tu allaž esi gatavs iedzert no rīta. Kā tur bija tas tosts? "Jo garāka nakts, jo īsāks rīts."

Kamēr otrais palīgs dzēra, Čundo ievēroja, ka uz viņa pirkstu kauliņiem nav nobrāzumu. Rādās, ka naktī esi ticis pie jauniem draugiem, viņš sacīja.

-     Es teikšu, kā ir, otrais palīgs atbildēja. Varoņdarbus veikt ir viegli, bet kļūt par varoni gan ir čābiski.

-     Nu, tad iedzersim par varoņdarbiem.

-    Un to sagādātajiem labumiem, otrais palīgs piemetināja. Runājot par labumiem, tev ir jāredz mana sieva. Tad pats varēsi pamielot acis gar viņas skaistumu.

-    Es nepacietīgi gaidīšu šo brīdi, Čundo viņam apliecināja.

-     Nē, nē, nē, otrais palīgs neatlaidās un, piegājis pie loga, norādīja uz sievieti, kas viena pati stāvēja uz zivju ratiņu takas. Paskaties uz viņu, puisis teica. Vai viņa nav vienreizēja? Pasaki, ka viņa nav vienreizēja!

Čundo paraudzījās pa logu. Meitenei bija valgas, attāli novietotas acis. Čundo pazina šo sejas izteiksmi it kā viņa izmisīgi kārotu, lai viņu adoptētu, taču negribētu tikt vecākiem, kuri tobrīd viesojas patversmē.

-    Nu, pasaki, ka viņa nav traki smuka, otrais palīgs uzplijās. Parādi man skaistāku sievieti!

-     Tev nenoliedzami taisnība, Čundo atzina. Bet vina drīkst arī ienākt.

-     Piedod, nesanāks, otrais palīgs teica un smagi atsēdās krēslā. Viņa pat kāju nespers šai namā. Baidās no spokiem. Varbūt nākamgad es viņai sagādāšu bērnu, tad krūtis piebriedīs ar pienu. Varu palūgt, lai viņa pienāk tuvāk… ja gribi aplūkot labāk. Kazi, likšu uzdziedāt. Kad izdzirdēsi viņas balsi, izkritīsi pa logu.

Čundo iemalkoja alu. Liec, lai viņa uzdzied par patiesajiem varoņiem, kas atsakās no jebkādas atlīdzības.

-    Tev ir pavisam greiza humora izjūta, otrais palīgs pārmeta, spiezdams auksto alus pudeli pie ribām. Vai zināji, ka varoņu bērni iet sarkanā līmeņa skolās? Kazi, man bērnu būs vesels pulks un es dzīvošu līdzīgā namā. Varbūt pat šai pašā.

-    Vari droši to piesavināties, Čundo sacīja. Vienīgi nešķiet, ka sieva nāks tev līdzi.

-               Ai, viņa vēl ir bērns. Sarunbiedrs atmeta ar roku.

-     Viņa darīs visu, ko likšu. Es nopietni saku… es piesaukšu viņu klāt. Tu redzēsi, es varu viņai visā pavēlēt.

-    Un pats tu no spokiem nebīsties? Čundo pavaicāja.

Otrais palīgs aplaida skatienu apkārt, it kā paraudzīdamies uz māju citām acīm. Es negribētu pārāk aizdomāties par to, kāds gals piemeklēja konservu fabrikanta bērnus. -

viņš atzinās. Kur tas notika?

-     Otrajā stāvā.

-    Vannas istabā?

-     Tur ir bērnistaba.

Otrais palīgs atgāza galvu un paskatījās uz griestiem. Tad aizvēra acis. Vienu mirkli Čundo jau nosprieda, ka draugs aizmidzis, bet otrais palīgs ierunājās: Bērni… viņš noteica. Tas ir pats galvenais, vai ne? Tā runā.

-     Tā runā, Čundo atbalsoja. Taču, lai izdzīvotu, cilvēki brīžiem pastrādā daudz ko. Un izdzīvojuši nespēj tikt pāri tam, ko pastrādājuši.

Deviņdesmitajos gados otrais palīgs vēl bija mazulis, tādēļ viņam tie gadi pēc bada laikiem noteikti asociējās ar dižu pārpilnību. Viņš iesūca lielu malku alus.

-Ja katrs, kurš ņēmis nelabu galu, pārvērstos par pirdienu, viņš domīgi noteica, visa pasaule pārvērstos par smirdošu jūru. Saproti, ko ar to gribu teikt?

-     Laikam jā.

-     Tāpēc es neticu spokiem, ja? Kādam nosprāgst kanārijputniņš. Izdzirdot tumsā čiepstienu, šis uzreiz domā, ka tas ir putniņa spoks. Bet, ja gribi zināt manas domas, spoks ir gluži pretēja parādība. To var sajust, par tā tuvumu zina, taču tas nav sataustāms. Nu, līdzīgi kā gadījās "Kvanli" kapteinim, kuram nācās amputēt roku. Es nezinu, vai esi to stāstu dzirdējis.

-     Neesmu, Čundo sacīja.

-      Atguvies slimnīcā, viņš prašņāja: "Kur palika mana roka?" Dakteri atbild: "Piedod, to vajadzēja amputēt." Kapteinis atzīst: "Es zinu, ka man rokas vairs nav. Bet kur tā palikusi?" Viņam to nesaka. Viņš apgalvo, ka varot to sajust tā pati no sevis savelkoties dūrē. Iesēzdamies vannā, viņš ar nogriezto roku jūt karsto ūdeni. Bet kur tā palikusi? Izmesta atkritumos vai sadedzināta? Viņš zina, ka roka pastāv, viņš burtiski to sajūt, taču nevalda pār to.

-      Pēc manam domām, cilvēki nepareizi saprot spokus, uztverdami tos par mirušajiem, Čundo sprieda. Mana pieredze liecina, ka spoki ir vienigi dzīvie cilvēki, par kuru esamību zinām, taču tie ir mūžam nesasniedzami.

-     Piemēram, kapteiņa sieva?

-     Piemēram, kapteiņa sieva.

-               Es nekad neesmu viņu sastapis, otrais palīgs teica.

-     Taču es redzu viņas seju kapteinim uz krūtīm. Grūti nelauzīt prātu par to, kur viņa atrodas, ar ko viņa ir kopā un vai joprojām domā par kapteini.

Čundo pacēla pudeli, it kā uzsaukdams tostu, un iedzēra par godu šai atziņai.

-     Vai, teiksim, tie tavi amerikāņi okeāna dibenā, otrais palīgs turpināja spriedelēt. Tu dzirdi, kā viņi tur noņemas, tu zini, ka viņi ir svarīgi, taču tev līdz viņiem nav lemts aizsniegties. Bet tas, zini, ir saprotams. Tas pilnībā atbilst tavam garam.

-     Manam garam? Kāds ir mans gars?

-    Ai, nekas īpašs, otrais palīgs attrauca. Tikai kapteinis vienreiz tā izteicās.

-Jā?

-     Viņš sacīja, ka tu esot bārenis. Šādi cilvēki allaž dzenas pēc tā, ko nevar dabūt.

-     Tiešām? Vai viņš gadījumā neteica, ka tas tālab, ka bāreņi mēģina nolaupīt citu cilvēku dzīvības?

-     Neskaisties. Kapteinis vienīgi brīdināja, lai neesmu lielos draugos ar tevi.

-     Vai arī to, ka bāreņi mirstot ņem līdzi citus cilvēkus? Vai arī to, ka par bāreni nekļūst tāpat vien? Pats zini, par bāreņiem sarunā visādas lietas.

Otrais palīgs pacēla roku. Paklau, kapteinis man vienkārši sacīja, ka tev neviens nav mācījis būt uzticīgam.

-     It kā tu pats kaut mazliet par to sajēgtu! Ja gribi zināt faktus, es pat neesmu bārenis.

-     Viņš zināja, ka tu tā teiksi. Viņš negribēja tevi aizskart, otrais palīgs taisnojās. Kapteinis vienīgi stāstīja, ka armija uzmeklē visus bāreņus un tos īpaši apmāca nejust līdzcietību pret tiem, kuriem dara pāri.

Aiz loga zvejas flotes takelāžu jau apmirdzēja saule. Jaunā sieviete pakāpās sāņus ikreiz, kad kāds stūma garām rokas ratiņus ar zivīm.

-     Tu varētu atzīt, kāpēc patiesībā atnāci pie manis, noteica Čundo.

-     Es jau pasacīju, otrais palīgs attrauca. Es gribēju tev parādīt savu sievu. Viņa ir ļoti skaista… vai tev tā nešķiet? Čundo nepakustēdamies vērās sarunas biedrā, un otrais palīgs turpināja: Protams, ka ir. Man liekas, viņa ir kā magnēts. Tādam skaistumam nevar pretoties. Mans tetovējums viņu ataino nepienācīgi. Un mums tikpat kā jau ir ģimene. Es tagad esmu varonis, un gandrīz pašsaprotami, ka viendien es kļūšu par kapteini. Es tikai gribēju sacīt, ka man ir daudz, ko zaudēt. Otrais palīgs brīdi klusēja, rūpīgi izvēlēdamies vārdus. Bet tev? Tev nav neviena tuvinieka. Tu guli saliekamajā gultā briesmoņa nama virtuvē.

Sieviete, kas stāvēja ārpusē, aicināja vīru līdzi, bet otrais palīgs tikai atmeta ar roku.

-    Ja tu būtu iekrāvis tam amerikānim pa seju, viņš nerimās, tu tagad jau būtu Seulā, tu būtu brīvs. Tieši tas man nav saprotams. Kas kavē cilvēku, kuram te nav nekādu saišu?

Kā lai atzīst otrajam palīgam, ka no spokiem var atbrīvoties vienīgi tad, ja tos atrod, un tas ir iespējams vienīgi šeit, šajā valstī? Kā lai izskaidro biežo sapni, kurā viņš klausās radio un sadzird svarīgu ziņu fragmentus no mātes un no citiem patversmes zēniem? Pārraide ir grūti uztverama, un viņš ir vairākkart pamodies, pieķēries gultas galvgaļa stienim, it kā tas būtu frekvences regulētājs. Dažkārt sapnī ziņas sūta cilvēki, kas tās saņēmuši no citiem, kuri runājuši ar cilvēkiem, kas redzējuši viņa māti. Tā vēloties nosūtīt dēlam steidzamas ziņas. Māte grib pavēstīt, kur atrodas un kāpēc tur nonākusi, viņa sauc dēlu vārdā, atkārtodama to vēl un vēlreiz, lai gan viņš nevar īsti to saklausīt. Kā lai paskaidro, ka viņš apzinās nonākot Seulā, šīs ziņas apklusīs?

-     Nāc, Čundo aicināja. Aizvedīsim tevi pie kapteiņa, lai uzliek šuves.

-     Vai tu smejies? Es esmu varonis. Es tagad varu ierasties slimnīcā.

Kad "Čunma" atkal izgaja no ostas, stūres maju greznoja jauni Mīļotā Vadoņa Kima Irsena un Dārgā Vadoņa Kima Čenira portreti. Viņi bija tikuši pie jauna galda kambīzē, un ari jauns pods bija uzstādīts, jo varonim nepiedienējās kakāt spaini, lai gan Ziemeļkorejas varoņi bija izcietuši daudz lielākas neērtības un darījuši to bez žēlošanās. Kuģim bija arī jauns KTDR karogs, kuru apkalpe nolaida, kad bija nonākusi vienpadsmit kilometru attālumā no krasta.

Kapteinis bija lieliskā garastāvokli. Uz klāja atradās jauna lāde. Uzlicis uz tās kāju, viņš sapulcināja apkalpi un vispirms no lādes izņēma rokasgranātu. Šo man izsniedza gadījumam, ja atgriežas amerikāņi, kapteinis pavēstīja. Man pavēlēja to iemest pakaļgala tilpnē un mūsu mīļo "Čunmu" nogremdēt.

Čundo iepleta acis. Kādēļ gan to neiesviest mašīntelpā?

Mašīnists uzmeta viņam nelaipnu skatienu.

Tad kapteinis aizlingoja granātu jūrā tā iekrita ūdenī pavisam klusi un nogrima. Čundo viņš bilda: Nepārdzīvo. Es būtu iepriekš pieklauvējis un tevi brīdinājis.

Ar kāju kapteinis atvēra lādi un parādīja piepūšamu glābšanas laivu, kas pilnīgi noteikti bija ņemta no vecas padomju pasažieru lidmašīnas. Reiz laiva bijusi oranža, bet tagad izbālējusi dzeltensārta, un blakus sarkanajam rokturim vīdēja draudošs aizliegums smēķēt laivas atvēršanas laikā.

-     Pēc tam, kad granāta uzsprāgtu un mūsu mīļais kuģis paietu zem ūdens, man pavēlēts nolaist laivu, lai glābtu mūsu apkalpes varoņa dzīvību. Man nav pat jāstāsta, cik liela uzticība mums izrādīta, sniedzot šādu dāvanu.

Otrais palīgs piesardzīgi, it kā baidīdamies no šā priekšmeta, iznāca priekšā un nopētīja kirilicas burtiem rakstītās rindas. Šī ir lielāka nekā tā otra, viņš novērtēja.

-     Šajā laivā varētu ietilpt visi lidmašīnas pasažieri, viņam teica mašīnists. Vai arī viena varoņa diženums.

-    Jā, piebalsoja pirmais palīgs. Es personīgi justos pa

godināts šūpoties viļņos blakus glābšanas laivai, kurā sēž īsts Mūžīgās Revolūcijas Varonis.

Bet kapteiņa runa nebija galā. Un es spriežu, ka pienācis laiks oficiāli uzņemt trešo palīgu mūsu apkalpē. Viņš izņēma no kabatas salocītu vaska papīra lapu. Tajā atradās kopā sakausētas deviņas smalkas šujamadatas. To gali no biežās tetovēšanas bija gluži nomelnējuši. Es gan neesmu , krievs, viņš uzrunāja Čundo, bet redzēsi, ka esmu šai I mākslā visnotaļ pienācīgi ielauzījies. Un te mums nav jāuztraucas par to, ka tinte sasals.

Visi iegāja kambīzē, noguldīja Čundo uz galda un lika novilkt kreklu. Ieraudzījis viņa neskartās krūtis, stūrmanis izgrūda: Tā, jaunava! Visi iesmējās.

-     Paklausieties, nez vai tā vajag, Čundo iebilda. Es pat neesmu precējies.

-    Nomierinies, kapteinis sacīja. Es tev dāvāšu visskaistāko sievu pasaulē.

Kamēr stūrmanis un pirmais palīgs šķirstīja kalendāru ar aktrises Sanas Munas fotoattēliem, kapteinis iebēra karotē tintes pulveri un samaisīja ar ūdeni, līdz ieguva masu, kas bija mazliet šķidrāka par līmi. Kalendārs bija ilgi karājies stūres mājā, taču Čundo nebija pievērsis tam īpašu uzmanību, jo tas izstaroja patriotismu, par ko jau tā nerimās vēstīt skaļruņi. Savā dzīvē viņš bija redzējis vien fragmentus no pāris filmām tās bija ķīniešu kara filmas, kuras rādīja viņa armijas vienībai dienās, kad āra bija nejauks laiks. Protams, daudzviet bija redzēti Sanas Munas filmu plakāti, taču acīmredzot viņš nejuta nepieciešamību tos aplūkot ciešāk. Vērodams tagad pirmo palīgu un stūrmani pārlapojam kalendāru un mēģinām vienoties par tetovējumam piemērotāko filmas kadru un sejas izteiksmi, viņš ar skaudību klausījās, kā abi atsauc atmiņā Ziemeļkorejas Tautas aktrises slavenākās filmas ainas un tekstus. Viņš ievēroja dziļumu un skumjas Sanas Munas acīs tikko redzamās grumbiņas ap tām liecināja par apņēmību pēc kāda liela zaudējuma -, un viņam nācās pielikt visus spēkus, lai nomāktu atmiņas par Ruminu. Un tad doma, ka sirds apvidū tiks iezīmēts kāda nepazīstama

cilvēka portrets, šķita neatvairāmi svarīga. Kā tas nākas, ka mums nav uz mūžiem ietetovēti uz ādas visi mums tuvo cilvēku tēli? Un tad Čundo atcerējās, ka viņam nav neviena tuva cilvēka, tādēļ uz krūtīm būs uztetovēta aktrise, kuru viņš nekad nebija sastapis, un attēlu izvēlēsies no kalendāra, kas karājies pie zvejas kuģa stūres mājas sienas.

-               Ja reiz viņa ir tik slavena aktrise, Čundo gudroja,

-     tad Ziemeļkorejā to pazīst visi un zinās, ka tā nav mana sieva.

-     Tetovējums ir domāts amerikāņiem un dienvidkorejiešiem, kapteinis aizrādīja. Viņiem tā būs parasta sievietes seja.

-     Godīgi sakot, es pat nezinu, kāpēc jūs tā darāt, Čundo atzina. Kāda jēga sev uz krūtīm tetovēt sievas seju?

-     Tāpēc, ka tā dara visi zvejnieki. Tā, lūk, apgalvoja otrais palīgs.

-     Lai var sazīmēt līķi, stūrmanis paskaidroja.

Mašīnists, kurš parasti daudz nerunāja, piebilda: Lai viņa vienmēr ir pie tevis, kad tu par viņu iedomājies.

-     Ā, tas gan skan cēli, pirmais palīgs iesaucās. Taču patiesībā tas domāts par mierinājumu sievām. Viņas cer, ka citas sievietes negulēs ar vīrieti, kuram ir šāds tetovējums. Bet ir arī citi ceļi. Ir visādas meitenes.

-     Iemesls ir tikai viens, uzsvēra kapteinis. Šādi sieva tiek ieslēgta tavā sirdī uz mūžiem.

Čundo par to aizdomājās. Prātā ienāca bērnišķīgs jautājums, kas apliecināja, ka viņš savā dzīvē nav iepazinis mīlestību.

-     Vai jūs ieslēdzat Sanu Munu manā sirdī uz mūžiem?

-     Ak, mūsu jauniņais trešais palīgs, kapteinis novilka, uzsmaidīdams padotajiem. Viņa ir aktrise. Skatoties filmas, tu viņu neredzi. Tu redzi viņas tēlotos personāžus.

-     Es neesmu redzējis nevienu viņas filmu, Čundo atzina.

-     Nu re! kapteinis sacīja. Tad raizēm nav pamata.

-     Kas tas vispār par vārdu Sana Muna? Čundo ievaicājās.

-     Viņa taču ir slavenība, kapteinis atteica. Iespējams, visiem janbaniem Phenjanā ir dīvaini vārdi.

Viņi izvēlējās tuvplānu no filmas “Tirānu saplosīšana". Varone nevis lūkojās uz imperiālistu armiju tālumā vai augšup uz Pektu kalnu, paklausot pienākumam un gaidot padomu, bet vērās skatītājos, un viņas acis pauda godbijību pret visu, ko viņi zaudēs līdz brīdim, kad parādīsies filmas beigu titri.

Stūrmanis stingri turēja kalendāru, un kapteinis sāka iezīmēt tetovējuma acis. Viņš strādāja gana prasmīgi adatas kustinot noteiktā virzienā, ar vieglām vibrējošām kustībām ātri iedurot un izvelkot tās no ādas, līdzīgi kā sien bocmaņa mezglu. Šādi meistars nodarīja mazāk sāpju, un adatu smailes ieslīdēja zem ādas ieslīpi, atstādamas tur tintes sliedi. Ar slapju lupatu viņš notīrīja asinis un garām nolijušo tinti.

Darbodamies kapteinis izteica savas domas balsī.

-     Kas trešajam palīgam būtu jāzina par savu sievu? viņš prātoja. Viņas skaistums ir acīmredzams. Viņa ir no Phenjanas, no vietas, kuru mēs neviens neskatīsim savām acīm. Viņu atklāja pats Mīļotais Vadonis un ieteica galvenajai lomai pirmajā Ziemeļkorejas filmā “īsta tautas meita". Cik gadu viņai tolaik bija?

-     Sešpadsmit, pirmais palīgs atcerējās.

-    Tā varētu būt, stūrmanis sprieda. Cik tev ir gadu? viņš jautāja otrajam palīgam.

-     Divdesmit.

-     Divdesmit, stūrmanis atkārtoja. Filmu uzņēma tai gadā, kad tu piedzimi.

Kuģa šūpošanās šķita it nemaz neietekmējam kapteiņa roku stingros vilcienus. Viņa kļuva par Mīļotā Vadoņa mīluli, bija vienīgā aktrise. Neviens cits nedrīkstēja filmēties galvenajās lomās, un tā tas turpinājās gadiem ilgi. Turklāt par spīti viņas skaistumam… vai arī tā dēļ… Mīļotais Vadonis liedza viņai precēties, tālab visas viņas lomas bija vienīgi lomas, jo viņa nebija iepazinusi mīlestību.

-     Un tad parādījās komandieris Ga, iestarpināja mašīnists.

-     Tad parādījās komandieris Ga, izklaidīgi atkārtoja kapteinis kā cilvēks, kas iegrimis rūpīgā izpētes darbā. Jā, tieši viņa dēļ nav jābaidās, ka Sana Muna tiks ieslēgta pārak dziļi tavā sirdī.

Čundo bija dzirdējis par komandieri Ga vīru, kurš vadījis sešas naidnieku slepkavošanas misijas Dienvidkorejā, izcīnījis tekvondo Zelta jostu, iztīrījis armiju no homoseksuāļiem un bijis armijnieku elks.

-     Komandieris Ga pat ir lauzies ar lāci, otrais palīgs ieteicās.

-    Par šā nostāsta patiesīgumu es neesmu tik drošs, kapteinis atsaucās, iezīmēdams tikko jaušamās Sanas Munas kakla aprises. Kad komandieris Ga devās uz Japānu un sakāva Kimuru, visi zināja, ka, atgriezies Phenjanā, viņš pieprasīs atalgojumu. Mīļotais Vadonis iecēla viņu par cietuma raktuvju ministru, daudzu iekārotu posteni, jo šajā amatā nav jāstrādā. Taču komandieris Ga pieprasīja sev aktrisi Sanu Munu. Gāja laiks, galvaspilsētā brieda konflikts. Visbeidzot Mīļotais Vadonis sarūgtināts piekāpās. Abi apprecējās, piedzima divi bērni, un tagad Sana Muna dzīvo nošķirtībā, melanholijā un vientulībā.

Pēc šiem kapteiņa vārdiem kambīzē iestājās klusums, un Čundo piepeši kļuva aktrises žēl.

Otrais palīgs sāpināts uzmeta kapteinim skatienu.

-     Vai tas ir tiesa? viņš jautāja. Vai jūs tiešām zināt, ka Sanu Munu ir sagaidījis tāds liktenis?

-     Tāds liktenis sagaida visas sievas, atteica kapteinis.

Tovakar vēlu Čundo sēdēja ar sūrstošām krūtīm un ilgojās dzirdēt nakts airētājas balsi. Kapteinis bija stāstījis, ka jūras ūdens neļaus tetovējumam pūžņot, bet Čundo neriskēja kāpt uz klāja pēc spaiņa, baidīdamies palaist garām viņas pārraidi. Viņš aizvien biežāk jutās kā vienīgais visā pasaulē, kurš šo meiteni saprot. Tas bija Čundo lāsts būt nakts radībai valstī, kur naktīs atslēdz elektrību, taču tas vienlaikus bija arī viņa pienākums, tāpat kā satvert airu pāri saulrietā vai ļaut skaļruņu auriem piepildīt prātu miegā. Pat

apkalpes vīriem meitene bija tā, kas airē pretī rītausmai, it kā rīts simbolizētu kaut ko transcendentālu vai utopisku. Čundo saprata, ka viņa airē līdz saullēktam un tad nogurusi, bet ar labi padarīta darba sajūtu liekas uz auss. Jau bija vēla nakts, kad viņš beidzot uztvēra vāju signālu. Sievietes bija nonākušas tālu ziemeļos.

-    Sabojājusies vadības sistēma, viņa sauca. Tā mums dod nepareizus datus. Mēs neatrodamies tur, kur tā apgalvo. Ūdenī kaut kas ir, bet mēs to neredzam.

Ēterā iestājās klusums, un Čundo pagrozīja regulēšanas pogu, lai uztvertu signālu.

Balss ieskanējās no jauna.

-     Vai tagad dzirdat? sieviete sauca. Vai tagad darbojas? Jūrā ir kuģis. Bez iedegtām gaismām. Mēs izšāvām pa to ar signālraķeti. Sarkanais lādiņš atlēca no korpusa. Vai tuvumā kāds ir? Vai varat mūs izglābt?

"Interesanti, kas viņai uzbrūk?" Čundo ieprātojās. "Kādi pirāti atļautos uzbrukt sievietei, kura nevēlas neko citu kā vien atrast ceļu tumsā?" Ēterā atskanēja paukšķis vai tiešām tas bija šāviens? un prātā pazibēja visi iegansti, kāpēc nav iespējams viņu izglābt. Proti, viņa atradās pārāk tālu ziemeļos, viņu atradīs amerikāņi, un kuģim nemaz nav tās teritorijas ūdeņu kartes. Visi aizbildinājumi bija pamatoti, taču īstais iemesls bija viņš pats. Tieši Čundo dēļ "Čunma" nevarēja uzņemt kursu turp un izglābt sievieti. Viņš paliecās, izslēdza uztvērēju, un skalas zaļā atblāzma vēl bridi pakavējās viņa acīs. Noņēmis austiņas, Čundo sajuta pēkšņu vēsa gaisa dvesmu. Izkāpis uz klāja, viņš pārlaida skatienu apvārsnim un meklēja debesīs trauksmes signālraķetes vientuļo, sarkano loku.

-    Vai kas pazudis? kapteinis ievaicājās. Viņu nevarēja saskatīt stāvam pie stūres, dzirdēja tikai balsi.

Čundo pagriezās un tumsā ieraudzīja cigaretes gruzdošo galu.

-    Ja, Čundo atteica. Laikam ir gan.

Kapteinis neatstāja stūres māju. Tam puikam jau tagad ir mazliet sašķiebies prātiņš, viņš sev sacīja. Patlaban vi-

ņam vismazāk būtu nepieciešamas tavas neprātīgās idejas.

Čundo aiz auklas izcēla no jūras spaini ūdens un iztukšoja sev uz krūtīm. Sāpes šķita kā atmiņas, kā tāla pagātne. Viņš atkal pievērsās jūrai. Melnie viļņi cēlās un klupa, un ieplakās starp tiem varēja iztēloties redzam gluži jebko. "Kāds jūs izglābs," viņš domās cerēja. "Ja vien jūs pietiekami ilgi noturēsieties, kāds neapšaubāmi jūs izglābs."

Visu dienu apkalpe meta āķus. Kad Čundo saulrietā pamodās, uz klāja jau vilka pirmās haizivis. Tā kā reiz kuģis jau bija pārcietis amerikāņu iebrukumu, kapteinis vairs no tiem nebaidījās. Viņš palūdza Čundo pieslēgt pārraides skaļrunim uz klāja. Čundo gan brīdināja, ka airētāja varētu parādīties ēterā vēlu ja tieši to gaida apkalpe.

Nakts bija skaidra, un klāja lukturu gaisma ietiecās dziļi ūdenī, radot sarkanu atspīdumu jūras radību acīs. Paši dzīvnieki atradās pārāk dziļi, lai tos saskatītu. Čundo pieslēdza antenas šķīvi un ļāva apkalpei noklausīties visu diapazonu, no zemūdeņu sakaru ultrazemajiem dūcieniem līdz retranslatoru rējieniem, kas vadīja laineru autopilotus naktī. Viņš ļāva tiem klausīties traucējumus, ko radīja attālu kuģu radaru raidītie viļņi. Skalas vienā malā bija dzirdamas audiogrāmatas, bet pretējā galā varēja saklausīt vien zemeslodes radiācijas joslas iemidzinošo šņākoņu. Kapteini vairāk ieinteresēja iereibušo krievu dziedāšana uz naftas urbuma platformas jūrā. Viņš dungoja līdzi katru ceturto vai piekto rindiņu un apgalvoja ja vien ļautu brīdi padomāt, viņš atcerētos, kā dziesmu sauc.

Pirmās trīs haizivis, kuras izcēla uz klāja, bija apgrauzusi lielāka haizivs, un bez žaunām pāri palicis bija gaužām maz. Kamēr kapteinis ar palīgiem nopētīja apgrauztās haizivis un vērās cauri to tukšajām galvām, Čundo bija uzmeklējis īsviļņos sievietes balsi. Sieviete bija no Džakartas un lasīja angļu sonetus. Čundo tos aptuveni pārtulkoja apkalpes vīriem. Vēl viņš tiem atskaņoja divu vīru sarunu, kurā šie nezināmas valsts pārstāvji, nodibinājuši amatieru radio sakarus, pūlējās atrisināt kādu matemātisku uzdevumu. To iztulkot

izrādījās ļoti sarežģīti. Kādu laiku Čundo vērās apvārsnī ziemeļu pusē un tad attapās, ka tā nedrīkst darīt. Viņi klausījās pilotu, kuģinieku sarunās un savādajās atbalsīs, kas plūda no zemeslodes ieliekuma. Čundo mēģināja apkalpei izskaidrot dažādus jēdzienus, piemēram, FedEx darbības principus, un vīri strīdējās, vai cilvēkam tiešām ir pa spēkam nogādāt paku jebkurā vietā uz zemes divdesmit četru stundu laikā.

Otrais palīgs bez mitas taujāja par kailo airētāju.

-     Varu derēt, ka viņas krūšu gali ir kā lāstekas, viņš prātoja. Un ciskas noteikti ir baltas un pārklājušās ar zosādu.

-     Līdz rītausmai mēs viņas balsi nedzirdēsim, Čundo aizrādīja. Pagaidām nav jēgas par to runāt.

-     No tām milzīgajām amerikāņu kājām ir jāsargās, mašīnists iejaucās.

-     Airētājiem ir spēcīgas muguras, pirmais palīgs teica.

-     Es nešaubos, ka viņa spētu pārraut makreli uz pusēm.

-     Lai pārrauj uz pusēm mani, otrais palīgs piedāvājās.

-     Pagaidiet, līdz viņa uzzinās, ka es esmu varonis. Es varētu būt sūtnis, un mēs varētu noslēgt mieru.

-     Un pagaidiet, līdz viņa uzzinās, ka tev patīk sieviešu apavi, pasmīkņāja kapteinis.

-     Deru, ka viņa valkā vīriešu kurpes, sacīja stūrmanis.

-     Vēsa ārēji, silta iekšēji, otrais palīgs nerimās. Tikai tā un ne citādi.

-     Vai tu nevarētu beidzot aizvērt muti? Čundo saskaities pagriezās pret viņu.

Radiosakaru noklausīšanās pirmreizība piepeši zuda. Sarunas ēterā turpinājās, bet apkalpes locekļi strādāja klusuciešot. Uz klāja čīkstēja vinčas, plakšķēja haizivju vēdera spuras un šņirkstēja naži. Pirmais palīgs apvēla haizivi, lai nogrieztu tās anālo spuru, bet pavērās tās vēders un izbira viskozi ķepīga masa ar haizivs mazuļiem; lielākā daļa joprojām elpoja. Kapteinis tos ar kāju iegrūda ūdenī un pasludināja pārtraukumu. Mazuļi gan nenogrima, bet šūpojās viļņos virs ūdens, bolīdami gandrīz izveidojušās acis.

Viri smēķēja Konsol cigaretes, un vēja pūsma no tilpnēm triecās viņu sejās. Šādos brīžos viņi nekad nelūkojās uz Ziemeļkoreju un vērās tikai uz austrumiem, uz Japānu vai pat tālāk uz bezgalīgo Kluso okeānu.

Par spīti spriedzei Čundo pārņēma sajūta, kādu viņš atcerējās izbaudījis zēna gados, tuvojoties darba dienas beigām patversmes tīrumā vai fabrikā, uz kuru bija aizvests strādāt. Kad kopā ar citiem zēniem visu dienu bija smagi strādāts un darba dienas beigas jau rādījās ar roku aizsniedzamas, bija vieglāk turpināt celt un nest, apzinoties, ka drīz visi kopā dosies vakariņās mieloties ar prosu un kāpostiem, un varbūt pat meloņu mizu zupu. Pēc tam miegs koptelpā, simts zēnu apmetušies četros gultu stāvos, kopīgā pārguruma saliedēti. Tā bija īstena piederības izjūta, ne sevišķi dziļa vai izteikta taču labākas viņš nebija iepazinis. Lielāko tiesu savas dzīves Čundo bija tiecies pabūt vienatnē, taču uz "Čunmas" borta gadījās brīži, kad viņš jutās kā daļa no ekipāžas, un tas radīja apmierinājumu, kas auga nevis pašā, bet gan apkārtējo klātbūtnē.

Skeneri caurskatīja frekvences, ikreiz katrā atskaņojot īsus fragmentus, un tieši otrais palīgs pirmais pacēla galvu, kad atskanēja jau dzirdēta vīrieša balss.

-     Tie ir viņi, viņš sacīja. Tie ir amerikāņu spoki.

Viņš noslidināja nost zābakus un basām kājām lavījās uz stūres mājas pusi.

-    Viņi atkal ir tur, dzelmē, jauneklis piebilda. Taču šoreiz viņi mums ir rokā.

Lai varētu labāk saklausīt, kapteinis izslēdza vinčas motoru.

-     Ko viņi runā? viņš vaicāja.

Čundo pieskrēja pie uztvērēja un mēģināja pieregulēt, lai gan signāls jau bija pietiekami spēcīgs.

-     "Dāma uz G pieci," pārtulkoja Čundo. Tie ir amerikāņi. Viens no viņiem runā angliski ar krievu akcentu, otrs varētu būt japānis.

Visi amerikāņi smējās, un smiekli dzidri plūda no skaļruņa. Čundo turpināja tulkot:

-      "Piesargieties, komandieri! Dmitrijs vienmēr uzbrūk torņiem."

Kapteinis piegāja pie reliņiem un vērās ūdeni. Samiedzis acis, viņš pašūpoja galvu.

-      Bet tā ir dziļvaga, viņš noteica. Tadā dzelmē neviens nevar uzturēties.

Pirmais palīgs piegāja klāt. Jūs taču dzirdat. Viņi tur, lejā, spēlē šahu.

Čundo atgāza galvu un lūkojās uz otro palīgu, kurš, uztrausies pa kārti, centās ataķet virzienmaiņas antenu.

-      Esi uzmanīgs ar kabeli! viņš uzsauca un ieskatījās pulksteni. Pārraide ilga gandrīz divas minūtes. Pēc brīža viņam šķita, ka dzird ēterā iejaucamies korejieti, kādu cilvēku apspriežam eksperimentus vai kaut ko tamlīdzīgu. Viņš pietraucās pie aparāta, lai noregulētu signālu un izstumtu otru pārraidi, taču nevarēja tikt no tās vaļā. Ja tie nebija traucējumi… Viņš centās aizgaiņāt no prāta iespēju, ka dzelmē atrodas ari kāds korejietis.

-     Ko amerikāņi saka? taujāja kapteinis.

Čundo rimās darboties un tulkoja: "Tie stulbie bandinieki visu laiku ceļas gaisā."

Kapteinis atkal paraudzījās ūdeni. Ko viņi tur dara?

Beidzot otrais palīgs bija noņēmis virzienmaiņas antenu no kārts un pavērsis pret dzelmi. Visi apklusa un nolūkojās, kā viņš lēni virza antenu, cerēdams noteikt raidītāja izcelsmes vietu, taču neko nedzirdēja.

-     Kaut kas nav kārtībā, Čundo viņam teica. Tu noteikti esi atvienojis vadu.

Un tad viņš ieraudzīja kādu roku paslejamies pret debesīm. Tur kapteinis rādīja uz gaišu punktiņu, kas traucās starp zvaigznēm.

-     Tur augšā, puis, kapteinis sacīja.

Kad otrais palīgs pacēla antenu un pavērsa to pret gaišo loku debesis, skaļruni atskanēja spalgs kauciens. Piepeši šķita, ka amerikāņu, krievu un japāņu balsis skan turpat uz klāja.

Čundo tulkoja: Krievs tikko sacīja: "Šahs un mats!" Un amerikānis saka: "Muļķības! Kauliņi aizlidoja, tas neskaitās.

Sāksim partiju no jauna!" Tagad krievs saka amerikānim: "Atdod man dēlīti! Varbūt pirms nākamās orbītas pagūsim sarīkot revanša maču Maskava pret Seulu."

Visi vēroja otro palīgu virzām antenu līdzi gaišajam punktiņam līdz pat apvārsnim. Kad gaismas punkts nozuda aiz zemeslodes izliekuma, skaļrunis apklusa. Apkalpe joprojām skatījās uz otro palīgu, un tas nenovērsa skatienu no debesīm. Visbeidzot viņš paraudzījās lejup uz klāju.

-     Viņi ir kopā kosmosā, palīgs sacīja. Viņi esot mūsu ienaidnieki, bet tur smejas un ākstās. Jauneklis nolaida antenu un paskatījās uz Čundo. Tev nebija taisnība, viņš sacīja. Tev nebija taisnība. Nolādēta būšana, viņi tomēr to dara miera un brālības vārdā.

Čundo pamodās tumsā. Paslējies uz rokām, viņš apsēdās gultā un klusi ausījās. Bet ko viņš gribēja dzirdēt? Viņš juta, kā elpas garaiņi aizpilda telpu. Gaismas bija pietiekami, lai redzētu vizam ūdens kārtiņu, kas, kuģim šūpojoties, slīdēja pa grīdu. Zivju eļļa, kas parasti sūcās pa starpsienu šuvju kniedēm kā melni mirdzoša masa, tagad aukstumā bija sabiezējusi pienbalta. Čundo radās aizdomas, ka viena no ēnām šai šaurajā telpā ir cilvēks, kas stāv, sastindzis kā sālsstabs, un teju neelpo. Viņš pats uz brīdi aizturēja elpu.

Neilgi pirms ausmas Čundo pamodās vēlreiz un saklausīja īsu, klusu šņākoņu. Miegā pagriezies pret korpusa pusi, lai varētu aiz tērauda sienas iztēloties atklāto jūru tās vistumšākajā laikā īsi pirms saullēkta, viņš piespieda pieri metālam, ieklausījās un ar ādu juta vieglu būkšķi, it kā sitienu pa kuģa korpusu.

Uz klāja zēģelēja auksts, stiprs vējš. Čundo bija spiests samiegt acis. Stūres māja bija tukša. Pēc tam Čundo ieraudzīja kuģa aizmugurē izplešamies kaut ko lielu viļņos šūpojās dzeltenpelēka masa. Brīdi uz to skatījies, viņš piepeši aptvēra, ka tā ir glābšanas laiva no krievu lidmašīnas. Vietā, kur tā bija piesieta pie kuģa, pie reliņiem sakrautas stāvēja vairākas konservu kārbas. Čundo pietupās un kā šaubīdamies satvēra virvi.

No laivas galvu pabāza otrais palīgs, lai paķertu pēdējās kārbas.

-     Ā-ā, viņš novilka, ieraudzījis Čundo. Tad dziļi ieelpoja, saņēmās un palūdza: Padod man tos konservus.

Čundo pasniedza viņam kārbas.

-     Es esmu pieredzējis, kā cilvēks pārbēg, viņš teica otrajam palīgam. Un es arī redzēju, kas ar šo cilvēku notika pēc tam, kad viņu atveda atpakaļ.

-    Ja gribi, brauc līdzi, otrais palīgs piedāvāja. Neviens mūs neatradīs. Šajos ūdeņos straumes lielākoties plūst dienvidu virziena. Neviens mūs neatvedīs atpakaļ.

-     Un tava sieva?

-    Viņa ir izlēmusi, un nekas nepiespiedīs viņu mainīt domas, jauneklis paskaidroja. Tagad padod man virvi.

-     Bet kapteinis? Mēs visi?

Otrais palīgs pasniedzās un pats atraisīja virvi. Tad atstūma laivu. Attālinādamies jūrā, viņš izmeta:

-    Patiesību sakot, okeāna dibenā atrodamies mēs paši. Tu palīdzēji man to saskatīt.

No rīta spīdēja spoža saule, izplatīdama vienmērīgi spožu gaismu. Kad apkalpe izkāpa uz klāja mazgāt veļu, otro palīgu nekur neredzēja. Visi stāvēja pie tukšās jūrnieka lādes, pūlēdamies pārlūkot apvārsni, taču no viļņu galotnēm kā no tūkstoš spoguļiem krita gaismas lauskas. Kapteinis lika mašīnistam parbaudīt kajīti, taču atklājās, ka pazudis nav gandrīz nekas, vienīgi glābšanas laiva. Jautāts par iespējamo otrā palīga kursu, stūrmanis paraustīja plecus un norādīja uz austrumiem, uz saules pusi. Tā nu viņi stāvēja visi līdzās, skatoties un vienlaikus neskatoties uz to, kas bija noticis.

-     Viņa nabaga sieva, ierunājās mašīnists.

-     Viņu pavisam droši nosūtīs uz nometni, pirmais palīgs sacīja.

-    Mūs visus var aizsūtīt, mašīnists attrauca. Gan mūsu sievas, gan mūsu bērnus.

-     Paklausieties! Teiksim, ka viņš pārkrita pāri bortam, Čundo piedāvāja. Viņu jūrā ieskaloja milzīgs vilnis.

Kapteinis visu šo laiku bija klusējis. Pirmajā braucienā ar glābšanas laivu?

-     Pateiksim, ka arī laivu aizskaloja vilnis. Čundo norādīja uz tīkliem un bojām. Arī to visu pārsviedīsim pāri bortam.

Kapteinis norāva sev cepuri un kreklu un neskatīdamies aizsvieda sāņus, tad apsēdās klāja vidū un saņēma galvu rokās. Tikai tajā mirklī vīrus patiešām pārņēma īsts izbīlis.

-      Es nevaru vēlreiz to visu pārdzīvot, viņš gaudās.

-     Man nav lieku četru gadu.

-     Tas nebija pēkšņs, negaidīts vilnis, ieteicās stūrmanis.

-     To sacēla Dienvidkorejas kravas kuģa ķīļūdens. Tas mūs gandrīz apgāza.

-     Ļausim kuģim uzskriet uz sēkļa netālu no Vonsanas un peldēsim uz krastu, ierosināja pirmais palīgs. Tad iznāks, ka otrais palīgs nav izdzīvojis. Mēs izkāpsim pludmalē, kur uzturas pensionāri, un mums būs pietiekami daudz liecinieku.

-     Nekādu pensionāru tur nav, kapteinis noskaldīja. To jums tikai iegalvo, lai jūs turpinātu rauties melnās miesās.

-     Mēs varētu viņu pameklēt, Čundo piedāvāja.

-     Uz priekšu! Dari tā, kapteinis attrauca.

Čundo piesedza ar plaukstu acis un atkal pārlaida skatienu viļņiem.

-     Vai, jūsuprāt, viņš varētu tur izdzīvot? Vai viņš varētu palikt dzīvs?

Pirmais palīgs nostājās viņam līdzās.

-     Nabaga sieva, jods šo rāvis.

-     Ja neatradīsim ne plostu, ne vīru, mēs esam pagalam,

-     kapteinis secināja. Ja pazudis gan viens, gan otrs, mums nemūžam neticēs. Uz klāja dēļiem mētājās sausas, saulē vizošas zivju zvīņas. Kapteinis pabakstīja pāris zvīņu ar pirkstu. Ja "Čunma" nogrimst un mēs tai līdzi, viņš turpināja, palīgu sievas saņems pensijas, mašīnista sieva saņems pensiju, stūrmaņa sieva saņems pensiju. Visas paliks dzīvas.

-     Viņām piešķirs jaunus vīrus, pirmais palīgs piebilda.

-      Bet… kas notiks ar maniem bērniem, kurus tad audzinās svešs cilvēks?

-     Viņi paliks dzīvi, kapteinis atgādināja. Viņi nenonāks nometnēs.

-    Amerikāņi sadusmojās, Čundo negaidīti piedāvāja vēl vienu versiju, atgriezās un savāca viņu.

-     Ko tadu? kapteinis ieprasījās. Aizēnojis ar plaukstu acis, viņš pacēla galvu un paskatījās uz Čundo.

-    Viņi alka atriebības, Čundo turpināja. Viņi atgriezās sagūstīt puisi, kurš bija viņus pievārējis. Viņi atkal iebruka uz klāja un nolaupīja otro palīgu.

Kapteinis gulēja uz klāja dīvainā pozā. Izskatījās, ka viņš būtu nokritis no masta un nekustas, mēģinot noteikt, vai kaut kas nav lauzts.

-     Ja Phenjanā patiešām noticēs, ka amerikāņi ir nolaupījuši mūsu pilsoni, viņi nemūžam neliksies mierā. Sāksies plaša izmeklēšana, un ar laiku patiesība nāks gaisma. Turklāt nav nekādu pierādījumu par amerikāņu atgriešanos. Iepriekšējā reizē mūs glāba vienīgi tā stulbeņu muļķošanās ar radio.

Čundo izņēma no kabatas Džervisa pasniegto vizītkarti ar ASV kara flotes emblēmu un pasniedza to kapteinim.

-     Varbūt amerikāņi gribēja, lai Phenjanā zina, kurš tieši ir ieradies mums sadot pa kaklu. Patiesībā tie paši vien bija, un mēs viņus labi redzējām. Varam pastāstīt gandrīz to pašu arī šoreiz.

-     Tobrīd, kad ieradās amerikāņi, mēs zvejojām ar āķiem, mašīnists sprieda. Viņi mūs pārsteidza negaidot. Viņi sagūstīja otro palīgu un kādu laiku apsmēja. Un tad iegrūda ūdenī pie haizivīm.

-     Jā, pirmais palīgs iesaucās. Mēs viņam pasviedām laivu, bet haizivis to saplosīja.

-     Jā, stūrmanis turpināja. Bet amerikāņi tikai stāvēja ar ieročiem rokās un smējās, redzot mūsu biedru ejam bojā.

Kapteinis nopētīja vizītkarti. Viņš pacēla roku, un pārējie palīdzēja viņam uztrausties kājās. Acīs vecajam vīram mirdzēja mežonīgs spīdums.

-     Un tad viens no mums, viņš ierunājās, ij nedomādams par savu drošību, ieleca haizivju pārpilnajā jurā, lai glābtu otro palīgu. Šis apkalpes loceklis pārcieta baismīgus kodienus, taču tos nejuta, visus spēkus veltīdams vienīgi tam, lai glābtu otro palīgu, Korejas Tautas Demokrātiskās Republikas varoni. Taču bija par vēlu… Jūras nezvēru sakosts, otrais palīgs nogrima viļņos. Dzīvībai dziestot, viņš izkliedza slavinājumu Mīļotajam Vadonim, un mēs tikai pēdējā mirklī paguvām izcelt uz "Čunmas" borta asinīm noplūdušo, pusdzīvo otro apkalpes locekli.

Piepeši uz klāja iestājās klusums.

Kapteinis pavēlēja mašīnistam iedarbināt vinču.

-     Mums vajadzēs svaigu haizivi, viņš paskaidroja.

Tad kapteinis piegāja pie Čundo, satvēra viņu aiz skausta un maigi pievilka sev klāt, līdz abi gandrīz saskārās pierēm. Ar Čundo neviens nebija tā izrīkojies, un tajā brīdi radās sajūta, ka neviena cita šai pasaulē nav tikai viņi divi vien.

-     Es izvēlējos tevi ne tikai tālab, ka tieši tu samācīji otro palīgu uz visādām stulbībām, kapteinis teica. Un ne tālab, ka tev uz krūtīm ir uztetovēta aktrise, nevis sieviete, kas atkarīga no tevis krastā. Tas nav tālab, ka tu esi vienīgais, kas armijā mācīts pārciest sāpes. Tas ir tālab, ka neviens tev nav mācījis par ģimeni, uzupurēšanos un to, ka jādara viss, lai pasargātu savējos.

Kapteiņa acis vērās rāmi un atklāti tik tuvu Čundo, it kā nodibinātu saziņu tieši, bez vārdiem. Plauksta stingri turēja skaustu, un Čundo attapās piekrītoši mājam ar galvu.

-    Tev dzīvē nav bijis padomdevēja, bet es te esmu un apgalvoju, ka šis ceļš ir pareizais, kapteinis turpināja. Šie cilvēki ir tava ģimene, un es zinu, ka tu viņu labā darītu visu. Atlicis vienīgi to pierādīt.

Visu nakti karājusies pie āķa, haizivs bija apdullusi un tuvu nāvei. Kad plēsoņu izvilka no ūdens, tai acis bija baltas, un uz klāja tā vārstīja žokļus mazāk cenšoties ieelpot skābekli, vairāk pūloties izgrūst to, kas tai pamazām laupīja dzīvību.

Kapteinis piekodināja stūrmanim cieši satvert trešā palīga roku, taču Čundo apsolījās turēt to stingri. Palīgs un mašīnists pacēla haizivi augstāk no purna līdz astei tā nebija garāka par diviem metriem.

Čundo dziļi ieelpoja un pagriezās pret kapteini.

-     Haizivis, ieroči un atriebe, viņš noteica. Es zinu, ka pats to sacerēju. Bet šādam nostāstam neviens īsti neticēs.

-    Tas tiesa, kapteinis atsaucās. Taču šādu nostāstu var izmantot.

Viņi raidīja palīgā saucienu, un krasta patruļas kuģītis pavadīja apkalpi uz Kindžji, kur, sapulcējušies ap zivju transportēšanas ceļu, viņus gaidīja daudz cilvēku. Tur bija pāris Informācijas ministrijas pārstāvju, pāris Rodong Sinmun reportieru, ari daži vietējie kārtībnieki, ar kuriem parasti sastapās vienīgi pārmēru iedzērušie. Virs jaunās fabrikas kūpēja tvaiks, un tas nozīmēja, ka sācies sterilizācijas cikls, tādēļ strādnieki sēdēja uz otrādi apgāztiem spaiņiem un vēlējās savām acīm redzēt vīru, kurš cīnījies ar haizivīm. Pat ielas zeņķi un kroplīši bija saradušies, piesardzīgi nolūkodamies cauri dzīvo zivju stikla tvertnēm, un viņu sejas aiz peldošo stavridu bariem rādījās lielas un izkropļotas.

Pie Čundo pienāca ārsts ar asins krājumiem un mēģināja sataustīt vēnu ievainotajā rokā, bet Čundo viņu atturēja.

-    Ja jūs ielaidīsiet asinis šajā rokā, vai tās visas neiztecēs ārā?

-     Es dziedēju tikai varoņus, ārsts paskaidroja. Tāpēc es protu rīkoties ar asinīm.

Viņš ievadīja caurulīti vēnā turpat aiz pirksta kauliņa, aizspieda ar līmlenti un iedeva asins maisiņu Čundo, likdams to ar veselo roku turēt gaisā. Pēc tam ārsts novilka no auguma asinīm izmirkušo apakškreklu. Par brūces patiesumu šaubas neradās. Haizivs zobi kā piena glāzes lauskas bija ietiekušies dziļi, un katras uzšķērstās miesas iedobes dibenā baloja rokas kauls.

Reportierim un ministram Čundo īsumā izklāstīja sadursmi ar amerikāņu agresoriem. Daudz jautājumu viņi neuz-

deva un acīmredzot interesējās vienīgi par to, vai stāstu var apstiprināt. Piepeši visiem priekšā parādījās tas pats vecītis ar īsi apcirptajiem matiem un salauzītajām rokām, kurš iepriekšējā reizē bija pavedis sāņus otro palīgu. Viņam mugurā bija tas pats pelēkais uzvalks, un šādā tuvumā Čundo ievēroja viņa smagos, lielos plakstus, kuri radīja iespaidu, ka večuks runādams atpūtina acis.

-     Man nepieciešams precizēt tava stāsta detaļas, viņš teica un nozibināja sudraboto zīmotni, uz kuras nebija rakstīts nevienas valsts iestādes nosaukums. Uz tās bija attēlota tikai bieza slīdoša ķieģeļu siena.

Čundo tika aizvests pa taciņu. Veselajā rokā viņš turēja maisiņu ar asinīm, ievainotā karājās ap kaklu apsietā saitē. Tālāk priekšā viņš redzēja kapteini sarunājamies ar otrā palīga sievu. Abi stāvēja blakus ķieģeļu kaudzei, un viņa neraudāja. Nopētījusi veco vīru un tad Čundo, sieviete atkal pievērsās kapteinim, kurš mierinādams aplika roku viņai ap pleciem. Čundo paraudzījās atpakaļ uz jezgu piestātnē apkalpes biedri, strauji žestikulēdami, vēlreiz izklāstīja sagudroto stāstu, taču pēkšņi likās, ka viņus šķir liels attālums.

Vecais vīrs aizveda viņu uz pamesto konservu fabriku. No ēkas ar augstajiem griestiem pāri bija palikušas milzīgās tvaika kameras, vientulīgie gāzes kolektori un cementa grīdā iebūvētas sarūsējušas sliedes. Pa caurumiem jumtā krita gaismas stari, un telpā atradās saliekamais galds un divi krēsli.

Uz galda stāvēja termoss. Vecais vīrs apsēdās un lēni atskrūvēja čerkstošo vāciņu ar rokām, kas izskatījās ieautas biezos dūraiņos. Atkal šķita, ka nepazīstamais atpūtina acis, tās aizvērdams viņš taču bija vecs.

-      Tātad jūs esat inspektors vai kaut kas tamlīdzīgs? Čundo apvaicājās.

-     Kā lai uz to atbild? Večuks aizdomājās. Kara laikā es rīkojos pagalam pārgalvīgi. Un pēc uzvaras karā es joprojām biju gatavs uz visu. Viņš paliecās uz priekšu, un gaismā Čundo ieraudzīja zem īsajiem, sirmajiem matiem daudzas rētas. Tolaik es sevi būtu dēvējis par inspektoru.

Čundo nolēma neriskēt.

-    Tieši pateicoties tādiem diženiem vīriem kā jūs, mēs uzvarējām karā un izdzinām imperiālistu agresorus.

Vecais vīrs ielēja termosa vāciņā tēju, taču nedzēra tikai turēja kūpošo krūzīti abās rokās un lēni grozīja.

-     Bēdīgs notikums ar to jūsu jauno draugu no zvejnieku vidus. Savādā kārtā viņš patiešām bija varonis. Es pats ieguvu apstiprinājumu. Viņš nudien atvairījās no bruņotiem amerikāņiem ar zivju ķidāšanas nazi vien. Tādi trakulīgi izgājieni izpelnās cieņu, taču atbaida draugus. Es to visu labi zinu. Iespējams, tieši tas iedzina ķīli starp apkalpi un jauneklīgo palīgu.

-     Otrais palīgs nelūdza amerikāņus atgriezties. Viņš nemeklēja sadursmi, kur nu vēl nāvi. Jūs taču dzirdējāt, ka haizivis viņu aprija dzīvu, vai ne? Vecais vīrs nebilda ne vārda. Vai jums nevajadzēja paņemt zīmuli, papīra lapu vai tamlīdzīgi?

-     Jūsu draugu mēs šorīt nocēlām no laivas. Tas notika pirms tam, kad jūs sūtījāt palīgā saucienus pēc tā saucamā uzbrukuma. Viņam bija pilnas kabatas cigarešu, taču sērkociņu kastīte bija izkritusi no rokām un samirkusi. Man stāstīja, ka jūsu draugs nemitīgi apraudājis nodarīto un nav bijis nomierināms.

Čundo prātā pārlika nupat dzirdēto. "Nabaga mazais nelga," viņš sprieda. Domājis, ka viņi abi ir uz vienu roku, Čundo tagad apjauta, ka ir palicis viens pats un viņam nav nekā cita, vien izdomātais stāsts.

-               Žēl, ka jūsu melos nav patiesības, Čundo atbildēja.

-    Tādā gadījumā otrais palīgs būtu palicis dzīvs, tad viņš nebūtu gājis bojā mūsu acu priekšā. Tad kapteinim nebūtu jāpaziņo sievietei, ka viņa savu vīru vairs nekad neredzēs.

-     Viņa to patiesi vairs nekad neredzēs, par to varat būt drošs, vecais vīrs attrauca. Atkal izskatījās, ka viņš būtu aizsnaudies. Vai negribat zināt, kādēļ viņš taisījās pārbēgt? Viņš ir minējis jūsu vārdu.

-    Otrais palīgs bija mans draugs un varonis, Čundo palika pie sava. Jums pienāktos izrādīt vairāk cieņas mirušajiem.

Vecais vīrs piecēlās kājās.

-     Varbūt man pienāktos gūt apstiprinājumu tavai versijai, -

viņš bilda.

Pirmais uzbrukums, kas šiem vārdiem sekoja, bija īss un frontāls vairāki cirtieni pa seju. Auklēdams savainoto roku un otrā turēdams asiņu maisiņu, Čundo nekādi nevarēja izvairīties un bija spiests paciest.

-    Pastāsti, kurš bija iniciators, vecais vīrs lika. Viņš iesita Čundo pa atslēgas kaulu, pēc tam vēlreiz. Kāpēc jūs viņu neizlaidāt tālāk uz dienvidiem, tuvāk demarkācijas zonai?

Čundo bija gluži vai iesprostots krēslā, un divi cirtieni pa ribām pienagloja viņu tam pavisam.

-     Kāpēc jūs pārējie nebēgāt? Vai arī jus paši viņu izsēdinājāt no kuģa?

Straujā secībā uzliesmoja sāpes kaklā, degunā, ausī, un piepeši acis aizmiglojās.

-    Amerikāņi atgriezās, Čundo neatlaidās. Skaļi spēlēja mūzika. Viņiem mugurā bija ielas drēbes, apavi ar sudrabainām bultām. Viens draudēja nodedzināt kuģi. Viņam bija šķiltavas ar spārnotās raķetes bildi virsū. Pirmajā reizē viņi par mums zobojās tāpēc, ka mums nebija tualetes poda. Šoreiz par to, ka mums pods bija.

Večuks ietrieca dūri Čundo tieši krūtīs. Svaigajam tetovējumam no sāpēm aizsvilstoties, viņš juta Sanas Munas seju kā degošo siluetu virs sirds. Vecais vīrs pārtrauca sist un ielēja vēl tēju, taču atkal nedzēra tikai sasildīja plaukstas pie krūzītes. Tagad Čundo noprata, kas viņu sagaida. Armijas gados sāpes paciest viņu mācīja Kimsans. Visu pirmo nedēļu abi sēdēja pie galda līdzīga šim un apcerēja degošu sveci. Liesma bija maza un karsta, bet apkārt pletās tumsa. "Nekad nepieļauj, lai sāpes tevi izgrūž tumsā," Kimsans piekodināja. "Tur tu būsi nekas, un tur tu būsi viens. Kolīdz tu novērsies no liesmas, viss ir beidzies."

Vecis no jauna ķērās klāt. Šoreiz pratinātājs netincināja par otro palīgu glābšanas laivā, bet gan par otro palīgu uz "Čunmas" klāja, par to, cik daudz haizivju bijis, cik lieli viļņi, vai amerikāņu ieročiem bijuši aktivizēti drošības slēģi. Vecais

vīrs manāmi centās sadalīt spēkus vispirms deva ilgus, lēni, labi tēmētus sitienus pa vaigiem, muti un ausīm un vēlāk, kad acīmredzami iesāpējās rokas, pievērsās mīkstākām ķermeņa daļām. "Sveces liesma apdedzina pirkstu galus, bet pārējo ķermeni apspīd tās siltā gaisma. Lai sāpes paliek pirkstu galos, bet ķermenis gaismā." Domās Čundo uzslēja starpsienas sitiens pa plecu drīkst nodarīt sāpes tikai plecam un prātā norobežoja to no pārējā ķermeņa. Kad dūre triecās sejā, sitiena brīdī Čundo pavērsa galvu tā, lai divi sitieni pēc kārtas netrāpītu vienā un tai pašā vietā. "Noturi pirkstus liesmā, pastāvīgi kustini pirkstus un ļauj visam pārējām palikt gaismā."

Večuka sejā parādījās sāpju grimase; viņš mitējās sist un izstaipīja muguru. Locīdamies un līkņādams, viņš ierunājās:

-     Par karu bieži runā skaļiem vārdiem. Gandrīz visus dēvē par varoņiem. Pat koki ir nodēvēti par varoņiem. Tā ir taisnība. Visi mani divīzijas biedri ir kara varoņi, protams, ja neskaita jaunpienācējus. Varbūt arī tavs draugs kļuva par varoni, bet tev tas nepatika. Varbūt tu pats gribēji tāds būt.

Čundo pulējās palikt gaismā, taču juta, ka ir grūti koncentrēties. Viņš nemitīgi centās uzminēt, kad saņems nākamo sitienu.

-     Ja gribi zināt manas domas, varoņi ir nestabili un neaprēķināmi cilvēki, vecais vīrs turpināja spriedelēt. Viņi gan paveic uzticētos uzdevumus, toties ar viņiem ir sasodīti grūti sastrādāties. Tici man, es to zinu, viņš sacīja un norādīja uz garu retu, kas stiepās pāri rokai. Manā divīzijā visi jaunpienācēji bija kā no skolas sola.

Kad večuka acīs atkal uzmirdzēja dzirksts, viņš pieķērās Čundo pie skausta, lai pieturētos. Sekoja vairāki belzieni pa vēderu.

-     Kurš viņu iemeta ūdenī? viņš taujāja un trieca dūri pa jaunā vīrieša krūšu kaulu. Kādi bija viņa pēdējie vārdi? Trīs sitieni cits aiz cita. Kāpēc tu nezini, ko darīja kapteinis? Dūru triecieni izsita visu gaisu no plaušām. Kāpēc jūs nesūtījāt trauksmes radiosignālu? Pēc tam vecais vīrs pats atbildēja uz jautājumiem. Tas tāpēc, ka tādu ameri-

kāņu nemaz nebija. Jums tas ķertais smurgulis apnika, jūs viņu nobeidzāt un pārsviedāt pāri bortam. Jūs visi dosieties taisnā ceļā uz nometnēm! Tas jau ir izlemts. Tālab vari mierīgi man visu izstāstīt.

Vecais pārtrauca pratināšanu. Ieslēpis dūri otrā saujā un aizvēris acis, it kā atpūzdamies, viņš kādu brīdi pastaigājās šurpu turpu. Tai brīdī Čundo izdzirdēja Kimsana balsi, it kā skolotājs atrastos pavisam tuvu, šai pašā telpā. "Tu esi liesma," viņš teica. "Večuks atkal un atkal aiztiek tavu karsto

liesmu vien ar rokām." Kimsans lika arī sist ar elkoņiem,

7

apakšdelmiem, pēdām un ceļgaliem. "Taču tikai viņa rokas aizskar tavu liesmu un skat, kā tā viņu apdedzina."

-     Man nebija laika domāt ar vēsu prātu, Čundo atzinās. Kad es ielēcu jūrā, sālsūdens tā apsvilināja svaigo tetovējumu, ka mani pārņēma panika. Haizivis bakstīja ar purnu, palūkoja miesu, iekams izlemt, vai vērts laist darbā zobus. Amerikāņi ņirdza, atiezuši baltos zobus. Un manā prātā abas šīs ainas saplūda.

Vecais vīrs nīgrs un izmisis atgriezās.

-     Nē! viņš iebilda. Tie visi ir meli.

Un atkal ķērās pie darba. Sitieniem birstot, viņš noskaitīja visu, kas Čundo stāstījumā viņam nepatika: ka apkalpei skaudis otrā palīga jaunais varoņa statuss, kā Čundo nevarēja atminēties, kas cilvēkiem bijis mugurā, kā… "Liesma ir sīciņa. Paies visa diena, iekams tā apdedzinās visu tava ķermeņa virsmu. Tev jāpaliek gaišumā. Tu nedrīksti atkāpties tumsā, jo tur tu būsi viens un no turienes neviens neatgriežas." Kimsans stāstīja, ka šī mācībstunda Čundo būs visgrūtākā, jo zēna gados viņš tieši tā esot rīkojies ieslēpies tumsā. Šādu mācību viņam bija snieguši vecāki, lai kas tie bijuši. Ja tu meklē glābiņu tumsā, ja tu šādi atslēdzies, tu vari visu tu vari tīrīt cisternas Pangu krāsu fabrikā, līdz galvā sāpīgi pulsē un tu sāc atklepot rozā migliņu, bet debesis virs galvas iekrāsojas dzeltenas. Tu vari labvēlīgi smaidīt, kamēr citus bērnus adoptē tēraudkausēšanas un gaļas rūpnīcas, un, tumsā sarāvies kamoliņā, vari uzsaukt: "Ak tu, laimīgais!" Un, kad ierodas vīri ar ķīniešu akcentu, teikt: "Uz redzi!"

Grūti pateikt, cik ilgi vecais virs viņu pratināja. Drīz viss veča teiktais saplūda vienā nesakarīgā teikumā. Čundo atradās tur, ūdenī. Viņš redzēja otro palīgu.

-     Es mēģināju saķert otro palīgu, Čundo stāstīja, bet viņa augums paukšķēja, āda plīsa, ķermenis zvalstījās, un es zināju, kas ar viņu norisinās, es sapratu, kas notiek zem ūdens virsmas. Manās rokās viņš bija viegls kā pūciņa… šķita, ka es pūlētos glābt spilvenu. Tas bija viss, kas no viņa atlicis, un es tik un tā neko nevarēju iesākt.

Viņš norobežojās no dunoņas acīs un karsto deguna asiņu strūklas, neielaida sevī pāršķelto lūpu radītās sāpes un aso zvanoņu ausīs, padarīja rokas, rumpi un plecus nejutīgus. Kad tas viss bija nobloķēts, palika tikai viņa iekšējais kodols, un tajā viņš atklāja mazu zēnu, kurš muļķīgi smaidīja un nenojauta neko par vīrieša ciešanām ārpusē. Un piepeši stāsts izrādījās patiess, tas bija iedauzīts viņam prātā, un viņš ieraudājās, jo saprata, ka otrais palīgs ir miris un viņš nekādi nevar to vērst par labu. Čundo pēkšņi ieraudzīja viņu tumšajā ūdenī signālraķetes sarkanajā apgaismojumā.

-     Mans draugs… Čundo izgrūda, asarām aumaļām ritot pār vaigiem. Es nevarēju viņu izglābt. Man neizdevās izglābt kaut daļiņu. Es skatījos viņam acīs, un viņš vairs neapjēdza, kur atrodas. Viņš sauca palīgā un teica: “Mani laikam vajadzētu glābt." Balss bija rāma un spokaini savāda. Un tad jau es lēcu pāri reliņiem un nonācu ūdenī.

Vecais vīrs sastinga ar paceltām rokām kā ķirurgs. Tās bija klātas siekalām, gļotām un asinīm.

Čundo turpināja stāstīt:

-     “Cik tumšs! Es neredzu, kur esmu," mans draugs dveš. "Es esmu te," es viņu drošinu. "Klausies, kā skan mana balss." Viņš prašņā, vai es esmu tuvumā. Es uzlieku plaukstu viņam uz sejas, tā ir auksta un balta. “Nevar būt, ka es esmu tādā vietā," viņš man saka. "Te tuvumā ir kuģis. Es neredzu tā gaismas." Tie bija viņa pēdējie vārdi.

-      "Es neredzu tā gaismas"? Kādēļ viņš tā teiktu? Bet Čundo neatbildēja, tāpēc vecais vīrs turpināja prašņāt: Bet

tu taču mēģināji viņu glābt, vai ne? Un tad tevi sakoda, vai ne? Un amerikāņi bija pavērsuši pret jums ieroču stobrus, vai ne?

Asins maisiņš Čundo rokā svēra tūkstoš kilogramu, un viņš turēja to paceltu pēdējiem spēkiem. Spējis sasprindzināt redzi, viņš pamanīja, ka maisiņš ir tukšs. Tad viņš pieversās vecajam.

-    Ko? viņš iejautājās.

-    Pirmīt tu apgalvoji, ka viņa pēdējie vārdi bijuši: "Slava Kimam Čeniram, Korejas Tautas Demokrātiskās Republikas Mīļotajam Vadonim!" Vai tu atzīsti, ka esi melojis?

Svece bija izdzisusi. Liesma, mirdzums, tumsa tas viss piepeši pazuda, un pāri nepalika nekas. Kimsans nekad nebija mācījies, kā rīkoties pēc sāpju pārciešanas.

-              Vai tad jus neapjēdzat? Tas viss ir meli, Čundo teica.

-    Kāpēc es nesūtīju trauksmes signālu pa radio? Kāpēc es nepierunāju apkalpi uzsākt glābšanas operāciju? Ja visa apkalpe būtu sadarbojusies, mēs būtu viņu izglābuši. Man butu vajadzējis lūgties vīriem. Man butu vajadzējis mesties ceļos. Bet es nedarīju neko. Es tikai izmirku ūdenī. Es neko nejutu… vienīgi dzeļošās sāpes krūtīs ap tetovējumu.

Vecais vīrs paņēma otru krēslu, no jauna ielēja tēju un šoreiz padzērās.

-    Bet pārējie nav izmirkuši, viņš teica. Un nevienu citu haizivs nav sakodusi. Vīrietis nopētīja telpu, it kā pirmoreiz pamanītu, kādā vietā nokļuvis. Es drīz iešu pensijā, viņš paziņoja. Drīzumā vairs nebūs neviena veterāna. Es nezinu, kas tad ar šo valsti notiks.

-     Kas sagaida šo sievieti? Čundo vaicāja.

-     Otrā palīga sievu? Neraizējies, mēs sameklēsim viņai labu vīru. Mēs atradīsim tādu, kas būs viņa piemiņas cienīgs.

Večuks izkratīja no paciņas cigareti un ar nelielu piepūli to aizdedzināja. Viņš smēķēja Phenjanā iecienītās Chollima markas cigaretes.

-    Izskatās, ka tavs kuģis ir īsta varoņu ražotne, viņš noteica.

Čundo raudzīja nolaist roku ar asins maisiņu, taču tā ne

klausīja. Cilvēks var iemācīties atslēgt sev roku, lai to nejustu, bet ka to ieslēgt no jauna?

-    Oficiālā pārbaude ir izturēta, vecis paziņoja. Es apstiprinu tava stāsta patiesumu.

-     Kas tas ir par stāstu? Čundo pagriezās pret viņu.

-     Kas tas par stāstu? vecais vīrs pārjautāja. Tu tagad esi varonis. Vecais piedāvāja Čundo cigareti, bet viņš nespēja to paņemt.

-      Bet fakti… nesakrīt, Čundo nerimās. Kur ir atbildes?

-     Tādu faktu vispār nav. Manā pasaulē visas nepieciešamās atbildes nāk no šejienes. Viņš pavērsa pirkstu pret sevi, un Čundo netika gudrs, vai večuks rāda uz sirdi, iekšām vai sēkliniekiem.

-     Bet kur tās ir? Čundo vaicāja. Viņš redzēja airētāju šaujam signālraķeti viņa virzienā, viņš sataustīja otrā palīga auksto vaigu, kad haizivis rāva jaunekli zem ūdens. Vai mēs jelkad tās atradīsim?

3.NODAĻA

ČUNDO SAPŅOJA par to, kā viņu sakož haizivis, par aktrisi Sanu Munu viņa mirkšķināja acis un samiedza plakstus līdzīgi kā Rumina, kad tai acīs iekļuva smiltis. Sapnī viņš redzēja otro palīgu aizpeldam aizvien tālāk apžilbinošajā gaismā. Iedzēla asas sāpes, un viņš nevarēja saprast, vai ir nomodā vai vēl aizmidzis. Acu zīlītes zem cieši aizvērtajiem, piepampušajiem plakstiem grozījās. Nomācošs zivju smārds. Rūpnīcu trieciendarba svilpes vēstīja par rītausmu, un nakts iestāšanos viņš noteica, kad nelielais ledusskapis izslēdzās, jo pārtrūka elektrības padeve.

Visas locītavas šķita kā pārakmeņojušās, un pārāk dziļa ieelpa izraisīja mokošu, dedzinošu izvirdumu, it kā būtu atvērtas sāpju krāsns durtiņas. Kad veselā roka beidzot pasniedzās aplūkot cietušo, pirksti sataustīja biezus zirgu astrus

-    šuvju raupjos diegus, kādus izmantoja brūču sašūšanai. Atmiņā miglaini atausa, kā kapteinis balstīja viņu gājienā pa kāpnēm daudzdzīvokļu namā, kurā otrais palīgs bija mitinājies kopā ar sievu.

Dienas laikā viņu izklaidēja skaļrunis, ikvienu paziņojumu sākot ar izsaucienu: "Pilsoņi!" Pēcpusdienā no konservu fabrikas atnāca sieviete, kuras rokas viegli oda pēc mašīneļļas. Mazā tējkanna grabēja un svilpa, un viņa dungoja līdzi "Kima Čenira maršam", kas noslēdza ziņu pārraidi. Pēc tam viņas plaukstas, ledusaukstas no spirta, dezinficēja vainas. Tās pašas rokas vēla viņu no vieniem sāniem uz otriem,

lai apmainītu palagus un palīdzētu iztukšot urīnpūsli, un viņš bija pārliecināts, ka sajūt viņas pirkstā novilktā laulību gredzena nospiedumu.

Drīz pietūkums mazinājās, acis ciet spieda bieza, lipīga strutu masa. Viņa ik pa laikam apslaucīja plakstus ar karstā ūdenī mērcētu lupatiņu, lai viņš ātrāk varētu tās atvērt.

-     Lūk, viņš! sieviete iesaucās, kad Čundo redze beidzot atgriezās. Vīrs, kurš mīl Sanu Munu.

Čundo pacēla galvu. Viņš gulēja kails uz cisu maisa, apklāts ar dzeltenu palagu. Viņš ieraudzīja dzīvojamam namam raksturīgos logus ar horizontālajām žalūzijām. Istabai pāri stiepās auklas, uz kurām kā veļa žāvējās iekārti asari.

-     Mans tēvs uzskatīja, ka, apprecot zvejnieku, viņa meita nekad necietīs badu, sieviete apgalvoja.

Mazpamazām otrā palīga sievu viņš saskatīja pavisam skaidri.

-     Kurā stāvā mēs atrodamies? viņš jautāja.

-     Desmitajā.

-     Kā tu mani uzdabūji augšā?

-     Nebija tik grūti. Atceroties mana vīra stāstīto, es domāju, ka tu būsi stipri prāvāks. Viņa piespieda vīrieša krūtīm karstu drānas gabalu, un viņš centās nesarauties. Tava nabaga aktrise! Viņas seja ir vienos zilumos. Tas viņu padara vecāku, liek domāt, ka viņas laiks ir pagājis. Vai esi redzējis viņas filmas? Papurinot galvu, Čundo iesāpējās kakls. Sieviete turpināja: Es arī neesmu. Kur tad šai atkritumu bedrē ko tādu rādīs! Es esmu redzējusi tikai vienu filmu. Ārzemju mīlas stāstu. Viņa atkal iegremdēja lupatiņu karstajā ūdenī, lai pēc tam vēlreiz izmērcētu visas uztūkušās rētas. Tā bija par kuģi, kas uzskrien aisbergam, un visi aiziet bojā.

Viņa uztrausās uz maisa Čundo blakus un ne bez piepūles ar abām rokām pavēla viņu uz sāniem. Tad viņa tuvināja burciņu vīrieša gurniem tā, lai viņa umkyoung trāpītu traukā.

-    Sākam! viņa noteica un pāris reižu papliķēja viņam pa muguru, lai paskubinātu. Ķermenis nodrebēja sāpēs, un

strūkla sāka plūst. Kad tā pārtrūka, sieviete pacēla burciņu pret gaismu. Tajā peldēja duļķains rūsas krāsas šķidrums.

Nu jau labāk, viņa konstatēja. Driz soļosi uz tualeti desmitā stāva gaitenī kā liels puika.

Čundo pūlējās pats apvelties uz muguras, taču nespeja, tāpēc sarāvies palika guļam uz sāniem. Pie sienas zem Mīļota Vadoņa un Diženā Vadoņa portretiem atradās plauktiņš ar otrā palīga amerikāņu kurpēm. Čundo lauzīja galvu par to, kā otrais palīgs pamanījies atvest kurpes mājās pēc tam, kad tās bija nonākušas ūdeni visas apkalpes acu priekšā. Pie sienas karājās liela galvenā jūras karte no "Čunmas" klāja. Tajā bija redzama visa Korejas jūra, un pēc tās līdzināja visas pārējās borta kartes. Viņi bija domājuši, ka tā sadegusi ugunsgrēkā līdz ar citām. Spraudītes noradīja visus kaut reizi apmeklētos zvejas laukus, un ar zīmuli bija savienotas vairākas ziemeļu puses koordinātas.

-     Vai tas ir airētāju kurss? Čundo vaicāja sievietei.

-     Airētāju? viņa pārjautāja. Šajā kartē atzīmētas visas vietas, kur viņš ir bijis. Sarkanās spraudītes ir pilsētas, par kurām viņš bija dzirdējis. Viņš mūždien stāstīja, kurp mani vedīšot.

Viņa ieskatījās Čundo acīs.

-     Kas ir? viņš noprasīja.

-      Vai viņš tiešām to paveica? Vai viņš patiesi stājās pretī amerikāņu desantniekiem ar nazi rokās? Vai arī jūs tās blēņas paši samurgojāt?

-     Vai tu maniem vārdiem ticētu?

-              Jā, jo tu esi izlūkdienesta virsnieks, sieviete paziņoja.

-     Tev pilnīgi nospļauties uz visu šajā nomalē. Kad tava misija būs galā, tu atgriezīsies Phenjanā un aizmirsīsi par zvejniekiem uz visiem laikiem.

-     Un kāda ir mana misija?

-     Okeāna dibenā izcelsies karš, viņa pavēstīja. Mans vīrs varbūt darīja aplam, man to atklādams, bet viņš tomēr pastāstīja.

-      Nemāni sevi, viņš aizrādīja. Es esmu tikai radists. Jā, tavs vīrs tiešām stājās pretī ASV flotes karavīriem ar nazi.

Mēmā apbrīnā viņa pašūpoja galvu.

-     Viņam galvā bija daudz traku nodomu, sieviete atziļ na. Man jāsāk domāt, ka, palicis dzīvs, viņš patiešām kādu būtu īstenojis.

Viņa pabaroja Čundo ar saldinātu rīsu novārījumu, pēc tam novēla atpakaļ uz muguras un pārsedza ar palagu. Istaba palēnam satumsa, un drīz atslēgs elektrību.

-     Man vajadzētu iziet, viņa teica. Ja gadās kaut kas ārkārtējs, pabļauj, un stāva vecākā būs klāt kā nagla. Nevar ne gaisu samaitāt, lai viņa nestāvētu aiz durvīm.

Otrā palīga sieva ar samērcēto lupatiņu rokā devās pie durvīm, kur viņš nevarēja sievieti redzēt, vienīgi dzirdēja audumu klusi slīdam pāri sievietes ādai un ūdeni pilam no viņas ķermeņa bļodā, kurā viņa bija pietupusies. Čundo nezināja, vai viņa izmanto to pašu lupatiņu, ar kuru nupat bija apmazgājusi vīrieša augumu.

Saposusies promiešanai, viņa pienāca pie gulošā. Mugurā viņai bija saburzīta kleita acīmredzot pēc mazgāšanas izgriezta ar rokām un izžāvēta uz virves. Uzlūkodams sievieti ar aizmiglotām acīm, kas nupat atvērušās, Čundo apjauta, ka viņa patiešām ir īsta skaistule gara auguma, taisniem pleciem, vēl bērnišķīgi apaļīgām ķermeņa aprisēm un lielām, šaudīgām acīm apaļajā sejā, ko ieskāva tumši, virs pleciem apgriezti mati. Rokā viņa turēja angļu valodas vārdnīcu.

-     Es esmu pieredzējusi, kā cilvēki gūst traumas konservu fabrikā, viņa pavēstīja. Tu drīz atveseļosies. Un angliski piemetināja: Saldus sapņus!

No rīta viņš spēji uztrūkās no miega sapnis beidzās ar sāpju uzplaiksnījumu. Palags oda pēc cigaretēm un sviedriem, un viņš zināja, ka sieviete ir gulējusi viņam blakus. Līdzās maisam atradās burka ar urīnu, kas izskatījās iekrāsots ar jodu. Vismaz šoreiz šķidrums nebija duļķains. Pastiepis roku, viņš pārliecinājās, ka burka ir auksta. Ar pūlēm uztrausies sēdus, viņš velti mēģināja ieraudzīt istabā sievieti.

Rīta apgaismojumu istabā paspilgtināja netālais jūras klajs.

Viņš nostūma palagu. Uz krūtīm pletās koši zilumi, un uz ribām bija pārcirsta āda. Šuves bija klātas ar krevelēm, un paostījis viņš saprata, ka no tām būs jāizspiež strutas.

Skaļrunis sveicināja: Pilsoņi, šodien paziņots, ka uz Ameriku dosies delegācija, kurai paredzēts risināt dažas problēmas, kas apdraud abas šīs varenās nācijas.

Pēc tam ziņu izlaidums atgriezās ierastajās sliedēs vispasaules apbrīna par Ziemeļkoreju, kāds Kima Čenira dievišķās gudrības apliecinājums, jauns paņemiens pilsoņiem cīņā ar badu, visbeidzot dažādu ministriju brīdinājumi civiliedzīvotājiem.

No loga vilka caurvējš un iešūpināja kaltētās zivis, kas karājās uz auklas. Spuras bija laternu papīra krāsā. No jumta atlidoja smilkstu un kaucienu skaņas, un uz betona virsmas pastāvīgi skrapstēja nagi. Pirmo reizi vairāku dienu laikā viņš skaudri sajuta izsalkumu.

Tad atvērās durvis un, smagi elsdama, ienāca otrā palīga sieva.

Viņa nesa koferi un divas pieclitru burkas ar ūdeni. Sieviete bija nosvīdusi, taču seju rotāja savāds smaids.

-      Kā tev patīk mans jaunais koferis? viņa jautāja. Dabūju to maiņas ceļā.

-     Pret ko tu to iemainīji?

-      Neesi tāds ēzelis, viņa attrauca. Iedomājies tik, man nebija pašai sava kofera!

-     Acīmredzot tu nekur neesi braukusi.

-      Acīmredzot es nekur neesmu braukusi, viņa pie sevis atkārtoja un iesmēla plastikāta tasītē risu novārījumu.

Paņēmis dzērienu, Čondo apvaicājās: Vai uz jumta ir

suni?

-              Tāda augšstāvā ir dzīves īstenība, viņa paskaidroja.

-     Salūzis lifts, caurs jumts, kanalizācijas smirdoņa. Suņiem es vairs pat nepievēršu uzmanību. Mājas padome tos vairo. Būtu tu dzirdējis, kā tur iet svētdienās!

-     Kāpēc tos vairo? Pag, kas notiek svētdienās?

-      Puiši karaoke bārā apgalvo, ka Phenjanā suņi ir aizliegti ar likumu.

-     Tā runā.

-     Civilizācija, viņa noteica.

-     Vai tad fabrikā nemanīs tavu prombūtni?

Neatbildējusi otrā palīga sieva nometās ceļos un sāka rakņāties pa kofera kabatām, cerēdama atrast kādu liecību par tā agrāko īpašnieku.

-     Tev nāksies apmeklēt kritikas sesiju, Čundo aizrādīja.

-     Es vairs neatgriezīšos fabrikā, viņa paskaidroja.

-     Nekad?

-    Jā, viņa apstiprināja. Es došos uz Phenjanu.

-    Uz Phenjanu?

-     Tieši tā, sieviete attrauca. Kofera oderes ielokā viņa uzgāja dažas vecas, jau nederīgas ceļošanas atļaujas ar zīmogiem, kas iespiesti katrā kontrolpunktā starp Kesonu un Chondžinu. Parasti tas aizņem divas nedēļas. Taču man nez kāpēc ir nojauta, ka tas var notikt kuru katru dienu.

-     Kas var notikt?

-     Man atradīs aizvietotājvīru.

-     Domā, ka tas būs Phenjanā?

-     Es esmu varoņa sieva, viņa sacīja.

-     Pareizāk sakot, varoņa atraitne.

-     Nesaki to vārdu, sieviete lūdzās. Es pat dzirdēt to negribu.

Čundo izdzēra risu novārījumu un lēni, lēni atgūlās.

-               Atgadījums ar manu vīru ir šausmīgs, viņa atzina.

-     Es pat atcerēties to nevaru. Es nopietni saku… Ja sāku par to iedomāties, kaut kas manī šīs domas atvaira. Bet mēs bijām precējušies tikai dažus menešus, un lielāko daļu šī laika viņš brauca jūrā kopā ar jums.

Apsēšanās bija prasījusi daudz spēka. Kad galva pieskārās salmu matracim, pārguruma apmierinātība nomāca atveseļošanās netīksmi. Viņam sāpēja gandrīz visas maliņas, taču ķermeni pārņēma labsajūta kā pēc garas, smagas darba dienas kopā ar biedriem. Čundo aizvēra acis un ļāvās dūkoņai ausīs. Kad viņš atkal tās atvēra, bija jau pēcpusdiena. Iespējams, ka viņu pamodinājusi durvju aizciršanās, sievie-

tei izejot no dzīvokļa. Viņš mazliet pavēlās uz sāna, lai redzētu istabas stūri. Tur atradās bļoda, kurā viņa mazgājās. žēl, ka nevaru to aizsniegt un pārbaudīt, vai ūdens vēl ir dilts.”

Kad pamazām satumsa, atnāca kapteinis. Iededzinājis pāris sveču, viņš apsēdās krēslā. Čundo ieraudzīja, ka viņš atnesis maisiņu.

Paskat te, puis, kapteinis sacīja un no maisiņa izcēla tunča šķēli un divas pudeles Rioksong alus. Tev laiks atgūt veselību.

Kapteinis atvēra pudeles un ar savu bocmaņa nazi sadalīja jēlo tunci.

-      Par varoņiem! kapteinis uzsauca, un abi negribīgi iedzēra pa malciņam. Toties tuncis bija pašā laikā. Viņš izgaršoja lekno jūras zivi, viļādams kumosus pa muti.

-     Vai loms bija labs? Čundo apvaicājās.

-     Ūdeņos bija daudz dzīvības, kapteinis stāstīja. Bez tevis un otrā palīga, protams, nav tā, kā agrāk. Palīgos mēs dabūjām pāris vīru no "Kvanli". Tu jau dzirdēji, ka viņu kapteinim ir noņemta roka, vai ne? Čundo pamāja. Kapteinis pašūpoja galvu. Zini, man patiešām žēl, ka tevi tā apstrādāja. Es gribēju tevi brīdināt, taču tas diez vai ko mainītu.

-     Nu, tas vismaz ir pārdzīvots, Čundo atteica.

-    Smagākais ir palicis aiz muguras, un tu to pienācīgi pārcieti. Nevienam citam tas nebūtu bijis pa spēkam. Tagad laiks apbalvojumam, kapteinis stāstīja. Tev dos nedaudz laika atveseļoties, apdomāt turpmāko rīcību, un tad tevi gribēs izrādīt nācijai. Varonis, kas ieroču stobru galā riskēja ar dzīvību, pūledamies glābt otru varoni, kuru amerikāņi izbaro haizivīm… Tu būsi tālu izslavēts, saproti taču. No tevis beidzot būs kāds labums. Pēc notikuma ar konservu fabrikas saimnieku un nelaimes ar "Kvanli" kapteini tautai ir nepieciešamas labas ziņas. Tu varēsi nosaukt, kādu balvu vien vēlies.

-     Es jau esmu mācījies valodu skolā, Čundo teica un piebilda: Vai ir iespējams, ka viņš atgriežas? Ņemot vērā straumes un tamlīdzīgi?

-     Mēs visi to puisi bijām iemīļojuši, kapteinis atzina.

-    Tika pieļautas kļūdas, bet atgriezties viņš nevar. Viņš vairs mūsu dzīvē neienāks. Tāda tā dzīve ir. Ar to tev jāsamierinās. Kā meitene to visu pārdzīvo?

Iekams Čundo paguva atbildēt, kapteinis ievēroja karti pie sienas. Istabā valdīja pustumsa, un viņš piecēlās ar sveci rokā.

-    Kas tad tas? viņš iesaucās un sāka raut ārā spraudītes un mest uz grīdas. Puisis pazudis jau veselu nedēļu, bet turpina mani kaitināt! Vīrietis noplēsa karti no sienas.

-       Klausies, gribu tev kaut ko teikt, viņš turpināja.

-     Iepriekš, apgalvodami, ka otrais palīgs nav paņēmis neko līdzi, mēs nebijām pārāk rūpīgi pārlūkojuši kuģi. Mēs neiedomājāmies pārbaudīt tilpni, kur atradās tava aparatūra.

-    Ko jūs gribat ar to sacīt?

-    Viens tavs radiouztvērējs ir pazudis. Viņš ir paņēmis to līdzi.

-    Vai melno? Čundo vaicāja. Vai ari to, kam ir sudrabaini rokturi?

-    To ar zaļajām skalām, kapteinis paskaidroja. Vai tas radīs nepatikšanas? Vai tas mums var draudēt ar sliktām sekām?

Čundo acu priekšā skaidri iezīmējās aina otrais palīgs tumsā piepūšamajā laivā ar akumulatoru, radiouztvērēja skalas zaļgano mirdzumu un cigaretēm, bet bez sērkociņiem.

-    Tas bija diezgan parasts radiouztvērējs, Čundo atteiI ca. Gan spēsim sameistarot citu.

-    Malacis! kapteinis uzsauca un izmocīja smaidu. Ludzu, lūdzu, te būs vēl tuncis. Kāds es esmu muļķis! Ko tu domā par meiteni? Zini, es ar viņu aprunājos. Viņa par tevi ir diezgan augstās domās. Ko lai es tev atnesu? Vai tev kaut ko vajag?

Alus šķita līstam Čundo cauri. Vai jūs varētu man padot to burciņu?

-     Protams, protams, kapteinis attrauca, taču, paņēmis burciņu rokā, stipri aizdomīgi nopētīja. Vienubrīd likās, ka viņš grasās to paostīt, tomēr pēc tam atdeva vājiniekam.

Čundo apvēlās uz sāna un pastūma burciņu sev blakus zcm palaga. Istabā valdīja klusums, kuru pārtrauca vienīgi drebelīgā urīna strūklas čurkstoņa, uzplūdiem šļācoties burkā.

Pēc brīža kapteinis tomēr ierunājās, nomākdams šo skanu.

Tev būs krietni jāapdomā. Tu tagad esi varonis, un tev jautās, ko tu par to gribi saņemt. Vai tu jau zini, ko izvēlētos?

Pabeidzis urinēt, Čundo atvēra acis un uzmanīgi pasniedza kapteinim burciņu.

-    Vienīgais, ko es gribētu… palikt uz "Čunmas", viņš sacīja. Es tur jūtos ērti.

-    Protams, ka tā, kapteinis teica. Tur ir tavi aparāti.

-    Un naktīs tur ir elektrība.

-    Un naktīs tur ir elektrība, atkārtoja kapteinis. Uzskati, ka tas jau ir nokārtots. Tu tagad dzīvo uz "Čunmas". Tas ir mazākais, ko varu tavā labā paveikt. Bet ko tu patiešam gribi? No tā, ko tev var sniegt vienīgi ierēdņi?

Čundo saminstinājās. Viņš iesūca mazliet alus un lauzīja galvu, kāds Ziemeļkorejas dāvinājums spētu uzlabot viņa dzīvi.

Kapteinis manīja šo nedrošību un sāka aprakstīt citus, kas paveikuši lielus darbus un par to saņēmuši dažādu veidu atlīdzību.

-     Piemēram, tie puiši Jonbjonā, kas nodzēsa ugunsgrēku elektrostacijā. Vienam piešķīra automašīnu, par to rakstīja avīzē. Otrs gribēja pats savu telefonu, un darīts, nekādu problēmu, viņa dzīvoklī ievilka vadu. Tā tas notiek ar varoņiem.

-     Man butu japadomā, Čundo atzina. Jūs mani pārsteidzāt mazliet nesagatavotu. Es tā uzreiz nevaru pateikt.

-    Jā, es jau nojautu, kapteinis bilda. Es to zināju, jo mēs esam kā ģimene. Tu esi no tādiem, kuri neko negrib sev. Tev nekas daudz nav nepieciešams. Bet, tiklīdz runa ir par citiem, tu pieprasīsi, lai šiem cilvēkiem sagādā neiespejamo. To tu nesen parādīji, tu to tiešām pierādīji, un tagad tu esi

kļuvis par ģimenes locekli. Zini, es savas apkalpes dēļ iesēdos cietumā. Es neesmu varonis, taču nolauzu četrus gadus, lai mani puiši varētu braukt mājās. Tā es to izrādīju.

Kapteinis likās uzbudināts, pat noraizējies. Viņš joprojām turēja rokā burku ar urīnu, un Čundo gribēja viņam lūgt to nolikt uz grīdas. Kapteinis pavirzījās uz sēdekļa maliņas, it kā grasītos nomesties līdzās guļošajam uz salmu maisa.

-    Tas varbūt tāpēc, ka esmu vecs, viņš atzinās. Galu galā citiem arī ir grūta dzīve. Daudziem klājas krietni ļaunak nekā man. Bet es bez viņas nespēju dzīvot, es gluži vienkārši nevaru. Pie viņas tiecas manas domas, prāts pastāvīgi atgriežas pie viņas. Es nedusmojos, nenožēloju bijušo. Es tikai gribu atgūt savu sievu, man viņa ir jāatgūst. Redzi, tu to vari paveikt, tev ir iespējas to panākt. Pavisam drīz tev būs jābilst viens vārds, un viss notiks. Čundo mēģināja atbildēt, bet kapteinis viņu pārtrauca: Viņa ir veca. Es saprotu, ko tu domā. Arī es vairs neesmu jauns, taču gadiem ar to nav nekāda sakara. Patiesībā ar katru gadu kļūst aizvien ļaunāk. Kurš to būtu domājis, ka kļūs tikai sliktāk? To neviens nestāsta, par to neviens nerunā. Izdzirdējis uz jumta skrapstināmies suņus, kapteinis pacēla acis pret griestiem. Viņš novietoja burku uz grīdas un piecēlās. Kādu laiku mēs būtu sveši ļaudis, kapteinis turpināja. Atgriezusies viņa par šo un to ar mani nevarēs runāt. Par to es nešaubos. Taču es esmu pārliecināts, ka drīzumā sāktos tāda kā atklāsme. Un tad mēs atgūtu to, ko reiz bijām zaudējuši. Kapteinis paņēma karti. Nesaki ne vārda, viņš lūdza. Nesaki it neko. Tikai apdomā manu ierosinājumu. Tas ir viss, ko lūdzu.

Stāvēdams sveču gaismā, kapteinis ar abām rokām cieši sarullēja karti. Šo žestu Čundo bija redzējis tūkstošiem reižu. Tas nozīmēja, ka ir izvēlēts kurss, vīri saņēmuši uzdevumus un lēmums ir pieņemts. Nav svarīgi, vai tālākajā ceļā gaidāmi pilni tīkli notikumi ir sākuši risināties.

No pagalma atskanēja ūjināšana, kam sekoja cits cilvēka radīts troksnis vai nu smiekli, vai raudas. Čundo sazin kā

dēļ nojauta, ka šo piedzērušo ļautiņu uzmanības centrā ir otrā palīga sieva. Virs galvas uz jumta malas pusi knikstēja suņu nagi dzīvnieki, jezgas ieinteresēti, slējās kājās. Pat desmitajā stāvā pa logu ielidoja trokšņi no apkārtnes, tāpēc visā dzīvojamā namā čīkstēja žalūzijas iedzīvotāji vēra vaļā logus, lai paraudzītos, kuram pilsonim atkal padomā kaut kas nelāgs.

Čundo pietrausās kājās un, atspiezdamies pret krēslu, pievirzījās pie loga. Spīdēja plāna mēness skaidiņa, un pagalmā tālu lejā viņš pēc griezīgajiem smiekliem sazīmēja vairākus cilvēkus, lai gan spēja saskatīt vienīgi melnus, izplūdušus plankumus. Tomēr vīrietis spēja iedomāties otrā palīga sievas matu mirdzumu, balto kaklu un plecus mēnessgaismā.

Kindžji pilsētā valdīja tumsa, ietīdama gan maizes kombināta ēku, gan miertiesu, gan skolu, gan pārtikas sadales staciju. Pat karaoke bāra ģenerators klusēja, tā zilās neona gaismiņas bija izdzisušas. Cauri vecajai konservu fabrikai svilpoja vējš, un no jaunās ēkas tvaika kamerām atvirmoja karstuma viļņi. Bija redzamas konservu fabrikas saimnieka mājas aprises, un vienīgā gaisma spīdēja ostā kapteinis vēlu naktī lasīja uz "Čunmas" klāja. Čundo dzirdēja kādu ošņājamies un pacēla acis. Pāri jumta malai bija pārkārušās divas ķepas, un uz viņu lūkojās kucēns.

Kad viegli grīļīgā gaitā pa durvīm ienāca sieviete, viņš jau bija iededzinājis sveci, apsedzies ar palagu un sēdēja krēslā. Sievietes sejā redzēja asaru pēdas.

-    Dergļi, viņa izmeta un aizkūpināja cigareti.

-              Nāc atpakaļ! kāds skaļi uzsauca no mājas pagalma.

-    Mēs tikai pajokojām!

Piegājusi pie loga, viņa svieda tiem ar zivi. Tad viņa pagriezās pret Čundo.

-     Ko lūri? Piegājusi pie kumodes, sieviete paķēra dažus vīra apģērba gabalus. Uzvelc kreklu, ja? viņa uzsauca un pameta viņam baltu apakškreklu.

Krekls bija šaurs, un no tā plūda tāda pati kodīga dvaka kā savulaik no otrā palīga. Izdabūt rokas caur piedurknēm bija īsta elle.

-    Varbūt karaoke bārs nav tev īstā vieta, Čundo ieteicās.

-     Dergļi, viņa atkārtoja, smēķēdama apsēdās uz otra krēsla un vērās augšup, it kā tur atrastos problēmas risinājums. Visu vakaru viņi uzsauca tostus par varoni, manu vīru. Viņa saglauda matus. Es laikam iztukšoju kādas desmit glāzes plūmju vīna. Tad viņi sāka likt karaokes aparātā tikai bēdīgas dziesmas. Kad biju tikusi līdz "Počhonbo", jau jutos galīgi sagrauzta. Pēc tam visi nopūlējās novērst mani no šīm domām.

-    Kāpēc tu ar viņiem vispār biedrojies?

-    Man viņi ir vajadzīgi, sieviete neatlaidās. Drīz man izvelēsies aizstājējvīru. Man jāatstāj labs iespaids uz cilvēkiem. Viņiem jāzina, ka es labi dziedu. Tā ir mana izdevība.

-    Tie cilvēki ir vietējie birokrāti. Pilnīgas niecības, iebilda Čondo.

Viņa satvēra ar rokam vēderu, acīmredzami nejuzdamās labi. Kā man apriebies saķert zivju parazītus un pēc tam rīt hlora tabletes! Paosti mani, kā es smirdu! Iedomājies tik, kādu likteni man novēlējis tēvs! Kā lai es rādos Phenjanā, smirdēdama pēc zivīm un hlora?

-     Tev tas varbūt šķiet bargi un netaisni, taču tavs tēvs noteikti apzināja visas iespējas, Čondo sacīja, un katrā ziņā izvelējās tev piemērotāko.

Tas likās zemiski un atbaidoši atkārtot to pašu pamācību, kuru viņš tik bieži bija daudzinājis citiem zēniem. "Jūs nezināt, ko jūsu vecāki pārdzīvo. Viņi nebūtu atdevuši jus patversmē, ja būtu citas iespējas. Reizēm iespēja bija tikai viena."

-    Tie vīri ieradās pilsētā pāris reižu gada. Viņi nostādīja rindā visas meitenes un visglītākās vienkārši… Viņa atgāza galvu un izpūta dūmu mutuli augšup. Viņas pazuda. Manam tēvam bija sakari, viņš vienmēr uzzināja iepriekš, un es tajā dienā paliku mājās, izlikdamās slima. Vēlāk viņš nosūtīja mani uz citu piekrastes pilsētu. Šurp. Bet kāds labums, vai ne? Kāda jēga būt drošībā, kāda jēga izdzīvot, lai varētu turpmākos piecdesmit gadus ķidāt zivis?

-     Kur tagad ir tās meičas? Čundo vaicāja. Kas viņas ir? Oficiantes, apkopējas vai vēl ļaunāk? Vai, tavuprāt, darīt tādus darbus piecdesmit gadu ir labāk?

-     Ja tāda ir kārtība, tad tā arī pasaki. Ja viņas nonāk tādos amatos, tad pastāsti man.

-     Es to nekādi nevaru zināt. Es ne reizi neesmu bijis galvaspilsētā.

-    Tad nesauc viņas par padauzām, sieviete atcirta. Tās bija manas draudzenes. Viņa uzmeta slimniekam spīvu skatienu. Kas tu tāds esi par spiegu?

-    Es esmu tikai radists.

-     Kāpēc es tev neticu? Kāpēc tev nav īsta vārda? Es par tevi zinu vienīgi to, ka mans vīrs, kuram prāts bija kā trīspadsmit gadu vecam zeņķim, tevi dievināja. Tādēļ viņš interesējās par tiem radio. Tādēļ viņš, sveču gaismā lasīdams tavas vārdnīcas atejas telpā, gandrīz nodedzināja kuģi.

-     Bet mašīnists apgalvoja, ka pie vainas ir elektroinstalācija, Čundo iebilda.

-     Domā, ko gribi.

-    Vai ugunsgrēku izraisīja viņš?

-    Vai gribi noskaidrot, ko vēl viņš nav tev stāstījis?

-     Es būtu viņam iemācījis angļu valodu. Vajadzēja tikai palūgt. Kam tā viņam bija vajadzīga?

-Viņam galvā bija papilnam aplamu plānu.

-    Kā tikt prom?

-     Viņš stāstīja, ka galvenais ir novērst uzmanību. Konservu fabrikas saimniekam tas padevies izcili… pastrādāt kaut ko tik baisi šaušalīgu, lai visi mestu mājai lielu līkumu. Un tad var aizlaisties prom.

-      Bet konservu fabrikas saimnieka ģimene nekur neaizlaidās.

-    Jā, tas gan, viņa piekrita.

-    Kāds bija turpmākais plāns? Pēc uzmanības novēršanas?

Viņa paraustīja plecus. Es nemaz tā nekāroju aizbraukt, -

viņa atzinās. Vīrs tiecās nokļūt ārpasaulē. Mans mērķis ir Phenjana. Es beidzot panācu, lai viņš to saprot.

Milzu piepūles izmocīts, Čundo savilka dzelteno palagu

ciešāk ap vidukli, taču patiesībā visvairāk alka atgulties.

-     Tu izskaties noguris, viņa teica. Vai esi gatavs burciņai?

-    Laikam gan, Čundo sacīja.

Viņa paņēma burku, taču neatlaida arī tad, kad to satvēra vājinieks. Abi bridi turēja burku rokā, un sveces gaismā viņas acis izskatījās bezdibenīgas.

-     Skaistumam šeit nav vērtības, viņa sacīja. Šeit vissvarīgākais ir tas, cik zivju varam apstrādāt. Nevienam nerūp mana dziedāšanas māka, ja neskaita zēnus, kas tiecas mani mierināt. Bet Phenjanā… tur ir teātris, opera, televīzija, filmas. Tikai Phenjanā es spēšu sevi piepildīt. Lai kādi bija mana vīra trūkumi, viņš centās panākt, lai mans sapnis īstenojas.

Čundo dziji ieelpoja. Kad viņš pabeigs vajadzību, vakars beigsies, un to viņš negribēja, jo istaba iegrima tumsā, tiklīdz sieviete nopūta sveci. Tumsā, kas ir tikpat melna kā jūra, kuras viļņos šūpojās otrais palīgs.

-    Žēl, ka te nav mana radio, Čundo novilka.

-    Vai tev ir radio? viņa jautāja. Kur tas ir?

Viņš pameta ar galvu uz logu, uz to pusi, kur atradās konservu fabrikas saimnieka nams. Manā virtuvē, viņš paskaidroja.

Čundo nogulēja visu nakti un pamodās vien no rīta tik ļoti bija mainījies viņa diennakts ritms. Visas istabā izkarinātās zivis bija aizvāktas, un uz krēsla atradās viņa radio un plastmasas bļodā savāktas rezerves detaļas. Kad sākās ziņu pārraide, visa māja zumēja no divsimt skaļruņu dārdoņas. Viņš cieši raudzījās uz tukšo vietu sienā, kur reiz bija karte, un tikmēr skaļrunis informēja par gaidāmajām sarunām Amerikā, par Mīļoto Vadoni, kurš apmeklējis cementa rūpnīcu Sinpho, par Ziemeļkorejas badmintona izlases uzvaru pār Lībijas izlasi, nevienā setā neļaujot pretiniekam būt vadībā, un visbeidzot atgādināja par aizliegumu ēst bezdelīgas, jo tās regulē kukaiņu populāciju, kas barojas no risu stādiem.

Neveikli uzcēlies kājās, Čundo paķēra brūna papīra lapu. Tad viņš uzvilka asinīm pievilgušās bikses, kuras viņam bija kājās pirms četrām dienām, kad gadījās šie pavērsieni. Gailēna galā pie tualetes stāvēja rinda. Visi pieaugušie dienas laikā rāvās konservu fabrikā, tālab rindā atradās tikai vecas sievas un bērni, visi ar papīra lapām rokās. Tomēr, kad pienāca Čundo kārta, viņš ieraudzīja, ka atkritumu grozs ir pilns ar sagumzītām avīzes Rodong Sinmun lapām par spīti tam, ka pastāvēja aizliegums tās saplēst, kur nu vēl slaucīt ar tām dibenu.

Pavadījis tur ilgu laiku, viņš beidzot divreiz iesmēla kausā ūdeni un izlēja podā. Atpakaļceļā viņu apturēja kāda večiņa rindā.

-     Tu esi tas, kurš dzīvo konservu fabrikas saimnieka namā? viņa jautāja.

-    Jā, Čundo apliecināja.

-    To māju vajag nosvilināt.

Piegājis pie dzīvokļa, viņš ieraudzīja durvis pusvirus. Istabā grozījās tas pats vecis, kurš bija viņu pratinājis. Rokās tas turēja Nike sporta kurpju pāri.

-    Kas, pie velna, jums staigā pa jumtu? viņš vaicāja.

-    Suņi, Čundo paskaidroja.

-    Netīri dzīvnieki. Tu zināji, ka Phenjanā suņi ir aizliegti? Tadai kārtībai jābūt visur. Turklāt es daudz labprātāk izvēlos cūkgaļu. Viņš pacēla sporta kurpes augstāk. Kas tās tādas?

-    Kaut kādas amerikāņu kurpes, Čundo pavēstīja. Vienu vakaru mēs tās atradām ieķērušās tiklos.

-    Nevar būt! Kam tās domātas?

Grūti noticēt, ka pratinātājs no Phenjanas nekad nav redzējis labus sporta apavus. Tomēr Čundo paskaidroja:

-    Manuprāt, tās uzvelk vingrojot.

-    Es par to esmu dzirdējis, vecais vīrs noteica. Amerikāņiem patīkot bezjedzīgi nopūlēties prieka pēc. Viņš norādīja uz radio. Un kas tas tāds būtu? viņš taujāja.

-    Tas ir saistībā ar darbu, Čundo teica. Es to laboju.

-     Ieslēdz.

-    Tas vēl nav salikts kopā. Čundo norādīja uz bļodu ar detaļām. Pat ja būtu, man nav antenas.

Vecais vīrs atlika apavus vietā un piegāja pie loga. Augstu uzlēkusī saule vēl turpināja kāpt debesīs, un tās stari, krītot tādā leņķī, pat šo dziļo jūru iekrāsoja gaiši zilā krāsā.

-     Paraugies tik! viņš izsaucās. Nevar vien nopriecāties!

-    Diezgan jauka aina, Čundo piekrita.

-    Ja apsēstos tai piestātnē un iemestu makšķeri, vai var cerēt uz kādu lomu? vecais jautāja.

īstās zivju vietas gan atradās vairāk uz dienvidu pusi, kur konservu fabrikas caurules izmeta jūra zivju atkritumus, tomēr Čundo atbildēja: Jā, domāju, ka var.

-     Un uz ziemeļu pusi, Vonsanā… tur esot pludmales, vai ne? ciemiņš tincināja.

-    Nekad neesmu tur bijis, Čundo atzinās. Bet no kuģa varēja redzēt smilšaino krastu.

-     Lūdzu! Re, ko es tev atnesu, večuks teica un pasniedza Čundo tumši sarkanu samta kārbiņu. Tā ir tava medaļa par varonību. Es to piespraustu tev pats, taču nojaušu, ka tu neesi no tiem, kas labprāt dižojas ar medaļām. Tas man tevī patīk.

Čundo nevēra kārbiņu vaļā.

Vecais pratinātājs atkal paskatījās pa logu.

-     Lai šai pasaulē izdzīvotu, daudzreiz jābūt gļēvulim un vismaz vienreiz varonim. Tad viņš iesmejās. Vismaz tā man reiz pavēstīja viens puisis, kamēr es viņam dauzīju mūli.

-    Es tikai gribu atgriezties uz kuģa, Čundo teica.

Vecais uzmanīgi paraudzījās uz Čundo.

-    Tā rādās, ka tavs krekls sālsūdenī ir sarāvies, viņš sacīja un pavilka augšup piedurkni, lai aplūkotu rētas. Tās bija apsārtušas un suloja. Čundo atsvabināja roku. Rāmāk, brašuli. Zvejot vēl tev sanāks gana daudz. Vispirms japārmāca tie amerikāņi. Viņiem arī ir jādabū sava tiesa. Esmu dzirdējis, ka tiek īstenots kāds plāns. Tikmēr tev jāatgūst pieklājīgs skats. Pagaidām varētu nodomāt, ka haizivis tevi pievārējušas.

-    Šī ir kaut kāda pārbaude, vai ne?

Pratinātājs pasmaidīja. Ko tu gribi sacīt?

-    Šie muļķīgie jautājumi par Vonsanu… visi taču zina, ka tur neviens nepavada savus pensijas gadus. Visi zina, ka tur mūsu armijas vadība atpūšas atvaļinājumā. Kādēļ jūs skaidri nepasakāt, ko vēlaties no manis?

Pār vecā pratinātāja seju pārslīdēja nedrošības ēna. Brīdi viņš pētoši lūkojās uz Čundo, tad atplauka smaidā.

-    Paga, kurš tad tiek tirdīts? Tu vai es? viņš izmeta un iesmējās. Ja runājam nopietni, no likuma viedokļa mēs abi esam varoņi. Mēs abi esam vienā un tai pašā komandā. Mūsu misija ir sadot sukas amerikāņiem, kuri ar tevi tā izrīkojās. Tomēr pirmām kārtām es gribu noskaidrot, vai kapteinim ir zobs uz tevi. Mēs nevaram atļauties nekādus pārsteigumus.

-    Kapteinim zobs uz mani? Čundo pārvaicāja. Nekad un nekāds.

Viņš paraudzījās āra pa logu. Puse flotes jau bija devusies ceļā, bet "Čunmas" tīkli bija izklāti piestātnē un gaidīja lāpīšanu.

-    Labi, tad aizmirstam par to. Ja tu apgalvo, ka neesi nekādi aizvainojis kapteini, es tev ticu.

-     Kapteinis man ir kā tuvinieks, Čundo uzstāja. Ja jums ir par viņu kaut kas sakāms, lūdzu, klājiet vaļā.

-    Nekā īpaša. Tikai kapteinis pienāca un pajautāja, vai nevarot tevi pārcelt uz citu kuģi.

Neticības pilns, Čundo vērās vecajā vīrā.

-     Kapteinim varoņi esot līdz kaklam, viņam neesot atlicis pārāk daudz laika, viņš gribot tikai darīt savu darbu. Zvejot. Es gan tavā vietā pārāk neņemtu galvā. Kapteinis ir spējīgs vīrs, rūdīts un izturīgs, taču, gadiem krājoties, cilvēks vairs neprot tik labi pielāgoties apstākļiem. Esmu to daudzreiz pieredzējis.

Čundo apsēdās.

-    Tas ir viņa sievas dēļ, viņš prātoja. Cita iemesla nevar būt. To jūsējie viņam nodarīja… atņēma sievu un atdeva citam.

-    Šaubos, vai tā notika. Es gan sīkāk par šo gadījumu nezinu, bet viņa bija veca, vai ne? Aizstājējvīri reti pieprasa vecas sievietes. Kapteinis nonāca cietumā, un sieva viņu pameta. Diezgan ticams skaidrojums. Kā saka Mīļotais Vadonis: "Vienkāršākā atbilde bieži ir pareizā."

-    Un otrā palīga sieva? Vai ar šo lietu strādājat jūs?

-    Glīta meiča. Tālu tiks. Par viņu tu galvu nelauzi. Viņa vairs nedzīvos mājā zem suņiem, par to esi drošs.

-    Kas viņu sagaida?

-    Cik zinu, kāds cietuma uzraugs Sinpho ir ticama kandidatūra. Vēl Čhonvanā ir kāds pensionēts partijas darbinieks, kurš skaļi piesaka tiesības uz viņu.

-    Es biju sapratis, ka šādas meitenes sūta uz Phenjanu.

Vecais vīrs pielieca galvu un beidzot atzina:

-    Viņa nav jaunava. Piedevām viņai jau ir divdesmit gadu un pašai sava galva uz pleciem. Vairums meiteņu, kuras nonāk Phenjanā, ir septiņpadsmit gadu vecas. Tādas māk tikai paklausīt. Bet kāda tev daļa? Tu taču negribēsi viņu sev, vai ne?

-    Nē, Čundo atteica. Nemaz ne.

-    Jo tas it nemaz nav varoņa cienīgi. Ja gribi meiču, mēs tev sagādāsim. Bet kritušā biedra sieva… tas nav pieļaujams.

-     Es neteicu, ka to gribu, Čundo sacīja. Bet es esmu varonis. Man ir tiesības.

-    Privilēģijas, vecais vīrs izlaboja. Tev ir dažas privilēģijas.

Visu dienu viņš laboja radioaparātu. Uz palodzes bija gana labs apgaismojums. Te viņš izmantoja vada saplacināto galu par skrūvgriezi un ar sveces liesmu kausēja lodalvas smalkos stienīšus. Te viņš varēja arī paturēt acīs ostu un novērot kapteini staigājam šurpu turpu pa piestātni.

Ap mijkrēsli viņa pārradās mājās starojoša, lieliska garastāvokli.

-    Redzu, ka daļēji jau esi atlabis, viņa secināja.

-    Zivju uz auklām vairs nav, un es nevarēju nogulēt. Tās man bija kā zīdainim mantiņa.

-    Tas nu gan būtu iespaidīgi, ja es ierastos Phenjanā ar zivīm pilnu koferi, viņa noteica un atglauda matus, lai parādītu jaunos auskarus no plānām zelta skaidiņām. Nav slikta maiņa, vai ne? Būs jāatsprauž mati, lai visi var redzēt. Viņa piegāja pie radio. Vai tas darbojas?

-    Jā, Čundo atteica. Jā, es esmu piemontējis antenu. Tomēr mums tā būtu jāuzstāda uz jumta, iekams pārtrūkst elektrības padeve.

Sieviete paķēra Nike kurpju pāri.

-     Labi, bet pirms tam man jāpaveic kāds darbs, viņa sacīja.

Abi uzmanīgi nokāpa leja uz sesto stāvu un pagāja garām dažiem dzīvokļiem, kuros noritēja skaļi ģimenes skandāli, taču lielākajā daļā valdīja spocīgs klusums. Sienas greznoja krāsoti Mīļotā Vadoņa un Diženā Vadoņa saukļi līdz ar attēliem, kuros bērni no grāmatām dzied revolūcijai veltītas dziesmas un zemnieki, kas, ar paceltiem sirpjiem sastinguši bagātīgas ražas laukā, veras mūžīgās gudrības šķīstajā gaismā.

Otrā palīga sieva pieklauvēja pie durvīm, brīdi pagaidīja un iegāja dzīvoklī. Logus klāja pārtikas papīrs, un visur oda pēc cirkšņu ekzēmas sēnīšu infekcijas, kas parasti izplatījās arī demarkācijas zonas tuneļos. Istabā plastmasas krēslā sēdēja vīrietis, vienu pārsieto kāju uzcēlis uz soliņa. Spriežot pēc pārsēju apveida, kāju pirkstu viņam vairs nebija. Mugurā viņam bija konservu fabrikas darba kombinezons, un plāksnīte pie tā vēstīja "Meistars Guns". Ieraugot atnestos apavus, Gunām iegailējās acis. Bez vārdiem vēlējis pasniegt kurpes, viņš tās pagrozīja rokās un paostīja.

-    Vai vari dabūt vēl kādu pāri? viņš jautāja sievietei.

-    Var gadīties, viņa attrauca. Uz galda stāvēja kaste, aptuveni tik liela kā beru tortes kārba. Vai tā?

-   Jā, viņš sacīja, joprojām apbrīnodams Nike kurpes. Tad viņš parādīja uz kasti. To nebija viegli sagādāt. Nākusi taisnā ceļā no dienvidiem.

Neielūkojusies kastē, sieviete iespieda to padusē.

-    Ko vēlas tavs draugs? Guns viņai vaicāja.

Čundo pārlaida skatienu istabai, aplūkoja kastes ar neparastām ķīniešu alkohola pudelēm un kastes ar vecām drēbēm, vadu mudžekli karājāmies no sienas vietā, kur jābūt piestiprinātam skaļrunim. Viņš atbildēja pats: Man nekas nav vajadzīgs.

-    Ā, bet es jautāju, ko tu vēlies, Guns atteica, pirmo reizi pasmaidīdams. Atļauj pasniegt tev dāvanu. Man varētu būt tev piemērota siksna.

Vīrietis elsdams pasniedzās pēc plastmasas kastes ar lietotām siksnām, kas stāvēja uz grīdas.

-    Nav vērts, Čundo atteicās.

Otra palīga sieva atrada sev tīkamas kurpes melnas, gandrīz jaunas. Kamēr viņa tās mērīja, Čundo apskatīja kastes ar precēm. Te bija krievu cigaretes, tablešu maisiņi ar etiķetēm rokrakstā, šķīvis ar saulesbrillēm. Kādā plauktā atradās pannu komplekts, sakrauts vienā kaudzē tā, ka rokturi vērsās katrs uz savu pusi, un tas viņam šķita teju traģiski.

Nelielajā grāmatplauktā viņš uzgāja savas angļu valodas vārdnīcas un pārlūkoja savas vecās piezīmes lapu malās, pievērsdams uzmanību tām idiomām, kuras savulaik nebija varējis izprast, piemēram, "tukšs numurs" un "bez cerību stariņa". Parakājies dziļāk, viņš atrada bārdas ieziepējamo otu no āpša sariem tā reiz bija piederējusi kapteinim. Čundo nevainoja otro palīgu par priekšmetu, pat personisko mantu zagšanu, taču, pagriezies un ieraudzījis otrā palīga sievu aplūkojam spogulī melnās kurpes, piepeši izjuta lielu vēlmi noskaidrot, kurš salaupīto pārdevis sieviete vai viņas vīrs.

-    Labi, viņa noteica. Es tās gribu.

-    Tās labi izskatās, Guns sacīja. Japāņu ražojums. Ada. Vislabākā, zināt. Atnes vēl vienu Nike pāri, un varēsim vienoties par maiņu.

-    Nē, viņa iebilda. Nike ir pārāk vērtīgas. Kad es dabūšu vēl vienu pāri, tad redzēsim, vai tev ir kas pretī piedāvājams.

-    Kad dabūsi otru pāri, atnes man. Sarunāts.

-    Sarunāts, otrā palīga sieva atkārtoja.

-   Tas labi, viņš teica. Ņem šīs kurpes, un tu paliec man parādā.

-    Es palikšu tev parādā, sieviete piekrita.

-    Nevajag, Čundo iejaucās.

-    Es nebaidos, viņa uzstāja.

-    Labi, Guns uzrunāja sievieti. Pienāks bridis, kad tu varēsi noderēt, un es pie tevis ieradīšos. Tad mēs būsim norēķinājušies.

Kaste jau bija iespiesta padusē. Abi pagriezās uz promiešanu, taču tad Čundo skatienu piesaistīja kāds priekšmets uz neliela galda. Kabatas pulkstenis īsā ķēdītē. Tāds pulkstenis bija piederējis Bāreņu saimniekam, un ar tā palīdzību viņš pārvaldīja visu zēnu dzīvi no rītausmas līdz gaismas izslēgšanai, gan iznomādams zēnus septiskās cisternas tīrīšanai, gan nosūtīdams viņus darbam šahtās, kur bija jānolaižas ar parastām trosēm pazemē, lai iztecinātu eļļas nogulsnētavas rezervuārus. Ik mirklis aizritēja saskaņā ar šo pulksteni. Bāreņu saimnieks nekad neteica, cik tas rāda, taču zēni iemācījās no viņa sejas izteiksmes noteikt, kas sagaida līdz brīdim, kad viņš laikrādī ieskatīsies nākamajā reizē.

-    Ņem vien pulksteni, Guns atvēlēja. Es to dabuju no kāda večuka, kurš apgalvoja, ka visu mūžu to kārtīgi kopis.

Čundo nolika pulksteni atpakaļ uz galda. Kad aiz abiem aizvērās dzīvokļa durvis, viņš sacīja sievietei: Kas viņam gadījās?

-    Pagājušajā gadā viņš savainoja pēdu. Kāds negadījums saistībā ar augstspiediena tvaika cauruli.

-    Pagājušajā gadā?

-     Brūce nekādi neveroties ciet. Tā stāsta brigadieris.

-   Tev nevajadzēja noslēgt ar viņu tādu vienošanos, Čundo pārmeta.

-    Kad viņš ieradīsies pēc parāda, manis te vairs nebūs, viņa atbildēja.

Čundo paskatījās uz otrā palīga sievu. Tajā brīdī viņam bija šis sievietes no sirds žēl. Viņš iedomājās vīriešus, Sinpho cietuma uzraugu un veco partijas priekšnieku, kuri krustoja šķēpus par šo sievieti; vīriešus, kur posa savas mājas, gaidī

dami viņas ierašanos. Vai abiem ir parādīta viņas fotogrāfija, īsumā pavēstīts viņas dzīvesstāsts? Varbūt šie cilvēki vien dzirdējuši no skaļruņiem traģiskās ziņas par to, ka haizivis aprijušas varoni, kuru apraud skaista, jauna sieviete?

Uzkāpuši pa vītņu kāpnēm uz jumta un atstumuši metāla durvis, abi nonāca tumsā zem zvaigznēm. Pieaugušie suņi klīda brīvi un izturējās tramīgi, ziņkāri uzlūkodami ciemiņus. Jumta vidū bija izbūvēts šķūnītis ar smalku režģu sienām, lai nepielaistu kukaiņus pie suņu gaļas, kas, ierīvēta ar rupjo sāli un sasmalcinātiem zaļajiem pipariem, karājās un žāvējās okeāna gaisā.

-    Cik šeit ir skaisti! Čundo iesaucās.

-    Dažkārt es uzkāpju te gremdēties domās, viņa atzina. Abi vērās tālumā ūdens plašumā. Kada ir sajūta atrasties tur, jūrā?

-    Tiklīdz krasts pazūd skatienam, tu vari būt jebkas, nācis no jebkuras vietas, Čundo teica. Kā cilvēks bez pagātnes. Tur viss notiek spontāni; ikviens ūdens uzbangojums, ikviens putns, kurš uzrodas it kā no zila gaisa. Ēterā cilvēki sarunā neiedomājamas lietas. Šeit nekas nav spontāns.

-     Nevaru vien sagaidīt, kad tu ieslēgsi to radio, viņa atzina. Vai tu varēsi uztvert popmūzikas stacijas no Seulas?

-    Tas nav tāda veida radio, Čundo atteica un iesprauda antenu kucēnu nožogojuma jumta tīklā. Šuneļi izbīlī pajuka uz visām pusēm.

-    Nesaprotu.

Čundo pārmeta kabeli pāri dzegai, lai vēlāk varētu to satvert no loga. Šis radio neuztver. Tas tikai raida, viņš paskaidroja.

-    Tad kāda no tā jēga?

-    Mums jānosūta kāda ziņa.

Atgriezies dzīvoklī, Čundo veikliem pirkstiem pievienoja antenas kabeli un mazu mikrofonu.

-    Man rādījās sapnis, viņš stāstīja sievietei. Es saprotu, ka tas izklausās bezjēdzīgi, bet sapnī tavam vīram bija uztvērējs. Viņš sēdēja uz plosta, kas aizpeld mirguļojošā ūdens klajā, spožā kā tūkstoš spoguļu.

-    Skaidrs, viņa novilka.

Čundo ieslēdza radioraidītāju, un abi vērās jaudas mērītāja gaismiņā, dzeltenā kā nātrija liesma. Noregulējis uz sešdesmit trīs megahercu frekvenci, viņš nospieda slēgiekārtas sviru.

-   Trešais palīgs otrajam palīgam, trešais palīgs otrajam palīgam. Beidzu! Čundo atkārtoja, labi zinādams, ka ne otrais palīgs var atbildēt, ne viņš var atbildi sadzirdēt. Visbeidzot viņš uzsauca: Mans draugs, es zinu, ka tu esi tuvumā! Tu nedrīksti ļauties izmisumam.

Protams, Čundo varēja pamācīt, kā atpīt vara kabeli no akumulatora pievada un pievienot kabeli abiem poliem, lai tie uzkarstu un otrais palīgs varētu aizkūpināt cigareti. Čundo varēja ierādīt otrajam palīgam, kā uzmeistarot kompasu no magnēta radioiekārtas spolē, vai arī kā no kondensatoru folijas izveidot signalizēšanas spoguli.

Taču, lai izdzīvotu, otrajam palīgam visvairāk bija nepieciešama spēja izturēt vientulību un pārciest nezināmo un Čundo šajā ziņā bija zināma prakse.

-    Guli dienas laikā, Čundo mācīja. Naktī pie tevis atnāks skaidrākas domas. Mēs esam kopā aplūkojuši zvaigznes. Nosaki to stāvokli ik nakti. Ja tas ir pareizajās vietās, tev sokas labi. Iztēli liec lietā, vienīgi spriezdams par nākotni, nevis par tagadni vai pagātni. Nemēģini iztēloties cilvēku sejas. Jauzdams, ka tās nesaskati skaidri, tu kritīsi izmisumā. Ja tevi apciemo ļaudis no tālienes, neuztver tos par spokiem. Izturies pret tiem kā pret tuviniekiem, uzdod jautājumus, esi viesmīlīgs. Tev ir nepieciešams mērķis, Čundo klāstīja otrajam palīgam. Kapteiņa mērķis bija nogādāt mūs mājās neskartus. Tavs mērķis būs saglabāt spēkus, lai vari izglābt meiteni, kas airē tumsā. Viņai draud briesmas un ir nepieciešama palīdzība. Tu esi vienīgais tai apkārtnē, kurš var doties viņai talkā. Naktī pārlūko apvārsni, mēģini saskatīt uguntiņas, signālraķetes. Izglāb viņu. Manis dēļ. Piedod, ka tevi pievīlu, Čundo atzina. Mans pienākums bija tevi uzraudzīt. Man pienācās tevi glābt, bet es cietu neveiksmi. īstais varonis esi tu. Kad ieradās amerikāņi, tu mūs vi

sus izglābi. Kad mēs tev bijām vajadzīgi, mēs tevi neatbalstījām. Kādudien es to kaut kā vērsīšu par labu.

Čundo beidza pārraidi, un jaudas mērītāja adatiņa nogūlās uz sāniem.

Otrā palīga sieva vērās viņā. Tas gan laikam bijis viens bēdīgs sapnis. Nevaru iedomāties, vai kāds varētu nosūtīt otram vēl skumjāku vēstījumu. Par atbildi Čundo tikai palocīja galvu, un viņa ievaicājās: Kas ir meitene, kura airē tumsā?

-    Es nezinu, Čundo atteica. Viņa tikai rādījās man sapni. Pasniedzis jaunajai sievietei mikrofonu, viņš teica: Es domāju, ka tev vajadzētu bilst viņam dažus vārdus.

Viņa vilcinājās ņemt mikrofonu.

-       Tas bija tavs sapnis, nevis mans. Ko lai vīram saku? viņa jautāja. Ko lai es viņam stāstu?

-    Ko tu vīram stāstītu, ja zinātu, ka nekad viņu vairs neredzēsi? Čundo atvaicāja. Tev arī nekas nav jāsaka. Viņš man atzinās, ka dievina tavu dziedāšanu.

Čundo nometās uz ceļiem, pagriezās un novēlās uz salmu maisa. Atgūlies uz muguras, viņš vairākas reizes dziļi ievilka elpu. Pūlēdamies novilkt kreklu, viņš apjauta, ka nav spējīgs to paveikt.

-    Neklausies, viņa lūdza.

Vīrietis aizspieda ar pirkstiem ausis viņu pārņēma tā pati nošķirtības izjuta, kāda rodas, uzliekot austiņas, un vēroja sievietes lūpu kustības. īsu brīdi sieviete runāja, lūkodamās ārā pa logu. Tad Čundo saprata, ka viņa dzied. Nolaidis rokas, viņš ieklausījās. Otrā palīga sieva dziedāja bērnu šūpuļdziesmu.

"Kaķis šūpulī, bērniņš kokā guļ.

Putniņi debesīs klakšķina knābjus.

Tētis tunelī negaisu gaida.

Te nāk māmiņa raupjām rokām.

Viņa izstiepj priekšautu, lai bērniņš to redz.

Bērniņš, pilns uzticības, palaiž zaru vaļā."

Viņas balss bija vienkārša un tīra. "Visiem no bērnības palikušas atmiņā šūpuļdziesmas, bet kā es zinu šo?" Čundo prātoja. "Vai kāds man to dziedājis laikos, kurus es neatceros?"

Pabeigusi dziedāt, sieviete izslēdza radioraidītāju. Drīz izdzisīs gaismas, tāpēc viņa aizdedza sveci un pienāca pie Čundo. Skatienā bija parādījies kaut kas agrāk neredzēts.

-    Tas man bija nepieciešams, viņa atzina. Es pat nezināju, ka tas man ir nepieciešams. Viņa dziļi ieelpoja. Man ir tāda sajūta, it kā no pleciem būtu novelts smagums.

-    Tu skaisti dziedāji, Čundo paslavēja. Es atceros šo šūpuļdziesmu.

-    Protams, ka tu to zini, sieviete attrauca. To zina visi. Viņa novietoja plaukstu uz kastes. Es to nēsāju līdzi, un tu pat ne reizi neesi pavaicājis, kas tajā glabājas.

-    Tad parādi, viņš lūdza.

-    Aizver acis! viņa pavēlēja.

Čundo paklausīja. Iesākumā nošņirkstēja viņas fabrikas kombinezona rāvējslēdzējs, un pēc tam viņš klausījās tika atvērta kārba, atskanēja stīva atlasa švīksti, sievietei iekāpjot apģērba gabala un velkot to augšup. Viņa klusi sakārtoja tērpu un tad gandrīz bez skaņas iebāza rokas piedurknēs.

-     Tagad tu drīksti atvērt acis, sieviete atļāva, bet viņam to negribējās.

Puspievērtiem plakstiem viņš bija vērojis ilgos acumirkļos pazibam sievietes ādu viņa jutās ērti, apzinoties, ka neviens viņu nenovēro. Viņa Čundo pilnībā uzticējās, un viņš vēlējās tikai vienu lai tas nebeidzas.

Sieviete atkal notupās uz ceļiem viņam līdzās. Beidzot atvēris acis, Čundo ieraudzīja viņu vizuļojošā dzeltenā kleitā.

-    Tādas nēsā Rietumos, viņa stāstīja.

-    Tu esi skaista, Čundo sacīja.

-    Vilksim nost to kreklu.

Viņa apsēdās jāteniski gulošajam vīrietim virsū, un kleitas mala krita pāri viņa viduklim. Aiz rokām viņa uzvilka vīrieti pussēdus, satvēra kreklu un ļāva viņam atkal noslīgt uz muguras. Krekls palika viņai rokās.

-    Es pat redzu tavus auskarus, viņš teica.

-    Varbūt man tomēr nevajadzēs nogriezt matus īsākus.

Viņš lūkojās sievietē. Melnajos matos atmirdzēja kleitas

dzeltenais spīdums.

Otrā palīga sieva gribēja zināt, kāpēc viņš nekad nav apprecējies.

-    Zems sonbuns.8

-    Ak tā? viņa novilka. Vai tavi vecāki tika atmaskoti?

-    Nē, Čundo atbildēja. Mani uzskata par bāreni.

-    Jā, ar to pietiek, viņa atteica un saminstinājās. Piedod. Man nevajadzēja izteikties tik nelāgi.

"Bet… ko gan citu varēja atbildēt?" Viņš paraustīja plecus.

-    Tu minēji, ka mana vīra nolūks ir izglābt meiteni, kas airē tavos sapņos, otrā palīga sieva atgādināja.

-    Es to viņam piekodināju, lai viņš saglabātu sevī spēku un mērķtiecību, Čundo paskaidroja. Galvenais uzdevums vienmēr ir palikt dzīvam.

-     Bet mans vīrs nav dzīvs, vai ne? Tu taču man to pateiktu, ja?

-    Jā, es tev pateiktu, Čundo atzina. Tomēr viņa nav starp dzīvajiem.

Viņa ieskatījās vīrietim acīs.

-    Vai visi varēja dzirdēt manis dziedāto šūpuļdziesmu?

-    Visi, kas klausījās ēterā Austrumu jūrā.

-    Un Phenjanā? Vai tur arī dzirdēja?

-     Nē, Čundo attrauca. Phenjana ir pārāk tālu, un pa vidu ir kalni. Signāls tālāk aizsniedzas pāri jūrai.

-     Bet visi, kas klausījās ēterā… viņa atkārtoja.

-     Kuģi, navigācijas stacijas, kara flote. To dzirdēja visi. Un es esmu pārliecināts, ka viņš ari tevi dzirdēja.

-    Tai tavā sapnī?

-    Manā sapnī, jā, Čundo apstiprināja. Sapni, kurā viņš aizpeld prom, spožu gaismiņu ieskauts, un klausās uztvērēju. Tas ir tikpat īsts kā sapnis, kurā haizivis uznirst no melnās dzelmes un manā rokā iecērtas zobi. Zinot, ka viens ir īstenība un otrs ir sapnis, man tomēr visu laiku piemirstas,

kurš īsti ir kurš. Abi šķiet tik reāli. Es vairs nevaru tos atšķirt. Es nezinu, kurš tas ir.

-    Izvēlies skaistāko, ar spožajām gaismiņām, to, kurā viņš mūs sadzird, sieviete lūdza. Tas ir īstais. Nevis tas baisais, ar haizivīm.

-    Vai tad nav baisāk atrasties vienam pašam uz ūdens, pilnīgi nošķirtam no visiem, gan draugiem, gan tuviniekiem, un dreifēt bez noteikta kursa? Un vienīgais mierinājums ir radiouztvērējs?

Viņa noglaudīja Čundo vaigu.

-    Tas ir tavs stāsts, viņa secināja. Tu stāsti man savu dzīvi, vai ne? Čundo cieši lūkojās sievietē. Ak, nabaga zēn! viņa mierināja. Nabaga puisēn! Bet tā tam nav jābūt. Izkāp krastā, un viss var būt citādi. Tev nevajag radio, es tepat vien esmu. Tev nav jāizvēlas vientulība.

Pieliekusies tuvāk, sieviete maigi noskūpstīja viņu uz pieres un uz katra vaiga. Tad atliecās taisni un nolūkojās gulošajā, noglāstīja viņa plaukstu. Vēlreiz liecoties tuvāk, it kā grasoties dāvāt vēl vienu skūpstu, sieviete piepeši sastinga un uzlūkoja viņa krūtis.

-    Kas noticis? viņš jautāja.

-     Nekas. Nieki vien, viņa atteica un aizklāja ar plaukstu muti.

-    Nav vis nieki. Pastāsti!

-     Es esmu pieradusi redzēt savu seju uz sava vīra krūtīm. Neko citu neesmu radusi skatīt.

Kad no rīta nopūta fabriku svilpes un visā namā dūca un sanēja skaļruņi, viņi uzkāpa uz jumta noņemt antenu. Rīta saule lēja skaidru, spilgtu gaismu pāri ūdeņiem, tomēr gaiss vēl nebija tik iesilis, lai atmodinātu mušas vai suņu izkārnījumu smārdu. Suņi, raduši pastāvīgi dzenāt un kampt ar zobiem cits citu, nu gulēja sarāvušies, saspiedušies vienkop dzidrajā rīta gaisā, un to kažoki no rasas krāsojās gaišāki.

Otrā palīga sieva piegāja pie jumta dzegas un apsēdās, pārkarinājusi kājas pāri malai. Čundo pievienojās, taču,

ieraudzīdams pagalmu desmit stāvus zemāk, jutās spiests uz bridi aizvērt acis.

-    Es nevarēšu vairs ilgi.izmantot sēras par ieganstu, viņa atzina. Darba man sarīkos kritikas sesiju un atjaunos manu izstrādes normu.

Pāri pagalmam plūda nebeidzama kombinezonos tērpušos strādnieku straume. Šķērsojusi zivju ratiņu takas un pagājusi garām konservu fabrikas saimnieka mājai, tā aizstiepās uz zivju pārstrādes fabrikas vārtiem.

-    Viņi tā ari nekad nepaceļ galvu, otrā palīga sieva noteica. Es te sēžu augu dienu un vēroju viņus, un ne reizi neviens nav pacēlis acis un mani pieķēris.

Čundo sameklēja sevī drosmi uzlūkot gājējus, un tas izrādījās pavisam citādi, nekā lūkoties okeāna dzelmē. Simts pēdu augsts kritiens uz zemes vai jūrā cilvēkam būtu vienādi nāvējošs, taču ūdens uz jaunu valstību viņu aizvirzītu palēnām.

Jūras klaids tagad ņirbēja saulē un žilbināja acis. Ja tas sievietei atgādināja Čundo sapni par viņas vīru, viņa to neizrādīja. "Čunmu" tagad varēja viegli atšķirt no citiem kuģiem ostā pēc īpatnējās gareniskās šūpošanās pat pie niecīgākā ķīļūdens viļņa, ko sacēla garāmbraucošs peldlīdzeklis. Tīkli jau bija uzcelti uz klāja un drīz atkal nonāks jūrā. Aizsedzis un samiedzis acis, Čundo ar pūlēm saskatīja pie reliņiem kādu stāvu veramies lejup. Vienīgi kapteinis tā skatītos ūdenī.

Pagalmā iebrauca melns Mercedes. Gliemeža gaitā tas šķērsoja šauro, izdangāto zivju ratiņu ceļu un apstājās pagalma zālītē. No automobiļa izkāpa divi viri zilos uzvalkos.

-    Neticami! viņa iesaucās. Tas jau notiek!

Vīri piesedza ar plaukstām acis un pārlaida skatienu ēkai. Izdzirdējuši auto durvis aizcērtamies, suņi pietrausās kājās un izpurināja mitrumu no kažoka.

Otrā palīga sieva pagriezās pret Čundo.

-    Tas patiešām notiek.

To teikusi, viņa devās pie metāla durvīm, kas veda uz kāpņu telpu.

Pirmais darbs viņai bija uzvilkt dzelteno kleitu, un šoreiz viņa nelūdza Čundo aizvērt acis. Viņa drudžaini skraidīja pa vienistabas dzīvokli, mezdama koferī mantas.

-   Neticami, ka viņi jau ir klāt! sieviete sauca un apskatīja istabu, un sejas izteiksme liecināja, ka šai mirklī viņai izkritis no prāta viss, kas ir nepieciešams. Es neesmu gatava. Man nesanāca apgriezt matus. Es nemaz neesmu gatava.

-   Man nav vienalga, kas ar tevi notiek, Čundo viņai apliecināja. Un es neļaušu, lai ar tevi tā apietas.

Vina vilka ārā no kumodes atvilktnēm mantas.

-    Tas ir jauki teikts, viņa atzina. Arī tu esi mīļš. Bet lads ir mans liktenis. Man jādodas.

-    Vajadzētu dabūt tevi prom no šejienes, Čundo nerimās. Varbūt mēs varam nogādāt tevi pie tēva. Viņš zinās, ko iesākt.

-    Vai tu esi jucis? sieviete iebilda. Tieši viņa dēļ es biju te iesprūdusi.

Otrā palīga sieva nez kāpēc pasniedza viņam vairākus drēbju gabalus.

-    Man to vajadzēja pastāstīt agrāk, viņš ieteicās.

-    Par ko?

-    Vecais pratinātājs… viņš aprakstīja tos, kuri tev izraudzīti.

-    Kuri?

-    Viens no tiem kļūs par tavu aizstājējviru.

Sieviete mitējās kravāt mantas. Viņu ir vairāk nekā viens?

-    Viens ir cietuma uzraugs no Sinpho. Otrs ir vecs partijas ierēdnis no dienvidiem, no Čhonvanas. Pratinātājs nezināja, kuram tu tiksi.

Viņa apjukusi piešķieba galvu.

-    Te noteikti pieļauta kāda kļūda.

-    Labāk noslēpsimies, Čundo piedāvāja. Tā mēs kaut nedaudz novilcināsim laiku līdz viņu nākamajai ierašanās reizei.

-    Nē, viņa iebilda, cieši vērdamās vīrietī. Tu taču vari to vērst par labu. Tu esi varonis, tavam vārdam ir spēks. Tev nedrīkst atteikt.

-    Šaubos, vai tā ir, Čundo attrauca. Šaubos, vai tada ir kārtība. Diez vai.

-    Pasaki, lai iet prom. Pasaki, ka tu mani precēsi, viņa ierosināja.

Čundo nopētīja viņas seju tik baiļpilnu, trauslu viņš nekad nebija šo sievieti redzējis.

-    Tu negribētu mani precēt, viņš atteica.

-    Tu esi varonis, viņa sacīja. Un es esmu varoņa sieva. Tev tikai jāpanākas man pretī. Viņa satvēra kleitas apakšmalu un pastiepa kā priekšautu. Tu esi bērniņš, kas karājas kokā, un tev vienīgi man jāuzticas. Klausīdamies Čundo piegāja pie durvīm, bet sastinga un tās neatvēra.

-     Tu runāji par mana vīra mērķi, viņa atgādināja. Bet kāds ir tavs? Ja nu tas mērķis esmu es?

-     Nezinu, vai man vispār ir mērķis, viņš atzina. Bet tu gan savu zini. Tā ir Phenjana. Nevis radists no Kindžji. Neskati sevi par zemu. Tu izdzīvosi.

-    Tāpat kā izdzīvoji tu? otrā palīga sieva jautāja. Viņš neatbildēja. Vai zini, kas tu esi? viņa vaicāja. Tu esi cilvēks, kas ir izdzīvojis, un cilvēks, kuram nav stimula dzīvot.

-     Kas tev btitu pa prātam? Labāk lai mirstu par to, kas man dārgs?

-    Tā rīkojās mans vīrs, viņa atcirta.

Durvis tika atspiestas vaļā. Ienāca abi pirmīt pagalmā redzētie vīri. Viņi neizskatījās iepriecināti par augsto kāpienu.

-    Paks Čundo? viens jautāja.

Kad Čundo palocīja galvu, otrs aicināja: Nāciet līdzi.

Pirmais ievaicājās: Vai jums ir uzvalks?

4.NODAĻA

VĪRIEŠI uzvalkos iesēdināja Čundo automašīnā un pa fabrikas zemes ceļiem drīz izbrauca uz armijas ceļa, kas aizvijās pāri kalniem Kindžji apkaimē. Čundo pagriezās un, skatīdamies cauri aizmugures stiklam, vēroja, kā pilsēta samazinās. Palaikam starp šķēršļiem ceļmalās viņš saskatīja ostas ūdeņos šūpojamies zilos kuģus un pavīdam konservu fabrikas saimnieka nama dakstiņu jumtu. Uz mirkli skatienam pavērās sarkanā smaile, kuru uzslēja, godinot Piecpadsmito aprīli9 . Piepeši pilsētiņa atgādināja laimīgos ciematiņus, kādi attēloti uz pārtikas sadales staciju sienām. No kalna virsotnes vīrietis paguva saskatīt vien tvaika strūklu augstu debesīs virs konservu fabrikas, vēl uz mirkli pazibēja okeāns, un tad pilsēta pazuda skatienam. Čundo bija atgriezies īstajā dzīvē saņēmis jaunu uzdevumu, un vairs nebija ilūziju par to, kāds darbs viņu gaida. Viņš pievērsa uzmanību vīriem uzvalkos. Abi apsprieda savu slimo kolēģi, prātodami, vai tam ir lieli pārtikas krājumi un kurš nāves gadījumā tiks pie viņa dzīvokļa.

Mercedes automašīnai bija pierīkotas vējstikla slotiņas liels retums -, un salonā bija uzstādīts radio, kas spēja uztvert Dienvidkorejas un "Amerikas Balss" radioraidījumus. Par šādu likumpārkāpumu pilsonis varēja nonākt raktuvēs ja vien nebija no tiem, kas stāv pāri likumiem. Kamēr vīrieši tērgāja, Čundo ievēroja, ka viņiem zobi ir nostiprināti ar zeltu. Tas bija iespējams vienīgi Phenjanā. "Jā, šis var būt pre

tīgākais norīkojums mana mūžā," domās secināja varonis.

Automobilis veda Čundo dziļāk iekšzemē uz pamestu gaisa kara flotes bāzi. Daži angāri bija pārbūvēti par siltumnīcām, un pļavās ap skrejceļu, nostumtas no asfalta, stāvēja salūzušas kravas lidmašīnas. Tās redzēja zālē gan te, gan tur, un fizelāžas tagad kalpoja par strausu kolonijas mītni aiz dūmakainajiem vadības kabīņu stikliem manīja pret atbraucējiem pavērstas putnu galvas. Auto apstājās pie nelielas lidmašīnas, kurai darbojās dzinēji. Pa trapu lejup kāpa divi vīri zilos uzvalkos. Viens bija vecāks, samērā neliela auguma izskatījās kā vectēvs, kas uzvilcis mazdēla smalko kārtu. Večuks uzmeta skatienu Čundo un pagriezās pret līdzbiedru.

-    Kur viņa uzvalks? vecais vīrs noprasīja. Biedri Buk, es jums pavēlēju sagādāt viņam uzvalku!

Biedrs Buks bija jauns un kalsns, ar apaļām brillēm. Viņa nozīmīte ar Kima Irsena attēlu bija piestiprināta ideāli. Virs labās acs stiepās dziļa, slikti sadzijusi vertikāla rēta, un tās dēļ uzacs izskatījās kā pārlauzta uz pusēm.

-    Vai dzirdējāt, ko teica doktors Sons? viņš uzbrēca šoferiem. Šim vīram nepieciešams uzvalks!

Biedrs Buks pieveda mazākā auguma šoferi pie Čundo un samērīja abu plecu augstumu, tad lika garākajam šoferim nostāties ar muguru pret Čundo. Jūtot vīra lāpstiņas piespiežamies mugurai, Čundo beidzot radās spēcīga apjausma, ka viņa zvejniecības dienas ir galā, ka viņš tā arī neuzzinās, kāds liktenis sagaidījis otrā palīga sievu, un varēs vienīgi iztēloties veco Sinpho cietuma uzraugu ar pirkstu paceļam dzeltenās kleitas apakšmalu. Viņš iedomājās, cik daudz pārraižu nedzirdēs, cik daudzu cilvēku dzīve turpināsies, viņam par to nezinot. Visu mūžu viņš bija saņēmis norīkojumus bez iepriekšēja brīdinājuma vai paskaidrojuma. Ne reizi nav bijis nekādas jēgas jautāt vai prātot par iemesliem tas neietekmēja veicamo pienākumu. Bet agrāk viņam nebija nekā, ko zaudēt.

-    Nu, aiziet! Velc nost! garākajam šoferim uzsauca doktors Sons.

Šoferis novilka žaketi. Šis uzvalks pirkts Šeņjanā, viņš žēlojās.

Bet biedrs Buks pat negribēja klausīties. Tu labi zini, ka patiesībā to iegādājies Hamhinā.

Šoferis atpogāja kreklu un manšetes. Čundo viņam pretī sniedza otrā kapteiņa palīga darba kreklu.

-             Man tavu draņķa kreklu nevajag, šoferis atvairīdamies noteica.

Čundo jau dzīrās uzvilkt jauno apģērba gabalu, bet doktors Sons viņu atturēja.

-    Ne tik strauji. Aplūkosim to tavu haizivs kodienu.

Doktors Sons pabīdīja brilles zemāk uz deguna un pieliecās tuvāk. Vieglītēm ar pirkstu galiem aizskāris rētu, viņš pakustināja Čundo roku turp un atpakaļ un pētīja šuves.

Saules gaismā varēja labi redzēt apsārtušās šuvju vietas, brūce suloja.

-    Izskatās ļoti pārliecinoši, doktors Sons secināja.

-              Pārliecinoši? Čundo pārjautāja. Es gandrīz izlaidu garu!

-              Ļoti piemērots brīdis, biedrs Buks ieteicās. Diegi drīz jāizņem. Vai to ļaut vienam no viņu ārstiem? Varbūt labāks priekšstats radīsies tad, ja mēs tos izvilksim paši?

-    Kas jūs esat par ārstu? Čundo brīnījās.

Doktors Sons neatbildēja. Viņa ūdeņaino acu skatiens kā piekalts vērās tetovējumā uz Čundo krūtīm.

-             Redzu, ka mūsu varonis ir kino cienītājs, doktors Sons noteica, viegli uzsita ar pirkstu Čundo pa roku, it kā norādīdams apģērbties, un pajautāja: Vai zināji, ka Sana Muna ir biedra Buka draudzene?

Biedrs Buks pasmaidīja, izdabādams vecajam vīram, un izlaboja: Viņa ir mana kaimiņiene.

-              Phenjanā? Čundo pavaicāja, bet uzreiz atģida, ka ar šādu jautājumu pārējo acīs kļūst par lauķi. Lai slēptu savu nezināšanu, viņš nekavējoties noprasīja: Tad jau jūs pazīstat viņas vīru komandieri Ga? Doktors Sons un biedrs Buks klusēja, bet Čundo turpināja: Komandieris Ga izcinija Zelta

jostu tekvondo. Runā, ka viņš atbrīvojis armiju no homoseksuāļiem.

Rotaļīgā uguntiņa doktora Sona acīs izdzisa. Biedrs Buks novērsās.

Šoferis izņēma no kabatām ķemmi un cigarešu paciņu, pasniedza uzvalka žaketi Čundo un sāka pogāt vaļā bikses.

-    Gana runāts par komandiera Ga varoņdarbiem, doktors Sons noskaldīja.

-    Jā, biedrs Buks piebalsoja. Paraudzīsim, kā der žakete.

Čundo uzslidināja plecos žaketi. Kā lai nosaka, vai tā der? Šoferis, izģērbies līdz apakšbiksēm, pasniedza vispirms bikses un pēc tam beidzamo aksesuāru zīda kaklasaiti. Čundo to uzmanigi apskatīja, pētīdams kaklasaites tievo un plato galu.

-    Paskat tik! šoferis bilda, aizdedzināms cigareti un izpūzdams dūmu mutuļus. Viņš pat nezina, kā to sasiet.

Doktors Sons paņēma kaklasaiti. Nāc, es tev parādīšu Rietumu kaklasaišu valkāšanas nianses, viņš apsolīja un pievērsās biedram Bukam. Kādu mezglu izvēlēties? Vindzoras mezglu vai Vindzoras pusmezglu?

-   Kvadrātveida, Buks atteica. Tādu jaunie vīrieši iecienījuši mūsdienās.

Pēc tam viņi pavadīja Čundo augšup pa trapu. Nonācis uz augšējā pakāpiena, biedrs Buks pagriezās pret šoferi.

-    Iesniedz vietējam sadales ierēdnim pieprasījuma veidlapu, viņš sacīja. Lai tevi ieraksta rindā uz jaunu uzvalku.

Čundo paraudzījās uz savām vecajām drēbēm, kas mētājās uz zemes. Gaisa strūkla no lidmašīnas reaktīvā dzinēja pēc brīža tās izkaisīs starp strausu kolonijām.

Lidaparāta salonā pie starpsienas viens otram blakus karājās Mīļotā Vadoņa un Diženā Vadoņa portreti zelta rāmjos. Salonā oda pēc cigarešu dūmiem un nemazgātiem traukiem. Varēja spriest, ka tajā pārvadāti suņi. Čundo pārlaida skatienu daudzajām tukšo sēdekļu rindām, taču neviena dzīvnieka neredzēja. Pašā priekšā vientuļi sēdēja vīrietis

melnā uzvalkā un militārā stila cepurē ar uzlocītām malām. Viņu apkalpoja stjuarte ar nevainojamu sejas ādu. Salona aizmugurējā daļā pusducis jaunu vīriešu pētīja dokumentus. Viens strādāja pie datora ar paceļamu vāku. Pāri vairākiem sēdekļiem bija nomests dzeltens glābšanas plosts ar sarkanu piepūšanas sviru un lietošanas pamācību krievu valodā. Čundo tam pieskārās ar plaukstu jūra, saule, gaļas konservu kārba. Cik daudz dienu uz ūdens!

Pienāca biedrs Buks.

-    Vai baidies lidot? viņš jautāja.

-    Nezinu, Čundo atbildēja.

Dzinēji rēca aizvien skaļāk, un lidaparāts pamazām virzījās uz skrejceļa tālāko galu.

-     Es atbildu par sagādi, biedrs Buks klāstīja. Ar šo lidmašīnu esmu apceļojis puspasauli. Esmu lidojis uz Minsku pēc svaiga kaviāra, uz Franciju pēc brendija, kas nupat iznests no pagrabiem. Nebaidies, lidmašīna nenokritīs.

-    Kāpēc mani šurp atveda? Čundo apjautājās.

-    Nāc līdzi, biedrs Buks aicināja. Doktors Sons vēlas tevi iepazīstināt ar ministru.

Čundo pamāja, un abi devās uz lidmašīnas priekšgalu. Tur doktors Sons jau klausījās ministrā.

-     Uzrunā viņu tikai par ministru, biedrs Buks pačukstēja. Un nerunā ar viņu tieši. Tikai ar doktora Sona starpniecību.

-     Ministr, doktors Sons sacīja, šis ir Paks Čundo, īstens Tautas Demokrātiskās Republikas varonis, vai ne?

Ministrs nevērīgi papurināja galvu. Viņa sejā iezīmējās plānas, sirmas ūsas, un kuplas, zemu noslīgušas uzacis aizēnoja acis.

-     Protams, ministr, doktors Sons turpināja. Jūs pats redzat, cik puisis ir spēcīgs un izskatīgs, jā? Ministrs pamāja ar galvu. Iespējams, mēs visi vēl kādu laiku būsim kopā, doktors Sons sacīja.

Ar to šī īsā saruna beidzās. Ministrs tikai paraustīja plecus, un viņa skatiens nedz apstiprināja, nedz noliedza tādu varbūtību.

Iedams prom, Čundo pavaicāja: Kādā jomā viņš ir ministrs?

-     Degvielas un riepu gaisa spiediena, atjokoja doktors Sons un iesmējās. Tas ir mans šoferis. Bet nebēdā, viņš šai pasaulē ir pieredzējis teju visu. Sīksts vīrs. Viņa vienīgais pienākums šā lidojuma laikā ir nebilst ne vārda, tikai paust savu attieksmi atbilstīgi vārdiem "jā", "nē" un "iespējams", ko es iestarpināšu savos jautājumos. Tu taču ievēroji, ka es uzvedināju viņu uz pareizajām atbildēm? Tas nodarbinās amerikāņus, kamēr mēs paklusām liksim lietā savu burvju mākslu.

-    Amerikāņus? Čundo pārjautāja.

-   Vai tad šoferi tev neko neizstāstīja? doktors Sons izbrīnījās.

Nonākusi skrejceļa galā, lidmašīna pagriezās un sāka uzņemt ātrumu. Stāvēdams ejā, Čundo pūlējās sevi iedrosmināt.

-    Rādās, ka mūsu varonis nekad agrāk nav lidojis, ierunājās biedrs Buks.

-    Vai tiesa? Vai tu nekad neesi lidojis? doktors Sons vaicāja. Tad tev jāapsēžas. Lidmašīna tūlīt pacelsies.

Ar mandarīniem raksturīgu formalitāti doktors Sons katru pavadīja uz ierādīto vietu.

-     Šīs ir drošības jostas, viņš rādīja Čundo. Varonis drīkst izvēlēties, vai piesprādzēsies. Es esmu vecs, un man drošība nav nepieciešama. Toties jums, biedri Buk, drošības josta ir jāapliek. Jūs esat jauns, jums ir sieva un bērni.

-    Tikai jūsu lielo rūpju dēļ, biedrs Buks sacīja un aizsprādzēja siksnu.

IL markas lidmašīna pacēlās rietumu vējā un pagriezās uz ziemeļiem, krastam paliekot aiz labā borta. Čundo vēroja lidaparāta ēnu ņirbam pāri ūdens virsmai un aplūkoja tālumā plešamies zilo juru. Viņš nevarēja saskatīt ūdeņus, kur sezoJ nas laikā bija zvejojis kopā ar kapteini un "Čunmas" komandu, toties redzēja straumes, kas reiz bija vedušas viņu misi1 jās uz Japānu. Katra šāda misija sagādāja mokas. Visļaunākais allaž bija ilgais brauciens mājup, kad visu ceļu nācās klausī-

lies, kā nolaupītie kravas tilpnēs kliedz un ārdās, pūloties atbrīvoties no saitēm. Viņš pārlaida skatienu lidmašīnas salonam un iztēlojās nolaupītu cilvēku sēžam piesprādzētu vienā no sēdekļiem. Viņš iztēlojās, kā aizvelk amerikāni uz lidmašīnu un pavada kopā ar viņu sešpadsmit stundu šai salonā.

-    Es domāju, ka jūs esat izraudzījušies šim darbam nepareizo cilvēku, Čundo atļāvās ierunāties. Iespējams, mana lietā rakstīts, ka esmu nolaupīšanu speciālists. Tas tiesa, es esmu vadījis daudzas misijas, un pienākumu veikšanas laika gājuši bojā vien pāris objektu. Bet es vairs neesmu tas cilvēks. Šīs rokas tagad vienīgi groza radiouztvērēja pogas. Tās vairs neprot to, ko jūs vēlaties tām uzdot.

-    Cik taisns un nopietns cilvēks! doktors Sons novērtēja. Vai jūs tā nedomājat, biedri Buk?

-     Jūs esat izdarījis teicamu izvēli, doktor Son, biedrs buks uzslavēja veco vīru. Amerikāņi vai kusīs no šādas vaļsirdības.

Doktors Sons pagriezās pret Čundo un sacīja: Jauno cilvēk, šajā misijā jūs liksiet lietā nevis dūres, bet vārdus, viņš aizrādīja.

-     Doktors Sons dodas uz Teksasu, lai sagatavotu augsni turpmākajām sarunām, biedrs Buks paskaidroja.

-     Šīs sarunas notiks vēl pirms īstajām pārrunām, doktors Sons precizēja. Tās nav oficiālas. Nebūs ne delegācijas, ne fotografēšanās, ne apsardzes. Mēs vienīgi paveram vārtus, tā sacīt…

-    Par ko man būs jārunā? Čundo jautāja.

-     Temats nav būtisks, doktors Sons atvēcinājās. Svarīga ir nostāja. Jeņķi no mums šo to grib. Mēs no viņiem arī… Viena no svarīgākajām prasībām ir izbeigt mūsu zvejas kuģu ieņemšanu. Tu zini, ka mēs izmantojam zvejas kuģus daudziem nolūkiem. Piemērotā brīdī tu izstāstīsi par draugu, kuru ASV flotes jūrnieki izbaroja haizivīm. Amerikāņi ir visnotaļ civilizēti. Tavs stāsts atstās iespaidu uz viņiem, īpaši uz viņu sievām.

Stjuarte pienesa doktoram Sonam glāzi sulas, bet nelikās redzam Čundo un biedru Buku.

-    Daiļava, vai ne? doktors Sons apvaicājās. Tādas sievietes mēs meklējam pa visu valsti. Jauniem vīriešiem interesē vienīgi bauda… es to zinu, es zinu. Mani jūs neapmānīsiet. Varu derēt, ka jums jau siekalas tek cerībā ieraudzīt CIP aģenti. Bet es varu apliecināt, ka viņas visas nav skaistas pavedējas, kā rādīts filmās.

-    Es neesmu redzējis nevienu filmu, Čundo atbildēja.

-    Tu neesi redzējis nevienu filmu? doktors Sons neticīgi jautāja.

-    Vismaz pilnībā neesmu, Čundo piebilda.

-    Tad tās amerikāņu dāmas tev ēdīs no rokas. Lai tik viņas ierauga tavu rētu, Čundo! Lai tik viņas noklausās šo stāstu!

-     Bet tas man stāsts… ir tik neiedomājams, Čundo atvairījās. Es pats tam tik tikko ticu.

-               Mans draugs! doktors Sons uzrunāja biedru Buku.

-    Vai tu, lūdzu, neatnestu mums tīģeri? Kad Buks aizgāja, doktors Sons pievērsās Čundo. Mūsu sabiedrībā, viņš uzsāka, fakti rodami stāstos. Ja valsts pasludina fermeri par mūzikas virtuozu, tautai pienākas nekavējoties godināt viņu par maestro. Un šis fermeris darītu prātīgi, ja slepenībā sāktu apgūt klavierspēli. Mums stāstam ir lielāka nozīme nekā cilvēkam. Ja cilvēks ir pretrunā ar stāstu, tad jāmainās cilvēkam. Doktors Sons iedzēra mazliet sulas un pacēla trīcošu pirkstu. Turpretim Amerikā stāstītais pastāvīgi mainās. Amerikā svarīgākais ir cilvēks. Varbūt tavam stāstam noticēs, varbūt ari ne, bet tev, Čundo, tev noticēs.

Doktors Sons pieaicināja klāt stjuarti un paziņoja: Šis vīrs ir Korejas Tautas Demokrātiskās Republikas varonis, un viņam ir nepieciešama glāze sulas. Meitene aiztraucās pēc prasītā, un vecais vīrs, galvu šūpodams, noteica: Vai redzēji? Bet pamēģini vien to visu iegalvot cilvēkiem centrālajā bunkurā!

To sacīdams, doktors Sons norādīja lejup, un Čundo attapa, ka runa ir par pašu Mīļoto Vadoni Kimu Čeniru.

Atgriezās biedrs Buks, nesdams aukstumkasti, un pasniedza to Čundo.

-    Tīģeris, viņš paziņoja.

Kārbā atradās netīrā plastikāta maisiņā ietīts un ar zāles stiebriem aplipis gaļas gabals. Gaļa bija silta.

-    Varbūt te noderētu mazliet ledus, Čundo ieteicās.

Doktors Sons smaidīja. O! Es pat šai brīdī spēju iztēloties amerikāņu sejas.

-   Tīģeris! Iedomājieties, kāda būtu reakcija, biedrs Buks '.tnējās. Es neatteiktos, viņš turpināja angliski, bet tīģera gaļu nupat baudīju pusdienās.

-    Izskatās gards, doktors Sons piebalsoja. Diemžēl šobrīd man ir leoparda gaļas diēta.

-    Pagaidiet, kad spēlē iesaistīsies ministrs! biedrs Buks ieteicās.

-    Ministrs vēlētos pats personīgi to uzcept, jā? doktors Sons sacīja. Ministrs uzstāj, lai to nobauda visi amerikāņi, jā?

Čundo apskatīja saldēšanas kasti, uz kuras bija uzkrāsots sarkans krusts. Viņš tādu leduskasti bija redzējis agrāk tādās nogādāja asinis uz Phenjanu.

-    Par amerikāņiem jāatceras divas lietas, doktors Sons klāstīja. Pirmkārt, viņi visu apsver un apdomā, un dara to atri. Viņiem ir jāuzdod mīkla, lai novirzītu domas. Tālab mēs piedāvājam viņiem ministru. Otrkārt, viņiem ir svarīgi izjust morālu pārākumu. To neieguvuši, viņi neprot risināt sarunas. Tās mūždien sākas ar cilvēktiesībām, katra cilvēka brīvību un tā tālāk. Taču tīģera gaļas gabals būs pavērsiena punkts sarunu gaitā. Šausminādamies par viesiem, kas vienā mierā notiesā apdraudēta dzīvnieka miesu, viņi nekavējoties jutīsies kā nostājušies uz augstāka pakāpiena. Tad mēs varam ķerties pie jautājumu risināšanas.

Biedrs Buks iejaucās, angliski sacīdams: Senator, lūdzu, paņemiet šo šķīvi.

-    Jā, senator, doktors Sons piebalsoja. Nekāda ziņā neatsakieties no papildporcijas.

Abi smējās, līdz pamanīja Čundo sejas izteiksmi.

-    Tu taču aptver, ka saldētavas kastē ir govs sāns, doktors Sons viņu mierināja. Tīģeris ir mūsu izdomājums. Patiesībā mēs tieši to pasniegsim viņiem. Stāstu.

-    Bet… ja nu viņi to ēdīs? Čundo vaicāja. Ja viņi noticēs, ka tā ir tīģera gaļa, un nevēlēsies mūs aizvainot, tādēļ to nobaudīs un jutīsies morāli pazemoti? Vai viņi neienesīs šo aizvainojumu sarunās?

Biedrs Buks pagriezās pret doktoru Sonu, gaidīdams atbildi.

-    Ja amerikāņi liks lietā smadzenes un saglabās vēsu prātu, doktors Sons stingri noteica, nekāda pasaciņa par tīģera gaļu viņus neapmuļķos. Viņi sagaršos govs gaļu. Taču, ja amerikāņi ar mums tikai spēlējas, ja viņi negrasās noskaidrot faktus un risināt nopietnas pārrunas, tad viņi maltītē sagaršos tīģera gaļu.

-    Jūs uzskatāt, ka viņi noticēs arī manam stāstam, ja noticēs stāstam par tīģera gaļu? Čundo taujāja.

Doktors Sons paraustīja plecu. Tavējo noteikti būs grūtāk sagremot, viņš attrauca.

Viens no biedra Buka sagādes vienības jaunekļiem pienesa trīs vienādus pulksteņus. Biedrs Buks tos paņēma. Viens tiks ministram, viņš teica un abus pārējos pasniedza doktoram Sonam un Čundo. Tajos uzstādīts Teksasas laiks. Visi pulksteņi ir vienādi. Tas amerikāņiem apliecinās Korejā valdošo vienlīdzību un solidaritāti.

-    Un jums pašam? Kur tad jūsu pulkstenis? apvaicājās Čundo.

-     Ā, man Teksasā nekas nav darāms, atteica biedrs Buks.

-    Par nožēlu, biedrs Buks nedosies turp kopā ar mums, doktors Sons sacīja. Viņam uzticēts cits uzdevums.

-    Jā, man jādodas sagatavot vienību. Biedrs Buks piecēlās.

Garām gāja stjuarte, nesdama karstus dvieļus, un pasniedza vienu dvieli doktoram Sonam.

-     Kas man jādara, lai mani pamanītu? biedrs Buks pažēlojās, kad sieviete bija aizgājusi.

-     Viņa nemaz citādi nespēj, doktors Sons sacīja. Sievietes no dabas atsaucas vecāku kungu valdzinājumam. Pa-

tiesiba ir tāda, ka vienīgi vecāki virieši var sagādāt sievietei istu baudu.

Biedrs Buks iesmējās. Atminu jūs allaž atkārtojam, ka tikai maza auguma vīrieši var sagādāt sievietei īstu baudu.

-   Es diez vai esmu saucams par maza augumu vīru, doktors Sons aizstāvējās. Man ir Mīļotā Vadoņa augums un proporcijas. Pat apavu izmērs man ir tāds pats.

-    Tas tiesa, biedrs Buks piekrita. Es esmu Mīļotā Vadoņa sagādnieks un to zinu. Citu tādu ka viņi divi pasaulē nav.

Čundo sēdēja pie iluminatora, un lidmašīna traucās uz ziemeļiem pāri Sahalīnai, Kamčatkai un Ohotskas jūrai, kuras ūdeņos kādreiz sodu bija izcietis ieslodzītais "Čunmas" kapteinis. Viņi aizsteidzās priekšā saulrietam un lidoja uz ziemeļiem mūžīgajā vasaras gaismā. Lidaparāts nolaidās Krievijas gaisa kara flotes bāzē Anadirā uzņemt degvielu, un visi vecie piloti iznāca apbrīnot IL-62, kurš, pēc viņu aplēsēm, esot četrdesmit septiņus gadus vecs. Viņi slidināja plaukstas pāri lidaparāta korpusa apakšai, apsprieda konstrukcijas kļūmes, kas izlabotas vēlākajās versijās, un ikvienam atradās pa šausminošam stāstam par šādas lidmašīnas pilotēšanu agrākos laikos, iekams visu atlikušo 1L-62 floti astoņdesmito gadu beigās aizgādāja uz Āfriku. Priekšā panācās dispečers, prāva auguma vīrs, un Čundo ievēroja, ka viņš ir vairākkārt cietis no apsaldējumiem. Dispečers pastāstīja, ka pat agrīnie AN un TU modeļi, kas nāca IL-62 vietā, mūsdienās ir kļu vuši par retumu.

-     Esmu dzirdējis, ka pēdējais IL-62 nogāzās tūkstoš deviņi simti deviņdesmit devītajā gadā Angolā, viņš piemetināja.

Doktors Sons turpināja krieviski.

-    Cik nožēlojami, viņš sacīja, ka savulaik dižā nācija, kas radījusi šo izcilo lidaparātu, tādus vairs neražo.

Sarunā iesaistījās arī biedrs Buks.

-    Lūdzu, iegaumējiet, ka vēstis par jūsu valsts pilnīgo sabrukumu mūsu nācijā tika uztvertas ar skumjām.

-    Jā, doktors Sons piebalsoja. Reiz šīs abas nācijas bija vienlīdz svarīgas pasaules komunisma bākas. Diemžēl šajos laikos mēs šo nastu nesam vieni.

Vēlēdamies samaksāt par degvielu, biedrs Buks atvēra koferi, pilnu ar jaunām ASV simtdolāru banknotēm, bet dispečers noraidoši papurināja galvu.

-    Eiro, viņš pieprasīja.

Doktors Sons sašuta. Vladivostokas mērs man ir tuvs draugs.

-    Eiro, dispečers atkārtoja.

Izrādījās, ka biedram Bukam ir vēl viens koferis, pilns ar Eiropas naudu.

Pirms pacelšanās gaisā doktors Sons pavēlēja pilotiem izrādīt varenību. Iespaidīgās, grandiozās pacelšanās laikā dzinēji rēca aizvilkdamies un drebināja lidmašīnas korpusu.

Aleutu salas, starptautiskā datumu maiņas līnija, deviņu tūkstošu metru augstums, konteinerkuģu skaidrās aprises zaļi baltajā virmojošajā jūrā… Kapteinis bija stāstījis Čundo, ka pie Japānas austrumu krastiem okeāns ir deviņus tūkstošus metru dziļš, un tagad viņš kapteiņa vārdus saprata daudz labāk. Redzot Klusā okeāna plašumu cik neiespējami monumentāli ir pūliņi to šķērsot airu laivā! viņš apjauta, cik reti bijuši viņa radiokontakti.

Kur ir "Kvanli" kapteiņa roka? Čundo pēkšņi ieprātojās. Kas tagad tur viņa vecās vārdnīcas un kas šorīt klāj skūšanās putas uz zoda ar kapteiņa otiņu? Kurā tunelī pašlaik skrien viņa vienība, kāda dzīve sagaidījusi veco sievieti, kura solījās iet līdzi ar labu, ja vien drīkst nofotografēt nolaupītāju? Kādu seju viņš tajā acumirklī rādījis, un ko stāsta Ņiigatas bārmene par to vakaru, kad sadzēra ar nolaupītājiem? Piepeši gara acīm viņš skatīja otrā kapteiņa palīga sievu fabrikas kombinezonā, viņas ada vizēja no zivju eļļas, mati bija garaiņos izspūruši, un tad čaukstošā dzeltena kleita ieskāva Čundo un ieaijāja dziļā miegā.

Kamēr lidmašīna mēroja ceļu pāri Kanādai, doktors Sons sapulcināja visus uz protokola instruktāžu par amerikāņiem. Viņš runāja ar ministru Un Čundo, kā arī sešiem biedra Bu-

ka vienības locekļiem. Lekcijā slepus noklausījās otrais pilots un stjuarte. Instruktāžas ievadā doktors Sons atgādināja par kapitālisma ļaunumu un uzskaitīja amerikāņu kara noziegumus pret apspiestajām tautām. Pēc tam viņš atspēkoja Jēzus Kristus koncepciju, izvērtēja īpašo gadījumu ar Amerikas nēģeru rasi un noskaitīja iemeslus, kādēļ meksikāņi bēg uz Amerikas Savienotajām Valstīm. Tad vecais vīrs izskaidroji, kāpēc pārtikušie amerikāņi paši vada savas automašīnas un kāpēc pret kalpotājiem izturas kā pret līdzīgiem.

Viens no jaunekļiem apvaicājās, kā izturēties, sastopot homoseksuāli.

-    Norādiet, ka tas jums ir kaut kas nepieredzēts, doktors Sons mācīja, jo jūsu dzimtajā pusē tādu cilvēku nav. pēc tam izturieties pret viņu kā pret jebkuru Čučhes pētnieku, kas ieradies no ārvalstīm, piemēram, no Birmas, Ukrainas vai Kubas.

Pēc tam doktors Sons pievērsās praktiskākiem jautājumiem. Viņš stāstīja, ka telpās ļauts valkāt apavus. Sievietes Amerikā drīkst smēķēt, un viņām par to aizrādīt nevajag. Disciplinēt svešus bērnus Amerikā nav pieļaujams. Viņš uzzīmēja uz papīra lapas amerikāņu futbola bumbas kontūru. Tad, juzdamies pagalam neveikli, doktors Sons īsi paskaidroja amerikāņu personiskās higiēnas standartus un nolasīja nelielu lekciju par smaidīšanu. Nobeigumā viņš stāstīja par suņiem, īpaši uzsverot amerikāņu sentimentalitāti, kas izpaužoties arī attiecībā uz dzīvniekiem. Viņš piekodināja, ka suņiem Amerikā nekādā gadījumā nedrīkst darīt pāri. Šie dzīvnieki tiek uzskatīti par ģimenes locekļiem, un tiem pat dod vārdus kā cilvēkiem. Suņiem esot pašiem savas guļvietas, rotaļlietas, ārsti un mājas, kuras nevajadzētu saukt par alu kolonijām.

Kad lidmašīna beidzot grasījās piezemēties, biedrs Buks uzmeklēja Čundo.

-     Runājot par doktoru Sonu… viņam ir bijusi gara, slavas apvīta karjera, viņš atzina. Taču Phenjanā cilvēks var justies drošs tikai atkarībā no viņa pēdējā panākuma.

-    Drošs? Čundo pārvaicāja. Kas viņu var apdraudēt?

Biedrs Buks pieskārās pulkstenim, ko Čundo bija uzlicis uz rokas.

-    Tu tikai palīdzi viņam gūt panākumus.

-    Un kā tad jūs? Kāpēc jūs nebrauksiet kopā ar mums?

-     Es? biedrs Buks jautāja. Man ir divdesmit četras stundas laika, lai nokļūtu Losandželosā, iepirktu DVD trīssimt tūkstošu dolāru vērtībā un atgrieztos. Vai tiesa, ka tu neesi redzējis nevienu filmu?

-     Es neesmu nekāds lauķis. Man gluži vienkārši nav bijusi tāda izdevība.

-    Tagad tev tāda būs, biedrs Buks apsolīja. Doktors Sons palūdza iegādāties kādu filmu par soprāniem.10

-     Man mājās nav iespēju atskaņot DVD disku, Čundo atzina.

-    Gan atradīsi, biedrs Buks attrauca.

-    Es gribētu redzēt kādu filmu, kurā tēlo Sana Muna.

-    Musu filmas Amerikā netirgo.

-    Vai ir tiesa, ka viņa skumst?

-    Sana Muna? Biedrs Buks pamāja. Viņas vīrs komandieris Ga un Mīļotais Vadonis ir sāncenši. Komandieris Ga ir pārāk slavens, viņu sodīt nevar, tālab viņa sieva vairs nesaņem piedāvājumus filmēties. Mēs dzīvojam viņiem kaimiņos un dzirdam. Sana Muna augu dienu strinkšķina kajagimu" un māca skumjās, plūstošās melodijas saviem bērniem.

Gara acīm Čundo redzēja sievietes pirkstus skaram stigas un iztēlojās, kā ik nots uzšķiļas, aizsvilstas un izdziest līdzīgi sērkociņam.

-    Šī ir tava pēdējā iespēja. Kuru amerikāņu filmu tu gribi? biedrs Buks noprasīja. Tieši filmu dēļ ir vērts mācīties angļu valodu.

Čundo centās izvērtēt piedāvājuma dabu. Biedra Buka acīs jautās skatiens, kuru Čundo labi atcerējās no bērnības tā raudzījās zēni, kuri cer uz labāku rītdienu. Šie puisēni ilgi neizturēja, taču Čundo viņi patika visvairāk.

-    Skaidrs, viņš noteica. Kura ir vislabākā?

-     "Kasablanka", biedrs Buks atbildēja. Runā, ka tā ir vispārākā.

-     "Kasablanka", Čundo atkartoja. Labi, tad es to ņemšu.

Bija jau rīts, kad lidmašīna nolaidās Daisa gaisa kara floIcs bāzē Teksasā, uz dienvidiem no Abilinas.

Čundo pieradums pie nakts režīma tagad, atrodoties otra pasaules malā, lieti noderēja. Viņš bija nomodā un možs un pa 1L-62 nodzeltējušo iluminatoru vēroja, kā pretī ieradušās un uz asfaltēta piebraucama ceļa apstājušās divas vecākas automašīnas. Tām blakus stāvēja trīs amerikāņi cepurēm galvās divi vīrieši un sieviete. Kad pilots izslēdza dzinēļus, pie lidmašīnas pievirzīja metāla kāpnītes.

-     Tiekamies pēc divdesmit četrām stundām, doktors Sons sacīja biedram Bukam uz atvadām.

Biedrs Buks strauji paklanījās un atvēra lidaparāta durvis.

Gaiss bija sauss un oda pēc karsta metāla un novītušiem kukurūzas stādiem. Tālumā, saules staros virmodami, rindojās vairāki iznīcinātāji tādus Čundo bija redzējis vienīgi iedvesmojošos sienu gleznojumos.

Kāpņu galā nostājās visi trīs sagaidītāji. Vidū atradās senators, varbūt nedaudz vecāks par doktoru Sonu, tomēr gara auguma, saulē iededzis, ģērbies zilās biksēs un izrakstītā kreklā. Čundo vīrieša ausi pamanīja pielāgotas formas medicīnisko ierīci. Ja doktoram Sonam bija sešdesmit gadu, tad senatoram noteikti bija par kādiem desmit vairāk.

Tomijs bija senatora draugs, melnādains vīrietis aptuveni tai pašā vecumā, tikai kalsnāks, ar sirmiem matiem un grumbaināku seju. Un trešā bija Vonda, jauna, plecīga sieviete, kam gaiša zirgaste spraucās ārā no beisbola cepurītes ar uzrakstu Blackivater. Mugurā viņai bija sarkana kovboju meitenes blūze ar sudraba krāsas spiedpogām.

-    Ministra kungs! senators sveicināja.

-     Senatora kungs! ministrs atņēma, un visi klātesošie pārmija sveicienus.

-    Nāciet, senators aicināja. Mēs esam iecerējuši braukt pa apkārtceļu.

Senators veda ministru uz vecu amerikāņu automašīnu. Kad ministrs devās uz šofera durvju pusi, senators uzmanīgi virzīja viņu pie automašīnas pretējām durvīm.

Tomijs norādīja uz baltu kabrioletu, kura hromētais uzraksts vēstīja: Mustang.

-    Man jābrauc kopā ar viņiem, doktors Sons uzstāja.

-    Viņi brauks ar Thunderbird, Vonda paskaidroja. Taja ir tikai divas vietas.

-     Bet viņi runā katrs savā valodā, doktors Sons neatlaidās.

-    Puse Teksasas runā citā valodā, iejaucās Tomijs.

Mustang ar nolaistu jumtu sekoja Thunderbird un izbrauca

uz apgabala nozīmes ceļa. Čundo sēdējā aizmugures sēdeklī blakus doktoram Sonam. Tomijs vadīja automašīnu.

Vonda paslējās augstāk, pagrozīja galvu, ļaudamās vējam un izbaudīdama braucienu. Gan tālu priekšā, gan tālu aizmugurē vīdēja melni punktiņi apsardzes transports. Ceļa malās daudzviet mirguļoja stikla lauskas. Kādēļ gan ! laukus vajadzētu nokaisīt ar tik asām lauskām? Čundo radās iespaids, ka te ik uz soļa norisinājusies kāda traģēdija. Un kur tad visi cilvēki? Gar ceļu bija izbūvēts dzeloņstiepļu žogs, kā pierasts ierobežotas pieejamības zonā. Taču elektrībai pieslēgtās stieples apvija nevis betona stabus ar izolatoriem, bet līkus, savītus, izbalējušus zarus, kas atgādināja lauztus locekļus vai vecus kaulus, gluži vai liekot domāt, ka ik pēc pieciem metriem kāds gājis bojā, lai uzceltu šo žogu.

-    Nudien īpašs auto, doktors Sons novērtēja.

-     Tas pieder senatoram, Tomijs atteica. Mēs esam draugi jau no armijas dienām. fl

Izstiepis roku, Tomijs divreiz uzplāja ar plaukstu pa me* tāla korpusu no ārpuses.

-               Es esmu pieredzējis karu Vjetnamā, viņš paziņoja. !

-     Es esmu iepazinis Jēzu, taču, tikai aizņēmies šo Mustang ar nolaižamiem aizmugures sēdekļiem, es iepazinu tuvāk Mēriju Makpārsonsu un pirmo reizi ievilku gaisu plaušās jau vīra kārtā.

Vonda iesmējās.

Doktors Sons neveikli sagrozījās ādas sēdeklī.

Čundo manīja doktora Sona sejā atspoguļojamies lielu aizvainojumu viņš sēž vietā, kur Tomijs reiz stājies dzimumsakaros.

-             Ai, man joprojām nepatīkami atcerēties, kāds es toreiz liju. Paldies Dievam, tāds es vairs neesmu. Starp citu, es to .ievieti apprecēju, un tas bija prātīgs darīts. Lai Dievs mielo viņas dvēseli.

Doktors Sons ievēroja izkārtni, uz kuras bija redzams senators un Amerikas karogs. Gaidāmas vēlēšanas, vai ne?

-             Tieši tā, Tomijs apstiprināja. Senators augustā piedalās priekšvēlēšanās.

-       Mums ir paveicies, Čundo, doktors Sons sacīja.

Mums ir iespēja pašiem savām acīm vērot Amerikas demokrātijas procesus.

Čundo lauzīja galvu, kā uz to atbildētu biedrs Buks.

-    Cik aizraujoši! viņš atteica.

-              Vai senators paturēs savu cienījamo amatu? doktors Sons jautāja.

-    Tas, var sacīt, ir kā bankā, Tomijs teica.

-              Kā bankā? doktors Sons pārvaicāja. Necik demokrātiski neizklausās.

-              Mums mācīja, ka demokrātija ir citāda, Čundo piebalsoja.

-             Sakiet, doktors Sons uzrunāja Tomiju, cik liela ir paredzamā vēlētāju aktivitāte?

Tomijs uzlūkoja viesus atpakaļskata spogulī. Reģistrēto vēlētāju? Priekšvēlēšanās varētu piedalīties aptuveni četrdesmit procentu.

-              Četrdesmit procentu? doktors Sons izsaucās. Korejas Tautas Demokrātiskajā Republikā vēlētāju aktivitāte ir deviņdesmit deviņi procenti. Tā ir visdemokrātiskākā nācija pasaulē. Tomēr Savienotajām Valstīm nevajag kaunēties. Jūsu valsts joprojām var but vaduguns tām, kur vēlētāju aktivitāte ir vēl zemāka, piemēram, Burundi, Paragvajai un Čečenijai.

-     Deviņdesmit deviņi procenti iedzīvotāju piedalās vēlēšanās? Tomijs brīnījās. Ja reiz jums ir tāda demokrātija, drīz pārsniegsiet ari simts procentu robežu.

Vonda iesmējās, bet tad pār plecu ielūkojās Čundo acīs un nebēdnīgi pasmaidīja, it kā aicinādama vīrieti saprast humoru.

Tomijs paraudzījās uz abiem atpakaļskata spogulī.

-    Jūs taču paši neticat tiem paziņojumiem par visdemokrātiskāko nāciju pasaule, vai ne? Jūs par savu valsti zināt ; patiesību? Vai ne?

-     Neuzdod viņiem tādus jautājumus, Vonda brīdināja.

-     Šeit atbildēdami nepareizi, viņi savā dzimtenē var iekļūt nepatikšanās.

-    Vismaz atzīstiet, ka jūsu karā uzvarēja Dienvidi. Lūdzu, ziniet vismaz to!

-     Bet, manu dārgo Tomas, jūs maldāties, doktors Sons iebilda. Es uzskatu, ka zaudējumu karā cieta Konfederācijas spēki. Uzvaru svinēja Ziemeļi.

Vonda uzsmaidīja Tomijam un noteica: Te viņš tevi nolika pie vietas.

Tomijs smējās. Tas nu tiesa.

Auto nogriezās no lielceļa un apstājās pie lielveikala, kurā pārdeva kovboju preces. Tukšajā stāvlaukumā atradās vienīgi Thunderbird un malā kāda melna automašīna. Veikalā gaidīja vairāki pārdevēji, piedāvādami ietērpt apmeklētājus rietumiem pierastā ģērbā. Doktors Sons pārtulkoja ministram, ka senators vēlas viņam uzdāvināt kovboju zābakus un viņš var izvēlēties. Ministram iepatikās eksotiska izskata zābaki, un viņš pielaikoja ķirzakas, strausa un haizivs ādas apavus. Visbeidzot viņš izšķīrās par čūskādu, un veikala darbinieki devās meklēt viņa izmēram atbilstošu pāri.

Doktors Sons īsu brīdi apspriedās ar ministru un skaļi paI ziņoja: Ministram nepieciešams izkārnīties.

Amerikāņi acīmredzami tik tikko valdījās, taču neuzdro| šinājās smieties.

Ministrs bija prom ilgu laiku. Čundo atrada melnus zābakus, kuri viņam iepatikās, tomēr beigu beigās nolika tos

malā. Pēc tam viņš aplūkoja daudzus sieviešu zābakus, līdz atrada pāri, kurš varētu derēt otrā palīga sievai. Tie bija dzelteni, stīvi, ar krāšņiem izšuvumiem ap purngalu.

Doktoram Sonam piedāvāja aizvien mazāka izmēra apavus, līdz derēja vienkārši melni zābaki no bērnu apavu nodaļas. Lai kaut mazliet glābtu doktora cieņu, Čundo uzrunāja viņu:

-    Vai tiesa, ka jūsu apavu izmērs ir tāds pats kā Mīļotajam Vadonim Kimam Čeniram?

Visi vēroja apmierināto doktoru Sonu pastaigājamies zābakos, ar uzvalka kurpēm rokās. Viņš apstājās pie manekena, kas bija ietērpts kovboju stila apģērbā.

-    Ielāgojiet, Čundo, viņš norādīja. Amerikāņi apģērba izrādīšanai izmanto nevis skaistākās sievietes, bet gan mākslīgus cilvēkus.

-    Cik atjautīgi! Cundo noteica.

-    Tas, iespejams, ir tādēļ, ka mūsu skaistākās sievietes ir aizņemtas citos darbos, paskaidroja Vonda.

Doktors Sons paklanījās, atzīdams šo patiesību. Protams! Cik tuvredzīgi no manas puses.

Pie sienas piestiprinātā kastē aiz stikla durtiņām bija iestiprināts cirvis.

-    Rau! doktors Sons rādīja. Amerikāņi ir allaž gatavi pēkšņam agresijas uzliesmojumam.

Senators aši ieskatījās pulksteni, un Čundo nojauta, ka viņam šī spēlīte ir apnikusi.

Ministrs atgriezās un saņēma zābaku pāri. Gaismā mirguļoja ikviena čūskadas zvīņa. Neslepdams sajūsmu, ministrs spēra dažus soļus kā īsts Mežonīgo rietumu strēlnieks.

-     Vai esat redzējuši vesternu "Pusdienlaiks"? doktors Sons pārējiem jautāja. Tā ir ministra iemīļotākā filma.

Piepeši senatora sejā atkal uzplauka smaids.

Doktors Sons uzrunāja ministru. Tie der kā uzlieti? Vai tomēr nē? viņš jautāja.

Pagalam bēdīgs, ministrs paraudzījās uz jaunajiem zābakiem un papurināja galvu.

Senators uzsita knipi.

-    Nesiet šurp citus zābakus, viņš pavēlēja pārdevējiem.

-     Piedošanu, ieteicās doktors Sons un apsēdās noaut pats savus zābakus. Bet ministrs uzskata, ka saņemt dāvanā jaunus zābakus būtu apvainojums Mīļotajam Vadonim, ja pats Mīļotais Vadonis nesaņem nekādu dāvanu.

Čundo atdeva zābakus, kurus bija izraudzījies otrā palīga sievai. Viņš jau pats bija apjautis, ka tā bijusi vienīgi nesaprātīga iedoma. Ari ministrs apsēdās novilkt zābakus.

-    To var viegli nokārtot, senators piedāvājās. Mēs, bez šaubām, varam nosūtīt pārīti zābaku misteram Kimam. Mēs zinām, ka viņam ir tāds pats izmērs kā mūsu doktoram Sonam. Mēs gluži vienkārši paņemsim vienu lieku pāri.

Doktors Sons aizsēja kurpju aukliņas.

-   Vienīgais apvainojums būtu pazemīgam diplomātam, tādam kā es, valkāt apavus, kas piedienas pasaules visdižākās nācijas visgodājamākajam vadonim, doktors Sons uzstāja.

Vondas neizpratnes pilnais skatiens šaudījās no viena vīrieša pie otra un beigās apstājās pie Čundo. Viņš nojauta, ka sieviete visvairāk pūlas izprast viņu.

Viņi izgāja no veikala bez zābakiem.

Lai ļautu korejiešu viesiem izbaudīt Teksasas dzīvi, viņus ieveda īpaši sagatavotā rančo. Iegājuši īpašumā pa lopu vārtiem, visi sasēdās pikapos. Ari šoreiz senators brauca kopā ar ministru, kamēr pārējie sekoja četrdurvju kravas automašīnā. Pa smilšu un slānekļa ceļu viņi brauca garām vēja izlocītiem krūmiem un grubuļainiem, izliektiem kokiem, kas izskatījās apdeguši un sasprāguši, pat garie zari bija pieliekti tuvu zemei. Vienubrīd aiz loga parādījās tīrums, kurā viļņojās augi asām lapām kā mirdzošiem haizivju zobiem. Katrs vientuļais augs trausās augšup no akmeņainās zemes, un Čundo tie šķita kā apraktu cilvēku rokas.

Brauciena laikā amerikāņi šķita neliekamies zinis par korejiešiem. Viņi apsprieda lopus, kurus Čundo tā arī nedabūja redzēt, un tad uzsāka gandrīz vai šifrētu sarunu, no kuras Čundo neko nespēja saprast.

-   Vai Blackivater ir tava jaunā darbavieta? Tomijs vaicāja Vondai.

Viņi devās pretī koku audzei, no kuras vējš uzpūta balliis, vinilonam līdzīgas šķiedras.

-    Blackiuater?

-    Tā tev uz cepures rakstīts.

-    Nē, cepuri man uzdāvināja, sieviete atteica. Patlalan es laikam strādāju uzņēmumā, kas izpilda valsts pasutijumus militarajā jomā. Precīzāk, tā civilajā meitasuzņēmumā. Skaidrāk pateikt nav iespējams. Man ir trīs Iekšzemes drošības ministrijas caurlaides, bet es tur neesmu ne kāju spērusi.

-    Vai dosies atpakaļ uz Bagdādi? viņš jautāja.

Sieviete vērās uz Teksasas līdzenumu un teica: Piektdien.

Kad viņi izkapa no lielās kravas automašīnas, saule karsēja tieši no augšas. Čundo izejamās kurpes piebira ar smiltīm. Viesus gaidīja uzklāts galds, uz kura atradās limonāde mucveidīgā saldētavā un trīs celofānā iesaiņoti dāvanu grozi. Katrā bija kovboju cepure, burbona pudele, American Spirit cigarešu bloks, žāvētas liellopa gaļas strēmeļu paciņa, ūdens pudele, sauļošanās krēms, sarkans lakatiņš un teļādas cimdu pāris.

-    Tos sarūpējusi mana sieva, senators palepojās.

Senators aicināja viesus izņemt no dāvanu groziem cepures un cimdus. Līdzās bija novietots motorzāģis un motorizēts krūmgriezis, un korejieši uzlika plastmasas aizsargbrilles. Doktora Sona acis aiz briļļu plastmasas stikliem aizvainojumā un sašutuma zvēroja.

Tomijs parāva aukliņu, iedarbinādams krūmgriezi, un pasniedza ierīci ministram. Tam dīvainā kārtā sagādāja prieku virzīt asmeni turp un šurp cauri nokaltušajiem kazenājiem.

Kad pienāca doktora Sona kārta, viņš noteica: Šķiet, ka arī man ir ticis tas prieks.

Viņš sakārtoja brilles un laida iekārtu cauri krūmājiem un vicu rugājiem, līdz iedzina asmeni smiltīs.

-     Baidos, ka no manis nekāds prasmīgais dārzkopis ne-

sanāks, doktors Sons secināja. Taču, kā norādījis Diženais Vadonis Kims Irsens: "Nejautājiet, ko Korejas Tautas Demokrātiskā Republika var darīt jūsu labā. Jautājiet, ko jūs varat darīt Korejas Tautas Demokrātiskās Republikas labā."

Senators spēji ievilka elpu caur sakostiem zobiem.

Ierunājās Tomijs: Vai tas būtu tas pats dižais vadonis, kurš nožēloja, ka viņa pavalstniekiem ir tikai viena dzīvība, ko atdot par savu valsti?

-    Labi, senators iejaucās. Izmēģināsim roku zivju ķeršanā.

Pie mākslīgā dīķa, kurā ūdeni sūknēja no akas, zemē gulēja makšķeres. Saule neatlaidīgi karsēja, un doktors Sons savā tumšajā uzvalkā izskatījās mazliet grīļīgs. Senators izņēma no savas automašīnas kravas kastes divus saliekamos krēslus un kopā ar doktoru Sonu nosēdās koka pavēnī. Doktors Sons gan apvēdinājās ar cepuri līdzīgi kā senators, tomēr nepavilka vaļīgāk kaklasaites mezglu.

Tomijs klusā, godbijīgā balsī uzrunāja ministru. Čundo tulkoja.

-     Iemetiet āķi aiz tā nokritušā koka stumbra, Tomijs ierosināja. Viegli pašūpojiet makšķeres galu, lai ēsma ūdenī sakustas. Tad tiniet spoli.

Pie Čundo pienāca Vonda ar divām limonādes glāzēm rokās.

-              Es reiz zvejoju zivis ar elektrību, ministrs paziņoja.

-     Ļoti daudz noķērās.

Tas bija pirmais ministra teikums šajā dienā. Čundo netika gudrs, kā sakāmo mīkstināt. Visbeidzot viņš iztulkoja Tomijam šādi:

-    Ministrs uzskata, ka uzvara ir gandrīz rokā.

Čundo paņēma limonādes glāzi no Vondas sievietes sejā varēja manīt šaubas. Tas Čundo apliecināja, ka viņa nav nekāda stjuarte, kas lepojas ar nevainojamu sejas ādu un iznēsā dzērienus ietekmīgiem vīriem.

Ministrs vairākkārt izmēģinājās, līdz uzķēra pareizo metiena trajektoriju. Tomijs viņam stāvēja blakus un ar žestiem rādīja, kas darāms.

-    Lūdzu! Te būs mans devums jūsu dāvanu grozam.

Vonda sniedza Čundo mazu gaismas diožu lukturīti.

-    Tādus izdāļā tirdzniecības izstādēs. Es tos bieži lietoju, viņa piebilda.

-    Vai jūs strādājat tumsā? viņš painteresējās.

-     Pazemes bunkuros, viņa paskaidroja. Tā ir mana specialitāte. Es analizēju nocietinātos bunkurus. Starp citu, mani sauc Vonda. Pirmīt nesanāca iepazīties.

-     Paks Čundo, viņš sacīja un paspieda sievietes roku.

Kā jūs iepazināties ar senatoru?

-     Senators apmeklēja Bagdādi, un es viņam izrādīju Sadamam piederošo Saladīna kompleksu. Visnotaļ iespaidīga būve. Ātrgaitas vilcieni tuneļos, trīskāršā gaisa attīrīšana, aizsardzība no kodolbumbām. Apskatot kāda cilvēka pazemes bunkurus, par viņu var noskaidrot itin visu. Vai pie jums nonāk ziņas par karu?

-     Pastāvīgi, Čundo atzina. Viņš ieslēdza lukturīti un ieskāva tā staru saujā, lai noteiktu spilgtumu. Vai amerikaņi tuneļu kaujās izmanto gaismu?

-    Kā tad var neizmantot gaismu? Vonda atjautāja.

-    Vai jūsu armijai nav briļļu, kas ļautu redzēt tumsā?

-     Godīgi sakot, es nedomāju, ka amerikāņi kopš Vjetnamas iesaistījušies tādās sadursmēs, viņa teica. Mans tēvocis dienēja šādā vienībā, viņš bija "tuneļa žurka". Šajos laikos, ja pazemē rodas kaujas apstākļi, sūta botus.

-    Botus?

-     Nu, robotus. Vadāmus no attāluma, Vonda paskaidroja. Itin glīti aparātiņi.

Ministra makšķerkāts izliecās uzķērusies zivs rāvās prom. Ministrs steigšus novilka kurpes un iebrida līdz potītēm ūdenī. Zivs uzsāka varenu ciņu, makšķerkāts raustījās un dejoja makšķernieka rokās, un Čundo ieprātojās, ka noteikti pastāv miermīlīgākas zivju sugas, kuras ielaist piemājas dīķī. Visbeidzot ministrs, sviedriem noplūdis, pievilka zivi tuvāk. Tomijs izcēla lielo zivi uz zemes, izņēma tai āķi un pacēla gaisā, lai visi varētu lomu apskatīt, un ar pirkstu pavēra tās plato muti, kas joprojām kampa pēc gaisa, un iz

rādīja žokļus. Un tad iesvieda zivi atpakaļ dīķī.

-     Mana zivs! ministrs nokliedza un noskaities paspēra soli uz priekšu.

-    Ministr! doktors Sons iesaucās un piesteidzās klāt, uzlikdams rokas ministram uz pleciem, kas spēcīgi cilājās. Ministr, doktors Sons atkārtoja jau klusāk.

-    Es domāju, ka mēs varētu tagad doties pašaudīt mērķī, ieteica senators.

Visi mēroja nelielu attālumu patuksnesi. Doktors Sons ar grūtībām spēja paiet pa nelīdzeno zemi, taču atteicās pieņemt palīdzību.

Ierunājās ministrs, un Čundo tulkoja. Ministrs ir dzirdējis, ka Teksasā mājo visindīgākā čūska. Viņš vēlas kadu nošaut, lai noskaidrotu, vai tā ir spēcīgāka par mūsu valstī sastopamo baiso Austrumu vairogpurni.

-    Dienas vidū klaburčūskas slēpjas alās, vēsumā, senators paskaidroja. Virszemē tās ložņā tikai no rīta puses.

Čundo sacīto pārtulkoja ministram, kurš teica:

-     Pasaki amerikāņu senatoram, lai viņa melnais palīgs ielej ūdeni čūskas alā, un tad es nošaušu kādu eksemplāru, kad tas izlīdīs.

Uzklausīdams atbildi, senators pasmaidīja un papurināja galvu. Nelaime tāda, ka klaburčūskas ir aizsargājamas.

Ministru atbilde izbrīnīja, kad Čundo to iztulkoja. No kā tās sargājamas? viņš gribēja zināt.

-    No kā čūskas ir jāsargā? Čundo jautāja senatoram.

-     No cilvēkiem, senators atbildēja. Tās aizsargā likums.

Tāda kārtība ministram šķita pagalam uzjautrinoša negantu, slepkavīgu čūsku sargā tās upuri.

Viņi nonāca pie šautuves, kur rindā bija novietoti Mežonīgo rietumu laiku revolveri. Par mērķiem kalpoja attālāk novietotas vairākas skārdenes. Četrdesmit piektā kalibra revolveri bija smagi un nolietoti. Saskaņā ar senatora apgalvojumu tie visi kādreiz laupījuši kāda cilvēka dzīvību. Viņa vecvectēvs šai apgabalā bijis šerifs, un šīs pistoles konfiscētas kā pierādījumi slepkavību lietās.

Doktors Sons atteicās šaut.

-    Es neuzticos savām rokām, viņš apgalvoja un nosēdās ēnā.

Arī senators uzstāja, ka viņa strēlnieka dienas esot pagājušas.

Tomijs sāka pielādēt ieročus.

-    Mums pistoļu gana, viņš uzrunāja Vondu. Vai tu mums sniegsi paraugdemonstrējumus?

Sieviete sakārtoja zirgasti.

-    Kurš? Es? viņa jautāja. Diez vai. Senators dusmosies, ja es apkaunošu viņa viesus.

Turpretim ministrs jutās savā elementā. Viņš rīkojās ar pistolēm tik pārliecinoši, it kā vadītu dienas, smēķēdams, sarunādamies un šaudīdamies pa priekšmetiem, kurus kalpotāji nostāda lielā atstatumā, nevis sēdēdams automašīnā ielas malā, lasīdams laikrakstu Rodong Sintnun un gaidīdams savu priekšnieku doktoru Sonu iznākam no sapulcēm.

-    Koreja ir kalnu zeme, doktors Sons stāstīja. Šāvienu troksnis uzreiz atbalsojas no kanjonu klinšu sienām. Šeit blīkšķis aizskrien tālumā un nekad neatgriežas.

Čundo piekrita. Tā patiesi bija vientuļa sajūta dzirdēt, kā apkārtne aprij tik skaļu troksni, ka šāviena būkšķis pat neatbalsojas.

Ministrs šāva pārsteidzoši precīzi un drīz jau tēloja kovboju izlikās raujam pistoli no maksts un izmēģinaja dažādus grūtus šāvienus, kamēr Tomijs pārlādēja ieročus. Visi vēroja, kā ministrs ar cigareti zobos, turēdams ieročus abās rokās, citu pēc citas sašauj tukšās munīcijas kārbas. Skārdenes paukšķēja un palēcās. Šodien viņš bija ministrs, šodien viņam izrādīja apkārtni un viņš nospieda mēlīti.

Pagriezies pret pārējiem, ministrs uzrunāja viņus angliski:

-    Labie… Viņš uzpūta dūmiem, kas kūpēja no stobra gala. …ļaunie un neglītie.

Rančo vienstāva māja, daļēji ieslēpusies aiz kokiem, mānīgi izskatījās plašāka, nekā patiesībā bija. Tuvējā aplokā bi

ja izkārtoti piknika galdi un pārvietojamā prēriju virtuve, pie kuras bija sastājusies pusdienotāju rinda. Skaļi čirkstēja cikādes, un Čundo saoda pavarda ogļu smaržu. Pusdienlaika vējiņš devās pretī gubu lietusmākoņiem, taču tie atradās pārāk tālu, lai atnestu lietu. Suņi, brīvi un nepiesieti, lodāja cauri aploka žogam. Vienubrīd, pamanījuši kustību attālā krūmā, dzīvnieki sastinga un sabozās. Senators garāmiedams uzsauca: Medīt! Izdzirdējuši pavēli, suņi, aiztraucās izbiedēt bariņu skrejošu putniņu, kas zibenīgi aizcilpoja cauri krūmājam.

Kad suņi atgriezās, senators izdāļāja tiem kārumus no savas kabatas. Čundo secināja, ka komunismā suņiem māca paklausību, tos iebiedējot, bet kapitālismā paklausību panāk ar piekukuļošanu.

Pusdienotāju rindā neievēroja nekādas pakāpes vai privilēģijas cits citam līdzās stāvēja senators, rančo strādnieki, mājas kalpotāji, drošības aģenti melnajos uzvalkos, Teksasas ierēdņu sievas. Kamēr ministrs ieņēma vietu pie piknika galda un senatora sieva pienesa viņam maltīti, doktors Sons un Čundo iestājās rindā, paņēmuši papīra šķīvjus. Jauneklis, kas stāvēja blakus doktoram Sonam un Čundo, izrādījās doktora kandidāts no kādas universitātes. Viņš pastāstīja, ka rakstot disertāciju par Ziemeļkorejas kodolprogrammu, tad pieliecās tuvu un klusā balsī vaicāja:

-    Jūs taču zināt, ka Dienvidi karā uzvarēja, vai ne?

Viņiem pasniedza liellopu ribas, ceptas nelobītas kukurūzas vālītes, marinētus tomātus un sauju makaronu. Doktors Sons un Čundo pienāca pie ministra, kurš pusdienoja kopā ar senatoru un viņa sievu. Suņi sekoja pa pēdām.

Doktors Sons apsēdās blakus.

-              Lūdzu, piebiedrojieties mums, viņš aicināja Čundo.

-    Te vietas pietiekami. Vai tad ne?

-     Lūdzu mani atvainot, Čundo sacīja. Jums noteikti apspriežami svarīgi jautājumi.

Viņš apsēdās viens pats pie koka piknika galda, kurā vandaļi bija iegriezuši iniciāļus. Gaļa bija vienlaikus salda un asa, tomāti koda mēlē, bet kukurūzu un nūdeles pilnīgi izbojāja

sviests un siers produkti, par kuriem viņš bija dzirdējis vienīgi no audioierakstiem valodu skolā. "Es vēlētos iegādālies sieru. Lūdzu, pasniedziet sviestu'

Debesis lokus meta liels nepazīstamas sugas putns.

Pie Čundo galdiņa pienāca Vonda, laizīdama baltu plastmasas karotīti.

-    Kungs tētīt, nekādā ziņā neaizmirstiet nobaudīt pekanriekstu pīrāgu, sieviete piekodināja.

Viņš bija nupat notiesājis vienu ribas gabalu, un rokas bija nošķiestas ar mērci.

Vonda pameta ar galvu uz galda galu, kur sēdēja un ēdājā pacietīgi lūkojās suns. Tā acis bija zilas un viegli dūmakainas, kažoks lāsaini pelēks un raibs. Kā tas nākas, ka suns, acīmredzot labi barots dzīvnieks, spēj raudzīties tieši tāpat kā bārenis, kurš nostādīts pašā rindas galā?

-    Nu, uz priekšu! Vonda mudināja. Kāpēc gan ne? Čundo pasvieda kaulu, un dzīvnieks to noķēra gaisā. Sieviete paskaidroja: Tas ir katahulas šķirnes suns. To senatoram uzdāvināja Luiziānas gubernators par palīdzību viesuļvētras seku nokopšanā.

Čundo paņēma vēl vienu ribiņu. Viņš nerimās ēst, lai gan veders bija pilns un gaļa šķita spiežamies rīklē.

-    Kas ir visi šie cilvēki? viņš jautāja.

Vonda paraudzījās apkārt. Pāris viesu ir no domnīcām, daži no nevalstiskajām organizācijām, bet citi ir vienkārši ziņkārīgie. Ne jau katru dienu pie mums ierodas ziemeļkorejieši.

-    Un jūs? viņš vaicāja. Vai jūs esat no domnīcas? Vai ari no ziņkārīgajiem?

-     Es esmu ēnās tīts stāvs no izlūkdienesta, viņa atbildēja. Čundo mēmi lūkojās sievietē. Viņa pasmaidīja. Liecieties mierā! Vai tad es izskatos pec ēnas? viņa pajautāja.

-     Es esmu atklāta meiča. Dalos visā. Jūs varat man taujāt visu, ko vēlaties.

Pāri aplokam nāca Tomijs ar ledus tējas krūzīti rokā, atgriezdamies no makšķerkātu un pistoļu novietnes. Čundo vēroja, kā Tomijs iestājas rindā un tiek apkalpots. Saņemot šķīvi, vīrietis palocīja galvu.

Čundo uzrunāja Vondu: Jūs skatāties uz mani tik dīvaini, it kā es varbūt nekad nebūtu redzējis melnu cilvēku.

Vonda paraustīja plecus. Tas taču nav neiespējami.

-    Es esmu saticis amerikāņu kara flotes jūrniekus, Čundo stāstīja. Tur bija daudz tumšādainu puišu. Mans angļu valodas skolotājs bija no Angolas. Vienīgais melnais vīrietis KTDR. Viņš apgalvoja, ka, mācot mums runāt ar afrikāņu akcentu, kliedēšot savu vientulību.

-      Reiz es dzirdēju nostāstu, ka septiņdesmitajos gados kāds amerikāņu jauneklis no Ziemeļkarolinas… laikam gan piedzēries… bija šķērsojis demarkācijas zonu, Vonda sacīja. Ziemeļkorejieši piespieda amerikāni mācīt viņiem angļu valodu, taču vēlāk nācās viņu no šā pienākuma atbrīvot, jo puisis bija visiem aģentiem samācījis runāt līdzīgi mūsu Dienvidu plikadīdām.

Čundo nezināja, ko viņa domā ar vārdu "plikadīda".

-    Es šādu nostāstu neesmu dzirdējis,, viņš atzina. Un es neesmu aģents, ja tāds bija jūsu mājiens.

Vonda vēroja, kā viņš ķeras pie kārtējās ribiņas. Es brīnos, ka jūs neizmantojat manu piedāvājumu saņemt atbildi uz jebkuru jautājumu, viņa sacīja. Varētu saderēt, ka jūs uzdotu gan, ja vien es prastu korejiešu valodu.

-    Vai tad protat? viņš vaicāja.

-    Nē, sieviete atzina. Taču es pamanu gan, ja kāds saputro tulkojumu. Tieši tāpēc spriežu, ka neesat vienkāršs, pazemīgs tulks.

Doktors Sons un ministrs bija paēduši un piecēlās kājās. Doktors Sons paziņoja:

-    Ministrs vēlas pasniegt senatoram un viņa sievai dāvanas. Senatoram mēs dāvinām Kima Čenira rakstu darbu izlasi.

Un doktors Sons pasniedza amerikānim iesietu vienpadsmit grāmatu komplektu.

Garām galdiņam, pie kura sēdēja Čundo, gāja kāda meksikāņu izcelsmes sieviete, nesdama pilnu paplāti ar ēdienu.

-    Ebay, viņa izmeta Vondai.

-    Pilara! Vonda nosauca viņai pakaļ. Tu nu gan esi nejauka!

Senators smaidīdams pieņēma dāvanu. Vai autors ir tās parakstījis?

Doktora Sona sejā uz acumirkli pazibēja nedrošības atblāzma. Viņš apspriedās ar ministru. Čundo sarunu nedzirdēja, taču redzēja, kā abi strauji apmainās vārdiem. Tad doktors Sons pasmaidīja.

-    Mīļotais Vadonis Kims Čenirs ar prieku pats personīgi parakstīsies grāmatās, ja senators piekritīs paviesoties pie mums Phenjanā.

Pretī ministrs saņēma no senatora iPod atskaņotāju ar kantrimūzikas dziesmām.

Tad doktors Sons sāka publiski slavināt senatora sievas skaistumu un laipnību un ministrs posās pasniegt viņai saldēšanas kasti.

Čundo šķita, ka nāsīs iesitas gaļas smārds no kastes. Viņš nolika ribiņu malā un novērsās.

-    Kas noticis? Vonda jautāja. Kas aukstumsomā atrodas?

Izskatījās, ka gaidāms pavērsiens. Līdz šim visi doktora Sona viltīgie izgājieni tika uztverti labvēlīgi, taču pasniegt tīģera gaļu bija pavisam cita lieta. Amerikāņi tikai pēc gaļas smaržas noprastu, ka viesiem ir kaut kas padomā, nojaustu, ka viņi ir iesaistīti nejaukā spēlē, un noskaņojums uzreiz mainītos.

-    Man jāzina, vai jūs to domājāt nopietni, Čundo vaicāja sievietei.

-    Protams, ka domāju nopietni, viņa atteica. Ko tieši?

Vīrietis saņēma rokās Vondas plaukstu un ar pildspalvu

uzrakstīja uz viņas delnas otrā palīga vārdu.

-             Man jāzina, vai viņš ir izdzīvojis, Čundo paskaidroja.

-    Vai viņš aizkļuva prom.

Vonda nofotografēja uzrakstīto vārdu ar tālruņa aparātu, tad ar īkšķiem ievadīja tekstu un nosūtīja ziņu. Mēs to noskaidrosim, viņa solīja.

Doktora Sona cieņas apliecinājumi senatora sievas burvībai izsīka, un ministrs pasniedza viņai saldētavas kasti.

-    No Korejas Tautas Demokrātiskās Republikas pilsoņiem, -

doktora Sons paziņoja. Svaiga tīģera gaļa, iegūta no majestātiska zvēra, kas nošauts Pektu kalna augstumos. Jūs pat nevarat iedomāties, cik balts bija tīģera kažoks. Ministrs vēlas, lai mēs visi šovakar nobaudām šo gaļu. Vai jā? Ministrs lepni pamāja. Doktors Sons savilka lupas blēdīgā smaidā.

-    Un paturiet prātā… Viņš pievērsās senatora sievai. Baudot tīģera gaļu, cilvēks pats kļūst līdzīgs tīģerim.

Viesi pārstāja ēst un gaidīja, senatora sievas reakciju, bet viņa nebilda ne vārda. Mākoņi debesīs pamazām sabiezēja, un gaisā virmoja lietus gaidas, kuras droši vien nemaz nepiepildīsies. Senators nocēla kasti no galda.

-    Labāk būs, ja tas nonāks manā pārziņā, viņš, lietišķi smaidīdams, noteica. Tīģeris drīzāk būtu vīrieša darīšana.

Senatora sieva palūkojās uz suni, kas stāvēja blakus, tad ar abām rokām saņēma dzīvnieka ausis un čukstēja mīļvārdiņus.

Doktors Sons apjauta, ka apdāvināšanas ceremonija nevedas tā, kā bija plānots. Viņš apjuka un nesaprata, kur pieļāvis kļūdu. Izmisis viņš piegāja pie Čundo.

-    Kā turies, puis? viņš apvaicājās. Roka sāp diezgan stipri, es jau redzu. Jā?

Čundo pāris reižu pakustināja plecu. Jā, bet gan būs labi, doktor Son. Es izturēšu.

-    Nē, nav vajadzības paciesties, puis. Doktors Sons izklausījās nedaudz saērcināts. Es zināju, ka tāds brīdis pienāks. Lūdzot ārstu palīdzību, cilvēks nezaudē drošsirdību citu acīs. Viņš pagriezās pret Vondu. Vai jums neatrastos nazis vai šķēres, ko mēs varētu aizņemties?

Vonda skatījās uz Čundo.

-    Vai jums ir savainota roka? viņa jautāja. Redzot vīrieti pamājam, Vonda pieaicināja tuvāk senatora sievu, un Čundo pirmoreiz pa īstam ievēroja šo būtni tievu sievieti ar sirmiem matiem, kas slīga līdz pleciem, un gaišām, dūmakainām acīm. Izskatās, ka mūsu draugs bijis ievainots, Vonda viņai pastāstīja.

-    Vai būtu iespējams dabūt mazliet spirta un nazi? Tas gan

nav steidzami. Mums tikai jāizņem diegi, doktors Sons uzrunāja senatora sievu.

-    Vai jūs tiešām esat ārsts? senatora sieva vaicāja.

-    Nē, doktors Sons atzina.

Sieviete pagriezās pret Čundo.

-    Kur jums sāp? viņa jautāja. Es kādreiz strādāju par

mediķi.

-   Nieki vien, doktors Sons iejaucās. Laikam vajadzēja izņemt diegus pirms brauciena.

Zaudējusi pacietību, senatora sieva pagriezās pret doktoru Sonu un tik ilgi vērās vīrieti liesmojošām acīm, līdz tas novērsās. Tad sieviete sameklēja brilles un uztupināja uz deguna gala.

-    Rādiet šurp, viņa izrīkoja Čundo.

Viņš novilka žaketi un kreklu un pastiepa roku, lai senatora sieva to varētu izmeklēt. Viņa mazliet palieca galvu, lai labāk aplūkotu brūci caur briļļu lēcām. Šuvju vietas bija sarkanas un iekaisušas. Piespiežot ar īkšķi, tās sāka sulot.

-    Jā, viņa atzina. Diegi jāņem arā. Nāciet, mums virtuvē ir labs apgaismojums.

Senatora sieva un Vonda lika viņam, līdz jostasvietai kailam, apsēsties uz virtuves letes. Skapīši bija spilgti dzelteni, sienas klāja tapetes ar zili rūtainu rakstu un saulespuķēm. Pie ledusskapja ar magnētiem bija piestiprinātas daudzas bērnu fotogrāfijas, citās redzēja jauniešus, kas stāvēja apskāvušies. Vienā senators bija redzams oranžā astronauta kostīmā un ar ķiveri padusē.

Izlietnē zem karsta, kūpoša ūdens senatora sieva rūpīgi noberza rokas. Ari Vonda rīkojās tāpat gadījumam, ja būs nepieciešama viņas palīdzība. Virtuvē ienāca sieviete, kuru Vonda bija nosaukusi par Pilaru, un atnesa saldētavas kasti ar tīģera gaļu. Ieraudzījusi Čundo bez krekla mugurā un brūci, viņa bilda dažus vārdus spāniski.

Joprojām mazgādama rokas, senatora sieva sacīja:

-    Čundo, tā ir Pilara, mūsu ģimenes īpašā palīdze.

-    Es esmu kalpone, Pilara paskaidroja. Džons Do? Vai tā Amerikā nesauc bezvēsts pazudušos?

-    Mani sauc Paks Čundo, vīrietis precizēja un izrunāja savu vārdu lēni.

Pilara ieskatījās saldētavas kastē un nopētīja acīmredzamo mēģinājumu noskrāpēt sarkanā krusta zīmi no kastes sāniem.

-     Mans krustdēls Manijs brauc ar smago mašīnu, kurā pārvadā orgānus acis un visu ko citu starp slimnīcām, viņa stāstīja. Un tos liek tieši tādās saldēšanas kastēs.

Senatora sieva uzvilka lateksa cimdus.

-    Patiesībā man šķiet, ka par Džonu Do nesauc bez vēsts pazudušu personu, viņa skaļā balsī prātoja. To izmanto gadījumos, kad atradies cilvēks, taču nav zināms viņa īstais vārds.

Vonda iepūta gaisu cimdos. Džonam Do ir vārds, viņa teica un domīgi uzlūkoja pacientu. Tikai tas vēl nav noskaidrots.

Senatora sieva uzlēja korejieša rokai ūdeņraža pārskābi un iemasēja to brūcē.

-    Tā padarīs šuves vaļīgākas, viņa paskaidroja.

Vienu mirkli dzirdēja vienīgi čūkstēšanu brūce pārklājās baltām putām. Nesāpēja, drīzāk nepatīkami kņudēja, it kā pa ādu šurpu turpu tekalētu skudru armija.

-    Vai jums nav nekas pretī, ka jūs dziedina sieviete?

Čundo papurinaja galvu. Korejā lielākā daļa ārstu ir sievietes, viņš paskaidroja. Lai gan es nemaz tādu neesmu redzējis.

-    Neesat redzējis nevienu ārsti? Vonda jautāja.

-    Vai arī vispār nevienu mediķi? senatora sieva vaicāja.

-    Nevienu, viņš apstiprināja.

-   Pat armijā? Vai jums nebija medicīniskās apskates? senatora sieva taujāja.

-    Laikam jau neesmu bijis gana slims, viņš atteica.

-    Kas jūs salāpīja?

-    Draugs, Čundo sacīja.

-    Draugs?

-    Darba kolēģis.

Kamēr brūci klāja putas, senatora sieva pacēla un izpleta

Čundo rokas, pēc tam pavilka tās uz priekšu, lēni un pētoši pārlaižot skatienu visam augumam, it kā sekodama neredzamam līnijām. Viņš vēroja sievieti apskatām apdegumus roku apakšpusē sveču liesmu atstātās pēdas no sāpju paciešanas apmācības. Viņa liegi ar pirkstu galiem pārvilka grubuļainajām rētām.

-    Šai vietā apdegumi briesmīgi sāp, senatora sieva noteica. Tur ir gaužām jutīga āda. Viņa pārlaida roku viņa krūtīm un sataustīja atslēgas kaulu. Šis mezgls… tas ir svaigs atslēgas kaula lūzums. Viņa pacēla Čundo rokas augstāk, it kā grasoties noskūpstīt gredzenu, taču patiesībā pētīja pirkstu kauliņu izvietojumu. Vai gribat, lai jūs izmekleju? Vai jums ir kādas sūdzības?

Vairs nebūdams tik muskuļains kā armijas laikos, viņš tomēr jutās pietiekami stiprs.

-    Nē, Čundo atbildēja. Tikai šīs šuves niez pēc traka.

-             Diegus mēs uz karstām pēdām izvilksim, viņa solīja.

-    Vai drīkst pajautāt, kā tas gadījās?

-     Es gan labāk negribētu stāstīt, vīrietis atzina. Taču vainīga bija haizivs.

-    Madre de Dios! Pilara novilka.

Vonda stāvēja blakus senatora sievai un turēja atvērtu pirmās palīdzības aptieciņu krietnas somas lielumā.

-    Jūs domājat tās, ar spurām, kas peld okeānā? viņa jautāja.

-    Es pazaudēju daudz asiņu, Čundo sacīja. Sievietes klusējot vērās viņā. Manam draugam gan tā nepalaimējās, viņš piemetināja.

-    Saprotu, senatora sieva noteica. Dziļi ieelpojiet.

Čundo paklausīja.

-    Dziļāk, viņa norādīja. Paceliet plecus.

Viņš ieelpoja, cik vien dziļi varēja, un sāpēs novaikstījās.

Senatora sieva pamāja. Vienpadsmitā riba vēl nav sadzijusi. Es visā nopietnībā piedāvāju pilnu apskati, ja vien esat ar mieru izmantot tādu izdevību.

"Vai sieviete nupat paostīja manu elpu?" Čundo radās nojauta, ka ārste vairs nepauž skaļi visu, ko ir pamanījusi.

-    Nē, kundze, viņš atteicās.

Vonda sameklēja pinceti un nagu šķērītes ar smailiem galiem. Kopā viņam bija deviņas grieztas brūces, visas sasiltas, un senatora sieva sāka ar garāko, kas stiepās bicepsu augšpusē.

Pilara norādīja viņam uz krūtīm. Kas viņa ir?

Čundo paraudzījās lejup. Viņš nesaprata, ko atbildēt. Ta ir mana sieva, viņš sameloja.

-    Ļoti skaista, Pilara atzina.

-    Tiešām skaista, Vonda piebalsoja. Arī tetovējums ir glīts. Vai drīkstu to nofotografēt?

Čundo bija fotografēts tikai reizi mūžā, taču tā arī nebija redzējis attēlu, ko uzņēma vecā japāniete ar koka fotokameru. Viņam vēl aizvien nedeva miera iedomas par to, ko viņa tur ieraudzījusi. Tomēr viņš nezināja, kā lai noraida šo lūgumu.

-    Jauki, Vonda sacīja un, paņēmusi savu mazo fotokameru, noknipsēja vispirms krūtis, tad savainoto roku un visbeidzot pavērsa aparātu pret viņa seju, un viņam acis noplaiksnīja spožs zibsnis.

-    Vai ari viņa ir tulkotāja? Pilara vaicāja.

-    Mana sieva ir aktrise, viņš stāstīja.

-    Kāds ir viņas vārds? Vonda jautāja.

-    Vārds? Čundo atkārtoja. Sana Muna.

Pasakot vārdu skaļi, viņš apjauta, cik skaisti tas skan un cik patīkami ir to izrunāt, pavēstīt savas sievas vardu šīm trim amerikānietēm.

Sana Muna.

Pacēlusi gaisā no brūces tikko izvilkto diega galu, senatora sieva pārsteigta iesaucās: Kas tas tāds?

Vietām diegs bija caurspīdīgs, vietām nodzeltējis vai rūsains.

-    Makšķeraukla, Čundo paskaidroja.

-    Ja jūs būtu dabūjis stinguma krampjus, jādomā, ka mēs to tagad jau nojaustu, viņa noteica. Mums mediķu skolā mācīja nekad nelietot monodiegu, bet es neparko nevaru atminēties iemeslu.

-   Ko jūs viņai aizvedīsiet? Vonda vaicāja. Kādu suvenīru no brauciena uz Teksasu?

Čundo pašūpoja galvu. Ko jūs ieteiktu?

Senatora sieva izklaidīgi apjautājās, kāda ir Sana Muna.

-   Viņai patīk korejiešu tautiskās kleitas. Man pie sirds visvairāk iet dzeltenā. Matus viņa nēsā, saspraustus uz pakauša, lai parādītu savus zeltītos auskarus. Viņai patīk dziedāt karaoke. Viņai patīk filmas.

-    Nē, pastāstiet sīkāk, Vonda lūdza. Par viņas personību.

Kādu bridi Čundo iegrima domās.

-     Sana Muna alkst citu uzmanības, viņš iesāka, bet uz mirkli apklusa, īsti nezinādams, ko vēl stāstīt. Viņa nav brīva savā mīlestībā. Baidīdamies, ka vīrieši izmantos viņas skaistumu un aplidos meiteni, aplamu iemeslu vadīti, viņas levs pagaidīja, līdz meitai būs sešpadsmit gadu, un sameklēja viņai darbu zivju fabrikā, kur vīri no Phenjanas viņu neatrastu. Šāda dzīves pieredze izveidoja viņas raksturu un mudināja tiekties pēc vēlamā. Tomēr viņa izgāja pie valdonīga vīra. Runā, ka viņš brīžiem esot īsts nelietis. Arī valsts viņu ir iesprostojusi. Viņa nevar izvēlēties savas lomas. Viņa drīkst dziedāt karaoke, bet arī tad vienīgi atļautās dziesmas. Es domāju, ka būtībā, par spīti panākumiem, zvaigznes statusam, skaistumam un bērniem, Sana Muna ir skumja sieviete. Neizskaidrojamā kārtā viņa ir vientuļa. Viņa augu dienu spēlē kajagimu, skandinot visgrūtsirdīgākās, vissērīgākās notis.

Virtuvē iestājās klusums, un Čundo atskārta, ka visas trīs sievietes uzmanīgi raugās viņā.

-    Jūs neesat nelietis, Vonda nepiekrita. Es tādus vīrus pazītu.

Senatora sieva pārstāja raustīt diegus un vērtējoši ieskatījās korejietim acīs. Viņas skatiens bija pilnīgi bez viltus. Pēc tam viņa nopētīja tetovējumu Čundo uz krūtīm.

-    Vai es nevarētu ar viņu aprunāties? senatora sieva jautāja. Man ir sajūta… ja man izdotos ar šo sievieti parunāt, es varētu sniegt atbalstu.

Uz letes stāvēja tālrunis, tāds ar spirālveida vadu, kas savienoja klausuli ar pašu aparātu.

-    Vai jūs varētu viņu pasaukt pie telefona? senatora sieva lūdza.

-    Mūsu valstī ir maz telefonu, Čundo paskaidroja.

Pilara atvāza mobilo tālruni. Es varu piezvanīt. Man ir

starptautisko sarunu minūtes.

-    Nedomāju, ka Ziemeļkorejā tas ir iespējams, Vonda aizrādīja.

Senatora sieva pamāja un klusuciešot pabeidza izvilkt diegus. Kad šis darbs bija galā, viņa vēlreiz izskaloja brūces un visbeidzot norāva cimdus.

Čundo uzmeta mugurā šofera kreklu, kuru valkāja jau otro dienu. Koka šķita pietūkusi un jēla kā todien, kad viņu sakoda. Kaklasaiti vīrietis turēja rokā, kamēr senatora sieva drošām, ierastām kustībām aizpogāja viņa kreklu.

-    Vai senators bija astronauts? Čundo jautāja.

-     Viņš izgāja apmācību, senatora sieva stāstīja. Taču ne reizi netika izsaukts.

-    Vai jūs zināt, kas ir satelīts? Čundo vaicāja. Tas, kurš riņķo apkārt zemeslodei ar daudzu tautu pārstāvjiem uz borta?

-    Vai kosmiskā stacija? Vonda jautāja.

-    Jā, Čundo piekrita. Tas pats vien ir. Sakiet, vai to būvēja miera un brālības labad?

Sievietes saskatījās. Jā, senatora sieva apstiprinaja.

-    Domāju, ka tā ir.

Senatora sieva rakņājās virtuves atvilktnēs, līdz atrada dažus ārsta iedotus antibiotiku paraugus. Divas šādas folijas plāksnītes viņa ieslidināja vīrieša krekla kabatā.

-      Tas vēlākam laikam, ja kļūs slikti. viņa norādīja.

-     Iedzeriet, ja sakas drudzis. Vai spēsiet atšķirt bakteriālo infekciju no vīrusu infekcijas?

Viņš pamāja.

-    Es gan par to šaubos, Vonda atzina senatora sievai.

-    Ja jums sāksies drudzis un brūcēs parādīsies zaļas vai brūnas strutas, dzeriet zāles trīsreiz dienā, līdz strutas pa-

zūd, senatora sieva mācīja. Viņa izņēma vienu kapsulu no folijas iepakojuma un pasniedza vīrietim. Labāk sāciet ilzert zāles jau tagad. Katram gadījumam.

Vonda ielēja glāzē ūdeni, bet Čundo, iemetis kapsulu mute un sakošļājis, no tā atteicās. Paldies, man neslāpst.

-    Apžēliņ! novilka senatora sieva.

Pilara pacēla saldētavas kastes vāku.

-    Ai! viņa iesaucās un aši aizvēra vāku. Ko lai ar to iesāku? šovakar mums paredzēta meksikāņu virtuve.

-    Vai dieniņ! Tīģera gaļa, noteica senatora sieva un pakratīja galvu.

-    Nezinu gan, Vonda sacīja. Es pat teiktu, ka neatteiktos nomēģināt.

-    Vai jūs to paodāt? Pilara pavaicāja.

-    Vonda! senatora sieva teica. Par to, kas atrodas aukstumsomā, mēs visi varētu nonākt ellē.

Čundo nolēca no letes un ar veselo roku bāza kreklu biksēs.

-    Ja šeit būtu mana sieva, viņš iejaucās sarunā, viņa liktu man izmest šo gaļas gabalu un tā vietā gatavotu liellopa sāna steiku. Viņa paskaidrotu, ka atšķirību tikpat nevar sagaršot un to ēdīs visi, tādējādi no situācijas izdosies izkļūt ar godu. Pie vakariņu galda es slavētu, cik garda tā ir, apgalvotu, ka tā ir garšīgākā gaļa, kādu esmu ēdis, šādi izvilinādams no viņas smaidu.

r

Pilara palūkojās uz senatora sievu. Tīģera gaļas tako?

Senatora sieva izmēģināja, kā tas izklausās. Tīģera gaļas tako.

-    Pak Čundo, tagad jums ir nepieciešama atpūta, senatora sieva piekodinaja. Es pavadīšu jūs uz istabu, viņa piebilda ar nelielu īgnumu balsī, it kā, atrodoties divatā ar viesi, pārkāptu kādu noteikumu.

Mājā stiepās daudz gaiteņu, kuru sienas rotāja ģimenes fotogrāfijas, tikai šīs bija koka un metāla rāmjos. Durvis uz istabu, kurā viņam paredzēts nosnausties, bija pusvirus. Kad viņi atvēra tās līdz galam, no gultas izlēca suns. Senatora

sieva nešķita par to norūpējusies un savilka gultas pārklāju lai izlīdzinātu suņa atstāto iespiedumu.

-    Manai vecmāmuļai ļoti patika veidot tekstilmozaikas, viņa skaidroja un ieskatījās Čundo acīs. Pārklāju veido atgriezumi no darinātājas mūža būtiskiem notikumiem. Tas nemaksā lielu naudu, bet top sega ar savu dzīvesstāstu. Sie viete pamācīja Čundo, kā lasīt šo mozaīku. Odesā darbojās dzirnavas, kurās uz miltu maisiem veidoja apdrukas ainas no Bībeles. Zīmējumi uz miltu maisiem līdzinājās baznīcu logu vitrāžām un vēstīja cilvēkiem kādu stāstu. Šis mežģīņu gabaliņš ir no aizkariem mājā, kuru vecmāmuļa atstāja, piecpadsmit gadu vecumā iziedama pie vīra. Šajā ierāmējumā redzama izraēļu cilts bēgšana no verdzības, bet šajā attēlots Kristus tuksnesī. Tie ir zīmējumi no miltu maisiem. Melnā samta gabaliņš ir no viņas mātes bēru kleitas apmales. Viņa nomira īsi pēc tam, kad mana vecmāmuļa ieradās Teksasa, un ģimene vēlāk nosūtīja viņai šo melno auduma gabaliņu. Šis aizsāk skumju viņas dzīves posmu… gabaliņš no miruša bērniņa sedziņas, atgriezums no kleitas, kuru viņa iegādājās, skolu beidzot, bet tā arī neuzvilka mugurā, izbalējis kokvilnas ielāps no vīra uniformas. Bet palūkojiet te, apskatiet šīs krāsas un audumus! Tie vēsta par jaunām kāzām, par bērniem un labklājību. Un, protams, pēdējais gabaliņš ir Paradīzes dārzs. Daudz zaudējumu un nedrošības viņa bija pārcietusi, pirms varēja piešūt galā savas dzīves stāsta beigu gabaliņu. Ja vien man izdotos sazināties ar jūsu sievu Sanu Munu, tieši par to es viņai stāstītu. Uz galdiņa pie gultas atradās Bībele. Viņa pienesa to Čundo. Vondai ir taisnība. Jūs neesat nelietis, viņa atzina. Es jūtu, ka jūs mīlat savu sievu. Es gan esmu tikai nepazīstama sieviete otrā pasaules malā, bet jūs varētu viņai nodot šo manu dāvanu. Vārdi šai grāmatā man allaž sniedz mierinājumu. Svētie raksti vienmēr būs viņai līdzās, lai cik durvju viņai būtu aizvērtas.

Vīrietis saņēma rokās grāmatu, pataustīja mīkstos vākus.

-    Mēs varam palasīt kopā, viņa piedāvājās. Vai jūs zināt par Kristu?

Čundo pamāja. Man par viņu ir lasīta instruktāža.

Sievietes acu kaktiņos parādījās sāpjpilna izteiksme, taču viņa, kā samierinādamās ar tādu atbildi, pamāja ar galvu.

Viņš atdeva grāmatu un teica: Atvainojiet, es nevaru pieņemt. Mana dzimtenē šī grāmata ir aizliegta. Par tās glabāšanu var piespriest bargu sodu.

-   Jūs pat nevarat iedomāties, cik stipri mani apbēdina šie vardi, senatora sieva atzina un piegāja pie durvīm, pie kuram bija pakarināts balts latlņamerikāņu stila vīriešu krekls.

Apmazgājiet roku ar karstu ūdeni, dzirdat? Un vakarā uzvelciet šo kreklu.

Kad sieviete izgāja, suns atkal ielēca gultā.

Čundo noģērba kreklu un apskatīja viesu istabu. Tā bija pilna ar dažādām piemiņas lietām, kas saistītas ar senatoru: fotogrāfijas ar viņu un dažādiem lepniem cilvēkiem, zelta un bronzas plāksnītes. Istabā stāvēja neliels rakstāmgalds, un uz tā, novietots uz grāmatas baltos vākos, atradās tālrunis. Čundo nocēla klausuli un kādu bridi klausījās nepārtrauktajā signālā, tad paņēma grāmatu, kas atradās zem aparāta, un sāka to šķirstīt. Tie bija saraksti ar tūkstošiem vārdu. Tikai pēc laba brīža viņš attapa, ka tajā iekļauti visi Teksasas vidienes iedzīvotāji ar pilnu vārdu un adresi. Bija grūti noticēt, ka iespējams sameklēt personu grāmatā un pēc tam dzīvē. Lai pierādītu, ka neesi bārenis, atliek vienīgi atvērt grāmatu un norādīt uz saviem vecākiem. Prātam neaptverami, ka pastāv šāda nesaraujama saikne ar mātēm, tēviem un zudušajiem biedriem, ka viņi ir šādi iemūžināti drukātā veidā. Viņš pārlapoja sējumu. Donaldsons, Himeness, Smits pietiek vien ar šādu grāmatu, ar vienu nelielu grāmatu, lai aiztaupītu veselu mūžu nedrošības un minējumu. Piepeši iesvēlās naids pret savu mazo, atpalikušo dzimteni noslēpumu, spoku un mainītu vārdu zemi. Izplēsis no grāmatas beigām lapu, viņš augšpusē uzrakstīja: "Dzīvi un veseli Ziemeļkorejā." Zemāk viņš uzskaitīja visus cilvēkus, kurus bija palīdzējis nolaupīt. Iepretim Majumi Notas vārdam meitenei no mola viņš uzzīmēja zvaigznīti. Tas bija izņēmums.

Vannasistabā bija groziņš ar nelietotiem asmeņiem, miniatūrām zobupastas tūbiņām un papīrā ietītiem ziepju gaba

liem. Viņš nekam nepieskārās un cieši paraudzījās spogulī, uzlūkodams sevi senatora sievas acīm, pieskārās grieztajām brūcēm, lauztajam atslēgas kaulam, apdeguma rētām, vienpadsmitajai ribai. Un tad viņš pārvilka plaukstu pār Sanas Munas seju, pār skaisto sievieti šo brūču nimba vidū.

Viņš piegāja pie tualetes poda un vērās tā caurumā. Nebija ilgi jāgaida trīs konvulsijas, atvemta gaļa, un kuņģis bija tukšs. Ada šķita cieši nospriegota, un viņam uznāca vājums.

Čundo iekāpa dušā, uzgrieza karstu ūdeni un stāvēja, skalodams vainas zem strūklas, kas dedzināja roku. Aizvēris acis, viņš jutās kā atgriezies otrā palīga sievas aprūpē tolaik, kad acis vēl bija aizpampušas, kad viņa apziņā sieviete bija vienīgi smarža, viņas radītie trokšņi, un viņš mocījās drudzi, nezināja, kur atrodas, un bija spiests tikai iztēloties, kā izskatās sieviete, kura viņu izglābs.

Tuvojoties mijkrēslim, Čundo uzģērba balto kreklu ar stīvo apkaklīti un krāšņajiem izšuvumiem. Paraudzījies pa logu, viņš redzēja doktoru Sonu un ministru iznākam no spīdīgā melnā treilera, kurā visu pēcpusdienu bija norisinājušās sarunas ar senatoru. Suns pietrausās kājās un piegāja pie gultas gala. Ap kaklu tam vijās iejūga siksna. Bija mazliet skumji redzēt vientuļu suni bez sava bara. Tuvumā sāka spēlēt orķestris, un atskanēja dziesma laikam spāniski. Kad Čundo pagriezās un gatavojās iziet vakara tumsā, suns viņam sekoja.

Gaitenī gar sienām rindojās senatora ģimenes fotogrāfijas ar allaž smaidošiem cilvēkiem. Gājiens uz virtuvi itin kā atgādināja atgriešanos laika absolventu fotogrāfijas nomainīja sportistu fotogrāfijas, pēc tam skautu aktivitātes, zirgastes, dzimšanas dienas ballītes, visbeidzot mazi bērni. Vai tāda ir ģimene, vai šādi tā pieaug vienmērīgi un taisni kā mazuļa zobi? Protams, dažos attēlos redzēja kādam kaklā iekārtu roku, un laika gaitā pagaisa vecvecāki. Apstākļi mainījās, tāpat kā suņi. Taču no sākuma līdz beigām tā bija vesela ģimene bez kariem, bada vai politiskajiem cietumiem, bez svešiniekiem, kas ierodas noslīcināt tavu meitu.

Pagalmā gaiss bija sauss un vēss, oda pēc kaktusiem un alumīnija baļļām. Mirguļoja zvaigznes, un Teksasa atvadījās no pēdējā dienas karstuma. Čundo devās turp, no kurienes dzirdēja plūstam meksikāņu dziesmu, kur aplokā dūca virtuves blenderis, kur vīrieši bija ģērbušies baltos kreklos un sievietes tinās spilgtās šallēs. Te uz trijkāja kurējās uguns, apgaismojot nedaudz iesvīdušās sejas. Aizraujoša ideja aizdedzināt malku tikai tādēļ, lai cilvēki varētu saieties un baudīt cits cita sabiedrību tumsā. Liesmām metot drebelīgu gaismu, senators spēlēja vijoli un vilka dziesmu ar nosaukumu "Teksasas dzeltenā roze".

Garām pagāja Vonda pilnām saujām laimu, spiezdama augļus pie krūtīm. Kad Čundo apstājās, arī suns sastinga, un tā kažoks ugunskura gaismā iekrāsojās melni oranžs.

-    Labi, suns, Čundo noteica un amerikāņu stilā neveikli paplīkšķināja dzīvniekam pa galvu.

Ar koka piestu Vonda izspieda no citrusaugļiem sulu, un Pilara iztukšoja blenderī alkohola pudeles. Vonda spaidīja pogu mūzikas ritmā, un Pilara ar izcilu eleganci piepildīja rindā sakārtotas dzeltenas plastikāta tasītes. Pamanījusi Čundo, Vonda pienesa viņam glāzi.

Vīrietis apskatīja ar sāli aplipinātās glāzes malas. Kas tas ir? viņš jautāja.

-     Iedzeriet! sieviete piedāvāja. Atslābinieties. Vai zināt, ko Sadams glabāja savu bunkuru visdziļākajā istabā? Tajā, kas atradās vēl zem nocietinātajām kara apspriedes telpām un vadības centriem? Xbox video konsoli ar vienu vienīgu vadāmierīci. Čundo veltīja sievietei neizpratnes pilnu skatienu. Visiem taču kādreiz vajag izklaidēties, Vonda paskaidroja.

Čundo iemalkoja no glāzes garša bija skāba un sausa kā pašas slāpes.

-               Es ievācu ziņas par jūsu draugu, Vonda atcerējās.

-   Japāņiem un dienvidkorejiešiem nav nekas zināms par cilvēku, kas atbilstu aprakstam. Ja viņš ir šķērsojis Jaludzjanas upi un nonācis Ķīnā… kas to zina, kur viņš ir. Varbūt viņš nav nosaucis savu īsto vārdu. Pagaidiet vēl kādu laiku,

varbūt uzradīsies. Gadās, ka šie cilvēki beigu beigās nokļūst Taizemē.

Čundo atlocīja papīra lapu, kuru bija iznesis no majas, un pasniedza Vondai. Vai jūs, lūdzu, varētu nodot tālāk šo

zinu?

-    "Dzīvi un veseli Ziemeļkorejā," viņa izlasīja. Kas tas ir?

-    Japāna nolaupīto cilvēku saraksts.

-    Visi nolaupīšanas gadījumi tika plaši atspoguļoti ziņās, -ļ Vonda teica. Tādu sarakstu varētu sastādīt jebkurš. Tas neko nepierāda.

-     Neko nepierāda? Čundo pārjautāja. Es necenšos neko pierādīt. Es varu jums pastāstīt to, ko nevar neviens cits. Neviens no šiem cilvēkiem nav bezvēsts prombūtnē, visi ir izdzīvojuši, sveiki un veseli. Visļaunākais ir neziņa. Šis saraksts nav domāts jums; tā ir vēsts, kuru es nododu pazudušo ģimenēm, lai viņu prāti rod mieru. Neko citu es sniegt nevaru.

-     Visi šie cilvēki ir sveiki un veseli, viņa secināja. Izņemot šo, ar zvaigznīti?

Čundo piespieda sevi izrunāt meitenes vārdu. Majumi, viņš teica.

Sieviete iedzēra vienu malku un iesānis uzlūkoja sarunbiedru. Vai jūs protat japāņu valodu?

-     Pietiekami labi, viņš atteica. Watashi no neko ga maigo ni narimashita?

-    Ko tas nozīmē?

-    "Vai jūs palīdzēsiet atrast manu kaķīti?"

Vonda uzmeta viņam īsu skatienu un ieslidināja papīra lapu bikšu aizmugurējā kabata.

Kārtīgi nopētīt doktoru Sonu Čundo izdevās vienīgi pie vakariņu galda. Čundo centās noteikt aizritējušo sarunu iznākumu pēc tā, kā doktors Sons salēja dāmām tekilas kokteiļus un atzinīgi māja ar galvu, nobaudīdams aso salsu. Pie apaļā galda pietika vietas astoņiem cilvēkiem, un Pilara nemitīgi šaudījās turp un šurp, pienesdama un nokopdama traukus. Viņa nosauca visus ēdienus, kas bija novietoti uz

«paļās grozāmās paplātes galdiņa vidū tur bija takito, asā šokolādes mērce, pildītie cili pipari un tako, kuri bija jāgalavo pašiem. Turpat uz galda atradās tortilju sildītājs un šķīvji ar kinzu, sīpoliem, tomātu šķēlītēm, sasmalcinātiem kāpostiem, meksikāņu skābo krējumu, melnajām pupiņām un tīģera gaļu.

Nobaudot tīģera gaļu, doktors Sona sejā uzplauka neviltota sajūsma.

-     Nu, sakiet, vai tas nav labākais tīģera gaļas ēdiens, kādu jums nācies ēst? viņš paziņoja. Tik apgalvojiet, ka amerikāņu tīģeri spēj ar to mēroties! Vai korejiešu tīģeru gaļa nav svaigāka, dzīvīgāka?

Pilara pienesa vēl vienu paplāti ar gaļu. Bueno, viņa noteica. Žēl, ka Meksikā nav tīģeru.

-Jūs esat pārspējusi pati sevi, Pilara, senatora sieva slavēja. Tas ir jusu izcilākais tex-mex.

Doktors Sons uzmeta abām aizdomu pilnu skatienu.

Ministrs pacēla tako un angliski noteica: Jā.

Tomijs baudīja savu tako un apmierināts pamāja. Visgardāko gaļu dzīvē esmu ēdis toreiz, kad ar dažiem biedriem bijām atvaļinājuma, viņš stāstīja. Mēs dziedājām tai slavas dziesmas, ēdam, kamēr vai plīsām. Mēs tā lielījām edienu, ka iznāca šefpavārs un solījās pagatavot vēl mazliet gaļas mums līdzi. Tas nemaz neesot apgrūtinoši, jo viņam vēl viens suns skraidot pagalmā.

-    Ak, Tomij! senatora sieva iesaucās.

-              Es reiz viesojos pie cilšu kaujiniekiem, Vonda stāstīja.

-     Toreiz dzīres pagatavoja kazas pienā vārītus nedzimušus sivēnus. Tik maigu gaļu vairs neesmu pagaršojusi.

-    Gana! senatora sieva uzstāja. Lūdzu, parunāsim par kaut ko citu.

-     Varam apspriest visu, izņemot politiku, senators piebilda.

-     Es ļoti vēlos izdibināt kādu jautājumu, ierunājās Čundo. Atrodoties uz kuģa Japāņu jūras ūdeņos, mēs sekojām divu amerikāņu meiteņu raidītajām ziņām. Es tā arī nezinu, kāds ir viņu liktenis.

-    Viņš runā par airētājām, Vonda precizēja.

-    Cik šausmīgs stāsts, senatora sieva novilka. Cik bezjēdzīgs gals!

Senators pagriezās pret Tomiju. Laivu taču atrada, vai ne?

-    Laivu atrada, bet meiteņu tajā nebija, Tomijs paskaidroja. Vonda, vai tu pa saviem neoficiālajiem kanāliem neuzzināji, kas īsti tur norisinājies?

Vonda tobrīd ēzdama liecās pār šķīvi, un pāri rokai viņai notecēja tako mērce. Es dzirdēju, ka laiva atrasta jūrā ar deguma pazīmēm, sieviete atbildēja ar pilnu muti. Uzgāja vienas meitenes asinis, bet otra pazudusi bez vēsts. Iespējams, tur notikusi slepkavība un pašnāvība.

-     Tā meitene, kura airēja tumsā, izšāva signālraķeti, Čundo stāstīja. Pār galdu nolaidās klusums. Viņa airēja ar acīm ciet, Čundo turpināja. Tas gan bija aplami darīts. Tā viņa nomaldījās no kursa.

-     Kāpēc jūs prasāt, kas ar šīm meitenēm notika, ja pats jau zināt? Tomijs nesaprata.

-    Es nezinu, kas ar viņām notika, Čundo taisnojās. Es tikai zinu, kā tas notika.

-     Pastāstiet, kas īsti notika ar jums, iejaucās senatora sieva. Jūs minējāt, ka esat krietnu laiku pavadījis uz ūdeņiem. Kā jūs ieguvāt tādus ievainojumus?

-    Tas ir pārāk sasteigti, doktors Sons brīdināja. Brūce vēl ir svaiga. Šo stāstu mums būtu tikpat grūti noklausīties kā manam draugam izstāstīt. Viņš pagriezās pret Čundo.

-    Izstāstīsi citreiz, jā?

-    Nekas, es varēšu, Čundo apliecināja un uzsāka sīku un smalku atskaiti par tikšanos ar amerikāņiem. Par to, kā tie uznāca uz "Čunmas" klāja, kā šautenēm bruņotie karavīri izstaigāja kuģi, kā tie notriepās ar kvēpiem. Viņš izskaidroja, kā kuģis ticis pie apavu kravas, kā tie bijuši izkaisīti pa klājiem, kā amerikāņu karavīri, pārliecinājušies, ka uz kuģa draudi nepastāv, smēķēja un pārlūkoja apavus, kā sāka piesavināties suvenīrus, tostarp arī vissvētākos Mīļotā Vadoņa un Diženā Vadoņa portretus, un kā tai brīdī

tika izvilkts nazis un amerikāņi bija spiesti atkāpties. Viņš pieminēja ugunsdzēšamo aparātu un pastāstīja, kā jūrnieki, dzerdami kafiju, stāvēja uz amerikāņu kuģa klāja un vēroja. Viņš aprakstīja spārnotās raķetes attēlu uz jūrnieka šķiltavām.

-    Bet kā tu savainojies, puis? vaicāja senators.

-    Viņi atgriezās, Čundo paskaidroja.

-     Kādēļ gan lai viņi atgrieztos? Tomijs jautāja. Viņi kuģi jau apskatīja.

-    Kāpēc jūs vispār atradāties uz zvejas kuģa? ieprasījās senators.

-    Skaidrs, ka amerikāņiem sametās kauns, mazliet samocīti iejaucās doktors Sons, par to, ka viens pats ziemeļkorejietis, bruņots tikai ar nazi, pataisīja par gļēvuļiem veselu bruņotu amerikāņu vienību.

Čundo iedzēra mazliet ūdens. Es zinu tikai to, viņš bilda, ka ausa gaisma un aiz laba borta parādījās pirmais saules stars. No šā spožuma iznira amerikāņu kuģis, un mūsu kuģi ieņēma vienā acumirklī. Uz klāja atradās arī otrais palīgs kopā ar stūrmani un kapteini. Tā bija veļas diena, tāpēc viņi vārīja jūras ūdeni. Atskanēja kliedzieni. Es kopā ar mašīnistu un pirmo palīgu uzkāpu uz klāja. Leitnants Džerviss, kurš bija starp uzbrucējiem pirmajā reizē, turēja otro palīgu piespiestu pie reliņiem. Un kliedza uz viņu par nazi.

-    Vienu mirklīti! senators iejaucās. Kā jūs zināt tā jūrnieka vārdu?

-              Viņš iedeva man savu vizītkarti, Čundo paskaidroja.

-     Viņš gribēja dot skaidru norādi, kurš ir nokārtojis rēķinus.

Čundo pasniedza vizītkarti Vondai, kura nolasīja vārdu uz tās. Leitnants Hārlans Džerviss.

Tomijs paliecās uz priekšu un paņēma vizītkarti. Fortitude, Piektā flote, viņš sacīja senatoram. Tas būs viens no Vudija Makpārklenda kuģiem.

-    Vudijs nepaciestu nekādu darvas karoti savā vienībā, bija pārliecināts senators.

Senatora sieva pacēla roku. Kas notika pēc tam? viņa jautāja.

Čundo sacīja: Tad viņu iegrūda haizivju bara vidu un es ielēcu ūdenī viņu glābt.

-    No kurienes uzradās visas haizivis? vaicāja Tomijs.

-    "Čunma" ir zvejas kuģis, Čundo atgādināja. Haizivis mums visu laiku sekoja.

-    Tātad aiz borta sāka riņķot haizivis? Tomijs taujāja.

-    Vai tas zēns apjauta, kas ar viņu notiek? senators vaicāja.

-    Vai leitnants Džerviss kaut ko sacīja? Tomijs nerimās.

-    Nu, iesākumā nemaz tik daudz haizivju nebija, Čundo piekāpās.

Senators tomēr gribēja noskaidrot. Vai šis puisis Džerviss iegrūda jūsu zēnu ūdenī pats ar savām rokām?

-    Vai ari viņš pavēlēja kādam jūrniekam? Tomijs prašņāja.

Ministrs piespieda plaukstas pie galda. Stāsts! viņš angliski paziņoja. Patiess!

-    Nē, senatora sieva iebilda.

Čundo pagriezās pret šo kundzi un ieskatījās viņas bālajas, viegli dūmakainajās acīs.

-    Nē, viņa iebilda. Es apzinos, ka dažādos kaujas apstākļos ne vienai, ne otrai pusei nav monopoltiesību uz neaprakstāmiem šausmu darbiem. Un es neesmu tik naiva, lai cerētu, ka taisnprātīgo motorus nodarbina ar netaisnības degvielu. Taču zem šīs nācijas karogiem kuģo mūsu izcilākie karavīri, kuriem pavēl vislabākie komandieri. Tāpēc, ser, jūs maldāties. Neviens mūsu jūrnieks nav neko tādu pastrādājis. Es to zinu. Es to zinu skaidrāk par skaidru.

Viņa piecēlās no galda.

Arī Čundo pieslējās kājās.

-    Es atvainojos, ka apbēdināju jūs, viņš teica. Man nevajadzēja to stāstīt. Taču jums ir jātic man, kad es saku, ka esmu ieskatījies acīs haizivīm, redzējis tās nāves apstulbotas. Atrodoties tuvumā, rokas stiepiena attālumā, šīs izbolītās acis ir baltas. Tās radības apsviežas uz sāniem un paslej

galvu augstāk, lai varētu labāk aplūkot upuri, kurā pēc tam iekožas. Es nejutu zobus savā miesā, taču… kad tie iecirtās kaulā, tas bija kā trieciens ar elektrisko strāvu. Es saodu asins smaržu ūdeni. Es zinu, kāda ir sajūta… redzēt puisi un zināt, ka viņa dienas nupat būs skaitītas. Piepeši rodas skaidra nojausma, ka šis cilvēks tūdaļ būs zudis. Es esmu dzirdējis mirstošā pēdējos vārdus, nesaprotamus buldurēju mus. Kad cilvēks acu priekšā ieslīgst ūdenī, tu nespēj noticēt savām acīm. Nekad nespēj tam noticēt. Un priekšmeti, kas paliek pēc viņu aiziešanas… skuvekļa putu otiņa, kurpju pāris… cik muļķīgi tie šķiet. Tos var paņemt rokās, skatīties, cik sirds kāro, bet bez sava īpašnieka tie nav nenieka vērti. Čundo bija sācis trīsēt. Es turēju savos apskāvienos, savās rokās, atraitni, viņa atraitni, kura dziedāja vīram šūpuļdziesmu, lai kur viņš atrastos.

Vēlāk Čundo uzturējās savā istabā. Viņš meklēja grāmatā visus korejiešu uzvārdus Teksasā. Atradis simtiem Kimus un Lī, viņš gandrīz bija nonācis pie Pakiem, kad piepeši suns, kurš bija iekārtojies gultas kājgalī, pietrausās stāvus.

Tā bija Vonda divreiz viegli pieklauvējusi, viņa pavēra durvis.

-     Man pieder Volvo, viņa stastīja, kavēdamās uz sliekšņa. To man atstāja tētis. Kad biju maza, viņš strādāja ostas drošības dienestā. Tētim allaž darbojās jūras skeneris, lai varētu uzreiz zināt, vai kāds kapteinis nav nonācis ķezā. Arī man tāds ir, un es to ieslēdzu, ja nevaru aizmigt. Čundo klusuciezdams lūkojās sievietē. Suns atkal nogūlās. Es šo to noskaidroju par jums, Vonda atzinās. Piemēram, to, kas jūs patiesībā esat. Viņa paraustīja plecus. Nodomāju, ka būtu godīgi mazliet pastāstīt par sevi.

-    Lai kas būtu rakstīts manā lietā, tā nav patiesība, Čundo paziņoja. Es vairs nemoku cilvēkus. To es vairs it nemaz negribu.

Viņš bija izbrīnīts, kā Vonda spēja sameklēt šādu lietu, ja pat Phenjanas rīcībā esošā informācija bija nepilnīga.

-     Es ievadīju datorā jūsu sievas Sanas Munas vārdu, un

uzreiz parādījās jūsu vārds, komandieri Ga. Viņa nopētīja vīrieti, velti izgaidīdamās jelkādu reakciju, un turpināja:

-     Cietuma raktuvju ministrs, tekvondo Zelta jostas īpašnieks, Kimuras pievārētājs Japānā, divu bērnu tevs, Tumšsarkanās Zvaigznes ieguvējs par neminētiem varoņdarbiem un tā tālāk. Neatradu nevienu nesenu fotogrāfiju, tālab ceru, ka neiebilstat, ka augšu pielādēju nupat uzņemtos attēlus.

Čundo aizvēra tālruņa katalogu.

-    Jūs pieļāvāt kļūdu, viņš sacīja. Un jūs nekādā ziņā nedrīkstat mani tā saukt citu klātbūtnē.

-     Komandieris Ga, Vonda noteica, it kā izbaudīdama šo vārdu skanējumu, un pacēla tālruni. Man šeit ir aplikācija, kas rāda kosmosa stacijas orbītu, viņa teica. Pēc astoņām minūtēm tā atradīsies virs Teksasas.

Kopā ar sievieti Čundo izgāja no mājas un nostājās tuksneša malā. Virs galvas aizlocījās Piena ceļš, no kalniem atplūda kreozota un izkaltuša granīta smārds. Kad iekaucās koijots, senatora suns, uztraukti vēcinādams asti, iespraucās starp abiem cilvēkiem visi trīs gaidīja, kad atsauksies cits koijota sugas brālis.

-    Tomijs, Čundo novilka, prot korejiešu valodu, vai ne?

-   Jā, Vonda apstiprināja. Viņš desmit gadu bija nometināts tur kara flotes bāzē.

Abi apēnoja acis ar plaukstām un cieši vērās debesīs, meklēdami satelīta atstāto gaišo loku.

-     Es tomēr nesaprotu, Vonda ierunājās, ko cietuma raktuvju ministrs dara šeit, Teksasā? Kas ir tas vīrs, kurš uzdodas par ministru?

-    Viņa vainas te nav. Viņš tikai pilda pavēles. Jums ir jāsaprot, ka mūsu zemē ir tā. Ja pasaka, ka esi bārenis, tad tu esi bārenis. Ja liek nokāpt alā, tad tu pēkšņi esi tas, kurš nokāpj alās. Ja liek nodarīt ļaunu cilvēkiem, tad tas jādara.

-    Nodarīt ļaunu cilvēkiem?

-     Piemēram, ja kādam uzdots aizlidot uz Teksasu un izstāstīt kādu notikumu, viņam pēkšņi nekas cits nav darāms.

-    Es jums ticu, viņa teica. Es tikai cenšos izprast.

Vonda pirmā ieraudzīja starptautisko kosmosa staciju,

kas, spoža kā briljants, traucās pāri debesīm. Čundo noskatījās tai līdzi, juzdamies tikpat saviļņots kā toreiz uz kuģa jūrā, kad kapteinis viņam to pirmo reizi parādīja.

-Jums taču nav padomā pārbēgt pie mums, vai ne? sieviete jautāja. Ticiet man, ja jums padomā ir bēgšana, tas varētu sagādāt krietni daudz grūtību. Tas gan ir paveicams, ņemiet to vērā. Es nesaku, ka tas nav iespējams.

-    Doktors Sons, ministrs, Čundo atgādināja. Jūs zināt, kas viņus sagaidītu. Es nevaru viņus pakļaut tādam iznākumam.

-    Saprotu, Vonda atzina.

Tālumā pārāk tālu, lai noteiktu, cik kilometru attālumā, pie debesīm kuploja negaisa mākoņi. Zibens uzplaiksnījumi iezīmēja tuvāko kalnu grēdu aprises un ļāva nojaust kalnu virsotnes, kas slējās aiz tām. Kāds zibsnis apgaismoja tumšu pūces stāvu; putns medīdams nedzirdami slīdēja starp augstajiem skuju kokiem.

Vonda pagriezās pret vīrieti.

-               Vai jūs jūtaties brīvs? viņa jautāja, atmetusi galvu.

-    Vai jūs zināt, ko nozīmē justies brīvam?

"Kā lai šai sievietei izskaidro, kāda ir mana valsts?" Čundo aizdomājās. "Kā lai paskaidro, ka brīvam būt nozīmē izrauties no tās važām un kuģot pa Japāņu jūru? Vai to, kā puikas gados varēju uz stundu izzagties no tēraudkausētavas ceha, lai kopā ar citiem zēniem dzenātos pa metāllūžņu krāvumiem. Apkārt gan staigāja sargi, un tieši tāpēc, ka visur atradās sargi, tā bija visīstākā brīvība. Kā lai iestāsta svešiniekam, ka padzēriens, kuru zēni pagatavoja no katla dibenā piedegušiem rīsiem, ir pārāks par jebkuru Teksasas limonādi?"

-    Vai šeit ir darba nometnes? Čundo vaicāja.

-    Nav, viņa atbildēja.

-    Obligātās laulības, piespiedu kritikas sesijas, skaļruņi? Viņa purināja galvu, un Čundo piebilda: Tad es neesmu pārliecināts, vai varētu jelkad justies te brīvs.

-    Ko man tas viss palīdz? Vonda noprasīja. Gandrīz šķita, ka viņa ir noskaitusies. Tas man nepalīdz neko saprast.

-    Manā valstī, viņš teica, viss ir vienkārši, skaidri un loģiski. Uz zemes nav citas tik viegli izprotamas valsts. Sieviete vērās tālumā, tuksnesī. Jūsu tēvs bija "tuksneša žurka", vai ne? Čundo jautāja.

-    Nē, mans tēvocis, viņa precizēja.

-     Labi, jūsu tēvocis. Vairums cilvēku, kas staigā zemes virsū, nedomā, kā ir būt dzīvam. Taču, grasīdamies nokāpt ienaidnieka tunelī, jūsu tēvocis visādā ziņā ne par ko citu nedomaja. Un, izkļuvis no tuneļa, viņš varbūt jutās vairāk dzīvs nekā mēs visi, viņš jutās tik dzīvs kā neviens cits visā pasaulē un vēl uzskatīja, ka nekas viņu neskars līdz pat nākamajai nokāpšanai tunelī un tikmēr viņš būs neuzvarams. Pajautājiet tēvocim, kur viņā bija vairāk dzīvības, šeit vai tunelī.

-    Es varu saprast jūsu vārdus, Vonda atzina. Kad biju maza, viņš mums allaž stāstīja šausmu stāstu par tuneļiem, it kā ta būtu nieka lieta. Taču tagad, kad viņš apciemo tēti un nakts vidū es ieeju virtuvē, lai paņemtu glāzi ūdens… es ieraugu viņu tur pilnīgi pamodušos stāvam un veramies izlietnē. Vai tad viņš ir neievainojams? Viņš nevēlas atgriezties Vjetnamā, lai justos dzīvs. Viņš pilnīgi noteikti vēlas aizmirst, ka tur vispār ir bijis. Padomājiet, kādā gaismā tas parāda jūsu metaforu par brīvību!

Vīrietis paraudzījās sarunbiedrē vienlaikus skumji un zinoši.

-     Man šis sapnis ir zināms, viņš teica. Sapnis, kas lika jūsu tēvocim pamosties un pamudināja viņu doties uz virtuvi.

-   Ticiet man, jūs manu tēvoci nepazīstat, sieviete apgalvoja.

Čundo pamāja.

-    Lai tā būtu, viņš noteica.

Vonda lūkojās vīrietī un atkal izskatījās aizkaitināta.

-    Labi, viņa sacīja. Runājiet vien, izstāstiet!

-    Es tikai cenšos palīdzēt jums viņu izprast.

-    Stāstiet, viņa atkārtoja.

-    Kad iebruka tunelis… Čundo iesāka.

-    Cietuma raktuvēs?

-    Tieši tā, viņš apstiprināja. Kad raktuvēs iebruka tunelis, mums bija jāizrok mirušie. Viņu acu āboli zem biezās zemes kārtas bija saplacināti. Plati atvērtās mutes allaž bija pilnas ar zemi. Tieši to uzlūkot bija visgrūtāk… Rīkle piebērta ar smiltīm, mēle izkārusies un brūna. Visvairāk mēs baidījāmies no tā, ka beigu beigās gulēsim beigti un apkārt stāvēs biedri, kas uzlūko mūsu dzīves pēdējo mirkļu panikas izpausmi. Tālab jūsu tēvocis, kuru jūs vēla nakts stundā pārsteidzāt stāvam pie izlietnes, noteikti bija sapņojis, ka ievilcis plaušās zemi. Sapnī valda piķa melna tumsa. Tu aizturi elpu, cieties, cik spēj, un, kad vairs nevari izturēt, kad saproti, ka tūliņ ierausi mutē zemi… tad tu elsdams pamosties. Pēc tāda sapņa gribas noskalot seju. Kādu brīdi pēc tam es nedaru neko, vienīgi elpoju, taču tā vien šķiet, ka nekādi nespēju atgūties.

Vonda brīdi pētīja viņu.

-    Es jums kaut ko iedošu, viņa sacīja.

Viņa pasniedza vīrietim mazu fotoaparātu, ko viegli paslēpt saujā. Čundo tādus bija redzējis Japānā.

-    Nofotografējiet mani, viņa lūdza. Pavērsiet aparātu pret mani un piespiediet podziņu.

Ekrānā Čundo tik tikko varēja saskatīt sievietes aprises tumsā. Noplaiksnīja zibspuldze.

Iebāzusi roku kabatā, Vonda izņēma koši sarkanu mobi

lo tālruni un parādīja vīrietim tā ekrānā nupat uzņemto attēlu.

-    Šādus aparātus saražoja Irākai, viņa pavēstīja. Es tādus izdāļāju vietējiem, tiem, kuri izturas draudzīgi. Ieraudzīdami kaut ko tādu, kas varētu mani ieinteresēt, viņi to nofotografē. Attēls caur satelītu taisnā ceļā nonāk tikai pie manis. Fotoaparātā nav iestrādāta atmiņa, tas neuzglabā bildes. Neviens pat neizdibinātu, ko jūs nofotografējāt un kur bilde palika.

-    Kas man būtu jāfotografē?

-    Nekas, viņa atteica. Vai jebkas. Atkarīgs no jums. Ja gadās kaut kas tāds, ko jūs vēlētos man parādīt un kas palīdzētu man izprast jūsu valsti, piespiediet šo podziņu.

Viņš paraudzījās apkārt, it kā mēģinādams noteikt, ko šādā tumšā pasaulē būtu vērts fotografēt.

-     Nebaidieties no tā, viņa drošināja, pieliecās vīrietim tuvāk un mudināja: Izstiepiet roku sev priekšā un nofotografējiet mūs abus!

Čundo juta, kā sieviete piespiežas klāt un apliek roku viņam ap pleciem.

Viņš nospieda slēdzi un apskatīja ekrānā atsūtīto attēlu.

-   Vai man vajadzēja pasmaidīt? viņš jautāja, atdodot tālruni Vondai.

Sieviete uzmeta skatienu attēlam.

-    Cik intīmi! viņa novilka un iesmējās. Jā, jums nenāktu par ļaunu nedaudz nomierināties. Smaids arī nekaitētu.

-    Intīmi? viņš pārvaicāja. Šo vārdu es nezinu.

-    Tuvu, viņa paskaidroja. Tas ir tad, kad divi cilvēki dalās visā un viņiem nav noslēpumu.

-    Intīmi, Čundo atkārtoja un aplūkoja attēlu.

Tonakt miegā Čundo dzirdēja bāreņa Bosona balsi. Ka jau kurlais, Bosons bija viens no skaļākajiem zēniem, kad centās runāt. Gulēdams viņš uzvedās vēl trokšņaināk, cauru nakti pilnā balsī vervelēdams kā daždien nedzirdīgie. Čundo piešķīra viņam gultu gaitenī, kur valdošais saltums atvēsināja daudzus patversmes iemītniekus. Ik nakti no turienes kādu laiku skanēja zobu klabēšana, kas drīz aprima. Bet Bosonu tas neietekmēja tas viņu piespieda miegā runāt vēl skaņāk. Amerikā pavadītajā naktī Čundo atkal sadzirdēja viņu kunkstam un smilkstam, un šajā sapnī Čundo nez kāpēc sāka saprast kurlā zēna murgus. Nesakarīgās skaņas sāka veidot vārdus, un Čundo zināja, ka Bosons cenšas pavēstīt kādu patiesu faktu. Tā bija milzīga, šaušalīga patiesība, un brīdī, kad bāreņa teiktais sāka iegūt jēgu, kad kurlais puisēns beidzot lika sevī ieklausīties, Čundo uztrūkās no miega.

Viņš atvēra acis un pret! ieraudzīja suņa purnu dzīvnieks bija pielavījies, apgūlies blakus un nolicis galvu uz spilvena. Čundo redzēja, ka suņa acu zīlītes zem aizvērtajiem plakstiem kustas un raustās dzīvnieks, acīmredzot sapņodams ko nelāgu, klusi smilkstēja. Čundo pastiepa roku un pārvilka plaukstu suņa kažokam. Dzīvnieks nomierinājās, kunksti un smilksti aprima.

Čundo uzģērba bikses un jauno balto kreklu un basām kājām aizsoļoja līdz doktora Sona istabai. Tā bija tukša, un te redzēja vienīgi neatvērtu ceļojumu koferi pie gultas kājgaļa.

Virtuve neviena nebija, un ēdamistaba arī bija tukša.

Beidzot Čundo uzgāja meklēto biedru aplokā sēžam pie piknika galda. Pūta pusnakts vējš. Pāri nule uzlēkušajam mēnesim traucās mākoņi. Doktors Sons bija atkal pārģērbies uzvalkā un uzlicis kaklasaiti.

-    Pie manis ieradās C1P sieviete, Čundo pastāstīja.

Doktors Sons neatbildēja un cieši vērās ugunskura bedrē -

ogles vēl aizvien kvēloja. Kad vēja brāzmu virpuļi aiznesa prom tikko radušos pelnu virskārtu, visa bedre iegailējās koši sārta.

-    Vai zināt, ko viņa man vaicāja? Čundo turpināja. Viņa interesējās, vai es jūtos brīvs.

Novietojis savu kovboju cepuri uz galda, doktors Sons to pieturēja, lai vējš neaizpūstu.

-    Un ko tu mūsu sparīgajai amerikāņu meičai atbildēji? viņš vaicāja.

-    Patiesību, atteica Čundo.

Doktors Sons pamāja.

Viņa seja likās pietūkusi, acis no vecuma teju aizkritušas.

-    Vai esam guvuši panākumus? Čundo gribēja noskaidrot. Vai jūs ieguvāt to, kā dēļ braucāt? To, kas jums bija vajadzīgs?

-    Vai es esmu ieguvis to, kas man ir vajadzīgs? doktors Sons pats sev jautāja. Man ir automašīna ar šoferi un dzīvoklis Moranbona kalnā. Mana sieva… kad man vēl bija sieva… bija pats mīlestības iemiesojums. Es esmu pieredzējis

baltās naktis Pēterburgā un izstaigājis Aizliegto pilsētu. Es esmu lasījis lekcijas Kima Irsena universitātē. Es esmu bijis Mīļotā Vadoņa sāncensis braucienā ar ūdens motocikliem pa aukstu kalna ezeru un esmu redzējis desmit tūkstošus sieviešu sinhroni kūleņojam "Ariranas" masu spēlēs. Tagad esmu nobaudījis Teksasas bārbekjū.

No tādām runām Čundo augumam pārskrēja šermuļi.

-     Vai jūs vēlaties man kaut ko sacīt, doktor Son? viņš jautāja.

Doktors Sons saņēma pirkstos cepures augšmalu.

-    Es esmu pārdzīvojis visus, viņš paziņoja. Savus kolēģus, savus draugus. Es esmu pieredzējis, kā dažus nosūta uz kolhoziem un raktuvju nometnēm un citi pazūd tāpat vien. Cik nelaimju mums nav nācies izturēt! Visas ķezas un kļūmes, kādas vien iedomājamas! Taču te nu es esmu, vecais doktors Sons. Viņš viegli, tēvišķīgi uzplāja Čundo pa kāju. Kara bārenim tas nav slikts iznākums.

Čundo vienalga mazliet jutās kā sapnī, it kā viņam pavēstītu kaut ko svarīgu valodā, kuru viņš gandrīz saprot. Viņš pavērās uz māju pusi un ieraudzīja, ka arī suns iznācis un uzlūko vīriešus no attāluma. Mainīgais vējš šķita ik pēc mirkļa piešķiram viņa kažokam citādāku rakstu.

-     Pašreiz saule ir augstu virs Phenjanas, doktors Sons sacīja. Tomēr mums vajadzētu izgulēties. Viņš piecēlās un uzlika galvassegu. Stīvā gaitā soļodams prom, vecais vīrs piebilda: Filmās par Teksasu parasti saka: "Laiks nošņākties."

No rīta nekādas sevišķās atvadas nesanāca. Pilara piekrāva pilnu grozu ar kēksiņiem un augļiem, kas domāti atpakaļceļam, un visi sapulcējās mājas priekšā, kur senators un Tomijs bija piebraukuši Thunderbird un Mustang automašīnas. Doktors Sons pārtulkoja ministra atvadu vēlējumus, kas būtībā izskanēja kā ielūgumi visiem drīz apciemot Phenjanu īpaši Pilarai, kurai pēc tam vairs negribētos atgriezties no šīs strādnieku paradīzes.

Doktors Sons atvadījās no visiem, vienīgi paklanoties.

Čundo piegāja pie Vondas. Sievietei mugurā bija bezpiedurkņu krekliņš, kas ļāva pilnībā apskatīt viņas spēcīgos plecus un krūtis. Mati pirmo reizi nebija sasieti uz pakauša un ieskāva viņas seju.

-     Laimīgas takas jums! viņš bilda. Tā saka ardievas Teksasā, vai ne?

-    Jā, viņa smaidīdama atteica. Vai zināt arī atbildi? Parasti saka: "Līdz nākamajai tikšanās reizei!"

Senatora sieva turēja rokās kucēnu un ar pirkstu galiem bužināja tā ādas maigās krokas.

Viņa ilgu laiku vērās Čundo, kurš beidzot neizturēja un uzrunāja sievieti: Paldies, ka aprūpējāt manu ievainojumu.

-    Es esmu devusi zvērestu, viņa atbildēja. Es apliecināju gatavību sniegt medicīnisko palīdzību visiem, kuriem tā nepieciešama.

-    Es zinu, ka jūs neticat manam stāstam, viņš sacīja.

-    Es ticu, ka jūs nākat no ciešanu pilnas zemes, senatora sieva atbildēja nosvērtā, skanīgā balsī kā toreiz, kad stāstīja par Bībeli. Tāpat es domāju, ka jūsu sieva ir laba sieviete, taču viņai nepieciešams draugs. Visi apgalvo, ka man nav ļauts kļūt par viņas draudzeni. Viņa noskūpstīja kucēnu un pastiepa to Čundo. Tad neko labāku es nevaru iedomāties.

-               Sirsnīgs žests, doktors Sons smaidīdams noteica.

-    Diemžēl Phenjanā suņi ir aizliegti.

Senatora sieva iespieda dzīvnieku Čundo rokās. Neklausieties viņā, neklausieties viņa likumos! sieviete uzstāja. Padomājiet par savu sievu. Atrodiet izeju. Čundo pieņēma dāvanu, bet senatora sieva turpināja: Katahulas audzē baros. Kad kucēns uz jums sadusmosies, tad kodīs papēžos. Un, kad gribēs izrādīt pieķeršanos, tad arī ķers pie papēžiem.

-    Mums jāsteidzas uz lidmašīnu, doktors Sons iejaucās.

-     Mēs viņu nosaucām par Brando, senatora sieva turpināja. Bet jūs varat saukt viņu, kā vēlaties.

-     Brando?

-    Jā, viņa teica. Vai redzat šo plankumiņu te, uz pa-

kaļkajas? Parasti šajā vietā iededzina degzīmi. Angliski tas ir brand.

-    Degzīmi?

-   Zīmi iededzina ar nokaitētu metālu, lai apliecinātu dzīvnieka piederību jums.

-    Līdzīgi tetovējumam?

Viņa pamāja. Līdzīgi jūsu tetovējumam.

-    Tad viņa vārds paliks Brando.

Ministrs jau devās pie Thunderbird, bet senators viņu atturēja.

-    Nē, senators iebilda un norādīja uz Čundo. Lai nāk viņš.

Čundo paskatījās uz Vondu, kura palocīja galvu un paraustīja plecus. Tomijs stāvēja, rokas uz krūtīm sakrustojis, un apmierināts smaidīja.

Jaunais vīrietis paklausīgi ieņēma vietu kabrioletā. Senators apsēdās līdzās, vīriešu pleci teju saskārās, un automobilis uzsāka lēni ripot pa grantēto ceļu.

-     Mēs bijām iedomājušies, ka tas runātīgais manipulē ar dumjo, senators ierunājās un pašūpoja galvu. Atklājās, ka svarīgais esat jūs. Vai pārsteigumi ar jums jelkad mitēsies? Vēl šis kontrole otru, teikuma beigās pastāvīgi izdvesdams "jā" vai "nē". Vai jūs uzskatāt mūs par apaļiem stulbeņiem? Es saprotu, ka jums jāizspēlē atpalikušas nācijas kārts un jāaizbildinās, ka tiksiet nosūtīti uz gulagu. Taču mērot tādu gabalu, lai izliktos par pilnīgu nulli? Kāpēc bija jāstāsta tās blēņas par haizivīm? Un ar ko tieši nodarbojas cietuma raktuvju ministrs?

Runājot senatora akcents kļuva aizvien izteiktāks, un, lai arī Čundo neuztvēra visu, vārdu jēga nebija pārprotama.

-    Es varu paskaidrot, Čundo teica.

-    O, es klausos, senators apliecināja.

-    Tas ir tiesa. Ministrs nemaz nav ministrs, Čundo teica.

-    Kas tad viņš ir?

-     Doktora Sona šoferis.

Senators neticīgi iesmējās.

-     Dievs Visaugstais! viņš iesaucās. Vai jūs vispār ap

svērāt iespēju spēlēt ar mums godīgi? Jūs negribat, lai mēs ieņemam jūsu zvejas kuģus. Tas ir apspriežams jautājums. Sēžamies visi pie viena galda. Mēs savukārt ierosinām, lai jūs neizmantojat zvejas kuģus slepenai savu "Tephodonas" raķešu detaļu, viltotas naudas un heroīna pārvadāšanai. Tad mēs varam noslēgt vienošanos. Bet nē, es sarunājos ar nejēgām, kamēr jus nodarbojāties… ar ko? Vērojāt apkārtni?

-    Pieņemsim, ka jūs būtu risinājis sarunas ar mani, ieteicās Čundo, lai gan viņam nebija ne jausmas, kas īsti tiek apspriests. Ko jūs īsti no manis gribētu?

-     Ko es gribētu? senators pārvaicāja. Es tā arī nesagaidīju konkrētu piedāvājumu. Mēs būtu gribējuši saņemt kaut ko taustāmu, tādu, ko var novietot uz kamīna dzegas. Un tai jābūt vērtīgai lietai. Visiem būtu jāsaprot, ka jūsu vadonis par to samaksājis dārgi.

-    Par šādu dāvanu mēs saņemtu to, ko gribētu?

-    Saistībā ar kuģiem? Skaidrs, ka mēs varam piekrist tos neaiztikt, bet… kāpēc? Jūsu kuģi visi kā viens ir piekrauti ar haosu un dodas taisnā ceļā uz postažu. Bet Mīļotā Vadoņa spēļmantiņa? Senators klusi nosvilpās caur zobiem.

-    Tā ir pavisam cita lieta. To atdot tāpat vien būtu tas pats, kas apčurāt Japānas premjerministra persiku koku.

-     Bet jūs atzīstat, ka tas pieder Mīļotajam Vadonim? Čundo jautāja. Un to, ka jūsu rokās ir viņa īpašums?

-    Sarunas ir galā, senators aizrādīja. Tās notika vakar, un neviens neko nepanāca. Senators noņēma kāju no akseleratora. Tomēr ir vēl kāds jautājums, komandieri, senators teica, automašīnai lēni nobraucot ceļa malā. Un tam nav nekāda sakara ar šīm pārrunām vai tām jūsu nesaprotamajam spēlītēm.

Blakus piebrauca Mustang, un Vonda, kas sēdēja līdzās šoferim, izkārusi roku pa logu, uzrunāja senatoru:

-    Kas noticis, vīri? Vai viss kārtībā?

-    Mēs tikai mēģinām ieviest skaidrību dažos jautājumos, senators attrauca. Negaidiet, mēs tūlīt jūs panāksim.

Vonda uzsita ar plaukstu pa Mustang sānu, un Tomijs turpināja ceļu. Čundo pamanīja tā aizmugures sēdeklī doktoru

Sonu, taču nevarēja noteikt, vai vecā vīra acis ir savilktas no bailēm vai samiegtas dusmās par nodevību.

-    Lieta ir šāda, senators ierunājās, cieši skatīdamies Čundo sejā. Vonda stāstīja, ka uz jusu sirdsapziņas ir šādi tādi netīri darbiņi, jūsu lieta esot asinīm slacīta. Es ieaicināju jūs savā namā. Jūs pārlaidāt nakti manā mājā, jūs staigājāt starp maniem ļaudīm. Un jūs esat slepkava. Man stāstīts, ka jūsu zemē cilvēka dzīvībai nav īpašas vērtības, taču visi tie cilvēki, kurus jūs šeit sastapāt, man nozīmē ārkārtīgi daudz. Man ari agrāk ir bijusi darīšana ar slepkavām. Patiesībā nākamreiz es runāšu vienīgi ar jums. Tomēr šādi darījumi nenotiek tāpat vien. Tādi cilvēki neierodas uz ģimenes maltīti bez svarīgu personu ziņas. Tātad, komandieri Ga, jūs varat Mīļotajam Vadonim personiski uzticēt vēsti, kas kļuvusi par manu oficiālo saukli. Pasakiet viņam, ka mūspusē šādi nerīkojas un lietas tā nekārto. Pasakiet, ka neviens jūsu kuģis nav drošībā. Pasakiet, ka savu dārgo spēļmantiņu viņš vairs nekad neredzēs no tās viņš var mierīgi atvadīties.

IL salons bija piemētāts ar ātro uzkodu iepakojumiem un tukšām Tecate alus kārbām. Biznesa klases salona eju aizšķērsoja divi melni motocikli, un lielāko daļu sēdekļu aizņēma deviņi tūkstoši DVD disku, kurus biedra Buka vienība bija iegādājusies Losandželosā. Pats biedrs Buks izskatījās tik pārguris, it kā naktī nebūtu ne acu aizvēris. Viņš bija iekārtojies salona aizmugurē, kur viņa puiši skatījās filmas klēpjdatoros.

Doktors Sons labu laiku viens meditēja salonā un pat nepakustējās, iekams lidmašīna nebija krietni attālinājusies no Teksasas. Tad viņš piegāja pie Čundo.

-    Vai tev ir sieva? doktors Sons jautāja.

-    Sieva?

-    Senatora laulātā draudzene minēja, ka suns ir dāvana tavai sievai. Vai tas ir tiesa? Vai tev ir sieva?

-    Nē, Čundo atteica. Es meloju, lai varētu izskaidrot, kamdēļ man uz krūtīm ir tetovējums.

Doktors Sons pamāja.

-    Un senators… viņš atmaskoja mūsu viltību ar ministru un juta, ka var uzticēties vienīgi tev. Vai tālab tev tika gods atpakaļceļā braukt kopā ar viņu?

-    Jā, Čundo apstiprināja. Lai gan senators atzinās, ka patiesībā to atklājusi Vonda.

-    Protams, viņš teica. Par ko jūs ar senatoru runājāt?

-    Viņš nosodīja mūsu stratēģiju, apliecināja, ka mūsu zvejas kuģu ieņemšana nerimsies un mēs vairs nekad mūžā neredzēsim mūsu dārgo spēļmantiņu. Tādu ziņu viņš lika nodot.

-    Kam?

-    Mīļotajam Vadonim.

-     Mīļotajam Vadonim? Tu? doktors Sons pauda neizpratni. Kāpēc lai viņš iedomātos, ka vari ar viņu runāt personiski?

-    Kā lai es to zinu? Čundo attrauca. Acīmredzot noturēja mani par kādu citu.

-              Jā, jā, tā ir lietderīga taktika, doktors Sons prātoja.

-    Esam tādu piekopuši.

-     Es neko nedarīju nepareizi, Čundo taisnojās. Man pat nav nojausmas, kas ir tā pieminētā spēļmantiņa.

-    Saprotams, doktors Sons atteica un labvēlīgi saspieda Čundo plecu. Jādomā, ka tam vairs nav nozīmes. Vai tu zini, kas ir radiācija? Tiklīdz Čundo pamāja, doktors turpināja: Japāņi ir izgudrojuši instrumentu, ko sauc par fona radiācijas detektoru. To pavērš pret debesīm un kaut ko pēta kosmosā. Izdzirdējis par šādu ierīci, Mīļotais Vadonis lūdza zinātniekiem noskaidrot, vai to nevar piestiprināt pie lidmašīnas. Viņš gribēja lidot pāri kalniem un ar tā palīdzību meklēt urāna iegulas dziļi pazemē. Zinātnieki vienā balsī apgalvoja, ka tas ir iespējams. Tā nu Mīļotais Vadonis nosūtīja vienību uz Kitami observatoriju Hokaido salā.

-    Vai to nozaga?

Doktora Sona sejā parādījās mazliet mežonīga izteiksme.

-    Tā manta taču ir tik liela kā Mercedes auto! viņš aizrādīja. Mēs aizsūtījām pretī zvejas kuģi, bet tad tur uzradās

jeņķi. Šai bridi doktors Sons iesmējās. Varbūt tā pati vienība, kura izbaroja tevi haizivīm.

Doktors Sons uzmodināja ministru, un visi trīs kopā sacerēja leģendu nolūkā mīkstināt izgāšanos. Doktors Sons uzskatīja, ka sarunas jāattēlo kā pilnīgs panākums un jāsamelo, ka brīdī, kad abas puses jau dzīrās vienoties, piezvanīja un iejaucās augstāka vara.

-    Tiks pieņemts, ka tas ir bijis Amerikas prezidents, un Phenjanas dusmas vērsīsies nevis pret mums, bet gan pret kaitinošo personu, kas izjaukusi sarunas.

Trijotne salīdzināja izdomāto notikumu laikus, vienojās par svarīgākajiem brīžiem un atkārtoja būtiskākās amerikāņu teiktās frāzes. Telefona aparāts bija brūns. Tas atradās uz augsta sola un nozvanīja trīs reizes. Senators klausulē pateica tikai četrus vārdus: "Jā… Protams… Bez šaubām."

Mājupceļš šķita divreiz ilgāks. Čundo pabaroja kucēnu ar pusēstu brokastu burito. Pēc tam šunelis nozuda zem krēslu rindām un vairs nebija atrodams. Iestājoties tumsai, Čundo tālumā saskatīja citu laineru sarkanās un zaļās gaismiņas. Kad pasažieri bija iegrimuši miegā un vienīgās dzīvības pazīmes lidmašīnā izrādīja piloti, kas smēķēja mērinstrumentu skalu gaismā, viņu uzmeklēja biedrs Buks.

-     Te būs tavs DVD, viņš teica. Vislabākā filma pasaulē.

Čundo pagrozīja kastīti un apskatīja blāvajā gaismā. Viņš pateicās, tomēr pajautāja: Par ko tā vēsta? Par triumfu vai neizdošanos?

Biedrs Buks paraustīja plecus un atteica:

-    Runā, ka par mīlestību. Es gan melnbaltās filmas neskatos. Viņš uzlūkoja Čundo ciešāk. Paklau, šis brauciens nebija neizdošanās, ja tas tev ir padomā. Viņš norādīja aptumšotajā salonā uz vietu, kur snauda doktors Sons. Kucēns bija iekārtojies viņam klēpī. Par doktoru Sonu nebēdā, biedrs Buks ieteica. Viņš vienmēr izlien no ūdens sauss. Kara laikā viņš panāca, ka viņu adoptē amerikāņu tanka apkalpe. Viņš palīdzēja zaldātiem nolasīt ceļa zīmes un sarunāties ar civiliedzīvotājiem. Viņam izsniedza konservus, un

visu karu doktors Sons pavadīja drošībā zem bruņu torņa. To viņš spēja vien septiņu gadu vecumā!

-     Vai jūs to stāstāt, lai mierinātu mani vai pats sevi? Čundo vaicāja.

Biedrs Buks nelikās to dzirdam, tikai pašūpoja galvu un pasmaidīja.

-    Kā es izstiepšu tos stulbos močus no lidmašīnas?

Lidmašīna nolaidās tumsā uz neapdzīvotās Krasnatovas

salas uzpildīt degvielu. Nosēšanās lampas te nebija uzstādītas, tāpēc piloti aprēķināja nolaišanās koordinātas pēc zināmajiem datiem un vadījās pēc violeti mirdzošā mēness apgaismotā skrejceļa. Šo bāzi divu tūkstošu kilometru attālumā no tuvākās sauszemes uzbūvēja, lai apkalpotu padomju iznīcinātājus, kas medīja zemūdenes. Šķūnī, kurā atradās sūkņa akumulatori, bija novietota kafijas kanna. Biedrs Buks nolika simtdolāru banknošu žūksni un pēc tam palīdzēja pilotiem izvilkt smagās A-ī degvielas klases šļūtenes.

Kamēr doktors Sons lidmašīnā gulēja, Čundo un biedrs Buks smēķēja aukstajā vējā. Sala patiesībā nebija nekas cits kā trīs degvielas cisternas un skrejceļš, kuru ielenca baltiem putnu mēsliem notašķītas klintis, ko izraibināja daudzkrāsainas plastmasas atlūzas un okeāna izskaloti driftertīkli. Biedra Buka rēta spīdēja mēnessgaismā.

-    Neviens nekad nav drošībā, paziņoja biedrs Buks, un viņa balsī vairs nedzirdēja dzīvespriecīgo tuva drauga toni. Viņiem aiz muguras vecā IL spārni vaidēdami slīga lejup zem smagās degvielas nastas. Taču, ja man rastos aizdomas, ka vienam no šīs lidmašīnas pasažieriem draud nosūtījums uz nometnēm, vīrietis piebilda, pagriezdamies pret Čundo, lai tas nepārprotami visu dzirdētu, es pats personīgi sadragātu viņa galvu uz šīm klintīm.

Piloti novilka malā bremzēšanas paliktņus un pagrieza lidmašīnu ar priekšgalu pret vēju. Kādu laiku padarbinājuši dzinējus, viņi pacēlās virs vēja sakultajiem ūdeņiem, taču vispirms izgāza uz skrejceļa pusnakts gaismas strēlē visu kanalizācijas tilpņu saturu.

Tumsā lidmašīna šķērsoja Ķīnas gaisa telpu un, gaismai

svīstot, lidoja virs dzelzceļa sliedēm, kas veda no dienvidiem, no Ķīnas pilsētas Šeņjanas, un aizstiepās līdz pašai Phenjanai. Lidosta atradās pilsētas ziemeļu pievārtē, tālab Čundo neizdevās pienācīgi aplūkot nostāstiem apvīto galvaspilsētu un Maija dienas stadionu, Mansudes monumentus un liesmu sārto Čučhes torni. Tika sakārtotas kaklasaites, uzlasīti atkritumi, un visbeidzot biedrs Buks pienesa Čundo kucēnu. To meklēdami, viņa vīri bija izložņājuši visu salonu no viena gala līdz otram.

Taču Čundo atteicās suni pieņemt.

-    Tā ir dāvana Sanai Munai, viņš paskaidroja. Vai jūs varētu to nogādāt viņai?

Čundo redzēja biedra Buka acīs daudz jautājumu, taču vārdos tie ietērpti netika. Biedrs Buks gluži vienkārši pamāja ar galvu.

Tika izlaistas šasijas, un kazas, kas klīda pa skrejceļu, sazin kā nojauta īsto brīdi, kad atbrīvot ceļu. Taču mirklī, kad lidaparāta riteņi pieskārās asfaltam, doktors Sons pamanīja transporta līdzekļus, kas bija ieradušies sagaidīt atlidotājus, un pagriezās pret pārējiem ar panikā pārvērstu seju.

-             Aizmirstam visu! viņš uzsauca ministram un Čundo.

-    Plāns pilnībā mainās.

-    Kāds tas būs? Čundo jautāja. Ministra acīs viņš ieraudzīja izbailes.

-    Nav laika! doktors Sons atcirta. Amerikāņi pat nebija domājuši atdot mums to, ko nozaguši. Vai skaidrs? Tāds ir jaunais stāsts.

Trijotne sapulcējās lidmašīnas virtuve un pūlējās saņemt drosmi, kamēr piloti spēcīgi spieda bremžu sviras.

-    Jaunais stāsts ir šāds, doktors Sons klāstīja. Amerikāņi bija izstrādājuši izsmalcinātu plānu, kā mūs pazemot. Viņi lika mums uzkopt apkārtni un ravēt senatora tīrumus, jā?

-    Tieši ta, Čundo noskaldīja. Mus izdzina zem klajam debesīm ēst ar rokām, suņu sabiedrībā.

-     Mūs nesagaidīja ne orķestris, ne sarkanais paklājs, ierunājās ministrs. Un mūs vadāja vecos automobiļos.

-    Veikalā mums izrādīja jaukas kurpes un pēc tam aizvāca, Čundo piebilda. Pirms vakariņām mums lika uzvilkt zemnieku kreklus.

-    Man nācās gulēt blakus sunim! iesaucās ministrs.

-    Labi, labi! doktors Sons attrauca. Sejā viņam vīdēja izmisuma pilns smaids, taču acīs mirdzēja apņemšanās pārvarēt grūtības. Tas Mīļotajam Vadonim būs skaidri saprotams. Tas var mums glābt ādu.

Uz skrejceļa gaidīja padomju ZIS, veseli trīs. Visi "kraukļi" bija ražoti Čhondžinā, Sungli 58 rūpnīcā, tāpēc Čundo bija redzējis tūkstošiem šo smago auto. Ar tiem transportēja gan karaspēku, gan kravas, un tajos bija pārvadāts ne viens vien bārenis. Lietus sezonā ZĪS bija vienīgie transporta līdzekļi, kas vispār spēja pārvietoties.

Doktors Sons vairījās uzlūkot gan "kraukļus", gan šoferus, kas smēķēja, nostājušies uz kravas automašīnu kāpnītēm. Viņš plati smaidīja un sveicināja abus vīrus, kas bija ieradušies uzklausīt informāciju pēc uzdevuma izpildes. Toties ministrs nebeidza vien mest drūmus skatienus uz augstajiem automašīnu riteņiem un degvielas tvertnēm. Čundo piepeši attapa gadījumā, ja uzdots nogādāt cilvēkus no Phenjanas uz cietuma nometnēm, vienīgi "krauklis" spētu pievārēt briesmīgos kalnu ceļus.

Lidostas termināļa galā varēja redzēt milzīgu Diženā Vadoņa Kima Irsena ģīmetni. Taču abi nopratinātāji veda viņus citā virzienā garām grupai kombinezonos ģērbušos sieviešu, kas blakus kaudzē novietotām lāpstām nodarbojās ar rīta vingrošanu. Viņi gāja garām lidmašīnai ar noņemtu fizelāžu, kas ar lodlampu bija sagriezta četrās daļās. Večuki, sasēdušies uz spārniem, atdalīja no lidaparāta korpusa vara vadus.

Visi nonāca pie tukša, plaša angāra. Bedres betona grīdā pildījās ar dubļainu ūdeni. Angārā bija izbūvēti vairāki mehāniķu nodalījumi ar darbarīkiem, pacēlājiem un darbagaldiem, un doktoru Sonu, ministru un Čundo izvietoja nodalījumos tā, lai viņi cits citu neredzētu.

Čundo apsēdās pie galda kopā ar nopratinātājiem, kuri sāka rakņāties pa viņa mantām.

-    Stāsti par braucienu, viens pavēlēja. Un neizlaid nevienu sīkumu.

Uz galda atradās pārsegta rakstāmmašīna, bet svešie pat negrasījās to likt lietā.

Iesākumā Čundo pieminēja tikai iepriekš sarunātos notikumus pārdzīvotos apvainojumus saistībā ar suņiem, ēdienus, kas pasniegti papīra šķīvjos, maltītes karstajā saulē. Kamēr viņš runāja, pratinātāji atkorķēja viņa burbona pudeli un nodzērās acīmredzami garšoja. Turpat Čundo acu priekšā viņi sadalīja atvestās cigaretes. Mazais kabatas lukturītis vīriem sevišķi iepatikās, un viņi pārtrauca Čundo stāstījumu, noprasot, vai viņš neslepj vēl vienu tādu pašu lukturīti. Viņi nogaršoja kaltēto liellopu gaļu, uzmērīja teļādas cimdus.

-    Sāc no sākuma! otrs lika. Un stāsti visu pēc kārtas!

Viņš raiti atkārtoja visus pazemojumus to, ka lidostā atbraucējus nesagaidīja orķestris un arī sarkanais paklājs nebija izklāts, to, kā Tomijs bija apgānījis automašīnas aizmugurējo sēdekli. Viesi bijuši spiesti ēst ar pirkstiem kā dzīvnieki. Viņš pūlējās atminēties, cik ložu tika izšauts no vecajiem ieročiem. Viņš aprakstīja vecās automašīnas. Vai viņš pieminēja, ka gultā bija izlaidies suns? Vai varētu dabūt glāzi ūdens? Neesot laika, bet drīz viss būšot galā, vīrieši atteica.

Viens pratinātājs pagrozīja DVD disku. Vai tā ir augstas izšķirtspējas filma?

Otrs atmeta ar roku.

-    Liec nost, viņš norādīja. Tā ir melnbaltā filma.

Viņi uzņēma pāris fotogrāfiju, bet netika gudri, kā apskatīt attēlus.

-    Aparāts ir saplīsis, Čundo paskaidroja.

-     Kas ir šīs? viņi taujāja, parādīdami maisiņu ar antibiotikām.

-    Zāles sievietēm, Čundo teica.

-    Tev būs jāizstāsta vēlreiz, viens no pratinātājiem sacīja. Tas viss būs jāpieraksta. Mēs drīz atgriezīsimies, bet

mūsu prombūtnes laikā tev derētu papraktizēties. Mēs klausīsimies, mēs dzirdēsim visu, ko tu stāsti.

-    No sākuma līdz beigām, otrs piemetināja.

-    Ar ko lai sāku? Čundo jautāja. Vai stāstījums par braucienu uz Teksasu sākās brīdī, kad pēc viņa ieradās automašīna? Vai ar brīdi, kad viņš tika pasludināts par varoni? Vai ari tad, kad otrais palīgs aizslīdēja prom viļņos? Un kad beidzas? Viņam radās šausmīga priekšnojauta, ka šim stāstam beigas pat nav saredzamas.

-    Pamēģini, pratinātājs lika.

Abi izgāja no nodalījuma, un pēc brīža Čundo dzirdēja klusinātas atbalsis. Stāstījumu bija uzsācis ministrs.

-     Rīta agrumā pēc manis atbrauca auto, Čundo skaļā balsi klāstīja. Kuģi ostā tobrīd žāvēja tīklus. Automašīna bija Mercedes ar četrām durvīm, tajā sēdēja divi viri. Tai bija pierīkoti stikla tīrītāji un oriģinālais radio…

Viņš stāstīja to visu jumta spārēm. Angāra augstumos putni kārstīja galviņas, raugoties lejup uz cilvēku. Jo sīkāk viņš stāstīja, jo dīvaināks un neticamāks šis notikums viņam likās. Vai tiešām Vonda bija pasniegusi viņam glāzi ar ledusaukstu limonādi? Vai tiešām suns viņam pēc dušas bija pienesis ribas kaulu?

Kad nopratinātāji atgriezās, Čundo bija ticis līdz vietai, kad lidmašīna pirmoreiz atvēra saldētavas kasti ar tīģera gaļu. Viens no pratinātājiem klausījās ministra iPod mūzikas atskaņotāju, un otrs izskatījās aizkaitināts. Sazin kāda iemesla dēļ Čundo neviļus atgriezās pie iepriekš norunātās notikumu gaitas.

-     Gultā gulēja suns, viņš noskaitīja. Mūs piespieda griezt brikšņus. Sēdeklis bija apgānīts.

-    Vai tev patiešām nav šāda aparāta? taujāja nopratinātājs, pacēlis iPod.

-    Varbūt viņš slēpj?

-    Tiesa? Vai tu to slēp?

-    Automobiļi bija senlaicīgi, Čundo neatlaidīgi turpināja. Šaujamieroči bija bīstami novecojuši.

Prātā nemitīgi atgriezās pirmais kopīgi sacerētais stāstī

jums, un pārņēma bailes viņš netīšām var pavēstīt, ka tālruņa signāls atskanējis četras reizes un senators pateicis klausulē trīs vārdus. Tad viņš atcerējās, ka sagudrots otrādi tālrunis zvanīja trīs reizes, bet senators pateica četrus vārdus. Pēc tam Cundo pūlējās aizgaiņāt visas domas, jo tas bija izdomāts tālrunis nebija iezvanījies, un Amerikas prezidents vispār nebija zvanījis.

-     Ei, mosties! viens no pratinātājiem uzsauca. Mēs noprasījām vecajam, kur palikusi viņa fotokamera, un viņš brīnījās, kas tas par aparātu. Jums visiem ir vienādi cimdi, cigaretes un viss pārējais.

-    Man vairs nekā nav, Čundo apgalvoja. Jūs paņēmāt visu, kas man piederēja.

-     Redzēsim, ko teiks trešais. Viņam izsniedza papīra lapu un pildspalvu. Laiks visu pierakstīt, pratinātāji noteica un atkal pameta nodalījumu.

Čundo paņēma rakstāmo. "Pēc manis ieradās auto," viņš uzrakstīja, taču pildspalvā tikpat kā nebija tintes. Viņš nolēma pārlēkt uz notikumiem Teksasā. Pakratījis pildspalvu, viņš pabeidza teikumu: "…un aizveda mani uz zābaku veikalu." Varēja nojaust, ka tintes pietiks tikai vēl vienam teikumam. Piespiedis stingrāk, viņš uzskrāpēja uz papīra: "Te sākās mani pazemojumi."

Čundo pacēla lapu un izlasīja savu divus teikumu garo stāstu. Doktors Sons bija minējis, ka Ziemeļkorejā svarīgs ir stāsts, nevis cilvēks. Tad kāda nozīme tam, ka viņa stāsts nav nekas vien dzīvības atblāzma?

Angārā parādījās viens no "kraukļu" šoferiem. Piegājis pie Čundo, viņš pajautāja: Vai tu esi tas, kurš man jā ved?

-    Kurp jāved? Čundo nesaprata.

Nodalījumā atgriezās pratinātājs un noprasīja:

-    Vai kaut kas atgadījies?

-              Manai mašīnai lukturi čupā, autovadītājs pažēlojās.

-    Jāsāk braukt laikus, citādi nekur netiksim.

Pratinātājs pagriezās pret Čundo.

-     Tavs stāsts atzīts par patiesu, viņš teica. Vari būt brīvs.

Čundo pacēla papīra lapu.

-    Vairak uzrakstīt es nevarēju, viņš atrunājās. Pildspalvā aptrūkās tintes.

-    Svarīgākais ir uzrakstīt kaut mazliet, pratinātājs apliecināja. Tavus dokumentus mēs jau nosūtījām. Tas ir vienīgi tavs personiskais paziņojums. Nezinu, kāpēc mums liek tos pieprasīt.

-    Vai man tas jāparaksta?

-    Nekaitētu, pratinātājs atzina. Jā, lai būtu oficiāli. Še, ņem manu pildspalvu.

Viņš pasniedza Čundo pildspalvu, kuru doktoram Sonam bija uzdāvinājis Vladivostokas mērs.

Ar šo pildspalvu rakstīt bija brīnišķīgi viņš nebija parakstījies kopš valodu skolas.

-    Labāk gan ved viņu jau tagad, pratinātājs sacīja šoferim. Citādi viņš nīks visu dienu. Viens vecais pieprasīja jau otro papīra lapu.

Viņš pasniedza šoferim paciņu American Spirit cigarešu un pajautāja, vai mediķi jau ir ieradušies.

-    Jā, sēž mašīnā, autovadītājs apstiprināja.

Pratinātājs atdeva Čundo DVD disku ar filmas "Kasablan-

ka" ierakstu, fotokameru un zāles un pavadīja līdz angāra durvīm.

-             Šie cilvēki dodas uz austrumiem, viņš stāstīja Čundo.

-     Un tu brauksi kopā ar viņiem. Mediķi dodas žēlsirdības misijā, viņi ir īsti tautas varoņi. Tu nevari iedomāties, cik ļoti viņu darbs ir noderīgs galvaspilsētas slimnīcām! Ja viņiem ceļā nepieciešama palīdzība, tu ej talkā. Es negribu vēlāk uzzināt, ka tu esi bijis laisks vai savtīgs. Vai saprati?

Čundo pamāja. Tomēr, nonācis pie durvīm, viņš atskatījās. Ne doktoru Sonu, ne ministru neredzēja, abi bija ievesti dziļāk nodalījumos, taču varēja dzirdēt doktora Sona skaidro un noteikto balsi.

-    Cik burvīgs ceļojums! pavēstīja doktors Sons. Tādu vairs nemūžam nepiedzīvosim.

Deviņas stundas “kraukļa" kravas kastē. Pa veļas dēlim līdzīgo grubuļaino ceļu braucot, šķita, ka sakratītas visas

iekšas, un motors drebināja transporta līdzekli tik ļoti, ka Čundo vairs nespēja noteikt, kur beidzas miesa un kur sākas koka sols. Kad viņš mēģināja izkustēties un nolaist ūdeni cauri kravas kastes grīdas spraugām uz zemes ceļa, muskuļi neklausīja. Asteskauls vispirms kļuva nejutīgs, tad dega kā ugunīs, visbeidzot šķita atmiris. Ar brezentu pārsegtā telpa pildījās putekļiem, no automašīnas aizmugurējā tilta augšup lidoja akmentiņi, un Čundo dzīve atkal bija vienas vienīgas ciešanas.

Kravas kastē atradās vēl divi vīri, kas sēdēja abpus lielai baltai saldētavas kastei. Viņiem nebija ne formastērpu, ne arī kādu atšķirības zīmju. Abu skatieni likās pavisam nedzīvi. Čundo prātoja, ka no pašiem sliktākajiem darbiem uz pasaules šiem vīriem tikusi visbaisākā nodarbe. Tomēr viņš cen-

f

tās ievadīt sarunas.

-    Jūs esat mediķi, vai ne? viņš apjautājās.

Automašīnas ritenis trāpīja uz paliela akmens. Saldētavas

vāks palēcās, un no kastes izšļācās sārta, ledaina ūdens vilnis.

Čundo izmēģināja laimi vēlreiz.

-    Puiši lidostā teica, ka jūs abi esat īstenie tautas varoņi.

Bet viņi pat nepagodināja runātāju ar skatienu. "Nabaga

nelieši," Čundo nodomāja. Viņš pats drīzāk izvēlētos meklēt kājnieku mīnas nekā saņemt norīkojumu vākt asinis. Čundo vienīgi cerēja, ka viņu nogādās Kindžji austrumu pusē līdz brīdim, kad līdzbraucēji apstāsies un nodosies savam amatam, un viņš centās novirzīt domas, atsaukdams atmiņā "Čunmas" liego šūpošanos, smēķus un tērzēšanu ar kapteini, brīžus, kad viņš grozīja pogas un radiouztvērēji atdzīvojās.

Cauri visiem kontrolpunktiem viņi iztraucās vēja spārniem. Kā kontrolpunktu karavīri varēja noteikt, ka automašīna ved asins noņemšanas vienību? To Čundo nezināja, taču viņš arī nebūtu gribējis braucienu apturēt. Nevilšus Čundo ievēroja uz kastes grīdas dēļiem vēja savirpuļotas cieti novārītu olu čaumalas varbūt pat duča olu. Viens cilvēks tik daudz apēst nevarētu, un ar svešinieku neviens nedalī

tos tas nozīmēja, ka šeit ieturējusies ģimene. Lūkodamies pāri kravas kastes aizmugures bortam, viņš redzēja garām pazibam ražas sargtorņus, un ikvienā stāvēja kāds vietējais ar vecu šauteni, sargādams terasveida kukurūzas tīrumus no fermeriem, kas laukos strādāja. Viņš redzēja atkritumu transportu vedam zemniekus, kas palīdzēs ēku celtniecībā. Pa ceļiem rindām vien gāja jauniesauktie, nesdami milzīgus akmeņus, ar kuriem nostiprinās izskalotos dambjus. Tomēr šie darbi, salīdzinot ar nometnēm, bija izprieca. Viņš iedomājās par ģimenēm, kuras aizgādāja uz tādiem galamērķiem. Ja šai kravas kastē ir atradušies bērni, ja šeit, uz šī sola, ir sēdējuši veci ļaudis, tad pilnīgi neviens nevar justies drošs kādudien šāda automašīna var ierasties arī pēc viņa. Olu čaumalas vējā griezās kā vilciņi. To kustībai piemita kaut kas bezrūpīgs un nepiespiests. Čundo samina tuvāk esošās čaumalas.

Vēlā pēcpusdienā kravas automašīna iebrauca upes ieleja. Šai krastā bija izbūvēta liela apmetne tūkstošiem cilvēku dzīvoja dubļos un netīrībā, lai tikai uzturētos netālu no saviem tuviniekiem, kas bija nometināti otrā krastā. Pārbraucot pāri tiltam, pavērās pavisam cits skats. Cauri lodziņam melnajā brezentā Čundo redzēja simtiem baraku, kas atgādināja mutes harmonikas. Tajās mājoja tūkstošiem ļaužu, un drīz nāsīs iesitās destiletas sojas smārds. Auto pabrauca garām pulciņam sīku puišeļu, kas lobīja mizu no īves zariem. Viņu vienīgie ieroči bija pašu zobi, ar ko aizķert mizu, nagi, ar kuriem novilkt mizas strēmeli, un visbeidzot mazo roku muskuļi, kas palīdzēja nokasīt zaru tīru. Parasti šāda aina viņam sniegtu mierinājumu, radītu mājīguma izjūtu. Taču Čundo nekad nebija redzējis tik stiegraini muskuļotus zēnus, piedevām tie kustējās straujāk, nekā "Ilgo rītdienu" bāreņi jebkad bija spējuši.

Vārti vērās vienkārši viens virs nolaida lielu elektrības sviru, otrs atvilka pie elektrības pieslēdzamo žoga posmu. Mediķi izņēma no kabatām un uzvilka rokās vecus ķirurgu cimdus, kuri acīmredzami izmantoti neskaitāmas reizes. Kravas automašīna apstājās pie tumšas koka ēkas.

Mediķi izleca ara un lika Čundo izcelt saldētavu, taču viņš

'

pat nepakustējās kājas bija kā nolēmētas. Viņš sēdēja un vēroja kādu vietējo sievieti garām kravas kastes aizmugurei paveļam riepu. Viņai bija noņemtas kājas zem ceļgala. Viņa bija uzvilkusi darba zābakus otrādi ceļgali balstījās uz zābaku papēžiem, stumbeņiem ieslīdot zābaku pēdās. Saites bija cieši savilktas, un viņa virzījās uz priekšu pārsteidzoši izveicīgi, apļodama ar strupajām ekstremitātēm pakaļ riepai.

Viens no mediķiem iegrāba saujā zemi un iesvieda Čundo sejā. Acis pildījās smiltīm un pieriesās asarām. Uzšvirkstēja vēlme iespert tam ķēmam pa galvu, taču šī nebija īstā vieta, kur pieļaut kļūdas vai pastradāt muļķību. Turklāt Čundo vienīgi ar pūlēm spēja atraut pēdas no kravas kastes grīdas un noturēt līdzsvaru, kamēr stiepa saldētavas kasti. Nē, labāk, lai šajā vietā viss ātri ir galā un viņi var turpināt ceļu.

Līdz ar mediķiem viņš iegāja apstrādes centrā, kur vairākos dučos saliekamo gultu gulēja cilvēki, kas šķita svārstāmies uz nāves sliekšņa. Apātiski gulēdami un murminādami, viņi atgādināja zivis tilpnes dibenā, kuras pirms naža cirtiena labi ja reizi pakustināja žaunu. Viņš manīja cilvēkus ar iekšup vērstu skatienu, kas liecināja par smagu drudzi, tāpat dzeltenzaļu ādu, kas liecināja par orgānu vispārēju atteici, un brūcēm, kuras neasiņoja vienīgi tālab, ka trūka asiņu. Visspokainākais bija tas, ka viņš nejaudāja atšķirt vīriešus no sievietēm.

Čundo nometa kasti uz galda. Acis svilināja kā ugunīs. Viņš pūlējās izberzēt smiltis ar kreklu, bet tādēļ acis dedzināja vēl trakāk. Nebija izvēlēs. Atvēris saldētavas kasti, viņš ar asiņu iekrāsoto ledus ūdeni izskaloja smiltis no acīm. Istabā uz kastes, atspiedies pret sienu, sēdēja sargs. Ieraudzījis mediķa piedāvāto American Spirit cigareti, viņš savējo aizsvieda. Pienāca Čundo, arī gribēdams uzsmēķēt.

Mediķis pagriezās pret sargu.

-    Kas viņš tāds ir? viņš jautāja, norādīdams uz Čundo.

Sargs ievilka dziļi plaušās smalkās cigaretes dūmu.

-    Kāds pietiekami svarīgs cilvēks, ja reiz ieradās svētdienā, sargs atteica.

-    Tās vispār ir manas cigaretes, Čundo aizrādīja, un mediķis negribīgi pasniedza viņam vienu smēķi.

Šāda bagātīga, maiga dūma dēļ bija vērts paciest sīvumu acīs. Telpā ienāca večiņa, kalsna, salīkusi, lupatām apsaitētām plaukstām. Viņa stiepa lielu fotoaparātu uz koka trijkāja tas ļoti līdzinājās ietaisei, kuru izmantoja Japānas salā nolaupītā vecā fotogrāfe.

-     Re, šī ir klāt, sargs ieraudzīja. Laiks ķerties pie darba.

Mediķi uzsāka sagatavošanos, plēsdami līmlentes strēmelēs. Čundo grasījās kļūt par liecinieku visbaisākajam arodam,

-    taču cigarete nomierināja nervus.

Tajā brīdī kaut kas piesaistīja viņa uzmanību. Čundo pacēla acis pret kailo sienu virs durvju ailas. Tā bija pilnīgi tukša pilnīgi. Viņš izņēma no kabatas fotokameru. Kamēr sargs un mediķi apsprieda dažādu tabakas mārku labās īpašības, Čundo aši nofotografēja tukšo, balto sienu. "Paskatīsimies, vai sapratīsi, Vonda," viņš prātoja. Nekad dzīvē viņš nebija redzējis telpu bez Kima Irsena un Kima Čenira portretiem virs durvīm. Pat ne viszemākajā bāreņu patversmē, pat ne visvecākajā vilciena vagonā, pat ne izdegušajā mazmājiņā uz "Čunmas" klāja.

Nekad viņam nebija nācies atrasties vietā, kas nebūtu izpelnījusies Mīļotā Vadoņa un Diženā Vadoņa pastāvīgās rūpes. Tagad kļuva skaidrs, ka šī konkrētā vieta nebija iemantojusi nekādu nozīmi tā pat nepastāvēja.

Ielikdams kabatā fotoaparātu, Čundo pamanīja večiņu cieši uzlūkojam viņu. Vecā sieviete viņā lūkojās gluži kā senatora sieva radās sajūta, ka viņa saredz to, ko viņš par sevi pat nezina.

Viens no mediķiem uzkliedza, lai Čundo pasniedz kādu no daudzajām kastēm, kas mētājās istabas stūrī. Čundo paņēma to un pienesa pie gultas, kurā gulēja sieviete. Viņas galva un žoklis bija ievīstīti lupatu strēmelēs. Viens no mediķiem sāka vilkt nost gulošās apavus, kas patiesībā bija ar

stiepli apsieti riepu gabali. Otrs izsaiņoja intravenozās sistēmas caurulītes un katetrus tik vērtīgos medicīniskos krājumus.

Čundo sataustīja sievietes vēso ādu.

-    Mēs laikam esam nokavējuši, viņš bilda.

Mediķi nelikās dzirdam, ievirzīja caurulītes vienu galu vēnā pēdas virspusē katrs savā sievietes kājā un otrā galā pievienoja divus tukšus maisiņus asinīm. Tuvojās vecā fotogrāfe ar aparātu. Palūgusi sargam nosaukt gulošās vārdu, viņa uzrakstīja to uz pelēkas plāksnītes un novietoja uz pacientes krūtīm. Pēc tam fotogrāfe sāka tīt nost auduma strēmeles sievietei no galvas. Kad tika noņemta gulošās cepure, laba tiesa matu palika galvassegas iekšpusē kā melna, cirtaina odere.

-               Še! fotogrāfe uzsauca un pasniedza cepuri Čundo.

-    Ņem!

Cepure ar taukainajiem matiem likās smaga. Čundo bridi vilcinājās.

-    Vai zini, kas es esmu? vecā fotogrāfe jautāja. Monnana. Es fotografēju visus, kuri šeit ierodas un no šejienes aizbrauc. Viņa uzstājīgi pakratīja cepuri. Tā ir no vilnas. Tev noderēs.

Lai večiņa rimtos, lai viņa apklustu ar visām savām trakajām runām, Čundo iebāza galvassegu kabatā.

Kad Monnana iedarbināja zibspuldzi, gulošā uz brīdi atjēdzās, pastiepa roku un cieši satvēra Čundo aiz plaukstas locītavas. Acis pavīdēja pavisam nepārprotama vēlme paņemt vīrieti sev līdzi. Mediķi uzsauca, lai Čundo paceļ gultas galvgali. Kad viņš paklausīja, mediķi ar kājas spērienu pabīdīja zem galvgaļa kasti, un drīz vien četri maisiņi tika piepildīti.

Čundo uzrunāja mediķus:

-    Mums vajadzētu strādāt ātri. Drīz būs tumšs, un šoferis teica, ka mašīnai nedarbojas lukturi.

Mediķi nelikās dzirdam aizrādījumu.

Nākamais bija pusaudzis vēsām, gaiši zilām krūtīm. Acis bija izvārgušas un dobuļos kustējās ar pūlēm, spazmatiski.

Viena roka nokarājās pāri gultas malai, izstiepta pretī raupji tēstajiem grīdas dēļiem.

-    Kā tevi sauc? Monnana zēnam jautāja.

Zēns vārstīja muti, it kā pūlētos pirms runāšanas aplaizīt lupas, taču vārdi neatskanēja.

Klusā, maigā, gandrīz vai mātišķā balsī vecā sieviete čukstus mudināja mirstošo puisi aizvērt acis un tad nospieda aparāta slēdzi.

Mediķi ar līmlenti nostiprināja asiņu caurulītes, un darbs atkārtojās. Čundo pacēla gultas galvgali, paslidināja zem tā kasti, zēna galva nokārās, un drīz jau Čundo palika pie gultas viens un nesa siltos maisiņus uz saldētavas kasti. Zēna dzīvība, viņa patiesā dzīvība, burtiskā nozīmē bija ietecējuši šajos siltajos maisiņos, kurus Čundo turēja rokās, un likās, itin kā zēns būtu vēl dzīvs šajos maisiņos. Bet pēc tam Čundo pats personiski atnesa viņam nāvi, iemezdams tos ledainajā ūdenī. Viņš nez kāpēc bija domājis, ka siltie asiņu maisiņi peldēs pa ūdens virsu, taču tie nogrima dibenā.

-      Atrodi kādu zābaku pāri, Monnana pačukstēja Čundo.

Čundo uzmeta večai gurdu skatienu, tomēr paklausīja.

Viņš uzgāja tikai vienu vīru, kura zābaki varētu derēt. Stulmi bija lāpīti un pārlāpīti, taču zoles bija no armijas zābakiem. Gulošais miegā iekurkstējās, it kā plīstu kaklā sakāpušie burbuļi.

-    Ņem vien, Monnana mudināja.

Čundo sāka raisīt vaļā saites. Viņam neliktu pievākt darba zābakus, ja vien nebutu padoma uzdot vēl kādu nejauku pienākumu. Vienīgi atlika cerēt, ka tas nebūs visu šo ļautiņu aprakšana.

Kamēr Čundo stīvēja nost zābakus, vīrs atguvās.

-     Ūdeni! tas lūdza, pat neatvēris acis. Čundo sastinga, cerēdams, ka slimais neatžilbs pavisam. Taču vīrietis paraudzījās viņā skaidru skatienu.

-    Vai jūs esat ārsts? vīrietis iejautājās. Man pārbrauca pāri rūdas vagonete. Es nejūtu kājas.

-    Es esmu tikai palīgs, Čundo paskaidroja, un tas nebija

melots. Kad zābaki noslīdēja nost, vīrietis pat nešķita to ievērojam. Zeķu nebija. Vairāki kāju pirksti bija nomelnējuši un lauzti, dažu nebija vispār, un no stumbeņiem sūcās tējas krāsas sula.

-    Vai manas kājas dzīst? vīrietis taujāja. Es tās nejūtu.

Čundo paņēma zābakus un atkāpās tur, kur Monnana bija

uzstādījusi fotoaparātu. Tad viņš pakratīja zābakus, sasita tos kopā, taču neviens kajas pirksts no tiem neizkrita. Pacēlis katru zābaku, viņš atlocīja tā mēlīti, lai ieskatītos, cik vien dziļi spēj, taču neko nesaskatīja. Viņš cerēja, ka mirstošā vīrieša nolūzušie pirksti ir izkrituši citur.

Monnana paslēja trijkāji Čundo augstumā un pasniedza viņam nelielu pelēku plāksnīti un krīta gabaliņu. Uzraksti savu vārdu un dzimšanas datumu.

"Paks Čundo," viņš uzrakstīja jau otrreiz vienas dienas laikā.

-     Mans dzimšanas datums nav zināms, viņš paskaidroja.

Novietojis plāksnīti zem zoda, viņš jutās kā bērns, kā mazs zēns. Gan nesaprazdams, kāpēc vecenīte viņu fotografē, Čundo tomēr to nepajautāja.

Monnana nospieda slēdzi, un, kad izdzisa zibspuldze, pasaule šķita mainījusies. Tagad viņš atradās otrpus spožajai gaismai, un turpat, otrpus uzplaiksnījumam, bija visi gulošie bezasiņu ļaudis.

Mediķi uzbrēca viņam, lai paceļ gultas galvgali.

-     Neklausies viņos, večiņa pamācīja. Pabeiguši darbu, viņi liksies uz auss smagajā mašīnā un rīt no rīta dosies mājās. Bet tu… par tevi mums jāparūpējas, pirms iestājas tumsa.

Sieviete uzsauca sargam, noskaidrodama Paka Čundo barakas numuru. Kad sargs atbildēja, viņa uzrakstīja numuru uz Čundo plaukstas virspuses.

-     Parasti pie mums svētdienā neviens neierodas, viņa atzina. Šobrīd tu gandrīz vai esi savā vaļā. Pirmais darbs būtu atrast savu baraku. Tev ir jāizguļas. Rīt ir pirmdiena, un sargi pirmdienās ir īsti velni.

-    Man jādodas tālāk, Čundo paziņoja. Man nav laika rakt cilvēkus zemē.

Pacēlusi roku, viņa parādīja vīrietim barakas numuru, kas bija uzrakstīts pie plaukstas kauliņiem.

-    Re, tagad tu esi te, viņa aizrādīja. Tu esi manā fotokamerā. Tie tagad ir tavi zābaki.

Vecenīte vedināja viņu uz durvju pusi. Viņš pameta skatienu pār plecu, pūloties saskatīt Kima Čenira un Kima Irsena portretus. Spēji pārņēma panika. Kur viņi abi palikuši brīdī, kad tik ļoti ir nepieciešami?

-    Klau, mums viņu vēl vajadzēs, viens no mediķiem uzsauca.

-    Ej! Monnana mudināja. Es to nokārtošu. Atrodi baraku, pirms iestājas tumsa, viņa piebilda.

-    Bet… ko lai es iesāku pēc tam?

-     Dari kā visi, viņa atteica, izvilka no kabatas pienbaltu kukurūzas sēkliņu un pasniedza Čundo. Ja cilvēki ietur maltīti, ari tu ieturies. Ja visi nolaiž skatienu, kad garām iet kāds cilvēks, arī tu tā rīkojies. Ja visi nosoda kādu ieslodzīto, tu piebalso.

Turēdams rokā zābakus, Čundo atvēra durvis un uzlūkoja tumsā grimstošo nometni, kas pletās it visur uz milzīgās kalnu grēdas ledus klāto kanjonu nogāzēm virsotnes vēl apspīdēja pedējie rietošās saules stari. Viņš redzēja raktuvju ieeju kvēlojošās mutes, kur ņirbošajā lāpu gaismā rosījās strādnieki. No šahtām, cilvēku stumtas, izripoja rūdas vagonetes un nokļuva apsardzes prožektoru zibinošajā gaismā, kas atmirdzēja no izdedžu dīķiem. Visās malās uz harmoniku tipa baraku sienām krita pavardu uguns oranžā atblāzma, un zaļās malkas radītie kodīgie dūmi izraisīja kāsu. Viņš nezināja, kur atrodas šis cietums. Viņš pat tā nosaukumu nezināja.

-    Piesargies, lai neviens neredz tevi fotografējam, Monnana piekodināja. Es tevi pēc pāris dienām uzmeklēšu.

Viņš aizvēra acis. Šķita, ka apziņā iespiežas žēlabainie vaidi, ko radīja jumta metāla pārsegs vakara vējā, naglas, kas strīķējas cauri rūkošajiem koka dēļiem, un cilvēku kauli, kas

stingst un cietē uz trīsdesmit tūkstošiem cietuma nāru. Viņš dzirdēja trijkāju galos novietoto prožektoru kluso grozīšanos un saklausīja elektrības kluso džinkstoņu žoga stieplēs, elektrības stabos keramikas izolatoru radītos ledainos krakšķus. Drīz viņš atkal atradīsies tā visa vidū, atkal nonāks kuģa vēderā, taču šoreiz nebūs klāja, nebūs lūkas uz klāja vienīgi lēna, nebeidzama šūpošanās nākamībā.

Monnana norādīja uz zābakiem, ko viņš turēja rokā. Tev tos mēģinās atņemt. Vai kauties proti?

-    Jā, viņš apstiprināja.

-    Tad velc kājās, vecā sieviete izrīkoja.

Meklēt zābakā vecus, lipīgus kāju pirkstus bija tāpat kā atvērt lūku tunelī demarkācijas zonā vai savākt svešu cilvēku no krastmalas Japānā ievelc elpu un dari, kas jādara. Čundo aizvēra acis, dziļi ieelpoja un iegrūda roku miklajos zābakos, taustīdamies un stumdams pirkstus līdz pat purngaliem. Visbeidzot, izgrozījis plaukstas locītavu, viņš izskrāpēja to, kas atradās apavu dziļumos, un izņēma visu, kas bija jāizņem. Viņa skatiens vērtas drūms.

Čundo pagriezās pret mediķiem, pret sargu, pret nāvei nolemtajiem pusdzīvajiem cilvēkiem.

-    Es biju paraugpilsonis, viņš tiem paziņoja. Es biju valsts varonis, viņš piebilda un jaunajos zābakos spēra soli   pāri slieksnim šai beznozīmes vietā, un no tā brīža nekas vairs nav dzirdēts par pilsoni, vārdā Paks Čundo.

OTRĀ DAĻA. KOMANDIERA GA ATZĪŠANĀS. PĒC GADA

.

5.NODAĻA

]AU TUVOJĀS noslēgumam kāda Kesonas universitātes profesora mēnesi ilgā nopratināšana, kad ēkā izplatījās baumas, ka aizturēts komandieris Ga un atrodas ieslodzījumā te, mūsu Četrdesmit otrajā nodaļā. Mēs uz karstām pēdām nosūtījām praktikantus Kjukī un Čučaku augšā uz apstrādes daļu, lai pārliecinātos par šo valodu patiesumu. Mēs visādā zinā vai mirām nost no ziņkāres savām acīm redzēt komandieri Ga, un beidzamā laikā Phenjanā klīstošās leģendas mūsu vēlmi tikai uzkurināja. Vai tiešām šis cilvēks būtu tas pats komandieris Ga, kurš izcīnījis Zelta jostu, Japānā pieveicis Kimuru, attīrījis armiju no homoseksuāļiem un visbeidzot apņēmis par sievu mūsu Tautas aktrisi?

Taču mūsu darbs ar profesoru bija nonācis vissvarīgākajā stadijā, un nebija pieļaujams to pamest novārtā, lai blenztu uz slavenībām. Šī lieta nudien bija kā no mācību grāmatas universitātes profesoram inkriminēja kontrrevolūcijas propagandu, proti, viņš ar nelegālu radiouztvērēju atskaņojis studentiem Dienvidkorejas popmūziku. Muļķīga apsūdzība, droši vien kāda skaudīga kolēģa darbiņš. Lielākā daļa ziemeļkorejiešu strādāja pāros, tālab allaž atradās kāds kolēģis, kurš gatavs sniegt liecību vai denuncēt otru cilvēku. Taču profesora gadījumā bija citādi viņš viens valdīja auditorijā. Izsist no profesora atzīšanos nebūtu grūti, taču tas nav mūsu garā tā mēs nestrādājam. Redziet, Četrdesmit otrā nodaļa patiesībā sastāv no divām atšķirīgām vienībām.

Mūsu sāncenši nopratināšanas darbā ir pubjoku vienība. Viņi savu nosaukumu ieguva no Phenjanas aizstāvjiem ar iesauku "slīdošā siena", kuri tūkstoš simt trīsdesmit sestajā gadā pilsētu izglāba no iekarotājiem. Mūsdienās atlicis vairs aptuveni ducis pubjoku veci, sirmi vīri, kas maršē sienai līdzīgā ierindā un patiešām tic, ka spēj pacelties gaisā un klusiņām kā spoki lidināties no pilsoņa pie pilsoņa, nopratinot tos, kā vējš nopratina lapas. Viņi pastāvīgi salauž sev plaukstas, jo ir pilnīgi pārliecināti, ka, saaugot no jauna, kauli top stiprāki, rada papildu slāņus. Briesmīgi vērot, kā večuki negaidot bliež ar plaukstu pa durvju stenderi vai ugunsdzēsības mucas malu. Kad viens no pubjokiem gatavojas pārlauzt sev kaulus, citi sapulcējas apkārt, un mēs pārējie Četrdesmit otrās nodaļas principiāli domājošā daļa esam spiesti novērsties, "Junbi,"12 viņi iesaucas gandrīz klusi, pēc tam noskaita: "Hana, dul, set."13 Un iekliedzas: “Sijakl"14 Atskan savdabīgais nedzīvais krakšķis, kads rodas, plaukstai atsitoties pret automašīnas durvju malu. Pubjoki uzskata, ka visiem, kas pārkāpj pār Četrdesmit otrās nodaļas slieksni, nekavējoties ir jāsastopas ar cietsirdību nejēdzīgām, ilgstošām sāpēm un veclaicīgām metodēm.

Taču mana vienība precīzāk, mūsu vienība, jo mēs patiešām cieši sadarbojamies, aizstāv pretēju pārliecību. Mūsu vienībai nosaukums nav vajadzīgs, un mūsu vienīgais nopratināšanas rīks ir ass prāts. Pubjoki jaunībā bija piedzīvojuši karu vai tā atbalsis, un viņu ieražas ir saprotamas. Mēs izturamies pret viņiem ar godbijību, taču mūslaikos nopratināšana ir pārvērtusies par zinātni, tagad no svara ir ilglaicīgi, pastāvīgi darba rezultāti. Varmācībai ir sava vieta, mēs nenoliedzam, taču tā ir jāliek lietā stratēģiski, noteiktos brīžos, ilglaicīgu attiecību laikā. Un sāpes to balto ziedu, kas tiecas augšup, var sagādāt vienu vienīgu reizi, tādā veidā, kā tās nodarām mēs; pilnīgas, nezūdošas, mainīgas sāpes bez jebkāda aizsega vai maskēšanās. Tā kā visi mūsu vienības locekļi ir Kima Irsena universitātes absolventi, mēs izjūtam vājību pret veciem profesoriem, pat mūsu nožēlojamo doktorantu no Kesonas reģionālās koledžas valsts dienvidos.

Mēs aizvedām profesoru uz nopratināšanas telpu un apsēdinājām iztaujāšanas krēslā pārsteidzoši ērtā mēbelē. Kāds Sīrijas uzņēmums tos ražo pēc mūsu pasūtījuma tie līdzinās zobārstu krēsliem, tiem ir paroči, galvas balsts, un tie ir apvilkti ar gaišzilu ādu. Toties līdzās krēslam novietotais aparāts padara cilvēkus nervozus. Šo ierīci sauc par autopilotu. Var teikt, ka tas ir mūsu otrs darbarīks.

-    Es biju domājis, ka jūs esat noskaidrojuši visu nepieciešamo, profesors ieminējās. Es uz jautājumiem atbildēju.

-   Jūs bijāt patiesi brīnišķīgs, mēs apliecinājām. Nudien!

Tad mēs parādījām mūsu apkopoto viņa biogrāfiju divsimt divpadsmit lappušu biezu sējumu, kas izveidots pēc dučiem stundu ilgas iztaujāšanas. Tas ietvēra visu viņa dzīvi, sākot no visagrīnākajām atmiņām partijas nodrošinātā izglītība, būtiskākie notikumi personiskajā dzīvē, sasniegumi un neveiksmes, romāni ar studentēm un tā tālāk. Pilnīga viņa eksistences dokumentācija līdz pat brīdim, kad viņš ieradās Četrdesmit otrajā nodaļā. Profesors šķirstīja sējumu, kas atstāja uz viņu acīmredzamu iespaidu. Mes izmantojam iesiešanas ierīci, kādu izmanto doktora disertāciju iesiešanai, un tas piešķir biogrāfijām profesionālu izskatu. Pubjoki gluži vienkārši kausta cilvēku, līdz tas atzīstas, ka klausījies radiouztvērēju pat tad, ja nekāda radio nav bijis. Mūsu vienība izzina visu dzīvi līdz ar visiem tās noslēpumiem un dzinuļiem un lietpratīgi apkopo vienā unikālā sējumā, kurā ietverta personas būtība. Izveidojot šādu subjekta biogrāfiju, vairs nekas nešķir pilsoni no valsts. Tā ir saskaņa, šāda ideja ir mūsu nācijas izveides pamats. Protams, dažu subjektu stāstījumi ir plaši izvērsti un to pierakstīšana aizņem vairākus mēnešus. Taču vienīgā prece, kuras deficīts Ziemeļkorejā nekad nav novērojams, ir mūžība.

Mēs pieslēdzām profesoru pie autopilota, un, sajūtot sāpes, viņš likās diezgan pārsteigts. Sejas izteiksme pauda izmisīgu vēlmi noskaidrot, ko mēs īsti no viņa vēlamies un kā viņš varētu mums to sniegt, taču biogrāfija tobrīd jau bija pabeigta un jautājumu mums vairs nebija. Šausmu pārņemts, profesors vēroja, kā es pasniedzos, iebāžu roku viņa krūšu

kabatā un izvelku tur piestiprināto zeltaino pildspalvu šāds priekšmets var akumulēt elektrisko strāvu un aizdedzināt apģērbu. Vecā vīra acīs tobrīd pavīdēja apjausma, ka viņš vairs nekad nebūs profesors un šī pildspalva viņam vairs nekad nebūs vajadzīga. Vēl pirms nedaudz gadiem, mūsu jaunībā, tādi profesori iespējams, kopā ar dažiem studentiem pirmdienas rītā pirms darbalaika sākuma būtu nošauti futbola stadionā. Tolaik, kad studējām koledžā, iecienītā kārtība bija iesviest visus cietuma raktuvēs, kur cilvēks izturēja vidēji pusgadu. Bez šaubām, mūsdienās daudzi mūsu subjekti beidz dzīvi orgānu izņemšanas rezultātā.

Tiesa kad raktuves atver vārtus un pieprasa jaunus strādniekus, turp jādodas visiem bez izņēmuma. Mums pār to nav teikšanas. Taču mēs uzskatām, ka tādi kā profesors spēj dāvāt mūsu tautai pilnīgi visu laimes un darba pilno mūžu. Tādējādi mēs ieslēdzam sāpes neaptveramos augstumos, sniedzot nevienmērīgu, jaudīgu agonijas upi. Šādas sāpes rada aizu personībā cilvēks, kurš nokļūst tās pretējā krastā, maz līdzināsies profesoram, kurš pirms neilga laika sāka iet tai pāri. Pēc dažām nedēļām viņš jau sniegs savu ieguldījumu kāda kolhoza uzplaukumā, un, kazi, mēs atradīsim kādu atraitni viņam par iepriecinājumu. Cita ceļa nav lai tiktu pie jaunās dzīves, ir jāšķiras no vecās.

Pagaidām mūsu mazajam profesoram nāksies uz laiku palikt vienam. Mēs uzstādījām autopilotu, kurš uzrauga visus subjekta svarīgākos rādītājus un sagādā sāpes modulētos uzplūdos, aizvērām skaņas necaurlaidīgās durvis un uzņēmām ceļu uz bibliotēku. Pēcpusdienā mēs profesoru atkal ieraudzīsim ieplestām acīm, klabošiem zobiem un palīdzēsim viņam ieģērbties ielas drēbēs. Tad sāksies viņa lielais ceļš uz laukiem.

Mūsu bibliotēka, protams, nav nekas vairāk kā noliktavas telpa, taču ikreiz, kad mūsu vienība nogādā turp jaunu biogrāfiju, es cenšos to paveikt nedaudz ceremoniāli. Es vēlreiz atvainojos, ka tik bieži lietoju to nožēlojamo vietniekvārdu "es". Protams, tiek mēģināts to uz darbu nenest. Plaukti stiepjas no grīdas līdz griestiem gar sienām un ir iz

vietoti rindās visā telpā. Sabiedrībā, kur svarīgākais ir kolektīvs, mēs esam vienīgie, kas izceļ individualitāti. Neatkarīgi no tā, kas sagaida subjektus pēc mūsu nopratināšanas, viņi paliek šeit. Mēs esam visus šos cilvēkus saglabājuši. Tas, bez šaubām, ir paradoksāli, ka parastais pilsonis teiksim, parastais nopratinātājs, kas redzams staigājam ielās, nekad netiek pie savas dzīves izklāsta. Neviens nepainteresējas, kura ir viņa iecienītākā Sanas Munas filma, neviens nevēlas zināt, kas viņam labāk garšo prosas sacepums vai prosas putra. Nē, nežēlīgajam liktenim labpatīk, ka vienīgi valsts ienaidniekiem lemts izbaudīt iespēju kļūt par zvaigzni.

Mazliet svinīgi mēs novietojam profesora biogrāfijas sējumu plauktā blakus iepriekšējā nedēļā iztaujātās dejotājas dzīves apkopojumam. Toreiz, klausoties meiteni stāstām par to, kā viņas mazais brālītis zaudēja redzi, mēs nespējām valdīt asaras. Kad pienāca brīdis pieslēgt autopilotu, sāpju pārņemtie locekļi ritmiski un graciozi pacēlās, slīdēja gaisā, it kā viņa vēl pēdējo reizi vēstītu notikušo ar kustībām. Jus jau redzat, ka "nopratināšana" nav īstais apzīmējums mūsu nodarbei; tas ir neveikls pārpalikums no pubjoku laikmeta. Kad pēdējais pubjoks beidzot aizies pensijā, mēs mēģināsim panākt, lai mūsu vienību pārdēvē par Pilsoņu biogrāfiju nodaļu.

Aizelsušies atskrēja mūsu praktikanti Kjukī un Čučaks.

-    Ieradusies pubjoku vienība, Kjuki paziņoja.

-    Viņi pirmie tikuši pie komandiera Ga, piemetināja Čučaks.

Mēs traucāmies augšup. Tobrīd, kad ieradāmies pagaidu ieslodzījuma telpā, Seržs ar dažiem saviem vīriem dzīrās aiziet. Seržs bija pubjoku komandieris, un mūsu attiecības nekādi nevarētu nosaukt par sirsnīgām. Viņam bija plata, augsta piere un pat septiņdesmit gadu vecumā augums kā pērtiķim. Mēs visi viņu saucam par Seržu. īsto vārdu es tā arī nekad neuzzināju.

Viņš stāvēja uz durvju sliekšņa, berzēdams plaukstas.

-     Izlikšanās par tautas varoni? Seržs pārjautāja, šūpo

dams galvu. Kurp gan nonāks mūsu tauta? Vai tāds jēdziens kā "gods" vairs nepastāv?

Serža sejā redzēja ievainojumu pēdas, un runājot viņam no deguna irdzēja asinis.

Kjuki pieskārās savam degunam. Izskatās, ka tas komandieris Ga jūs ir pievārējis.

Nudien, tā Kjuk! ir gatavā nekauņa!

-    Tas nav komandieris Ga, Seržs atteica. Bet viņš ar mums izstrādāja kolosālu viltību. Mēs jau šovakar viņu sūtām uz rezervuāru. Iepazīstināsim viņu ar dažām mūsu viltībām.

-    Bet kā paliek ar viņa biogrāfiju? mēs vaicājām.

-    Vai tad nedzirdējāt? Seržs jautāja. Tas nav komandieris Ga. Šis puisis ir viltvārdis.

-    Tad jau jūs neiebildīsiet, ja mūsu vienība pastrādās ar viņu. Mums nav vajadzīgs nekas cits kā vien patiesība.

-     Patiesība nav rodama jūsu muļķīgajās grāmatelēs, Seržs atcirta. To saredz vienīgi cilvēka acīs. To var sajust te, savā sirdī.

Man personiski Serža bija žēl. Vecs vīrs ar prāvu augumu. Lai varētu izaugt tik liels, viņam bērnībā bija jāēd gaļa, un to, visticamāk, varēja iegūt, vienīgi sadarbojoties ar japāņiem. Nav zināms, vai viņš tiešām pielabinājies japāņiem, taču visi, ko viņš savā dzīves ceļā sastapa, droši vien sprieda, ka viņš tiešām tā izrīkojies.

-     Tomēr jūs varat viņu savākt, Seržs atvēlēja. Galu galā kas gan mēs esam bez goda? viņš piebilda, taču vārdu "mēs" izrunāja tik augstprātīgi, it kā tas uz mums neattiektos. Jau iedams prom, viņš pagriezās pret mums. Nelaidiet viņu gaismas slēdža tuvumā, pubjoks brīdināja.

Iegājuši telpā, mēs atradām komandieri Ga sēžam krēslā. Pubjoki viņu bija krietni apstrādājuši, un nekas viņā neliecināja par cilvēku, kas būtu vadījis slepkavu misijas Dienvidkorejā, lai apklusinātu runātīgus pārbēdzējus. Viņš mūs nopētīja, cenšoties noteikt, vai arī mums padomā viņu piekaut, taču pat tādā gadījumā nešķita, ka viņš grasītos jelkā aizsargāties.

Sadauzītās lūpas izskatījās nožēlojami, ausis bija koši sarkanas un pildījās ar šķidrumu pa tām saņemti sitieni ar kurpju zolēm. Mēs redzējām senas apsaluma rētas uz pirkstiem, un krekls bija norauts, atklājot uz krūtīm tetovējumu, kas attēloja aktrisi Sanu Munu. Mēs šūpojām galvu. Nabaga Sana Muna. Uz vīrieša rokas stiepās gara rēta, lai gan bija vien izrunāts, ka komandieris Ga lauzies ar lāci. Viņa mugursomā mēs uzgājām tikai melnu kovboju zābaku pāri, persiku konservu kārbu un spilgti sarkanu mobilo tālruni ar tukšu bateriju.

-    Mēs ieradāmies noklausīties jūsu stāstu, mēs pavēstījām.

Viņa seja joprojām nebija atguvusies no pubjoku dūru belzieniem.

-    Es ceru, ka jums patīk laimīgas beigas, viņš izspieda.

Tad mēs palīdzējām viņam aiziet uz nopratināšanas telpu un apsēsties pašam savā iztaujāšanas krēslā. Mēs pasniedzām viņam aspirīna tableti un krūzīti ūdens, un vīrietis drīz vien iegrima miegā. Mēs aši uzkricelējām zīmīti: "Nav komandieris Ga." Pēc tam mēs ievietojām to vakuuma caurulē un ar skaļu švīkstu nosūtījām dziļi pazemē uz bunkuru kompleksu, kur tika pieņemti visi lēmumi. Cik dziļi zem zemes iestiepās bunkurs un kas tajā uzturējās, mēs nezinājām. Jo dziļāk, jo labāk tā es domāju. Tas ir, tā domājām mēs.

Atbildes zīmīte izšāvās no vakuuma caurules un iekrita piltuvē, iekams mēs paguvām pagriezties uz promiešanu. Mēs to atvērām un izlasījām īso, vienkāršo teikumu: "Ir komandieris Ga."

Vien pašās dienas beigās, kad jau grasījāmies pakārt uz nagliņas savus uzsvārčus, mēs pie viņa atgriezāmies. Komandiera Ga (vai viltvārža) seja bija sākusi pampt, lai gan viņa miegā jautās kaut kas mierpilns. Mēs ievērojām, ka vīrieša rokas atdusas uz vēdera un pirksti šķiet spiežam rakstāmmašīnas taustiņus, it kā viņš pierakstītu sapni, kuru tobrīd redz. Kādu mirkli mēs vērojām pirkstu kustības, taču netikām gudri, kādus vārdus viņš raksta.

-    Mēs neesam tie, kas jums nodarīja sāpes, mēs paziņo

jam, pamodinājuši vīrieti. To izdarīja cita vienība. Atbildiet uz vienkāršu jautājumu, un mēs jums sagādāsim atsevišķu istabu un ērtu gultu.

Komandieris Ga palocīja galvu. Mēs vai mirām nost no vēlēšanās uzdot viņam daudz jautājumu.

Bet te negaidīti iejaucās mūsu praktikante Kjukī. Ko tu izdarīji ar aktrises līķi? viņa vaicāja. Kur tu to nobēdzināji?

Jau tūdaļ mēs sagrābām Kjukī aiz pleca un izvedām no nopratināšanas telpas. Viņa bija pirmā praktikante Četrdesmit otrās nodaļas vēsturē, un nudien jāsaka īsta uguns pakulās. Pubjoki vai vārījās dusmās, uzzinot, ka ēkā pastāvīgi uzturas sieviete, taču neviena mūsdienīga, tālredzīga nopratināšanas nodaļa drīz nevarēs iztikt bez tādām.

-    Jāsāk pamazām! mēs mācījām Kjukī. Mēs šeit veidojam attiecības. Mēs negribam, lai viņš ieņem aizsargāšanās pozu. Ja izpelnīsimies viņa uzticību, viņš pats burtiski uzrakstīs dzīvesstāstu mūsu vietā.

-    Kāda mums daļa gar biogrāfiju? viņa brīnījās. Līdzko noskaidrosim, kur ir noslēpta beigtā aktrise un viņas bērni, viņu izvedīs uz ielas un nošaus. Stāsta beigas.

-     "Raksturs veido likteni," mēs atgādinājām viņai slaveno Kima Irsena citātu. Tas nozīmē, ka mēs, noskaidrojuši subjekta dabu un izpētījuši viņa iekšējās dziņas, zināsim ne tikai visu to, ko viņš ir pastrādājis, bet arī to, ko grasās pastrādat.

Atgriezusies nopratināšanas telpā, Kjukī negribīgi uzdeva atbilstošāku jautājumu.

-    Kā tu iepazinies ar aktrisi Sanu Munu? viņa vaicāja.

Komandieris Ga aizvēra acis.

-    Cik salti! viņš izdvesa. Viņa bija uz lazaretes sienas. Lazarete bija balta. Krita biezs sniegs, pat aizsedzot viņu skatienam. Karakuģis dega. Lazareti izmantoja tāpēc, ka tā bija baltā krāsā. Cilvēki aiz sienas vaidēja. Ūdens dega liesmās.

-    Nekādas jēgas, Kjukī noburkšķēja.

Viņai bija taisnība. Aiz muguras bija gara darbadiena.

Augšā, virszemē, pēcpusdienas sarkanbrūnajā gaismā Phenjanas centrā krīt garas ēnas. Pienācis laiks darbu beigt un doties mājup, kamēr vēl nav atslēgta elektrība.

-    Paga! iejaucās Čučaks. Pastāstiet vismaz kaut ko, komandieri Ca! Subjektam laikam bija pa prātam šāda uzruna. Kaut vai pastāstiet, ko nupat sapņojāt, Čučaks lūdza.

-    Tad mēs aizvedīsim jūs uz istabu.

-    Es vadīju automašīnu, noteica komandieris Ga. Amerikāņu automašīnu.

-    Skaidrs, Čučaks atbildēja. Turpiniet. Vai jūs patiešām esat vadījis amerikāņu automašīnu?

Čučaks bija lielisks praktikants pirmais kaut cik jēdzīgais ministra dēls, kāds vien redzēts.

-    Jā, esmu, atbildēja komandieris Ga.

-    Ar to mēs varētu sākt. Jūs varētu pastāstīt, kā vadījāt amerikāņu automašīnu.

Viņš iesāka lēni runāt.

-    Ir nakts, vīrietis stāstīja. Es pārslēdzu ātrumus. Luksoforos nedeg gaismas, trolejbusi ir piebāzti ar fabriku strādniekiem, kas dodas uz trešo maiņu. Transports klusi traucas pa Čholimas ielu un Apvienošanās bulvāri. Sana Muna sēž man blakus. Es Phenjanas ielas nepārzinu. "Pa kreisi," viņa rada. "Pa labi." Mēs braucam uz viņas māju otrpus upei, Tesona kalna nogāzē. Sapnī es ceru, ka šī nakts būs citāda, ka viņa beidzot ļaus sev pieskarties, kad nonāksim viņas mājās. Viņai mugurā ir tradicionālais čosonota tērps platinkrāsā, kas vizuļo kā saberzti briljantu gabaliņi. Ielās mums ceļā izšaujas cilvēki melnos, vieglos, plānos pidžamu tipa kostīmos, nesdami tīstokļus, pārtiku un papildu darbus uz mājām, taču es nepiebremzēju. Es šai sapnī esmu komandieris Ga. Visu dzīvi mani ir vadījuši citi cilvēki, un es vienmēr esmu bijis tas, kurš pabēg nost no ceļa. Turpretim komandieris Ga ir vīrs, kurš uzspiež kāju uz akseleratora.

-     Vai jūs sapnī nupat esat kļuvis par komandieri Ga? mēs jautājām.

Taču viņš turpināja runāt, it kā mūs nedzirdēdams.

-    Mēs izbraucam cauri Mansu parkam, kuru ietin no upes

pacēlusies migla. Tur ģimenes zog no kokiem ēdamos kastaņus, bērni skraida pa zariem un ar kājām notrauš kastaņus zemē, un vecāki tad ar akmeņiem pārsit tiem mizu. Tikko saskati dzeltenu vai zilu spaini, tu pamani visus. Tiklīdz acis pierod pie tumsas, skatienam paveras ģimenes, kas, riskējot ar cietumsodu, zog kastaņus no sabiedriskajiem parkiem. "Vai viņi iet rotaļās?" Sana Muna man jautā. "Cik uzjautrinoši viņi izskatās koku galotnēs savos baltajos naktskreklos! Bet varbūt viņi nodarbojas ar vingrošanu? Nu, treniņiem. Kāda jauka aina, kāds pārsteigums! Cik laba filma iznāktu! Par cirka mākslinieku ģimeni, kas naktis vingrinās sabiedriskā parka kokos. Viņiem jāvingrinās slepus, citādi otra cirka mākslinieku ģimene, viņu konkurenti, mūždien piesavinās viņu noslēpumus. Vai tu nespēj iztēloties šādu filmu uz ekrāna?" viņa man jautā. Cik ideāls bridis! Es varētu nobraukt no tilta un aizsūtīt mūs abus uz viņsauli, lai šis brīdis ilgtu mūžam. Tāda bija mana mīlestība pret Sanu Manu, tik šķīstu sievieti, ka viņa pat nezina, kā izskatās izsalkuma mocīti ļaudis.

Tāda stāsta apburti, mēs visi pieci stāvējām kā sastinguši. Komandieris Ga patiesi bija nopelnījis savu miegazāļu devu. Es uzmetu Kjukī skatienu, it kā teikdams: "Vai tagad tu apjēdz, cik smalka māksla ir nopratināšana?"

Šajā arodā nedrīkstētu nodarbināt tos, kuri neizjūt nebeidzamu interesi par saviem subjektiem. Ļautiņus, kuri tiecas subjektus vienīgi apstrādāt. Mēs secinājām, ka Ga ir no tiem, kam patīk pašiem apkopt savas brūces, tāpēc mēs viņu ieslēdzām istabā, atstājot tur dezinficējošos līdzekļus un pārsējus. Pēc tam mēs savus virssvārčus nomainījām pret vinilona mēteļiem. Ērti atbalstījušies, mēs sēdējām uz stāvā eskalatora pakāpieniem, kas veda lejup uz Phenjanas metro, un apspriedām šo lietu. Ņemiet vērā, ka subjekta personības maiņa ir teju pilnīga viltvārdis pat sapņos sevi redz kā komandieri Ga. Ievērojiet arī to, ka viņš iesāk vēstījumu kā daždien stāstu par mīlestību, ar vārdiem par skaistumu un atskārsmi, kurā lūgums pēc žēlsirdības jaucas ar nepieciešamību aizstāvēt mīļoto. Viņš nesāk stāstu ar to, kā pa-

tiesībā ticis pie šā amerikāņu auto. Viņš nepiemin to, ka abi brauc mājās no viesībām, kuras rīkoja Kims Čenirs un kuru laikā ciemiņiem par izpriecu tika noorganizēts uzbrukums komandierim Ga. No viņa prāta pagaisis tas, ka viņš kaut kādā veidā ir atbrīvojies no savas "mīļotās" sievietes vira.

Jā, mēs zinām dažus Ga dzīvesstāsta faktus vismaz dzīves redzamo pusi, ja tā var izteikties. Valodas galvaspilsētā klīst jau nedēļām ilgi. Bet mums bija jāizpēta šis dzīves neredzamā daļa. Man jau tagad bija skaidrs, ka tā būs visdižākā, vissvarīgākā biogrāfija, kādu jebkad uzrakstīsim. Es jau varēju iztēloties komandiera Ga biogrāfijas vāku. Es varēju iztēloties uz sējuma muguras subjekta iespiestu īsto vārdu, kuru pagaidām nezinājām. Savā prātā es šo grāmatu jau biju pabeidzis rakstīt. Es jau to ievietoju plauktā, izslēdzu gaismas un aizvēru durvis, atstādams to telpā, kur tumsā sniga putekļi, ik desmit gadus apsedzot priekšmetus ar trīs milimetrus biezu kārtu.

Bibliotēka mums ir svēta. Te neielaiž apmeklētājus. Kad grāmatu aizver, tā vairs nekad netiek atvērta. Jā, protams, dažkārt zēni no Propagandas nodaļas to izokšķerē, meklēdami kādu iedvesmojošu stāstījumu, kuru vēstīt pilsoņiem pa skaļruņiem, bet mēs neesam stāstnieki, mēs esam pierakstītāji. Mēs nepavisam nelīdzināmies veterāniem, kas pie veco ļaužu pansijas "Cieņa vecajiem" Moranbona ielā garāmgājējus izklaidē ar dvēseli plosošiem nostāstiem.

Es izkāpju Kvanbokas stacijā, kur skaistajā sienas gleznojumā atainots Samdži ezers. Kad iznāku no metro stacijas savā Potonanas rajona, pilsētu ieskauj degošas malkas radītie dūmi. Kāda večiņa turpat uz ietves cep zaļos sīpolu lokus, un es pamanu, ka satiksmes regulētājs zilo saulesbriļļu vietā uzliek nakts brilles ar dzintarkrāsas stikliem. Uz ielas es iemainu profesora zeltaino pildspalvu pret gurķiem, kilogramu ANO rīsu un mazliet sezama pastas. Kamēr kaulējamies, visapkārt pamazām iegaismojas dzīvokļu logi, un mēs redzam, ka augstāk par devīto stāvu daudzdzīvokļu namos neviens nemājo. Lifti nekad nedarbojas. Ja arī iedarbojas, elektrība var atslēgties brīdī, kad kabīne atrodas starp stā

viem, un iesprostot pasažierus šahtā. Manu namu sauc "Pektu kalna slava", un es esmu vienīgais divdesmit pirmā stāva iemītnieks. Tāda augstuma dēļ mani vecāki, kuri jau ir krietni gados, nekad neiziet no dzīvokļa bez pavadoņa. Uzkāpt pa kāpnēm neprasa tik daudz laika, cik jūs domājat. Cilvēks pie visa pierod.

Dzīvoklī man uzbrūk vakara propagandas pārraide no skaļruņa pie sienas. Tāds skaļrunis ir katrā dzīvokli un katrā rUpnīcu stāvā Phenjanā visur, izņemot manu darbavietu, jo ir nospriests, ka skaļruņi mūsu subjektiem sniegs pārāk daudz uzvedinošu ziņu, piemēram, datumu un laiku, radot pārlieku normālus apstākļus. Kad pie mums ierodas subjekti, viņiem jāaptver, ka pagājības pasaule vairs nepastāv.

Es pagatavoju vecākiem vakariņas. Nobaudot ēdienu, viņi teic uzslavas Kimam Čeniram par lielisko garšu. Kad jautāju par pavadīto dienu, viņi atzīst, ka tā nekādā ziņā nav bijusi tik grūta kā Kima Čenira aizvadītā diena, jo Mīļotais Vadonis tur uz saviem pleciem visas tautas likteni. Abiem vecākiem pasliktinājusies redze, un viņi paniski baidās, ka tuvumā var gadīties kāds, kuru viņi nesaskata, un ziņot par visu, ko viņi sarunājuši. Augām dienām viņi klausās skaļrunī, sveic mani ar vārdu "Pilsoni!", kad pārrodos no darba, un uzmanās paust personiskas jūtas, jo baidās, ka sveši ļaudis, kurus viņi nepagūs ieraudzīt, var abus denuncēt. Tieši tādēļ mūsu radītās biogrāfijas ir tik nozīmīgas tās neļauj slapstīties no valsts, neļauj dzīvot slepenībā un sniedz paraugu tam, kā visā var dalīties. Man labpatīk domāt, ka šajā ziņā es piederu citādai rītdienai.

Savu vakariņu bļodiņu es tukšoju, stāvēdams uz balkona. Es veros lejup uz zemāko ēku jumtiem, uz kuriem iesēta zālīte kampaņas "No zāles par gaļu" ietvaros. Blēj visas kazas, kas atrodas uz nama jumta pāri ielai, jo mijkrēslī no tuvējiem kalniem medībās sarodas ūpji. "Jā," es prātoju, "Ga stāsts būs visai iespaidīgs. Nepazīstams vīrs izliekas par slavenību. Viņam tagad pieder Sana Muna. Viņš tagad ir Mīļotā Vadoņa tuvumā. Kad Phenjanā ierodas amerikāņu delegāci

ja, nepazīstamais izmanto šim notikumam pievērsto uzmanību un, riskēdams ar visu, skaisto sievieti nobendē. Viņš pat nemēģina izvairīties no atbildības. Tā tik būs biogrāfija!"

Es esmu mēģinājis rakstīt pats savu dzīvesstāstu vienkārši tādēļ, lai labāk izprastu subjektus, kuriem es pats dodu tādu uzdevumu. Iznākums sanāca banalāks nekā jebkura Četrdesmit otrās nodaļas viesa stāstījums. Mana biogrāfija sastāvēja no tūkstošiem nenozīmīgu sīkumu tās ir strūklakas laukumos, kuras darbojas tikai pāris reižu gadā, kad galvaspilsētā ierodas ārvalstu viesi, un mobilie tālruņi, kas ir aizliegti ar likumu un kurus es neesmu redzējis lietojam, lai gan pilsētas galvenais mobilo sakaru tornis grandioza zaļa smaile, kas apdarināta ar neīstiem zariem, slejas manā rajonā, turpat aiz Potona tilta. Un Korejas tautas armijas karavīri, kas viendien sēdēja uz ietves pie "Pektu kalna slavas" nama un trina bajonetes uz betonētā trotuāra malas. Vai tas bija domāts mājiens man? Vai kādam citam? Sagadīšanās?

Ka eksperiments mana biogrāfija bija izgāšanās kur tajā biju pats, kur tajā biju es? Un, protams, es netiku pāri aizdomām ja es stāstu pabeigšu, ar mani notiks kaut kas nelāgs. Īsta patiesība bija tāda, ka es necietu vietniekvārdu "es". Man bija grūti uzrakstīt šo vārdu pat mājās, pat atrodoties netraucētā vienatnē ar piezīmju grāmatiņu.

Strēbdams gurķu sulu, kas bija sakrājusies rīsu bļodiņas apakšā, es vēroju pēdējos saules starus rotaļājamies kā uguns liesmu ņirbas uz daudzdzīvokļu kompleksa sienām otrā upes krastā. Mēs rakstām subjektu biogrāfijas trešajā personā, lai nodrošinātu objektivitāti. Man būtu bijis vieglāk uzrakstīt savu biogrāfiju, izmantojot šādu metodi, it kā tas būtu kāda sveša bezbailīga nopratinātāja dzīvesstāsts. Bet tad man butu jāpiemin savs vārds, un noteikumi to nepieļauj. Un kāda jēga vēstīt personisku stāstu, ja tevi sauc vienīgi par Nopratinātāju? Kurš gan gribētu lasīt grāmatu ar nosaukumu "Biogrāfs"? Nē, cilvēki gribētu lasīt grāmatu ar kāda vārdu uz vāka. Jūs gribētu lasīt grāmatu ar nosaukumu "Vīrs, kurš nogalināja Sanu Munu".

Atspoguļodamies no ūdens virsmas, tālumā uz ēku sienam mirguļoja un dejoja gaismas stari, un man pēkšņi iešāvās prātā kāda doma.

-    Ak, es kaut ko aizmirsu darbā, pateicu vecākiem un, izejot no dzīvokļa, aizslēdzu durvis.

Es braucu ar metro cauri pilsētai uz Četrdesmit otro nodaļu, taču nokavēju elektrības padeve pārtrūka, kamēr mēs atradāmies dziļi tunelī. Sērkociņu liesmas gaismā mēs izbirām no elektriskā vilciena vagona un gar tumsā grimstošajam sliedēm vienā rindā aizgājām līdz Rakvanas stacijai, kur eskalators bija pārvērties par vienkāršām kāpnēm, un uzkāpām simts metru augstāk virszemē. Kad izgāju uz ielas, jau bija iestājusies pilnīga tumsa, un man nepatika šī sajūta nonākt no vienas tumsas otrā. It kā es atrastos komandiera Ga sapnī un garām tumsā skrietu melni zibšņi un autobusi, kas atgādina haizivis. Es gandrīz ļāvos iztēloties amerikāņu automašīnu, kas slīd turpat aiz manas apziņas robežas un seko man.

Kad es pamodināju komandieri Ga, viņa pirksti atkal transkribēja sapni, taču šoreiz lēni un nepārliecināti. Mēs, ziemeļkorejieši, nudien protam izgatavot pirmklasīgas miegazāles.

-              Stāstīdams par iepazīšanos ar Sanu Munu, es teicu,

-    jūs minējāt, ka viņu redzējāt uz ēkas sienas. Vai tā bija? Komandieris Ga pamāja ar galvu, un es turpināju: Uz ēkas sienas rādīja filmu, vai ne? Tātad jūs ar viņu iepazināties, skatoties filmu.

-    Filmu, atkārtoja komandieris Ga.

-    Filmu rādīja uz lazaretes sienas, jo tā bija balta, un jūs sēdējāt zem klajas debess. Un krītošais sniegs liecina, ka jūs atradāties kalnos. Nopratināmais aizvēra acis. Un degošie kuģi… vai tā bija viņas filma "Tirānu saplosīšana"? Komandiera Ga apziņa dzisa, taču es negrasījos rimties. Un ļaudis, kas vaidēja lazaretē… tie vaidēja tāpēc, ka tas bija cietums, vai ne? es taujāju. )ūs bijāt ieslodzītais, vai ne?

Atbilde man pat nebija vajadzīga. Protams, kur gan vēl labāk iepazīties ar īsto komandieri Ga, cietumu raktuvju mi

nistru, ja ne cietuma raktuvēs? Tātad tur viņš iepazinies ar abiem gan vīru, gan sievu.

Es pavilku komandiera Ga segu augstāk, lai apslēptu skatienam tetovējumu. Es jau sāku viņu uztvert kā komandieri Ga. Kad mēs beigu beigās izdibināsim viņa īsto vārdu, iznākums būs pagalam bēdīgs, jo Kjukī bija taisnība šo cilvēku izvedīs uz ielas un nošaus. Izsprukt sveikā pēc tam, kad esi nogalinājis ministru, izbēdzis no cietuma, tad nonāvējis ministra ģimeni, un beigu beigās tomēr strādāt uz lauka kolhozā kur tas redzēts? Es nopētīju gulošo.

-    Ko īstais komandieris Ga jums nodarīja? es tirpināju. Rokas izvilcis no segas apakšas, vīrietis kustināja pirkstus, it kā drukājot sev uz vēdera. Cik briesmīgam jābūt šim nodarījumam, lai jūs nobendētu viņu un pēc tam bruktu virsū viņa sievai un bērniem.

Kamēr viņš izlikās rakstām, es uzmanīgi vēros vīrieša acīs un pamanīju, ka zīlītes zem plakstiem nekustas. Viņš neaprakstīja to, ko redz sapnī. Varbūt viņš bija iemācīts pierakstīt to, ko dzird.

-    Arlabunakti, komandieri Ga, es novēlēju un vēroju, kā viņa rokas "pieraksta" šo vārdus un sastingst, gaidot nākamos.

Es pats iedzēru miegazāles un atstāju komandieri Ga guļam visu nakti. Ideālajā variantā zāles iedarbosies vien tad, kad būšu mērojis ceļu cauri pilsētai. Ja aprēķini būs pareizi, man acis aizkritīs vienīgi pēc kāpiena divdesmit viena stāva augstumā

6.NODAĻA

KOMANDIERIS GA pūlējās izmest nopratinātāju no galvas, lai gan vēl ilgi pēc tam, kad vīrs bija iedzēris tableti un izgājis pa durvīm, Ga arvien saoda gurķu smaržu viņa dvašā. Sanas Munas pieminēšana prātā no jauna modināja viņas tēlus, un tas Ga sirdij bija tuvs. Viņš gandrīz vai redzēja acu priekšā šodien apspriesto filmu. "īsta tautas meita". Tieši to filmu viņš toreiz skatījās, nevis "Tirānu saplosīšanu". Sana Muna tajā tēloja sievieti no Čedžu salas valsts dienvidos, kas pamet savu ģimeni un aizceļo uz ziemeļiem, lai cīnītos pret imperiālistiem pie Inčhonas. Viņš toreiz uzzināja, ka Čedžu sala ir izdaudzināta ar gliemežu zvejotājām. Filmas sākumā redzamas trīs māsas uz plosta, kuru augšup un lejup cilā necaurredzami viļņi ar pumeka krāsas putu galotnēm. Uz brīdi sievietes skatienam aizsedz ogļu krāsas vilnis, līdz tas aizplūst tālumā, kur draudīgi mākoņi skrāpējas gar vulkānisko krastu. Vecākā māsa ir Sana Muna. Viņa uzšļaksta uz locekļiem ūdeni, lai pierastu pie aukstuma, un sakārto niršanas masku. Māsas tikmēr apspriež ciemata tenkas. Tad Sana Muna paņem rokā akmeni, ievelk elpu dziļi plaušās un atmuguriski iekrīt ūdenī tik melnā kā nakts. Māsas sāk runāt par karu, slimo māti un bailēm, ka Sana Muna viņas pametīs. Kadrā, kurš filmēts no masta augšas, abas redzamas atlaidušās uz muguras un atkal pļāpājam par dzīvi ciematā, par kaimiņu kaislībām un ķildām, taču abu sejās manāma nopietnība, un kļūst skaidrs, ka viņas izvairās runāt par karu, kas pārņems visu valsti, ja viņas nedosies uz fronti.

Toreiz viņš skatījās filmu kopā ar pārējiem. To projicēja uz cietuma lazaretes sienas, vienīgās ēkas, kas bija baltā krāsā. Sešpadsmitajā februāri atzīmēja Kima Čenira dzimšanas dienu, un tā ieslodzītajiem bija vienīgā brīvdiena gadā. Cietumnieki sēdēja uz malkas klučiem, iepriekš tiem noskaldījuši ledus kārtiņu, un todien viņš pirmo reizi dabūja apskatīt Sanu Munu dailē mirdzošu sievieti, kas metās tumsā un varbūt pat nedomāja atgriezties. Māsas vien tērgā un tērgā, viļņi ceļas un izšķīst, pacienti lazaretē klusi vaid, kamēr pildās asiņu maisiņi, bet Sana Muna kā neparādās, tā neparādās virs ūdens. Viņš lauza rokas, domās apraudādams viņas pazušanu, un līdzīgās domās ir pārējie ieslodzītie. Kad pēc kāda laika sieviete tomēr iznirst, visi aptver, cik liela vara pār skatītājiem aktrisei būs visu atlikušo filmu.

Tad viņam ienāca prātā, ka tonakt Monnana viņam izglāba dzīvību otro reizi. Todien bija auksts tik ļoti pārsalis viņš jutās pirmo reizi, jo parasti tieši darbs ļāva ieslodzītajiem sasildīties, un filmas seanss sniegputenī bija bīstami pazeminājis ķermeņa temperatūru.

Pie guļvietas uzradās Monnana un pataustīja viņa krūtis un pēdas, lai pārliecinātos, cik dzīvības viņā atlicis.

-    Nāc! Monnana aicināja. Mums jārīkojas aši.

Locekļiem gandrīz neklausot, viņš sekoja vecajai sievietei. Pārējie guļvietās sakustējās, kad abi gāja garām, taču neviens pat nepieslējās sēdus, jo miegam bija atvēlēts ļoti maz laika. Abi skriešus devās uz cietuma pagalma stūri parasti tas bija spoži apgaismots un divu torņa cietumsargu uzraudzīts.

-    Galvenā prožektora spuldze ir izdegusi, Monnana, teciņiem skriedama, pačukstēja. Paies kāds laiks, kamēr viņi sameklēs jaunu, tomēr mums ir jāpasteidzas.

Viņi pieliecās un tumsā lasīja naktstauriņus, kuri te bija sabiruši, lampas karstuma apdedzināti.

-    Piebāz pilnu muti, viņa lika. Tavam vēderam būs vienalga.

Viņš paklausīja rīkojumam un drīz vien košļāja veselu sauju kukaiņu. Par spīti lipīgajai masai, kas izlija no nakts

tauriņu vēderiem, un kodīgajai, aspirīnam līdzīgajai garšai, ko radīja nezināmu ķimikāliju nogulsnes uz spārniem, pūkainie ķermeņi sausināja muti. Viņa kuņģis nebija kārtīgi piepildīts kopš Teksasā pavadītās dienas. Abi ar Monnanu, sagrābušies pilnas saujas naktstauriņu pat ar mazliet apdegušiem spārniņiem tie nodrošinās dzīvību vismaz uz nedēļu -, viņi aizskrēja tumsā.

LABRĪT, PILSOŅI! Pulcējieties ap skaļruņiem savos daudzdzīvokļu mitekļos, savos fabriku cehos un noklausieties šīsdienas ziņas! Ziemeļkorejas galda tenisa komanda, nezaudējot nevienā seta, ir sakāvusi savus pretiniekus no Somālijas. Tās valsts prezidents Roberts Mugabe sūta laba vēlējumus Korejas Darba partijas dibināšanas gadadienā. Ielāgojiet nav piedienīgi sēdēt uz pakāpieniem eskalatoros, kas ved uz metro staciju. Aizsardzības ministrs atgādina, ka dziļākie metro tuneļi pasaulē ir domāti jūsu civilajai aizsardzībai, gadījumam, ja sāksies kārtējais negaidītais zaglīgais amerikāņu uzbrukums! Nesēdiet tur! Un drīzumā sāksies brūnaļģu vākšanas sezona! Laiks sterilizēt burkas un kārbās. Visbeidzot, mums ir tas gods kronēt Gada Labāko Ziemeļkorejas Stāstu. Pērngada stāsts par ciešanām, kas piedzīvotas no Dienvidkorejas misionāru ķetnām, guva neiedomājamus panākumus. Šāgada stāsts solās būt vēl grandiozāks tas ir patiess vēstījums par mīlestību un skumjām, par ticību un izturību, par Mīļotā Vadoņa nebeidzamo ziedošanos pat viszemākajam šīs dižās nācijas pārstāvim. Par nožēlu, stāsts ir traģisks, tomēr tajā ir ari vainas izpirkšana! Un tekvondo! Palieciet turpat pie skaļruņiem, pilsoņi, un gaidiet ikvienu dienas ziņu izlaidumu.

7.NODAĻA

NĀKAMAJĀ RĪTĀ mana galva bija vēl apdullusi no miegazāļu devas, taču es traucos uz Četrdesmit otro nodaļu, un mēs apraudzījām komandieri Ga. Saskaņā ar piekaušanas likumiem īstās sāpes sāk mocīt nākamajā dienā. Viņš diezgan atjautīgi bija spējis salāpīt plīsumu virs acs, taču mēs tā arī netikām gudri, no kā viņš pagatavojis improvizētu adatu un diegu. Nāksies izpētīt šo metodi, lai varam vēlāk viņu par to iztaujāt.

Mēs aizvedām komandieri Ga uz kafetēriju, kas viņam varētu šķist ne tik draudīga apkārtne. Daudzi uzskata, ka sabiedriskās vietās viņiem nekas ļauns netiks nodarīts. Praktikanti pienesa Ga brokastis. Čučaks sarūpēja podiņu ar bibimbapu tvaicētiem rīsiem un dārzeņiem, kamēr Kjukī uzkarsēja kannu ar tēju. Nevienam nepatika vārds "Kjukī". Tas disonēja ar profesionālisma auru, kādu mēs pūlējāmies ieviest Četrdesmit otrajā nodaļā tās mums sāpīgi trūka, īpaši brīžos, kad redzējām pubjokus klīstam apkārt ar četrdesmit gadu veciem uzvalkiem no Hamhinas un ar marinētas gaļas mērci notraipītām kaklasaitēm. Taču kopš tā laika, kad jaunā operas dīva lika sevi uzrunāt pēc varda un uzvārda pirmajiem burtiem, Šo ieradumu bija pārņēmušas visas jaunietes. Phenjanā brīžiem uznāk tāds modes trakums. Kjukī atvairīja mūsu pārmetumus, aizrādot, ka mēs paši neatklājam savus īstos vārdus, un viņu neaizkustināja mūsu paskaidrojumi, ka tāds paradums saglabājies no kara laikiem, kad subjektus uz

skatīja par potenciālajiem spiegiem, nevis pilsoņiem, kuri zaudējuši revolucionāro dedzību un aizklīduši neceļos. Viņa tam nenoticēja, tāpat kā mēs nebijām tam ticējuši. Kā var iegūt reputāciju vidē, kur vienīgie cilvēki, kurus sauc īstajā vārdā, ir praktikanti un nožēlojami pensionāri, kas te nāk ar nodomu vēlreiz izdzīvot savus ziedu laikus?

Kamēr komandieris Ga mielojās ar brokastīm, Kjuki mēģināja viņu iesaistīt nepiespiestā sarunā.

-     Kuram cīnītājam, jūsuprāt, šogad ir labākās izredzes iegūt Zelta jostu? viņa jautāja.

Komandieris Ga badīgi rija. Mēs nekad nebijām redzējuši nevienu, kurš ir izkļuvis no cietumu raktuvēm, taču viņa ēšanas paradumi vienā acumirklī nepārprotami liecināja par apstākļiem Trīsdesmit trešajā cietumā. Iedomājieties vien no tādas vietas nonākt komandiera Ga skaistajā namā Tesona kalnā! Pēkšņi viņa skats uz Phenjanu kļūst par tavējo, viņa izslavētā rīsa vīnu kolekcija piepeši pieder tev, un turklāt arī sieva.

Kjukī izmēģināja laimi vēlreiz. Viena meitene ar divi chagi ga paņēmienu nupat izpildīja kvalifikāciju kategorijā zem piecdesmit pieciem kilogramiem.

Tas bija Ga iecienītais cīņas paņēmiens. Viņš pats personīgi bija pārveidojis divi chagi tā, lai, to izpildot, būtu nepieciešams uzgriezt pretiniekam muguru, šādi pievilinot to tuvāk. Bet Ga vai nu nepārzināja tekvondo, vai arī neuzķērās uz āķa. Protams, tas nebija īstais komandieris Ga, tāpēc par Zelta jostas līmeņa Austrumu cīņām viņš, visticamāk, neko daudz nezinās. Šadi jautājumi noderēja, lai noteiktu, cik liela mērā viņš sevi uzskata par komandieri Ga.

Ga norija pēdējo kumosu, noslaucīja lūpas un atstūma podiņu.

-    Jūs viņus neatradīsiet, viņš paziņoja. Man vienalga, kas mani sagaida. Tāpēc varat pat nepūlēties no manis to izspiest.

Balss skanēja bargi, un nopratinātāji nav raduši uzklausīt tādu izrunāšanos. Daži pubjoki, kas sēdēja pie blakus galdiņa, saklausījuši toni, pienāca klāt.

Komandieris Ga pievilka tuvāk tējkannu, noņēma vāciņu un izņēma kūpošo tējas maisiņu. To viņš piespieda brūcei virs acs. Vīrietis samiedza acis sāpēs, un pāri vaigam noritēja karstās tējas asaras.

-              Jūs gribējāt dzirdēt manu dzīvesstāstu, viņš sacīja.

-     Es to atklāšu pilnībā, taču jūs neko nedzirdēsiet par sievietes un viņas bērnu likteņiem. Bet vispirms man kaut kas nepieciešams.

Viens no pubjokiem novilka kurpi un tuvojās Ga.

-    Stāt! es uzsaucu. Lai viņš pabeidz.

Pubjoks sastinga ar rokā pacelto kurpi.

Ga par šo draudu nelikās ne zinis. Vai tādu savaldību panāk sāpju paciešanas apmācība? Vai viņš ir radis saņemt sitienus? Daži pēc iekaustīšanas gluži vienkārši jūtas labāk sitieni nereti labi dziedē vainas izjūtu un sevis ienīšanu. Vai viņš cieš no tādām kaitēm?

Mēs aizrādījām pubjokam jau rāmākā balsi: Viņš ir mūsējais. Seržs deva godavārdu.

Pubjoki atkāpās, taču pēc brīža visi četri atgriezās ar savu tējkannu un nosēdās pie mūsu galdiņa. Protams, viņi dzer pueru; visu dienu vīrus pavada šīs tumšās tējas smārds.

-    Kas tieši jums vajadzīgs? mēs subjektam jautājām.

Komandieris Ga atteica: Es gribu, lai jūs atbildat uz kādu manu jautājumu.

Pubjoki vai vārījās dusmās. Tādas runas no subjekta mutes viņi savu mūžu nebija dzirdējuši. Vienība raudzījās uz mani.

-    Kungs, Kjuki mani uzrunāja, tas ir aplams ceļš.

-     Visu cieņu, kungs, ieteicās ari Čučaks. Šim puisim derētu mazliet paostīt augsto balto ziedu.

Es pacēlu roku un uzsaucu:

-     Diezgan! Mūsu subjekts pastāstīs, kā iepazinās ar komandieri Ga. Kad viņš būs pabeidzis, mēs atbildēsim uz vienu viņa jautājumu. Jebkuru viņa jautājumu.

Veterāni veltīja man neticības pilnus, zvērojošus skatienus. Viņi atspiedās uz saviem cietajiem, virvēm līdzīgajiem apakšdelmiem un, valdīdami niknumu, cieši sažņaudza mezglai

nās plaukstas, izliektos pirkstus un nepareizi saaugušos nagus.

Komandieris Ga stastija:

-    Es esmu ticies ar komandieri Ga divas reizes. Pirmā reize bija pavasarī. Es par viņa ierašanos cietumā padzirdēju iepriekšējā vakarā.

-    Sāciet no šīs vietas, mēs pavēlējām.

-     īsi pēc manas nonākšanas Trīsdesmit trešajā cietumā Monnana palaida valodas, ka viens no jaunajiem ieslodzītajiem ir pārģērbts Cietuma raktuvju ministrijas aģents, iesūtīts, lai pieķertu sargus, kuri izklaidējas, nogalinādami cietumniekus un tādējādi pazeminādami darba ražīgumu, viņš sacīja. Šādai viltībai bija acīmredzami panākumi. Runāja, ka tagad mazāk ieslodzīto tiek sakropļoti prieka pēc. Taču sargu uzbrukumi cietumniekiem bija mazākā rūpe laikā, kad uznāca ziema.

-    Kā sargi jūs sauca? mēs vaicājām.

-     Tur vārdi nepastāv, viņš paskaidroja. Es pārcietu ziemu, taču pēc tam biju kļuvis citāds. Es nevaru likt jums apjaust, kāda tur ir ziema un ko tā ar mani izdarīja. Kad iestājās atkusnis, man viss bija vienaldzīgi. Es glūnēju uz sargiem, it kā viņi būtu bāreņi, visādi izcēlos paškritikas sesijās. Tā vietā, lai atzītos, ka varēju izstumt vēl vienu vagoneti ar rūdu vai izrakt vēl vienu tonnu, es rāju savas rokas par to, ka tās nav klausījušas manai mutei, vai vainoju labo kāju par nesekošanu kreisajai. Ziema bija mani pārvērtusi, es biju cits cilvēks. Aukstums. Cita vārda man nav.

-    Čučhes vārdā! iesaucās vecais pubjoks. Viņa kurpe vēl arvien atradās uz galda. Ja šo pamuļķi pratinātu mēs, apbedītāju vienība jau būtu devusies ceļā, lai atvestu mums slaveno krāšņo aktrisi un viņas nabaga bērnus.

-    Tas pat nav komandieris Ga! mēs viņam atgādinājām.

-    Tad kamdēļ mēs klausāmies viņa vaimanās par cietumu? Večuks pagriezās pret komandieri Ga. Ak, tad kalnos ir auksti? Iztēlojies, ka tajos jāpārcieš jeņķu snaiperu un B-29 bumbvedēju uzbrukumi. Iztēlojies kalnus bez nometnes pavāra, kas ik dienas izsniedz karstu kāpostu zupu. Iz-

tēlojies, ka tur nav omulīgas lazaretes gultas, kurās bez sāpēm tiec atbrīvots no šīs zemes ciešanām.

Uz mums gan neviens nebija metis bumbas, taču mēs sapratām komandiera Ga pārdzīvojumus. Reiz mēs bijām norīkoti doties uz ziemeļiem un iegūt ČetrpadsmitāAstoņpadsmitā cietuma sarga biogrāfiju. Veselu dienu mēs kratījāmies "kraukļa" kravas kastē, kur pa spraugām grīdā šļacās sniegaini dubļi un zābaki sasala ragā, un vienā gabala raizējāmies, vai mēs patiešām esam sūtīti nopratināt subjektu, vai arī mūs šādi, bez lieka trokšņa, ievilina cietumā. Aukstums teju sasaldēja ekskrementus mums pēcpusē, un mēs gudrojām, vai pubjoki beidzot nav ar mums izrēķinājušies.

Komandieris Ga turpināja stāstu.

-    Kā visus jauniņos, mani nometināja līdzās lazaretei, kur visu nakti skanēja slimo žēlabas. Viens pacients mums pavisam apriebās. Gaudeno roku dēļ večuka ražīgums bija izsīcis. Varbūt pārējie būtu viņu pieseguši, taču šeit viņš nebija ieredzēts. Viena acs vecajam vīram bija aizmiglota, un viņš prata vienīgi apsūdzēt un pieprasīt. Cauru nakti šis vecis vaimanādams skandināja jautājumus. "Kas tu esi?" viņš sauca naktij. "Kāpēc tu te esi? Kāpēc tu neatbildi?" Es nedēļu pēc nedēļas gaidīju, kad beidzot ieradīsies asins savācēju mašīna un viņu apklusinās. Bet drīz es aizdomājos par viņa jautājumiem. Kāpēc es te biju? Kāds bija mans noziegums? Pēc kada laika es sāku atbildēt. "Kāpēc tu neatzīsties?" viņš sauca, un es, gulēdams garajā barakā, kliedzu pretī: "Es esmu gatavs atzīties, es izstāstīšu visu!" Šīs sarunas pārējos darīja nemierīgus, un viennakt mani apciemoja Monnana, nometnē vecākā sieviete, kuras gurni un krūtis jau sen bija no bada izkaltuši. Viņas mati bija apcirpti kā vīrietim, plaukstas allaž notītas lupatu strēmelēm.

Komandieris Ga kādu laiku stāstīja par to, kā abi ar Monnanu izzagušies no barakas un palavījušies garām priekštelpai un ūdens mucām. Ja arī mēs to skaļi nepateicām, tad noteikti visi padomājām, ka vārds "Monnana" nozīmē "magnolija" vislielākā baltā puķe pasaulē. Subjekti mums stās

ta, ka bridi, kad autopilots sagādā sāpju kulmināciju, viņi redz kalna galotni ziemā, kur no sniega klātās smailes izspraucas un uzplaukst viens pats zieds. Lai kā izgriežas un izliecas mocīto ķermeņi, cilvēkiem atmiņā paliek šā tēla nekustīgums. Droši vien tas nemaz nav tik slikti, vai ne? Viena vienīga sāpju pilna pēcpusdiena… un pagātne paliek aiz muguras, izgaist ikviena kļūme un neveiksme, izsīkst viss rūgtums, kas ar tām saistīts.

-    Nonācis ārā, kur elpa pārvērtās garaiņos un pacēlās gaisā, komandieris Ga turpināja, es jautāju Monnanai, kur palikuši visi sargi. Viņa norādīja uz spoži apgaismotajiem administrācijas ēkas logiem. "Tas nozīmē, ka rīt ieradīsies cietuma raktuvju ministrs," viņa man pavēstīja. "Es jau to esmu pieredzējusi. Viņi visu nakti viltos kantorgrāmatas." Uz manu neizpratnes pilno skatienu viņa atbildēja: "Ieradīsies ministrs. Tāpēc mūs tik ļoti nostrādināja, tāpēc visi vārgie ir ievietoti lazaretē." Sieviete ar roku parādīja uz cietuma priekšniecības kompleksu, kur spilgti dega visas lampas. "Redzi, kā tur tērē elektrību," viņa sacīja. "Ieklausies, kā rēc nabaga ģenerators! Šo māju tā apgaismot var vienīgi tad, ja atslēdz elektrisko žogu." Es noprasīju, vai ir jābēg. "Ā, mēs visi te nomirsim," viņa attrauca. "Par to vari būt drošs. Taču tas nenotiks šonakt." Un piepeši vecā sieviete, par spīti stīvajai mugurai, straujā solī traucās tumsā pāri pagalmam. Es panācu veču pie žoga, un mēs pietupāmies. Patiesībā nometni apjoza divi žogi, paralēlas rindas no betona stabiem, kurus savieno ap brūniem porcelāna izolatoriem apvītas stieples. Starp abiem žogiem pletās neitrālā zona, kur kuploja savvaļas ingvers un redīsi, taču ikviens, kas raudzīja tos nočiept, atrada nāvi. Monnana grasījās izbāzt roku starp vadiem. Es viņu atturēju. "Vai nevajadzētu vispirms pārliecināties?" es ierosināju. Bet viņa pasniedzās zem žoga, izvilka divus aukstus un kraukšķīgus redīsus, un mēs tos turpat notiesājām. Pēc tam abi rakām ārā savvaļas ingveru, kas tur auga. Visām nometnes večiņām bija dots baiss pienākums aprakt līķus turpat, kur tie nokrituši, un vien tik dziļi, lai lietus tos neizskalotu. Pēc ingvera stādiem varēja noteikt, ku-

ru augu saknes ir izurbušās cauri cilvēka līķim, jo ziedi pletās lieli, zaigojoši dzelteni; nebija viegli izplēst no zemes stādu, kura saknes apvijušās kādam ap krūškurvja ribām. Kad mūsu kabatās vairs nebija vietas, mēs pamielojāmies ar vēl vienu redīsu, un es jutu, kā tas man notīra aplikumu no zobiem. "Ā, kādu baudu rada trūcīga apgāde," Monnana bilda un notiesāja visu redīsu tā, ka pāri nepalika ne sakne, ne stumbrs, ne zieds. "Šī vieta ir kā lekcija par piedāvājumu un pieprasījumu. Lūk, tur ir mana tāfele!" viņa sacīja, lūkodamās naksnīgajās debesīs. Un, novietojusi plaukstu uz elektriskā žoga, piebilda: "Un te ir mans pēdējais eksāmens."

Kjuki pietrūkās kājās no kafetērijas krēsla. Vienu mirkli! viņa iesaucās. Vai tā būtu Li Monnana, profesore, kuru denuncēja līdz ar viņas studentiem?

Komandiera Ga stāstījums aprāvās.

-     Profesore? viņš jautāja. Kādu priekšmetu viņa pasniedza?

Neaptverams misēklis. Pubjoki jaudāja vienīgi nogrozīt galvu. Mēs nupat bijām snieguši subjektam vairāk informācijas, nekā viņš sniedza mums. Mēs aizsūtījām abus praktikantus prom un lūdzām komandieri Ga turpināt stāstījumu.

-    Vai studentus pārcēla citur? Ga prašņāja. Vai Monnana bija pārdzīvojusi viņus visus Trīsdesmit trešajā cietumā?

-     Lūdzu, turpiniet, mēs mudinājām. Kad pabeigsiet, mēs atbildēsim uz vienu jautājumu.

Komandieris Ga brīdi visu apdomāja, tad pamāja un stāstīja tālāk:

-     Cietuma teritorijā bija dīķis, kurā sargi audzēja foreles savām ģimenēm. Zivis ik rītu pārskaitīja. Ja kaut vienas trūka, visiem ieslodzītajiem todien nedeva ēst. Es sekoju Monnanai pie zemās sienas, kas iekļāva apaļo dīķi. Tur viņa pietupēs un pastiepa roku, raugot izvilkt kādu zivi no melnā ūdens. Pēc pāris mēģinājumiem tas izdevās. No stiepļu pinuma vecā sieviete bija pagatavojusi ko līdzīgu tīklam, un ap plaukstām aptītais audums ļāva zivi noturēt rokā. Viņa turēja foreli aiz krūšu spurām. Tā bija tik veselīga, tik pilnī

gi dzīva zivs! "Turi cieši te, virs astes," viņa lika. "Tad paberzē šajā vietā, pie vēdera. Kad sataustīsi ikru maisiņu, saspied!" Pacēlusi zivi virs galvas, Monnana ļāva aprikožu krāsas ikru straumītei ielīt mutē. Pēc tam viņa iesvieda zivi ūdenī. Pienāca mana kārta. Monnana noķēra citu zivi, paradīja spraugu zivs vēderā un paskaidroja, ka tā ir mātīte. "Saspied stingri," viņa pavēlēja, "citādi tā tev uztaisīs uz galvas." Es saspiedu zivi, un man sejā iešļācās pārsteidzoši silta ikru šalts. Sāļa, želatīnveidīga, neapstrīdami dzīva. Es saodu to sev uz vaigiem un, noslaucījis tos ar rokām, aplaizīju pirkstus. Mazliet pavingrinājies, es uzķēru, kā tas darāms. Mēs izslaucām duci zivju un sēdējām kā apdulluši, kamēr zvaigznes šāvās pāri debesjumam. "Kāpēc tu man palīdzi?" es jautāju. "Es esmu veca," viņa atteica. "Tā vecām sievietēm pieklājas rīkoties." Tad es pavaicāju: "Labi, bet kādēļ tu izraudzījies mani?" Monnana paberzēja plaukstas pret zemi, lai atbrīvotos no zivju smārda. "Tev tas ir nepieciešams," viņa paskaidroja. "Ziema tev atņēma desmit kilogramus. Tu vairs nevari atļauties zaudēt tik daudz svara." Es pajautāju, kāpēc viņai tas rūp. "Vai tu esi dzirdējis par cietumu numur deviņi? Tās ir visienesīgākās cietuma raktuves, pieci cilvēki apsargā tūkstoš piecsimt ieslodzīto. Sargi stāv pie vārtiem un pašā ieslodzījuma vietā nekad neiet. Cietums patiesībā ir raktuves, tur nav ne baraku, ne virtuves, ne lazaretes…" Es atgādināju, ka esmu par to dzirdējis. "Tavuprāt, mums ir paveicies, ka esam nokļuvuši tik jaukā cietumā?" Monnana piecēlās kājās. "Dzirdēju runas, ka reiz cietumā numur deviņi izcēlies ugunsgrēks," viņa sacīja. "Sargi nevēra vaļā vārtus, neizlaida ieslodzītos, tāpēc visi tur dūmos nosmaka."

Drūmā notikuma atstāsts mani satrieca, es pamāju, bet neatlaidos: "Tu tomēr neatbildēji uz manu jautājumu." Monnana teica: "Tas ministrs rīt brauc šurp inspicēt raktuves. Padomā, kāda patlaban ir viņa dzīve. Padomā, kādi mēsli pašlaik viņam krājas uz galvas!" Vecā sieviete satvēra mani aiz pleca. "Tu nedrīksti paškritikas sesiju laikā mēļot ar savām rokām un kājām. Tu nedrīksti raidīt sargiem tādus muļķīgus skatienus. Un izbeidz strīdēties ar veci no lazaretes."

es apņēmos tā nedarīt. "Atbildot uz tavu jautājumu, varu pateikt, ka nav tava darīšana, kālab es tev palīdzu."

Mēs devāmies gar ateju soliem un pārlēcām pāri ieslīpā kanalizācijas gravja balstiem. Turpat atradās platforma, uz kuras sakrāva naktī nomirušos, un pagaidām tā bija tukša. to uzlūkojot, Monnana bilda: "Rīt man trijkāji nevajadzēs." Kārnajā, klusajā naktī gaisa virmoja bērzu smarža, jo večuku

v  ienība bija norīkota plēst koku sloksnēs. Visbeidzot mēs nonācām pie cisternas un vērša, kura uzdevums bija vilkt iejūgu un griezt lielo sūkņa ratu. Lopiņš bija nogūlies uz ļoti asi dvakojošām bērza mizām un, izdzirdēdams Monnanas balsi, uzslējās kājās. Vecenīte pagriezās pret mani un čukstēja: ' Ikri ienākas vienreiz gadā. Es varu tev parādīt, kur strautos parādās kurkuļi un kad koki pie rietumu torņa sāk sulot. Man padoma vēl dažas viltības, bet uz tām tu paļauties nevari. Nometnē rodami tikai divi pastāvīgi barības avoti. Vienu es tev parādīšu vēlāk, kad apstākļi kļūs smagi, jo tas ir diezgan pretīgs. Šis bus otrs." Sieviete noglāstīja lopam purnu un viegli uzsita pa melno, cieto galvvidu starp ragiem. Viņa ielika tam mutē savvaļas ingvera saknīti. Lopiņš nošņācās un, pagriezis galvu iesāņus, saka to gremot. No dziļās kabatas Monnana izķeksēja vidēja lieluma burku. "Šo paņēmienu man ierādīja kāds vecītis," viņa stāstīja. "Tolaik vecākais ieslodzītais. Viņam varēja būt sešdesmit gadu vai pat vairāk, taču viņš bija gaužām veselīgs. Dzīvību viņam atņēma griestu iebrukums raktuvē, nevis bads vai vājums. No dzīves viņš šķīrās gana spēcīgs." Vecā sieviete panira zem vērša ķermeņa, kura metamais jau nokarājās garš un sarkans. Monnana to cieši satvēra un sāka berzēt. Vērsis paošņāja manas plaukstas, meklēdams vēl ingveru, un es ieskatījos dzīvnieka valgajās, tumšajās acīs. "Pirms dažiem gadiem mums te bija kāds vīrs," Monnana stāstīja, sēdēdama zem vērša. "Sadabūjis mazu asmenīti, viņš lopam iegrieza ādā un dzēra asinis, kas iztecēja. Tas gan bija cits, nevis šis dzīvnieks. Kaut arī vērsis nevienam nesūdzējās, iztecējušo asiņu tērcītes sasala uz ādas. Sargi to ievēroja, un mazajam vīram pienāca gals. Pēc soda izciešanas es nofotografēju vi

ņa līķi, iztaustīju visu viņa apģērbu, lūkodama atrast asmeni, taču velti."

Vērsis nosprauslājās, iepleta acis un raudzījās neizpratnē, svaidīja galvu te uz vieniem, te uz otriem sāniem, it kā mēģinātu kaut ko saskatīt. Pēc brīža dzīvnieks aizvēra acis, un drīz Monnana izspraucās no vērša pavēderes ar gandrīz pilnu burciņu kūpoša šķidruma. Vienā paņēmienā Monnana izdzēra pusi un atlikušo pasniedza man. Es grasījos nodzert vienu malciņu, taču, kad kaklā ietecēja sīka straumīte, viss burciņas lipīgais saturs nonāca man mutē. Vērsis atkal nogūlās. "Tagad tev trīs dienas būs spēks kaulos," sieviete drošināja.

Mēs uzlūkojām spoži apgaismotās sargu ēkas. Mēs paskatījāmies Ķīnas virzienā. "Šis režīms reiz kritīs," sieviete apgalvoja. "Es esmu izpētījusi to no visiem aspektiem. Ilgi tas neizturēs. Viendien visi sargi aizbēgs, dosies turp, uz robežas pusi. Vispirms ļaudis pārņems neticība, pec tam apstulbums, izcelsies jukas, un visbeidzot iestāsies vakuums. Tev jābūt gatavam plānam. Jarikojas, pirms vakuums tiek aizpildīts." Mēs sākām atpakaļceļu uz barakām pilniem vēderiem, pilnām kabatām. Izdzirdot atkal kunkstam mirstošo vīru, mēs nogrozījām galvu. "Kāpēc es nestāstu viņiem to, ko viņi grib zināt?" vaimanāja mirstošais vīrs, saucienam atbalsojoties barakās. "Kāpēc es te esmu? Kāds ir mans noziegums?" Monnana salika plaukstas taurītē un gaudulīgi atbrēca: "Tavs noziegums traucē mieru!" Mirstošais, it kā to nedzirdējis, turpināja zūdīties: "Kas es esmu?" Monnana atsaucās klusā, žēlabainā balsī: "Tu esi Dukdans, nometnes suņanagla pakaļā. Lūdzu, izlaid garu klusiņām. Nomirsti klusumā, un es apsolu, ka tavs pēdējais foto būs pēc iespējas skaistāks."

Viens no pubjokiem uzsita ar dūri pa kafetērijas galdu.

-     Diezgan! viņš ieaurojās. Diezgan ir dzirdēts!

Komandieris Ga mitējās runāt.

Vecais nopratinātājs savija roku pirkstus kopā. Vai tad jūs nespējat noteikt, kad cilvēks melo? viņš mums noprasīja. Vai tad jūs neredzat, kā šis subjekts ar jums spēlējas?

Viņš runā par Kimu Dukdanu, liekot manīt, ka šis cilvēks ir ieslodzījumā. Nopratinātāji nenonāk cietumā; tas nav iespējams.

Kājās piecēlās cits veterāns. Dukdans ir aizgājis pensijā, — viņš uzsvēra. Jūs visi apmeklējāt viņa atvadu viesības. Viņš ir pārcēlies uz liedagu Vonsanā. Viņš neatrodas cielumā, tātad mājieni par viņa ieslodzījumu ir meli. Viņš tagad nodarbojas ar gliemežvāku apgleznošanu. Jūs visi redzējāt brošūru, kuru viņš mums pirms aizbraukšanas parādīja.

-    Es vēl neesmu ticis līdz stāstam par komandieri Ga, atgādināja komandieris Ga. Vai tad jūs negribat dzirdēt par mūsu tikšanos?

Pirmais nopratinātājs izlikās nedzirdam. Nopratinātāji nenonāk cietumā, viņš neatlaidās. Sasodīts, Dukdans varbūt ir nopratinājis pusi no Trīsdesmit trešā cietuma ieslodzītajiem. Laikam tur šis parazīts noskaidrojis viņa vārdu. Atzīsties, kur tu dzirdēji viņa vārdu! Atzīsties, kā tu uzzināji par viņa dūmakaino aci! Atzīsties melos! Kādēļ tu nerunā patiesību?

Piecēlās pubjoks, kurš turēja rokā kurpi. Uz vīrieša galvas zem rūpīgi apcirptajiem matiem stiepās robainas rētas.

-    Pietiks stāstiņu! viņš noskaldīja un uzmeta mūsu vienībai riebuma pilnu skatienu, kas visnotaļ klaji pauda viņa uzskatus par mūsu paņēmieniem. Pēc tam viņš pagriezās pret Ga. Pietiks pasaciņu! Runā! Ko tu izdarīji ar aktrises līķi? Citādi, zvēru pie Inčhonas asinīm, tavā vietā runās tavi pirkstu nagi.

Ieraugot komandiera Ga sejas izteiksmi, vecie vīri nekavējās viņu sagrābt kā spīlēs. Viņi iešļāca tam uz brūcēm sejā verdošu tēju un aizvilka prom. Mums atlika vienīgi skriešus mesties uz savu kabinetu, lai aizpildītu veidlapas, kuras, kā cerējām, ļaus atgūt varu pār šo subjektu.

8.NODAĻA

TIKAI PUSNAKTĪ Četrdesmit otrās nodaļas vadība akceptēja mūsu dienesta iesniegumus par ārkārtas situāciju. Bruņojušies ar augstākas priekšniecības izsniegtajām atļaujām, mēs nokāpām lejup uz spīdzināšanas spārnu tur mūsu vienība rādījās reti -, lai glābtu komandieri Ga. Mēs likām praktikantiem ieskatīties karstuma boksos, kaut arī to sarkanās lampas nebija ieslēgtas. Mēs ielūkojāmies sensorās deprivācijas kamera un atelpas tvertnēs, kur subjekti saņēma medicīnisko palīdzību un iespēju atgūt elpu. Mēs pacēlām grīdas lūkas vāku un nokāpām rezervuārā. Tur atradās daudz zudušo dvēseļu, un visas bija aizgājušas pārāk tālu, lai būtu Ga, taču mēs katram gadījumam pārbaudījām vārdus uz potīšu važām un pacēlām gulošo galvas, lai iespīdinātu gaismu redzokļos, kuru zīlītes iepletās pārāk lēni. Visbeidzot ar trīsām sirdī mēs iegriezāmies telpā, kuru veterāni sauc par "darbnīcu". Kad atrāvām vaļā durvis, istaba grima tumsā, tikai lāgiem iemirgojās hromētais jaudīgais instruments, kas karājās no griestiem dzeltenajā pneimatiskajā šļūtenē un lēni griezās. Kad nospiedām elektrības sviru, iedarbojās gaisa cirkulēšanas sistēma un ieslēdzās dienasgaismas spuldžu rindas. Sterilajā, nevainojami spodrajā istabā mēs redzējām vienīgi hroma un marmora spīdumu un savas elpas baltos mutuļus.

Komandieri Ga mēs atradām viņa paša istabā. Kamēr dzinām subjektam pēdas, viņš jau bija nosēdināts savā gultā un

atbalstīts pret spilveniem. Ieģērbts naktskreklā, viņš sēdēja un mīklainu skatienu cieši vērās pretējā sienā. Mēs pārbaudijām vīrieša organisma svarīgākos rādītājus un izmeklējāmies ievainojumus, lai gan visumā bija skaidrs, kas norisinājies. Uz vīrieša pieres un galvas redzēja skrūvju nospiedumus, ko radījis Oreols ierīce, kas pasargā subjektu no kakla savainojuma, kamēr viņa galvu pakļauj elektristas strāvas iedarbībai.

Mēs ielējām papīra tasītē ūdeni un mēģinājām padzirdīt subjektu, taču ūdens notecēja viņam pāri zodam.

-    Kā jūs jūtaties? Komandieri Ga? mēs jautājām.

Viņš pacēla acis, it kā tikai nupat būtu mūs pamanījis, lai gan pirms brīža mēs viņam noteicām pulsu, temperatūru un asinsspiedienu.

-     Vai šī ir mana gulta? viņš vaicāja. Skatiens aizklīda pāri istabai un apstājās pie galdiņa blakus gultai. Vai tie ir mani persiki?

-    Vai jūs viņiem pastāstījāt, kur palikusi aktrise?

Vāri smaidīdams, viņš uzlūkoja visus mūs pēc kārtas, it kā raudzīdams saskatīt cilvēku, kurš pārtulkotu šo jautājumu viņam saprotamā valodā.

Bezspēcībā nogrozījuši galvas, mēs sasēdāmies uz komandiera Ga gultas malas uzsmēķēt un laidām pelnutrauku apkārt un pāri apsegtajam rumpim. Pubjoki bija izsūkuši no viņa visu, ko bija gribējuši dzirdēt, un tagad mēs vairs nevarējām cerēt ne uz biogrāfiju, ne uz attiecību veidošanu, ne uz domājošā cilvēka uzvaru. Mūsu vienības komandiera vietnieku es domās dēvēju par Leonardo, jo viņam bija tāda pati bērnišķīga sejiņa kā aktierim filmā "Titāniks". Reiz es biju izlasījis Leonardo īsto vardu viņa dosjē, taču nesaucu viņu ne vārdā, ne iesaukā. Leonardo novietoja pelnutrauku komandierim Ga uz vēdera un paziņoja:

-    Es teiktu, ka viņu nošaus pie Lielās Tautas Mācību mājas.

-     Nē, tas būtu pārlieku oficiāli, es nepiekritu. Visticamāk, viņu nošaus tirgū zem Jangakdo tilta. Vēlāk ziņu par šā notikuma svarīgumu uzkurinās ar baumu palīdzību.

-    Ja izrādīsies, ka viņš pastrādājis ar sievieti neiedomājamas lietas, tad viņš gluži vienkārši pazudis ne mazais pirkstiņš pāri nepaliks, Leonardo prātoja.

-              Ja tas būtu īstais komandieris Ga, ieteicās Čučaks,

-     vai cita slavenība, vai janbans, uz nošaušanu sadzītu pilnas futbola laukuma tribīnes.

Komandieris Ga gulēja starp mums ļengans kā masaliņu nomocīts bērns.

Kjukī smēķēja kā dziedātāja, turot cigareti pašos pirkstu galos. Spriežot pēc attālinātā skatiena, jādomā, ka viņa piesardzīgi apcēja šos neiedomājamos darbus. Taču skaļi viņa pateica pavisam ko citu:

-    Interesanti, kāds būtu bijis viņa jautājums mums.

Čučaks aplūkoja Ga tetovējumu, kura blāvās aprises iezīmējās zem krekla. Viņš noteikti to sievieti mīlēja, praktikants sprieda. Citādi nebūtu licis uztetovēt šo.

Mēs gan nebijām noziegumu izmeklētāji, taču šai nozarē bijām darbojušies pietiekami ilgi, lai zinātu, kādas jukas spēj radīt mīlas avots.

-    Runā, ka pirms slepkavības viņš Sanu Munu ir izģērbis kailu, es teicu. Vai tad tā ir mīlestība?

Kad Leonardo nolaida skatienu un aplūkoja subjektu, varēja nopētīt viņa garās skropstas.

-     Es tikai gribēju noskaidrot viņa īsto vārdu, vietnieks atzina.

Nospiedis cigaretes galu pelnutraukā, es piecēlos. Šķiet, pienācis laiks apsveikt mūsu pārākos kolēģus un uzzināt, kur atdusas mūsu Tautas aktrises mirstīgās atliekas.

Pubjoku atpūtas telpa atradās divus stāvus zemāk. Kad es pieklauvēju pie durvīm, aiz tām valdīja nepieredzēts klusums. Parasti šie vīri pastāvīgi spēlēja galda tenisu, dziedāja karaoke un mētāja nažus. Beidzot durvis atvēra Seržs.

-    Redzams, ka jūs esat savu panākuši, es bildu. Oreols nekad nemānās.

Seržam aiz muguras pie galda sēdēja pāris pubjoku un nenolaida acu no savām plaukstām.

-    Nu, sāciet tīksmināties! es mudināju. Mani tikai inte-

rcsē viņa dzīvesstāsts. Es vienīgi vēlējos uzzināt viņa vārdu.

-    Viņš to neizpauda, atbildēja Seržs.

Seržs nešķita savā ādā. Es nopratu, ka viņš, saņēmis apstradei šādu izslavētu subjektu, visādā ziņā ir pakļauts lielam spiedienam. Brīžiem bija viegli aizmirst, ka Seržam ir jau pāri septiņdesmit gadiem, taču nu viņš izskatījās diezgan saskābis. Varētu pat domāt, ka viņš naktī nav acu aizvēris.

-            Tas nekas, es mierināju. Mēs saliksim pa plauktiņiem visus nozieguma vietā atrastos sīkumus.

-             Viņš nerunāja, Seržs uzsvēra. Viņš mums tā arī neko neatklāja. Pilns neticības, es vēros Seržā. Mēs viņu pieslēdzām Oreolam, Seržs stāstīja. Taču viņš iegrima se

vi   tik dziļi, ka mēs viņam nekādi nevarējām piekļūt.

Es pamāju, pamazām aptverdams notikušo, un tad dziļi ieelpoju.

-    Jūs saprotat, ka tagad Ga pieder mums, es pavēstīju.

Jums sava izdevība jau tika.

-              Nedomāju, ka viņš vispār kādam pieder, Seržs attrauca.

-             Vai atceraties muļķības, ko viņš gvelza par Dukdanu? es atgādināju. Jūs jau zināt, ka subjekts tikai meloja, lai glābtu dzīvību. Dukdans patlaban būvē smilšu pilis Vonsanā.

-              Viņš nebija pierunājams ņemt savus vārdus atpakaļ, Seržs sacīja. Lai kādu strāvas lādiņu mēs bliezām pa tā mērgļa smadzenēm, viņš neņēma savus vārdus atpakaļ. Pirmo reizi Seržs ieskatījās man acīs. Kādēļ Dukdans ne reizi nav mums uzrakstījis vēstuli? Visu šo gadu laikā neviens no pubjokiem nav pat rindiņu atsūtījis savai agrākajai vienībai.

Es aizkūpināju cigareti un pasniedzu Seržam.

-              Apsoliet man, es teicu, kad nonāksiet liedagā, jūs par šo vietu pat neiedomāsieties. Un nekādā gadījumā nepieļaujiet, lai subjekti ietekmē jūsu prātu. Jūs pats man to savulaik mācījāt. Vai atminat, kāds zaļknābis es toreiz biju?

Seržs viegli pasmīnēja.

-    Vēl tagad tu tāds esi, viņš noteica.

Es vieglītēm uzsitu ar plaukstu viņam pa muguru un tēloju, ka belžu ar duri pa metāla durvju stenderi.

Seržs pakratīja galvu un pasmējās.

-    Mēs viņu salauzīsim, es apsolīju un devos prom. |

Grūti pat iztēloties, kādā ātrumā es uzlēkšoju pa divu stāvu kāpnēm.

-     Ga lieta nav galā! es iesaucos, iebrāzies pa durvīm. Vienība smēķēja tikai otro cigareti. Visi pacēla acis pret mani.

-     Viņi neko nav noskaidrojuši, es paziņoju. Tagad viņš pieder mums.

Mēs uzlūkojam komandieri Ga, kurš sēdēja, atkāris žokli, un bija mums tikpat noderīgs kā līčijas auglis.

Pie velna preču normas! Par godu šai ziņai Leonardo aizkūpināja trešo cigareti.

-      Mums ir dažas dienas laika, līdz viņam atgriezīsies saprāts, Leonardo prātoja. Pieņemot, ka neradīsies grūtības ar atmiņas atjaunošanu. Tikmēr mums jāuzsāk operatīvais darbs, jāpārmeklē aktrises māja. Redzēsim, ko spēsim uzrakt.

Ierunājās Kjukī: Subjekts ieslodzījuma apstākļos bija reaģējis uz mātes tēlu. Vai mēs nevarētu atrast kādu vecāku nopratinātāju apmēram Monnanas vecumā, lai tā mēģina viņam atraisīt mēli?

-    Monnana, Ga novilka, vērdamies taisni uz priekšu.

Es papurināju galvu. Tādas būtnes mums nebija.

Tiesa, sieviešu kārtas nopratinātāju trūkums mūsu darbā ir pietiekami liels traucēklis. Pirmie šai nodarbei sievietes sāka gatavot vjetnamieši un paskat, cik talu šajā ziņā tikuši čečeni un jemenieši. "Tamilu tīģeri" Šrilankā šim mērķim vispār izmantoja tikai sievietes.

Iejaucās Čučaks: Mēs varētu atvest Monnanu šurp, novietot istabā otru gultu un kādu nedēļu ierakstīt viņu sarunas. Tad gan, es domāju, viss nāktu gaismā.

Tobrīd komandieris Ga mūs acīmredzot pamanīja. Monnana ir mirusi, viņš izmeta.

-     Blēņas, mēs iebildām. Nevajag uztraukties. Viņa noteikti ir sveika un vesela.

-    Nē, viņš nepiekrita. Es redzēju viņas vārdu.

-    Kur? mēs vaicājām.

-     Lieldatorā.

Mēs visi sēdējām ap komandieri Ga kā ģimenes locekļi.

lai gan tas ir aizliegts, mēs viņam tomēr to pastāstījām.

-     Nav tāda lieldatora, mēs sacījām. Šo metodi mēs izmantojam, lai piespiestu cilvēkus izpaust svarīgas ziņas. Viņiem iegalvo, ka datorā ir visu korejiešu atrašanās vietas gan ziemeļos, gan dienvidos. Ja viņi mums atklās to, ko gribam, par atalgojumu varēs sameklēt datorā visus cilvēkus, kurus vēlas. Vai saprotat mūs, komandieri Ga? Datorā nekādu adrešu nav. Tas tikai saglabā visus ievadītos vārdus.

tā mēs noskaidrojam visus subjektam tuvos cilvēkus un varam viņus arestēt.

Izskatījās, ka viņš sāk daļēji saprast mūsu stāstīto un acīmredzot pamazām atžilbst.

-    Mans jautājums, viņš izgrūda.

Mēs patiešām bijām palikuši parādā atbildi uz vienu jautājumu.

Akadēmijā jau izsenis bija ieviesies sakāmvārds par elektrības terapiju: "Strāva aizver bēniņus, bet atver pagrabu." Tas nozīmēja, ka elektriskais lādiņš mēdz iedragāt subjekta īslaicīgo atmiņu, bet dziļākos iespaidus neskar; tiem piekļūt var pārsteidzoši viegli. Varbūt, ja Ga saglabās pietiekami skaidru prātu, mums rastos izdevība. Mums jāķer, ko varam.

-     Pastāstiet savas senākās atmiņas, mēs lūdzām. Un tad varēsiet uzdot jautājumu.

Ga sāka līdzīgi citiem lobotomiju pārcietušajiem bez aprēķina, bez apdomāšanās un runāja nedzīvā balsī, it kā atkārtodams iekaltu tekstu.

-     Es biju zēns, viņš teica, un devos garā pastaigā, un apmaldījos. Mani vecāki aizsapņojās un sākumā nepamanīja manu prombūtni. Vēlāk viņi devās mani meklēt, bet tad jau bija par vēlu, jo es biju aizklīdis pārāk tālu. Sacēlās auksts vējš un aicināja: "Nāc, puisīt, guli manos plandošajos palagos." Un es sapratu, ka tad es nosalšu un būšu pagalam. Es bēgu prom no vēja, un raktuvju šahta sauca: "Nāc, paglā

bies manā dzīlēs." Un es sapratu, ka tad es iekritīšu un bithii pagalam. Es ieskrēju laukos, kur izmet atkritumus un atst.ij slimos. Tur spoks aicināja: "Ielaid mani sevī, un es tevi s.i sildīšu." Un es sapratu, ka tad es nomiršu no drudža. Tad pienāca lācis un uzrunāja mani, bet es nepratu šo valodu. 1-ls ieskrēju mežā, lācis man pakaļ, un es sapratu, ka tad mani apēdīs un es būšu pagalam. Lācis pacēla mani savās stiprajās ķepās un piespieda pie purna. Ar saviem lielajiem nagiem tas sasukāja man matus, tad iemērca ķepu medū un pielika man pie mutes. Un tad lācis sacīja: "Nu tu iemācīsies lāču valodu, tu kļūsi kā lācis un būsi drošībā."

šo pastāstu zināja visi to māca visiem bāreņiem, un lacis simbolizē Kima Čenira nebeidzamo mīlestību. Tātad komandieris Ga bija bārenis. Mēs galvas vien nogrozījām, to apjaušot. Piedevām viņa stāstījums mums uzdzina saltas tirpas it kā mīta galvenais varonis patiesībā būtu viņš pats, nevis kāds pasakas tēls, it kā viņš personīgi būtu atradies par matu no nāves un paglābies no saltuma, bada, drudža un iekrišanas šahtā, it kā viņš pats būtu nolaizījis medu no Mīļotā Vadoņa ķepas. Bet tāda vara piemīt visiem labajiem stāstniekiem.

-    Mans jautājums? Ga atgādinaja.

-    Protams, protams, mēs drošinājām. Vaicājiet vien.

Komandieris Ga pievērsās persiku kārbai uz galdiņa pie

gultas. Vai tie persiki pieder man? viņš jautāja. Vai arī jums? Vai biedram Bukam?

Mēs pēkšņi apklusām un pieliecāmies tuvāk.

-    Kas ir biedrs Buks? mēs jautājām.

-    Biedri Buk, Ga sacīja, uzlūkodams mūs visus pēc kārtas, it kā mēs visi būtu biedrs Buks. Piedodiet par to, ko jums nodarīju. Man žēl, ka sagadāju jums rētu.

Ga acis atkal aizmiglojās, galva atgāzās uz spilvena. Viņš likās salstam, taču, kad izmērījām temperatūru, tā izrādījās normas robežās apstrāde ar elektrību var pamatīgi izjaukt organisma termoregulāciju. Kad pārliecinājāmies, ka pie vainas ir vienīgi pārgurums, Čučaks mūs visus saaicināja istabas kaktā un ierunājās klusinātā balsī:

-    Vārdu "biedrs Buks" es atceros. Nupat redzēju to uz kāju važām rezervuārā.

Un tad mēs aizdedzinājām cigareti, iespraudām to komandierim Ga mutē un sākām posties vēl vienam gājienam zem spīdzināšanas kompleksa.

9.NODAĻA

KAD NOPRATINĀTĀJI bija aizgājuši, komandieris Ga gulēja tumsā un smēķēja. Sāpju treniņa skolā viņam bija mācīts atrast patvērumu, noslēgtu vietu, kur meklēt glābiņu neizturamos mirkļos. Sāpju patvērums ir tāds pats kā miera osta dzīvē to iežogo, parūpējas par tā labturlbu, uztur to nevainojamā kārtībā un padzen visus, kas mēģina tajā ielauzties. Neviens nedrīkst zināt, kas ir tavs patvērums sāpēs, pat ja tas ir visacīmredzamākais, visrudimentārākais tavas dzīves aspekts. Zaudējot sāpju patvērumu, cilvēks zaudē visu.

Kad cietumā pa viņa plaukstām trieca akmeņus un pa skaustu sita ar stekiem, viņš centās aizkļūt līdz "Čunmas" klājam un viegli šūpoties jūrā. Kad aukstums līdz sāpēm stindzināja pirkstus, viņš centās iegrimt operas dīvas dziesmā, ieiet viņas balsī. Viņš pūlējās ietīties otrā palīga sievas tērpa dzeltenajā audumā vai pārvilkt pāri galvai amerikāņu stepēto segu kā kapuci, taču nekas īsti neizdevās. Tikai noskatījies filmu ar Sanu Munu, viņš beidzot bija radis patvērumu; viņa glāba Ga no visa. Kad cērte ietriecās sasalušajā klintī, šai dzirkstelē viņš juta viņas dzīvīgumu. Kad cauri tunelim izvēlās rūdas putekļu siena un viņš saguma klepodams, viņa sniedza savu dvašu. Kad reiz, iekāpis peļķē, viņš saņēma elektrības triecienu, parādījās Sana Muna un atjaunoja viņa sirdspukstus.

Tā arī pirmīt, kad vecie Četrdesmit otrās nodaļas pubjo-

ki pierīkoja viņa galvai Oreolu, komandieris Ga vērsās pie viņas. Skrūves vēl nebija piekļāvušās galvai, kad viņš jau bija aizdevies prom un atgriezies dienā, kad pirmo reizi nokļuva Sanas Munas klātbūtnē. Viņš neticēja iespējai kaut reizi dzīvē redzēt šo sievieti savām acīm, iekams nebija ticis ārā pa Trīsdesmit trešā cietuma vārtiem, iekams cietuma priekšnieks nebija pavēlējis sargiem atvērt vārtus un viņš spēra soli pāri šim dzeloņstiepļu slieksnim un dzirdēja vārtus aiz muguras aizslīdam ciet. Viņam mugurā bija komandiera Ga uniforma un rokā kārbiņa ar Monnanas dāvātajām fotogrāfijām. Kabatā atradās fotokamera, kuru viņam bija izdevies saglābt, un ilgi sargātais DVD disks ar filmu "Kasablanka". Bruņojies ar šīm mantām, viņš pāri dubļainajam ceļam devās pie automašīnas, kas aizvedīs pie viņas.

Kad viņš iekāpa Mercedes sēdeklī, pretī vērās šokētā, apjukušā šofera seja.

Komandieris Ga pamanīja uz priekšējā paneļa novietotu termosu. Gads bez tējas.

-    Gribētos iedzert tasi tējas, viņš noteica.

Šoferis pat nepakustējās. Kas tu tāds esi? viņš ieprasījās.

-    Vai tu esi homoseksuālis? skanēja komandiera Ga atbilde. Neticības pilns, vīrietis uzlūkoja svešo un papurināja galvu. Vai tiešām? Ga turpināja. Vai tevi jau pārbaudīja?

-    Jā, apjucis atteica šoferis un jau nākamajā mirklī izlaboja: Nē.

-     Brauc prom! komandieris Ga pavēlēja. Es tagad esmu komandieris Ga. Tā otra vīra vairs nav. Ja, tavuprāt, tava vieta ir viņam blakus, es varu aizvest tevi pie viņa. Pie tā, kas no viņa palicis pāri raktuvju dzīlēs. Vai nu tu esi mans, vai arī viņa šoferis. Ja mans, tad ieliesi man tasi tējas un aizvedīsi mani uz civilizētu vietu, kur es varu nomazgāties. Pēc tam tu mani aizvedīsi mājās.

-    Mājās?

-    Mājās pie manas sievas aktrises Sanas Munas.

Un tad Ga tika vests pie Sanas Munas, vienīgā cilvēka, kas

spēja noņemt sāpes, kuras viņš pārcietis, lai nokļūtu pie viņas. "Krauklis" vilka Mercedes pa kalnu ceļiem. Sēdēdams automašīnas aizmugurē, Ga izpētīja Monnanas pasniegtās kas tltes saturu. Tūkstošiem attēlu. Monnana bija saspraudusi kopā pa pāriem katra cietumnieka ierašanās un pēcnāves fotogrāfijas tūkstošiem cilvēku, dzīvi un miruši, ar mugurām kopā. Viņš pagrieza kaudzīti tā, lai skatītu vienīgi mirušo fotogrāfijas sadragāti un salauzīti ķermeņi, izkropļoti nedabiskās pozās. Viņš pazina griestu iebrukumu un piekaušanas upurus. Dažos attēlos pat nevarēja saprast, kas tajos redzams. Mirušie lielākoties izskatījās kā aizmiguši, un saltuma pievārētie bērni bija saritinājušies sacietējušos rombveida kamoliņos. Monnana bija strādājusi pedantiski, un katalogs bija pilnīgs. Viņam piepeši ienāca prātā, ka tāda kastīte šajā valsti ir vistuvākais līdzinieks Teksasā redzētajam tālruņu katalogam.

Apgriežot kaudzīti otrādi, tagad pretī lūkojās ievešanas dienā uzņemtās fotogrāfijas. Cilvēki pretī vērās bailīgi un nedroši un vēl liedza sev apjaust, kādā murgā nonākuši. Sos attēlus uzlūkot bija vēl grūtāk. Beidzot uzmeklējis savu ierašanās dienas foto, viņš to lēni apgrieza otrādi, pilnā nopietnībā domādams, ka redzēs pats savas nāves iemūžinājumu. Taču tā tur nebija. Viņš labu brīdi brīnījās par šo faktu un pētīja starp garām zibošajiem kokiem uzmirdzam gaismiņas. "Krauklis" zvārojās priekšā, buksēšanas ķēde klinkstēdama te saļima, te spraigi nostiepās. Viņš iedomājās par olu čaumalām, kuras šurpceļā bija vērojis virpuļojam vējā "kraukļa" kravas kastē. Šajā fotogrāfijā neredzēja mirstošos, kas gulēja gultās viņam visapkārt. Neredzēja no viņa rokām pilam asiņainu, ledainu ūdeni. Taču acis plati ieplestās acis nepārprotami atsacījās saprast to, ko tās redz. Tobrīd viņš vēl līdzinājās puikam bāreņu patversmē, kurš uzskata, ka viss ir labi un liktenis, kas piemeklē visus bāreņus, viņam ies secen. Ar kritu uz šīfera tāfelītes uzrakstītais vārds šķita tik svešs. Te nu bija vienīgā fotogrāfija, kurā redzams šis cilvēks cilvēks, kurš agrāk bija viņš. Lēnām kustībām vīrietis saplēsa fotoattēlu strēmelēs un ļāva gabaliņiem aizplivināties pa atvērto logu.

phenjanas nomalē automobili atāķēja no "kraukļa", un tas devās uz viesnīcu Koryo, kur komandieris Ga saņēma no meitenēm parasto apkalpošanu ilgu vannošanos un attīrīšanos, kuru pasūtīja pēc katra brauciena uz cietuma raktuvēm. Viņa uniformu iztīrīja un izgludināja, viņu pašu nomazgāja lielā vannā, kur meitenes noberza asins traipus viņam no plaukstam un centās sakopt nagus, un viņām nebija svarīgi, vai ziepjaino ūdeni iekrāso viņa, komandiera Ga vai kāda cita asinis. Sēdēdams patīkami siltajā ūdenī, viņš nāca pie secinājumā, ka aizvadītajā gadā viņa prāts un miesa kādā bridi ir atdalījušies, ka smadzenes tajā mirklī ir izbijušās un pacēlušās virs ķermeņa, šā mūļa vai nastu nesēja, cerēdamas, ka tas viens tiks pāri nodevīgajām Trīsdesmit trešā cietuma kalnu pārejām. Taču tagad, kad meitene slidināja siltu vīkšķi pāri viņa pēdas ieliekumam, viņš vairs neliedza maņām pacelties augstāk, savienoties ar smadzenēm, un tām atkal bija ļauts uztvert, atkal bija ļauts pazīt senaizmirstas ķermeņa daļas, kuras viņu sveicināja. Plaušas nu bija kaut kas vairāk nekā tikai gaisa plēšas. Arī sirds, viņš tagad sprieda, spēj vairāk, nekā tikai sūknēt asinis.

Viņš centās iztēloties sievieti, kuru pēc neilga laika uzlūkos. Viņš apzinājās, ka dzīvē Sana Muna noteikti nav tik daiļa kā uz ekrāna, kur āda mirdz un smaids staro. īpašais veids, kā kaisle iezīmējas aktrises skatienā, tas noteikti ir projekcijas radīts kinematogrāfisks efekts. Viņš alka intimitātes ar Sanu Munu, gribēja, lai abu attiecībās nav noslēpumu vai kā cita. Tieši tādas izjūtas viņu bija pārņēmušas, pirmo reizi redzot šo sievieti kadrā uz lazaretes sienas. Starp viņiem neatradās ne sniegs, ne sals, viņa stāvēja turpat līdzās; sieviete, kas bija atdevusi visu, atteikusies no savas brīvības un ienākusi Trīsdesmit trešajā cietumā, lai viņu glābtu. Bija kļūda gaidīt līdz pēdējam brīdim, lai paziņotu otrā palīga sievai par iespējamajiem nākamajiem vīriem, kas uz viņu pretendēja tas Ga tagad bija skaidrs. Tālab viņš nekādā ziņā negribēja ļaut, lai kāds noslēpums sabojā attiecības ar Sanu Munu. Tādā ziņā viņu attiecības bija lieliskas jauns sākums, jauna iespēja visiem atvieglot nastu. Kādreiz

kapteinis bija stāstijis par vēlmi atgūt savu sievu, tagad Ga varēja īstenot savu vēlmi ar Sanu Munu vispirms kādu laiku viņi būs svešinieki, sekos jaunatklājumu laiks, taču mīlestība… mīlestība drīz atgriezīsies.

Viesnīcas Koryo sievietes viņa augumu nosusināja ar dvieļiem un apģērba. Visbeidzot viņš izvēlējās septītā numura frizūru to dēvēja par "Ātro kauju", un tas bija komandierim raksturīgais matu griezums.

Vēlā pēcpusdienā Mercedes pieveica beidzamo līkloču ceļu, kas veda uz Tesona kalna virsotni. Auto pabrauca garām botāniskajam dārzam, nacionālajam sēklu fondam un siltumnīcām, kur glabājās kimirseniju un kimčeniriju selekcijas stādi. Tas atstāja aiz sevis Phenjanas Centrālo zooloģisko dārzu, kas šai stundā jau bija slēgts. Vīrietim līdzās uz sēdekļa atradās dažas komandiera Ga personiskās mantas, arī odekolona pudelīte. Viņš aši iesmaržojās. "Tā ir mana smarža," viņš nodomāja un paņēma komandiera Ga pistoli. "Tā ir mana pistole." Viņš atvilka aizslēgu un ieraudzīja no gropes stobra galā rēgojamies patronu. "Es esmu tāds cilvēks, kurš glabā vienu lodi patrontelpā."

Visbeidzot auto pabrauca garām kapsētai, kur oranžā gaisma mirdzēja memoriāla bronzas krūšutēli. Tā bija Revolūcijas Mocekļu kapsēta, tajā apglabātie simt četrpadsmit vīri bija gājuši bojā, nepagūdami radīt dēlus, tālab viņu vārdi tika piešķirti visiem nācijas bāreņiem. Mercedes nonāca kalna virsotnē, kur bija uzceltas trīs mājas masu mobilizācijas, cietuma raktuvju un sagādes ministriem.

Šoferis apturēja automašīnu pie vidējās mājas, un komandieris Ga pats piesoļoja pie zemajiem vārtiem, ko apvija gurķu stīgas un krāšņi meloņu ziedi. Tuvojoties Sanas Munas mājas durvīm, viņš juta krūtis sažņaudzamies sāpēs sāpēs, ko radīja kapteinis, ar adatu ādā iespiežot tinti, vai sālsūdens, kuru viņš uzšļakstīja uz nupat iezīmētā tetovējuma, vai otrā palīga sieva, kas ar karstu, kūpošu dvieli izspieda no krūtīm strutas. Apstājies pie durvīm, viņš beidzot atļāvās ieelpot un pieklauvēja.

Sana Muna atvēra durvis gandrīz nekavējoties. Viņai mu

gurā bija brīvi krītošs mājas tērps, zem kura netraucēti vīdēja krūšu aprises. Tādu apģērba gabalu viņš bija redzējis līkai vienu reizi pakarinātu Teksasas viesu apartamentu vannasistabā. Tas bija balts un puķains, turpretim nespodro Sanas Munas tērpu izraibināja veci mērču traipi. Seja bija bez kosmētikas, un mati brīvi krita uz pleciem. Seja pauda priecīgu satraukumu un cerību, un komandieri pēkšņi pārņēma atskārsme, ka todien piedzīvotā šausmīgā vardarbība izplēn no atmiņas. Izgaisa spēkošanās ar viņas vīru. Izgaisa nolemtības pilnais skatiens cietuma priekšnieka sejā. Aizkūpēja vējā daudzie cilvēki, kurus Monnana bija iemūžinājusi fotofilmiņā. Šī bija laba māja nokrāsota balta, ar sarkaniem rotājumiem. Bija skaidrs, ka šajā ēkā atšķirībā no zivju konservu fabrikas saimnieka nama nekas nelāgs nav norisinājies.

-    Esmu mājās, viņš pavēstīja.

Sieviete paraudzījās viņam garām uz pagalmu un ceļu.

-    Vai tu atnesi man sūtījumu? viņa jautāja. Vai tevi sūtīja no studijas?

Bet tad viņa sastinga un aptvēra visas nesakritības kalsns, nepazīstams vīrietis, ģērbies viņas vīra uniformā, iesmaržojies ar viņas vīra odekolonu un atbraucis viņa automobili.

-    Kas tu tāds būtu? viņa taujāja.

-     Es esmu komandieris Ga, viņš atbildēja. Un es beidzot esmu pārradies mājās.

-     Vai tu apgalvo, ka neatvedi ne scenāriju, ne ko citu? viņa tincināja. Vai gribi teikt, ka studijā tevi šādi ietērpa un atsūtīja šurp, un pat scenāriju nevīžoja iedot? Nodod Dakho, ka pat pēc viņa mērauklas tas ir zemiski. Viņš ir pārkāpis robežas.

-     Es nepazīstu Dakho, komandieris atteica un apbrīnoja sievietes ādas gludumu un ciešo skatienu. Tu esi vēl daiļāka, nekā es biju iztēlojies.

Sana Muna atraisīja mājas tērpa jostu, sajoza to vēl ciešāk un pameta rokas augšup.

-    Kāpēc mēs dzīvojam šajā Dieva nolādētajā kalnā? viņa jautāja debesīm. Kāpēc es esmu te, augšā, ja viss svarīgais

atrodas tur? Viņa norādīja uz Phenjanu, kas atradās tālu ielejā. Tajā dienas laikā no tās redzēja vienīgi miglā titas celtnes Tedonas upes sudrabainā šķēluma krastos. Viņa piegāja svešajam tuvāk un ieskatījās acīs. Kāpēc mēs nevaram dzīvot blakus Mansu parkam? No turienes es varētu aizbraukt līdz studijai ar ekspresautobusu. Kā tu vari izlikties, ka nepazīsti Dakho? Viņu pazīst visi. Vai viņš atsūtījis tevi, lai izņirgātos par mani? Vai viņi tur, lejā, tagad mani apsmej?

-    Es redzu, ka tu esi ilgi cietusi sāpes, komandieris Ga sacīja. Bet tam ir pienācis gals. Tavs vīrs ir mājās.

-              Tu esi sliktākais aktieris pasaulē, Sana Muna atcirta.

-     Viņi pašlaik sapulcējušies aktieru trupas viesībās, vai ne? Piedzērušies ņirgājas un izvēlas jaunu aktrisi galvenajai sieviešu lomai, un sadomaja šurp atsūtīt sliktāko aktieri pasaulē, lai mani izzobotu. Viņa nokrita zālītē un piespieda delnas virspusi pierei. Ej vien, vācies prom! Papriecājies, un diezgan. Brauc pie Dakho un pastāsti, kā vecā aktrise lēja asaras. Sieviete mēģināja noslaucīt acis. Un tad no mājas tērpa kabatas izņēma paciņu cigarešu un aizsmēķēja. Tas viņu padarīja vīrišķīgu un pavedinošu. Neviena scenārija. Vesela gada laikā neviena scenārija.

Sanai Munai viņš bija nepieciešams. Bija pavisam skaidrs, cik ļoti šai sievietei viņš bija nepieciešams.

Pamanījusi, ka mājas ārdurvis ir pavērušās un viņos lūkojas bērni, sieviete nokratīja no pēdas čību un ar kāju laida to uz durvju pusi. Tās žigli aizvērās.

-    Es nenieka nesaprotu par kino uzņemšanu, viņš atzina, bet es gribu tev uzdāvināt kādu filmu. "Kasablanka". Tā esot vislabākā.

Viņa izņēma netīro, nobružāto DVD vāciņu vīrietim no rokām un uzmeta ašu skatienu.

-    Šī taču ir melnbaltā filma! Sana Muna iesaucās un aizlidināja to prom pagalmā. Un es filmas neskatos. Tās apgānīs manu aktiermākslas tīrību.

Atgūlusies uz muguras zālītē, viņa apcerīgi smēķēja.

-    Vai tu patiešām nekādi neesi saistīts ar studiju? viņa vaicāja.

Komandieris Ga papurināja galvu. Šī sieviete viņa priekša bija tik trausla, tik skaidra kā viņa spēj izdzīvot šai skarbaja pasaulē?

-    Kas tad tu īsti esi? Viens no mana vīra jaunajiem pakaļskrējējiem? Nosūtīts mani apraudzīt, kamēr viņš pats devies slepenā misijā? Jā, es tās slepenās misijas zinu. Vienīgi viņam ir pietiekami daudz drosmes, lai iefiltrētos meitumājā Min|K. Vienīgi dižais komandieris Ga spēj izdzīvot veselu nedeju Vladivostokas kāršu ellē.

Viņš notupās blakus sievietei. Nu nē. Tu viņu pārāk noniecini. Viņš tagad ir citāds. Protams, vienu otru reizi viņš ir pieļāvis kļūdas un tās nožēlo, taču nu vissvarīgākā esi tu. Viņš tevi dievina, par to es esmu drošs. Viņš tev ir pilnībā pieķēries.

-    Pasaki viņam, ka es ilgi vairs to neizturēšu. Lūdzu, nodod viņam manus vārdus.

-    Es tagad esmu viņš, vīrietis apliecināja. Tādēļ tu vari to viņam pasacīt pati.

Sieviete dziļi ieelpoja un pašūpoja galvu.

-    Tātad tu esi nodomājis būt komandieris Ga? Sana Muna jautāja. Vai tu apjēdz, ko viņš ar tevi izdarītu, ja padzirdētu, ka esi piesavinājies viņa vārdu? Zini, viņa tekvondo "pārbaudes cīņas" notiek pa īstam. To dēļ viņam šai pilsētā ir papilnam ienaidnieku. Tieši tādēļ man vairs netiek lomas. Lai viņš izlīgst ar Mīļoto Vadoni, labi? Vai nevar vismaz operā paklanīties viņam? Vai tu nodosi manam vīram šo manu lugumu? Ar to pilnīgi pietiktu, ar šo vienu žestu visu klātbūtnē… Tad Mīļotais Vadonis piedotu visu.

Komandieris Ga pastiepa roku, lai notraustu asaru no sievietes vaiga, taču viņa atrāvās.

-              Vai tu tās redzi? Šīs asaras man acīs? viņa taujāja.

-    Vai tu vari pastāstīt manam vīram par tām? Lūdzu, lai viņš nebrauc nekādās misijās! Pasaki, lai viņš vairs nesūta kārtējo pakaļskrējēju mani uzraudzīt.

-     Viņš to jau zina, vīrietis apliecināja. Un nožēlo. Vai tu butu ar mieru izpildīt kādu viņa lūgumu? Tas viņam daudz nozīmētu.

Gulēdama zālītē, sieviete pagriezās uz sāniem tā, ka krūtis nošūpojās vien, un no deguna viņai pilēja šķidrums. lij prom! viņa pavēlēja.

-     Diemžēl tas nav iespējams, viņš atteica. Es jau teicu. Ceļojums bija garš, un es tikai nupat ierados. Lūgums ir patiešām neliels. Tadai dižai aktrisei kā tev tas būtu tīrais nieks. Vai atceries ainu no filmas "īsta tautas meita"? Meklējot māsu, tev jāšķērso Inčhonas šaurums, kurā joprojām deg grimstošais karakuģis "Korjo". Sākumā tu biji vien meitene no Čedžu salas zvejnieku ciemata, taču, pārpeldējusi patriotu līķiem nosētajam šaurumam ar asinssarkano ūdeni, otrā krastā tu izkāpi pavisam citāda; tu biji karotāja ar apdegušu karogu rokā. Ko tu tajā brīdī sacīji? Tu to zini. Vai pateiksi to tagad man?

Kaut sieviete nepateica šos vārdus skaļi, viņam šķita, ka tos pauž viņas skatiens. "Pastāv lielāka mīlestība tā, kura mūs aicina no viszemākā tiekties uz visaugstāko." Jā, šie vārdi bija lasāmi viņas skatienā, un tā bija īstas aktrises pazīme spēja paust vārdus ar acīm vien.

-    Vai tu jūti, cik labi viss nokārtosies? viņš jautāja. To, kā viss mainīsies? Kamēr es biju cietumā…

-    Cietumā? Sana Muna viņu pārtrauca un uztrausās sēdus. Kā tu iepazinies ar manu viru?

-   Tavs vīrs man šorīt uzbruka, komandieris Ga paskaidroja. Trīsdesmit trešā cietuma tunelī. Es viņu nogalināju.

Viņa piešķieba galvu. Ko?

-    Pareizāk sakot, es domāju, ka esmu viņu nogalinājis. Tādā tumsā drošs būt nevar, taču manas rokas… tās zina, ko dara.

-    Vai tas ir kārtējais mana vīra uzsutītais pārbaudījums? Sana Muna noprasīja. Ja tā, tad tas ir vispretīgākais no visiem. Vai tev uzdots ziņot par to, kā es reaģēju uz šīm ziņām? Dejoju aiz laimes vai aiz sērām pakaros? Neticami, ka viņš nolaidies tik zemu. Viņš no tiesas ir bērns, tāds bailīgs puisēns. Tikai tāds cilvēks spētu sarīkot lojalitātes pārbaudījumu večiņai parkā. Tikai komandieris Ga noorganizētu pats savam dēlam vīrišķības testu. Un, starp citu, viņa pa-

kalpiņi arī agrāk vai vēlāk tiek pakļauti pārbaudēm. Tie, kuri tās neiztur, vairs nav redzēti.

-    Tavs vīrs vairs nekad nevienu nepārbaudīs, viņš neatlaidās. Tu esi vienīgā, kam viņa dzīvē tagad ir nozīme. Ar laiku tu pati to sapratīsi.

-    Izbeidz! viņa noskaldīja. Tas vairs nav asprātīgi. Tev laiks doties prom.

Komandieris Ga paskatījās uz durvīm uz sliekšņa klusuciezdami stāvēja bērni. Meitenīte izskatījās apmēram vienpadsmit gadu veca, un viņas brālītis bija mazliet jaunāks. Viņi turēja saitē suni ar platiem pleciem un mirdzošu kažoku.

-     Brando! komandieris Ga uzsauca. Katahulas šķirnes suns izrāvās bērniem no rokām un, asti vēcinādams, metās pie vīrieša. Vispirms vairākas reizes palēcies, tiekdamies nolaizīt seju, dzīvnieks pieplaka zemei un viegli iekampa viņam papēžos.

-    Tu viņu dabūji! komandieris Ga priecājās. Es neticu savām acīm. Tu viņu tomēr dabūji!

-     Es dabūju? Sana Muna pārjautāja. Balss piepeši skanēja nopietni. Kā tu zini viņa vārdu? sieviete tincināja.

Mēs suni nevienam nerādījām, lai varas iestādes mums to neatņem.

-     Kā es zinu viņa vārdu? Es pats tam to devu! vīrietis paskaidroja. Tas notika pagājušajā gadā, īsi pirms tam, kad es lūdzu suni nodot tev. Ar vārdu "brando" teksasieši apzīmē to, kas kādam pieder uz mūžiem.

-    Vienu mirkli! Sana Muna iesaucās. Viss teatrālisms bija pagaisis. Kas tu tāds patiesībā esi?

-     Es esmu tavs labais vīrs. Es esmu tas, kurš izlīdzinās tev visus pagātnes pāridarījumus.

Viņas sejā parādījās izteiksme, kuru Ga pazina, un par laimīgu to nosaukt nevarēja. Seja pauda atskārsmi, ka no šā brīža viss ir mainījies un tas cilvēks, kāds esi bijis, un tava agrākā dzīve vairs nepastāv. Tas bija grūti tik pēkšņi nākt pie šādas atziņas, taču nākamība palīdzēs ar to samierināties. Būs vieglāk arī tāpēc, ka šādi Sana Muna droši vien jau

reiz ir jutusies todien, kad Mīļotais Vadonis viņu uzdāvināja, pasniedza kā trofeju Zelta jostas īpašniekam, vīram, kurš sakāva Kimuru.

Gruzdošā cigarete komandiera Ga mutē Četrdesmit otrās nodaļas tumšajā istabā gandrīz bija izdegusi. Šī diena bijusi nebeidzami gara, un atmiņas par Sanu Munu jau kuro reizi bija viņu paglābušas. Taču nu pienācis laiks viņu atkal nosūtīt prāta dzīlēs viņa allaž būs pa rokai, kad ievajadzēsies. Vēl pēdējo reizi iedomājies par sievieti, viņš pasmaidīja, un cigarete atlipa no lūpām un iekrita bedrītē starp kaklu un atslēgas kaulu. Tur tā lēni izdega uz viņa ādas kā sīka, sarkana oglīte pilnīgi melnajā telpā.

Sāpes… kas gan ir sāpes?

10.NODAĻA

PILSOŅI, mēs nesam labas ziņas! Lai kur jūs klausītos šo izlaidumu savās virtuvēs, savās darbavietās, savos fabriku stāvos -, pagrieziet skaļāk! Pirmais sasniegums, par kuru jums jāziņo, kampaņa "No zāles par gaļu" ir pilnīgi izdevusies. Tomēr uz jumtiem nepieciešams uzvest vēl daudz augsnes, tāpēc visiem daudzdzīvokļu namu pārvaldniekiem dots rīkojums noorganizēt papildu motivācijas sapulces.

Tāpat ir sācies mēneša recepšu konkurss, pilsoņi! Vislabākā recepte tiks uzkrāsota uz centrālās autoostas fasādes sienas, lai visi varētu to norakstīt. Par uzvarētāju tiks atzīts pilsonis, kurš iesniegs vislabāko selerijas sakņu nūdeļu recepti!

Tagad pasaules vēstis. Amerika turpina izrādīt savu neapvaldīto agresiju patlaban Austrumu jūrā ir noenkurojušās divas kodoluzbrukuma grupas. Tikmēr pašā Amerikas zemē uz ielām valstās urīnā grimstoši pilsoņi, kas palikuši bez pajumtes. Un nabadzīgaja Dienvidkorejā, mūsu apgānītajā māsiņā, spēkā pieņemas plūdi un bads. Bet neuztraucieties, palīdzība jau ir ceļā Mīļotais Vadonis Kims Čenirs ir pavēlējis nekavējoties nosūtīt uz dienvidiem smilšu maisus un pārtikas saiņus.

Visbeidzot šodien sākas šāgada Ziemeļkorejas Labāko Stāstu konkursa pirmā daļa. Aizveriet acis un uz brīdi iztēlojieties mūsu Tautas aktrisi Sanu Munu. Izmetiet no prāta muļķīgos izdomājumus un baumas, kas pēdējā laikā izplatī

jušās mūsu pilsētā. Iztēlojieties Sanu Munu tādu, kāda viņa mūžam dzīvos mūsu tautas apziņā. Atsauciet atmiņā slaveno drudža ainu no filmas "Nācijas sieviete". Vai atceraties, kā viņa gulēja, nupat japāņu izvarota, un mēnessgaismas apmirdzētas sviedru lāsītes no pieres sajaucās ar asaru straumēm uz vaigiem un pēc tam krita uz viņas patriotiskajām krūtīm? Kā gan viena asara savā īsajā ceļojumā spēj aizsākties kā posta lāsīte, pa ceļam savienoties ar apņēmības plūdumu un beidzot izšļākties nacionālajā kvēlē? Patiesi, pilsoņi, jūsu atmiņā vēl labi ir saglabājies filmas "Tēvzeme bez mātes" pēdējais kadrs tajā Sana Muna, kuras augumu sedz vienīgi asiņaini pārsēji, iznāk no kaujas lauka, izglābusi valsts karogu, bet aiz viņas drupās paliek amerikāņu armija, sagrauta un liesmu pārņemta.

Tagad iztēlojieties viņas māju skaistajās Tesona kalna klintīs. Tur augšup ceļas šķīstību vairojošās kimirseniju un kimčeniriju smaržas šīs puķes audzē zemāk nogāzē, botāniskā dārza siltumnīcās. Vēl zemāk izvietojies Centrālais zooloģiskais dārzs, visienesīgākais zoodārzs pasaulē, kurā apskatei pieejami dzīvi un saglabāti vairāk nekā četrsimt dzīvnieku. Iztēlojieties Sanas Munas bērnus, kas gluži kā eņģeļi cienījami pilda māju ar sandžo mūzikas skaņām, zēnam pūšot bambusa flautu tegimu un meitenei strinkšķinot kajagimu. Pat mūsu Tautas aktrises pienākums ir doties talkā savai valstij, tālab viņa konservē brūnaļģes savas ģimenes krājumiem gadījumam, ja sāktos vēl viens "Grūtais gājiens". Krastā izskalots tik daudz brūnaļģu, ka pārtikas pietiktu miljoniem cilvēku. Izžāvētas tās noderēs arī gultasvietām, mājokļu siltināšanai, vīrietības stiprināšanai un par kurināmo vietējām megavatu stacijām. Uzlūkojiet Sanu Munu mirdzošajā tautastērpā, kamēr viņa spodrina burkas, verojiet, kā tvaika mākoņi virmo ap viņas sievišķīgo veidolu!

Pie durvīm klauvēja. Pie šīs mājas durvīm nekad neviens nav klauvējis tik ļoti savrup tā atrodas. Mūsu valsts ir visdrošākā pasaulē, noziedzība tajā nepastāv, tālab viņa par sevi nebaidījās. Un tomēr vilcinājās. Viņas vīrs bija varonis komandieris Ga, kurš bieži devās bīstamās misijās, un arī tagad

viņa nebija mājās. Ja nu ar viņu kas atgadījies un nu ieradies valsts sūtīts ziņnesis ar sliktām vēstīm? Sieviete apzinajās, ka vīrs patiesi pieder savai valstij, savai tautai, un viņai neklātos uzskatīt Ga par savu, tomēr citādi viņa nevarēja tik liela bija viņas mīlestība.

Durvis atvērās, un uz sliekšņa stāvēja komandieris Ga spodrā uniformā, un pie viņa krūtīm bija piesprausta gan Kubīnsarkanā Zvaigzne, gan Čučhes Mūžīgā Liesma. Viņš iegāja mājā un, ieraugot Sanas Munas diženo daili, nekautrīgi izģērba viņu ar skatienu. Rau, kā viņš lūkojas uz sievas apaļumiem zem mājas tērpa, kā viņš pēta ik mazāko auguma kustību sašūpojam viņas krūtis! Skat, kā šis gļēvulis mīda kājām Sanai Munai piemītošo korejiešiem raksturīgo pazemību!

Labais pilsonis, kazi, ir nesaprašanā. Kā drīkst apsaukāt varoni komandieri Ga par gļēvuli? Vai tad komandieris Ga nav veicis sešas izslavētas slepkavības misijas, nokļūstot kaimiņvalstī caur demarkācijas zonas tuneļiem? Vai tad viņš nav izcīnījis Zelta jostu tekvondo, visnāvējošākajā cīņas māksla pasaulē? Vai tad Ga nav ieguvis balvā līgavu, kinoaktrisi Sanu Munu, kura filmējusies galvenajās lomās tādās lentēs kā "Nemirstīgā ziedošanās" un "Apspiedēju krišana"?

Atbilde, pilsoņi, ir tāda, ka tas nav īstais komandieris Ga! Aplūkojiet īstā komandiera Ga fotogrāfiju, kas karājas pie sienas viltvārdim aiz muguras. Vīrietim, kas redzams attēlā, ir plati pleci, robotas uzacis un no spēcīgas košļāšanas nodiluši zobi. Un tagad aplūkojiet šo izstīdzējušo vīru, kas nēsā komandiera uniformu! Tam ir iekritušas krūtis, meitenīgas ausis un biksēs labi ja nūdeles izmērs. Tas neapšaubāmi ir apvainojums piešķirt šim viltvārdim godu tikt dēvētam par komandieri Ga. Taču stāsta sākumā ar to būs diezgan.

-    Es esmu komandieris Ga, un tu izturēsies pret mani pienācīgi, viņš pavēlēja.

Lai arī instinkts apgalvoja pretējo, viņa rīkojās prātīgi, neņemdama vērā pašas jūtas un pakļaudamās valsts ierēdnim, jo viņš galu galā ir ministra pakāpē. Ja māc šaubas, allaž izvēlieties par paraugu savu vadoņu uzvedību.

Sākotnējās nedēļas viņa piesargājās no šā vīrieša. Viņam nācās gulēt tunelī kopā ar suni, un viņu izlaida ārā vienīgi nobaudīt viru, kuru sieviete pagatavoja vienu reizi dienā. Viņa ķermenis bija izdilis, taču par lieso zupu viņš nežēlojās. Katru dienu sieviete ielēja vannā karstu ūdeni, un viņam tika ļauts pamest tuneli un ienākt mājā, lai attīrītu miesu. Būdama paklausīga sieva, Sana Muna pēc tam nomazgājās viņa vannas ūdenī. Un vīrieti nosūtīja atpakaļ uz tuneli pie suņa

-    dzīvnieka, kuru nav paredzēts pieradināt. Veselu gadu šis lopiņš bija grauzis mēbeles un urinējis, kur pagadās. Lai kā Sana Muna suni kaustīja, tas nekādi negribēja paklausīt. Tagad komandieris Ga vadīja laiku tunelī, mācīdams dzīvniekam izpildīt komandas "sēdēt" un "gulēt", kā arī citas laiskās kapitālisma frāzes. Vispretīgākā pavēle bija "medīt", kas pamudināja dzīvnieku paslepus atnest medījumu no sabiedriskajām teritorijām.

Divas nedēļas saglabājās šāda kārtība, it kā, to ievērojot, īstais Sanas Munas virs kādudien gluži vienkārši ienāktu pa durvīm un viss atkal ieietu vecajās sliedēs, it kā viņš nekad nebūtu pazudis. Itin kā šis vīrietis viņas mājā nebūtu nekas vairāk kā pīppauze aktrises episko filmu seansos. Zināms, tas sievietei bija grūti. Redzat, kāda ir viņas stāja? Pavērojiet, kā viņa stāv stingru muguru, uz krūtīm sakrustotām rokām! Bet… vai viņa domāja, ka sāpes viņas filmās ir tēlotas, vai viņa domāja, ka tautas ciešanu atainojums ir iztēles auglis? Vai Sana Muna domāja, ka viņas seja var kļūt par Korejas simbolu valstī, kas pārcietusi tūkstoš gadu triecienu, bet pašai nenāksies zaudēt vienu vīru vai divus?

Komandieris Ga lai kas šis cilvēks patiesībā būtu bija nospriedis, ka viņa mūžam tuneļu ir gana. Šis tunelis bija mazs jā, pietiekami augsts, lai izslietos pilnā augumā, taču vien piecpadsmit metru garš, tas aizstiepās zem pagalma mājas priekšā un, iespējams, aprāvās zem ceļa. Nelielajā telpā glabājās krājumi nākamajam "Grūtajam gājienam". Tur bija ierīkota viena elektriskā spuldzīte un ienests viens krēsls. Vēl tur glabājās liela DVD disku kolekcija, lai gan neredzēja neviena ekrāna, kur tos skatīties. Tomēr viņš priecājās, klau

soties, kā zēns virszemē nedroši pūš savu tegimu. Tas, kā māte pamāca meitu izvilināt melanholiskas skaņas no kajaģina, viņam sagādāja milzu sajūsmu viņš iztēlojās, kā abas čosonotos sēž uz grīdas, noliecas pār instrumentu un izvilina no tā skumjas notis. Vēlu vakarā aktrise, aizvērusi durvis, apstaigāja guļamistabu, un komandieris Ga tuneli gandrīz vai sekoja viņas soļiem, uzmanīgi ieklausījās, kā viņa pārvietojas. Spriezdams pēc viņas soļu skaita starp logu un durvīm, viņš prātā noteica guļamistabas izmērus, un pēc tā, kādos leņķos viņa apgāja dažādas mēbeles, viņš sazīmēja gultas, skapja un tualetes galdiņa atrašanās vietu. It kā pats atrastos šai telpā kopā ar sievieti.

Četrpadsmitās dienas rītā viņš atskārta, ka šāda dzīve var turpināties ilgu laiku, un bija ar to samierinājies taču viņam ne prātā nenāca, ka tieši tobrīd turp traucas dūja, nesdama knābī brīnišķākās vēstis. Putnu pasvieda gaisā galvaspilsētā, un spārni nesa to pāri Tedonas upei, kas līkumiem vēla zaļos, jaukos ūdeņus, kamēr gar tās krastiem roku rokā pastaigājās patrioti un jaunavas. Dūja izšāvās gar Čučhes Jaunatnes vienības mīlīgajos formastērpos ģērbtajām meitenēm, kas, uzsviedušas plecos cirvjus, teciņiem steidzās uz Mansu parku cirst malku. Baltais putns iepriecināts izvirpuļoja cauri Maija Dienas stadionam vislielākajam stadionam pasaulē un lepnumā sasita spārnus, ieraugot Čučhes torņa dižo sarkano liesmu. Tad augšup! Augšup uz Tesona kalnu! Pieliecot spārnu sveiciena Centrālā zooloģiskā dārza flamingiem un pāviem, tas apmeta platu loku ap elektriskajiem žogiem, kas sargāja botāniskos dārzus, gatavi atvairīt kārtējos negaidītos amerikāņu uzbrukumus. Nobirdinājusi patriotisku asaru virs Revolūcijas Mocekļu kapsētas, dūja jau bija nokļuvusi uz Sanas Munas mājas palodzes un iemeta zīmīti viņai saujā.

Tuneļa lūka atvērās, komandieris Ga pacēla acis un ieraudzīja Sanu Munu pieliecamies platais tērps mazliet pavērās, un viņas auguma dāsnais sievišķīgums šķita atainojam visas nācijas krāšņumu un slavu. Viņa nolasīja zīmīti: "Komandieri Ga, ir laiks atgriezties darbā."

Šoferis jau gaidīja komandieri Ga, gatavs to aizvest uz visskaistāko pilsētu pasaulē raugi, cik platas tās ielas un stalti tās nami, un vien pamēģiniet atrast kaut vienu atkritumu vai nejaušu grafiti svītru! Par grafiti, pilsoņi, sauc kapitālisma paražu izpostīt sabiedrisko ēku izskatu. Šeit nav nedz kaitinošu reklāmu, nedz mobilo tālruņu, nedz lidmašīnu debesīs. Un no mūsu satiksmes regulētājām nespēsiet atraut skatienu ne uz brīdi!

Drīz vien komandieris Ga atradās Trīspadsmitās ēkas trešajā stāvā tas ir vismodernākais biroju komplekss pasau’ lē. Vakuuma caurules visapkārt švīkstēt švīkstēja, zajie datoru ekrāni mirguļot mirguļoja. Viņš uzmekleja savu rakstāmgaldu trešajā stāvā un pagrieza plāksnīti ar vārdu ! uz savu pusi, it kā atgādinādams sev, ka viņš ir komandieris Ga un viņa amats ir cietuma raktuvju ministrs, un ka tie, ši viņš ir atbildīgs par labāko cietumu sistēmu pasaulē. Ak, ļ nekur citur pasaulē nav tādu cietumu kā Ziemeļkorejā cik ] tie ir ražīgi, cik ļoti veicina apceri un pārdomas! Dienvidos ļ cietumi ir pārpildīti ar mūzikas automātiem un lūpukrāsam, tur vīrieši osta līmi un palīdz nobriedināt cits cita "augļus". I

No vakuuma cauruļvada grozā uz komandiera Ga rakstāmgalda ar švīkstu iekrita sūtījums. Viņš atvēra nelielo ci-1 lindru un izņēma zīmīti, kas bija uzkricelēta rekvizīcijas j veidlapas otrajā pusē. Tā vēstīja: "Sagatavoties, ieradīsies I Mīļotais Vadonis!" Viņš ar skatienu meklēja zīmītes autoru, tomēr visi darbinieki, kas noklausījās telefonsarunas, čakli strādāja, pierakstīdami zilajās austiņās dzirdēto, un sagādes ļ vienību locekļi bija paslēpuši galvas zem datoru melnajiem audekla kupoliem.

Aiz loga, kur sāka sijāt viegls lietutiņš, komandieris Ga pamanīja večiņu garā, salijušā un tāpēc gandrīz caurspīdīgā ļ kreklā rāpjamies pa zariem ozola galotne un lasām zīles, tomēr visiem pilsoņiem zināms, ka tas ir atļauts vienīgi oficiālās zīļu novākšanas sezonas laikā. Iespējams, gadiem ilgā cietumu uzraudzīšana bija padarījusi komandiera sirdi maigāku pret mūsu vecākajiem pilsoņiem.

Tajā brīdī visa vakuuma cauruļu sistēma šķietami sastin-

ga un, valdot pārdabiskam klusumam, visi pacēla acis pret caurspīdīgo cauruļu labirintu pie griestiem, jo zināja, kas sekos sistēmu gatavoja personiskajam sūtījumam no paša Mīļotā Vadoņa. Piepeši caurule iesvilpās no jauna. Visu acu uzlūkots, pa sistēmas līkločiem slīdēja zeltains cilindrs un iekrita groziņā uz komandiera Ga rakstāmgalda malas.

Komandieris Ga izņēma zeltaino cilindru. Zīmīte tajā vēstīja: "Vai pagodināsiet mūs ar savu klātbūtni?"

Telpā valdīja gluži vai taustāma spriedze. Vai iespējams, ka komandieris Ga steigšus netraucas palīgā savam apbrīnojamajam, brīnišķajam Vadonim? Nē, tā vietā viņš pārcilā priekšmetus uz sava galda un uzmanīgāk aplūko ierīci, kuru sauc par Geigera skaitītāju ar to meklē kodolmateriālus, jo mūsu valstī dziļi zemē rodamas neizsīkstošas kodolmateriālu atradnes. Vai viņš vēlējās likt lietā šo vērtīgo instrumentu? Vai viņš uzticēja to apsargāt kuratoram? Nē, pilsoņi, komandieris Ga paņēma šo detektoru, izkāpa pa logu un nostājās uz samirkušā ozola zariem. Patrausies augstāk, viņš pasniedza rīku večiņai un sacīja:

-    Pārdod to nakts tirgū. Un iegādājies sev kārtīgu maltīti.

Pilsoņi! Viņš, protams, meloja. Nekāda nakts tirgus nav.

Svarīgākais ir tas, ka neviens ij acu nepacēla, kad Ga iekāpa atpakaļ pa logu. Visi cītīgi strādāja, kamēr viņš no uniformas notrausa koka lapas. Dienvidos strādnieki būtu šņukstējuši ka memmīši par kolēģi, kurš pārkāpis noteikumus, izdāļādams valsts īpašumu. Bet šeit valda disciplīna un vispārēja apziņa, ka nekas nenotiek tāpat vien, bez iemesla, neviens darbs nepaliek nepamanīts. Ja virs izkāpj pa logu ozola zaros un atdod vecai sieviņai kodolmateriālu detektoru, viņš tā rīkojas tādēļ, ka Mīļotais Vadonis tā vēlējies. Ja valstī ir divi komandieri Ga vai nav neviena paša, tas nozīmē, ka tāda ir Mīļotā Vadoņa griba.

Iedams pretī savam liktenim, komandieris Ga nonāca biedra Buka redzeslokā, un biedrs parādīja viņam augšup pavērstu īkšķi. Daži varētu uzskatīt biedru Buku par jautru vai pat bezrūpīgu. Bez šaubām, viņa uzaci rotā burvīga rēta,

un, pateicoties viņa sievas nemākulīgajai šūšanai, uzacu puses vairs neatrodas viena otrai pretī. Taču ielāgojiet, ka šādu žestu par signālu izmantoja jeņķi, iekams iztukšoja bumbu tvertnes, iznīcinot nevainīgo Ziemeļkorejas tautu. Vien ; paskatieties filmas, un jūs redzēsiet smaidus, augšup pavērstos īkšķus un tad bumbas, kas krīt uz Mati Koreju. Noskatieties filmu "Zaglīgais uzbrukums" ar paša Ga jauko sievu galvenajā lomā! Noskatieties filmu "Marta pēdējā diena", kurā atainoti kādas tūkstoš deviņsimt piecdesmit pirmā gada dienas dramatiskie notikumi, kad amerikāņi nometa simt divdesmit tūkstošus tonnu napalma un visā Phenjanā nenograutas palika vien trīs celtnes. Tāpēc parādiet Bukam lejup vērstu īkšķi un nepievērsiet viņam vairs nekādu uzmanību. Kaut ari viņa vārds, par nožēlu, vēl reizi pa reizei būs dzirdams, taču šai stāstā viņa loma ir beigusies no šā brīža jums par viņu jāaizmirst.

Bet par komandieri Ga? Lai cik nepilnīgs, lai cik vārgs jums būtu šķitis viņa raksturs, ziniet, ka šis stāsts ir par izaugsmi un labošanos, par to, kā viszemākie tēli spēj sasniegt apgaismību. Lai šis stāsts top par iedvesmu, apejoties ar tukšpratiņiem, kurus gadās sastapt jūsu komunālajos daudzdzīvokļu namos, un savtīgajiem, kuri izlieto visas ziepes jūsu kopīgajās mazgātavās. Ziniet, ka pārmaiņas ir sasniedzamas un laimīgas beigas patiešām pienāk, jo šis stāsts sola vislaimīgākās beigas, kādas vien iespējamas.

Komandieri Ga jau gaidīja lifts. Kabīnē atradās skaista sieviete balti zilā formastērpā, arī viņas saulesbriļļu stikli bija ietonēti zilā krāsā. Viņa neteica ne vārda. Kabīne neredzēja nekādas vadības sviras, un sieviete pat nepakustējās. Ga neaptvēra, kā liftam pavēlēts kustēties un vai to vada sieviete, taču drīz vien kabīne atradās dziļi pazemē zem Phenjanas. Kad lifta durvis atvērās, viņš attapās krāšņā istabā, kur sienas greznoja no citu valstu vadītājiem saņemtās dāvanas. To vidū bija Zimbabves augstākā prezidenta Roberta Mugabes dāvātie degunradža raga kaula grāmatbalsti, Haiti ārlietu ministra Gaja de Greva pasniegta lakota melna maska, kas dāvāja ilgu mūžu, un sudraba plāksnīte ar novēlējumu

dzimumdienā Mīļotajam Vadonim, kuru parakstījuši visi Mjanmas centrālās huntas locekļi.

Piepeši iemirdzējās spoža gaisma. No tās tik pārliecināts, tik stalts iznāca Mīļotais Vadonis un lieliem soļiem devās pretī komandierim Ga, un komandieris Ga juta, kā visas viņa dienišķās raizes noveļas no pleciem un viņu pārņem vispārēja labsajūta, it kā Mīļotā Vadoņa rokas sargādamas apņemtu visu viņa dvēseli. Viņš juta vienīgi dziņu kalpot diženajai nācijai, kura viņā iedveš tādu paļāvību.

Komandieris Ga paklanījās zemu, ar pilnīgu padevību.

Mīļotais Vadonis ieslēdza viņu ciešās skavās un uzrunāja:

-     Lūdzu, nevajag. Diezgan klanīties, mans labais pilsoni. Pagājis tik ilgs laiks, Ga, pārāk ilgs. Tu esi savai tautai nepieciešams. Es esmu nobriedis izstrādāt ar mūsu amerikāņu draugiem simpātisku numuru. Vai tu piekrīti nākt man talkā?

Kālab, pilsoņi, Mīļotais Vadonis neizrādīja satraukumu par šā viltvārža izskatu? Kāds ir Mīļotā Vadoņa plāns? Vai aktrises Sanas Munas ilgās skumjas var kliedēt? To jūs, pilsoņi, uzzināsiet rīt, kad piedāvāsim šāgada Ziemeļkorejas Labākā Stāsta turpinājumu!

11.NODAĻA

LIFTS KRITA dziļi Trīspadsmitajā bunkurā, kurā komandierim Ga bija paredzēts tikties ar Miļoto Vadoni. Bungādiņās iedūrās asa sāpe, un viss ķermenis šķita ļengans, it kā viņš kristu cietuma raktuvju šahtā. Ieraugot biedru Buku, viņa smaidu un pacelto īkšķi, komandieris Ga sāka apzināties milzu plaisu starp cilvēku, kāds viņš bija agrāk, un to, kāds viņš bija kļuvis. Biedrs Buks bija vienīgais, kurš atradās abās pusēs šai plaisai, kurš pazina gan jauno varoni, kas apmeklēja Teksasu, gan jauno Sanas Munas vīru, visbīstamāko cilvēku Phenjanā. Ga šī atziņa satricināja. Viņš no jauna guva apjausmu, ka nav neuzvarams un viņu vada nevis liktenis, bet gan briesmas.

Kad dziļi pazemē Trīspadsmitaja bunkurā atvērās lifta kabīnes durvis, komandieri Ga pārmeklēja elitāru miesassargu vienība, veicot vienpadsmit punktu vispārējo pārmeklēšanu. Tiesa, viņš bija pieredzējis līdzīgu apiešanos, ikreiz atgriežoties no Japānas. Istaba bija balta un vēsa. Tasītē viņam no] ņēma urīna paraugu un nogrieza matu šķipsnu. Tik tikko paguvis saģērbties, viņš dzirdēja aizvien skaļāku papēžu ļ klaudzoņu gaitenī aiz durvīm tur sargi salutēja Mīļotajam Vadonim. Tad durvis atvērās un ienāca Kims Čenirs. Viņš valkāja pelēku kombinezonu un slavenu dizaineru brilles, kas piešķīra skatienam nebēdnības dzirksti.

-    Lūk, kur tu esi, Ga, viņš sacīja. Mēs jau sailgojāmies. }

Komandieris Ga ilgi un zemu paklanījās, pildīdams pirmo solījumu Sanai Munai.

Mīļotais Vadonis pasmaidīja.

Nemaz tik grūti nebija, viņš noteica. Tas taču neko nemaksā, vai ne?

Viņš uzlika roku Ga uz pleca un pavērās augšup tā acīs.

Bet tev būs jāpaklanās publiski. Tā es tev piekodināju, vai ne?

Vai tad cilvēks nedrīkst pavingrināties? komandieris (ia attrauca.

-    Lūk, tāds komandieris Ga man patīk! sacīja Mīļotais Vadonis.

Uz galda atradās izbāzenis Sibīrijas lapsa, sastingusi Iecienā virs balta grauzēja. Tā bija Vladivostokas mēra Konstantīna Dorosova dāvana. Mīļotais Vadonis šķita apbrīnosim lapsas kažoku, taču īstenībā paglāstīja grauzēju, kurš bija atņirdzis zobus pret uzbrucēju.

-    Man pieklātos būt dusmīgam uz tevi, Ga, Mīļotais Vadonis atgādināja. Tavus pārkāpumus ne saskaitīt nevar. Tu pieļāvi, lai izdeg mūsu visražīgākais cietums līdz ar tūkstoš piecsimt vislabākajiem ieslodzītajiem. Un es vēl arvien pūlos izskaidrot Ķīnas premjerministram to atgadījumu Šeņjanas pirtī. Šoferis, kurš pie manis nodienējis divdesmit gadu, joprojām guļ bezsamariā. Jaunais vada auto pienācīgi, bet man pietrūkst vecā, jo viņa uzticība man ir daudzkārt pārbaudīta.

Mīļotais Vadonis atkal pievērsās komandierim un, uzlicis roku uz pleca, nospieda Ga uz ceļiem, lai uzlūkotu viņu no augšas.

-     Un tas, ko tu man pasacīji operā, nav atsaucams. Šo ievainojumu dziedēt spētu vien tava galva. Un kurš vadonis manā vietā gan negribētu no tevis atbrīvoties, pazudināt tevi uz mūžiem par visām raizēm, ko tu man sagādā? Vai tu aizmirsi, ka es tev dāvāju Sanu Munu? Šā vai tā, tavas izdarības ir mana vājība. Jā, es sniegšu tev vēl vienu iespēju. Vai tu pieņem manis uzdoto jauno misiju? Tiklīdz komandieris Ga nodūra galvu un pamāja, Mīļotais Vadonis uzsauca: Tad kājās! Nopurini putekļus un no jauna saņem

rokās savu pašcieņu. Viņš norādīja uz šķīvi, kas atradās uz galda. Vai vēlies kaltētu tīģera gaļu? viņš piedāvāja.

-     Pacienājies gan un aiznes kabatā kādu gabalu savam puisēnam. Tam zēnam mazliet tīģera gaļas nekaitētu. Notiesā jot tīģeri, pats kļūst kā tīģeris. Tā runā.

Komandieris Ga paņēma vienu gabaliņu tas bija paciets un salds.

-     Pats tādus ēst es nevaru, Mīļotais Vadonis atzina.

-     Laikam terijaki merces piegaršas dēļ. Man to atsūtīja birmieši. Tu jau zini, ka Rangunā izdod manus kopotus rakstus? Tev, komandieri, noteikti būtu jāapkopo savi raksti. Es ceru, ka tev sanāktu sējumiem vien raksti par tekvondo. Viņš viegli uzsita komandierim Ga pa muguru. Mēs nudien esam noilgojušies pēc tavas tekvondo mākslas.

Mīļotais Vadonis izvadīja komandieri Ga no istabas un veda pa garu, baltu gaiteni, kas laiski vijās turp un atpakaļ. Jeņķu uzbrukuma gadījumā garākā ugunslīnija būtu labi ja divdesmit metru. Tuneļi zem demarkācijas zonas izvijās līdzīgi ja tie būtu taisni, tad viens vienīgs Dienvidkorejas ierindnieks, šaudīdamies cauri jūdzi garai tumsai, spētu staties pretī visam iebrukuma spēkam.

Viņi pagāja garām daudzām durvīm, aiz kurām acīmredzot atradās nevis biroji vai dzīvojamās telpas, bet daudzie Mīļotā Vadoņa ierosinātie un ieviestie projekti.

-     Man par šīs misijas iznākumu ir laba priekšnojauta, sacīja Mīļotais Vadonis. Kad mēs pēdējoreiz darbojāmies kopā kādā misijā?

-    Tik sen, ka pat neatminos, atteica komandieris Ga.

-     Ēd, ēd, mudināja Mīļotais Vadonis, abiem ejot tālāk.

-    Cilvēki nav melojuši, darbs ar cietumiem tev ir dārgi maksājis. Mums jāpanāk, lai tavs spēks atgriežas. Taču Ga raksturīgais izskatigums tevi joprojām redzams, vai ne? Un ari savu skaisto sievu tu katrā ziņā priecājies atgūt. Cik lieliska aktrise! Nāksies sarakstīt jaunu scenāriju un piešķirt viņai kādu kinolomu.

Soļu neskanīgā atbalss liecināja, ka virs galvas saguluši simtiem metru klints slāņu. Dziļuma noteikšanu varēja iemā-

cīties. Cietumu raktuvēs varēja sajust tikko jaušamu trīcēšanu, ko radīja rūdas vagonetes citos tuneļos. Kaut ari nebija Iespējams īsti sadzirdēt rotācijas perforatorus drupinām klintis citās šahtās, to radītā vibrācija atbalsojās strādnieku zobos. Sprādziena vietu kalnā savukārt izsecināja no tā, kā pulekļi nokrita no sienām.

-    Es tevi ataicināju šurp tādēļ, ka drīz mūs apciemos ametikaņi, turpinādams iet, skaidroja Mīļotais Vadonis. Viņiem ir jāsaņem trieciens. Belziens pa pakrūti, kas aizcērt elpu, taču neatstāj saskatāmas pēdas. Vai tu esi gatavs pildīt šādu uzdevumu?

-     Vai tad vērsis neilgojas pēc iejūga, kad ļaudis cieš izvilkumu?

Mīļotais Vadonis pasmējās. Darbs cietumos darījis brīnumus ar tavu humora izjūtu, viņš secināja. Cik saspringts tu kādreiz biji, cik nopietns! Cik spontānas bija tavas lekvondo mācībstundas!

-    Es esmu kā no jauna piedzimis, Ga atteica.

-     Ha! izsaucās Mīļotais Vadonis. Kaut vairāk cilvēku apmeklētu cietumus!

Mīļotais Vadonis apstājās pie durvīm, brīdi padomāja, tad piegāja pie nākamajām. Viņš pieklauvēja, un, nodžinkstot elektroniskajai slēdzenei, durvis atvērās. Istaba bija šaura, sienas baltā krāsā. Grēdās bija sakrautas kastes.

-     Es zinu, ka tu, Ga, ved stingru cietumu uzskaiti, Mīļotais Vadonis teica, ielaizdams viņu telpā. Un te nu ir mūsu problēma. Trīsdesmit trešajā cietumā bija ieslodzīts kāds karavīrs no bāreņu vienības. No likuma viedokļa viņš bija varonis. Viņš ir pazudis bez vēsts, un mums ir nepieciešamas viņa zināšanas. Varbūt tu esi vinu saticis, varbūt viņš ir dalījies pārdomās ar tevi.

-    Pazudis bez vēsts?

-    Jā, saprotu. Kauns, vai ne? Cietuma priekšnieks jau par to ir samaksājis. Turpmāk šādi sarežģījumi izpaliks, jo mums ir jauns aparāts, kurš spēj sameklēt ikvienu personu jebkur. To var nodēvēt par lieldatoru, ja gribi. Atgādini, lai tev to parādu.

-    Kas īsti ir šis armijas bārenis?

Mīļotais Vadonis sāka rakņāties kastēs dažas atvēra, citas pameta sāņus un kaut ko meklēja. Ga ievēroja, ka vienā kastē atrodas grilēšanas piederumi. Cita bija piepildīt,) ar Bībelēm no Dienvidkorejas.

-    Tas bārenis? Viņš bijis vidusmēra pilsonis, cik spriežu, teica Mīļotais Vadonis. Niecība no Chondžinas. Vai tu šo pilsētu esi kādreiz apmeklējis?

-    Nekad nav gadījies tas prieks, Mīļotais Vadoni.

-    Man arī ne. Lai nu kā, šis kareivis devās braucienā uz Teksasu. Viņam piemita zināmas cīņas prasmes, dotības uz valodām un tā tālāk. Misijai bija uzdots atgūt to, ko amerikāņi man ir atņēmuši. Cik noprotams, amerikāņiem nebija nekādu nolūku atdot man nolaupīto. Tā vietā viņi pakļāva manu diplomātu delegāciju tūkstošiem pazemojumu. Kad amerikāņi ieradīsies pie mums, es atriebības nolūkā pakļaušu viņus tūkstošiem citu. Lai viņus pienācīgi uzņemtu, man Teksasas brauciens ir jāpārzina visos sīkumos. Šis armijas bārenis ir vienīgais, kurš var to izstāstīt.

-     Bet braucienā noteikti piedalījās citi diplomāti. Var iztaujāt arī tos.

-    Diemžēl viņi vairs nav sasniedzami, paskaidroja Mīļotais Vadonis. Virs, par kuru es runāju, patlaban ir vienīgais mūsu tautas pārstāvis, kurš ir apciemojis Ameriku.

Tad Mīļotais Vadonis atrada meklēto prāvu revolveri. Viņš pagriezās un pavērsa to pret komandieri Ga.

-     Ā, es piepeši sāku atcerēties, sacīja Ga, lūkodamies pret sevi pavērstajā revolvera stobrā. Armijas bārenis. Kalsns, izskatīgs vīrietis, ļoti gudrs, ar humora izjūtu, jā, viņš katrā ziņā atradās Trīsdesmit trešajā cietumā.

-    Tatad tu viņu pazīsti.

-    Jā, mēs bieži runājāmies līdz vēlai nakts stundai. Mēs bijām tuvi kā brāļi, viņš no manis neko neslēpa.

Mīļotais Vadonis pasniedza revolveri komandierim Ga.

-    Vai tu zini, kas tas ir?

-    Tas stipri līdzinās ierocim, kuru aprakstīja armijas bārenis. Ar tādu viņi esot Teksasā šāvuši pa kārbām, kas nostā-

dītas uz žoga. Četrdesmit piektā kalibra Smita un Vesona sistēmas revolveris, ja nemaldos.

Tātad tu viņu patiešām pazīsti. Tā jau kaut kur nonāksim. Bet ieskaties ciešāk! Tas ir ziemeļkorejiešu izgatavots Ierocis. To ir konstruējuši pašmāju inženieri, un tas patiesībā ir četrdesmit sestā kalibra revolveris, mazliet lielāks un jaudīgāks nekā amerikāņu modelis. Vai, tavuprāt, tāds viņus apkaunos?

Aplūkodams ieroci, komandieris Ga ievēroja, ka dažas detaļas ir apstrādātas uz virpas uz stobra un magazīnas palikuši ierobojumi vietās, kur kalējs iestiprinājis to Iekārtā.

-    Pavisam noteikti, Mīļotais Vadoni. Es vienīgi piebilstu, ka amerikāņu revolverim, kā to aprakstīja mans labais draugs armijas bārenis, bija sīkas rievas uz gaiļa, bet rokturi greznoja iegrebti brieža ragi, nevis perlamutrs.

-     Ā! Tieši tas, ko mēs vēlējāmies noskaidrot, Mīļotais Vadonis nopriecājās. No citas kastes viņš izvilka Mežonīgo rietumu stila patronjostu, ar rokām gatavotu un valkājamu zemu uz gurniem, un aplika komandierim Ga ap vidukli.

-     Munīcijas gan vēl nav, Mīļotais Vadonis atzina. To inženieri meistaro ar lielām pūlēm, pa vienai patronai. Pabaidām panēsā revolveri tāpat vien, lai to izjustu. Jā, amerikaņi redzēs, ka mēs ražojam viņu ieročus, tikai lielākus un jaudīgākus. Mēs pasniegsim viņiem amerikāņu cepumus, taču viņi uzzinās, ka daudz sātīgāka ir korejiešu kukurūza un korejiešu bišu medus ir saldāks. Jā, viņi pļaus manu zālienu un būs spiesti dzert manis savārītu riebīgu kokteili, un tu, komandieri Ga, palīdzēsi mums radīt veselu Teksasas Potjomkina sādžu tepat Phenjanā.

-     Bet, Mīļotais Vad…

-Amerikāņi… uzrunātais aizsvilies pārtrauca komandieri, gulēs blakus suņiem no Centrālā zooloģiskā dārza!

Komandieris Ga brīdi pagaidīja. Pārliecinājies, ka Mīļotais Vadonis jūtas sadzirdēts un saprasts, viņš ieteicās:

-     Labi, Mīļotais Vadoni. Tikai pasakiet, kad paredzēta amerikāņu vizīte.

-    Tad, kad gribēsim, Mīļotais Vadonis atteica. Mēs no-1 maz neesam ar viņiem sazinājušies.

-    Mans labais draugs armijas bārenis reiz teica man, kad apciemoju viņu cietumā, ka amerikāņi pavisam negribīgi kontaktējoties ar mums.

-     Nu, amerikāņi ieradīsies gan, Mīļotais Vadonis teic.i Viņi atgādās to, ko man atņēma. Viņi izcietīs pazemojumus. Un mājup dosies tukšām rokām.

-    Kā? komandieris Ga pajautāja. Kā jūs viņus šurp atvilināsiet?

Tajā mirkli Mīļotais Vadonis pasmaidīja. Tas būs pats labākais, viņš noteica un veda Ga uz izliektā gaiteņa galu, un tur pa metāla kāpnēm abi nokāpa vairākus stāvus zemāk.

Visu laiku Mīļotais Vadonis centās neizrādīt savu klibumu. Pēc dažiem kāpņu posmiem uz sienām parādījās ūdens tērcītes, metāla pakāpieni kļuva ļodzīgāki, šur tur manīja rusu. Paliecies pāri margām, lai noskaidrotu, cik dziļi pazeme iestiepjas kāpņu laidieni, komandieris Ga redzēja vien tumsu un dzirdēja vien atbalsis. Visbeidzot Mīļotais Vadonis apstājās kādā kāpņu laukumiņā un atvēra durvis uz gaiteni pavisam citādu. Te visām durvīm, kurām viņi gāja garām, bija neliels nocietināts lodziņš un šķērsstienis ar slēdzeni. Komandieris Ga nekļūdīgi pazina cietumu.

-    Te nudien var kļūt vientulīgi, viņš izteicās.

-     Nevajag tā justies, attrauca Mīļotais Vadonis pat neatskatīdamies. Tev esmu es.

-    Un jūs? Ga vaicāja. Vai jūs šeit ierodaties viens?

Mīļotais Vadonis apstājās pie kādām durvīm un izņēma

vienu vienīgu atslēgu. Tad viņš paskatījās uz komandieri Ga un pasmaidīja. Es nekad neesmu viens, viņš paskaidroja un atvēra durvis.

Istabā atradās gara auguma sieviete, kuras seju slēpa tumši, pinkaini mati. Viņai priekšā pletās plašs grāmatu klāsts, un viņa rakstīja lampas gaismā no lampas stiepās elektrības vads un pazuda caurumā betona griestos. Viņa pacēla acis un klusēdama uzlūkoja nācējus.

-    Kas viņa ir? komandieris Ga vaicāja.

Pajautā pats. Viņa prot angļu valodu, Mīļotais Vadoni paskaidroja un pagriezās pret sievieti. Tu, sliktā meitene! viņš tai angliski uzsauca, un pašam seja rotājās plats,

krāšņs smaids. Sliktā, sliktā, sliktā meitene.

Ga pienāca, notupās pie sievietes un ielūkojās viņai acis.

Kas jūs esat? viņš vaicāja angliski.

Viņa nopētīja revolveri viņam pie sāniem un papurināja galvu, it kā jebkādas informācijas izpaušana varētu sagādāt nepatikšanas.

Šai bridi Ga pamanīja, ka viņai priekšā ir izklāti visi vienpadsmit Kima Čenira rakstu izlases sējumi angļu valodā un viņa tos vārdu pa vārdam pārraksta piezīmju blokos, ko krauj grēdās. Pieliecis galvu, viņš noskaidroja, ka tobrīd sieviete ķērusies pie piektā sējuma doktrīnas ar nosaukumu Par kino mākslu".

-    "Aktrise nevar lomu tēlot," Ga lasīja. "Viņai kā moceklei ir jāziedojas, lai pārtaptu tēlā."

Mīļotais Vadonis pasmaidīja, atzinīgi novērtēdams paša sarakstīto domugraudu. Viņa ir itin laba skolniece, viņš sacīja.

Ar mājienu Mīļotais Vadonis atļāva sievietei uz bridi atpūsties. Viņa nolika malā pildspalvu un sāka berzēt rokas. Tās piesaistīja komandiera Ga uzmanību. Viņš pieliecās tuvāk.

-    Vai parādīsiet man savas plaukstas? viņš lūdza un izstiepa roku ar delnām uz augšu, tādējādi rādīdams, ko vēlas.

Sieviete lēni atvēra plaukstas. Pelēkas, dangainas tulznu rindas stiepās pāri delnai līdz pat pirkstu galiem. Komandieris Ga aizvēra acis un pamāja, saprazdams, ka tādas šīs plaukstas kļuvušas, tūkstošiem stundu turot airus.

Viņš pagriezās pret Mīļoto Vadoni.

-    Kā? viņš jautāja. Kur jūs viņu atradāt?

-       Viņu uzņēma zvejas kuģis, Mīļotais Vadonis skaidroja. Airu laivā viņa atradās viena, draudzeni nekur neredzēja.

Ar draudzeni viņa bija izrīkojusies nelāgi, pagalam nelāgi. Kapteinis viņu izglāba un iemeta laivā uguni.

Nedaudz uzjautrināts, Mīļotais Vadonis pakratīja pirkstu pret meiteni.

-    Slikta meitene, slikta, viņš atkārtoja. Bet mēs viņai pie-

dodam. Jā, kas pagājis, tas pagājis. Tā notiek, no tā nevar iz vairīties. Kā tev šķiet vai amerikāņi tagad brauks pie muml ciemos? Vai senatoram nāksies drīz nožēlot to, ka piespiedi» manus sūtņus ēst ar pirkstiem zem klajām debesīm suņu barā ’

-    Būs nepieciešams sagādāt dažādus priekšmetus, komandieris Ga sprieda. Ja gribam, lai šīs amerikāņu uzņemšanas viesības izdodas, man būs vajadzīga biedra Buka palīdzība.

Mīļotais Vadonis pamāja.

Komandieris Ga atkal pievērsās sievietei.

-     Man nācies dzirdēt, ka jūs esat sarunājusies ar vaļhaizivīm, viņš sacīja. Un ceļu meklējāt, vadoties no medūzu izstarotā mirdzuma.

-    Viss norisinājās pavisam citādi, nekā viņi stāsta, viņa ierunājās. Viņa man bija ka māsa. Tagad es esmu vientuļa, tagad esmu tikai es.

-    Ko viņa stāsta? noprasīja Mīļotais Vadonis.

-    Apgalvo, ka esot vientuļa.

-     Blēņas, Mīļotais Vadonis attrauca. Es te bieži nokāpju un sniedzu viņai mierinājumu.

-      Viņi mēģināja ieņemt mūsu laivu, airētāja stāstīja. Linda, mana draudzene, šāva signālraķetes. Citu ieroču, ar ko aizsargāties, mums nebija. Bet viņi mācās virsū un nošāva viņu turpat laivā, tieši manu acu priekšā. Sakiet, cik ilgu laiku es te atrodos?

Komandieris Ga izņēma no kabatas fotoaparātu. Vai drīkstu? viņš pavaicāja Mīļotajam Vadonim.

-    Nu, komandieri Ga, Mīļotais Vadonis novilka, šūpodams galvu. Tā tava fotografēšanas kāre… Labi, ka vismaz šoreiz tu esi sadomājis nobildēt kādu sievieti.

-    Vai jūs gribētu tikties ar senatoru? Ga pajautāja viņai. Sieviete piesardzīgi palocīja galvu. Turiet šeit acis vaļā, viņš piekodināja. Vairs neairējiet ar acīm ciet. Paklausiet mani, un es atgādāšu senatoru.

Meitene sarāvās, kad komandieris Ga pasniedzās, lai attraustu matus no viņas sejas, un ieplestajās acīs vīdēja trauksmainas bailes. Fotokameras motoriņš iedūcās, iestādot fokusu. Un ieslēdzās zibspuldze.

12.NODAĻA

IERODOTIES Četrdesmit otrajā nodaļā, mūsu praktikantiem pirmajā dienā izsniedz standarta aprīkojumu lauka uzsvārčus ar pogām priekšpusē, nopratināšanas uzsvārčus ar poj;ām uz muguras, dokumentu planšetes un, visbeidzot, obligāti nēsājamas acenes, kas piešķir mums autoritāru izskaiti, tādējādi vēl vairāk intelektuāli iebiedējot mūsu subjektus un piespiežot tos paklausīt. Savukārt visiem pubjoku vienības locekļiem izdala piederumu somas ar ekipējumu, kura noļuks ir sakropļot un sodīt. Somās ir cimdi ar raupju virsmu, gumijas steki, kuņģa caurulītes un tā tālāk. Jāatzīst, ka mūsu praktikantu sejās bija redzama vilšanās, uzzinot, ka mūsu vienībai šādi priekšmeti nav nepieciešami. Taču tovakar mēs pasniedzām Čučakam bultu knaibles, un viņa seja uzreiz atplauka misijas apziņā. Viņš pacēla knaibles sev acu priekšā un pasvārstīja, lai atrastu līdzsvara punktu. Kjukī tika pie elektriskās lopu pātagas; tikko viņa nospieda mēlīti, visa telpa uzplaiksnīja zilā gaismā. Es gluži neapgrozījos elitāro janbanu aprindās, tāpēc nekādi nevarēju nojaust, kāds izrādīsies šis biedrs Buks, tomēr man bija skaidrs, ka viņš kļūs par nozīmīgu nodaļu mūsu sarakstītajā komandiera Ga biogrāfijā.

Pēc tam mēs uzlikām pieres lukturīšus, ķirurgu maskas un cits citam aizpogājām virssvārčus uz muguras, tad nokāpām pa kāpnēm uz spīdzināšanas spārna centrālo telpu. Kamēr mēs griezām vaļā lūkas vāku, pa kuru nokļūst nostādinātāja rezervuārā, Čučaks iejautājās:

-    Vai tas ir tiesa, ka vecus nopratinātājus nosūta uz cie-ļ tumu?

Mūsu rokas pārstāja griezt vāku.

-    Vienā ziņā pubjokiem ir taisnība, mēs sacījām. Nepieļauj, lai subjekts tev samaitā prātu.

Ierāpušies pa lūku, mēs aizgriezām ciet vāku un trausāmies lejup pa daudziem metāla pakāpieniem, kas ir iestrii dāti betona sienā. Šajā telpā atradās četri lieli sūkņi, kas i pumpēja ūdeni no dziļāk pazemē ierīkotajiem bunkuriem. Tie ieslēdzās pāris reižu stundā un darbojās tikai dažas minūtes, taču radīja pārmērīgu troksni un versmi. Šajā rezervuārā pubjoki ieslodzīja nepakļāvīgos subjektus, kuru dumpigumu te atmiekšķēja laiks un miklums, kas aizmigloja ari mūsu aceņu lēcas. Visā telpas garumā stiepās grīdai piekalts stienis, un pie tā bija pieķēdēti vairāk nekā trīsdesmit subjektu. Drenāžas dēļ grīda bija ieslīpa, tādēļ nabaga nejēgas, kas mitinājās zemākajā telpas pusē, bija spiesti gulēt stāvoša ūdens duļķēs.

Kamēr soļojām cauri vieglam, siltam lietutiņam, kas pilēja no zaļajiem, glumajiem betona griestiem, daži subjekti pamazām atžilba. Maskas mēs turējām, cieši piespiestas pie sejas. Pērn rezervuārā iezagās difterija, pievārējot visus subjektus un pie reizes nomedījot arī dažus nopratinātājus.

Kjukī piespieda elektriskās lopu pātagas žuburus pie dzelzs stieņa un palaida elektrības lādiņu. Tas pievērsa visu uzmanību. Lielākā daļa subjektu instinktīvi aizklāja sejas vai sarāvās embrija pozā. Kāds vīrs vienā malā uzslējās sēdus stāvošajā ūdeni un sāpēs īsi iekaucās. Viņam mugurā bija ieplēsts, izmircis balts virskrekls, apakšveļa un ap apakšstilbiem zeķturi. Tas bija biedrs Buks.

Pienākuši klāt, mēs ieraudzījām virs viņa kreisās acs stiepjamies vertikālu rētu. Ievainojums bija pāršķēlis uzaci un sadzijis tik nelāgi, ka uzacu puses neatradās viena otrai pretī. Kurš gan prec sievieti, kas neprot šūt?

-    Vai jūs esat biedrs Buks? mēs jautājām.

Buks samiedza acis, lampu gaismu apžilbināts.

-     Kas jūs esat? Nakts maiņa? viņš atvaicāja un vārgi,

nepārliecinoši iesmējās. Tad viņš pacēla rokas, tēlodams, ka aizsargājas. Es atzīstu, es atzīstos! viņš uzsauca, bet smiekli pārvērtās ilgā kāsā. Tā ir droša ielauztu ribu pazīme.

Kjukī iegrūda pātagas galu ūdenī un piespieda mēlīti.

Biedru Buku sagrāba elektrības lādiņš. Viņa kailais kaimiņš apvēlās uz sāna un izlaida zarnu saturu melnajā ndeni.

-     Mums pašiem tas nepatīk, mēs atzināmies Bukam.

Kad šeit noteicēji būsim mēs, tad šo rezervuāru slēgsim.

-       Vareni! Biedrs Buks iesmējās. Jūs pat neesat noteiceji.

-    Kā jūs tikāt pie tās retas? mes jautājam.

-    Kuras? Šīs? viņš pavaicāja, norādīdams uz otru uzaci.

Praktikante vēlreiz grasījās piešķilt lopu pātagu, taču mēs

paguvām satvert viņu aiz rokas. Viņa bija jauniņā, sieviete, un mēs apzinājāmies, cik ļoti viņai kārojas sevi pieradīt. Taeu pie mums tāda kārtība nav atbalstāma.

Mēs nolēmām precizēt.

-       Kā jūs tikāt pie komandiera Ga sagādātas rētas? mēs taujājām un devām zīmi Čučakam pārgriezt ķēdi. Atbildiet uz šo jautājumu, un mēs sniegsim atbildi uz jebkuru jūsu jautājumu.

-       Jautājumu, uz kuru var atbildēt ar "jā" vai "nē", Kjukī piemetināja.

-Jā vai nē? biedrs Buks vēlējās gūt apstiprinājumu.

Šāds Kjukī gājiens bija pārdrošs un pat nevēlams, taču mums vajadzēja saliedēties vienotā frontē, tāpēc mēs visi pamājām. Čučaks piepūlē īsi iestenējās, un atsvabinātās labā biedra ķēdes iekrita ūdenī.

Biedrs Buks uzreiz piekļāva plaukstas pie sejas un izberzēja acis. Mēs uzšļakstījām uz mutautiņa tīru ūdeni un pasniedzām viņam.

-       Mēs ar komandieri Ga strādājām vienā ēkā, Buks klāstīja. Es nodarbojos ar sagādi, tāpēc caurām dienām slēpos zem datora melnā audekla kupola un internetā pasūtīju visdažādākos priekšmetus. Lielākoties no Ķīnas, bet arī no Vjetnamas. Komandierim Ga bija sarūpēts jauks rakstām

galds pie loga, un viņš it nemaz nestrādāja. Tas notika vel pirms tam, kad sākās viņa naids ar Mīļoto Vadoni, pirms nodega Devītais cietums. Tolaik viņš par cietumiem vai raktuvēm nezināja pilnīgi neko. Amats viņam bija piešķirts kā atalgojums par Zelta jostas izcīnīšanu un Kimuras uzvarēšanu Japānā. Tam bija liela nozīme, jo reiz agrāk cīkstonis Rjoktosans aizbrauca uz Japānu cīnīties ar Sakurabu un pārbēga pie ienaidnieka. Ga reizēm man izsniedza viņam nepieciešamo mantu sarakstu, piemēram, DVD diskus un grūti sameklējama rīsu vīna pudeles.

-    Vai viņš jelkad lūdza pasūtīt augļus?

-   Augļus?

-     Piemēram, persikus? Vai viņš gribēja persiku konservus?

Buks mūs nopētīja. Nē. Kāpēc prasāt?

-    Tāpat vien. Turpiniet.

-     Kādu vakaru, kad strādāju vēlu, trešajā stāvā biju palicis tikai es ar komandieri Ga. Viņš bieži valkāja baltu cīņas toboku ar melnu jostu, it kā atrastos vingrošanās zālē un postos treniņcīņai. Tovakar viņš šķirstīja Dienvidkorejas tekvondo žurnālus. Viņam patika lasīt nelegālus žurnālus mums deguna priekšā un apgalvot, ka nododas ienaidnieku pētīšanai. Par to vien, ka zina par tādiem žurnāliem, var nonākt Piecpadsmitajā ģimeņu cietumā; tajā, kuru sauc par Jodokas cietumu. Man bieži bija jāgādā preces tam cietumam. Žurnālos ir lieli atlokāmi Seulas cīņas meistaru fotoattēli. Pētīdams vienu tādu fotogrāfiju un novērtēdams tajā attēloto cīņas meistaru, Ga pamanīja mani lūkojamies viņā. Es biju brīdināts par viņa izturēšanos, tāpēc sāku nervozēt.

-    Kas jiis brīdināja? Vīrietis vai sieviete? iejaucās Kjukī.

-    Vīrieši, biedrs Buks atteica. Tad komandieris Ga piecēlās. Viņš joprojām turēja žurnālu rokā. Paķēris no galda kādu priekšmetu, viņš devās pie manis. Es sevi mierināju, ka arī agrāk esmu piekauts un izturēšu arī šoreiz. Biju dzirdējis, ka, vienreiz kādu piekāvis, viņš to cilvēku liekot mierā. Ga soļoja arvien tuvāk. Viņš bija izslavēts ar savu savaldību,

cīņas laikā viņš nekad neizrādīja emocijas. Smaids parādījās seja, vienīgi izdarot divi chagi paņēmienu, kura laikā viņš uzgrieza pretiniekam muguru, tā vedinādams to uzbrukt.

Biedri!" Ga uzrunāja mani pavisam ņirdzīgā toni. Viņš stāvēja un pētīja mani. Mani bieži uzskata par lišķi, jo dēvējos par "biedru". Patiesībā man ir dvīņubrālis, un, kā paraža prasa, mums ir vienāds vārds. Māte mūs iesauca par "biedru Buku" un "pilsoni Buku", lai varētu atšķirt. Apkārtējiem tas iepatikās, un līdz pat šai dienai manu brāli dēvē par pilsoni Buku.

Ak, šim faktam bija jābūt Buka dosjē. Acīmredzot esam kļūdījušies. Nereti cilvēki neieredz dvīņus, jo viņu vecāki no valsts saņem vairošanās prēmijas. Lielā mērā tas izskaidro Buka ārieni, turklāt zināšanas mums sniegtu izdevīgu priekšrocību.

-     Komandieris Ga pacēla atvērto žurnālu tā, lai es varētu to apskatīt, Buks turpināja stāstīt. Tajā bija redzams jauns cīnītājs ar melno jostu ap vidu un pūķa tetovējumu uz krūtīm. "Vai tev tas patīk?" jautāja komandieris Ga. "Vai tevi tas interesē?" Viņa uzdotie jautājumi netieši norādīja uz nepareizu atbildi, taču es nezināju, kāda tā ir. "Tekvondo ir sens un cēls sporta veids," es viņam sacīju. "Un man jādodas mājās pie ģimenes." Tad viņš paziņoja: "Visas dzīves mācību stundas tev pasniegs tavi ienaidnieki." Tobrīd es pirmo reizi pamanīju, ka otrā rokā viņš tur toboku. To viņš pasvieda man. Cīņas tērps bija mikls un oda pēc cirkšņiem. Es biju dzirdējis, ka viņš piekauj tos, kas nepretojas, turpretī ar tiem, kas spurojas pretī, viņš pastrādā daudz briesmīgākas, pat neiedomājamas lietas. Es stingri atteicu, ka nevēlos vilkt mugurā toboku. "Protams," viņš norūca. "Tas nav obligāti." Es tikai vēros komandierī Ga, pūlēdamies no viņa acīm uzminēt turpmāko rīcību. "Mēs esam viegli ievainojami," viņš pavēstīja. "Mums jabut vienmēr gataviem. Vispirms pārbaudīsim tavu pamata spēku." Viņš atpogāja un papleta manu kreklu. Piespieda ausi man pie krūtīm un iedunkāja te pa sāniem, te pa muguru, tad ķērās pie vēdera un rīkojās tāpat. Pēc katra spēcīgā belziena viņš skaļi seci-

nāja: "Plaušas tīras. Nieres spēcīgas. Turpmāk alkoholu nelieto!" Pēc tam viņam esot jāpārbauda mana simetrija. Paņēmis mazu patiešām mazu aparātu, viņš nofotografēja manu simetriju.

-     Vai komandieris Ga pēc tam patina filmiņu? Vai bija dzirdama motoriņa sīkšana, patinot nākamo kadru? mēs taujājām.

-    Nē, viņš atteica.

-    Nedzirdējāt ne dūkoņu, ne ko tamlīdzīgu?

-    Tikai pīkstienu, Buks atcerējās. Komandieris Ga sacīja: "Svešzemnieka primarais impulss ir vērsts uz agresiju." Viņš paziņoja, ka man esot jāiemācās, kā tikt vaļā no šāda spēka. "Atvairīdams svešo impulsus no ārpuses, cilvēks gatavojas atvairīt impulsus sevī," viņš apgalvoja. Pēc tam komandieris izklāstīja dažus iespējamos notikumu variantus, piemēram, ko es iesāktu, ja uz jumta nosēstos amerikāņu spēki un nolaistos pa trosēm gaisa ventilācijas šahtās. Un ko es iesāktu, ja man draudētu japāņu vīrietības uzbrukums.

-    Vīrietības uzbrukums? es pārvaicāju.

-    Viņš uzlika plaukstu man uz pleca, iztaisnoja manu roku un satvēra manu gurnu. "Homoseksuāls uzbrukums," Ga paskaidroja man kā pilnīgam nejēgam. "Japāņi šai ziņā ir izslavēti. Mandžūrijā japāņi izvaroja visus, kam tika klāt, vīriešus, sievietes, pandas zoodārzā." Viņš aizlika man kaju priekšā, un krizdams es atsitos ar seju pret rakstāmgalda stūri. Tāds ir šis stāsts, tā es ieguvu šo rētu. Un tagad es gribu atbildi uz savu jautājumu.

Biedrs Buks apklusa, it kā nojauzdams, ka mēs degam nepacietībā dzirdēt stāsta beigas.

-    Lūdzu, turpiniet, mēs ierosinājām.

-    Vispirms es uzstājīgi gribu dzirdēt atbildi uz jautājumu, biedrs Buks neatlaidās. Citi nopratinātāji, tie vecie, man mūždien meloja. Viņi stāstīja: "Atklāj savus slepenos saziņas līdzekļus. Tavi bērni gaida tevi šai ēkā dažus stāvus augstāk. Ja runāsi, varēsi apciemot savu sievu. Viņa tevi gaida. Atklāj savu lomu šai sazvērestībā, un tu drīkstēsi atgriezties mājās pie ģimenes."

-    Mūsu vienība neizmanto krāpšanas metodes, mēs paskaidrojām. Mēs atbildēsim uz jūsu jautājumu. Ja gribēsiet, varēsiet pats pārbaudīt atbildes patiesīgumu.

Mēs bijām paņēmuši līdzi biedra Buka dosjē. Čučaks to pacēla, un Buks pazina mapi zilajos vākos ar sarkano cilpiņu.

Brīdi raudzījies uz mums, biedrs Buks atsaka stāstījumu.

-    Es nokritu uz mutes. Komandieris Ga uzsēdās man uz muguras un sāka lasīt man lekciju. Mana acs pildījās asinīm. Izmantodams savu pārspēku, komandieris Ga atlauza un izgrieza man labo roku.

Ieplestām acīm dzīvodama līdzi stāstam, Kjukī piebilda: Šo paņēmienu sauc par "apgriezto Kimuru".

-     Jūs pat nevarat iedomāties, cik stipri sāpēja. Kopš tās dienas mans plecs tā arī nav atguvies. Es lūdzos: "Es tikai strādāju vēlu. Komandieri Ga, lūdzu, laidiet mani vaļā." Viņš atlaida manu roku, taču nenokāpa no muguras. "Kā tu vari nepretoties vīrietības uzbrukumam?" viņš noprasīja. "Debesu vārdā, par to nav nekā ļaunāka! Tas ir baisākais, kas ar vīrieti var notikt. īstenībā viņš pēc tam nav vairs vīrietis. Kā tu vari neiet nāvē, lai to visiem spēkiem atvairītu ja vien… Varbūt tu pats vēlies, varbūt pats slepenībā alksti pēc vīrietības uzbrukuma, tāpēc tev neizdodas no tā izvairīties? Redzi, tev laimējies, ka tas biju tikai es, nevis kāds japānis. Tev laimējies, ka esmu gana stiprs, lai tevi aizsargātu. Tev jāpateicas savai laimes zvaigznei, ka es pagadījos tuvumā un to novērsu."

-     Un viss? mēs jautājām. Ar to arī viss beidzās? Biedrs Buks pamāja. Vai komandieris Ga neizrādīja nožēlu?

-    Pēdējais, ko es atceros, bija viņa fotoaparāta zibsnis. Es gulēju uz mutes, un viss man apkārt bija nošķiests asinīm.

Biedrs Buks apklusa. Visā rezervuāra tvertnē iestājās klusums. Gandrīz nedzirdami čurkstinādama, pa grīdu aizslīdēja urīna tērcīte. Un tad Buks iejautājās:

-    Vai mana ģimene ir dzīva?

Daži šā darba aspekti pubjokiem padodas labāk.

-    Es esmu sagatavojies, biedrs Buks drošināja.

-     Atbilde ir "nē", mēs atteicām, aizvedām Buku prom no ūdens un pieķēdējām augstākā vietā, pēc tam pamazām vācām kopā savus piederumus un devāmies uz pakāpienu pusi. Viņa skatiens bija vērsts iekšup. Tādu izteiksmi mums mācīja pazīt kā atklātības pazīmi, jo to praktiski nav iespējams notēlot. Patiesi sevis meklejumi allaž ir neliekuļoti.

Un tad Buks pacēla galvu.

-    Es ielūkošos dosjē, viņš sacīja.

Mēs viņam pasniedzām mapi. Nepārsteidzieties, mēs brīdinājām. Tajā ir arī fotoattēls. Jau pastiepis roku pēc mapes, viņš sastinga. Izmeklētājs stāstīja, ka acīmredzot notikusi saindēšanās ar ogļskābo gāzi, mēs teicām. Viņas atrada vienkop ēdamistabā blakus sildītājam, kur gāze bija izdzēsusi visu dzīvības.

-    Vai manām meitām mugurā bija baltas kleitas? biedrs Buks vaicāja.

-    Mūsu noruna bija iespēja uzdot vienu jautājumu, mēs atgādinājām. Ja vien negribat palīdzēt mums izprast, kāpēc komandieris Ga tā izrīkojās ar aktrisi.

-     Komandierim Ga nav nekādas saistības ar pazudušo aktrisi, biedrs Buks atteica. Viņš iegāja Trīsdesmit trešajā cietumā un vairs neiznāca. Viņš atrada galu tur, raktuvēs. Tad Buks piešķieba galvu un uzlūkoja mūs. Klau, par kuru komandieri Ga jūs runājat? Jūs taču zināt, ka viņi bija divi. Tas komandieris Ga, kurš man sagādāja šo rētu, ir pagalam.

-     Vai jūs runājāt par īsto komandieri Ga? mēs prašņājām. Kādēļ lai neīstais komandieris Ga atvainotos par to, ko īstais komandieris Ga jums nodarīja?

-    Viņš atvainojās?

-     Viltvārdis mums izteica nožēlu par to, ko pastrādājis, par to, ka sagādājis jums rētu.

-    Muļķības! Buks izmeta. Komandierim Ga nav ko nožēlot. Viņš man dāvāja to, ko man kārojās vairāk. To, ko es pats sev nekādi nespēju sagādāt.

-    Un kas tas bija? mēs tincinājām.

-    Viņš, protams, nogalināja īsto komandieri Ga.

Mēs pārmijām skatienus. Tātad viņš ir nogalinājis ne tikai aktrisi un viņas bērnus. Jūs apgalvojat, ka viņš ir nonāvējis ari Korejas Tautas armijas komandieri?

-    Viņš nenogalināja Sanu Munu un viņas bērnus. Ga pārvērta viņus par putniņiem un iemācīja bēdīgu dziesmiņu. Pēc tam visi aizlidoja saulrietā tur, kur jūs viņus nemūžam neatradīsiet.

Mēs pēkšņi ieprātojāmies, vai tā nevar būt patiesība varbūt aktrise ar bērniem tiešām ir nobēdzināti kādā vietā. Ga lāču bija dzīvs, vai ne? Bet… pie kā viņa atradās, kur viņa noslēpta? Panākt kāda cilvēka pazušanu Ziemeļkorejā nebija grūti. Taču panākt, lai cilvēks parādās no jauna kuram ir pa spēkam tādas burvestības?

-   Ja jūs palīdzētu mums, mēs apņemtos palīdzēt jums, mēs solījām Bukam.

-    Jūs palīdzētu man? Manas ģimenes vairs nav, draugu nav, un manis paša arī ne. Es jums neparko nepalīdzētu.

-    Skaidrs, mēs attraucām un turpinājām vākt piederumus. Bija vēls, un mēs bijām izvārguši.

Es biju ievērojis, ka biedram Bukam pirkstā ir laulības gredzens no zelta. Liku Čučakam to novilkt.

Čučaks satraukts atskatījās, satvēra Buka plaukstu un pūlējās izpildīt pavēli.

-    Pārāk cieši, Čučaks paskaidroja.

-     Tas ir viss, kas man atlicis par piemiņu no viņām, biedrs Buks iebilda. No sievas un meitām.

-     Nevilcinies! es pavēlēju Čučakam. Subjektam tas vairs nav vajadzīgs.

Kjukī pacēla knaibles.

-    Es dabūšu nost to riņķi, viņa apņēmas.

-    Es jus ienīstu, nikni izkliedza biedrs Buks.

Viņš spēcīgi rāva nost gredzenu, pāršķeldams ādu, un pēc brīža tas jau atradās manā kabatā. Mēs pagriezāmies uz promiešanu.

-     Es jums nekad neko neizpaudīšu! biedrs Buks uzbļāva. Jums pār mani nav nekādas varas, pat ne niecīgā

kās! Vai dzirdat, ko saku? Es tagad esmu brīvs. Jums nav varas pār mani. Vai jūs mani dzirdat?

Mēs cits aiz cita sākām kāpt augšup. Pakāpieni, kas veda ārā no rezervuāra, bija slideni, tāpēc vajadzēja uzmanīties.

-     Vienpadsmit gadu! sauca biedrs Buks, un viņa vārdi atbalsojās no mitrā betona virsmām. Vienpadsmit gadu es gādāju šiem cietumiem visu vajadzīgo. Ieslodzīto apģērbus pieprasīja arī bērnu izmēros. Es tādus esmu pasūtījis tūkstošiem. Pat cērtes darina divreiz mazākas. Vai jums ir bērni? Visu vienpadsmit gadu laikā cietumu ārsti nepasūta pārsējus, pavāri nepieprasa izejvielas. Mēs sūtījām tikai prosu un sāli, tonnām un tonnām prosas un sāls. Neviens cietums nekad nav pieprasījis apavu pāri vai kaut vienu ziepju gabalu. Turpretim asins pārliešanas maisiņi ir nepieciešami nekavējoties. Lodes un dzeloņstieples jāpiegādā jau rīt! Es sagatavoju savu ģimeni. Viņas zināja, kas darāms. Vai jūs esat sagatavojušies? Vai jūs zināt, ko tādā gadījumā iesākt?

Ķerdamies pie cinkotajiem pakāpieniem un trausdamies augstāk, mēs tie, kuriem bija bērni, pūlējāmies visu uzmanību veltīt augšupceļam, bet praktikanti jau allaž uzskata sevi par neievainojamiem, vai ne? Kjuki kapa pirmā un savā lampas gaismā rādīja ceļu. Kad viņa pārstāja kāpt un palūkojās lejup uz mums, arī mēs apstājāmies un raudzījāmies augšup uz gaišo nimbu ap viņas galvu.

-    Vai Rjoktosans tiešām pārbēga? viņa jautāja.

Neviens nebilda ne vārda. Klusumā varēja dzirdēt biedru Buku bez apstājas saucam par bērniem, kas nomētāti akmeņiem un pakārti.

Kjukī vīlusies un sāpināta skaļi nogremzās. Tātad arī Rjoktosans, viņa novilka, grozīdama galvu. Vai tiešām mums apkārt gļēvuļi vien ir?

Tajā mirklī ieslēdzās sūkņi, un mēs, par laimi, vairs neko nedzirdējām.

13.NODAĻA

KAD KOMANDIERIS Ga pārradās Sanas Munas namā, viņam pie sāniem bija vesternu pistole. Iekams viņš paguva pieklauvēt pie durvīm, Brando riešana par viņa ierašanos pavēstīja visai mājai. Sana Muna atvēra durvis, tērpusies vienkāršā čosonotā baltā čogori blūzē un bāliem ziediņiem rotātos čhimas svārkos. Šo zemnieku meičas tērpu viņa bija valkājusi filmā "īsta tautas meita".

Todien viņu neizraidīja uz tuneli. Viņš bija devies uz darbu un tagad pārradies mājās, tālab tika sveikts kā daždien vīrs, kurš atgriežas no biroja. Dēls un meita, ģērbušies skolas formastērpos, stāvēja miera stājā lai gan skolu viņi nebija apmeklējuši. Kopš viņa ierašanās aktrise nebija bērnus izlaidusi no acīm. Viņš sauca meitu par "meiteni" un dēlu par "zēnu", jo Sana Muna atteicās izpaust abu īstos vārdus.

Meita turēja koka paplāti ar kūpošu dvieli, kurā viņš noberza putekļus no sejas, kakla un plaukstu virspuses. Medaļas un nozīmītes uz paplātes, ko turēja zēns, bija novietojis viņa tēvs. Tagad komandieris Ga iztukšoja uz paplātes savas kabatas dažas armijas vonu naudaszīmes, metro biļetes, ministrijas caurlaide un, šiem ikdienā lietotajiem priekšmetiem uz paplātes sajaucoties, abi komandieri Ga kļuva par vienu. Taču, kad uz grīdas nokrita monēta, zēns bailēs sarāvās. Ja vien pastāvēja komandiera Ga rēgs, tas parādījās šeit bērnu nervozajā uzvedībā un bailēs no soda, kas, pēc viņu pieredzes, ik mirkli šķita neizbēgams.

Pēc tam sieva paņēma un plaši pavēra toboku, lai virs varētu pārģērbties ģimenes priekšā, tomēr noslēpts skatieniem. Kad toboku aizsēja ar jostu, Sana Muna pagriezās pret bērniem.

-    Ejiet, viņa lika. Ejiet vingrināties savu instrumentu spēlē.

Kad abi aizgāja, sieviete pagaidīja, kamēr no blakus istabas atplūda iesildīšanās gammu skaņas, taču tās šķita pārāk klusas, tālab viņa devās uz virtuvi, kur dārdēja skaļrunis un varēja būt drošs, ka abu sarunu nenoklausīsies. Komandieris Ga sekoja un ievēroja sievu saviebjamies, jo viņa bija pazinusi jaunās operas dīvas balsi un āriju no operas "Asiņu jūra".

Sana Muna paņēma viņa ieroci, atvēra magazīnu un pārliecinājās, ka patrontelpa ir tukša. Tad viņa norādīja uz Ga ar revolvera spalu.

-    Man jāzina, kā tu tiki pie šī ieroča, viņa paziņoja.

-    Tas ir pašdarināts, viņš paskaidroja. Otra tāda nav.

-     Nē, es to pazīstu, sieviete neatlaidās. Kas tev to iedeva?

Viņa pievilka pie letes krēslu, uzkāpa uz tā un pasniedzās, novietodama ieroci augšējā skapītī.

Komandieris Ga vēroja, kā sievietes augums pastiepjas un zem čosonota iegūst jaunas aprises. Svārku mala pacēlās, atsedzot potītes, un te nu viņa bija viss sievietes svars balansēja uz pirkstgaliem. Viņš uzlūkoja skapīti un iepratojās, kas vēl tajā varētu atrasties. Paša komandiera Ga pistole bija palikusi Mercedes aizmugures sēdekli, tomēr viņš pavaicāja:

-    Vai tavs vīrs nesāja ieroci?

-    Nēsā, viņa izlaboja.

-    Vai tavs vīrs nēsā ieroci?

-              Tu neatbildi uz manu jautājumu, Sana Muna uzstaja.

-     Es pazīstu šo ieroci, kuru tu pārnesi mājās. Tas bija rekvizīts pusducī filmu. No šā revolvera ar perlamutra spala rotājumu kovbojam līdzīgs amerikāņu karavīrs allaž aukstasinīgi apšauj civiliedzīvotājus.

Viņa nokāpa no krēsla un aizvilka to atpakaļ pie galda. Švīkas uz grīdas liecināja, ka tas ir darīts ne reizi vien.

-   To tev no rekvizītu noliktavas izsniedza Dakho, viņa sprieda. Vai tā ir kāda zīme man? Citādi man trūkst saprašanas par visu, kas te notiek.

-   Man to uzdāvināja Mīļotais Vadonis, komandieris Ga pa vēstīja.

Sanas Munas sejā parādījās sāpjpilna izteiksme. Es neieredzu to balsi, viņa atzina. Jaunā dīva bija nonākusi līdz arijai, kas slavināja par mocekļiem pasludinātās snaiperu vienības Mjohjana kalnā. Es negribu te palikt, sieviete nerimās un izgāja uz balkona.

Ari viņš nostājās siltajā pēcpusdienas saulītē, kur no Tesona kalna virsotnes bija redzama visa Phenjana. Zemāk virs botāniskā dārza riņķoja bezdelīgas. Kapsētā vecāki ļaudis gatavojās savai nāvei, atvērdami papīra saulessargus un apmeklēdami citu kapavietas.

Sieviete smēķēja cigareti. Acīs iezagās miklums, un drīz pār vaigiem tecēja skropstu tuša. Komandieris Ga stāvēja blakus sievietei pie margām. Viņš nezināja, kā noteikt, vai aktrises tiešām raud. Viņš apjauta vienīgi to, ka asaras īstas vai liekuļotas netiek lietas vīra dēļ. Varbūt viņa raudāja tāpēc, ka viņai ir trīsdesmit septiņi gadi, vai tāpēc, ka draugi vairs nenāk ciemos, vai arī tāpēc, kā bērni, spēlēdami leļļu teātri, soda lelles par pretimrunāšanu.

-    Mīļotais Vadonis pastāstīja, ka rakstot tev jaunu lomu filmā.

Sana Muna pagrieza galvu pret vīrieti un izpūta baltu dūmu mutuli.

-    Mīļotā Vadoņa sirdī tagad ir vienīgi opera, viņa sacīja un piedāvāja vīrietim ievilkt pēdējo cigaretes dūmu.

Ga paņēma cigareti un uzsmēķēja.

-    Es jau zināju, ka tu esi no laukiem, viņa teica. Paskat, kā tu turi cigareti! Ko tu zini par Mīļoto Vadoni? Vai filma tiešām tiks uzņemta?

Ga pasniedzās, paņēma jaunu cigareti no viņas paciņas un aizdedzināja.

-     Kādreiz es smēķēju, viņš atzina. Bet cietumā es no šā paraduma atteicos.

-     Vai man par to būtu kas jāzina? Par tavu dzīvi cietumā?

-    Tur mums parādīja filmu. "īsta tautas meita".

Viņa atbalstījās ar elkoņiem uz balkona margām un atlieca galvu. Pleciem uzraujoties augstāk, uz baltā čosonota iezīmējās iegurņa kauli.

-    Toreiz, kad to filmēja, es vēl biju tīrais bērns. Par aktiermākslu nezināju it neko.

Viņa uzmeta vīrietim skatienu, it kā taujādama, kā publikai filma patika.

-    Es kādreiz dzīvoju jūras malā, viņš stāstīja. īsu laika sprīdi man gandrīz bija sieva. Nu, iespējams, bija. Varēja būt. Viņa bija mana kuģa biedra sieva. Diezgan skaista.

-    Bet, ja viņa bija tam sieva, tad jau viņa bija precējusies, Sana Muna aizrādīja un neizpratnē paskatījās uz komandieri. Kālab tu man to stāsti?

-    Jā, bet viņas vīrs bija pazudis, komandieris Ga skaidroja. Viņas virs devās prom, gaismā. Ikreiz, kad cietumā klājās ne pārāk labi, es mēģināju domāt par viņu, par manu gandrīz sievu, par manu iespējamo sievu. Cerēju rast šajās domās spēku.

Acu priekšā atausa kapteinis un viņa sieva, kuras seja uztetovēta uz kapteiņa vecišķajām krūtīm. Kādreiz melnā tinte bija izbālējusi zila un izplūdusi, līnijas zem vecā vira ādas bija nobīdījušās, savulaik neizdzēšamie raksti bija vērtušies līdzīgi akvareļu krāsai, atstājot mīļotās sievietes tēla vietā tikai traipu. Līdzīgi bija noticis ar otrā palīga sievu viņa ieslodzījuma laikā sievietes tēls prātā sāka izplūst, pamazām bālēt no atmiņas.

-     Bet tad es uz ekrāna ieraudzīju tevi un aptvēru, cik prasta viņa bijusi. Viņa labi dziedāja, viņā bija godkāre, taču tu parādīji, ka viņa bijusi gandrīz skaista, varbūt skaista. Patiesībā, iztēlojoties sievieti, kuras trūkst manā dzīvē, es redzu tavu seju.

-     Kur tad palika šī "gandrīz un varbūt" sieva? Sana

Muna painteresējās. Viņš paraustīja plecus. Nezini? Tu vairs viņu ne reizi neesi redzējis?

-    Kur lai es būtu viņu redzējis? komandieris Ga jautāja.

Viņš nebija to ievērojis, bet Sana Muna gan pamanīja, ka

bērni ir pārtraukuši vingrināties. Viņa piegāja pie durvīm un uzkliedza, ka jāsāk spēlēt.

Sieviete pagriezās pret komandieri Ga. Tev droši vien vajadzētu man izstāstīt, kāpēc nonāci cietumā.

-    Es aizbraucu uz Ameriku, kur manu prātu piemēsloja kapitālisma paražas.

-    Tu biji Kalifornijā?

-    Nē, Teksasā, viņš atteica. Tur arī tiku pie suņa.

Sana Muna sakrustoja rokas uz krūtīm. Man tas viss pagalam nepatīk, viņa atzina. Skaidrs, ka tavu ierašanos ieplānojis mans vīrs, tevi viņš atsūtījis kā dublieri. Pretējā gadījumā viņa draugi būtu tevi novākuši. Es nezinu, kāpēc tu esi šeit un runā tādas lietas. Un neviens vēl nav tevi novācis.

Viņa palūkojās uz Phenjanas panorāmu, it kā tur būtu meklējama atbilde. Viņš vēroja, kā sievietes sejā itin kā laika apstākli cita citu nomaina emocijas. Vispirms tā bija nedrošība, kas kā mākoņi aizklaja sauli, tad nožēlā savilkta seja un acu samirkšķināšana, it kā gaidot pirmās lietus lāses. Nudien skaistule, tas patiešām nav noliedzams, taču nu viņš skaidri redzēja, kāpēc cietumā pavadītajā laikā bija šajā sievietē iemīlējies. Tas, ko Sana Muna juta sirdī, uzreiz atspoguļojās viņas sejā. Tur slēpās viņas lieliskās aktiermākslas atslēga viņa nemācēja liekuļot. Komandieris apvēra lai attēlotu visas sievietes garastāvokļa maiņas, būtu nepieciešami divdesmit tetovējumu. Doktors Sons bija nonācis Teksasā un mielojies ar bārbekjū. Džils bija dabūjis iedzert skotu viskiju un sasmīdinājis japāņu bārmeni. Un te nu bija viņš stāvēja uz komandiera Ga mājas balkona blakus Sanai Munai, kurai pār vaigiem stīdzēja asaras, un aiz muguras viņiem pletās visa Phenjana. Tagad vairs nebija nozīmes tam, kas ar viņu notiks vēlāk.

Viņš pieliecās tuvāk sievietei. Šis būtu īstais brīdis viņai

pieskarties. Ja vien varētu notraust asaru no viņas vaiga tas atsvērtu visu pārciesto.

Sana Muna piesardzīgi nopētīja vīrieti. Tu minēji savas "gandrīz sievas" vīru. Viņš esot pazudis, devies prom gaismā. Vai tu viņu nonāvēji?

-     Nē, komandieris Ga atteica. Tas vīrietis ir pārbēdzējs. Viņš aizpeldēja prom glābšanas plostā. Kad mēs devāmies viņu meklēt, no okeāna virsmas atspoguļojās spoža rīta saule; šķita, ka viņu aprijusi gaisma. Uz krūtīm viņam bija uztetovēta sievas ģīmetne, lai viņa allaž būtu klāt ari prombūtnes laikā. Bet nebīsties. Es nepieļaušu, lai tu pārvērstos par neskaidrām atminam.

Tāda atbilde Sanai Munai acīmredzot nebija tīkama, vai arī viņu mulsināja tas, kā viņš to stāstījis. Taču viņa stāsts tagad bija savijies ar viņas stāstu. Tur nekas nebija līdzams. Komandieris Ga pastiepa roku, lai pieskartos viņas vaigam.

-    Nenāc man tuvumā! sieviete brīdināja.

-    Ja gribi zināt… tavam vīram savukārt pienācās tumsa, komandieris Ga sacīja. Tavs vīrs aizgāja tumsā.

Tālumā no nogāzes atlidoja kravas automašīnas motora dūkoņa. Kalnā transporta līdzekļi parādījās reti, tāpēc Ga paraudzījas uz mežu, cerēdams starp kokiem saskatīt trokšņa avotu.

-    Tev nav jāuztraucas, Ga viņu drošināja. Mīļotais Vadonis man ir sagādājis uzdevumu. Kad tas būs galā, es domāju, ka tu mani vairs nekad neredzēsi.

Viņš paraudzījās uz sievieti, lai pārliecinātos, ka viņa sapratusi teiktā jēgu.

-     Es ar Mīļoto Vadoni esmu sadarbojusies daudzus gadus, Sana Muna atbildēja. Mēs sastrādājāmies divpadsmit filmu uzņemšanā. Es nebūtu tik droša par to, kas viņam ir vai nav padomā.

Troksnis pieņēmās spēkā, līdz varēja nekļūdīgi noteikt tā avotu kravas auto dīzeļdzinēju, kuram klusi vibrēja sazobe. Uz kaimiņu mājas balkona iznāca biedrs Buks un lūkojās mežā. Viņa sejā parādījās drūma, nomākta izteiksme. Abi ar Ga viņi pārmijā ciešu, piesardzīgu skatienu.

-   Ienāciet paciemoties! biedrs Buks aicināja. Vēl ir mazliet laika.

To pateicis, viņš iegāja atpakaļ mājā.

-    Kas tas ir? Sana Muna jautāja.

-    "Krauklis", Ga atteica.

-    Kas ir "krauklis"?

Stāvēdami pie margām, viņi gaidīja, lidz kravas automašīna parādīsies skatienam kādā skrajākā ceļmalā.

-    Lūk! viņš iesaucās, ieraugot starp kokiem pazibam melno brezentu virs kravas kastes. Tas ir "krauklis".

Abi brīdi vēroja smago automobili lēni rāpjamies pa kalnu ceļa asajiem pagriezieniem un mērojam ceļu uz viņu māju.

-    Es nesaprotu, viņa atzina.

-    Nav nekā nesaprotama, viņš attrauca. Šādās mašīnās aizved cilvēkus.

Atrazdamies Trīsdesmit trešajā cietumā, viņš nereti apcerēja, ko būtu paķēris no lidostas angāra, ja kaut minūti ļ'irms izbraukšanas būtu pabrīdināts, ka nonāks cietuma raktuvēs. Adata, nagla, bardas asmens ko tikai viņš nebūtu atdevis, lai tiktu pie šiem priekšmetiem cietumā! Vienkāršs vada gals, un putna lamatas rokā! Gumijas strēmele ļautu izveidot žurku lamatas. Cik bieži viņš bija ilgojies pēc karotes! Taču tagad viņu gaidīja citādas rūpes.

-    Ieved bērnus tunelī, Ga rīkoja. Es iziešu sagaidīt mašīnu.

Sana Muna šausmās pārvērstu seju pagriezās pret Ga.

-     Kas notiek? viņa jautāja. Kur tādas mašīnas aizved cilvēkus?

-     Un kā tev pašai šķiet? Ga atcirta. Nav laika. Ved bērnus lejā. Viņiem esmu vajadzīgs tikai es.

-    Es nekāpšu tur bez tevis, viņa tiepās. Es pat ne reizes neesmu tur bijusi. Tu nevari mani pamest kaut kāda bedrē.

Biedrs Buks atkal iznāca uz balkona. Viņš pogāja ciet apkaklīti. Atnāciet ciemos, viņš uzsauca un apmeta ap kaklu melnu kaklasaiti. Mēs jau esam gatavi. Laiks pamazām

rūk, un jums vajadzētu piebiedroties mums.

Bet Ga iegāja virtuvē un nostājās pie lielā veļas tover.i, kas atradās uz grīdas. Toveris bija piestiprināts pie lūka« vāka. Kad to pacēla, skatienam atklājās kāpnes uz tuneli. Ga dziļi ieelpoja un devās lejup, cenšoties nedomāt par Trīsdesmit trešā cietuma raktuvēm, par to, kā ik rītu tumsā iegājis šahtā un ik vakaru tumsā no tās iznācis.

Sana Muna pieveda pie lūkas zēnu un meiteni. Ga palīdzēja abiem iekāpt un, pavilcis aukliņu, ieslēdza spuldzīti. Kad pienāca Sanas Munas kārta ierausties tunelī, viņš pavēlēja:

-    Atnes ieročus!

-    Nē, viņa iebilda. Iztiksim bez tiem.

Ga palīdzēja visiem nokāpt un aizvēra lūkas vāku. Sanas Munas vīrs bija ierīkojis trosīti, ar kuru varēja pavilkt sūkņa sviru, ieliet toverī dažus litrus ūdens un nomaskēt ieeju tuneli.

Visi četri kādu brīdi pastāvēja pie kāpnēm, jo acis nespēja pierast pie vides maiņas. Spuldzīte šūpojās vadā. Tad Sana Muna uzsauca:

-    Ejam, bērni!

Viņa paņēma abus pie rokas un devās tumsā. Taču, mērojuši labi ja piecpadsmit metru nonākuši ne tālāk par ceļu mājas priekšā viņi atdūrās pret tuneļa galu.

-    Kur tad pārējais? Sana Muna noprasīja. Kur ir izeja?

Pagājies tumsā dažus soļus uz viņas pusi, komandieris Ga

apstājās.

-    Tas nav bēgšanas ceļš? Sana Muna taujāja. Te nav izejas? Viņa tuvojās, neizpratnē lūkodamās apkārt. Ko tu te visus šos gadus sadarīji? Ga nezināja, ko atbildēt. Gadiem ilgi! viņa iesaucās. Es biju domājusi, ka te ir izbūvēts vesels bunkurs. Es biju domājusi, ka te ir vesela sistēma. Bet izrādās, ka bedre vien. Kā tu šeit pavadīji laiku?

Gar tuneļa sienām bija izvietoti daži rīsu maisi un pāris graudu mučeļu ar neskartiem ANO zīmogiem.

-    Te pat lāpstas nav! sieviete nemitējās pārmest.

Aptuveni tuneļa vidū atradās vienīgās mēbeles mīkstais

krēsls un grāmatu skapis ar risu vīna pudelēm un DVD diskiem plauktos. Paķērusi no plaukta vienu disku, viņa pagriežas pret Ga.

-    Filmas? viņa noprasīja.

Ga nojauta, ka nākamajā bridi sieviete sāks kliegt.

Bet tad zeme nodrebēja, atskanēja klusināts motora troksnis. Visi paraudzījās augšup. Piepeši no tuneļa griestiem atdalījās smilšu pikuči un nobira cilvēkiem uz sejas. Bērni pārbijās, klepoja un berzēja zemēm piebirušās acis. Ga aizveda visus trīs atpakaļ pie kāpnēm un gaismas avota un noslaucīja sejas ar toboka piedurkni. Mājā virs galvas atvērās durvis, pāri grīdas dēļiem aizdunēja soļi, un pēkšņi pavērās lūkas vāks. Sana Muna milzu izbailēs iepleta acis un pieķērās vīrietim pie rokas. Pavēries augšup, Ga ieraudzīja spilgtas gaismas četrstūri, kas ieskāva biedra Buka seju.

-    Nu, nu, kaimiņi! viņš izmeta. Šeit viņi ieskatīsies vispirms.

Biedrs Buks pastiepa roku komandierim Ga.

-     Neraizējieties, biedrs Buks iedrosmināja. Mēs ņemsim jūs līdzi.

Komandieris Ga satvēra pastiepto roku.

-     Iesim, viņš uzrunāja Sanu Munu. Sieviete pat nepakustējās. Ašāk! viņš uzbļāva.

Ģimene atguvās no sastinguma un iztrausās no tuneļa. Visi kopā viņi pārskrēja pāri pagalmam starp mājām un nonāca Buka virtuvē.

Tur pie galda, kas klāts ar baltu izšūtu galdautu, sēdēja biedra Buka meitas. Sieva tobrīd vēl vienai meitai vilka baltu kleitiņu pār galvu, bet biedrs Buks pienesa krēslus viesiem. Ga juta, ka Sana Muna burtiski kuru katru bridi draud dusmās uzsprāgt, taču Buku ģimenes mājā valdošais rāmums to aizkavē.

Ga un Sana Muna, zēns un meitene visi četri smiltīm apbiruši sēdēja vienā galda pusē, Buka ģimenē otrā. Galda vidū bija novietota persiku konservu kārba un konservu attaisāmais. Neviens nelikās zinis par "kraukli", kas apstājās mājas priekšā un klusi pukšķināja. Biedrs Buks izdalīja

visiem klātesošajiem deserta bļodiņas un pēc tam izsniedz.) ari karotītes. Gaužām uzmanīgi viņš atvēra kārbu klusumā varēja dzirdēt konservu nazi iegriežamies vākā un rinķojam tam apkārt. Skārds žēlabaini šņirkstēja, kamēr nazis apmeta robainu loku ap vāka malu. Ļoti piesardzīgi Buks ar karotīti pacēla kārbas vāku tā, lai nepieskartos sīrupam. Visi deviņi sēdēja un klusēdami vērās uz persikiem. Mājā ienāca karavīrs. Zēns sameklēja Ga roku zem galda, un komandieris kā mierinādams viegli saspieda viņa plaukstu. Kad karavīrs pienāca pie galda, neviens pat nepakustējās. Viņam nebija ne hromēta Kalašņikova sistēmas automāta, ne arī cita ieroča ciktāl Ga redzēja.

Biedrs Buks izlikās pienācēju neredzam.

-    Svarīgākais ir tas, ka mēs visi esam kopā, viņš pavēstīja, iesmēla karotē vienu persika šķēlīti un ielika stikla bļodiņā. To viņš padeva tālāk, un pēc īsa brīža uz galda atradās bļodiņu aplis, katrā bija pa persika šķēlītei.

Karavīrs vēl brīdi stāvēja un vēroja notiekošo.

-    Es meklēju komandieri Ga, viņš ierunājās, acīmredzot nevēlēdamies ticēt, ka viens no abiem vīriešiem varētu būt izslavētais komandieris Ga.

-    Jā, es esmu komandieris Ga.

Ārpusē dzirdēja darbojamies vinču.

-    To sūta jums, sacīja karavīrs un pasniedza Ga aploksni. Tajā atradās automašīnas atslēga un ielūgums uz valdības vakariņām. Uz tā kāds bija ar roku pierakstījis: "Vai Jūs iepriecināsiet mūs ar savu sabiedrību?"

Mājas priekšā no "kraukļa" kravas kastes izripināja gaiši zilu klasisku Mustang automašīnu. Ar vinču transporta līdzekli atmuguriski lēni nolaida pa divām metāla rampām. Mustang bija tieši tāds, kādu Ga bija redzējis Teksasā. Piegājis pie automašīnas, viņš pārlaida plaukstu tās spārnam. Kaut ar aci nesaredzami, metāla virsmā bija sataustāmi negludumi un iedobes, liecinot par to, ka korpuss no metāla izkalts pašu spēkiem. Buferis bija nevis hromēts, bet gan klāts ar tīra sudraba kārtiņu, un lukturi bija izpūsti no sarkana stikla. Ga pabāza galvu zem motora pārsega te

Improvizētu statņu un metinātu balstu tīkls savienoja pašizgatavoto korpusu ar Mercedes dzinēju un padomju Lada auto šasijas rāmi.

Pie automašīnas pienāca arī biedrs Buks nepārprotami lieliskā garastāvokli. Viņu bija pārņēmis prieks un atvieglojums. Tas gan mums labi izdevās, viņš noteica. Es jau zināju, ka persiki mums nebūs nepieciešami. Man bija tāda nojauta. Bet bērniem noder šādi izmēģinājumi. Galvenais ir pavingrināties.

-    Ko mēs tikko izmēģinājām? Ga vaicāja.

Buks vienīgi uzjautrināts pasmaidīja un pasniedza Ga neatvērtu persiku kārbu.

-     Tas tavai nebaltajai dienai, Buks skaidroja. Es palīdzēju slēgt augļu fabriku, pirms to nodedzināja. Tiku pie pēdējās konveijera kastes. Notikums uz Buku bija atstājis pamatīgu iespaidu. Viņš šūpoja galvu. Tā vien rādās, ka lev visas likstas iet ar līkumu, mans draugs. Tev ir izrādījies pa spēkam tas, ko es nekad agrāk neesmu pieredzējis, un es zināju, ka ar mums nekas ļauns nenotiks. Es to zināju.

Ga acis bija apsārtušas, mati smiltīm piebiruši.

-    Kas man ir bijis pa spēkam? viņš pajautāja.

Biedrs Buks pameta ar roku uz automobili, uz māju.

Šis, viņš norādīja. Tas, ar ko tu nodarbojies.

-    Ar ko es nodarbojos?

-    Tam nav nosaukuma, Buks teica. Tam nav nosaukuma, jo neviens nekad agrāk to nav paveicis.

Visu dienas atlikušo daļu Sana Muna ar bērniem pavadīja, ieslēgušies guļamistabā, un tur valdīja tāds klusums, kādu rada tikai miegs. Pat pēcpusdienas ziņas no skaļruņa viņus neuzmodināja. Tunelī zem mājas palika vien komandieris Ga, apmācīdams dažādiem trikiem suni, kuram no svaiga sīpola ēšanas smirdēja elpa.

Visbeidzot, kad rietošā saule iekrāsojās rūsas un vaska krāsās, dzintara spožumā atmirdzot no upes, viņi iznāca no istabas. Sanai Munai mugurā bija svinīgāks tērps platīna krāsas čosonots bija tik izsmalcināts, ka vienā brīdī

zīds vizuļoja kā saberztas briljantu šķembas, bet otrā jau tumsa kā lampas kvēpi. Tērpa lentītes bija rotātas ar sīkām pērlītēm. Kamēr viņa gatavoja tēju, bērni iekārtojās uz cisu maisiem, kas novietoti uz paaugstinājuma, lai sniegtu priekšnesumu. Meitene sāka spēlēt kajagimu šis mūzikas instruments acīmredzot saglabājies vēl no galma laikiem, Viņa strinkšķināja stīgas pēc vecās sandžo mūziķu paražas

-     izliekusi plaukstas locītavas. Zēns centās, kā nu pra dams, spēlēt pavadījumu uz tegimas. Viņa plaušas gan vel nebija tik attīstītas, lai pienācīgi spēlētu neparocīgo flautu. Augstākās notis tik sīkām rociņām nepadevās, tālab viņš tās izdziedāja.

Sana Muna nometās uz ceļiem komandiera Ga priekšā un ķērās pie japāņu tējas ceremonijas. No alkšņa koka kārbiņas iebērdama tēju bronzas traukā ievilkties, viņa norādīja uz paplāti, tasītēm, maisāmo birstīti, smeļamo kausu un teica:

-    Šie priekšmeti… lai tie tevi nemaldina. Tie ir tikai rekvizīti no manas pēdējās filmas "Sieviete mierinājumam". Par nožēlu, to tā arī neizrādīja. Viņa uzraudzīja, lai šķidrums bambusa tasītē iegriežas pulksteņrādītāja virzienā. Filmā man bija jāpasniedz pēcpusdienas tēja japāņu virsniekiem, kuri pēc tam visu vakaru mani izkalpināja.

-    Vai es šai stāstā pārstāvu okupantu karaspēku? komandieris Ga jautāja.

Sana Muna lēni grozīja tasīti rokās un gaidīja, līdz tēja pienācīgi ievilksies. Viņa vienu reizi uzpūta tai elpu, un tējas virsmai pārskrēja sīka ņirboņa. Tad viņa pasniedza tasīti komandierim un paklanījās līdz pat koka grīdai, pilnībā atklādama skatienam sava auguma aprises.

Piespiedusi vaigu grīdas dēlim, viņa noteica: Tā bija tikai filma.

Kamēr Sana Muna sagatavoja viņa labāko formastērpu, Ga dzēra tēju un klausījās mūziku. Ieslīpi krītošajos saules staros radās ilūzija, ka pa rietumu puses logiem saskatāma ainava līdz pat Nampho un Korejas līcim. Dziesma likās eleganta un skaidra, un pat bērnu netīri nospēlētās notis piešķīra mūzikai patīkamu spontānumu. Sana Muna viņu apģēr-

ba un, stāvēdama kājās, piesprauda vīrietim pie krūtīm notikumam atbilstošās medaļas.

-    Šo pasniedzis pats Mīļotais Vadonis, viņa norādīja.

I’ar ko? komandieris Ga pajautāja. Diemžēl Sana Mu-

na tikai paraustīja plecus. Tad piespraud to pašā augšā, viņš lūdza.

Tādas apķērības pārsteigta, viņa pacēla uzacis un paklausīja. Un šo pasniedza ģenerālis Guks par neminētiem valoņdarbiem.

Sev pievērstās uzmanības un sievietes daiļuma aizkustināts, komandieris Ga bija aizmirsis pats sevi un stāvokli, kādā atradās.

-    Kā tev šķiet, viņš jautāja, vai es esmu varonīgs un v.irdā nenosaukts?

Viņa aizpogāja formastērpa krūšu kabatiņu un vēl reizi sakārtoja kaklasaiti.

-    Es nezinu, kas tu manam vīram esi, draugs vai ienaidnieks, viņa atzina. Bet tu esi vīrietis, un tev ir jāapsola sargāt manus bērnus. Tas, kas gandrīz norisinājās šodien, vairs nedrīkst atkārtoties.

Ga norādīja uz lielu medaļu Rubinsarkano Zvaigzni ar čučhes zeltaino liesmu fonā -, kuru sieviete nebija piespraudusi viņam pie krūtīm.

-    Kas tā ir? viņš taujāja.

-    Lūdzu! viņa uzstāja. Lūdzu, apsoli to man.

Viņš palocīja galvu un neatrāva skatienu no viņas acīm.

-     Šo medaļu piešķīra par uzvaru pār Kimuru Japānā, Sana Muna paskaidroja. Lai gan īstenībā to iedeva tādēļ, ka tu pēc cīņas nepārbēgi pie ienaidnieka. Tā ir daļa no apbalvojumu komplekta.

-    Kas vēl tajā ietilpa?

-     Šī māja, viņa atteica. Tavs stāvoklis sabiedrībā un citas lietas.

-    Kā es varētu pārbēgt? Kurš gan atstātu tevi?

-     Labs jautājums, Sana Muna attrauca. Bet tolaik mana roka vēl nepiederēja komandierim Ga.

-    Tātad es pieveicu Kimuru? Nu, tad spraud klāt to medaļu!

-    Nē! Sana Muna iebilda.

Ga pamāja, uzticēdamies viņas spriedumam.

-    Vai man būtu jāņem līdzi pistole? viņš vaicāja.

Sieviete papurināja galvu.

Iedami ārā no mājas, abi apstājās un uzlūkoja Zelta jostu,

ko stiklotā kastē apgaismoja lampa. Vitrīna bija novietota iepretim mājas ārdurvīm, lai ciemiņš, ienākot mājā, ieraudzītu vispirms.

-      Mans vīrs… Sana Muna iesāka, taču nepabeidza teikumu.

Automašīnā viņas garastāvoklis uzlabojās. Saule rietēja, bet debesis joprojām baloja gaiši zilas. Ga bija vadījis vienīgi kravas automašīnas armijas laikos, taču ātri uzķēra vieglā automobiļa vadīšanas māku, lai arī Mercedes dzinēja dēļ mazā Lada ātrumkārba mēdza iesprūst. Toties salons bija skaists sarkankoka panelis ar perlamutra apdari. Sana Muna bija vēlējusies viena pati sēdēt aizmugures sēdekli, taču viņš bija pārliecinājis sievieti ieņemt vietu priekšā, apgalvodams, ka Amerika damas sēžot blakus saviem vīriešiem .

-              Vai tev patīk šī mašīna, šis Mustang? viņš apvaicājās.

-    Amerikāņi ražo vislabākos automobiļus. Šādus pie viņiem tur augstā godā.

-    Es šo auto pazīstu, Sana Muna atteica. Esmu jau agrāk tajā braukusi.

-    Šaubos gan, Ga attrauca. Viņš stūrēja lejup pa līkumaino kalnu ceļu, traukdamies vien tik ātri, lai izvairītos no putekļu mākoņa aiz muguras. Šis noteikti ir vienīgais Mustang visā Phenjanā. Mīļotais Vadonis to lika pārbūvēt, lai apkaunotu amerikāņus, lai parādītu, ka mēs arī protam ražot automašīnas, tikai vēl labākas, jaudīgākas.

Sana Muna pārvilka plaukstu polsterētajam sēdeklim, nolaida saules aizsargstiklu un aplūkoja sevi spogulītī.

-     Nē, viņa iebilda. Es braucu tieši šajā mašīnā. To izmantoja kādā manā filmā, kurā atvaira amerikāņu uzbrukumu un sagūsta ģenerāli Makārturu. Tieši ar šo auto tas

gļēvulis mēģināja aizlaisties. Man bija aina šeit, šajā pašā sēdekli. Nācās skūpstīties ar kādu nodevēju, lai izvilinātu no viņa svarīgas ziņas. To filmu uzņēma sen, pirms vairākiem gadiem.

Varēja manīt, ka sarunas par filmām Sanai Munai bojā garastāvokli

Viņi pabrauca garām Revolūcijas Mocekļu kapsētai. Songuna sargi ar savām apzeltītajām šautenēm jau bija beiguši dežūru, un starp garajām ēnām, ko meta bronzas krūšutēli, redzēja staigājam vīriešus un sievietes. Rēgainie stāvi žigli likņāja cauri aizvien biezākajai tumsai, uzlasīdami no kapu kopiņām visus ziedus.

-   Te mūždien zog puķes, sacīja Sana Muna, kad abi brauea garām. Tas mani šķebina. Tur ir apbedīts mana vectēva brālis. Vai spēj iedomāties, ko tas vēsta mūsu senčiem? Cik liels apvainojums tas viņiem ir?

-    Kāpēc, tavuprāt, puķes zog? viņš jautāja Sanai Munai.

-    Jā, tas ir labs jautājums, vai ne? Kas gan tā rīkotos? Kas ,ir šo valsti notiek?

Komandieris Ga pameta īsu skatienu, lai pārliecinātos, ka sieviete no tiesas nesaprot. "Vai viņa nekad nav bijusi tik ļoti izsalkusi, lai ēstu puķes? Vai viņa nezina, ka margrietiņas, ķeizarkroņi, atraitnītes un kliņģerītes ir ēdamas? Bet pavisam badā nonācis, cilvēks var notiesāt ari košās vijolīšu ziedlapas, pat pieneņu kātus un rožu rūgtenos paaugļus."

Tikuši pāri Čonnju tiltam, viņi izbrauca cauri pilsētas dienviddaļai un šķērsoja upi vēlreiz pa Jangakdo tiltu. Bija vakariņu laiks, un gaisā pacēlās malkas dūmi. Šai mijkrēslī Tedonas upe vīrietim atgādināja raktuvju šahtās redzētās straumes, kurās plūda auksts ūdens, melns kā rūda. Sana Muna lika braukt pa Sosonas ielu uz Putonas pusi, un tad Čholimas plato daudzdzīvokļu namu rajonā kaut kas uztriecās automašīnas pārsegam. "Laikam kāds šāva," viņš uzreiz iedomājās. "Varbūt kāda sadursme." Komandieris Ga nospieda bremžu pedāli un kopā ar Sanu Munu izkapa, atstājot durvis vaļā.

Iela bija plata un neapgaismota, citu vieglo automašīnu

neredzēja. Šai vakara stundā saplūst zilie un pelēkie toņi, Vietējie iedzīvotāji ielas malā cepa rāceņus, un gaisā aptu* veni līdz viduklim virmoja kodīgu dūmu slānis. Cilvēki pulcējās ap automašīnu, kārodami noskaidrot, kas noticis. Uz auto pārsega gulēja kazlēns ar stumbeņiem ragu vietā un stingām, valgām acīm. Visi lūkojās augšup, uz namu jumtiem, kur pārējie dzīvnieki turpināja plūkt zāli un virs tiem iedegās pirmās zvaigznes. Asiņu nebija, taču kazlēna actiņas ātri aizmiglojās un iekrāsojās tumši sarkanas. Sana Muna aizklāja ar plaukstām seju, un Ga uzlika roku viņai uz pleca. \

Piepeši no pūļa izlauzās jauna sieviete, paķēra kazlēnu un aizjoza pa ielu. Viņi skatījās nopakaļ. Kazlēna galva kratījās, un asiņainās siekalas notraipīja sievietes muguru. Vienubrīd Ga atģida, ka pūlis tagad uzlūko viņu. Sanākušo acīs viņš, šis vīrs smalkajā formastērpā ar skaisto sievu pie sāniem, bija janbans.

Pie Tautas Lielās Operas nama viņi ieradās ar nokavēšanos, bet zālē atradās vien daži duči pāru, sadalījušies nelielās grupiņās, un augstie griesti, melno zīda drapēriju kaskādes un tumšsarkani paklāji slāpēja sarunas. Vienā no augšējiem balkoniem stāvēja tenors. Sakrampējis rokas priekšā, viņš dziedāja "Ariranu", kamēr viesi zālē, par spīti dzērieniem un delikatesēm, pūlējās rast kādu piepildījumu tai tukšaja laika sprīdi, kas jāpavada gaidot, kamēr viņus aplaimos Mīļotā Vadoņa enerģijas un dzīvesprieka pilnā sabiedrība.

-    Arirana, Arirana, tenors vilka. Ā-rā-rī-jo!

-    Tas ir Dakho, norādīja Sana Muna. Viņš vada Centrālo kinostudiju. Taču viņa balss… tai līdzīgu neatradīsi.

Komandieris Ga un Sana Muna piesardzīgi tuvojās pāriem. Cik graciozi viņa devās pāri zālei, sperdama sikus, ašus solīšus, un cik nevainojami zem Korejas zīda krituma tikko jaušami iezīmējās viņas auguma aprises!

Pirmie aktrises klātbūtni atzina vīrieši. Ģērbušies parādes formastērpos un Strādnieku Savienības goda uzvalkos, viņi veltīja Sanai Munai zeltainos smaidus, it kā viņa nebūtu tik ilgi atstumta no janbanu sabiedrības. Viņiem acīmre-

dzot ir vienaldzīga gan viņas filmas pirmizrādes atcelšana, gan ierašanās te kopā ar nepazīstamu vīrieti, kas apvilcis viņas vira formastērpu, it kā tas viss neliecinātu par to, ka zudis viens no viņu aprindām. Turpretim sievietes pauda neslēptu nicinājumu iespējams, viņas uzskatīja, ka, nostājoties vienotā frontē pret Sanu Manu, netiks aplipinātas ar kaiti, no kuras baidījās visvairāk.

Sana Muna negaidīti apstājās un pagriezās pret Ga, it kā viņu pēkšņi būtu pārņēmusi vēlme vīrieti noskūpstīt. Viņa uzgrieza muguru visām sievietēm un ielūkojās Ga acīs, it kā raudzīdama saskatīt tajās savu atspulgu.

-       Es esmu apdāvināta aktrise, un tu esi mans vīrs, viņa bilda. Es esmu apdāvināta aktrise, un tu esi mans vīrs.

Ga ielūkojās viņas nedrošajās, neko neredzošajās acīs.

-       Tu esi apdāvināta aktrise, viņš atkārtoja, un es esmu tavs vīrs.

Sieviete pagriezās pret pārējiem, pasmaidīja, un abi soļoja tālāk.

No kādas grupiņas nošķīrās vīrietis un devās viņiem pretī.

Tobrīd Sanas Munas izturēšanās kļuva stīvāka.

-    Komandieri Park, viņa sacīja. Kā klājas?

-       Paldies, labi, viņš atbildēja Sanai Munai un, dziļi paklanījies, noskūpstīja sievietei roku. Izslējies viņš vaicāja:

Un komandieri Ga, cik ilgi neesam tikušies?

Parka seju iezīmēja rētas, kas iegūtas jūras ugunskaujā ar Dienvidkorejas patruļas kuteri.

-    Pārāk ilgi, komandieri Park, daudz par ilgu.

-        Tas tiesa, Parks piekrita. Bet saki, vai redzi manī kaut ko savādāku?

Ga nopētīja Parka formastērpu, platos gredzenus un kaklasaiti, taču skatiens gribot negribot pastāvīgi atgriezās pie rētu svītrām vienā sejas pusē.

-    Protams, Ga atbildēja. Un tās ir labas pārmaiņas.

-        Nudien, komandieris Parks attrauca. Biju domājis, ka tu noskaitīsies. Tev taču tā patīk sacensties!

Ga pameta skatienu uz Sanu Munu.

Varētu šķist, ka viņa no sirds tīksminātos par šādu situ.) ciju, taču viņas sejā redzēja piesardzīgu, stingu izteiksmi.

Komandieris Parks piespieda pirkstu pie kādas medaļai* sev uz krūtīm.

-   Gan tu kādudien pats iegūsi Songuna Krustu, viņš paziņoja. Tiesa, to piešķir tikai vienreiz gadā, bet tāds sīkuma tevi taču neaizkavēs.

-    Tādā gadījumā es būšu pirmais, kurš iegūst šo medaļu divus gadus pēc kārtas, Ga attrauca.

Komandieris Parks iesmējās. Labi teikts, Ga. īsteni tava garā.

Viņš uzlika roku Ga uz pleca, it ka gatavodamies iečukstēt tam ausī kādu joku, taču sagrāba Ga aiz apkakles, palieca uz priekšu un apveltīja ar nešpetnu aperkotu pa vidukli, ar belzienu pa aknām zem ribām. Un platiem soļiem aizgāja,

Sana Muna satvēra Ga un raudzīja aizvest viņu apsēsties, taču nē, viņš velējās stāvēt.

-    Vīriešiem mūžīgi ir tā jāizrādās, viņa pukojās.

Kampdams pēc gaisa, komandieris Ga vaicāja: Kas šis

vīrs bija?

-    Tavs labākais draugs, atteica Sana Muna.

Apkārtējie atsāka risināt sarunas, pulcēdamies ap uzkodām.

Ga stāvēja, piespiedis roku pie sāna, un palocīja galvu,

-     Es laikam tomēr apsēdīšos, viņš atzina, un abi ieņēma krēslus pie tukša galda. Sana Muna vēroja viesu kustības, acīmredzot mēģinādama pēc žestiem noteikt sarunu tematu.

Tuvojās kāda sieviete, piesardzīgi abus uzlūkodama. Viņa nesa komandierim Ga glāzi ūdens. Sieviete gan nebija daudz vecāka par Sanu Munu, taču cieta no trīces, tālab ūdens šļakstījās pāri glāzes malai. Otrā rokā viņa turēja kokteiļu paplāti, nokrautu ar garnelēm.

Lai gan norīšana darīja sāpes, Ga paņēma glāzi un iedzēra ūdeni. Sieviete izvilka no kabatas sviestpapīra gabalu un sāka izvietot uz tā garneles.

-    Mans vīrs ir manā vecumā, viņa ierunājās. Viņam, šim cilvēkam, ir ļoti laba sirds. Es domāju, ka mans vīrs bū-

tu iejaucies situācijā, kuru mēs tikko novērojām. Nē, viņš to nepaciestu, viņš nestāvētu malā un nenoskatītos, kā cieš cilvēki.

Ga vēroja, kā viņa liek uz papīra garneles. Viņš pētīja neskaidri baltās čaulas un melnās, apaļās, pērlēm līdzīgās actiņas tās bija aklās dziļūdens garneles, kādu dēļ "Čunmas" Apkalpe bija riskējusi ar dzīvību.

Nevarētu teikt, ka manam vīram ir kādas sevišķas pazimes, piemēram, rētas vai dzimumzīmes, viņa turpināja.

Parasts vīrietis, apmēram četrdesmit piecus gadus vecs, ar Iesirmiem matiem.

Komandieris Ga bija piespiedis roku sāpošajam sānam. Sana Muna nepacietīgi raidīja sievieti prom.

-    Lūdzu, atstājiet mūs!

-     Jā, jā, sieviete nerimās un uzlūkoja Ga. Vai jūs gadījumā neesat viņu redzējis? Tai vietā, kur jūs bijāt?

-    Vietā, kur es biju? Ga nolika glāzi uz galda.

-      Klīst valodas, sieviete apstiprināja. Cilvēki zina, no kurienes jūs nākat.

-     Jūs mani ar kādu jaucat, viņš liedzās. Es neesmu ieslodzītais. Es esmu komandieris Ga. Es esmu cietuma raktuvju ministrs.

-      Ludzu, es ļoti gribu atgūt savu vīru, sieviete neatlaidās. Es nevaru… bez viņa manai dzīvei nav jēgas. Viņa vārds ir…

-    Nevajag! Sana Muna iejaucās. Nenosauciet viņa vārdu.

Nepazīstamā raudzījās te uz Sanu Manu, te uz Ga.

Vai tas ir tiesa? Es gribēju jautāt… vai esat dzirdējis par tādu lobotomijas cietumu? viņa jautāja. Trīcošajā rokā viņa turēja ļenganu garneli.

-    Par kādu cietumu? Ga nesaprata.

-    Nē! Sana Muna uzstājīgi iejaucās. Rimstieties!

-      Palīdziet man viņu sameklēt! Klīst baumas, ka visiem vīriešiem, nonākot cietumā, uzreiz izdara lobotomiju, tāpēc viņi visu atlikušo mūžu strādā kā zombiji.

-      Nav nepieciešama nekāda ķirurģiska iejaukšanās, lai piespiestu cilvēkus tā strādāt, Ga apgalvoja.

Sana Muna steigšus piecēlās, paņēma komandieri pie ro kas un veda projām no galda.

Viņi iejuka pūlī, kas drūzmējās ap uzkodām. Vienā mirkli apgaismojums kļuva blāvāks, un orķestris sāka skaņot in strumentus.

-    Kas notiek? Ga vaicāja.

Sieviete norādīja uz dzeltenu aizkaru, kas aizsedza otro balkonu.

-    No turienes iznāks Mīļotais Vadonis, viņa paskaidroja un paspēra soli sāņus. Man jāiet aprunāties par savu fil mu. Man jāzina, kas noticis ar "Sievieti mierinājumam". ’

Uz dzelteno aizkaru krita prožektora stars. Atšķirībā no citām reizēm orķestra pirmais priekšnesums bija nevis "Mos Tev mūžam sekosim", bet gan saviļņojoša interpretācija par dziesmu "Balāde par Rjoktosanu". Tenors uzsāka dziedājumu par Rjoktosanu, milzi ar bērna seju no Hamgjonnamdo provinces. Par fermera dēlu, kurš kļuva par Japānas cīņas karali. Par milzi ar bērna seju, kas pievārēja Sakurabu! Tomēr, pat apjozis čempiona jostu, viņš par visu vairāk ilgojās* pēc mājam. Viņa vienīgā vēlme varoņa cienīga atgriešanās savā mīļajā dzimtajā Korejā! Taču mūsu čempionu nolaupīja un noslepkavoja, un vainas pilnie japāņi nodūra viņu. Urīna apslacīts japāņu nazis piespieda dižo Rjoktosanu noslīgt uz ceļiem.

Viesi drīz iesaistījās izpildījumā. Viņi zināja, kurā vieta piesist ar kāju un divreiz noplaukšķināt. Atskanot dunoņai, zālē sacēlās gaviļu jūra, jo aiz aizkariem pavērās sprādziendrošās durvis. Kad pašķīrās dzeltenās drapērijas, skatieniem atklājās cilvēka stāvs īsa auguma, tukls. Mugurā viņam bija balts toboks, un seju sedza maska, pielāgota Rjoktosana bērnišķīgajiem vaibstiem. Pūlis vai juka prātā. Tad sīciņais tekvondo cīnītājs nokāpa pa kāpnēm un ar ašajām kājām apskrēja uzvaras apli garām pūlim. Paķēris no kada viesa glāzi ar konjaku, viņš ielēja dzērienu pa mutes caurumu maskā. Pēc tam viņš devās pie komandiera Ga, ļoti formāli paklanījās un ieņēma tekvondo cīņas stāju.

Komandieris Ga netika gudrs, ko iesākt. Viesi sāka vei-

dot platu, brīvu apli ap viņu un šo nelielo vīriņu ar augsti paceltajām dūrēm. Pēkšņi abi atradās starmešu gaismā. Vīrins viegli palēkāja, strauji pietuvojās Ga, nonāca sitiena attālumā, bet tad atkāpās. Ga ar skatienu meklēja Sanu Munu, taču acīs spiedās vienīgi spoža gaisma. Sīciņais cīnītājs rotaļīga solī pievirzījās tuvāk Ga un veica vairākus sitienus un

spērienus gaisā. Un negaidīti, bez jebkāda brīdinājuma, Inešpetnais sīkaļa viņam iesita ar izveicīgu, strauju kustību iecirta pa kaklu.

Skatītāji uzgavilēja un sāka dziedāt līdzi tenoram.

Sāpēs saliecies, Ga piespieda roku balsenei.

-     Lūdzu, kungs… viņš izmocīja, bet mazais vīriņš jau bija nostājies apļa malā un atbalstījās pret kāda klātesošā sievu, lai atvilktu elpu un izdzertu vēl vienu glāzi konjaka.

Negaidīti mazais vīriņš izmeta loku un gatavojās vēl vienam sitienam. “Vai vajadzētu bloķēt sitienu, mēģināt vest pretinieku pie prāta vai bēgt?" komandieris Ga drudžaini domāja, taču jau bija par vēlu. Dūres kauliņi trāpīja viņam pa aci, lupas ātri piepampa dzeļošās sāpēs, un pēc mirkļa šķita, ka pa degunu sists ar elektrības lādiņu. Galvā ielija karsts vilnis, no deguna rīklē iešļācās asinis. Mazais Rjoktosans visiem par prieku izpildīja nelielu deju līdzīgi kā krievu zemūdeņu jūrnieki, tikuši krastā vienas dienas atvaļinājumā.

Ar asaru aizmiglotajām acīm Ga bija grūti redzēt. Mazais vīriņš vēlreiz pietuvojās un izpildīja labo āķi pa Ga ķermeni. Sāpes izraisīja instinktīvu, patvaļīgu reakciju, un viņš trieca dūri pretiniekam pa degunu.

Plastmasas maska ar skaļu troksni nokrakstēja. Vīriņš streipuļodams dažus soļus atkāpās, no nāsīm paredzētajiem caurumiņiem sāka tecēt asinis, un sapulcējušies cilvēki ieelsās. Cīkstoni nosēdināja krēslā, pienesa viņam glāzi ūdens. Pacēluši masku, viņi Mīļotā Vadoņa vietā ieraudzīja nepazīstamu vīriņu vārgiem vaibstiem un apstulbinātu sejas izteiksmi.

Prožektora stars pavērsās pret balkonu. Tur stāvēja īstais Mīļotais Vadonis un aplaudēja.

-    Vai jūs domājāt, ka tas esmu es? viņš sauca. Vai jim domājāt, ka tas esmu es?

Mīļotais Vadonis Kims Čenirs smiedamies nokāpa leja, ļ spieda viesiem rokas un pieņēma apsveikumus par izdevušos joku. Nonācis pie vīriņa tobokā, viņš pieliecās tuvāk, l.n apskatītu ievainojumus.

-    Tas ir mans šoferis, Mīļotais Vadonis paskaidroja un* ; aplūkodams ievainotā degunu, pašūpoja galvu. Tomēr šoic ris saņēma uzmundrinošu plīkšķi ar plaukstu pa muguru, un tad tika izsaukts Mīļotā Vadoņa personiskais ārsts.

Tiklīdz Mīļotais Vadonis piegāja pie komandiera Ga, zāli §, noklusa.

Ga pamanīja, ka Sana Muna nostājas iesāņus, lai būtu tuvāk un labāk sadzirdētu.

-    Nē, nē, Mīļotais Vadonis sacīja komandierim Ga. Lai apturētu asiņošanu, tev jāizslejas taisni.

Spītējot sāpēm viduklī, Ga iztaisnojās. Tad Mīļotais Va| donis ar pirkstiem satvēra viņa virsdeguni, aizspieda nāsis un pavilka pirkstus lejup, izspiežot asinis un citus šķidrumus. I

-    Vai tu domāji, ka tas esmu es? viņš apvaicājās.

-    Es domāju, ka tas esat jūs, Ga apliecināja.

Mīļotais Vadonis iesmējās un nokratīja slapjumu no pirkstiem.

-    Nebēdā, viņš mierināja. Deguns nav lauzts.

Kāds pasniedza kabatlakatiņu. Mīļotais Vadonis slaucīja rokas un, par prieku visiem klātesošajiem viesiem, uzsauca: ,!

-     Viņš domājis, ka tas esmu es! Bet īstais Kims Čenirs esmu es. Es esmu īstais es! Viņš norādīja ar roku uz savu ' šoferi, kurš pēkšņi iepleta acis. Tas ir viltvārdis. Tas izlie: kas par mani. īstais Kims Čenirs esmu es. Mīļotais Vadonis salocīja drāniņu un pasniedza Ga, likdams piespiest to pie deguna. Tad viņš pacēla komandiera roku. Un te ir īstais komandieris Ga. Viņš ir pieveicis Kimuru un tagad sa, kaus amerikāņus. Balss pieņēmās spēkā, it kā viņš uzru1 nātu visu Phenjanu, visu Ziemeļkoreju. Ilgi meklētais varonis beidzot ir atrasts! Lūk, jums komandieris Ga, viņš nodārdināja. Ilgi meklētais tautas aizstāvis beidzot ir atļ

rasts! Lūk, komandieris Ga! Sveiksim mūsu Zelta jostas īpašnieku!

Grandiozie aplausi dimdēja ilgi. Kamēr tie vēl nebija norimuši, Mīļotais Vadonis klusā balsī mudināja: Paklanies, komandieri!

Piespiedis plaukstas pie sāniem, Ga noliecās, uz brīdi sastinga un vēroja asins piles krītam no deguna uz operas zāles paklāja. Kad viņš atliecās taisns, it kā pēc pavēles parādījās noliela glītu apkalpotāju vienība, nesot paplātes ar šampanieša glāzēm. Dakho balkonā uzsāka jaunu kompozīciju "Neapdziedātie varoņi", Sanas Munas pirmās filmas galveno dziesmu.

Komandieris Ga paraudzījās uz Sanu Munu, un viņas skatiens apstiprināja atskārsmi lai viņas vīrs būtu dzīvs vai miris, viņš ir aizvietots, un viņi vairs nekad neredzēsies.

Viņa pagriezās, un Ga sekoja, panākdams aktrisi pie tukša galdiņa, kur viņa bija apsēdusies uz krēsla starp citu novietotajiem mēteļiem un somiņām.

-    Ko tu noskaidroji par savu filmu? viņš jautāja.

-     Nekādas filmas nebūs! mazliet pastiepusi uz priekšu drebošās rokas, Sana Muna atcirta. Sejā redzēja neliekuļotas bēdas. Tā nebija tēlošana, tas bija kaut kas pilnīgi pretējs.

Sanai Munai acīs riesās asaras. Komandieris Ga gribēja mierināt, taču viņa neļāvās.

-     Tā ar mani nekad mūžā nav gadījies, viņa žēlojās, ļ Un tagad viss ir nogājis greizi.

-    Ne gluži viss, komandieris iebilda.

-     Ir gan, viņa iecirtās. Tu gluži vienkārši neesi neko tādu piedzīvojis. Tu nezini, kā jūtas cilvēks, kad viņam atņem filmu, kuras uzņemšanā viņš strādājis gadu. Tu nekad neesi zaudējis visus draugus, tev nekad nav atņemts vīrs.

-    Nerunā tā, viņš aizrādīja. Nav vajadzības tā runāt.

-     Laikam tāda ir sajūta, ciešot badu, Sana Muna spriedelēja. Tāds tukšums mani… Tā noteikti jūtas cilvēks Āfrikā, kur nav nekā ēdama.

Pēkšņi komandieri Ga pārņēma nepatika pret šo sievieti.

-    Vai gribi zināt, kā garšo bads? viņš noprasīja. Komandieris Ga noplūca rozes ziedlapiņu no ziedu kori»

pozīcijas, kas rotāja galda vidu.

-    Muti vaļā, viņš pavēlēja. Saņa Muna neklausīja, un viņš atkārtoja daudz skarbākā balsī: Vaļā!

Sieviete pavēra lūpas un ļāva iestumt ziedlapiņu mutē. Vi ņa pacēla valgās acis un, asarām ritot pār vaigiem, sāka lēni lēni košļāt.

PILSOŅI, pulcējieties ap skaļruņiem savās virtuves un darbavietās un klausieties šā gada Ziemeļkorejas Labākā Stāsta turpinājumu. Varbūt nedzirdējāt iepriekšējo daļu? Varat palūgt, lai to atskaņo Lielās Tautas Mācību mājas valodu laboratorijā. Mēs šķiramies no gļēvulīgā komandiera Ga lirīdī, kad Mīļotais Vadonis viņam bija sarīkojis tekvondo paraugdemonstrējumus. Lai komandiera smalkais formastērps un nevainojamais matu celiņš jūs nemaldina tas ir traģisks tels, kuram nāksies vēl krist dziļi, dziļi, līdz varēsim runāt par vainas izpirkšanu.

Mūsu žilbinošais pāris brauca cauri Phenjanai pēc bagātīgām viesībām, apakšstacijās citā pēc cita nospieda elektrības padeves sviras un pamazām iegremdēja mūsu mīļo pilsētu miegā. Komandieris Ga sēdēja pie stūres, un Sana Muna pagriezienos liecās no vienas puses uz otru.

-    Man žēl, ka ar tavu filmu tā sanācis, viņš ieteicās.

Sieviete neatbildēja. Viņa bija pagriezusi galvu un uzlu-

koja aptumšotos namus.

-    Tu vari filmeties citā, komandieris piebilda.

Viņa parakņājās somiņā un vīlusies aizcirta to ciet.

-    Mans vīrs nepieļāva, ne reizi nepieļāva, lai man izbeigtos cigaretes! viņa zūdījās. Viņš bija ierīkojis kādu īpašu slēptuvi cigarešu blokiem, un ik rītu man zem spilvena atradās jauna paciņa!

Braucot cauri Phjončhonas ēdināšanas rajonam, izdzisa

gaismas viens, divi, trīs! Daudzdzīvokļu nami Hebansana ielā iegrima tumsā. Arlabunakti, Phenjana! Tu esi to pelnījusi. Neviena nācija neguļ tā, kā Ziemeļkoreja. Pēc aptumšojuma visu valsti pāršalc vienbalsīga nopūta, miljoniem galvu noslīgst uz spilveniem. Kad nenogurstošie ģeneratori staļ darboties uz nakti un koši nokaitētās turbīnas sāk atdzist, nekur vairs negail vientuļas gaismiņas, nekur visu cauru nak ti monotoni neduc ledusskapji. Iestājas vienīgi gurds apmierinājums, un tad rādās spēcīgi, spilgti sapņi par izpildītām darba normām un brālīgo valstu apvienošanos. Turpretī amerikāņu pilsonis šai laikā pat nedomā doties pie miera. Jums derētu redzēt šīs apstulbušās valsts satelītattēlu naktis! Tas ir viens vienīgs uguntiņu paklājs, kas atspoguļo vienkop viņu slinkos, dīkos vakarus. Laiskie un apātiskie amerikāņi paliek augšā vēlu vakarā, nodarbojoties ar televizora skatīšanos, homoseksuāliem sakariem un pat reliģiju jebko, kas apmierina viņu patmīlīgo apetīti.

Pilnīgi visā pilsētā valdīja dziļa tumsa, un automašīna pabrauca garām Hjoksinas metro līnijas Rakvanas stacijai. Prožektoru gaismas stari uz brīdi apspīdēja ūpi, kas, uztupies uz metro ventilācijas šahtas restēm, ar knābi plosīja nupat nomedītu jēru. Būtu viegli, dārgie pilsoņi, just līdzcietību pret nabaga jēriņu, kurš šķiries no dzīves tik jauns, vai pret tā māmiņu, kuras mīlestība un pūles izrādījušās veltas, vai pat pret ūpi, kura pienākums ir dzīvot, aprijot citus. Tomēr šis, pilsoņi, ir laimīgs stāsts pazaudējuši savu neuzmanīgo, nepaklausīgo biedru, jēriņi uz citiem jumtiem top spēcīgāki.

Automobilis sāka virzīties kalnā, pabrauca garām Centrālajam zooloģiskajam dārzam, un te līdzās paša Mīļotā Vadoņa Sibīrijas tīģeru krātiņam atradās voljērs ar sešiem suņiem, kurus bija dāvinājis agrākais Svazilendas karalis. Šos dzīvniekus baroja vien ar mīkstiem tomātiem un kimčhi, lai mazinātu iedzimto niknumu, kaut gan tie no jauna kļūs par gaļēdājiem, kad pie mums vizītē ieradīsies amerikāņi!

Auto starmešu gaismā abi ieraudzīja kādu vīram skrienam prom no zoodārza ar strausa olu rokā. Viņam pakaļ kalnā brāzās divi sargi ar lukturīšiem.

-    Kam tu jūti līdzi? Cilvēkam, kurš ir spiests zagt bada dēļ? iejautājās komandieris Ga, turpinot stūrēt. Vai arī tiem, kas dzenas pa pēdām?

-    Vai tad visvairāk necieš putns? Sana Muna atteica.

Viņi pabrauca garām kapsētai, kas grima tumsā, tāpat kā

atrakciju parks, kur uz zilimelno debesu fona iezīmējās piķa melni funikulieru krēsli. Apgaismots bija tikai botāniskais dārzs, kur pat naktī turpināja izstrādāt hibrīdu graudaugu programmu un dārgo sēklu glabātavu no amerikāņu invāzijas sargāja grandiozs elektriskais žogs. Ga ievēroja ar proteīnu bagātos naktstauriņus virpuļojam apsardzes lampas mestajā gaismas kupolā, un viņu pārņēma melanholija. Automašīna tikmēr gausi pievārēja pēdējo zemes ceļa posmu.

-    Nudien smalks automobilis, viņš novērtēja. Žēl, ka vairs nesanāks ar to braukt.

Ar to komandieris Ga domāja lai gan mūsu nācija ražo vislabākos transporta līdzekļus, dzīve ir mainīga un grūta. Tieši tada un neviena cita iemesla dēļ Mīļotais Vadonis ir dāvājis mums Čučhes filozofiju,

-     Es nodošu tavas pārdomas nākamajam vīram, kuram gadīsies sēdēt pie šīs stūres, Sana Muna atcirta.

Šādi krietnā aktrise pauž sapratni, ka automašīna nepieder viņiem un tās īpašnieki ir Korejas Tautas Demokrātiskās Republikas pilsoņi un Mīļotais Ģenerālis, kurš mūs vada. Tomēr viņa kļūdaini norāda, ka nepieder savam vīram, jo sievai ir savas zināmas saistības, kuras viņai jāpilda.

Komandieris Ga apstādināja automašīnu pie mājas. Putekļu mākonis, kas visu ceļu bija vilcies pa pēdām, beidzot panāca transporta līdzekli un spocīgi mutuļoja starmešu gaismā, kas apspīdēja galvenās durvis. Sana Muna cieši, nedroši, ar trīsām uzlūkoja durvis.

-    Vai tas ir sapnis? Sana Muna taujāja. Saki, ka es esmu nokļuvusi kādā filmā!

Bet gana jūsu abu untumu! Laiks doties pie miera! Liekamies nu uz auss…

Ak, Sana Muna, mūsu sirds nerimtīgi jūt tev līdzi!

Atkārtosim visi kopā: 'Mēs ilgojamies pēc tevis, Sana Muna!"

Visbeidzot, pilsoņi, brīdinām, ka rītdienas turpinājuma iekļauta epizode ar vienīgi pieaugušajiem piemērotu ainu, tamdēļ sargājiet mūsu mazāko pilsoņu ausis. Rīt aktrise Sa* na Muna izšķirsies, vai atdot sevi pilnībā savam jaunajam vīram komandierim Ga, ka sievām to pavēl likums, vai arī dot aplamu, neapdomīgu tikumības solījumu.

Ielāgojiet, pilsones lai cik apbrīnojami liktos palikt šķīstai pret pazudušo vīru, šādos gadījumos pienākuma apziņa ir pārspīlēta. Amerikāņiem ir teiciens: "Laiks dziedē visas vainas." Bet tas nav tiesa. Eksperimenti ir pierādījuši, ka dziedēšanu paātrina vienīgi paškritikas sesijas, iedvesmas pilnie Kima Čenira traktāti un aizstājējpersonas. Tāpēc, ja Mīļotais Vadonis piešķir jums jaunus vīrus, atdodiet sevi viņiem. Tomēr saucam: "Mēs mīlam tevi, Sana Muna!"

Vēlreiz: "Mēs mīlam tevi, Sana Muna!"

Vēl enerģiskāk, pilsoņi!

Atkārtojiet: "Mēs apbrīnojam tevi, Sana Muna!"

Jā, pilsoņi, tā ir labāk.

Skaļāk! "Mēs ziedosimies tāpat kā tu, Sana Muna!"

Lai pats Diženais Vadonis Kims Irsens sadzird jūs debesīs!

Visi kopā! "Mēs mazgāsimies amerikāņu asinīs, kas nākuši uz mūsu dižo valsti mums nodarīt pāri!"

Bet mēs jau aizsteidzamies notikumiem priekšā. Tas lai paliek nākamajai sērijai.

14.NODAĻA

ATGRIEZIES NO Mīļotā Vadoņa viesībām, komandieris Ga novēroja Sanas Munas ikvakara kārtību. Vispirms viņa iededzināja eļļas lukturi tādus naktīs novieto Čedžu salas krastmalā, lai zvejnieki atrastu ceļu mājup. Viņa ielaida namā suni un ieskatījās guļamistabā, lai pārliecinātos, ka bērni ir aizmiguši. To darīdama, viņa pirmo reizi atstāja durvis atvērtas. Istabā komandieris Ga ieraudzīja zemu matraci un sarullētus vērša saru paklājiņus.

Aizgājis uz tumšo virtuvi, viņš no vēsa nostūra zem izlietnes izcēla Ryoksong pudeli. Alus garšoja labi, un aukstā pudele remdēja plaukstas stīvumu. Viņš negribēja redzēt spogulī savu seju. Sana Muna apskatīja viņa pirkstu kauliņus, kas šur tur jau iekrāsojās dzeltenā tonī.

-              Man daudzreiz nācies kopt lauztu roku, viņa atzina.

-    Tev ir tikai sastiepta.

-    Diez kā jūtas tas šoferis? Izskatījās, ka es viņam salauzu degunu.

Sana Muna paraustīja plecus.

-    Tu esi izvēlējies iemiesoties vīrietī, kurš nodevies agresijai, viņa sacīja. Tā gadās.

-    Tu domā ačgārni, viņš norādīja. Tavs vīrs izvēlējās mani.

-     Vai tam ir nozīme? Tu tagad esi viņš, vai ne? Komandieris Ga Čholčhuns. Vai tā man tevi dēvēt?

-     Skat, kā tavi bērni novērš acis, kā viņi bīstas pakustē

ties. Es negribu būt cilvēks, kurš viņiem iedveš tādas bai Ies.

-    Tad pasaki, kā man tevi saukt.

Komandieris Ga pašūpoja galvu.

Viņas skatiens apliecināja, cik smaga ir šī problēma.

Luktura gaisma meta ēnas, kas ietvēra sievietes ķermeņa aprises. Viņa atspiedās pret leti un vērās uz virtuves ska pišiem, it kā saskatīdama, kas tajos atrodas aiz durtiņām. Taču patiesībā viņa ielūkojās sevi.

-    Es zinu, ko tu domā, komandieris sacīja.

-    Par to sievieti, Sana Muna atteica. Es nekādi nevaru izmest viņu no prāta.

Spriežot pēc viņas sejas izteiksmes, šķita, ka Sana Muna mokās neapjaustā vainas apziņā. Kapteinis bija minējis, ka viņai sievai esot bijusi līdzīga indeve. Taču, dzirdot pieminam sievieti viesībās, viņam viss kļuva skaidrs.

-    Tā spriedelēt par lobotomiju bija nesaprātīgi, viņš atzina. Tāda cietuma nav. Ļaudis izplata baumas baiļu, nezināšanas dēļ.

Viņš iedzēra malku alus, tad pavēra muti un pakustināja žokli augšup, lejup un uz sāniem, lai noteiktu, cik stipri cietusi seja. Protams, ka tāds zombiju cietums pastāvēja, izdzirdējis par tādu, viņš nekavējoties bija sapratis, ka tas ir tiesa. Žēl, ka nevarēs par to apjautāties Monnanai viņa gan zinātu, viņa izstāstītu visu par lobotomijas fabriku, turklāt izstāstītu tā, ka tev taptu nekļūdīgi skaidrs tu esi laimīgākais cilvēks zemes virsū un tavs liktenis ir zelta vērts, salīdzinot ar citiem.

-    Ja tu raizējies par savu vīru un to, kas viņu sagaidīja, es varu tev izstāstīt.

-    Es negribu par viņu runāt, Sana Muna attrauca, košļādama nagus. Tu nedrīksti pieļaut, ka man jebkad beidzas cigaretes. Apsoli! Viņa izņēma no virtuves skapīša glāzi un nolika uz letes. Šajā vakara stundā tu mēdz ieliet man kādu glāzi rīsu vīna, viņa paskaidroja. Tas ir viens no taviem pienākumiem.

Paņēmis eļļas lukturi, Ga nokāpa tunelī pēc pudeles rīsu

vīna, taču apstājās pie DVD disku plaukta. Pārlaidis pirkstus vāciņiem, viņš meklēja kādu Sanas Munas filmu, taču nevienu korejiešu filmu neredzēja. Drīz, lasot nosaukumus Rembo", "Mēness varā" un "Pazudušā šķirsta meklējumos", viņš prātā pārslēdzās uz angļu valodu un nevarēja vien atrauties no disku kolekcijas. Negaidīti līdzās nostājās Sana Muna.

-    Tu atstāji mani vienu tumsā, viņa pārmeta. Tev vēl ilaudz jāiemācās, kā pret mani izturēties.

-    Es gribēju atrast kādu tavu filmu.

-Jā?

-    Bet nav nevienas.

-    Nevienas pašas? Sana Muna apjukusi pārlaida skatienu vāciņu rindām. Viņam piederēja tik daudz filmu, bet nevienas, kurā tēlo viņa sieva? Viņa izvilka no plauktu kādu disku. Kas ir šī filma?

Ga uzmeta skatienu vāciņam.

-     "Šindlera saraksts".

Vārdu "Šindlers" bija grūti izrunāt.

Sana Muna atvēra vāciņu un apskatīja disku, kas zvīguļoja spuldzes gaismā.

-    Cik tas ir stulbi! viņa iesaucās. Filmas pieder tautai un nav domātas tikai vienai personai. Ja rodas vēlme redzēt kadu manu filmu, dodies uz Morabona teātri, tur tās pastāvīgi demonstrē. Varēs noskatīties filmu ar Sanu Munu, sēžot zālē kopā ar zemniekiem un politbiroju.

-    Vai tu esi redzējusi kādu no šīm filmām?

-    Es taču tev teicu. Es esmu tīra aktrise. Šādas filmas mani tikai samaitātu. Es varbūt esmu vienīgā tīrā aktrise pasaulē. Sana Muna paķēra citu vāciņu un pavicināja gaisā. Kā gan mākslinieki var tēlot par naudu? Gluži ka paviāni zoodārzā, kas danco gar saviem pinekļiem, cerot saņemt atalgojumā kāpostgalvu. Piepeši Sana Muna sadrūma. Mīļotais Vadonis solīja, ka mans tēlojums būs redzams visā pasaulē. Zini, viņš izdomāja manu vārdu. Angļu valodā "Sana" nozīmē hae jeb saule, un "Muna" nozīmē dal jeb mēness. Tādējādi manī apvienotos nakts un diena, gaisma un tumsa, debess

ķermenis un tā mūžīgais pavadonis. Mīļotais Vadonis apgalvoja, ka šādi es amerikāņu publikai šķistu noslēpumaina un spraigais simbolisms viņiem ietu pie sirds. Sieviete cieši uzlūkoja Ga. Bet manas filmas Amerikā neskatās, vai ne?

Komandieris Ga papurināja galvu. Diemžēl.

Viņa atlika plaukta "Sindlera saraksta" vāciņu.

-    Izmet tās ārā, viņa rīkoja. Lai manas acis tās vairs neredzētu.

-    Kā viņš, tavs vīrs, tās skatījās? Ga jautāja. Jums nav atskaņotāja.

Sana Muna paraustīja plecus.

-    Vai viņam bija klēpjdators?

-Kas?

-     Dators, kuram var atvērt vāku.

-    Jā, bija, Sana Muna attrauca. Bet es to kādu laiku neesmu redzējusi.

-    Tur, kur noslēpts klēpjdators, glabājas arī tavas cigaretes, viņš sprieda. Es par to esmu diezgan drošs.

-    Pārāk vēls vīna dzeršanai, viņa teica. Nāc, es saklāšu gultu.

No gultas pa lielo logu pavērās skats uz tumsā grimstošo Phenjanu. Sieviete atstāja laternu degam uz galdiņa blakus gultai. Pie kājgaļa uz grīdas bija novietots cisu maiss, kur gulēja bērni; viņiem pa vidu bija iekārtojies suns. Uz kamīna dzegas, bērniem nesasniedzama, atradās persiku kārba, ko bija iedevis biedrs Buks. Blāvajā gaismā abi izģērbās līdz apakšveļai. Kad viņi bija palīduši zem segas, Sana Muna ierunājās:

-     Noteikumu ir šādi… Pirmkārt, tu sāksi strādāt tunelī un nemetīsi mieru, kamēr nebūs izrakta izeja. Es negribu, lai mēs atkal tiekam iesprostoti.

Aizvēris acis, komandieris Ga klausījās viņas prasībās. Situācijai piemita kaut kas šķīsts un skaists. Kaut vairāk cilvēku šai dzīvē kategoriski uzstātu: "Lūk, tādas ir manas obligāti izpildāmās vēlmes."

Sana Muna nopētīja vīrieti, pārliecinādamās, ka viņš klausās.

-     Otrkārt, bērni atklās tev savus īstos vārdus tikai tad, kad paši to gribēs.

-    Ar mieru, viņš atteica.

Tālu nogāzē Centrālajā zooloģiskajā dārzā sāka riet suņi. Hrando miegā iesmilkstējās.

-     Un tu nekad nedrīksti lietot pret viņiem tekvondo paņēmienus, viņa turpināja. Tu nekad nedrīksti pārliecināties par viņu uzticamību, un tu viņus ne reizi un nekādi nepārbaudīsi. Viņa gluži vai ieurbās ar skatienu vīrietī.

Šovakar tu piedzīvoji to, ka mana vīra draugi mīļuprāt tev nodarītu Jaunu publiski. Manā varā joprojām ir sakropļot vienu cilvēku uz šīs pasaules.

No botāniskajiem dārziem atlidoja žilbinoši zils uzliesmojums, izgaismojot visu istabu. Šādu apdullinošu dzirksteļu šalti rada cilvēka ķermenis, saskardamies ar elektrisko žogu. Trīsdesmit trešajā cietumā dažreiz žogā ieskrēja putni. Bet cilvēka izraisīts dobji zumošs, zils žilbums radīja gaismu, kas iespiedās cauri plakstiem, un dūkoņu, kas ieurbās līdz kaulam. Barakās guļot, šāds uzliesmojums, šāds troksnis ikreiz uzrāva viņu no miega, lai gan Monnana apgalvoja, ka pēc kāda laika to pārstāj ievērot.

-    Vai būs vēl kāds noteikums? komandieris Ga vaicāja.

-      Vēl tikai viens, viņa atbildēja. Tu man nekad nepieskarsies.

Tumsā iestājās ilgs klusums.

Viņš dziļi ieelpoja.

-      Kādā rītā visus raktuves strādniekus nostādīja ierindā, komandieris sāka stāstīt. Mēs bijām aptuveni seši simti. I’ienāca cietuma priekšnieks. Acīmredzot nesen kāds viņam bija uzsitis zilu aci. Viņam līdzi turējās armijas virsnieks, kam galva bija cepure ar platām malām un pie krūtīm daudz medaļu. Tas bija tavs vīrs. Viņš pavēlēja priekšniekam, lai liek mums visiem novilkt kreklus. Viņš brīdi klusēja, gaidīdams, vai Sana Muna pamudinās turpināt stāstījumu, taču sieviete klusēja. Tavam vīram rokā bija elektroniska ierīce. Viņš soļoja gar ierindu, pavērsdams ierīci katram pret krūtīm. Lielākoties no kastītes nenāca ne skaņas, taču pie dažiem vī-

riem atskanēja skaļš sprakšķis. Tā notika arī ar mani. Kad viņš pavērsa ierīci pret manām plaušām, tā iekrakstējās. ViņŠ man jautāja: "Kurā raktuvju daļā tu strādā?" Es pastāstīju, ka strādāju jaunajā līmenī, apakšējā stāvā. Viņš jautāja, v.ii lejā esot auksts vai karsts. Es atbildēju, ka tur ir karsts. Ga pagriezās pret cietuma priekšnieku. "Tas vien jau ir pieru dījums, vai ne? No šā brīža visiem darbiem jānorit tajā rak tuvju daļā. Pietiks rakt niķeli un alvu." Cietuma priekšnieks piekrita: "Labi, ministr Ga."

Un tikai tajā brīdī komandieris Ga šķita ievērojam tetovējumu man uz krūtīm. Viņa sejai pārslīdēja neticības pilns smaids. "Kur tu tādu dabūji?" viņš man noprasīja. Es atteicu, ka jūrā. Viņš satvēra mani aiz pleca, lai varētu labāk apskatīt tetovējumu manas sirds apvidū. Es nebiju mazgājies gandrīz gadu un nekad neaizmirsīšu, k.i viņa baltie, manikirētie nagi izskatījās uz manas ādas. "Vai tu zini, kas es esmu?" viņš man taujāja. Es pamāju. "Vai paskaidrosi, kā tu tiki pie tāda tetovējuma?" Visi iespējamie skaidrojumi, kas tobrīd man radās prātā, šķit.i nepiemēroti. "Vienīgi patriotisma dēļ," es atteicu. "Par godu mūsu nācijas dižākajam dārgumam." Šāda atbilde viņam acīm redzami glaimoja. "Ak, ja vien tu zinātu…" viņš novilka un pagriezās pret priekšnieku. "Vai dzirdēji? Nolāpīts, es laikam esam atradis vienīgo heteroseksuāli visā cietumā!"

Komandieris Ga mani aplūkoja ļoti rūpīgi. Viņš pacēla manu roku un ievēroja apdeguma rētas no manas sāpju paciešanas apmācības. "Jā…" viņš noteica, tās pazīdams. Pēc tam viņš satvēra mani aiz otras rokas un pagrieza, lai varētu apskatīt. Un ieintriģēts atzina: "Te kaut kas ir norisinājies." Tai brīdī komandieris Ga spēra soli atpakaļ, un es pamanīju, ka viņš veikli paceļ kāju no zemes. Es pašāvu priekšā roku un pēdējā mirklī paguvu atvairīt zibenīgo spērienu pa galvu. "Tieši to es meklēju," viņš noteica. Komandieris Ga apdullinoši iesvilpās, un mēs ieraudzījām, ka viņa šoferis otrpus cietuma vārtiem atver Mercedes bagāžnieka vāku. No bagāžnieka šoferis izcēla kādu priekšmetu, un sargi atvēra

viņam vārtus. Viņš stiepa to šurp, un mēs saskatījām vien to, ka nesamais ir ārkārtīgi smags.

"Kā tev vārdā?" Ga man vaicāja. "Nē, man nemaz nevajag; to zināt. Es tevi pazīšu pēc šā," viņš piebilda un iebakstija man krūtīs ar pirkstu. Pēc tam viņš jautāja, vai es kadreiz esmu redzējis cietuma priekšnieku ieejam raktuvēs. Es paskatījos uz priekšnieku, un tas nikni uz mani palūkojās. "Nē," es atteicu komandierim Ga. Pienāca šoferis, stiepdams lielu, baltu akmeni, kas svēra aptuveni divdesmit piecus kilogramus. "Paņem un pacel to augstu, lai visi varētu redzēt,"

komandieris Ga pavēlēja cietuma priekšniekam, un tas ar lielu piepūli uzstīvēja uz pleca akmeni, kas bija lielāks par viņa galvu. Tad komandieris Ga pavērsa detektoru pret akmeni, un mēs visi dzirdējām, kā aparāts trakoti enerģiski tikšķ. Komandieris Ga mani uzrunāja: "Paskaties, cik tas balts un krīlains! Tagad mūs interesē tikai šāds akmens. Vai tu esi tādu redzējis lejā?" Es pamāju, un viņš atplauka smaida. "Zinātnieki jau teica, ka tas varētu būt atrodams šādā kalnā. Tagad es zinu, ka tā patiešām ir." Es painteresējos, kas tas ir. "Tā ir Ziemeļkorejas nākotne," viņš atteica. "Tā ir mūsu dūre jeņķu rīklē." Ga pagriezās pret cietuma priekšnieku. "Šis ieslodzītais tagad šeit ir manas acis un ausis," viņš teica. "Es atgriezīšos pēc mēneša, un šai laikā ar viņu nekas slikts neatgadīsies. Jums pret viņu jāizturas tapat, kā jūs izturētos pret mani. Vai dzirdēji? Vai zini, kāds liktenis piemeklēja iepriekšējo cietuma priekšnieku? Vai zini, ko es ar viņu izdarīju?" Cietuma priekšnieks klusēja.

Komandieris Ga pasniedza man elektronisko aparātu. "Kad atgriezīšos, es gribu redzēt baltu kalnu no šā akmens," viņš piekodināja. "Ja pirms manas atgriešanās cietuma priekšnieks kaut uz bridi noliek šo akmeni zemē, tu uzreiz par to ziņo man. Jo viņš neparko nedrīkst izlaist akmeni no rokām. Vai dzirdi? Maltīšu laikā akmenim jāatrodas viņam uz ceļgaliem. Naktis akmenim jācilājas līdz ar viņa krūtīm. Kad viņš kakā, akmens kakā līdzi." Ga pastūma priekšnieku. Tas sagrīļojās un pūlējās noturēties stāvus zem akmens svara. Tad komandieris Ga savilka plaukstu dūrē…

-     Beidz! Sana Muna viņu pārtrauca. Tas ir viņš. Es savu vīru pazīstu.

Kādu laiku viņa klusēja, tad pagriezās gultā pret komandieri Ga un pastiepa roku, it kā pārmezdama tiltu starp abiem. Viņa pavilka augšup viņa naktskrekla piedurkni, pārlaida pirkstu galus rētu grēdām uz viņa bicepsiem un tad piespieda izplestos pirkstus kokvilnas audumam uz krūtīm.

-     Vai tas ir šeit? viņa jautāja. Vai šeit ir tas tetovējums?

-    Es nezinu, vai tev vajadzētu to redzēt.

-    Kāpēc?

-     Bīstos, ka tas tevi izbiedēs.

-    Nekas, nekas, tu vari man to parādīt, viņa drošināja.

Vīrietis novilka kreklu, un Sana Muna pieliecās tuvāk, lai

vārajā gaismā aplūkotu ar tinti iemūžināto pašas portretu sievieti, kuras acīs vēl dega pašupurēšanās un nacionālā kvēle. Viņa pētīja attēlu, kas cilājās līdz ar komandiera krūtīm.

-    Tātad mēnesi vēlāk mans vīrs atgriezās cietumā, ja?

-    Tieši tā.

-     Un viņš mēģināja ar tevi izstrādāt kaut ko nelabu, vai ne? Komandieris Ga pamāja, un Sana Muna turpināja: Bet tu izrādījies stiprāks.

Vīrietis norija siekalas.

-    Bet es izrādījos stiprāks.

Sana Muna pasniedzās un viegli piespieda delnu tetovējumam. Vai šis agrāko laiku tēls sievietes pirkstiem lika drebēt? Vai arī viņa juta līdzi šim vīrietim viņas gultā, kurš bija sācis klusi raudāt viņai nesaprotamu iemeslu dēj?

15.NODAĻA

TAJĀ VAKARĀ es pārrados mājās no Četrdesmit otrās nodaļas un atklāju manu vecāku redze ir pasliktinājusies tiklai, ka nākas viņiem paziņot par tumsas iestāšanos. Es aizvedu katru uz savu gultu, kuras bija novietotas viena otrai blakus pie krāsns, un iekārtojušies viņi gulēja un tukši vērās griestos. Mana tēva acis ir kļuvušas baltas, bet mātes acis ir skaidras un izteiksmīgas, un man brīžiem rodas aizdomas, ka mātei redze nav tik slikta kā tēvam. Kā ierasts, es aizkūpināju tēvam cigareti pirms gulētiešanas. Viņš smēķē Konsols mārku tāds nu mans tēvs ir.

-    Māte, tēvs, es uzrunāju vecākus. Man uz brīdi jādodas prom.

-    Lai tevi vada Kima Čenira mūžīgā gudrība, tēvs novēlēja.

-    Neaizmirsti par komandantstundu, māte piekodināja.

Man kabatā atradās biedra Buka laulības gredzens.

-    Māt, es sacīju, vai varu uzdot jums jautājumu?

-    Jā, dēls.

-    Kamdēļ jūs tā arī neesat sameklējuši man līgavu?

-    Mūsu galvenais pienākums ir pret valsti, viņa atbildēja. Pēc tam pret tās vadoņiem, tad…

-     Zinu, zinu, es attraucu. Tad pret partiju, tad pret Strādnieku Savienības hartu un tā tālāk. Bet es biju Jaunatnes brigādes biedrs, es studēju Čučhes idejas Kima Irsena

universitātē. Es savu pienākumu pildiju. Bet sievas man ka nav, tā nav.

-    Tevi dzirdams nemiers, ierunājās mans tēvs. Vai tu jau esi aprunājies ar mūsu mājas Songuna padomdevēju?

Viņa labās rokas pirksti viegli raustījās. Agrāk, zēna ga dos, viņš mēdza ar šo roku pabužināt man matus. Tā viņš mani mierināja reizēs, kad pazuda kaimiņi, kad mēs pierej dzējām Valsts drošības ministrijas vīrus aizvedam pilsoņus no metro. Tā es zināju, ka viņš joprojām atrodas man līdzās, ļ ka, par spīti patriotisma sērgai, mans tēvs arvien ir mans 1 tēvs, lai arī uzskatīja par vajadzīgu slēpt savu īsto dabu no visiem, pat manis. Es nopūtu sveci.

Tomēr, izgājis gaitenī, aizvēris un aizslēdzis durvis, es nej gāju prom. Es piespiedu ausi pie durvīm un klausījos. Es grij bēju zināt, vai viņi manas prombūtnes laikā, atstati divatā tumšā un klusā istabā, beidzot atļautos but patiesi vai noj mestu modrības bruņas un runātos kā daždien vīrs un sieva. ] Es ilgi tā stāvēju, taču neko nesadzirdēju.

Izgājis Sinijdžu ielā, pat tumsā es saskatīju uz trotuāriem ] un sienām ar krītu uzvilktos Čučhes meiteņu vienību revoI lucionāros saukļus. Biju dzirdējis baumas, ka reiz nakts melļ numā visa meiteņu vienība iekritusi nenorobežotā būvbedrē Tonola ielā, bet nav zināms, vai tās ir patiesas. Es devos uz Ragvondona rajonu, kur agrākos laikos japāņi izbūvēja » graustus, izmitinot tajos visnepakļāvīgākos korejiešus. Tieši ļ tur, pamestas Ryugyong viesnīcas pirmajos stāvos, ir iekār1 tojies nelegālais nakts tirgus. Pat šādā tumsā uz zvaigžņoto 1 debesu fona melnēja raķetei līdzīgais viesnīcas torņa siluets. 1 Iedams pāri Palgola tiltam, redzēju, kā no izbalējušo daudz1 dzīvokļu namu sētas puses upē gāžas notekūdeņi. Uz ūdens virsmas kā pelēkas liliju ziedlapas lēni vairojās brūni svītrainas Rodong Sinmun avīžu lapeles.

Darījumi tiek slēgti ap aprūsējušām lifta šahtām. Puiši pirmajā stāvā vienojas ar pircēju un tad pabļauj pa šahtu saviem līdzzinātājiem, kas nolaiž preci zāles, normu grāmatiņas, ļ elektroniku, ceļošanas caurlaides virvēs iekārtos spaiņos, j Dažiem mans izskats nepatika, bet viens bija ar mieru uzJ

sakt pārrunas. Jaunekļa ausi bija ierobojuši Valsts drošības ministrijas aģenti, reiz apcietinot viņu par pirātismu. Es viņam pasniedzu komandiera Ga tālruni.

Viņš izveicīgi atvēra vāciņu, izvilka akumulatoru, pielika mēli pie kontaktiem un apskatīja iekšējās kartes numuru.

-    Darbojas, viņš atzina. Ko tu par to gribi?

-    Mēs to nepārdodam. Mums nepieciešams lādētājs.

-    Mums?

-    Man, es izlaboju un parādīju biedra Buka gredzenu. Jauneklis mani izsmēja. Ja negribi pārdot telefonu, vari

lasīties.

Pirms vairākiem gadiem visa pubjoku vienība pēc Piecpadsmitā aprīļa svinībām piedzērās, un es izmantoju izdevību nočiept vienu viņu žetonu. Tas lāgiem lieti noderēja. Es arī tagad to izvilku un ļāvu tam brīdi vizuļot tumsā.

-      Mums ir vajadzīgs telefona lādētājs, es atkārtoju.

-   Vai gribi, lai tev ierobo arī otru ausi?

-    Drusku par jaunu, lai būtu pubjoks, vai ne?

Puisis bija uz pusi jaunāks par mani.

Es valdonīgā balsī noskaldīju: Laiki mainās.

-    Ja tu būtu pubjoks, man jau būtu salauzta roka, viņš vēl sprieda.

-     Norunāts. Tikai izvēlies, kuru roku tev salauzt, es atcirtu, bet pats sev nenoticēju.

-    Rādi šurp! Puisis paņēma žetonu. Viņš izpētīja "slīdošās sienas" attēlu, pasvārstīja rokā sudraba smagumu, pārlaida īkšķi ādas aizmugurei. Labi, pubjok, viņš noteica.

-    Telefona lādētāju es tev dabūšu, bet gredzenu vari paturēt. Viņš pavicināja žetonu un piebilda: Mainu pret šo.

Nākamajā rītā pie mājas piebrauca divi izkrāvēji un iepretim "Pektu kalna slavas" namam uz ietves pie Sinijdžu ielas divdesmit devītā numura izgāza vairākas zemes kaudzes. Darbs Četrdesmit otrajā nodaļā lielākoties ļāva man izvairīties no šādiem pienākumiem, taču šoreiz tas neizdosies tā apgalvoja māju komitejas pārvaldnieks. "No zāles par gaļu" bija pilsētas mēroga kampaņa, un piesaistīto darbinieku

izvēle nebija viņa pārziņa. Parasti pārvaldnieks no manis vairījās, jo manis dēļ bija izsūtīti vairāki īrnieki. Viņš bija pārliecināts, ka es pašā augšējā stāvā dzīvoju paranojas dēļ, nevis tālab, lai kaut daļēji pasargātu savus vecākus no ēkas nelabās ietekmes.

Divas dienas es stāvēju cilvēku ķēdē. Mēs nodevām cits citam ar zemi pildītus spaiņus, benzīna tvertnes un iepirkumu maisiņus pa kāpnēm augšup līdz pat jumtam. Dažkārt prātā es dzirdēju kādu balsi komentējam notikumus, kas norisinājās manu acu priekšā, it kā šī balss pierakstītu manu biogrāfiju, it kā es būtu vienīgais sava dzīvesstāsta uzklausītājs. Bet man reti gadījās izdevība šo tekstu uzticēt papīram otrās dienas beigās, kad es nokāpu uz otro stāvu un attapos pēdējais mazgātavas rindā, kuru izstāvot man tika vienīgi auksts, pelēcīgs ūdens, balss bija izgaisusi.

Vecākiem es uzvārīju asus rāceņus ar sēnēm, kuras veca atraitne no otrā stāva audzēja kimčhi krūkās. Elektrības padeve bija nevienmērīga, pat šķita, ka telefona lādētāja dzeltenā gaismiņa nekad neiekrāsosies zaļa. Māte zināja pastāstīt, ka Kims Čenirs, spēlēdams golfu ar Burundi ārlietu ministru, vienpadsmit reižu trāpījis bumbiņu bedrītē ar pirmo sitienu. Vēstis par nabadzību Dienvidkorejā skumdināja manu tēvu. Skaļrunī bija pārraidīta svarīga reportāža par šajā valstī valdošo badu. "Mīļotais Vadonis sūta viņiem palīdzību," tēvs man stāstīja. "Es ceru, ka viņi noturēsies līdz abu valstu apvienošanai." No sēnēm mans urīns bija kļuvis brūngani iesārts.

Tagad, kad jumtu klāja divdesmit centimetru bieza augsnes kārta, es spēju domāt vien par atgriešanos Četrdesmit otrajā nodaļā, lai paraudzītos, vai komandieris Ga ir ceļā uz atspirgšanu.

-    Ne tik strauji, nākamajā rītā mani apstādinaja mājas pārvaldnieks. Pāri jumta malai viņš norādīja uz auto kravas kasti, pārpildītu ar kazām. Gaudeno vecāku dēļ man bija jāizpilda arī viņu norma. Protams, ka šajā situācijā vislabāk noderētu virve un trīsis, taču ne visi mani līdzcilvēki ir studējuši Kima Irsena universitātē. Tā nu es stiepu

dzīvniekus uz pleciem, turēdams to kājas sev priekšā kā rokturus. Pirmos desmit stāvus kazas pretojās kā trakas, bet pēc tam pakļāvās betona kāpņutelpas tumsai, visbeidzot aizvēra acis un samierinādamās nokāra galvu. Kaut ,iri kazas šķita pilnīgi padevušās, es jutu, ka tās ir modras un dzīvības pilnas. Es to neredzēju, vienīgi jutu dzīvnieku krūtis piespiežamies manam skaustam mazās sirdis dauzījās kā negudras.

Paies vairākas nedēļas, līdz zāle uz jumta pastiepsies, tāpēc īpaši organizētai vienībai uzdeva ik dienas doties misijā uz Mansu parku un vākt kritušās lapas kazām. Apjēdzis, ka labāk neizaicināt likteni, pārvaldnieks šajā reizē lika mani mierā. Mēs vērojām, kā dzīvnieki piesardzīgi riņķo pa jumtu. Vienu no mazākajām kazām pārējās drūzmējoties ieskāva pusapli pie malas un nogrūda zemē. Krītošais dzīvnieks brēca līdz pašai lejai, taču vainīgās izlikās, ka nekas nav noticis.

Es steidzos uz Jangakdo tirgu pat nenomazgājies. Kauns teikt, cik es dabūju par biedra Buka gredzenu. Tā vien šķita, ka visi vēlas tikt vaļā no laulību gredzeniem. Kazu smirdoņas pavadīts, es braucu ar metro mājās, rokās man bija kabacis, gabaliņš kaltēta kalmāra, papīra maisiņš ar ķīniešu zemesriekstiem un piecus kilogramus smags maiss ar rīsiem. Gribot negribot nākas ievērot, cik daudzi prot uzmest nīgru skatienu, pat lāgā nepaskatoties.

Es sarīkoju vecākiem svētku maltīti, un mēs visi bijām lieliskā noskaņojumā. Tam par godu es aizdedzināju otru svecīti. Vakariņu vidū lādētāja dzeltenā lampiņa pārvērtās zaļā. līs droši vien biju iztēlojies sevi stāvam uz jumta zem zvaigznēm, kad veicu pirmo zvanu ar komandiera Ga tālruni it kā brīdī, kad pirmo reizi lietoju aparātu, ar kuru es varētu piezvanīt jebkuram cilvēkam zemes virsū, man skatienam pavērtos viss izplatījums. Taču es ar to tikai paspēlējos maltītes laikā, ritināju pa izvēlnēm. Tālrunī bija uzstādīts latīņu alfabēts, bet es mekleju vienīgi numurus. Tālruņa atmiņā nebija neviena veikta vai saņemta zvana.

Taustiņi iepīkstējās ikreiz, kad tos nospieda, un mans tēvs sāka ausīties.

-    Vai tev tur kaut kas ir? viņš apvaicājās.

-    Nav, es sameloju.

Vienubrīd šķita, ka māte aši paskatās uz tālruni, taču, kad ;l pagriezos, viņa lūkojās taisni uz priekšu, negausīgi baudīdama baltos, mīkstos rīsus to devas pārstāja izsniegt pirms ļi vairākiem mēnešiem, un mēs jau ilgi pārtikām no prosas. Agļ: , rāk viņi mēdza prašņāt, kur man radusies nauda melnajā tirI gū iegādātajai pārtikai, bet nu ir mitējušies. Pieliecies pie mātes, es pacēlu tālruņa aparātu un lēni virzīju to šurp un turp gar viņas acīm. Ja viņa arī redzēja tālruni, tad to neka9 di neizrādīja.

Es turpināju spaidīt taustiņus. Nebija svarīgi, ka es nezi nāju nevienu tālruņa numuru (patiešām nezināju) es tikai 9 tajā mirkli aptvēru, ka nav neviena cilvēka, kuram es varētu piezvanīt. Nebija nevienas sievietes, neviena darbabiedra vai pat radinieka, ar kuru man vajadzētu sazināties. Vai tad man nebija neviena paša drauga?

-    Tēvs? es ierunājos. Viņš ēda sālītus zemesriekstus ar | čili pipariem, kas viņam tā garšoja. Tēvs, ja tev būtu jāsa1 zinās ar kādu cilvēku… kurš tas būtu?

-              Kāpēc lai man būtu ar kādu jāsazinās, viņš brīnījās, g

-     Nav vajadzības.

-    Nav runa par vajadzību, es nerimos. Ja tu to vēlētos? Piemēram, gribētu piezvanīt kādam draugam vai radiļ niekam.

-    Visas mūsu vajadzības apmierina mūsu partijas biedri, iejaucās māte.

-     Bet tava krustmāte? es jautāju tēvam. Vai tad tev dienvidos nav krustmātes?

Tēva sejas izteiksme bija bezkaislīga, nepauda nekādas emocijas. Mums nav nekādu sakaru ar to samaitāto kapi* tālistu nāciju.

-    Mēs atsakāmies no viņas, māte piebalsoja.

-     Klau, es taču jums nejautāju kā valsts nopratinātājs, I es aizrādīju. Es esmu jūsu dēls. Parunāsim kā ģimenei pieklājas.

Maltīte turpinājās klusumā. Es no jauna pievērsos tālru-

niin un izskatīju funkcijas, bet tās likās atslēgtas. Tad uz laki laimi ievadīju dažus numurus, taču tālrunis nepieslēdzās tiklam, kaut arī mobilo sakaru bāzes tornis ir redzams no mūsu loga. Es gan palielināju, gan samazināju skaļumu, bet ignāls klausulē neatskanēja. Arī fotokamera neļāva uzņemt attēlu. Pēc visa spriežot, man nāksies šo mantiņu pārdot. Tomēr man nedeva mieru apziņa, ka nespēju iedomāties nevienu, kam varētu piezvanīt. Prātā es pārskaitīju visus savus profesorus, taču divus manus iemīļotākos mācībspēkus i.sūtīja uz darba nometnēm. Pievienot savu parakstu viņu apcietināšanai par musināšanu man patiešām bija sāpīgi, taču tas bija pienākums. Tolaik es jau strādāju par praktikantu Četrdesmit otrajā nodaļā.

-    Pag, atcerējos! es iesaucos. Bija kāds pāris, kas nāca pie mums, kad vēl biju zēns. Četratā jūs līdz vēlai naktij spēlējāt kārtis. Vai jūs nemāc ziņkāre, kas ar viņiem noticis? Vai jus negribētu ar viņiem sazināties, ja vien varētu?

-    Es neatminu, ka būtu par tādiem dzirdējis, mans tēvs liedzās.

-     Bet es esmu pārliecināts, es uzstāju. Mani atmiņa neviļ.

-    Nē, viņš neatlaidās. Tu noteikti maldies.

-    Tēvs, tas esmu es! Neviena cita šai istabā nav. Neviens mūs nenoklausās.

-     Pārtrauc šīs bīstamās runas! māte brīdināja. Mēs ne ar vienu netikāmies.

-     Es neapgalvoju, ka jūs esat ar kādu tikušies. Pēc darba dienas fabrikā jūs visi četri sēdējāt un spēlējāt kārtis. Jūs daudz smējāties un dzērāt sodžu. Es gribēju saņemt tēvu aiz rokas, taču, mana pieskāriena izbiedēts, viņš atrāvās.

-    Tēvs, tas esmu es, tavs dēls. Saņem mani aiz rokas.

-     Neapšaubi mūsu lojalitāti, tēvs pieprasīja. Vai tā ir pārbaude? viņš jautāja un pievērsa balto acu skatienu istabai. Vai mūs pārbauda?

Ikviens tēvs kaut reizi aicina savu dēlu uz sarunu, kuras laikā atgādina, kā pareizi uzvesties un ko drīkst teikt skaļi, lai gan dziļi sevī mēs paliekam tie paši, mēs esam ģimene.

Tēvs man to izstāstīja, kad man bija astoņi gadi. Mēs sēdtf* j jām Morabona kalnā zem koka. Viņš skaidroja, ka mūs vi sus gaida sava dzīves taka. Pa to ejot, mums allaž jāklausnB zīmēm un jārīkojas tā, kā to liek paziņojumi. Pat ja mēs p.i šo taku ejam plecu pie pleca, ārēji mums jārīkojas patstāvl: gi, lai gan sirdī mēs būtu sadevušies rokās. Svētdienās dar* | bu fabrikās apstādināja, tāpēc gaiss bija tīrs, un es iztēlojos šo taku stiepjamies pāri Tedonas upes ielejai kā gatvi ar vītolu rindām un atsevišķiem baltiem mākonīšiem, kas slid parl | debesīm visi vienkop. Mēs ēdām saldētu ūdeni ar ogu gaišu un klausījāmies, kā veci vīri knakšķina čangi spēles kauliņus un enerģiski plīkšķina kārtis. Drīz manu uzmanību sais-B tīja rotaļu burinieki, ar kuriem janbanu bērni spēlējās diķl, Taču tēvs joprojām mani veda pa to taku.

-    Es apsūdzu šo zēnu, jo viņam ir zila mēle, tēvs man sacīja.

Mēs smējāmies.

Tad es norādīju uz tēvu. Šis pilsonis ēd sinepes.

Nesen biju pirmo reizi pakošļājis sinepju saknīti, un ma na sejas izteiksme vecākiem izraisīja smieklus. Tagad viss, ļ kas saistījās ar sinepēm, man šķita uzjautrinošs.

Tēvs uzrunāja neredzamu valdības vīru sev priekšā: Šāļ zēna prātā rosās kontrrevolucionāras domas par sinepēm. Viņš jānosūta uz sinepju audzētavu, lai labotu domāšanu sinepju sakarā.

-    Šis tētis ēd sālītu ledu ar sinepju kakām! es saucu.

-     Labi teikts! Tagad ķeries man pie rokas, viņš lika. Esļ ieliku savu mazo plaukstu tēva saujā. Tajā brīdī viņa mute sakniebās naidā un viņš iekliedzās: Es noliedzu šo pilsoni kā imperiālistu marioneti, kam būtu jāatrodas apcietinājumā un jāstājas tiesas priekšā par noziegumiem pret mūsu valsti! f Viņa piesarkusī seja kvēloja ļaunā niknumā. Es esmu pieredzējis, kā viņš izplata kapitālistu gānīšanos, lai saindētu mūsu prātus ar savu nodevīgo zaņķi!

Vecie vīri pārtrauca spēli un vēroja mūs.

Pārbijies es ar pūlēm valdīju asaras. Mans tēvs sacīja:

-     Redzi, tas nāca no manas mutes. Bet ko dara mana

roka? Tā tur tavējo. Ja tava māte jelkad ir spiesta izrunāt līdzīgus vārdus par mani, lai pasargātu jūs abus, tad paturi ļ «rātā, ka iekšēji es un viņa esam sadevušies rokās. Un, ja kādudien tu būsi spiests teikt tādus vārdus par mani, es zināšu, ka patiesībā to nesaki tu. Toties iekšēji… iekšēji dēls un tēvs allaž būs sadevušies rokas.

Viņš pasniedzās un pabužināja man matus.

Nakts vidū mani mocīja bezmiegs. Vajadzētu nosnausties, taču es gulēju un lauzīju galvu, kā komandierim Ga bija izdevies pārvērst savu dzīvi un kļūt par citu cilvēku. Bez mazākā mājiena par to, kas viņš iepriekš bijis. Kā ir iespējams izbēgt no Partijas Piemērotības Pārbaudes testa vai izvairīlies no divpadsmit gadu ilgiem Domāšanas Pareizības novērtējumiem, ko sniedz skolotājs? Es jutu, ka Ga pagātne nodaļām vien slēpa daudz draugu un piedzīvojumu, un mani l’arņēma skaudība. Tas, ka viņš, iespējams, nogalinājis mīļoto sievieti, man nelikās būtiski. Bet kā viņš bija atradis mīlestību? Kā viņš to bija panācis? Vai mīlestība viņu bija padarījusi par citu cilvēku? Vai arī, kā to pieņēmu es, mīlestība bija uzradusies pēkšņi, tiklīdz viņš bija mainījis personību? Man bija aizdomas, ka iekšēji Ga bija tas pats cilvēks, tikai ar pavisam citu ārieni. Cienījami, tā man šķita. Bet vai īstās pārmaiņas nebūtu tad, ja cilvēks mainītos pilnībā, iegūstot arī jaunu iekšējo dzīvi?

Mums pat nebija šā komandiera Ga lietas man izsniedza vienīgi biedra Buka dosjē. Labu laiku es grozījos gultā un prātoju, kā komandieris spēj būt tik mierīgs, un kādā mirklī neizturēju piecēlos, atkal aizdedzināju sveci un buros ap Buka lietu. Vecāki bija nomodā, gulēja pavisam nekustīgi, rāmi elpoja un klausījās, kā es šķirstu biedra Buka lietas papīrus, mekledams jebkādu ieskatu Ga personībā. Pirmo reizi es apskaudu pubjokus par viņu spēju izspiest atbildes.

Un tad tālrunis izdvesa vienu vienīgu skaidru troksni. Tas iepīkstējās.

Es dzirdēju nošvīkstam audeklbrezentu vecāki gultās saspringa.

Tālrunis uz galda sāka mirguļot spoži zaļā krāsā.

Es paņēma aparātu un atvāzu vāciņu. Ekrāniņā bija par.V dījics attēls ietves plāksne, uz kuras iestrādāta zvaigznāji un tās vidū es izlasīju divus vārdus angliski: Ingrid un man. Fotogrāfija bija uzņemta gaišā dienas laikā.

Es atkal pievērsos biedra Buka dosjē, raugot sameklēt at"fl tēlus, kuros būtu šāda zvaigzne. Mape atradās visas stan-l darta fotogrāfijas viņa uzņemšana partijā, Kima Irsena nozīmītes saņemšana sešpadsmit gadu vecumā, Mūžīgā*! Piederības zvērests. Es uzmeklēju Buka mirušās ģimenes fotogrāfiju meitas un sieva gulēja uz grīdas atgāztām gal«ļ vam, sāpes izlocītiem ķermeņiem. Tomēr viņas izskatījās tik skaidras. Meitenītes baltās kleitiņās. Māte bija apskāvusi ve* \ cākās meitas un saņēmusi pastarītes pie rokas. Ieraugot viņas laulības gredzenu, mana sirds iesmeldzās. Tas noteikti bijis smagi nupat arestēts tēvs, un svinīgā ģimenes sanākšanas brīdī dzīvību visām atņēmusi, "iespējams, ogļskābā ga-| ze". Grūti iedomāties, kā tas ir zaudēt ģimeni, kad tuvs cilvēks izgaist bez pēdām. Es tagad skaidrāk sapratu, kāJ pec Buks rezervuārā mūs bija brīdinājis sagatavoties, turēt pa rokai rīcības plānu. Es klausījos, kā mani vecāki klusē tumšajā istabā, un prātoju, vai man nevajadzētu izstrādāt plā-1 nu brīdim, kad vienu no viņiem zaudēšu ja vien to bija domājis Buks.

Saprotams, ka fotogrāfijā uzmanību galvenokārt piesais-; tīja biedra Buka ģimene, kas gulēja vienkopus uz grīdas. Bet 1 es pirmo reizi pamanīju uz galda persiku kārbu salīdzinai jumā ar pārējo attēlu tas šķita nesvarīgs sīkums. Atvērtās kārbas robainais vāks bija atlocīts, un man kļuva skaidrs, ka komandieris Ga var jebkurā brīdī, kad vien iegribas, atteikties no biogrāfijas turpināšanās, liekot lietā paņēmienu, kas I atrodas uz galdiņa blakus viņa gultai.

Nonācis Četrdesmit otrajā nodaļā, es ievēroju, ka zem pubjoku atpūtas istabas durvīm vīd gaiša strēle. Es klusi aiztipināju garām. Ar viņiem nekad nevarēja tikt gudrs viņi palikuši ilgāk vai ieradušies agrāk.

Komandieri Ga es atradu guļam rāmā miegā, taču persiI u kārbu nekur neredzēju.

Es pamodināju viņu un noprasīju: Kur ir persiki?

Viņš paberzēja seju, saglauda matus. Tagad ir diena vai iiiikts? viņš vaicāja.

I Nakts.

Vīrietis pamāja. Tāda sajūta ir ari man.

-        Vai tu iebaroji aktrisei un viņas bērniem persikus? es tincināju. Vai tā tu viņus nonāvēji?

Ga pagrieza galvu pret galdiņu. Tur nekā nebija.

-       Kur ir mani persiki? viņš jautāja. Tie ir īpaši persiki, ļums tie jādabū atpakaļ, iekams notiek kaut kas šausmīgs.

Tajā mirklī es pamanīju pa gaiteni garām ejam Kjukī. Pusčetros no rīta! Rūpnīcu trieciendarba svilpes taču pūtīs tikai pēc pāris stundām. Es viņai uzsaucu, taču jaunā sieviete turpināja ceļu.

Es pagriezos pret Ga. Vai pateiksi, kas ir Bergmane?

-     Bergmane? viņš pārvaicāja. Es nesaprotu, ko tu…

-    Un Ingrīda?

-    Tāda vārda nav, viņš atteica.

Kādu brīdi es lūkojos viņā. Vai tu šo sievieti mīlēji?

-    Es joprojām viņu mīlu.

-         Bet kā? es gribēju zināt Kā tu izpelnījies pretmīlestību?

-    Ar intimitāti.

-    Intimitāti? Kas tā ir?

-         Tas ir tad, kad divi cilvēki dalās visā. Nav nekādu noslēpumu.

Man neviļus izlauzās smiekli. Nekādu noslēpumu? es brīnījos. Tas nav iespējams. Mēs nedēļām pūlamies izvilkt no subjektiem visus viņu dzīves notikumus, un ikreiz, kad pieslēdzam viņus autopilotam, viņi izdveš kādu būtisku faktu, kuru mums nav izdevies noskaidrot. Tālab atvaino, bet likt cilvēkam atklāt pilnīgi visus noslēpumus nav iespējams.

-        Nē, viņa pati izstāsta visus savus noslēpumus, Ga precizēja. Un vīrietis izstāsta savus.

Es ieraudzīju Kjukī atkal paejam garām, un šoreiz viņai

pie pieres bija piestiprināts lukturītis. Es atstāju Ga, lai pa*ļ nāktu sievieti, kura jau bija viena gaiteņa garumā man priekšā.

-    Ko tu te meklē nakts vidū? es viņai uzsaucu.

Gaiteņos atbalsojās viņas atbilde: Es ziedojos darbam, ļ

Es panācu KjukI uz kāpnēm, taču viņa nepagausināja soli.

Rokās viņa nesa no darbnīcas paņemtu ierīci, rokas sūkni ari gumijas caurulīti. Ar to piepilda un iztukšo subjekta kuņģi -! orgānu uzpūšanās no šķidrumiem, kas iepildīti cilvēkā ar va-1 ru, ir trešā vissāpīgākā ietekmēšanas taktika.

-    Kurp tu to nes? es jautāju.

Mēs veicām vairākus kāpņu posmus, nonākot aizvien dziļāk pazemē.

-    Nav laika! viņa atmeta.

Cieši sagrābis aiz elkoņa, es pagriezu viņu pret sevi. Jaunā sieviete acīmredzot nebija pieradusi pie tādas apiešanās.

-     Diemžēl es pieļāvu kļūdu, viņa atzina. Bet mums patiešām ir jāpasteidzas.

Vēl pēc diviem kāpņu laidieniem mēs nonācām pie rezervuāra. Lūka bija atvērta.

-    Nē! es novaidējos. Nesaki, ka…

Sieviete nozuda lūkas atverē, un es devos līdzi. Biedrs Buks valstījās uz rezervuāra grīdas. Blakus atradās persiku kārbas izgāztais saturs. Kjuki centās apvaldīt subjekta koni vulsijas, lai iestumtu caurulīti viņam rīklē. No mutes vīrie-ļ tim tecēja melnas siekalas, un acu plakstiņi bija noslīdējuši - tie bija nepārprotami botulisma simptomi.

-    Nepūlies, es atturēju praktikanti. Toksīns jau ir no] nācis nervu sistēmā.

Kjukī izmisusi iestenējās. Es zinu, ka nošāvu greizi, - viņa atzina.

-    Stāsti.

-     Man nevajadzēja tā darīt, es saprotu, jaunā sieviete sacīja. Bet lieta tāda, ka viņš visu zina.

-    Zināja.

-   Jā, zināja. Uz brīdi šķita, ka praktikanti ir sagrābusi vēlme iespert Buka trīcošajam ķermenim. Es nospriedu pati iz

mēģināt laimi. Varbūt izdotos noskaidrot visus notikumus. Nokāpu lejā un apjautājos, ko viņš gribētu. Šis atteica, ka gribētu liēst persikus. Tas esot pēdējais, ko viņš vēlētos baudīt zemes virsū. Viņa tomēr nenovaldījās un iespēra mirstošajam, taču l.is acīmredzami nesniedza gandarījumu. Ja es vakarā atneMšot viņam persikus, tad no rīta viņš man visu izstāstīšot.

-    Kā viņš zināja, ka tobrīd ir nakts?

Praktikante pašūpoja galvu. Tas bija vēl viens misēklis. I s pati pateicu.

-    Nekas, es mierināju viņu. Tādu kļūdu var pieļaut ikviens jauniņais.

-    Bet nakts vidū man radās nelāga nojauta, viņa stāstīja, tāpēc es nokāpu lejā un ieraudzīju viņu šādā izskatā.

-    Mēs nevadāmies pēc nojautām, es aizrādīju. Tas ir l'ubjoku paņēmiens.

-    Labi, bet ko mēs uzzinājām no Buka? Principā neko. Ko mēs esam uzzinājuši no komandiera Ga? Stulbu pasaciņu un lo, kā apmierināt vērsi.

-   Kjukī! es iesaucos, iespraudu rokas sānos un dziļi ieelpoju.

-    Nedusmojieties uz mani, viņa lūdza. Jūs pats jautājat biedram Bukam par persiku konserviem. Jūs pats izstāstījāt viņam, ka ēkā ir ari komandieris Ga. Buks izdarīja vienkāršu secinājumu. Izskatījās, ka viņa grasās bēgt. Un vēl kāds sīkums, viņa tomēr nerimās. Atcerieties? Komandieris Ga vaicāja, kam pieder tie persiki, viņam vai biedram Ihikam. Kad es pasniedzu biedram Bukam persikus, viņš man uzdeva to pašu jautājumu.

-    Ko tu viņam pateici?

-     Ko es pateicu viņam? Neko, Kjukī attrauca. Es taču esmu nopratinātāja.

-    Tu maldies, es atgādināju. Tu esi praktikante.

-    Tiesa gan, Kjukī novilka. Nopratinātāji vienmēr panāk rezultātu.

Galvenajā stāvā aiz kamerām, kurās notiek jauno subjektu pirmā apstrāde, atrodas centrālā mantu noliktava, un

pirms aiziešanas es nolēmu tur paokšķerēt. Visu, kuram bija kaut neliela vērtība, Valsts drošības ministrijas aģenti j.su bija izlaupījuši krietnu laiku pirms tam, kad subjekti nonāca pie mums. Es gāju gar skapju rindām, pētīdams trūcīgu ! mantību, kas piederējusi šā pēdējā ceļa mērotājiem. Daudz sandaļu. Valsts ienaidnieki lielākoties valkā septīto izmēru,! liecināja mans sākotnējais novērojums. Te glabājās kabatas atrastas zīles, zariņi, ar kuriem tīrīt zobus, mugursomas ar j lupatām un ēdamrīkiem. Blakus uzlīmei ar biedra Buka vardu es atradu persiku kārbu. Sarkanzaļā etiķete liecināja, ka tie izaudzēti Manpho un ievākoti Četrdesmit devītajā augļu* fabrikā.

Paņēmis kārbu, es devos mājup.

Metro satiksme bija atjaunota, un, iespiedies stāvgrūdām pārpildītajā vagonā, es ne ar ko neatšķīros no pelēkā ģērbto rūpnīcu strādnieku masām, kas ceļa pagriezienos visi reizē neviļus paliecas sāniski. Man acu priekšā neizgaisa Buku ģimenes meitenes baltajās kleitiņās. Visu laiku es cerēju, ka aklā māte, gatavodama brokastis uz pannas, nenodedzinās dzīvokli. Pagaidām viņai sazin kā bija veicies no tā izvairīties. Un pat simts metru zem zemes mēs visi dzirdējām piecus trieciendarba svilpes rīta kaucienus.

16.NODAĻA

KOMANDIERIS GA atvēra acis un ieraudzīja zēnu un meiteni stāvam pie gultas kājgaļa un lūkojamies viņā. Bērnus tikpat kā nevarēja saskatīt vien pirmie saules stari atmirdzēja matos un tumši zilas ēnas vīdēja pāri vaigu kauliem. Vīrietis ļāva plakstiem aizvērties. Kaut gan tas šķita ka acumirklis, viņš laikam atkal bija iekritis miegā, jo, atkal atverot acis, ne zēnu, ne meiteni neredzēja.

Aizgājis uz virtuvi, viņš ieraudzīja bērnus, kuri bija piebīdījuši krēslu pie letes, uzkāpuši uz tā un lūkojās atvērtajā augšējā skapītī.

Viņš aizdedzināja plīti, uzlika uz uguns oglekļa tērauda pannu, tad sagrieza četrās daļās sīpolu un ar karoti uzlēja mazliet eļļas.

-    Cik ieroču tur ir? viņš jautāja bērniem.

Zēns un meitene saskatījās. Meitene parādīja trīs pirkstus.

-    Vai jums kāds ir mācījis, kā apieties pistoli? Abi papurināja galvu, un komandieris turpināja iztaujāšanu: Bet jūs zināt, ka ieročus nedrīkst aiztikt, vai ne?

Abi pamāja.

Saodis ceptā ēdiena smaržu, uz balkona sāka riet suns.

-    Nāciet abi, Ga aicināja. Mums jāatrod, kur jūsu tēvs glabā jusu mātes cigaretes, iekams viņa pamostas nikna kā zoodārza suns.

Vadādams līdzi Brando, komandieris Ga pārmeklēja māju, pamīdīja grīdas dēļus, izpētīja mēbeļu apakšas. Brando

apostīja un aprēja visu, kam vīrietis pieskārās, un bērni sc koja, ziņkārīgi, taču piesardzīgi nolūkodamies. Ga nezināja, ko meklē. Viņš lēni pārvietojās no istabas uz istabu un kādi vietā ieraudzīja aizlāpītu dūmvada caurumu. Agrāk te bij.i atradusies siltumkrāsns ģipsis bija uzburbis, varbūt tāpēc, ka tecēja jumts. Netālu no galvenajām durvīm uz dēļu grīdas viņš pamanīja švīkas. Viņš tās paberzēja ar kāju pirk stiem un paraudzījās augšup.

Atnesis krēslu, Ga pakāpās un sataustīja vaļīgu apmetuma plāksni. Iegrūdis roku aiz plāksnes sienā, viņš izvilka cigarešu bloku.

-    Ā, es tagad sapratu, ierunājās zēns. Tu meklēji paslēptuves.

Tā bija pirmā reize, kad puisēns viņu uzrunāja.

-    Tieši tā, komandieris Ga apstiprināja.

-   Tur ir vēl viena, zēns teica un norādīja uz Kima Čenini portretu.

-    Es sūtu jūs slepenajā misijā, Ga teica bērniem un pasniedza vienu cigarešu paciņu. Jums tā jāpabāž mātei zem spilvena tā, lai viņa nepamostas.

Meitenes seja nebija tik izteiksmīga kā mātei un likās grū-1 tāk izprotama. Viegli uzmetusi lūpu, viņa it ka deva mājienu, ka šāds uzdevums viņas spiegošanas prasmei ir pārlieku pieticīgs, taču misiju veikt piekrita.

Nocēlis milzīgo Kima Čenira portretu, komandieris GaB ieraudzīja sienā sen iebūvētus plauktus. Lielāko daļu aizņē-ļ ma klēpjdators, taču augšējos plauktos viņš atrada žūksni amerikāņu dolāru, vitamīnu krājumus, proteīnu pulveri un pudelīti ar testosteronu un divām šļircēm.

Sīpoli uz pannas bija kļuvuši saldāki un caurspīdīgi, gar malām jau nomelnējuši. Ga pievienoja olu, šķipsniņu balto piparu, seleriju lapas un vakardienas rīsus. Meitene uzlika uz galda šķīvjus un čili pastu. Zēns servēja ēdienu. Ar aizdedzinātu cigareti mutē no guļamistabas iznāca samiegojusies māte. Bērni apspieda zinīgus smaidus.

Sana Muna ievilka un izpūta dūmu. Kas ir? viņa noprasīja.

Apsēdusies pie brokastu galda, meitene jautāja: Vai tas ir tiesa, ka tu aizbrauci uz Ameriku?

Ga pamāja. Viņi ar sudraba irbulīšiem ēda no ķīniešu šķīvjiem.

-     Es esmu dzirdējis, ka tur par ēdienu jāmaksā, teica zēns.

-    Tā ir taisnība, Ga apstiprināja.

-    Un dzīvokļi? Vai ari tie maksā naudu? gribēja zināt meitene.

-     Un arī autobuss? iejaucās zēns. Vai zoodārzs? Vai arī par ieeju zoodārzā ir jāmaksā nauda?

Komandieris Ga apturēja jautājumu straumi. Tur nekas nav par brīvu.

-    Pat filmas? Sana Muna mazliet aizvainotā tonī jautāja.

-    Vai tu biji Disnejlendā? meitene tincināja. Stāsta, ka tas Amerikā esot vislabākais.

-    Stāsta, ka amerikāņu ēdiens esot briesmīgi negaršīgs.

Uz šķīvja komandierim Ga bija palikuši trīs kumosi, taču

viņš pārstāja ēst, pietaupīdams tos sunim.

-     Ēdiens ir gards, viņš atbildēja. Bet amerikāņi visu izbojā ar sieru. Tas top no dzīvnieku piena. Amerikāņi to pievieno visam gan olām brokastīs, gan nūdelēm, pat izkausē uz maltās gaļas. Runā, ka amerikāņi ož pēc sviesta, bet patiesībā viņi ož pēc siera. Karstumā tas kļūst šķidrs un oranžs. Pildot Mīļotā Vadoņa uzdevumu, man jāpalīdz korejiešu pavāriem radīt sieru pie mums. Mūsu vienība bija spiesta ar to noņemties visu šo nedēļu.

Kaut arī Sanai Munai uz šķīvja vēl bija palicis mazliet ēdiena, viņa nospieda cigareti rīsos, dzirdot pieminam Mīļoto Vadoni.

Tas vēstīja par brokastu beigām, taču puisēnam atradās vēl pēdējais jautājums.

-     Vai suņiem Amerikā patiesi ir pašiem sava barība? Un to ražo konservu kārbās?

Šokējoša varbūtība konservu fabrika, kas ražo suņu barību.

-    Es vismaz tādu neredzēju, komandieris atbildēja.

Nākamās nedējas laikā komandieris Ga vadīja pavāru vienību, kas plānoja ēdienkarti amerikāņu delegācijai. Darbam piesaistīja Dakho, kurš no Centrālās kinostudijas rekvizītiem cēla Teksasas stila rančo, rodot iedvesmu Ga zīmējumos, kuros bija attēloti klinškalnu priežu aploki, meskītkoka žogi, degzīmju pavardi un klētis. Tika izvēlēta vieta uz austrumiem no Phenjanas, kur ir vairāk atklātu teritoriju un mazāk pilsoņu. Biedrs Buks gādāja visu sākot no latīņamerikāņu stila baltajiem vīriešu krekliem un beidzot ar kurpju veidnēm, lai izgatavotu kovboju zābakus. Grūtākais uzdevums izrādījās atrast pārvietojamo lauka virtuvi, taču visbeidzot noskaidrojās, ka tāda ir pieejama Japānas tematiskajā izklaides parkā, un tika nosūtīta vienība to atgādāt.

Tika nolemts, ka ziemeļkorejiešu zāles pļāvēju neražos, jo izmēģinājumos pierādījās, ka darbam daudz piemērotāka ir komunistu izkapts ar pusotru metru garo un šausminoši aso asmeni. Izraka zivju dīķi un ielaida tajā Tedonas upē sazvejotus zušus šīs neizmērojami rijīgās būtnes bija cienīgi pretinieki makšķerniekiem. Uz Sobeka kalniem nosūtīja brīvprātīgo pilsoņu vienības saķert kādus divus dučus valsts visindīgāko čūsku austrumu vairogpurņu -, kas paredzētas šaušanai mērķī.

Dāvanu grozu veidošanai piesaistīja vairākas Bērnu Pils teātra mazo aktieru mātes. Tā kā cimdu darināšana no teļādas nebija iespējama, tika atrasts vismīkstākais iespējamais aizvietotājs kucēnu āda. Burbona vietā izvēlējās stipru čūsku uzlējuma viskiju no Hamhinas kalniem. Birmas hunta ziedoja piecus kilogramus kaltētu tīģera gaļas strēmeļu. Karstos strīdos tika spriests, kuras cigaretes visatbilstošāk rada priekšstatu par Ziemeļkorejas tautu. Beigās izvēle krita par labu Prolot markai.

Taču ne jau darbos vien aizritēja laiks. Komandieris Ga ik dienu ieturēja ilgas pusdienas Moranbona teātrī, kur vienatnē noskatījās katrreiz citu Sanas Munas filmu. Viņš vēroja viņas nikno pretošanos filmā "Apspiedēju krišana", izjuta viņas neizsmeļamo spēju pārciest grūtības filmā "Tēvzeme

bez mātes", izprata viņas pavedinošās viltības kinolentē "Visaugstākā slava" un devās mājup, svilpodams patriotiskos meldiņus pēc filmas "Karogs augstu gaisā!" noskatīšanās.

Katru rītu pirms darba, kamēr koku zaros ņudzēja žubītes un paceplīši, komandieris Ga mācīja bērniem, kā no trauslām diegu cilpām uzmeistarot putnu lamatas. Pēc tam katrs uz balkona margām novietoja ar auklu apsietu akmeni un zariņu, kas lamatas iedarbināja. Par ēsmu izmantoja seleriju sēklas.

Pēcpusdienās pārradies mājās, komandieris Ga mācīja bērniem darbu. Tā kā abi nekad agrāk nebija strādājuši, ij zēnam, ij meitenei darbs šķita kaut kas jauns un interesants, lai gan Ga bija spiests visu parādīt viņiem priekšā kā ar pēdu uzspiest uz lāpstas, lai iecirstu to zemē, kā tunelī iespējams strādāt ar cērti, nometoties uz ceļiem. Tomēr meiteni iepriecināja iespēja novilkt skolas formastērpu, un tuneļa putekļi viņu nebiedēja. Zēns sajūsmināts staipīja spaiņus ar zemi augšup pa kāpnēm un aizstīvēja uz balkonu, kur lēni izbēra pār kalna nogāzi.

Kamēr Sana Muna ik vakaru dziedāja bērniem pirms gulētiešanas, viņš pētīja klēpjdatora saturu lielākoties tās bija viņam nesaprotamas kartes. Tiesa, atradās arī mape ar fotogrāfijām, kuras bija grūti uzlūkot. Attēli daudz neatšķīrās no Monnanas uzņemtajām fotogrāfijām arī šajās viri skatījās objektīvā, vienlaikus satraukumā trīsēdami un nevēlēdamies noticēt gaidāmajam liktenim. Turpat glabājās fotogrāfijas ar vēlāko iznākumu. Tajās, asinīm noplūduši, Čokurā sarāvušies un pieplakuši zemei, gulēja puskaili vīrieši. Sevišķi smagi bija vērties attēlos ar biedru Buku.

Visas naktis Sana Muna gulēja vienā gultas pusē un viņš otrā.

-    Laiks nošņākties, viņš mēdza sacīt, un sieviete viņam novēlēja saldus sapņus.

Nedēļas otrajā pusē Mīļotais Vadonis atsūtīja scenāriju. Tā nosaukums bija "Augstākā uzupurēšanās". Kurjers atstāja mapi uz galda, un Sana Muna tai ilgi nepieskārās, visu dienu

te tuvojās, te atkāpās, riņķodama ap galdu un domīgi spiezdama pirksta galu zobu spraugā.

Visbeidzot viņa guva mierinājumu, uzvilkdama mājas tērpu un paņemdama scenāriju līdzi uz guļamistabu. Palikusi tur visu atlikušo dienu un izsmēķējusi divas paciņas cigarešu, viņa to vairākkārt pārlasīja.

Tonakt sieviete neatbildēja uz komandiera Ga frāzi par nošņākšanos. Abi gulēja viens otram līdzās un ilgi lūkojās griestos.

-               Vai scenārijs tevi dara nemierīgu? vīrietis vaicāja.

-    Kādu varoni Mīļotais Vadonis liek tev tēlot?

Sana Muna bridi apcerēja jautājumu.

-    Vienkāršu sievieti, viņa stāstīja, kas dzīvo vēl vienkāršākā laikā. Vīrs aizgājis karot ar imperiālistiem. Viņš bija jauks vīrietis, daudzu iemīļots, taču kolhoza vadītāja amatā bijis iecietīgs, un no tā cietis ražīgums. Kara laikā zemniekus pastāvīgi moka izsalkums. Paiet četri gadi, viņš jau tiek uzskatīts par kritušu, bet atgriežas mājās. Vīrs tikai ar pūlēm pazīst savu sievu, arī paša āriene ir pilnībā mainījusies, jo viņš ir apdedzis kaujā. Karš ir viņu nocietinājis, un nu viņš ir kļuvis salts darbu brigadieris. Turpretim tīrumi tagad dod bagātīgu labības ražu. Zemniekos tas vieš cerību.

-    Es minēšu, komandieris Ga iejaucās. Tajā brīdī sievai sāk mosties aizdomas, ka tas tomēr nav viņas īstais vīrs. Kad viņa par to droši pārliecinās, viņai jāizšķiras, vai upurēt savu personisko laimi līdzcilvēku labuma dēļ.

-    Vai scenārijs ir tik paredzams? viņa vaicāja. Tik acīmredzams, ka vīrietis, kurš savā mūžā redzējis vienu vienīgu filmu, spēj paredzēt sižetu?

-    Tas bija tikai minējums. Tikpat labi beigās ir kāds sižeta pavērsiens, kas ļauj gan piepildīt sievietes vēlmes, gan panākt, ka kolhozs izpilda normu.

Viņa smagi nopūtās. Nekāda pavērsiena nav. Scenārijs neatšķiras no visiem pārējiem. Es tikai paciešu un ciešu, un tad filmai pienāk beigas.

Sanas Munas balss tumsā bija skumju nomāktā, gluži kā pēdējā aizkadra tekstā filmā "Tēvzeme bez mātes" ainā,

kurā japāņi nostiprina ķēdes, kas liegtu viņas varonei sevi savainot atkārtotā bēgšanas mēģinājumā.

-    Tavas filmas iedvesmo tautu, viņš sacīja.

-    Vai patiesi?

-    Un mani ari. Tava aktiermāksla apliecina ļaudīm, ka no ciešanām ir kāds labums, ka ciešanas var but cēlas. Tas ir labāk par patiesību.

-    Un kāda ir patiesība?

-    Tāda, ka ciešanas ir bezjēdzīgas. Tās gluži vienkārši ir šad un tad jāiztur. Pat ja trīsdesmit tūkstoši cieš līdz ar tevi, tu tomēr ciet viens. Sana Muna neatbildēja, tādēļ komandieris izmēģinājās vēlreiz. Tev jājūtas glaimotai, viņš norādīja. Lai kādi pienākumi prasītu Mīļotā Vadoņa uzmanību, viņš veselu nedēļu ir nopūlējies, lai sarakstītu tieši tev domātu filmu.

-    Vai tu esi aizmirsis, ka viņš tevi izāzēja un lika piekaut visu Phenjanas janbanu klātbūtnē? Ai, viņam tas sagādās nebeidzamu sajūsmu vērot, kā es ielieku visu savu sirdi filmā, un pēc tam aizliegt to izrādīt. Viņu pārņems neizmērojams uzjautrinājums, kas viņš redzēs, kā es tēloju sievieti, kura ir spiesta pakļauties jaunam vīram.

-    Viņš nemēģina tevi pazemot. Pēc divām nedēļām ierodas amerikāņi. Viņš pieliek visas pulēs, lai pazemotu visdižāko nāciju pasaulē. Viņš ir publiski izrādījis tavu jauno viru. Viņš atņēma tev filmu "Sieviete mierinājumam". Tādējādi viņš ir paudis savu nostāju. Ja šajā brīdī viņš patiešām būtu gribējis tevi sāpināt, viņš to arī butu darījis.

-     Es tev atklāšu kādu faktu par Mīļoto Vadoni, Sana Muna sacīja. Viņš iesākumā cilvēkam dāvā daudz, lai vēlāk ar prieku varētu to visu atņemt.

-    Viņš juta aizvainojumu pret mani, nevis pret tevi. Kāds iemesls viņam varētu būt…

-    Re, te nu ir pierādījums, ka tu ne drusku nejēdz, viņa atcirta. Atbilde ir tāda, ka Mīļotajam Vadonim nekādi iemesli nav nepieciešami.

Ga apvēlās uz sāna un ieskatījās sievietei acīs.

-    Pārrakstīsim scenāriju, viņš piedāvāja. Sana Muna klu

sēja. Rakstīsim tava vīra klēpjdatorā, ieviesīsim jaunajā varianta negaidītu pavērsienu. Lai zemnieki izpilda normas un sieva atrod laimi. Varbūt ļausim, lai trešajā cēlienā negaidot atgriežas pirmais vīrs.

-    Vai tu apjēdz, ko runā? Sanu Munu šis priekšlikums izbiedēja. Šo scenāriju ir sarakstījis Mīļotais Vadonis!

-     Es par Mīļoto Vadoni zinu vienu, proti, viņam ir svarīgs apmierinājums. Un viņš apbrīno lietpratīgus atrisinājumus.

-    Kāda tev daļa? viņa jautāja. Pats teici, ka pēc amerikāņu vizītes viņš no tevis atbrīvosies.

Ga nogūlās uz muguras. Jā, tas arī jāņem vērā, viņš novilka un klusēdams iegrima domās.

-    Es nedomāju, ka pirmajam vīram vajadzētu pārnākt no kara, Sana Muna prātoja. Tad izceltos konflikts, abu sadursme, un tas apelētu pie skatītāja goda jūtām, nevis pienākuma apziņas. Labāk pieņemsim tā. Kaimiņu kolhoza priekšniekam skauž no apdegumiem cietušā vīra panākumi. Šis pagrimušais priekšnieks pierunā korumpētu partijas ierēdni parakstīt soda orderi, ar kuru nosūta sievietes vīru uz pārmācības nometni par agrāko normu neizpildīšanu.

-   Saprotu, komandieris Ga sprieda. Tagad sprukās ir nevis sieviete, bet gan no apdegumiem cietušais vīrs, kuram nav izvēles. Atzīdams, ka ir viltvārdis, viņš nokaunējies var doties prom, kur aris rāda. Taču ja viņš uzstāj, ka patiesībā ir šīs sievietes vīrs, viņš glābj savu godu, bet par to nokļūst nometnē.

-    Sieva ir gandrīz pilnīgi pārliecināta, ka apdegumi neslēpj viņas īsto vīru, Sana Muna turpināja. Taču, ja viņa maldās, ja vīrietis ir īstais, tikai barbariskā kara nocietināts, vai viņa pieļaus, ka viņas bērnu tevu sūta prom?

-    Tagad tas ir stāsts par pienākumu, komandieris Ga iebilda. Bet… kas notiek ar sievieti? Viņa paliek viena gan vienā, gan otrā gadījumā.

-     Kas notiek ar sievieti? Sana Muna atkārtoja jautājumu.

Brando pietrausās kājās un uzmanīgi lūkojās nama tumsā.

Komandieris Ga un Sana Muna saskatījās.

Kad suns ierūcās, zēns ar meiteni pamodās. Sana Muna uzvilka mājas tērpu, un komandieris Ga, sargādams ar plaukstu liesmiņu, paņēma sveci un kopā ar suni piegāja pie balkona durvīm. Uz balkona bija aizcirtušās putnu lamatas, un cilpā, zibinot brūnas un pelēkas spalvas ar gaiši dzeltenam svītrām, mežonīgi kulstījās mazs paceplītis. Vīrietis pasniedza sveci zēnam, kurš stāvēja, pārsteigumā iepletis acis. Ga nokabināja cilpu no putna kājiņas un, satvēris pacepllti aiz abu spārnu galiem, parādīja bērniem.

-    Izdevās! meitene sauca. Patiešām izdevās.

Trīsdesmit trešajā cietumā tikt notvertam ar putnu rokā

bija bīstami, tālab ieslodzītie iemācījās tos izķidāt dažu sekunžu laikā.

-   Tā, skatieties vērīgi, Ga radīja bērniem. Ar pirkstiem satver to aiz skausta, velk augšup un pagriež. Norāvis putnam galvu, viņš pārsvieda to pāri margām. Pēc tam pagriežot atdala kājas un spārnus pie pirmās locītavas. Tad piespiež īkšķus pie krūtīm un pavelk uz abam pusēm. Āda pārplīsa un atklāja skatienam krūtiņu. Šī gaļa ir īsta trofeja. Taču, ja pietiek laika, pārējo paglabājiet. Kaulus var vārīt, un tāds virums dos veselību. Ja iebāž pirkstu vēdera dobumā un putnu vairākas reizes pagriež, uzreiz izkritis visas iekšas. Ga nopurināja netīro pirkstu. Vienā rāvienā pavelkot ādu, viņš putnu nodīrāja. Rau! viņš iesaucās un atkal parādīja putnu pārējiem. Tas bija skaists putns ar rožaina perlamutra krāsas gaļu un smalkiem, baltiem kauliņiem, kuru sīciņie gali krāsojās sarkani.

Ar īkšķa nagu paskrāpējis gar krūšu kaulu, vīrietis satvēra iegarenu, caurspīdīgu krūšu gaļas gabaliņu. To viņš ielika mutē un, atmiņu pārņemts, izgaršoja.

Otru krūtiņas gabalu viņš piedāvāja bērniem, bet tie satriekti purināja galvu. Tad Ga apēda ari to un atlikumu pasvieda sunim, kurš guvumu uzreiz kraukšķinādams notiesāja.

17.NODAĻA

APSVEICIET cits citu, pilsoņi, jo nule publicētais jaunākais Mīļota Vadoņa mākslai veltītais apcerējums "Par operas mākslu" ir izpelnījies augstas uzslavas. Šis darbs ir turpinājums agrāk izdotajai Kima Čenira grāmatai "Par kino mākslu", kas ir obligātā lasāmviela jebkuram nopietnam aktierim visā pasaulē. Lai atzīmētu šo svarīgo notikumu, bērnu kolektīvās audzināšanas ministrs ziņo, ka ir sakomponētas divas jaunas bērnu dziesmas "Slēpies neatrasts" un "Skat, kā vairīties no virves". Visu nedēļu vecās, nederīgās pārtikas kartītes kalpos par ieejas biļetēm operas dienas izrādēs.

Tagad svarīga ziņa no mūsu aizsardzības ministra. Skaidrs, ka skaļruņi ikvienā dzīvokli Ziemeļkorejā sniedz jaunumus, paziņojumus un kultūras vēstis, taču ir jāatgādina, ka tieši ar Dižā Vadoņa Kima Irsena lēmumu tūkstoši deviņi simti septiņdesmit trešajā gadā visā valstī tika uzstādīta gaisa trauksmes sistēma, un pienācīgā kārtībā esošs savlaicīga brīdinājuma tīkls ir ārkārtīgi nozīmīgs. Inuītu tauta ir nomaļa mežoņu cilts, kas dzīvo netālu no Ziemeļpola. Viņu zābakus sauc par muklukiem. Šodien apjautājieties savam kaimiņam, kas ir mukluks. Ja viņš nezina, varbūt viņa skaļrunī gadījusies kāda tehniska kļūme vai arī kāda iemesla dēļ tas nejauši atvienots. Ziņojot par to iestādēm, jūs varat glābt kaimiņa dzīvību nākamreiz, kad amerikāņi uzsāks savu zaglīgo uzbrukumu mūsu lieliskajai nācijai.

Pilsoņi, atceramies, ka pēdējoreiz mēs tikāmies ar daiļavu Sanu Munu brīdī, kad viņa bija noslēgusies no apkārtnes. Mūsu nabaga aktrise gauži bēdājās par zaudēto tuvinieku. Kādēļ gan viņa nerod spēku Mīļotā Vadoņa iedvesmojošajos traktātos? Kims Čenirs ir cilvēks, kurš saprot tādus pārdzīvojumus. Zaudējis brāli septiņu gadu vecumā, drīz pēc tam savu māti un vēl gadu vēlāk arī māsiņu, nemaz nerunājot par pāris audžumātēm… Jā, Mīļotais Vadonis zina, ko nozīmē šķirties no tuviniekiem.

Tomēr Sana Muna dziļi izprata goddevības lomu krietna pilsoņa dzīvē, tālab sagatavoja piknika grozu un kopā ar ģimeni devās uz Revolūcijas Mocekļu kapsētu, kas atradās neilga gājiena attālumā no viņas majas Tesona kalnā. Kapsētā ģimene izklāja uz zemes segu un ieturējās mierīgu prātu, ar apziņu, ka allaž gatavībā ir notēmētas "Tephodonas II" raķetes un augstu debesīs lido Ziemeļkorejas kosmiskais pavadonis "Spožā zvaigzne", sargājot viņus no augšas.

Protams, maltītē galvenais ēdiens bija bulgogi, un piedevās Sana Muna bija sagatavojusi bančanu, tostarp arī gui, čimu, čonu un namulu'r ’. Pateikušies Mīļotajam Vadonim par šo dāsno galdu, viņi ķērās klāt.

Ēzdams komandieris Ga apvaicājās par sievietes vecākiem. Vai viņi dzīvo galvaspilsētā?

-    Man ir tikai māte, Sana Muna atteica. Aizgājusi pensijā, viņa pārcēlās uz Vonsanu, taču no viņas nav bijis nekādu zinu.

Komandieris Ga pamāja ar galvu. Jā, Vonsana…

Viņš vērās dziļāk kapsētā, neapšaubāmi apcerēdams, cik daudz golfa un karaoke izklaižu pieejams tai krāšņajā pensionāru kopienā.

-    Vai tu tur esi bijis? viņa jautāja.

-    Nē, bet es esmu redzējis to no jūras.

-    Vai Vonsana ir skaista?

Bērni veikli rīkojās ar irbulīšiem. Koku zaros satupušies, viņus vēroja putni.

-     Nu, es varu apgalvot, ka smiltis ir īpaši baltas, komandieris Ga atbildēja. Un viļņi ir visnotaļ zili.

Sana Muna palocīja galvu. Tam es ticu, viņa piekrita.

-    Bet… kāpēc? Kāpēc viņa neraksta?

-    Vai tu esi uzrakstījusi viņai vēstuli?

-    Viņa tā ari neatsūtīja man savu adresi.

Komandieris Ga pavisam noteikti zināja, ka Sanas Munas

māte pavada laiku izklaidēs un viņai nav laika rakstīt vēstules. Nevienai citai nācijai uz pasaules nav atvēlēta vesela pilsēta tieši jūras krastā pensionēto pilsoņu ērtībām. Tur var nodarboties ar makšķerēšanu no krasta, gleznot ar akvareļkrāsām, iesaistīties rokdarbos un Čučhes grāmatu klubā. Tik daudz nodarbju, ka ne saskaitīt! Un Ga arī zināja jo vairāk pilsoņu brīvprātīgi pieteiktos strādāt Centrālajā pasta birojā vakaros un nedēļas nogalēs, jo mazāk pasta sūtījumu pazustu, ceļodami cauri mūsu dižajai valstij.

-    Vairs neraizējies par māti, viņš ieteica. Labāk pievērsīsim visu uzmanību jaunajiem.

Paēduši viņi izbēra ēdiena paliekas zālītē jaukajiem putniņiem par barību. Tad Ga nosprieda, ka bērniem nekaitētu mazliet izglītības. Krietnais komandieris aizveda viņus uz kalna virsotni un, Sanai Munai lepnumā nolūkojoties, parādīja vissvarīgāko mocekli visā kapsētā Kimu Čensuku, Kima Irsena sievu un Kima Čenira māti. Visu mocekļu bronzas krūšutēli bija prāvāki par cilvēku dabisko lielumu, un spīdīgās nokrāsas šķita atdzīvinām attēlotos varoņus. Ga diezgan gari un plaši stāstīja par Kimas Čensukas varoņdarbiem cīņā pret japāņiem un par to, kā viņa laipni pieteikusies nest vecāko revolucionāro partizānu smagās somas. Uzzinājuši par sievietes pāragro nāvi, abi bērni birdināja asaras.

Pēc tam viņi devās dažus metrus tālāk pie citiem mocekļiem te atdusējās Kims Čheks, Ans Kils, Kans Kons, Rju Kjonsu, Čo Čenčols un Čhe Čhunguks, un visi tie bijuši augstākā līmeņa patrioti, kas cīnījušies plecu pie pleca ar Dižo Vadoni. Tad komandieris Ga norādīja uz slavenā Septītā pulka karstasinīgā komandiera O Čunhupa kapavietu. Tam līdzās gulēja mūžīgais sargs Čha Kvansu, kurš nosala naktssardzes laikā pie Čhona ezera. Bērni priecājās par jaunajām zināšanām. Tepat bija ari Paks Čundo, kurš pats atņēma sev

dzīvību, lai pierādītu savu uzticību vadoņiem. Neaizmirstiet arī par Baku Haklimu, kurš bija izpelnījies iesauku "Ūpis imperiālistus pa vienam"! Kurš gan nav dzirdējis par Unu Bosonu, kurš, posdamies uzbrukt japāņu lielgabalu pozīcijām, aizbāza ausis ar zemi. "Vēl!" sauca bērni. "Stāsti vēl!"

Tā nu viņi staigāja pa rindām, uzlukodami Konu Junu, Kimu Čhulču, Čhe Kvanu un O Pekrjonu, kuru varonību nevar atsvērt pat medaļas. Tālāk atradās Čhe Tongo kapavieta viņa dēls bija Dienvidkorejas komandieris Čhe Toksins, kurš pārbēga Ziemeļkorejas pusē, lai izrādītu mums godu. Un te apbedīts Čhe Tongo sievasbrālis Rju Tonjols! Tad viņi aplūkoja tuneļu meistara Rjana Sebona krūšutēlu un slepkavu trijotni Čenu Čuntheku, Kanu Jončhanu un Paku Jonsunu ar iesauku "Sportists". Daudziem japāņu bāreņiem joprojām skaudrā, svelošā atmiņā ir Kima Čontes garā patriotiskā ēna.

Tādas zināšanas spēj panākt, lai sievietes krūtis pieriet ar pienu!

Sanas Munas āda bija pietvīkusi tik atkailināti komandieris Ga bija uzbudinājis viņas patriotismu.

-    Bērni! viņa uzsauca. Ejiet parotaļāties birzī!

Pēc tam viņa saņēma komandieri Ga aiz elkoņa un veda lejup pa nogāzi uz botāniskajiem dārziem. Viņi pagāja garām eksperimentālajai fermai, kur slejas augstie kukurūzas stublāji un sojas pupiņu pietūkušās pākstis; tur sardzē stāv karavīri ar hromētajiem Kalašņikova sistēmas automātiem, ik mirkli gatavi aizstāvēt nacionālo sēklu krātuvi pret imperiālistu agresiju.

Viņa apstājās iepretim divām vienādām siltumnīcām iespējams, mūsu tautas vislielākajam dārgumam -, kurās vienīgajās kultivē kimčeniriju un kimirseniju.

-    Izvēlies, kuru gribi, viņa lika.

Būves bija baltas un caurspīdīgas. Vienā mirdzēja kimčeniriju fuksiju pilnīgie ziedi. Turpretī kimirseniju audzētava izstaroja mēļas krāsas orhideju dziedošo pārbagātību.

Kļuva skaidrs, ka ilgāk viņa vairs nespēj gaidīt.

-    Es izvēlos Kimu Irsenu, Sana Muna noteica. Jo viņš ir visas mūsu tautas ciltstēvs.

Siltumnīcā valdīja silts, mitrs gaiss. Virmoja migliņa. Vīrs un sieva, rokās sadevušies, soļoja gar dobēm, un puķes šķita tiem pievēršamies ziedlapiņas virpuļoja mūsu mīlētājiem pa pēdām, it kā veldzējoties Sanas Munas goda un pieticības pilnīgajās gāršās. Iegājis tālu siltumnīcā, pāris apstājās, lai apgultos un šādi izbaudītu Ziemeļkorejas virsvadības krāšņumu. Virs viņiem plivinājās milzum daudz kolibri, valstiskas nozīmes apputeksnētāji, un spārniņu vēzienu nerimtīgā dūkoņa caururba mūsu mīlētāju dvēseles. Viņus apžilbināja mazo lidoņu kaklu spalvu varavīkšņainā zaiga un tas, kā putniņu garās, ziedu skūpstīšanai paredzētās meles sajūsmināti šaudījās. Visapkārt Sanai Munai vērās pumpuri un raisījās ziedlapas, lai atklātu skatienam slēptos ziedputekšņu krājumus. Sviedriem noplūdušajam komandierim Ga par godu kautrās putekšņlapas izdalīja smaržu saldu sporu mākonīšos, kas pārklāja mūsu mīlētāju augumus ar lipīgu sociālisma sēklu. Sana Muna dāvāja viņam savu Čučhi, un viņš sniedza sievietei visu Songuna politiku, kas viņā bija atrodama. Visbeidzot abu piesātinātā garīgā apmaiņa kulminējās savstarpējos partijas kursa izpratnes saucienos. Piepeši visi augi siltumnīcā notrīsēja un nometa savas ziedlapiņas, veidojot palagu, uz kura Sana Muna varēja atgulties, kamēr tauriņu klājs nolaidās un kutinoši apsedza viņas nevainīgo ādu.

Beidzot, pilsoņi, Sana Muna bija dalījusies savā pārliecībā ar vīru!

Izbaudiet šo kvēli, pilsoņi, jo nākamajā turpinājumā mēs sīkāk aplūkosim šo "komandieri Ga". Lai arī viņam atzīstami padodas apmierināt sievietes politiskās vajadzības, mēs plašāk izpētīsim to, kā viņš ir apgānījis visus septiņus Krietna Ziemeļkorejas Pilsoņa doktrīnas principus.

18.NODAĻA

SANA MilNA paziņoja, ka pienākusi diena godināt viņas vectēva brāli. Lai gan tā bija sestdiena darbadiena -, viņiem bija kājām jādodas uz Revolūcijas Mocekļu kapsētu, lai noliktu vainagu.

-    Mēs to sarīkosim kā pikniku, komandieris Ga ierosināja. Es pagatavošu manu iecienītāko ēdienu.

Ga neļāva nevienam ieturēt brokastis.

-    Tukšs kuņģis ir mana ēdiena slepenā sastāvdaļa, viņš tiem paziņoja.

Uz pikniku Ga ņēma līdzi vien katlu, šķipsniņu sāls un pavadā iesietu Brando.

Ieraugot dzīvnieku, Sana Muna pašūpoja galvu.

-    Suni nav atļauts turēt, viņa atgādināja.

-    Es esmu komandieris Ga! viņš uzstāja. Ja es gribu pastaigāties ar suni, es pastaigājos ar suni. Turklāt manas dienas šā vai tā ir skaitītas, vai ne?

-    Ko tas nozīmē? zēns jautāja.

-    Neko, attrauca Sana Muna.

Viņi devās lejup pa kalnu un izgāja zem atrakciju parka nekustīgā funikuliera. Bērni Phenjanā bija nodarbināti smagos darbos, un pacēlāja krēsli čīkstēdami šūpojās vējā. Turpretī zooloģiskajā dārza bija daudz zemnieku, kurus autobusos bija atveduši ikgadējā braucienā uz galvaspilsētu. Četrotne izsoļoja cauri šai gadalaikā biezi saaugušajam mežiņam un atstāja Brando piesietu pie koka, lai neapvainotu nevienu veterānu, kurš atnācis izrādīt godu.

Komandieris Ga šajā kapsētā ienāca pirmo reizi. Sana Muna, nelikdamās zinis par visām pārējām kapavietām, ģimeni pieveda taisnā ceļā pie vectēva brāļa atdusas vietas. Krūšutēlā atveidotā virieša seja, spriežot pēc vaibstu īpatnībām un īsajām uzacīm, varēja piederēt dienvidniekam. Pievērtās acis izstaroja pārliecinātību un rāmumu.

-    Ā, tas ir Kans Kunli. Viņš skrēja pāri ienaidnieku apšaudītam kalnu tiltam, patverdamies zem Kima lrsena automašīnas durvīm kā zem vairoga.

-    Vai tu esi par viņu dzirdējis? Sana Muna vaicāja.

-    Protams, Ga atteica. Viņš izglāba daudzas dzīvības. Dažkārt viņa vārdā tiek nodēvēti cilvēki, kas pārkāpj noteikumus, lai darītu labus darbus.

-    Neesi nu tik drošs, Sana Muna sacīja. Bīstos, ka vienīgie cilvēki, kas šajos laikos tiek nosaukti viņa vārdā, ir daži nožēlojami bāreņi.

Komandieris Ga klīda pa celiņiem un satriekts lasīja pazīstamus vārdus. Te rindojās visu savulaik pazīto zēnu vardi. Uzlūkojot krūšutēlus, šķita, ka visi šie bāreņi ir nodzīvojuši līdz pieaugušo vecumam tiem bija ūsas, stingras žokļu līnijas un plati pleci. Viņš pieskārās veidolu sejām, pārlaida pirkstu galus hangila rakstības burtiem, kas veidoja marmora postamentos iekaltos mocekļu vārdus. Gluži vai šķita, ka tie nevis nomiruši no bada deviņu gadu vecumā vai gājuši bojā negadījumos fabrikās, bet gan nodzīvojuši pasaulē vairāk nekā divdesmit vai trīsdesmit gadu kā daudzi vīrieši. Nonācis pie Una Bosona kapa, komandieris Ga noglāstīja bronzas krūšutēla sejas vaibstus. Metāls saldēja. Te Bosons bija attēlots ar brillēm un smaidu sejā, un Ga aizskāra mocekļa vaigu, klusi izrunādams viņa vārdu.

Viņam bija nepieciešams apskatīt vēl vienu krūšutēlu, un Sana Muna ar bērniem soļoja aiz viņa gar kapu rindām, kamēr komandieris Ga atrada meklēto. Krūšutēls un vīrietis lūkojās viens otrā, taču līdzības abos nemanīja. Iepriekš viņš nevarēja iedomāties, kādas sajūtas pārņems, kad beidzot būs iespēja uzlūkot šo mocekli, taču tagad prātā rosījās viena vienīga doma: "Es neesmu tu, es esmu es pats."

Pienāca Sana Muna.

-    Vai šis moceklis tev ir īpašs? viņa apjautājās.

-    Es kādreiz pazinu cilvēku, kuram bija viņa vārds, Ga paskaidroja.

-    Vai tu zini šā mocekļa dzīvesstāstu?

-    Jā, viņš apstiprināja. Tas ir visai vienkāršs. Lai ari viņa dzīslās neritēja tīras asinis, viņš piebiedrojās partizāniem, lai cīnītos pret japāņiem. Biedri apšaubīja viņa uzticamību. Lai apliecinātu, ka ikviens viņam var uzticēt savu dzīvību, viņš pats sev to atņēma.

-    Vai šis stāsts tevī raisa kādas sevišķas izjūtas?

-     Tam puisim, kuru pazinu… viņam izraisīja gan, komandieris Ga atzina.

-    Iesim prom, Sana Muna mudināja. Vienreiz gadā es te varu ienākt, bet ar to pilnīgi pietiek.

Pieķērušies Brando pavadai, zēns un meitene ļāva, lai suns ievelk viņus dziļāk mežā. Komandieris Ga iekurināja ugunskuru un parādīja bērniem, kā uzstādīt trijkāji, lai virs liesmām pakarinātu katlu. Ūdeni viņi iesmēla no strauta un pie gultnes paplatinājuma sakrāva akmeņus, izveidojot nelielu dambi. Ga turēja kreklu šaurumā kā tīklu, kamēr bērni bradāja pa ūdeni, pūlēdamies aizdzīt zivis lejup pa straumi. Viņi noķēra kreklā zivju jaunuli desmit centimetru garumā iespējams gan, ka tā bija pieaugusi zivs un tur tās lielākas neizauga. Ar karotes liekto pusi nokasījis zvīņas, Ga zivi izķidāja un uzsprauda zariņa galā, lai Sana Muna varētu to uzcept. Kad zivs būs gatava, to varēs apkaisīt ar sāli un pievienot zupai.

Mežā auga daudz savvaļas puķu varbūt tāpēc, ka tuvējā kapsētā pletās plašs ziedu klājs. Viņš parādīja bērniem, kā atšķirt un ievākt sugatas ēdamās krizantēmas -, un visi kopā ar akmeņiem saplicināja to stublājus. Aiz laukakmens pletās paparžu audze, un tos sulīgie pumpuri, kas auga pie vēdekļveidīgajām lapām, vai lūgtin lūdzās, lai tos noplūc. Laimīgā kārtā akmens bluķa pakājē auga soģi jeb ēdamā umbilikārija, kas garšoja asi, kā sālsūdens jūraszāle. Viņi nokasīja šo ķērpi

ar noasinātu zaru. Komandieris Ga parādīja zēnam un meitenei, kā atrast pelašķi, un trijatā viņiem izdevās sameklēt vienu savvaļas ingveru, mazu un spīvu. Pašās beigās viņi salasīja perillas lapas šo augu te ieveduši japāņi.

Drīz katliņā kūpēja vira un tai pa virsu peldēja trīs zivs eļļas plankumi. Ga iemaisīja katlā savvaļas zālītes.

-              Šī ir mana iecienītākā maltīte pasaulē, Ga stāstīja.

-    Cietumā mūs turēja uz bada robežas. Pastrādāt varēja, bet domāt gan ne. Lai kā mēs pūlētos, prāts nespēja izveidot ne vārdu, ne domu. Izsalkuma pārņemtam cilvēkam zūd laika izjūta. Viņš visus spēkus velta darbam, un pārējais paliek tumsā, bez atmiņas. Taču meža darbu norīkojumos mēs varējām izvārīt šādu zupu. Naktī izveidojām zivju slazdu, un pa dienu, kamēr strādājām, tur saskrēja grunduļi. Zālītes kalnos auga visur, un ikviena bļodiņa šāda viruma paildzināja dzīvi par nedēļu.

Viņš nobaudīja ēdienu joprojām garšoja rūgti.

-    Vēl jāpavārās, Ga noteica. Slapjo kreklu viņš bija uzkāris kokā.

-     Kur tad tavi vecāki? jautāja Sana Muna. Cik zinu, visiem, kurus ved uz darba nometnēm, līdzi sūta ari vecākus.

-    Tiesa, viņš atzina. Bet man tādu raižu nebija.

-    Žēl to dzirdēt, viņa sacīja.

-    Iespējams, var teikt, ka maniem vecīšiem palaimējās, komandieris Ga atteica. Bet tavi vecāki? Vai viņi dzīvo šeit, pilsētā.

Sanas Munas balss kļuva nopietna. Man ir tikai māte, viņa paskaidroja. Dzīvo austrumkrastā. Aizgāja pensijā un pārcēlās uz Vonsanu.

-    Ak jā. Vonsana, Ga novilka.

Viņa klusēja. Vīrietis maisīja zupu, un zālītes pamazām uzpeldēja virspusē.

-    Cik sen tas bija? viņš iejautājās.

-    Pirms dažiem gadiem, Sana Muna teica.

-    Un viņa ir aizņemta, komandieris minēja. Droši vien tik aizņemta, ka neatliek laika rakstīt.

Sievietes sejas izteiksmi izprast bija grūti. Sana Muna vērās viņā, it kā gaidīdama, it kā cerēdama sadzirdēt miel inošas vēstis. Taču skatiena dzijumā vīdēja drūma patiesības apzināšanās.

-    Domāju, ka nav vērts par viņu bažīties, viņš sprieda.

Gan jau viss ir kārtībā.

Sanai Munai tādi vārdi nesniedza atspaidu.

Bērni pa kārtai nogaršoja zupu un šķobījās.

Komandieris Ga vēlreiz pūlējās sievieti mierināt.

-    Vonsanā ir tik daudz nodarbju, ka cilvēkam tiešām neatliek laika nekam citam, viņš skaidroja. Es pats esmu redzējis pilsētu savām acīm. Smiltis ir īpaši baltas. Un viļņi ir visnotaļ zili.

Sana Muna izklaidīgi lūkojās katliņā.

-    Tāpēc netici baumām, labi? komandieris mudināja.

-    Vai tad klīst kādas baumas? viņa vaicāja.

-    Malacis! Tā turēt! viņš sievieti uzslavēja.

Trīsdesmit trešajā cietumā cilvēka pašapmāna valni drupināja pamazām, līdz izplēnēja un krita pat visspēcīgākie, būtiskākie meli, no kuriem būvēta personība. Komandieris Ga to piedzīvoja akmeņu nomētāšanas laikā. Šādas eksekūcijas rīkoja pie upes, kur krastā bija daudz apaļu, ūdens nogludinātu akmeņu. Ieslodzīto, kurš bija pieķerts bēgam, ieraka upmalā līdz jostasvietai smiltīs, un agrā rīta stundā viņam garām gandrīz nebeidzamā rindā gausi soļoja cietumnieki. Izņēmumu nebija akmeņi bija jāmet visiem. Ja metiens sanāca pa roku galam, sargi sakliedza, mudināja mest enerģiskāk, taču otrreiz piedalīties nespieda. Viņš tādā gājienā bija piedalījies trīs reizes, taču ikreiz palaimējās gadīties pašās beigās, kad no apmētātā cilvēka pāri bija palikusi tikai pie zemes nedabiski pieliekusies asiņaina masa, kas saltajā gaisā vairs pat nekūpēja.

Taču torīt viņš nejauši izrādījās gājiena priekšgalā. Monnanai bija grūti soļot pa lielajiem oļiem nosēto krastmalu. Vajadzēja atbalstīties uz kāda rokas, un viņa lūdza vīrietim iet gājiena sākumā, rindas priekšpusē, un viņš neiebilda līdz nāca apjausma, ka vīrs, kurš jāapmētā ar akmeņiem, tai

brīdī vēl būs pie samaņas. Saujā iegūla auksts akmens. Viņš dzirdēja, kā pirmie metieni sasniedz mērķi. Pieturēdams viņš veda Monnanu tuvāk līdz viduklim zemē ieraktajam vīram, kurš bija nevarīgi pacēlis rokas, lai aizsargātos. Upuris pūlējās kaut ko teikt, taču vārdu vietā izlauzās vien nesakarīgas skaņas, un asinis, kas plūda no ievainojumiem, bija vēl karstas.

Pienācis tuvāk, viņš pamanīja tetovējumus uz asinīm noplūdušā vīra ādas, pēc acumirkļa attapa, ka uzraksti ir kirilicā… un tad ieraudzīja uz krūtīm iezīmētās sievietes seju.

-    Kapteini! viņš iesaucās un izlaida akmeni no plaukstas. Kapteini, tas esmu es!

Vīra acis pārgriezās viņš runātāju bija pazinis, taču nejaudāja izmocīt ne vārda. Rokas vēl kustējās, it kā notraukdamas neredzamus zirnekļtīklus. Nagi bija aplauzīti bēgšanas mēģinājuma laikā.

-    Nevajag! Monnana centās viņu atturēt, bet komandieris Ga palaida vaļā viņas roku un notupās blakus kapteinim, saņemdams bijušā kolēģa plaukstu.

-    Tas esmu es, kapteini! No "Čunmas", viņš teica.

Eksekūciju uzraudzīja tikai divi sargi, jauni vīrieši ar ak-

menscietām sejām un aizvēsturiskām šautenēm. Tie sāka klaigāt, spalgi skaldīdami rīkojumus, taču viņš nelaida vaļā vecā vīra roku.

-    Trešais palīgs! kapteinis izdvesa. Manu zēn, es taču teicu, ka pasargāšu jūs visus. Es atkal esmu izglābis savu apkalpi.

Kapteiņa skatiens likās biedējoši tukšs.

-     Tev jātiek ārā, puis, kapteinis mudināja. Dari, ko spēj, lai tiktu ārā!

Nodārdēja brīdinājuma šāviens, un Monnana lūdza jauno vīrieti atgriezties ierindā.

-    Nepieļauj, lai tavs draugs pieredz, kā tevi nošauj, viņa brīdināja. Nepieļauj, lai tas būtu pēdējais, ko viņš savā dzīvē redz.

Tā rādamās, viņa ievilka jauno vīrieti atpakaļ ierindā.

Starpgadījuma satracināti, sargi izkliedza pavēles, un Monnanai vajadzēja saukt skaļā balsī, lai viņu sadzirdētu.

-    Met akmeni! viņa mudināja. Tev tas ir jādara!

Un, it ka rādīdama priekšzīmi, viņa ar spēcīgu, strauju kustību raidīja akmeni, kas trāpīja kapteinim pa galvu. Pēc trieciena vējā aizlidoja vecā vira matu šķipsna.

-    Met! viņa pavēlēja, un komandieris Ga no visa spēka svieda akmeni kapteinim pa deniņiem. Tas bija pēdējais, ko kapteinis savā dzīvē redzēja.

Vēlāk, patvēries aiz lietus mucām, komandieris Ga sabruka zemē.

Monnana palīdzēja vīrietim apsēsties un apskāva viņu.

-     Kāpēc tas nebija Džils? viņš jautāja vecajai sievietei, nevaldāmi raudādams. Es vēl saprastu, ja tas būtu bijis otrais palīgs. Pat virsnieks So. Tikai ne kapteinis. Viņš pildīja visus noteikumus… kāpēc tas bija viņš? Kāpēc tas nebiju es? Man nav nekā, pilnīgi nekā. Kamdēļ viņam bija jānonāk cietumā divreiz?

-   Tavs kapteinis nepadevās. Monnana pievilka viņu sev klāt. Viņš pretojās, nepieļāva, ka viņam tiek atņemta personība. Viņš aizgāja brīvs.

Komandieris Ga nejaudāja atgūt elpu, un vecā sieviete piespieda viņu sev klāt kā bērnu.

-     Nu, nu, viņa čukstēja un lēni šūpoja bēdu sagrauzto cilvēku. Nu, nu, mans mazais bārenīt, mans nabaga bārenīt.

-    Es neesmu bārenis, viņš vāri cauri asarām izspieda.

-     Skaidrs, ka esi, viņa attrauca. Es esmu Monnana. Es pazīstu bāreņus. Protams, ka tu esi bārenis. Neturi sevī, atbrīvojies no savām sāpēm.

-    Mana māte bija dziedātāja, viņš stāstīja. Ļoti skaista sieviete.

-    Kā sauca tavu bāreņu patversmi?

-     "Ilgās rītdienas".

-     "Ilgās rītdienas", Monnana atkārtoja. Vai kapteinis tev bija kā tēvs? Viņš tev bija kā tēvs, vai ne? Vīrietis tikai nevaldāmi raudāja. Mans nabaga bārenītis, vecā sieviete

noteica. Bārenim tēvs ir divtik svarīgs. Bāreņi ir vienīgie, kuriem ir iespeja izvēlēties savus tēvus, un tos viņi mīl divtik stipri.

Atcerēdamies, kā reiz kapteinis bija ietetovējis Sanas Munas portretu viņa ādā, komandieris Ga piespieda plaukstu sev pie krūtīm.

-     Es būtu varējis panākt, lai sieva atgriežas pie viņa, vīrietis elsodams nerimās.

-     Bet viņš nebija tavs tēvs, Monnana atteica. Saņēmusi aiz zoda, viņa centās pacelt raudošā vīrieša galvu, lai teiktais būtu labāk saprotams, bet viņš atvairījās un atkal pieglauda galvu viņas krūtīm. Viņš nebija tavs tēvs, Monnana atgādināja, glāstīdams viņam matus. Tagad tev visbūtiskākais ir palaist vējā visas ilūzijas. Pienācis laiks ielūkoties patiesībai acīs. Kaut vai ņemt vērā viņa pamatoto novēlējumu. Tev jātiek prom no šejienes.

No zivs muguras atdalījās dažas plāksnītes un virpuļoja katlā, kamēr Sana Muna, domās nogrimusi, maisīja virumu. Ga prātoja, cik grūti padodas saskatīt melus, ko pats sev esi iegalvojis un kas ļauj rīkoties, dzīvot tālāk. Vienatnē tas īsti neizdodas, ir nepieciešama cita cilvēka palīdzība. Ga pieliecās, lai pasmaržotu virumu nevainojamā maltīte noskaidroja prātu. Šāds ēdiens saulrietā pēc meža darbiem gravās virs ielejā atstātā Trīsdesmit trešā cietuma nozīmēja, ka tu joprojām esi dzīvs. Viņš izņēma Vondas dāvāto fotokameru un nofotografēja zēnu, meiteni, suni un Sanu Munu cieši, domīgi veramies ugunskura, kā cilvēki mēdz to darīt.

-    Man rūc vēders, zēns ieteicās.

-    Taisni laikā, komandieris Ga attrauca. Zupa ir gatava.

-    Mums nav bļodiņu, meitene aizrādīja.

-    Tās nav vajadzīgas, vīrietis paskaidroja.

-    Bet Brando? zēns nelikās mierā.

-   Viņam pusdienas būs jāatrod pašam, Ga atteica un noņēma saites cilpu sunim no kakla. Bet dzīvnieks nekustējās, vien sēdēja un nenolaida acu no katla.

Viņi sāka baudīt virumu, katrs pa kārtai likdami lietā vie

nīgo karoti, un apceptā zivs kopā ar pelašķi un tikko manāmu perillas dvesmu garšoja brīnišķīgi.

-    Cietuma ēdiens nemaz nav tik peļams, novērtēja meitene.

-    Jūs abi droši vien nesaprotat, kur palicis jūsu tēvs, sarija komandieris Ga.

Ne zēns, ne meitene nepacēla acu, vien turpināja smelt ar karoti no katla.

Sana Muna uzmeta vīrietim skarbu mirkli, brīdinādama, ka viņš uzsācis bīstamu sarunu.

-    Tā brūce, kas ceļas no nezināšanas, nemūžam nesadzīst, C.a viņai aizrādīja.

Meitene paskatījās uz runātāju domīgi, taču nepārliecināti.

-            Es apsolu jums izstāstīt par jūsu tēvu, Ga turpināja,

-  tiklīdz jums būs bijis pietiekami daudz laika pierast.

-    Pie kā pierast? zēns nesaprata.

-    Pie viņa, meitene brālim paskaidroja.

-    Bērni, ierunājās Sana Muna. Es jau jums stāstīju, ka jūsu tēvs ir devies ilgā misijā.

-     Nav tiesa, komandieris Ga nepiekrita. Taču drīz es jums visu izstāstīšu.

-    Neatņem viņiem bērnību, Sana Muna klusiņām izgrūda caur zobiem.

Dziļāk mežā kaut kas nočabēja. Brando stāvēja kā sastindzis, un spalva dzīvniekam uz muguras saslējās.

Zēna sejā atplauka smaids. Viņš bija redzējis, kā suns izpilda visas pavēles, un nu bija izdevība pamēģināt tās dzīvē.

-    Medīt! zēns uzsauca.

-     Nē! komandieris Ga sauca, bet bija par vēlu. Suns jau aizdrāzās pamežā, un viņa rejieni iezīmēja līkloču skrējienu cauri krūmājam. Rejas nemitējās. Un tad viņi dzirdēja iekliedzamies sievieti. Paķēris pavadu, Ga metās skriešus. Zēns ar meiteni turējās turpat aiz muguras. Kādu laiku steidzies gar strautu, Ga pamanīja, kur suns skriedams bija saduļķojis ūdeni. Drīz viņš ieraudzīja ģimeni, kas, Brando rie

šanas iebiedēta, bija atspiedusies pret lielu akmeni. Savādā kārtā šī saime atgādināja Ga ģimeni vīrietis, sieviete, zēns, meitene un vēl vecāka krustmāte. Suns satracināts klabināja zobus, tēloja, ka gatavojas uzbrukt te viena, te cita medījuma potītei, it kā grasīdamies iekosties visās pēc kārtas. Ga lēnītēm pienāca klat un uzslidināja pavadas cilpu sunim uz kakla.

Pavedis suni nostāk, Ga uzmanīgāk aplūkoja nepazīstamos. Baltie plankumi uz nagiem liecināja par nepietiekamu uzturu, un pat mazās meitenes zobi bija iekrāsojušies pelēki. Zēnam krekls nokarājās kā no drēbju pakarama. Abas sievietes bija zaudējušas daudz matu, un pats ģimenes galva vairāk atgādināja cīpslu murskuli, kam pāri cieši pārstiepta āda. Piepeši Ga aptvēra, ka tēvs kaut ko slēpj aiz muguras. Ga paraustīja pavadu, un suns rāvās uz priekšu.

-    Ko jūs slēpjat? Ga uzsauca. Parādiet! Parādiet, citādi uzrīdīšu suni!

Smagi elsdama, pieskrēja Sana Muna, un tai brīdī svešais vīrietis parādīja beigtu vāveri bez astes.

Ga nebija skaidrs, vai ģimene to atņēmusi sunim, vai arī suns mēģina to atņemt viņiem.

Sana Muna pārlaida svešajiem uzmanīgu skatienu. Apžēliņ, viņi taču cieš badu! viņa izsaucās. Kauli un āda.

Meitene pagriezās pret tēvu. Mēs taču neciešam badu, vai ne, papu?

-    Protams, ne, tēvs atbildēja.

-     Burtiski acu priekšā! Mirst badā! Sana Muna iesaucās.

Viņa pavērsa plaukstas virspusi pret ģimeni un norādīja uz gredzenu. Tas ir briljanta gredzens! viņa teica un, ar pūlēm nomaukusi to no pirksta, ielika izbiedētajai mātei saujā.

Komandieris Ga panācās uz priekšā un izņēma gredzenu izvārgušajai sievietei no rokām.

-    Neesi tāda muļķe, viņš strostēja Sanu Munu. Šo gredzenu tev uzdāvināja Mīļotais Vadonis. Vai zini, kas notiks, ja viņus pieķers ar šo gredzenu?

Kabatā viņš sagramstīja dažus armijas vonus, bet nekas (its vērtīgs neatradās. Tad viņš noāva zābakus. Ja gribi viņiem palīdzēt, Ga teica Sanai Munai, piedāvā nepieciešamākās mantas, kuras var apmainīt tirgū.

Gan zēns, gan meitene novilka kurpes, un Ga atdeva ari savu jostu. Sana Muna pasniedza auskarus.

-    Mēs arī uzvārījām katliņā zupu, Sana Muna piedāvāja. Garšīga zupa. Ejiet gar strautu, tad atradīsiet. Katliņu varat paturēt.

-    Domāju, ka tas suns ir izbēdzis no zooloģiskā dārza, ieteicās ģimenes galva.

-    Nē, Ga atteica, tas pieder mums.

-   Jums taču nav vēl viens suns? tēvs vaicāja.

Tovakar komandieris Ga dungoja līdzi Sanai Munai, kura bērniem pirms miega dziedāja šūpuļdziesmu. Kaķis šūpulī, viņa liegi skandēja, bērniņš kokā.

Vēlāk, kad abi iekāpa gultā, Sana Muna sacīja:

-    Kādas ir tavas domas? Vai Mīļotā Vadoņa rakstītā atziņa "Mīlestība nepazīst aizvietojumu'' ir jāsaprot tā, ka nav iedomājams meklēt mīlestībai kādu aizvietojumu? Vai arī "Mīlestība nepazīst aizvietojumu" nozīmē to, ka mīlestība ir jūtīga un pati neaptver savu neesamību?

-     Tagad es izstāstīšu tev patiesību, komandieris Ga teica.

-     Es esmu aktrise, viņa atgādināja. Man patiesība ir pārāka par visu.

Viņš nedzirdēja sievieti pagriežamies uz sāniem, tālab zināja, ka abi veras augšup vienā un tai pašā tumsā. Piepeši uzmācās bailes. Viņš murcija palagu.

-     Es nekad neesmu bijis Vonsanā, komandieris Ga uzsāka. -Taču daudzreiz esmu kuģojis tai garām. Liedaga smiltis neredz neviena saulessarga. Tur nav ne pludmales krēslu, ne makšķeru. Un neviena veca cilvēka. Es nezinu, kurp dodas Ziemeļkorejas vecvecāki, bet Vonsanā viņu nav. Komandieris mēģināja saklausīt sievietes elpu, bet nedzirdēja pat to.

Ierunājās viņa tikai pēc ilgāka brīža.

-    Tu esi zaglis, sacīja Sana Muna. Tu esi zaglis, kas ienācis manā dzīvē un nozadzis visu, kas man ir nozīmīgs.

Nākamajā dienā Sana Muna bija klusa. Brokastīs viņa sakapāja gabalos sīpolu un pasniedza to svaigu. Bērni klusi un izveicīgi pārvietojās uz tam istabām, kurās māte neatradās. Vienreiz viņa kliegdama izskrēja no mājās un šņukstēdama sabruka dārzā. Atgriezusies namā, viņa uzsāka strīdu ar skaļruni un pēc tam izraidīja mājiniekus uz ielas, lai varētu nomazgāties. Stāvēdami mauriņā, komandieris Ga ar bērniem vērās uz galvenajām durvīm, aiz kurām varēja dzirdēt sievieti spēcīgi un pārmēru uzcītīgi noberžamies no galvas līdz kājām. Bērni drīz aizklīda nogāzē, pavēlēdami Brando te "medīt", te "atnest" melones mizas, kuras izmētāja starp kokiem.

Komandieris Ga palika stāvam pie nama, kur viņu uzmeklēja biedrs Buks. Kaimiņš, kurš glabāja savu Ryoksong alu turpat vēsumā, ēnā, kur auga gara zāle, piedāvāja vienu pudeli arī Ga. Abi iemalkoja alu un lūkojās uz balkonu. Sana Muna tur stāvēja savā mājas tērpā, smēķēja un skaļā balsī lasīja filmas "Augstākā uzupurēšanās" tekstu, taču ikviens vārds izskanēja dusmās.

-    Kas atgadījies? Buks apvaicājās.

-     Es viņai izstāstīju patiesību par kādu jautājumu, Ga atbildēja.

-               Šis paradums tev jāmet pie malas, Buks aizrādīja.

-    Tas kaitē apkārtējo veselībai.

Vienu roku pacēlusi, otrā Sana Muna turēja scenāriju. Cigarete kūpēja mutē, un viņa pūlējās atrast teksta rindiņai piemērotāko uzsvara vietu.

-    "Visu sieviešu pirmais īstais virs ir Mīļotais Vadonis Kims Irsens!"

-    "Visu sieviešu pirmais īstais vīrs ir Mīļotais Vadonis Kims Irsens!"

-     "Visu sieviešu pirmais īstais vīrs ir Mīļotais Vadonis Kims Irsens!"

-    Vai esi dzirdējis, kas tagad Mīļotajam Vadonim iešāvies ļ»rātā? Buks jautāja. Viņš vēlas sarīkot amerikāņiem lopu īlegzīmes iededzināšanas paraugdemonstrējumus.

-    Ha! komandieris Ga pazobojās. Es pieņemu, ka lopi j.iu stājas brīvprātīgo rindās.

Dzirdēdama smieklus, Sana Muna pārstāja lasīt un pagriezās. Ieraudzījusi viņu tur stāvam, sieviete aizmeta scenāriju pāri balkona margām un iegāja namā.

Ga un Buks vēroja, kā papīra lapu mākonis aizplīvo starp kokiem.

Biedrs Buks kā neticēdams pakratīja galvu.

-    Tu patiesi esi viņu sarūgtinājis, viņš atzina. Vai zini, cik ilgi viņa gaidīja piedāvājumu filmēties?

-     Drīz viņa tiks no manis vaļā. Tad viņas dzīve atgriezīsies normālās sliedēs, Ga atteica, un balsi neviļus iezagās skumjas.

-    Vai tu joko? Buks jautāja. Mīļotais Vadonis ir izsludinājis tevi par īsto komandieri Ga. Tagad viņš no tevis pat gribēdams nevar tikt vaļā. Turklāt kāds no tā labums? Viņa lielākā ienaidnieka vairs nav.

Ga iedzēra malku alus.

-    Es atradu viņa datoru, viņš pavēstīja.

-    Patiešām? Buks pārvaicāja.

-    Jā. Tas bija paslēpts aiz Kima Irsena gleznas.

-    Vai tajā ir kaut kas tev noderīgs?

-   Tur ir papilnam visādu karšu, Ga stāstīja. Daudz tehnisku datu, diagrammu, rasējumu un tamlīdzīgu lietu, par kurām man nav saprašanas.

-             Tajās kartēs attēlotas urāna raktuves, Buks zināja teikt.

-    Tavs priekšgājējs bija atbildīgs par visām raktuvēm valstī. Piedevām viņa pārziņā bija viss apstrādes tikls no rūdas līdz attīrīšanai. Es taču viņam piegādāju visu nepieciešamo. Vai esi jelkad mēģinājis internetā pasūtīt alumīnija centrifūgas caurules?

-     Agrāk es domāju, ka cietuma raktuvju ministra krēsls ir simbolisks amats un vienīgais pienākums ir parakstīt dokumentus, lai neaptrūkstas ieslodzīto darbaspēka.

-     Tā tas bija, pirms atklāja urānu, Buks paskaidroja.

-    Vai tu domā, ka Mīļotais Vadonis mierīgi pasniegs komandierim Ga kodolprogrammas atslēgas? Ja gribi, es varu tev visu izskaidrot. Mēs varam kopā izpētīt klēpjdatora saturu.

-    Tev nevajadzētu taja skatīties, Ga iebilda. Tur ir ari fotoattēli.

-    Ar mani?

Ga pamāja. Un ar tūkstošiem citu viru.

-     Viņš ar mani neapgājās tik ļauni, kā izskatās fotogrāfijās.

-    Tev nav obligāti tas jāstāsta.

-    Nē, tev tas būtu jādzird, Buks uzstāja. Viņš solījās uzbrukt manai vīrietībai. Taču, notriecis mani zemē, dabūjis mani tādā stāvoklī, kurā var izrīkoties ar mani pēc sirds patikas, viņš zaudēja interesi. Viņam bija vajadzīga vien šāda aina. Piemiņai. Es pat nevaru iztēloties, cik patīkama sajūta ir atņemt tam vīram dzīvību. Ar tevi viņš arī bija iecerējis tā izrīkoties, vai ne? Ga neatbildēja, taču Buks neatlaidās.

-     Man taču tu vari izstāstīt, vai ne? Kā tu viņu piebeidzi. Nu, ja reiz tev ir uznākusi patiesības lēkme…

-     Nekā diža stāstāma nav, Ga atteica. Es atrados raktuvju apakšējā līmenī. Tur bija zemi griesti, un no tiem katrā kambarī karājās tikai viena spuldzīte. Cauri plaisām griestos pilēja ūdens, un svelmainajā gaisā visur mutuļoja tvaiks. Mēs, vairāki vīri, apskatījām baltās klints dzīslu. Uzdevums bija veikt šāda baltā akmens izrakumus. Piepeši, kā no gaisa nokritis, paradijās komandieris Ga. Pagalam nosvīdis. "Vīrus, kas strādā tavā labā, ir jāiepazīst," Ga man paziņoja. "Ir jāiepazīst viņu sirdis. Uzvaru ārpasaulē nodrošina uzvara sevī." Es izlikos, ka nedzirdu. "Satver kādu vīru," komandieris Ga man pavēlēja. "To tur! Iepazīsim tā vīra sirdi." Es paaicināju tuvāk vienu no vīriem. "Satver viņu!" komandieris Ga uzkliedza. "Satver tā, lai viņš to pa īstam jūt. Saņem viņu rokās tā, lai viņa prātā neatliek vietas šaubām." Es piegāja pie tā vira. Viņš redzēja manu sejas izteiksmi, un es redzēju viņa skatienu. Viņš pagriezās, un es apviju rokas viņam no aizmugures. Atskatījies, lai pārliecinātos, vai ko

mandierim Ga ar to būs pietiekami, es ieraudzīju, ka viņš ir pilnīgi izģērbies, formastērps guļ kaudzītē uz grīdas. Komandieris Ga runāja tik rāmi, it kā nekas nebūtu mainījies. ''Jārīkojas tā, lai par nodomiem nebūtu šaubu, lai viņš apjēgtu, ka izbēgt nav iespējams. Tikai tā var noteikt, vai viņam tas patīk." Komandieris Ga apskāva cita ieslodzītā vidukli. "Pieglaudies viņam klāt. Viņam jāapjedz, ka tu esi stiprāks un izrauties nav iespējams. Var gadīties, ka vienīgi tad, kad tu viņu sagrāb aiz pēcpuses, viņš padodas savām slēplajām vēlmēm un uzbudinājums viņu nodod." Komandieris Ga sagrāba vīrieti skavās, un tas saviebās no bailēm. "Izbeidziet!" es iejaucos.

Manāmi uzjautrināts un pārsteigts, komandieris Ga pagriezās pret mani. "Tieši tā. Tieši tā viņš ir jābrīdina. Lai izbeidz! Es jau zināju, ka tu šeit esi vienīgais īstais vīrs." Viņš paspēra soli man pretī, un es paspēru soli atpakaļ. "Nevajag tā darīt," es lūdzos. "Tieši tā, tieši tā ir jāsaka." Komandierim Ga acīs zaigoja savāda dzirksts. "Bet viņš taču neklausās. Tur tā vaina. Viņš ir spēcīgāks par tevi, un viņš nāk tuvāk." Es pavaicaju: "Kas nāk tuvāk?" Komandieris Ga pateica tikai vienu vārdu: "Viņš." Es lēnām atkāpos. "Lūdzu," es izmocīju. "Tā nevajag darīt." Un komandieris Ga attrauca: "Jā, tu pretojies. Tu dari visu, lai tas nenotiktu. Ir skaidrs, ka tu to nevēlies. Tāpēc tu man patīc, tāpēc es sarīkoju tev šo pārbaudi. Bet… ja nu tas tomēr notiek? Ja nu tavi vārdi viņam nenieka nenozīmē? Ja nu tu pretojies, bet viņš izrādās pārāks?" Komandieris Ga pienāca tuvu, un es atvēzējos. Sitiens sanāca vājš. Man bija bail viņam iebelzt no visa spēka. Ga pagrūda manu roku sāņus un spēji iecirta ar dūri. "Ja nu tu cīnies līdz galam?" viņš tirdīja mani, "bet tas notiek tik un tā? Kas tādā gadījumā tu patiesībā esi?" Man izdevās straujš spēriens. Komandieris Ga sagrīļojās, un viņa sejā iemirdzējās aizrautīgs satraukums. Zibenīga kustība, un komandieris iespēra man pa deniņiem tā, ka galva spēji sagriezās. Ne reizi es nebiju redzējis kādu tik veikli kustamies. "Tas nenotiks," es uzstāju. "Es to nepieļaušu." Ga spēra ar kreiso kāju. "Tieši tādēļ es izvēlējos tevi." Sāns iede

gās kā ugunīs, un man šķita, ka aknas pārklājas zilumiem, "Protams, tu pieliksi visas pūles, protams, ka tu pretosies kamēr vien tev būs spēks kaulos. Tu pat nezini, cik ļoti es | tevi cienu. Tu esi vienīgais visā šajā laikā, kurš patiešām preI tojas, tu esi vienīgais, kas mani pazīst, kas mani no tiesas | saprot." Es pamanīju, ka komandieris ir uzbudināts, loceklis nevaldāmi tiecās man pretī. Toties viņa sejā rotājās mi1 līgs, bērnišķīgs smaids. "Es grasos izrādīt savu dvēseli, lieI lo rētu manā dvēselē," runāja Ga, nākdams aizvien tuvāk, t ar gurniem izrādīdams gatavību uzbrukt. "Tas būs sāpīgi.

Es tevi nemaldināšu tavas sāpes nemūžam nerims. Taču padomā pats! Drīz mums abiem bus vienādas rētas. Drīz mēs šajā ziņā būsim brāļi." Es pavirzījos atpakaļ, no viņa pa labi, un atrados zem spuldzītes, kas apgaismoja kambari. Palēcienā sperdams, es ar kāju sašķaidīju gaismas avotu, un vienu acumirkli gaisā sastinga stikla šķembu mākonītis. Iestā! jās tumsa. Es dzirdēju komandiera Ga šļūcošos soļus. Tā pārvietojas cilvēki, kas nav raduši pie tumsas.

-    Un kas notika pēc tam? Buks vaicāja.

-    Pēc tam es ķēros pie darba, atbildēja Ga.

Sana Muna neiznāca no guļamistabas visu vakaru. Koi mandieris Ga bērniem vakariņās pagatavoja aukstas nūdeles, kuras zēns un meitene vicināja Brando virs deguna, lai redzētu suni tās pakampjam ar spēcīgajiem zobiem. Tikai tad, kad trauki bija nokopti, parādījās Sana Muna peldmētelī, uzj tūkušu seju un cigareti rokā. Sūtīdama bērnus gulēt, viņa uzļ runāja Ga:

-     Man jāredz tā amerikāņu filma, viņa paziņoja. Tā, ļ kura esot vislabākā.

Tonakt, kad bērni kopā ar suni gulēja uz maisa gultas kāj1 galī, kad Phenjana ietinās tumsā, Ga un Sana Muna apgūlās I līdzās gultā un ievietoja klēpjdatorā "Kasablankas" disku. | Akumulatora rādītājs vēstīja, ka atlikušas deviņdesmit miļ nūtes, tālab apstādināt filmu nedrīkstēs.

Ieraugot primitīvos melnbaltos kadrus, sieviete nogrozī; ja galvu.

Ga tulkoja filmas gaitā, cik vien atri spēja. Kad aptrūkās vardu, viņš gluži vienkārši attēloja satura jēgu, it kā drukādams uz rakstāmmašīnas.

Labu laiku Sana Muna rādīja skābu seju un kritizēja filmas straujo ritējumu. Viņa nodēvēja visus tās varoņus par elitāriem tie augas dienas vadot, dzerdami un staigādami smalkās drānās.

-    Kur te ir parastie ļaudis? viņa jautāja. Tie, kas cieš īstas grūtības? Viņa smējās par "ceļošanas atļauju", jo ar lādu spēj aizbēgt visi, kuri var šādu vēstuli uzrādīt. Nav tadas burvju vēstules, kas ļauj aizceļot.

Viņa lika apturēt filmu. Komandieris Ga atteicās. Taču viņai no tās sāpēja galva.

-    Nevar īsti saprast, ko šī filma slavina, Sana Muna sūrojās. Un kad vispār parādīsies varonis? ja tūlīt kāds neuzsāks dziesmu, es liekos gulēt!

Viņš kušināja sievieti.

Žēl bija nolūkoties, cik grūti viņai ir skatīties filmu. Ikviens kadrs bija kā izaicinājums viņas dzīvei. Tēlu komplicētā āriene un mainīgās vēlmes viņu nīcināja, taču apturēt filmu nebija viņas spēkos. Kad ekrānā aizvien biežāk sāka parādīties daiļā aktrise Ingrīda Bergmane, Sana Muna sāka apšaubīt viņas tēlojumu un pamācīt.

-    Kādēļ gan viņa neuzsāk kopdzīvi ar jauko vīru?

-    Gaidāms karš, Ga paskaidroja.

-     Kāpēc viņa tā uzlūko šo netikumīgo Riku? Sana Muna taujāja, lai gan pati šo tēlu uzlūkoja līdzīgi. Drīz jau viņa aizmirsa saskatīt to, kā šis vīrs iedzīvojas uz citu rēķina, pilda seifu ar valūtu un neskopojas ar kukuļiem un meliem. Viņa redzēja vienīgi to, kā vīrietis sniedzas pēc cigaretes, kad telpā ienāk Ilsa, kā viņš dzer, kad viņa iziet. Sanu Munu acīmredzami aizkustināja tas, ka neviens personāžs nešķiet īsti laimīgs. Viņa māja ar galvu, apjauzdama, ka visu filmas varoņu problēmu sakne meklējama drūmajā galvaspilsētā Berlīne. Kad sižets pievērsās pagātnes notikumiem Parīzē, kur galvenie varoņi smaidīja un kāroja vienīgi maizi, vīnu un viens otru, Sana Muna smaidīja asaru pielietām acīm, un

komandierim Ca pat nevajadzēja tulkot vairakas epizodes, ļfl kurās pietika vien uzlūkot emocijas, kas atspoguļojās Ilsas un viņas mīļotā vīrieša Rika sejās.

Filmai beidzoties, Sana Muna sāka neremdināmi raudāt.

Komandieris Ga uzlika sievietei roku uz pleca, bet viņa pat nereaģēja.

-    Visa mana dzīve ir meli, Sana Muna elsodama izgrūda.

-    Ikkatrs žests. Padomā tik, es piedalījos krāsu filmās! Ikviens spilgtais, uzkrītošais sīkums ir iemūžināts krāsās. Viņa nogū| las uz muguras, lūkojās vīrietim acīs un ar abām rokām cieši sažņaudza viņa kreklu dūrēs. Man jatiek turp, kur šo filmu uzņēma, Sana Muna apgalvoja. Man ir jātiek prom no šis zemes. Turp, kur pastāv īstā aktiermāksla. Man ir nepiecieša1 ma šāda ceļošanas atļauja, un tu man palīdzēsi. Ne tāpēc, ka tu nogalināji manu vīru, ne tāpēc, ka mēs samaksāsim dārgi, I jo beigās Mīļotais Vadonis tevi izmetīs mēslainē, bet tāpēc, ka tu esi tāds kā Riks. Tu esi godājams vīrietis, tāpat kā filmā Riks. I

-    Bet tā bija tikai filma.

-    Nebija vis, viņa izaicinoši attrauca.

-    Kā lai es izvedu tevi ārā no valsts?

-    Tu esi īpašs, viņa neatlaidās. Tu vari mūs izvest. Ka es saku, tev tas noteikti jādara.

-    Filmā to izlēma Riks pats. Šāds lēmums bija jāpieņem viņam pašam.

-     Tieši tā. Es tev paziņoju, kas man no tevis vajadzīgs, 1 un tev ir jāpieņem lēmums.

-    Bet kā būs ar mums? viņš vaicāja.

Sana Muna raudzījās viņā, it kā nupat apjauzdama, kādu atbildi no viņas sagaida. It kā nule būtu atskārtusi filmas galvenās varones partnera motivāciju un turpmāko sižeta virzību, kas no tās izriet.

-    Ko tu īsti gribi sacīt? viņa gribēja precizēt.

-    Vai tu ar lūgumu izvest mūs domā, ka gribi mani ņemt sev līdzi?

Sana Muna pievilka komandieri Ga tuvāk.

-   Tu esi mans virs, viņa uzsvēra. Un es esmu tava sieva. Tas nozīmē, ka mēs esam kopā.

Viņš lūkojās sievietes acīs un uzklausīja vārdus, kurus, pats nenojauzdams, bija gribējis izdzirdēt visu mūžu.

-    Mans vīrs mēdza sacīt, ka reiz viss beigsies, Sana Muna turpināja. Es šo dienu negrasos gaidīt.

Ga viegli pieskārās sievietes ādai.

-    Vai viņam ir plāns?

-     Jā, Sana Muna apstiprināja. Es viņa plānu atklāju. Pase, naudaszīmes, ceļošanas caurlaides. Plāns bija paredzēts tikai viņam vienam. Pat bērni nebija tajā iekļauti.

-               Nebaidies, komandieris Ga uzmundrināja sievieti.

-    Mans plāns tāds nebūs.

19.NODAĻA

ES GULĒJU nomodā nakts vidū. Jutu, ka ari mani vecāki nav aizmiguši. Kadu laiku es dzirdēju Čučhes Jaunatnes vienības locekļu zābakus dimdinām uz kārtējo triecienmītiņu visas tumšās nakts garumā Kumsusana laukumā. Es zināju, ka, no rīta braucot uz darbu, es viņas sastapšu meitenes dosies mājās ar dūmos nokvēpušām sejām un saukļiem, kas uzkrāsoti uz kalsnajām rokām. Visvairāk atmiņā iespiežas viņu viegli mežonīgie skatieni. Es raudzījos griestos un iztēlojos, kā stāvu augstāk pārvietojas kazlēni, sperdami uzmanīgus, šļūcošus solīšus, jo tumsā nevar saskatīt jumta malu.

Man nedeva mieru doma, ka komandiera Ga biogrāfija ir neticami līdzīga manējai. Abiem vārdi būtībā nav zināmi ] nebija vārda, kurā draugi un ģimenes locekļi varētu mūs saukt, nebija vārda, uz kuru reaģētu mūsu dziļākā dvēsele. Un vēl manī sāka nostiprināties uzskats, ka viņš nemaz nezina, kāds liktenis piemeklējis aktrisi un viņas bērnus. Paļ tieši, šķita viņš turpina dzīvot ar pārliecību, ka visi trīs ir sveiki un veseli, lai gan patiesībā par viņu turpmākajām gaiS tām neko nezina. Līdzīgi bija ar mani es radīju subjektu biogrāfijas, kas sīki dokumentē viņu dzīvi līdz brīdim, kad mēs tikāmies. Tomēr es jutos spiests atzīt, ka nebiju pase| kojis līdzi nevienam darbiniekam pēc viņa aiziešanas no Četrdesmit otrās nodaļas. Nevienai pašai biogrāfijai nebija epiloga. Visbūtiskākā līdzība bija tāda, ka Ga ir bijis spiests atņemt kādam dzīvību, lai iegūtu jaunu dzīvi. Es šo teorēmu

pierādīju vai ik dienas. Gadiem ilgi es biju cietis neveiksmi un tagad sapratu, ka, rakstīdams komandiera Ga biogrāfiju, es varbūt rakstu pats savējo.

Zvaigžņu mestajā blāvajā gaismiņā es stāvēju pie loga un urinēju burkā. No ielas atlidoja trokšņi. Un tad kāds atgadījums man netieši par spīti tumsai, par spīti daudzajiem kilometriem, kas šķir mani no tuvākās fermas, pavēstīja, ka nācijas rīsa stādiem ir iekrāsojušies zeltaini gali un atkal sācies ražas novākšanas laiks. Proti, pa Sinijdžu ielu brauca divi pašizgāzēji, un Masu mobilizācijas ministrijas vīri ar ruporiem cēla no miega visus "Strādnieku paradīzes" nama iedzīvotājus. Manus pretējā nama kaimiņus vēl naklsdrēbēs citu pēc cita grūda kravas automašīnās. Rītausmā viņi saliekušies stāvēs līdz potītēm ūdenī risa laukā un veselu dienu saņems korektīvo pamācību par vārdu savienojumu "smags darbs", visas pārtikas sagādes pamatu.

-    Tēvs? es ierunājos. Tēvs, vai tiešām nav nekā cita kā vien izdzīvošana?

Es uzmanīgi aizskrūvēju ciet sasilušās burkas vāciņu. Kad kravas automašīnas aizbrauca, iestājās klusums. Dzirdēju vienīgi klusu šņākoņu, tēvam velkot elpu caur degunu. Tā bija droša pazīme, ka viņš ir nomodā.

No rīta darbā neieradās vēl viens manas vienības loceklis. Vārdu gan nezinu, taču viņam bija šauras Ūsiņas un viņš šļupstēja. Viņš nebija rādījies jau nedēļu, un man nācās pieņemt, ka viņš nav devies piespiedu norīkojumā vākt ražu. Visticamāk, es viņu vairs nekad neredzēšu. Tas bija jau trešais gadījums šomēnes un sestais šogad. "Kas ar viņiem notika, kur viņi palikuši? Kā lai mēs aizvietojam pubjokus, kad tiem pienāks pensijas vecums, ja mūsu vienībā palikuši vien divi vīri un pāris praktikantu?"

Mēs, atlikušie, ar funikulieri uzbraucām Tesona kalna virsotnē. Kamēr Čučaks un Leonardo pārmeklēja biedra Buka namu, Kjuki un es izpētījām komandiera Ga mājokli. Tomēr bija grūti koncentrēties darbam ikreiz, paceļot galvu, acu priekšā pletās ieleja un Phenjanas panorāma, un no šā skata

gribot negribot aizrāvās elpa. Māja šķita kā sapnis Kjuki galvu vien šūpoja, kad ieraudzīja, ka te izbūvēta atsevišķa guļamistaba, virtuve un tualete. Visur mētājās suņa spalvas, un bija skaidri noprotams, ka šis dzīvnieks turēts personiskas izpriecas pēc. Zelta jostu mirdzošajā vitrīnā mēs gan baidījāmies izpētīt ciešāk. Pat pubjoki savā pirmajā apskatē nebija to aizskāruši.

Mazdārziņš izrādījās novākts pilnībā nebija palicis pat zirnītis, ko es varētu aiznest mājās vecākiem. Vai komandieris Ga un Sana Muna bija paņēmuši līdzi svaigu pārtiku, jo gatavojās doties ceļojumā? Varbūt Ga bija paredzējis šo pārtiku ņemt līdzi bēgšanas laikā? Atkritumu kaudzē mētājās melones mizas un dziedātājputnu smalkie kauliņi. Vai viņi cietuši lielāku trūkumu, nekā par to liecināja elegantā janbanu māja?

Zem ēkas mēs uzgājām trīsdesmit metru garu tuneli ar rīsu maisu un amerikāņu filmu krājumiem. Izejas lūka bija ierīkota otrpus ceļa, aiz krūmiem. Pašā mājā atradām vairākas ierastās paslēptuves sienā, taču lielākoties tukšas. Vienā bija kaudzīte Dienvidkorejas cīņas mākslas žurnālu pavisam nelegāli izdevumi. Žurnāli bija krietni nolasīti, un tajos bija redzami cīkstoņi, kuru ķermeņus klāja cīņas pēdas. Blakus žurnāliem atradās kabatlakatiņš. Es to izcēlu, cerēdams, ka uz tā būs izšūta kāda monogramma, un pagriezos pret Kjukī.

-     Interesanti, kāpēc šis kabatlakatiņš te…

-    Metiet nost! Kjukī iesaucās.

Es nekavējoties palaidu kabatlakatiņu vaļā, un tas noplīvoja uz grīdas. Kāpēc? es vaicāju.

-    Vai tad nevarat iedomāties, kādam nolūkam Ga to noteikti izmantojis? viņa atjautāja, raugoties manī tik pārsteigta, it kā es būtu akls, tikko dzimis kucēns Centrālajā zooloģiskajā dārzā. Vai tad jums nav bijis brāļu?

Vannas istabā Kjukī norādīja, ka Sanas Munas ķemme un komandiera Ga bārdas asmens atrodas viens otram līdzās uz izlietnes malas. Jaunā sieviete bija ieradusies darbā ar zilu aci, un es iesākumā izlikos to nemanām, bet šeit, spoguļa priekšā, no tā nevarēja izvairīties.

-    Vai kāds tev mēģināja nodarīt pāri? es painteresējos.

-    Kāpēc jūs domājāt, ka tā nav mīlestība?

Es pasmējos. Nav dzirdēts, ka tā izrāda pieķeršanos.

Kjukī pašķieba galvu uz sāniem un nopētīja mani spoguli, tad paņēma glāzi no izlietnes malas un pacēla pret gaismu.

-    Viņi lietojuši vienu un to pašu mutes skalojamo trauku, viņa uzsvēra. Tā ir mīlestība. Pierādījumu ir daudz.

-    Vai tas tiešām ir pierādījums? es izmetu. Mums ar vecākiem arī bija kopīga skalojamā glāze.

Nonākusi guļamistabā, Kjukī visu izpētīja. Sana Muna gulējusi šai gultas pusē, viņa rādīja. Tā ir tuvāk tualetei. Pēc tam Kjukī piegāja pie galdiņa, kas stāvēja blakus gultai, atvēra un aizvēra atvilktni un pieklauvēja pie koka. Gudra sieviete prezervatīvus ar līmlenti piestiprinātu pie šāda galdiņa apakšas, Kjukī skaidroja. Tādējādi tie nebūtu vīram redzami, taču nepieciešamības gadījumā būtu uzreiz pa rokai.

-     Prezervatīvi… es atkārtoju. Visi dzimstības ierobežošanas līdzekļi bija uz stingrāko aizliegti.

-    Tos var dabūt jebkurā nakts tirgū, viņa paskaidroja.

-    Ķīnieši tos ražo visādās krāsās.

Viņa apgrieza Sanas Munas puses galdiņu ar kājām gaisā, bet zem tā neko neatrada.

Es savukārt apgriezu otrādi komandiera Ga gultas puses galdiņu. Nekā.

-    Ticiet man, Kjukī iegalvoja, komandierim nebija vajadzības pēc pretapaugļošanās līdzekļiem.

Abi kopā mēs norāvām palagus no gultas un nometāmies ceļos, lai izpētītu matiņus uz spilvena.

-    Viņi abi gulējuši te, es paziņoju.

Mēs ar pirkstu galiem iztaustījām ikvienu matrača virsmas centimetru, ostot un meklējot kaut niecīgāko pēdu pazīmi. Aptuveni matrača vidu es negaidīti saodu agrāk ne reizi nemanītu aromātu. Nāsīs iesitās kāda pirmatnēja smarža, un prātā zibenīgi noplaiksnīja spoža gaisma. Smarža uzbrāzās tik pēkšņa un svešāda, ka es uz brīdi paliku bez valodas. Es pat gribēdams nebūtu varējis par to pastāstīt Kjukī.

Nonākuši gultas kājgalī, mēs izslējāmies stāvus.

Neticības pārņemta, Kjukī sakrustoja rokas uz krūtīm.

-    Viņi gan gulējuši gultā, bet bez fuckiļ-fncki.

-    Bez kā?

-    Tā angliski sauc seksu, viņa pamācīja. Vai tad jūs filmas neskatāties?

-    Tādas filmas ne, es atteicu, lai gan patiesībā nebiju redzējis nevienu ārzemju filmu.

Atvērusi drēbju skapi, Kjukī pētīja Sanas Munas čosonotu kolekciju un drīz nonāca pie tukša pakaramā.

-Šo viņa paņēmusi līdzi, Kjukī noradīja. Acīmredzot tā bijusi pasakaina kleita, ja reiz šīs viņa atstājusi tepat. Tātad Sana Muna nebija iecerējusi ilgu prombūtni, tomēr gribēja izskatīties burvīgi. Viņa pārlaida skatienu krāšņajai audumu parādei. Es pazīstu visas kleitas, kuras viņa valkājusi uz ekrāna, Kjukī atzina. Ja man būtu iespēja te uzkavēties pietiekami ilgi, kazi, es noteiktu, kuras trūkst.

-     Bet dārza ražas novākšana? es atgādināju. Tas rosina uz domām, ka viņi bija plānojuši doties prom uz ilgu laiku.

-     Vai arī tā bija pēdējā maltīte, kurai par godu viņa uzģērba smalkāko kleitu.

Es iebildu: Bet tas liktos loģiski vienīgi tādā gadījumā, ja…

-    …ja Sana Muna zinātu, kads gals viņu sagaida, Kjukī pabeidza domu.

-Ja Sana Muna zinaja par Ga nodomu viņu nogalināt, kādēļ tā uzcirtās, kādēļ padevās liktenim?

Kjukī apcerēja šos jautājumus, noglāstīdama skaistos tērpus skapī.

-    Varbūt vajadzētu tos konfiscēt kā lietiskos pierādījumus? es ieteicu. Tad tu varētu brīvā brīdī tos papētīt ciešāk.

-    Tie ir skaisti, viņa atzina. Gluži kā manas mātes tērpi. Bet man ir pašai savs apģērbs. Turklāt ģērbties kā Starptautiskās Draudzības muzeja ekskursiju vadītājai nav īsti manā stilā.

No biedra Buka mājas ieradās Leonardo un Čučaks.

-    Nekā īpaša nav, Leonardo teica.

-            Mēs atradām slēptuvi virtuves sienā, piebilda Čučaks.

-   Bet tur bija tikai šīs.

Viņš parādīja piecas miniatūras Bībeles.

Apgaismojums istabā mainījās no tālā Maijas Dienas stadiona spīdīgā tērauda virsmas atmirdzēja spoži saules stari, un uz bridi mēs kā apdulluši raudzījāmies apkārt šai mājoklī, kurā ne sienas, ne izlietnes nebija jādala ar kaimiņiem, kur nebija nepieciešamas saliekamās vai sarullējamās guļvietas un kur nebija jārikšo divdesmit stāvu zemāk, lai koptelpā nomazgātos vannā.

Atrazdamies drošībā aiz pubjoku izvilktās nozieguma vietu norobežojušās lentes, mēs sākām dalīt savā starpā komandiera Ga rīsus un filmas. Praktikanti vienojās, ka "Titāniks" ir vislabākā jebkad uzņemtā filma. Bībeles es liku Čučakam nolidināt no balkona. Pilnu somu ar DVD diskiem Valsts drošības ministrijas amatpersonai vēl varētu izskaidrot, bet Bībeles gan ne.

Atgriezies Četrdesmit otrajā nodaļā, es noturēju savu ikdienas sarunu ar komandieri Ga, un viņš mīļuprāt klāstīja visu pēc kārtas, atbildēdams uz jautājumiem, vienīgi atteicās runāt par turpmākajām aktrises un viņas bērnu gaitām. Viņš kārtējo reizi stāstīja, kā Monnana lūgusies, lai viņš uzvelk mirušā komandiera formastērpu, un vēlreiz atkārtoja savu sarunu ar cietuma priekšnieku, kas, salīcis zem smagā akmens nastas, atļāvis viņam iziet pa cietuma nometnes vārtiem. Ir tiesa, ka sākumā, kad iztēlojos Ga biogrāfijas nodaļas, visspilgtākie un izteiksmīgākie notikumi man šķita, piemēram, cīkstiņš pazemē ar Zelta jostas īpašnieku. Taču tagad es veidoju daudz sīkāku, pamatīgāku vēstījumu un man no svara bija vienīgi tas, kā viss paveikts.

-    Es saprotu, ka jūs ar runām vien tikāt ārā no cietuma, es teicu komandierim Ga. Bet… kā jūs saņēmāt drosmi doties uz Sanas Munas māju? Ko jūs, nule nogalinājis viņas vīru, sievietei teicāt?

Komandieris Ga jau bija pametis gultu. Mēs stāvējām, atspiedušies pret sienu viens otram pretī, un smēķējām.

-    Kur vēl lai es dotos? viņš atvaicāja. Ko lai vēl saku, ja ne patiesību?

-    Un kā viņa uz to reaģēja?

-    Sabruka un lēja asaras.

-    Nav brīnums. Kā jūs no šādām attiecībām nonācāt līdz kopīga mutes skalojamā trauka lietošanai?

-    Mutes skalojama trauka?

-   Jūs zināt, ko es domāju, es aizrādīju. Kā var panākt, lai sieviete iemīl vīrieti, ja zina, ka viņš dara pāri citiem?

-     Vai jums ir mīļotā sieviete? komandieris Ga ieprasījās.

-    Šeit jautājumus uzdodu es. To, ka man patiešām nevienas nav, es nedrīkstēju viņam izpaust. Es viegli palocīju galvu, it kā likdams manīt: "Mēs taču abi esam vīrieši, vai ne?"

-    Tātad viņa jūs mīl pat par spīti jūsu nodarbei?

-    Manai nodarbei? es pārjautāju. Es palīdzu cilvēkiem. Es paglābju viņus no apstrādes, kādu tie saņemtu no zvērisko pubjoku rokām. Es esmu pārvērtis nopratināšanu par zinātni. Jums taču vēl ir zobi mutē, vai ne? Vai kāds ir apsējis jums stiepli ap pirkstu kauliņiem, līdz pirkstu gali piepampst, kļūst zili un atmirst? Es jautāju, kā viņa jūs iemīlēja. Jūs bijāt aizstājējvīrs. Neviena sieviete nemīl aizstājējvīrus no sirds. Viņām tuva ir vienīgi pirmā ģimene.

Komandieris Ga sāka spriedelēt par mīlestību, bet piepeši viņa balss manās ausīs pārvērtās par neskaidru troksni. Es neko nedzirdēju, jo prātā bija iezagusies kāda doma pieļāvums, ka maniem vecākiem agrāk bijusi cita ģimene un bērni, kuri tagad ir zuduši, un es biju viņiem vēlīns, neīsts aizstājējbērns. Tas izskaidrotu viņu cienījamo vecumu un arī to, ka viņi manī šķita saredzam nepilnvērtību. Un bailes viņu acīs vai tās nav neizturamas bailes zaudēt arī mani vai varbūt apziņa, ka viņi nespēs pārdzīvot vēl vienu tādu zaudējumu?

Ar metro aizbraucu uz Centrālo reģistru un pieprasīju ve

cāku lietas. Lasīju tās visu pēcpusdienu un pārliecinājos par kārtējo iemeslu, kādēļ nepieciešamas pilsoņu biogrāfijas dosjē bija datumi, zīmogi, graudaini attēli, informatoru ziņojumu fragmenti, ziņojumi no daudzdzīvokļu nama, fabrikas komitejām, rajonu padomēm, brīvprātīgo norīkojumiem un partijas valdes, taču man vērtīgas informācijas šajās lietās nebija. Tās neļāva gūt priekšstatu, kādi patiesībā bijuši šie divi sirmgalvji un kas viņus pamudināja savulaik no Manpho ierasties Phenjanā un visa mūža garumā vaiga sviedros strādāt pie konveijera mašīnbūves fabrikā "Diženuma apliecinājums". Ar mani bija saistīts vienīgi zīmogs, kas uzspiests Phenjanas dzemdību namā.

Atgriezies Četrdesmit otrajā nodaļā, es devos uz pubjoku atpūtas telpu un pārvietoju savu kartīti ar uzrakstu "Nopratinātājs Nr. 6" uz sadaļu "Nav darbā". Kjukī ar Seržu turpat telpā par kaut ko uzjautrinājās, bet apklusa, tiklīdz ienācu es. Te nu bija sūkstīšanās par pretējā dzimuma darbiniekiem! Kjukī bija novilkusi uzsvārci un atgāzās pubjoku telpas klubkrēslā. Viņas auguma krāšņās formas nebija noslēpjamas skatieniem.

Seržs pacēla nupat pārsietu roku. Neraugoties uz sirmo galvu un savu pēdējo darba gadu pirms pensionēšanās, viņš bija kārtējo reizi pārlauzis sev plaukstu. Viņš runāja ērmotā balsī, tēlodams, ka runā roka.

-    Vai durvju aploda man nodarīja sāpes? "taujāja" viņa roka. Vai arī durvju aploda mani mīlēja?

Kjukī ar pūlēm valdīja smieklus.

Pubjoku grāmatu plauktos nopratināšanas rokasgrāmatu vietā rindojās Ryoksong pudeles, un varēja jau paredzēt vakara turpmāko norisi drīz sāks koši sārtoties sejas, no karaoke aparāta pilnā skaļumā plūdīs pa kādai patriotiskai dziesmai un iedzērušie pubjoki spēlēs galda tenisu ar Kjukī. Viri pulcēsies apkārt un blenzīs uz viņas krūtīm, kad sieviete pieliekusies šaudīsies galda galā, zibenīgi atsizdama bumbiņu ar savu sarkankvēlojošās krāsas raketi.

-    Vai jūs grasāties noņemt kādu vārdu no tāfeles? Kjuki man jautāja.

Tagad pienāca Serža kārta iesmieties.

Vakariņu gatavošanu vecākiem es biju nokavējis, un vilcienu satiksme jau bija pārtraukta, tādēļ man nāksies iet cauri visai tumsā grimstošajai pilsētai, lai palīdzētu viņiem pirms gulētiešanas apmeklēt tualetes telpu. Bet tad es pievērsos lielajai tāfelei un pirmo reizi vairāku nedēļu laikā kārtīgi ap skatīju savu darba noslodzi. Man bija vienpadsmit risināmu V lietu. Visai pubjoku vienībai bija tikai viena lieta kāds zellis, kuru līdz ritam atmiekšķēs rezervuārā. Pubjoki pabeidz lietu četrdesmit piecās minūtēs, vienkārši ievelkot cilvēku darbnīcā un palīdzot viņam noturēt pildspalvu, lai īsu brīdi pirms nāves parakstītu atzīšanos. Bet tagad, uzlūkodams visus šos vārdus, es nopratu, cik tālu nonākusi mana apsēstība ar Ga. Šeit bija mana ilgākā neatrisinātā lieta armijas medmāsa no Phanmundžomas, ko apsūdzēja flirtā ar Dien vidkorejas virsnieku otrpus demarkācijas zonas. Runāja, ka viņa esot puisim nepiedienīgi mājusi un sūtījusi dedzīgus gai1 sa skūpstus, kad viņš lidojis pāri mīnu laukiem. Šī patiešām bija vieglākā lieta, un tieši tāpēc es to mūždien atliku uz vēI laku laiku. Uz tāfeles bija atzīmēta viņas atrašanās vieta I pazemes kamera -, un es attapu, ka esmu par viņu aizmirI sis jau piecas dienas. Es atliku savu kartīti atpakaļ sadaļā 1 "Darbā" un izspruku no istabas, iekams darbabiedri sāktu 1 smīkņāt.

Izrādījās, ka medmāsa spēcīgi dvako. Gaisma uz viņu at1 stāja postošu iespaidu.

-    Kā es priecājos jūs redzēt! viņa viebdamās teica. Es 1 nudien esmu gatava runāt. Es ilgu laiku pavadīju pārdomās, 1 un man ir daudz stāstāma.

Es aizvedu sievieti uz nopratināšanas telpu un ieslēdzu 1 autopilotu, lai tas iesiltu. Nudien nelāgi sanācis ar šo lietu, ļ Viņas biogrāfija bija palikusi pusratā no šā viedokļa rau1 goties, es biju izšķiedis trīs pēcpusdienas. Tāda atzīšanās 1 būtu uzrakstāma viena stiepienā, bet tā nebija medmāsas 1 vaina sistēma gluži vienkārši bija viņu aizmirsusi.

Es novietoju viņu pusguļus vienā no gaiši zilajiem atvāI žamajiem krēsliem.

-     Es esmu gatava denuncēt, viņa paziņoja. Daudzi slikti pilsoņi mēģināja mani novest no ceļa, un man ir gatavs saraksts. Es esmu ar mieru tos visus nosaukt.

Bet es spēju domāju vienīgi par to, kas notiks, ja tuvākās stundas laikā nepagūšu aizvest tēvu uz tualeti. Sievietei mugurā bija medmāsas uzsvārcis, un es pārlaidu plaukstas pāri viņas augumam, lai pārliecinātos, vai viņa neslēpj kādus priekšmetus vai dārglietas, kas traucētu autopilota darbībai.

-    Vai jūs to vēlaties? viņa jautāja.

-Ko?

-     Es esmu nobriedusi vērst par labu attiecības ar valsti, viņa izdvesa. Es esmu gatava darīt visu, lai apliecinātu, ka esmu krietna pilsone.

Sieviete pavilka apģērbu augšup, atklājot skatienam tumšo kaunuma apmatojumu. Es pārzināju sievietes ķermeņa uzbūvi un tā svarīgākās funkcijas, tomēr pilnībā drošs par sevi jutos vienīgi tad, kad medmāsa bija piesprādzēta un es dzirdēju autopilota zumēšanu, sākot iztaustīšanu. Kad autopilots raida pirmos lādiņus, subjekts vienmēr neviļus noelšas un viss augums saspringst. Medmāsas skatiens aizslīdēja tālumā, un es pārlaidu plaukstu viņas rokai un atslēgas kaulam. Es jutu elektrības lādiņu sagrābjam savā varā viņas ķermeni. Tas skāra arī mani, un matiņi uz delnas virspuses saslējās.

Kjuki pareizi darīja, mani ķircinādama. Es biju pieļāvis paviršības, un tagad šī medmāsa par to samaksāja. Tagad mums vismaz bija autopilots. Tais laikos, kad sākās mana prakse Četrdesmit otrajā nodaļā, iecienītākais paņēmiens, ka pārmācīt no ceļa noklīdušus pilsoņus, bija lobotomija. Prakses laikā mēs ar Leonardo veicām daudzas tādas operācijas. Pubjoki savāca pirmos subjektus, kas gadījās pa rokai, un mēs vingrināšanās nolūkā operējām pusduci pēc kartas. Tam bija nepieciešama vienīgi divdesmit centimetru gara nagla. Subjektu noguldīja uz galda, un es apsēdos tam uz krūtīm. Stāvēdams galvgalī, Leonardo noturēja subjekta galvu taisni un ar īkšķiem pavēra plakstiņus. Uzmanīdamies, lai nevajadzīgi nesavainotu subjektu, es virzīju naglu gar acs

ābola augšmalu, līdz sataustīju kaulu virs acs dobuma, un tad ar delnu kārtīgi uzbliezu naglai pa galvu. Cauri acs dobumam nagla bez pretestības nonāca smadzenēs. Tālākais bija tīrais sīkums iedurt naglu līdz galam, pavērst pa kreisi, pa labi un atkārtot visu procedūru ar otru aci. Es nebiju ne ārsts, ne mediķis, tomēr centos strādāt rūpīgi un maigi atšķirībā no parupjajiem pubjokiem, kuri ar savām lauztajām rokām visus smalkos darbus veica kā pērtiķi. Vēlāk es noskaidroju, ka humānāk operāciju veikt spilgtā gaismā, jo apžilbinātie subjekti notiekošo īsti neapjēdz.

Mums stāstīja, ka esot veseli kolhozi, kur agrākie valsts ienaidnieki pēc lobotomijas operācijas centīgi veica labticīgu darbu tautas labā. Taču patiesība izrādījās pavisam citāda. Reiz, kad tikai pirmo mēnesi valkāju uzsvārci, es kopā ar Seržu devos nopratināt šāda kolhoza sargu un atklāju, ka to nevar nosaukt par paraugfermu. Visu darbinieku kustības bija notrulinātas un drebelīgas. Strādnieki neskaitāmas reizes vilka grābekli pāri vienam un tam pašam tīruma lauciņam un nedomādami aizbēra pašu nupat izraktās bedres. Apģērbti vai kaili, tā bija viena alga, un viņi atvieglojās turpat, kad vien gribēja. Seržs nerima piesaukt lobotomijas pacientu laiskumu jeb, viņa vārdiem runājot, visas vienības slinkumu. Viņš apgalvoja, ka tricciendarba svilpes viņiem nenieka nenozīmē un tādiem nav iespējams iedvest kaut niecīgo Čučhes garu. "Pat bērni aptver, kad jāpieliek rokas pie darba!"

Taču izoperēto cilvēku ļenganās sejas no atmiņas nebija izdzēšamas pat bērniņi krūkās Zinātnes Slavas muzeja vitrīnās šķita dzīvīgāki. Šis brauciens man apliecināja, ka sistēma ir iebojājusies, un es apzinājos savu misiju kādudien tas jāvērš par labu. Tad mūsu rokās nonāca kāda dziļā bunkura domātāja radītais autopilots, un es nevilcinoties pieteicos to izmēģināt.

Autopilots ir īsts elektroniskas burvestības rīks. Tas vis netriec brutālu elektrības lādiņu ka pubjoku iecienītie auto akumulatori. Autopilots darbojas saskaņā ar prātu, mēra smadzeņu impulsus un reaģē uz alfa viļņiem. Ikvienai apzi

ņai piemīt raksturīgs elektriskais kods, un autopilota algoritms iemācās šo rakstu nolasīt. Iedomājieties tā pirmos soļus kā sarunu ar prātu, iztēlojieties to kā deju ar personību! |ā, iedomājieties zīmuli un dzēšgumiju, kas laidušies skaistā dejā uz papīra lapas. Zīmuļa gals vai dzirksteļo izteikdamies, rada ķeburus, attēlus, vārdus, piepilda lapu, bet dzēšgumija tikmēr mēra, atzīmē, seko zīmuļa pēdās un atstāja aiz sevis vienīgi tukšumu. Nākamais rakstāmā krampjaini radītais ķeburs ir, iespējams, spraigāks un vēl lielāka izmisuma pilns, taču tā mūžs ir vēl īsāks, un dzēšgumija turpina sekot. Tā abi ciešā sazobē dodas viens otram pakaļ personība un valsts un pamazām satuvinās, kamēr beidzot zīmulis un dzēšgumija teju kļūst par vienu veselu, darbojas pilnīgā saskaņā; līnija pazūd tai pašā brīdī, kad tiek uzvilkta uz papīra, vārdi paliek nerakstīti un burti netiek izveidoti, un visbeidzot paliek vienīgi balta lapa. Vīriešu kārtas subjektiem elektrības lādiņš nereti izraisa spēcīgu erekciju, tāpēc es neesmu pārliecināts, ka šis piedzīvojums ir caurcaurēm nepatīkams. Es paskatījos uz tukšo krēslu blakus medmāsai lai samazinātu darba apjomu, iespējams, jāsāk apstrādāt divus subjektus vienlaikus.

Bet atgriežamies pie medmāsas. Tobrīd bija sasniegts cikla augstākais punkts. Konvulsiju dēļ sievietes uzsvārcis bija uzrāvies augstāk, un es nedaudz vilcinājos to pavilkt lejup. Manu acu priekšā bija viņas slepenā ligzdiņa. Es pieliecos un dziļi ieelpoju, ievilku plaušās spilgtos sprakšķus un ozona smaržu, kas plūda no viņas. Tad palaidu vaļīgāk sprādzes un izslēdzu apgaismojumu.

20.NODAĻA

KAD KOMANDIERIS Ga ieradās mākslīgi radītajā Teksasā, gaisā vēl virmoja rīta migliņa. Lēzeniem pakalniem nobārstīta un mežiem noaugusi apkaime kavēja saskatīt tuvākos sargtorņus un uzstādītās vadāmās zenītraķetes. Vieta atradās Tedonas upes lejtecē netālu no Phenjanas, un, lai arī pašu upi redzēt nevarēja, katrā elpas vilcienā varēja saost zaļā ūdens lekno smārdu. Nesen bija nolijis no Dzeltenās jūras atnācis agrs musons, tāpēc dubļi un pilošie vītoli nemaz nevedināja uz domām par Teksasu.

Viņš apstādināja Mustang un izkāpa. No Mīļotā Vadoņa svītas nebija ne vēsts. Biedrs Buks vientulīgi sēdēja pie piknika galda ar kartona kasti uz tā. Buks paaicināja viņu klāt, un Ga pamanīja, ka galda koka dēlīšos izgriezti iniciāļi angļu valodā.

-    Ikkatrs sīkums, viņš noteica Bukam.

Buks ar galvas mājienu norādīja uz kasti un sacīja: Es esmu tev sagādājis kādu pārsteigumu.

Raugoties uz kasti, komandieri Ga piepeši pārņēma atskārta, ka tajā atrodas kāda īstajam komandierim Ga piederējusi manta. Viņš netika gudrs, vai ta ir jaka vai cepure, un nezināja arī, kā Buks pie tādas mantas ticis viņš tikai noģida, ka tā reiz piederējusi viņa priekšgājējam. Kad viņš atvērs kasti un pieskarsies šai lietai, kad viņš to satvers rokās un pieņems, tad īstajam komandierim Ga radīsies vara pār viņu.

-    Atver tu, viņš lūdza Bukam.

Biedrs Buks izcēla no kastes melnus kovboju zābakus.

Pagrozījis tos un apskatījis, Ga noprata, ka šo pašu pāri viņš bija turējis rokās Teksasā.

-    Kā tu tos atradi? viņš jautāja.

Buks neatbildēja, vien sejā viņam atplauka lepns smīniņš, it ka apliecinot, ka viņš spēj atrast jebkuru priekšmetu jebkur zemes virsū un nogādāt uz Phenjanu.

Ga novilka izejamās kurpes, tikai tobrīd apjauzdams, ka tie patiesībā ir viņa priekšgājēja apavi un vismaz izmēru par lielu. Ieāvis kājas kovboju zābakos, viņš atskārta, ka tie der kā uzlieti. Buks paņēma vienu komandiera Ga kurpi un nopētīja.

-    Attiecībā uz kurpēm viņš allaž uzvedās neganti, Buks atzina. Lika man tās gādāt no Japānas. Arī šīm jābūt no Japānas.

-    Ko mēs ar tām iesāksim?

-   Gana elegantas, Buks novērtēja. Nakts tirgū par tām varētu dabūt glītu summiņu.

Bet jau nākamajā mirklī Buks nosvieda tās dubļos.

Abi vīri kopā apstaigāja teritoriju un pārbaudīja, vai viss ir gatavs Mīļotā Vadoņa ierašanās brīdim. Japāņu lauka virtuve izskatījās visnotaļ pārliecinoša, un makšķeru un izkapšu bija sanests bez sava gala. Blakus šaušanas stendam stāvēja bambusa krātiņš, kura tumsā locījās indīgas čūskas.

-     Vai tas viss tev atgādina Teksasu? biedrs Buks jautāja.

Komandieris Ga paraustīja plecus un sacīja: Mīļotais Vadonis nekad nav bijis Teksasā. Viņaprāt, tas izskatīsies pēc Teksasas, un nekam citam nav nozīmes.

-    Ne jau to es vaicāju, Buks atteica.

Ga pacēla acis pret debesīm, lai noteiktu, vai nav gaidāms lietus. No rīta bija sākušās tik spēcīgas lietusgāzes, ka aiz loga nekas nebija saskatāms. Vārajā gaismiņā Sana Muna gultā pievirzījās viņam tuvāk.

-              Man jāzina, ka viņa tiešām vairs nav, sieviete atzinās.

-    Mans vīrs tik bieži ir pazudis un vēlāk, pēc vairākām die

nām vai nedēļām, pēkšņi uzradies, pārsteigdams mani. Tā vien šķita, ka viņš mani pārbauda. Ja viņš tagad pārrastos, ja redzētu, kas mums ir padomā… tu pat iedomāties nevari. Šajā brīdī Sana Muna apklusa. Viņš nefotografē tos, kuriem patiešām no sirds nodara ļaunu, viņa piebilda.

Viņas plauksta gulēja vīrietim uz krūtīm. Viņš noglāstīja Sanas Munas plecu, kas bija sasilis zem segām.

-    Tici man, viņš apliecināja, tu viņu vairs nekad neredzēsi.

Viņš pārslidināja plaukstu sievietes sānam, ar pirkstu galiem sajuzdams maigo ādu.

-    Nē, tu pasaki man, ka viņš ir miris, Sana Muna iebilda un atvirzījās. Kopš vienojāmies par mūsu plānu, kopš mēs riskējam ar visu, es nevaru atbrīvoties no sajūtas, ka viņš atgriezīsies.

-    Es apsolu, ka viņš ir miris, vīrietis apgalvoja.

Taču tik vienkārši tas nebija. Tas nebija vienkārši tālab, ka raktuvēs valdīja tumsa un juceklis. Sagrābdams komandieri Ga tvērienā no mugurpuses un sažņaudzis viņam kaklu ar rokām un vidukli ar kājām, viņš noskaitīja tik, cik nepieciešams, un vēl mazliet. Sameklējusi viņu, Monnana uzreiz lika viņam uzvilkt Ga formastērpu. Viņš saģērbās un noklausījās, ko Monnana vēlēja pateikt cietuma priekšniekam. Bet, kad vecā sieviete ierosināja ielauzt kailā vīrieša galvaskausu ar akmeni, viņš noraidoši purināja galvu un ievēla ķermeni šahtā. Tā izrādījās sekla. Abi dzirdēja, kā ķermenis veļas pa slīpo virsmu, inerces dzīts, brīdi slīd un tad apstājas. Šaubu sēkla, ko viņam krūtis bija iesējusi Sana Muna, dīga, un drīz ari pašam radās sajūta, ka viņš īsto komandieri Ga ir tikai gandrīz nobeidzis; šis vīrs vēl ir starp dzīvajiem, atveseļojas, atgūst spēkus un ar laiku, kļuvis tāds kā agrāk, atkal parādīsies.

Ga piegāja pie aploka. Šī ir vienīgā Teksasa, kas mums pieejama, viņš teica Bukam un uzrāpās uz žoga, lai apsēstos uz augstākā šķērskoka. Aplokā ganījās viens ūdensbifelis. No debesīm nokrita dažas prāvas, retas lietus lāses, taču citas tām nesekoja.

Biedrs Buks pūlējās iededzināt ugunskuru, taču no iekura izdevās izvilināt tikai dūmus. Sēdēdams uz aploka žoga, Ga vēroja, kā zuši, pabāzuši galvas no dīķa, vārsta mutes, un klausījās, kā vējā plandās Teksasas pavalsts karogs, kas ar roku uzzīmēts uz Korejas zīda auduma. Rančo izskatījās pietiekami īsts, lai uzvedinātu uz domām par doktoru Sonu. Un apkārtne pēkšņi it nemaz neatgādināja Ameriku. Grūti noticēt, ka vecā vīra vairs nav. Ga joprojām gara acīm redzēja viņu sēžam Teksasas nakts tumšajā mēnesnīcā un pieturam cepuri, lai vējš to neaizpūš. Ausīs joprojām skanēja doktora Sona teiktais lidostas angārā. "Cik burvīgs ceļojums! Tādu mēs vairs nemūžam nepiedzīvosim."

Biedrs Buks uzšļakstīja vēl mazliet dīzeļdegvielas ugunskuram, un no tā pacēlās tumšu dūmu stabs.

-    Pagaidi, līdz Mīļotais Vadonis atvedīs šurp amerikāņus, Buks noteica. Kad Mīļotais Vadonis ir apmierināts, tad visi ir apmierināti.

-    Runājot par to… Ga iesāka. Vai tev neliekas, ka tavs darbs šeit ir gandrīz galā?

-    Galā? Buks nesaprata. Ko tu ar to gribi teikt?

-    Izskatās, ka tu esi sagādājis visu, ko bija paredzēts sameklēt. Vai tad tev nav jāatstāj šis uzdevums aiz muguras un jāķeras klāt pie nākamā?

-    Vai tevi kaut kas nomāc? biedrs Buks apjautājās.

-    Ja nu izrādās, ka Mīļotais Vadonis tomēr nav apmierināts? Ja nu kaut kas misējas un Mīļotais Vadonis kļūst pavisam neapmierināts? Vai tu neesi par to padomājis?

-     Tieši tāpēc mēs šeit esam ieradušies, Buks norādīja.

-    Lai to nepieļautu.

-    Un vēl atceramies doktoru Sonu, kurš allaž rīkojās pareizi. Un rau, ko ar viņu izdarīja. Biedrs Buks novērsās, un Ga manīja, ka otrs nevēlas runāt par savu veco draugu.

-     Tev ir ģimene, Buk, komandieris Ga atgādināja. Tev vajadzētu turēties no tā visa tālāk.

-     Bet es tev vēl aizvien esmu vajadzīgs, Buks uzstāja.

-    Un tu esi vajadzīgs man.

Viņš piegāja pie uguns bedres un izņēma Mīļotā Vadoņa

degzīmes trafaretu, kurš nupat bija sācis karst. Buks ar abām rokām pacēla trafaretu augstāk, lai Ga varētu to apskatīt. Spoguļrakstā izlietie burti angliski vēstīja: "Korejas Tautas Demokrātiskās Republikas īpašums."

Lielie burti padarīja degzīmi gandrīz metru garu. Nokaitētais metāls piededzinātu visu lopiņa sānu.

-    Puiši lietuves cehā nopūlējās veselu nedēļu, to darinādami, biedrs Buks lepojās.

-Un?

Buks uzmeta Ga neiecietības pilnu skatienu.

-     Un? Es neprotu angļu valodu! Tev ir jāpasaka, vai mēs esam izveidojuši uzrakstu bez kļūdām.

Komandieris Ga rūpīgi izlasīja spoguļrakstā atveidotos burtus. Viss kārtībā, viņš nomierināja biedru Buku. Iespraucies aplokā cauri žoga šķērskokiem, viņš piegāja pie bifeļa, kam degunā bija riņķis un kas caur to bija piesiets virvē. Pabarojis lopiņu ar ūdenskresēm no spaiņa, viņš pakasīja tam melno pieri starp ragiem.

Biedrs Buks nāca tuvāk, piesardzīgi uzlūkodams lopu. Skaidri redzams, ka viņš ne reizi nav norīkots ražas novākšanas darbos.

-    Vai atceries? Es tev stāstīju, kā pievārēju komandieri Ga cietuma raktuvēs. Buks pamāja. Viņš gulēja pliks uz zemes un visumā izskatījās piebeigts. Paziņa lika, lai uzmetu viņam uz galvas lielu akmeni.

-    Gudra tev paziņa, Buks piezīmēja.

-    Bet es to gluži vienkārši nespēju. Un tagad netieku vaļā no uzmācīgas domas… Nu, saproti…

-     Ka komandieris Ga vēl ir dzīvs? Tas nav iespējams. Ja viņš būtu dzīvs, mēs to zinātu. Viņš jau tagad mums būtu uzbrucis.

-    Es zinu, ka viņš ir miris. Bet lieta tāda… Ga uz bridi apklusa. Mani vajā nojauta, ka gaidāms kaut kas nepatīkams. Tev ir ģimene. Padomā par savējiem.

-    Man liekas, ka tu kaut ko noklusē, vai ne? biedrs Buks vaicāja.

-    Es tikai gribu tev palīdzēt, Ga attrauca.

-    Tev ir kaut kas padomā. Es to manu. Kas tev aiz ādas?

-    Nekas, Ga atcirta. Pieņemsim, ka es vispār neko neesmu teicis.

Biedrs Buks viņu apturēja.

-    Izstāsti! viņš uzstāja. Kad ieradās "krauklis", es atveru sava nama durvis, es iesaistīju jūs savā aiziešanas plānā. Es nevienam neesmu ne pušplēsta vārda bildis par to, kas tu patiesībā esi. Es tev uzdāvināju savus persikus. Ja tev ir kas padomā, stāsti man. Ga tomēr neatbildēja, un Buks neatlaidīgi turpināja tincināt: Tu pats atgādināji, ka man ir ģimene. Kā tad ar to? Kā lai es pasargāju savas meitenes, ja lu mani atstāj neziņā?

Komandieris Ga nopētīja rančo pistoles, limonādes krūzes, dāvanu grozus uz piknika galdiem. Kad amerikāņu lidmašīna pacelsies gaisā, tajā sēdēsim arī mēs. Sana Muna, bērni un es.

Biedrs Buks satrūkās.

-     Nē, nē, nē! viņš atvēcinājās. To nevienam nestāsti, nekad! Vai tad tu neapjedz? To nestāsta ne draugiem, ne ģimenei, un īpaši man ne. Tevis dēļ mēs visi varam iet bojā. Ja mani pratinās, tad noskaidros, ka es zināju. Un kurš tad ir teicis, ka jūs vispār tik tālu tiksiet. Vai tu aptver, cik silta vietiņa man tiktu, nododot tevi? biedrs Buks pameta rokas gaisā. Nevienam ne pušplēsta vārda! Neviens to nestāsta. Nekad.

Komandieris Ga paglāstīja bifeļa melno kaklu un divreiz uzplīkšķināja pa to ar plaukstu no netīrā kažoka pacēlās putekļu mākonītis.

-    Zini, iededzinot tik lielu zīmi, lops var iet bojā. Amerikāņiem tas neliksies īpaši iespaidīgi.

Biedrs Buks sāka kārtot makšķeres, atsliedams tās pret koka stumbru. Rokas viņam drebēja. Kad visas bija sakārtotas, rinda sagruva un makšķerkāti sakrita kaudzē. Buks paglūnēja uz Ga, it kā tā butu viņa vaina.

-     Bet tu, viņš noskaldīja, tu, lūk, stāsti. Viņš pakratīja galvu. Tāpēc tu esi citāds. Uz tevi nez kāpēc attiecas citi noteikumi, un varbūt tāpēc tev ir izredzes.

-    Tu tiešām tā domā?

-    Vai plāns ir vienkāršs?

-    Man tā šķiet.

-     Sīkāk man vairs nestāsti. Es negribu zināt. Noducināja pērkons, un Buks pacēla acis, baidīdamies, ka tūlīt gaidāms lietus. Atbildi uz vienu jautājumu. Vai tu viņu mīli?

Mīlestība. Tas bija ļoti skaļš vārds.

-    Ja ar viņu kaut kas gadītos… vai tu būtu ar mieru doties prom bez viņas? Buks vaicāja.

"Cik vienkāršs jautājums!" komandieris Ga brīnījās. "Ka es nebiju iedomājies agrāk to sev uzdot?" Viņš juta sievietes drošo roku atdusamies uz tetovētajām krūtīm un to, kā Sana Muna ļāva viņam klusi raudāt sev blakus. Viņa pat nesamazināja luktura liesmu, lai nebūtu jāskatās uz viņa vājuma izpausmi. Viņa tikai lūkojās uz Ga raižpilnām acīm, līdz abus pievārēja miegs.

Ga papurināja galvu.

Tālumā atspīdēja transportlīdzekļa starmeši. Buks un Ga pagriezās un ieraudzīja pa iebraukto dubļaino zemes ceļu līkumojam melnu automašīnu. Tā nebija Mīļotā Vadoņa procesija. Automobilim aizvien tuvojoties, abi redzēja vējstikla slotiņas kustamies, tātad tas pirmīt bija pakļuvis zem negaisa mākoņa.

Buks pagriezās pret Ga un steidzīgi ierunājās:

-    Es pateikšu tev, ko zinu par šīs pasaules kārtību. Ja tu un Sana Muna dosieties kopā ar bērniem, varbūt jums ir izredzes nokļūt galā. Varbūt! Sāka krist pirmās lietus lāses. Bifelis nokāra galvu. Bet ja gadīsies tā, ka Sana Muna un bērni nonāk tai lidmašīnā, bet tu paliec līdzās Mīļotajam Vadonim, virzīdams viņa skatienu citur, radīdams dažadus ieganstus, novērsdams viņa uzmanību, tavējie, iespējams, sasniegs mērķi.

Šajā bridi no biedra Buka sejas pazuda mūžīgais smīns, arī acis vairs nebija jautri piemiegtas kā parasti. Vaibstiem sastingstot, kļuva skaidrs, ka viņa dabiskais stāvoklis ir nopietnība.

-    Tas ari nozīmē, ka tu visādā ziņā paliksi tepat, viņš pie-

I'ilda. Un par to samaksāsi tu, nevis likumpaklausigi pilsoņi, tādi kā es un mani bērni.

Tuvojās vientuļš stāvs. Acīmredzami armijas cilvēks. Lielus gāza arvien stiprāk, bet viņš pat nemēģināja no tā pasargāties, un ik uz soļa viņa formastērps samirkstot kļuva lumšāks. Ga atvāza acenes un palūkojās caur to stikliem. Nez kāpēc nācēja seju saskatīt neizdevās, taču formastērps nemaldīgi norādīja tas ir komandieris.

Biedrs Buks vēroja viņu nākam aizvien tuvāk.

-    Lai velns rāvis! viņš klusi izlamājās un pagriezās pret (la. Vai zini, ko doktors Sons teica par tevi? Viņš sacīja, ka tev piemīt īpašas dotības. Tu spēj melot pat tad, kad runa patiesību.

-    Kāpēc tu man to stāsti?

-    Tāpēc, ka pašam doktoram Sonam tā arī neizdevās tev lo pasacīt, Buks attrauca. Un arī es gribu tev kaut ko teikt. Iespējams, ka bez manis tev šī iecere neizdosies. Bet, ja tu pēc tam paliksi tepat, ja uzkavēsies un uzņemsies šo slogu, es tev palīdzēšu.

-    Kālab?

-     Tālab, ka komandieris Ga ar mani izrīkojās tik pretīgi, kā neviens nebija izrīkojies. Un pēc tam viņš ņēma un apmetās man kaimiņos. Un es biju spiests iet uz darbu tai pašā stāvā, kur viņš. Man pavēlēja pieliekties un apskatīt viņa apavu izmēru, lai pasūtītu viņam čības no Japānas. Ikreiz, aizverot acis, es redzu viņu nākam man pretī. Kad guļu ar sievu, es jūtu Ga sēžam sev uz muguras. Bet tu… tu ieradies un ar viņu izrēķinājies. Kad tu ieradies, viņš pazuda.

Biedrs Buks apstājās un pagriezās. Ga arī pagriezās.

No lietus sienas iznira komandiera Parka rētainā seja.

-    Jau esat par mani aizmirsuši? Parks noprasīja.

-    Nebūt ne, Ga atteica. Viņš vēroja ūdens piles lāsojam pāri rētām Parka sejā un prātoja, vai šis cilvēks nav kalpojis par iedvesmu sakropļotajam vīram Mīļotā Vadoņa sarakstītajā kinoscenārijā.

-             Apstākļi ir mainījušies, komandieris Parks pavēstīja.

-    Turpmāko uzraudzību par šo pasākumu uzņemsimies mēs

ar biedru Buku. Tad viņš cieši uzlūkoja Ga. Bet tevi… tevi Mīļotais Vadonis instruēs pats personīgi. Pēc tam, kad visa šī jezga būs aiz muguras, es ceru, ka mums būs izdevība atjaunot draudzības saites.

-    Ā, esi ieradies taisna ceļā no Teksasas, iesaucās Mīļotais Vadonis, ievērodams komandiera Ga dubļainos zābakus.

-    Kā tev patika? Vai rančo izskatās pārliecinoši?

Mīļotais Vadonis stāvēja baltā gaitenī dziļi pazemē un dzīrās izšķirties, kuras no divām pilnīgi vienādajām durvīm atvērt. Kad Mīļotais Vadonis pastiepa roku pret vienām, rokturis iedūcās. Ga dzirdēja elektronisko slēdzeni noklikšķam.

-     Pārdabiska līdzība, slavēja Ga. Gluži kā būtu nokļuvis Mežonīgajos rietumos.

Ausīs joprojām pulsējoši dunēja no straujā brauciena ar liftu. Formastērps bija izmircis, un pazemes aukstums dzeldināja kaulus. Viņam nebija ne mazākas jausmas, cik dziļi zem Phenjanas viņš atrodas. Spožās dienasgaismas lampas likās pazīstamas, baltās betona sienas tāpat, bet atlika vienīgi minēt, vai viņi atrodas tajā pašā stāvā.

-    Diemžēl man nebūs iespeja skatīt to savām acīm, noteica Mīļotais Vadonis.

Istabā glabājās milzīgs daudzums dāvanu, balvu, dekoratīvo šķīvju un plākšņu, un visur sudraba un bronzas uzrakstos bija atstātas tukšas vietas, kur iegravēt vārdus un apbalvojumus. Mīļotais Vadonis uzlika roku uz viena no diviem grāmatbaĪstiem degunradža raga formā.

-    Mugabe mūs ir apbēris ar tādiem, viņš pavēstīja. Ja mēs pārsteigtu amerikāņus un uzdāvinātu vienu tādu panti, viņi čurātu prozaku. Bet tas rada jautājumu… Ko dāvināt ciemiņam, kas mērojis šurp tādu ceļa gabalu, bet atsakās no piedāvātās viesmīlības?

-    Bīstos, ka tomēr nesaprotu, Ga atzina.

Mīļotais Vadonis paberzēja degunradža raga galu. Amerikāņi mums ziņo, ka šī tomēr nebūs diplomātiska misija. Tagad viņi apgalvo, ka tā bus apmaiņa, kas norisināsies lid

ostā. Viņi lūdz aizvest turp mūsu glīto airētāju un atstāt uz skrejceļa, turklāt ar noteikumu, ka mēs sagādājam autokrāvēju, lai viņi varētu atdot to, ko man nozaguši.

Ga piepeši jutās aizvainots. Viņi negrasās nobaudīt mūsu kukurūzas cepumus vai šaut no mūsu pistolēm?

Smieklu krunciņas Mīļotā Vadoņa sejā gandrīz izzuda, un viņš uzlūkoja Ga tik nopietni, ka izskatījās ļoti bēdīgs.

-    Šādi rīkodamies, viņi man nozog daudz vairāk.

-    Ko iesāksim ar Teksasas rančo? Ga jautāja Mīļotajam Vadonim. Būvniecības darbi ir pilnībā pabeigti.

-    Izjauciet visu un pārceliet uz lidostu, viņš lika. Novietojiet angārā, lai nepieciešamības gadījumā varam to ātri izmantot.

-    Visu? Arī čūskas un upes zušus?

-   Jūs dabūjāt zušus? Tad no tiesas žēl, ka netiku būvi aplūkot.

Ga centās iztēloties, kā iespējams izjaukt pavardu vai īlegzīmēm paredzēto bedrē ierīkoto ugunskura vietu. Gigantiskais degzīmes trafarets tagad šķita uzmeistarots ar lielu mīlestību. Kā lai iedomājas to nobēdzinātu kinostudijas rekvizītu noliktavā, no kurienes tam ir tikpat lielas izredzes izkļūt dienasgaismā kā ar roku izkrāsotajam Teksasas karogam.

-    Vai amerikāņi ir paskaidrojuši tādas rīcības iemeslu?

Mīļotais Vadonis pārlaida skatienu priekšmetiem telpā, un

(la sprieda, ka viņš pūlas atrast dāvanu, kas butu visatbilstošākā tādam pazemojumam.

-Amerikāņi stāsta, ka pēc divām dienām gadīsies "logs", kura laikā mums pāri nelidos neviens japāņu spiegošanas satelīts. Amerikāņi baidās, ka japāņi spers zemes gaisā, kad uzzinās… Ai, lai iet pie velna! Mīļotais Vadonis sauca.

Vai tad šie neapzinās, ka uz manas zemes viņi spēlēs pēc maniem noteikumiem? Vai viņi neapzinās, ka no brīža, kad riteņi skars zemi, viņi būs pateicību parādā man un manai neaptverami lielajai pienākuma izjūtai?

-    Es zinu, kura dāvana būtu piemērota, komandieris Ga ieteicās.

Mīļotais Vadonis uzmeta sarunas biedram aizdomu pilnu skatienu.

-    Mūsu delegāciju, atstājot Teksasu, lidostā gaidīja pāris pārsteigumu. Tās bija divas koka platformas, kādas parasti pārvadā autokrāvēji. Pirmā bija piekrauta ar pārtiku.

-    Platforma ar pārtiku. Ziņojumā neko tādu neatceros lasījis. Neviens ari nav atzinies, ka būtu tādu platformu redzējis.

-    Pārtiku sūtīja nevis senators, bet gan viņa baznīca. Tur bija muciņas ar miltiem, simts kilogramu maisi ar rīsiem, maisi ar pupām. Viss sapakots lielā kubveida saini un cieši notīts ar polietilēna plēvi.

-   Pārtika? Mīļotais Vadonis pārjautāja. Ga pamāja. Stāsti tālāk, Vadonis lika.

-     Uz otras platformas atradās tūkstošiem mazu Bībeļu. Plēvēs ietītas Bībeles.

-     Bībeles… Mīļotais Vadonis atkārtoja.

-    Pavisam mazas. Zaļos vinila vāciņos.

-    Kāpēc es par to visu neesmu dzirdējis?

-    Mēs, protams, no tā atteicāmies. Mēs atstājām to visu uz skrejceļa.

-     Uz skrejceļa, Mīļotais Vadonis atbalsoja.

-               Un vēl viena dāvana, komandieris Ga turpināja.

-    Suns. Kucēns. To mums uzdāvināja pati senatora sieva. Izaudzēts no viņiem piederoša bara.

-    Humanitārā pārtikas palīdzība, domās iegrimis, secināja Mīļotais Vadonis, un viņa skatiens šaudījās apkārt, Bībeles un suns.

-    Ēdiens jau ir sagatavots, Ga teica.

-    Un ko iesāksim ar Bībelēm?

Komandieris Ga pasmaidīja. Es zinu kadu autoru, kura pārdomas par operu pilnīgi noteikti jāizlasa visām civilizētajām nācijām. Tūkstoš eksemplāru nebūs grūti sagādāt.

Mīļotais Vadonis pamāja. Labi, bet suns? Kurš korejiešu mājas mīlulis būtu tam līdzvērtīgs? Varbūt tīģeris? Milzoniga čūska?

-    Tikpat labi dāvanā var pasniegt to pašu lopiņu. Pateik

sim, ka atdodam suni atpakaļ senatoram, jo dzīvnieks kļuvis patmīlīgs, laisks un materiālistisks.

-    Tam sunim jābūt visniknākajam, viszvērīgākajam krancim visā mūsu zemē, Mīļotais Vadonis brīdināja. Lai tas ir nobaudījis paviānu asinis Centrālajā zooloģiskajā dārzā un košļājis badā pusmirušo Divdesmit otrajā nometnē ieslodzīto kaulus.

It kā atrastos nevis bunkura dzīlēs, bet gan lidmašīnas salonā un vērotu, kā visas sešpadsmit stundas ceļā uz Teksasu senatoru plosa traks suns, Mīļotais Vadonis pavērsa skatienu tālumā.

-    Es vienu tadu zinu, komandieris Ga apliecināja.

-    Klausies, tu taču salauzi manam šoferim degunu, Mīļotais Vadonis atgādināja.

-    Tas sadzīs un būs izturīgāks, atteica Ga.

-    īstena ziemeļkorejieša cienīgi vārdi, sacīja Mīļotais Vadonis. Nāc, komandieri, es jau sen gribēju tev kaut ko paradīt.

Viņi devas uz citu stāvu, uz citu istabu, kas izskatījās tieši tāda pati kā iepriekšējā. Ga saprata, ka gandrīz vienādās telpas iebrukuma gadījumā maldinātu ienaidniekus, bet vai sis iespaids nebija vēl mokošāks tiem, kuri bija spiesti to ik dienas paciest? Staigādams pa gaiteņiem, viņš sajuta apsardzes vienības klātbūtni, taču paši vīri allaž kavējās turpat aiz redzesloka, radot priekšstatu, ka Mīļotais Vadonis ir mūžīgi vientuļš.

Istaba uz skolēnu rakstāmgalda atradās datora monitors, kurā mirgoja zaļa kursora bultiņa.

-    Šeit ir tas aparāts, kuru solīju tev parādīt, Mīļotais Vadonis teica. Tu droši vien klusībā sirdījies uz mani par to, ka liku tev gaidīt.

-    Vai tas ir lieldators? Ga jautāja.

-     Ir gan, Mīļotais Vadonis atbildēja. Kādreiz mums bija fiktīvs modelis, bet to izmantoja tikai nopratināšanā. Šis satur svarīgus datus par ikvienu mūsu pilsoni, pavēsta dzimšanas vai miršanas datumu, pašreizējo atrašanās vietu, ģi

menes locekļus un tā tālāk. Kad datorā ieraksta pilsoņa* vārdu, visas ziņas automātiski nonāk īpašā aģentūrā, un tad "krauklis" nekavējoties dodas ceļā.

Mīļotais Vadonis vedināja komandieri Ca apsēsties. Acu H priekšā atradās vienīgi melns ekrāns un zaļš, mirgojošs kur sors.

-    Vai tajā ir ziņas par visiem? Ga jautāja.

-    Par visiem vīriešiem, sievietēm un bērniem, Mīļotais ļļ Vadonis atbildēja. Kad te ievada vārdu, to nosūta mūsu : labākajai vienībai. Tā rīkojas vēja ātrumā. Konkrētā perso| na tiks atrasta un bez vilcināšanās nogādāta, kur vajag. No mūsu tvēriena izvairīties nav iespējams.

Tad Mīļotais Vadonis piespieda taustiņu, un uz ekrāna parādījās skaitlis "22 604 301".

Vēlreiz piespiežot taustiņu, iegaismojās cits skaitlis: "22 | 604 302".

-    Tu savām acīm redzi, kā rodas dzīvība, Mīļotais V.i donis apliecināja. Vai zināji, ka mūsu valstī piecdesmit četri ļ procenti iedzīvotāju ir sievietes? To mēs atklājām tikai tad, kad parādījās šī iekārta. Runā, ka bads vairāk skar meitenes. Dienvidos ir pretēji. Tur ir aparāts, kas var noteikt nedzimuša bērna dzimumu, un no meitenēm atbrīvojas jau laikus. Vai spēj iztēloties? Nogalināt meitenīti vēl mātes miesās?«

Ga noklusēja to, ka Trīsdesmit trešajā cietumā nonāvē visus bērnus. Ik pēc pāris mēnešiem rīkoja likvidācijas dienu, kad grūtās cietumnieces rindām vien saņēma sāls šķīduma injekcijas vēderā. Stumdami ar kāju, sargi pārvietoja koka kasti uz skrituļiem tajā, izceltus no sieviešu miesām, citu pēc cita sakrāva purpursarkanus, daļēji attīstījušos embrijus ar kustīgiem locekļiem.

-    Bet beidzamais vārds piederēs mums, Mīļotais Vadonis apgalvoja. Pašlaik tiek konstruēts dators, kurā būs atrodami arī visu dienvidkorejiešu vārdi, tādējādi vairs neviens nepaliks nesasniedzams. Tā ir īsta apvienošanās. Vai tev tā nešķiet? Iespēja uzlikt vadošu roku uz pleca ikvienam korejietim gan ziemeļos, gan dienvidos. Nodibinot labas iefiltrēšanās vienības, nepieciešamība pēc demarkācijas zo

nas izzudīs. Par godu Apvienotās Korejas garam es pasniedzu tev dāvanu. Ieraksti šeit kādu vārdu, ievadi personu, kuru tu gribētu atrast, kura nav pārāk krietna, un ar šo personu izrīkosies pēc nopelniem. Varbūt kādu, kurš nodarīja lev pāri "Grūtā gājiena" laikā, varbūt kādu sāncensi no bāreņu patversmes.

Ga acu priekšā aizslīdēja vesela procesija ar visiem reiz pazītajiem cilvēkiem, kuru prombūtne radīja atmiņā robus ka tukšus sausos dokus. Visu dzīvi viņš bija jutis zudušo cilvēku klātbūtni, un tie mūžam bijuši rokas stiepiena attālumā, tomēr nesasniedzami. Un te viņš sēdēja visu šo cilvēku likteņu priekšā. Tomēr savu vecāku vārdus viņš nezināja, un bāreņa vārds sniedz ziņas vienīgi par to, ka viņš ir bārenis. Kopš Ga dzīvē bija ienākusi Sana Muna, viņš pārstāja prātot par to, kā dzīve izvērtusies virsniekam So, otrajam palīgam un viņa sievai. Visvairāk viņam būtu gribējies ierakstīt kapteiņa vārdu, taču pēc tā vairs nebija vajadzības. Un Monnana, doktors Sons šos vārdus rakstīt viņš nepavisam nevēlējās, jo gribēja tos mūžīgi paglabāt atmiņā. Galu galā palika tikai viens cilvēks, kura vārds nedeva viņam mieru, kura liktenis un atrašanās vieta viņam bija jānoskaidro. Komandieris Ga novietoja pirkstus uz taustiņiem un ierakstīja: "Komandieris Ga Čholčhuns."

To ieraugot, Mīļotais Vadonis iekaisa dusmās.

-     Tas nu gan ir vareni! viņš sašuta. Kaut kas nedzirdēts! Vai tu zini, kāda vienība gaida šos vārdus? Labi izdomāts, pārāk labi, bet es nevaru to pieļaut. Mīļotais Vadonis nospieda izdzēšanas taustiņu un pašūpoja galvu. Viņš ņem un ieraksta pats savu vārdu. Es to noteikti izstāstīšu visiem pie vakariņu galda! Viņi noteikti dzirdēs stāstu par to, kā komandieris ievadīja pats savu vārdu lieldatorā!

Zaļā bultiņa trīsuļoja kā pulsējošs punktiņš tālumā un tumsā.

Mīļotais Vadonis uzsita vīrietim pa plecu.

-     Nāc, viņš aicināja. Vēl beidzamais lūgums. Tev būs jāiztulko viena saruna.

Kad abi nonāca pie airētājas cietuma kameras, Mīļotai» Vadonis apstājās gaitenī, atspiedās ar muguru pret sienu un paklauvēja ar atslēgu pa betona virsmu.

-    Es negribu viņu laist prom, viņš atzinās.

Saprotams, vienošanās ir noslēgta, amerikāņi pēc dažam

dienām būs klāt, un šāda darījuma izjaukšana nemūžam netiktu piedota. Bet Ga šos apsvērumus neminēja. Viņš vieni gi noteica: Es labi saprotu jusu izjūtas.

-    Viņai nav ne jausmas, ko es saku, kad ar viņu runāju, Mīļotais Vadonis teica. Bet tas nekas. Es manu, ka viņai piemīt zinātkārs prāts. Jau gadu es viņu apciemoju. Man vienmēr ir trūcis tāda cilvēka, ar kuru es varu izrunāties, Man gribētos domāt, ka viņai iet pie sirds mani apciemoju mi. Laika gaitā, jādomā, arī es viņai esmu iepaticies. No viņas izvilināt smaidu prasa lielas pulēs. Bet, kad tas izdodas, tad saproti, ka tas ir īsts.

Mīļotā Vadoņa piemiegto acu skatiens šaudījās apkārt, it kā pūloties nepieļaut varbūtību, ka drīz bus jaatvadās no airētājas. Šādi skatiens slīd pāri ūdenim, kas šļakstās laiviņas dibenā, jo raudzīties jebkur citur uz liedagu, biezo līmlenti rokās vai virsnieka So akmenscieto seju nozīmētu atzīt, ka esi sprukās un pavisam drīz būsi spiests darīt to, ko ienīsti par visu vairāk.

-   Es reiz lasīju par kadu sindromu, Mīļotais Vadonis turpināja. Tas sindroms ir tāds, ka gūsteknei sāk rasties simpātijas pret savu sagūstītāju. Nereti tās parvēršas mīlestība. Vai esi par tādu dzirdējis?

Šāda iespēja Ga likās neaptverama un absurda. Kā cilvēks gan varētu atteikties no savas pārliecības un zvērēt uzticību savam apspiedējam? Kā var simpatizēt nelietim, kurš nolaupījis tavu dzīvi?

Ga papurināja galvu.

-    Tāds sindroms patiešām pastāv, tici man. Vienīgā nelaime, ka dažreiz tas attīstās gadu gaita, un mums acīmredzot tik daudz laika nav. Mīļotais Vadonis uzlūkoja sienu.

-    Teikdams, ka saproti mani izjūtas… vai tu patiešām tā domāji?

-    Jā, komandieris Ga apliecināja. Jā, domāju.

Mīļotais Vadonis uzmanigi nopētīja savas atslēgas robo-

lo malu.

-     Laikam gan tiešām tā domāji, viņš sprieda. Tev ir Sana Muna. Es mēdzu savus noslēpumus uzticēt viņai. Jā, es mēdzu viņai stāstīt visu. Tas bija pirms daudziem gadiem. I’irms uzradies tu un viņu man atņēmi. Šūpodams galvu, viņš uzlūkoja Ga. Patiešām neiedomājami, ka tu vēl esi dzīvs. Patiešām neiedomājami, ka es neesmu tevi iesviedis pie pubjokiem. Saki, kur lai atrodu vēl kādu airētāju? Slaidu, skaistu meiteni, kas prot uzklausīt, meiteni ar patiesu irdi un spēju kailām rokām izliet savas draudzenes asinis? Mīļotais Vadonis iegrūda atslēgu slēdzenē. Tas nekas, ka viņa nesaprot, ko es viņai saku. Viņa uztver teiktā jēgu, par to esmu pārliecināts. Un viņai vārdi nav nepieciešami, jo viņas izjūtas ir redzamas sejā kā uz delnas. Tāda bija ari Sana Muna. Sana Muna bija tieši tāda pati, viņš piebilda un pagrieza atslēgu.

Airētāja kamerā nodarbojās ar rakstu darbiem. Blakus meitenei grēdojās piezīmju grāmatiņas, un viņa klusi pārrakstīja Kima Čenira sacerētā darba "Revolucionārā gara kaismīgā dedzība" tulkojumu angļu valodā.

Mīļotais Vadonis stāvēja, atspiedies pret atvērto durvju aplodu, un apbrīnoja viņu no attāluma.

-    Viņa ir izlasījusi ikvienu vārdu, ko esmu sarakstījis, viņš teica. Tikai tā var no tiesas iepazīt cita cilvēka sirdi. Vai tu, Ga, vari iztēloties… ja tāds sindroms tiešām pastāv, tad manī iemīlētos amerikāniete! Vai tā nebūtu galējā uzvara? Skaista, muskuļaina amerikāņu meiča. Vai tas nebūtu jauks pēdējais vārds?

Ga nometās ceļos blakus meitenei un paslidināja tuvāk galda lampu, lai varētu labāk viņu aplūkot gaismā. Bālā āda šķita gluži vai caurspīdīga. Vilkdama plaušās miklo gaisu, viņa viegli krāca.

-    Pajautā, vai viņa zina, kas ir čosonots, Mīļotais Vadonis sacīja. Es, goda vārds, šaubos. Veselu gadu viņa nav

satikusi nevienu sievieti. Skaidrs, ka pēdējā sieviete, ko vi ņa redzējusi, ir draudzene, kuru viņa nonāvēja pati savām rokām.

Komandierim Ga izdevās uztvert jaunās sievietes skatienu.

-    Vai tu gribi doties mājās? viņš jautāja angliski.

Viņa pamāja.

-     Lieliski! Mīļotais Vadonis nopriecājās. Tātad viņa zina, kas ir čosonots. Pateic, ka es likšu kādam uzšūt viņai tādu tērpu.

-               Klausies, tas ir ļoti svarīgi, Ga brīdināja sievieti.

-    Amerikāņi mēģinās tevi dabūt ārā. Bet šobrīd es gribu, lai tu piezīmju grāmatiņā ieraksti to, ko lieku. "Vonda, pieņem…"

-    Apsoli, ka viņa pirmo reizi varēs ieiet vannā, iejaucās Mīļotais Vadonis. Un apliecini, ka mēs atsūtīsim kādu sievieti viņai palīgā.

Ga turpināja instrukcijas: Pieraksti vārdu pa vārdam: "Vonda, pieņem pārtikas sūtījumu, suni un grāmatas."

Kamēr airētāja rakstīja, viņš atskatijas uz Mīļoto Vadoni, kuru ieskava no gaiteņa krītošā gaisma.

Mīļotais Vadonis sprieda:

-    Varbūt derētu izvest viņu ārā, sagādāt spa procedūras viesnīcā Koryo. Iespējams, viņai tādas rūpes varētu iepatikties.

-    Teicama doma, Ga viņam sacīja un, atkal pagriezies pret meiteni, klusā, skaidrā balsi piebilda: Pieraksti klāt: "Slepeni viesi nes vērtīgu klēpjdatoru."

-   Es varētu viņu nedaudz palutināt, Mīļotais Vadonis gudroja, vērdamies griestos. Pajautā, vai viņa kaut ko vēlas.

-    Kad mēs aiziesim, iznīcini šo papīra lapu, Ga lika jaunajai sievietei. Uzticies man, es tevi aizgādāšu mājās. Bet pagaidām pasaki, kas tev ir nepieciešams.

-    Ziepes, viņa lūdza.

-    Ziepes, Ga pārtulkoja Mīļotajam Vadonim.

-    Ziepes? atkartoja Mīļotais Vadonis. Vai tad tu viņai nupat neapsolīji vannu?

-    Nebūs ziepes, Ga atzina.

-    Nebūs? viņa atkārtoja. Tad zobu pastu. Un zobu suku.

-    Viņa domāja tādas ziepes, ar kurām tīra zobus, Ga precizēja. Nu, zobu pastu un suku.

Mīļotais Vadonis vispirms uzlūkoja sievieti, tad viņu. Un pavērsa kameras atslēgu pret Ga.

-    Viņai ir talants iepatikties, vai ne? Mīļotais Vadonis vaicāja. Kā lai es no viņas atsakos? Saki, kā tev šķiet ko iesāktu amerikāņi, ja, ieradušies atdot manu īpašumu, piedzīvotu pazemojumu un brauktu mājup tukšām rokām? VesI u vienīgi rīsu maisus un nešpetnu suni?

-    Biju domājis, ka tāds ir plāns.

-    Jā, tāds tas bija. Bet visi mani padomnieki ir kā peles munīcijas fabrikā. Viņi brīdina mani nesadusmot amerikāņus, piekodina, ka nedrīkst aizrauties, izdarot spiedienu, un ka amerikāņi nemūžam neliksies mierā, ja zinās, ka airētāja ir dzīva.

-    Meitene pieder jums, Ga atgādināja. Tas ir fakts. Cilvēkiem ir jāsaprot, ka tas, vai viņa paliek, aizbrauc vai pārvēršas pelnos Četrdesmit otrajā nodaļā, ir atkarīgs tikai no jusu vēlmēm. Ja vien amerikāņi saņem mācību šajā jautājumā, viņas liktenis ir mazsvarīgs.

-    Tiesa kas tiesa, Mīļotais Vadonis piekrita. Bet man negribas viņu atlaist. Kā tev šķiet? Vai tas ir iespējams?

-    Ja meitene tiktos ar senatoru un pati paziņotu par savu gribu palikt, tad, iespējams, iztiktu bez starpgadījumiem.

Dzirdot šādu nepatīkamu ierosinājumu, Mīļotais Vadonis papurināja galvu.

-    Kaut man būtu vēl viena airētāja! viņš iesaucās. Kaut mūsu mazā slepkavniece nebūtu novākusi savu draudzeni! Tad es varētu sūtīt mājās to, kura man patīk mazāk. Viņš iesmējās. Ta tikai man trūka! Divas sliktas meičas man uz kakla. Viņš pakratīja sievietei ar pirkstu. Slikta meitene, slikta meitene! viņš smiedamies atkārtoja. Dikti slikta meitene!

Komandieris Ga izņēma fotoaparātu.

-    Ja viņu grasās nomazgāt un ietērpt jaunā čosonotā, vajadzētu parādīt, kāda viņa izskatījusies pirms tam, koman dieris teica, piegāja meitenei tuvāk un pietupās, lai varēti! viņu nofotografēt. Un varbūt vēl kādu fotogrāfiju darbībā, viņš paziņoja, parādot, kā mūsu viešņa ir iemūžinājusi mūsu diženā vadoņa Kima Čenira uzkrātās zināšanas. Viņš pameta meitenei ar galvu. Paņem rokā grāmatu.

Piemiedzis acis, lai pārliecinātos, ka viss nevainojami ietilpst kadrā un ir fokusā gan sieviete, gan grāmata, gan zīmīte Vondai -, komandieris Ga ieraudzīja skatu meklētājā, ka ari Mīļotais Vadonis ir pieliecies un cenšas iespraukties kadrā. Aplicis roku airētājai ap pleciem, Korejas vadītājs spieda viņu sev klāt. Brīdi raudzījies dīvainajā, bīstamaja kompozīcijā, Ga nosprieda, ka ne velti fotoaparāti šai valsti ir aizliegti.

-    Saki, lai viņa smaida, Mīļotais Vadonis pavēlēja.

-              Vai vari pasmaidīt? viņš lūdza. Meitene paklausīja.

-    Patiesībā agri vai velvi aiziet visi, secināja Ga, uzlicis pirkstu uz apara ta podziņas.

Tas, ka šie vārdi nāca pār komandiera Ga lupām, lika Mīļotajam Vadonim pasmīkņāt.

-    Tiesa gan, viņš atzina.

-    Pasmaidi, angliski lika Ga.

Un tad Mīļotais Vadonis ar savu dārgo airētāju, uzplaiksnījot zibspuldzei, reizē samirkšķināja acis.

-    Es arī gribēšu vienu bildi, Mīļotais Vadonis sacīja, ar zināmām pūlēm iztaisnodamies.

Šodien es biju uzkavējies Četrdesmit otrājā nodaļā ilgāk un jutos izvārdzis. It kā man trūktu barojoša uztura, it kā organisms alktu kādas ēd maņas, kuru man tā ari nebija gadījies nobaudīt. Es atcerējos suņus Centrālajā zooloģiskajā dārzā, kas pārtika vienīgi no kāpostiem un veciem tomātiem. Vai viņi ir aizmirsuši, kā garšo gaļa? Bija sajūta, ka man trūkst kādas uzturvielas, par kuras esamību es pat nenojaušu. Es ievilku dziļi plaušās gaisa malku, taču tas smaržoja tāpat kā vienmēr pēc ceptiem sīpollokiem, vārītiem zir

ņiem, prosas pannā, vakariņām Phenjanā. Nekas cits neatlika kā doties mājup.

Lielākā daļa pilsētas elektroenerģijas bija atvēlēta risu i tipnieciskajai žāvēšanai pilsētas dienvidos, tāpēc metro bij.i slēgts. Rinda Kvanbokas ekspreša pieturā aizstiepās trīs kvartālus tālu. Es sāku soļot kājām. Nenogājis ne divus kvartalus, izdzirdēju rupora pastiprinātas klaigas un sapratu, ka esmu ķezā. Cauri rajonam devās masu mobilizācijas ministrs ar saviem kadriem un savāca ikvienu pilsoni, kurš nelaimīgā kārtā atradās šai procesijai ceļā. Vien uzlūkojot viņu dzeltenās zīmotnes, man kļuva nelabi. Izbēgt nebija cerību ja radās kaut niecīgākās aizdomas, ka pilsonis mēģina izvairīties no "brīvprātīga" ražas novākšanas darba tīrumā, viņu varēja uz mēnesi nometināt katorgā un pakļaut kritikas sesijām Labošanās fermā. Pubjoku žetons gan ļautu no šāda uzdevuma izvairīties. Tā kā žetona man vairs nebija, es attapos sēžam pašizgāzēja kravas kastē pa ceļam uz sešpadsmit stundu ilgu norīkojumu rīsa laukā.

Mēnessgaismas apspīdēti, mēs braucām ziemeļaustrumu virzienā uz Mjohjana kalnu grēdas pusi, un kravas kastē sēdēja pilsētnieki darba tērpos. Šoferis ik pa laikam uzzibsnīja ar starmešiem, baidīdamies kaut kam uzskriet. Taču uz ceļa nekā nebija ne cilvēku, ne automašīnu -, vienīgi tukša šoseja, kuras malās rindojās prettanku "eži" un lieli ķīniešu ekskavatori ar oranžām strēlēm, kas sastingušas augstu gaisā. Tie bija pamesti kanālu krastos rezerves detaļu trūkuma dēļ.

Tumsā mēs piebraucām pie zemnieku ciemata kaut kur Čhončhonas upes krastos. Mēs, aptuveni simts pilsētnieku, izkāpām pārlaist nakti zem klajas debess. Es uzsedzu virsvalku, lai sasildītos, un pagalvī liku savu portfeli. Zvaigznes šķita mirdzam debesīs man par iepriecinājumu tā bija patīkama pārmaiņa pēc naktīm, kas pavadītas zem augsnes kartas un kazām. Piecus gadus izmantojis žetonu, lai izvairītos no ražas novākšanas norīkojuma, es biju aizmirsis, kā čirkst circeņi, kā kurkst vardes un kā virs rīsa lauka mutuļo sīva migliņa. Es dzirdēju netālu tumsā rotaļājamies bērnus

un dzirdēju klusas skaņas, kas liecināja vīrietis un sieviete nododas dzimumsakariem. Tik saldā miegā es nebiju gulējis daudzus gadus.

Brokastis mums nepienācās, un saule vēl nebija pakāpusies augstu, kad manas rokas jau bija vienās tulznās. Stun dām ilgi es ar to vien nodarbojos kā ar lāpstu raku apūde ņošanas dambjus un aizbēru jau esošos ūdens kanālus. Man nebija ne jausmas, kādēļ mums liek izsusināt vienu lauku un pārplūdināt otru, bet rītausma pavēra bēdīgu skatu uz Ča1 gando provinces zemniekiem. Visi kā viens valkāja lētas vi nilona auduma drēbes, kuras viņiem nederēja, un visi bija apāvuši melnas sandales. Augumi bija izģinduši kā diedziņi, tumšā āda likās ieplaisājusi, zobi tik caurspīdīgi, ka varēja saskatīt melnās saknes. Ikvienu kaut nedaudz glītu sie vieti nekavējoties aizgādāja uz galvaspilsētu. Izrādījās, ka rīsa stādītāja arodā mani negaida daudzsološa karjera, ta lab mani nosūtīja iztukšot atejas podiņus un ar grābekli i.li dzināt to saturu starp dobēm. Pēc tam es raku seklus grāvīšus cauri ciematam tie noderēšot lietus sezonā, man teica, Kāda sirmgalve tik vecām strādāt nelika vēroja mani ro| kam. Viņa smēķēja kukurūzas mizās paštītas cigaretes un kavēja laiku ar dažnedažādiem stāstiem, taču bezzobainās mutes dēļ es nesapratu viņas teikto.

Pēcpusdienā kādai pilsētniecei uzbruka liela čūska cilvēka garumā. Ievainojumam tika piespiesta sautējoša komprese. Es raudzīju klusināt cietušās kliedzienus, glāstīdams viņas matus, taču čūskas kodiens viņu bija dīvaini ietekmē§ jis sieviete sāka kauties un mani atgrūda. Zemnieki tikmēr | jau bija noķēruši čūsku, kas locījās mēslainajā ūdenī, tikpat melnā kā pati. Daži gribēja izņemt tai žultspūsli, citi vēlējas izsūkt indi, ko pievienot stiprajiem dzērieniem. Viņi prasīja padomu večai, kas pameta ar roku, likdama rāpuli atbrīvot. Es vēroju, kā čūska aizlokās pāri novāktajai tīruma daļai. Seklais, melnais ūdens mirguļoja saulrietā. Čūska devās uz priekšu prom no visiem cilvēkiem -, un man radās nojauta, ka otrpus applūdinātajam tīrumam kavējas cita čūska, kas gaidīja, kad šis platais peldētājs atgriezīsies mājās.

Mājās es atgriezos vien pusnakti. Kaut arī atslēga slēdzeni1 griezās, durvis nevērās vaļā. Tās likās aizbarikadētas no iekšpuses. Es situ ar dūrēm.

-    Māt! es saucu. Tēvs, tas esmu es, jūsu dēls! Durvis n ieķīlējušās! Atveriet, es netieku iekšā!

Kādu brīdi tā lūdzies, es piespiedu plecu durvīm, taču ne pārāk stipri. Izlauztas durvis izraisītu daudz valodu mājā. Visbeidzot es sapogāju virsvalku un nolikos garšļaukus gaileni. Es centos domāt par circeņu čirkstiem un bērnu skraidelēšanu tumsā, bet, aizvēris acis, spēju iztēloties vienīgi auksto betonu. Es kavējos domās par zemniekiem, viņu mezglainajiem augumiem un raupjo runas manieri, par to, ka viņus šai pasaulē nenomāc nekādas rūpes ja nu vienīgi bads.

Tumsā es izdzirdēju troksnīti. Sīku pīkstienu, ko radīja sarkanais mobilais tālrunis.

Es sataustīju tālruni. Lampiņa dega zaļā krāsā. Uz sīciņā ekrāna parādījās jauns attēls saules pielietā dienā korejiešu zēns un meitene, mulsi, nedroši smaidīdami, stāv uz zilu debesu fona. Galvās viņiem bija melnas cepures ar lielām ausim ar tām viņi atgādināja peles.

No rīta durvis stāvēja vaļā. Māte virtuvē vārīja auzu putru, un tēvs sēdēja pie galda.

-    Kas tur ir? ieprasījās tēvs. Vai tur kāds ir?

Viena krēsla atzveltnes augšmalā bija spīdīgs iespiedums, ko atstājis durvju rokturis.

-    Es, tēvs. Tavs dēls.

-     Paldies visiem labajiem, tu esi atgriezies! tēvs izsaucās. Mēs par tevi raizējāmies.

Māte nebilda ne vārda.

Uz galda gulēja manu vecāku lietu mapes, kuras es biju atnesis no arhīva un visu nedēļu pētījis. Izskatījās, ka tās kāds ir pārcilājis.

-     Vakar vakarā es pārnācu, bet durvis bija aizbarikādētas, es pažēlojos. Vai tad nedzirdējāt mani trokšņojam?

-     Es neko nedzirdēju, atbildēja tēvs. Mana sieva, vai tu kaut ko dzirdēji? viņš pajautāja.

-    Nē, atsaucās matē, stāvēdama pie plīts. Es nedzir dēju neko. Pilnīgi neko.

-    Jāpieņem, ka esat piedevām zaudējuši ari dzirdi. lis sakārtoju mapes.

Māte piešļuca pie galda ar divām putras bļodiņām rokās. Viņa spēra mazus solīšus, lai tumsā nepakluptu.

-    Kādēļ durvis bija aizbarikādētas? es jautāju. Jūs ta* § ču no manis nebaidījāties, vai ne?

-     Baidīties? No tevis? māte pārjautāja.

-    Kādēļ lai mēs baidītos no tevis? vaicāja tēvs.

-    Skaļrunis vēstīja, ka amerikāņu kara flote piekrastē sarīkojusi agresīvus militāros manevrus, māte stāstīja.

-    Nedrīkst izaicināt likteni, tēvs mācīja. Ja runa ir par amerikāņiem, ir jāveic piesardzības pasākumi.

Viņi appūta karsto ēdienu un klusēdami ēda.

-     Kā tas nākas, ka tu, tik slikti redzēdama, proti tik labi gatavot? es jautāju mātei.

-    Es jūtu karstumu, kas ceļas no pannas, viņa paskaidroja. Gatavošanās gaitā ēdiena smarža pamazām mainās. :ļ

-    Bet kā tu rīkojies ar nazi? es gribēju zināt.

-    Griezt ar nazi ir viegli, viņa atteica. Es virzu asmeni ar pirkstiem. Visgrūtāk ir apmaisīt ēdienu pannā. Mūždien izlīst uz grīdas.

Mātes mapē bija iekļauta jaunības dienu fotogrāfija. Viņa bijusi skaistule, un, iespējams, tieši tādēļ atvesta no laukiem uz galvaspilsētu, bet lietā ne pušplēsta vārda nebija par to, kādēļ viņai piespriests darbs fabrikā, nevis izsniegts norīkojums strādāt par dziedātāju vai viesu apkalpotāju. Es trokšņaini pašķirstīju mapes, pieraudzīdams, lai papīru švīkstoņa būtu labi dzirdama.

-    Uz galda bija kaut kādi papīri, nervozi ieteicās mans tēvs.

-    Tie nokrita uz grīdas, māte iestarpinaja. Bet mēs pacēlām.

-    Tas sanāca nejauši, tēvs piebilda.

-    Tā gadās, es attraucu.

-    Vai tie ir darba papīri? jautāja mate.

-   Jā, tēvs piebalsoja. Vai tie ir saistīti ar kādu izmeklējamu lietu?

-    Tikai izpētes darbs, es atteicu.

-    Tās noteikti ir svarīgas mapes, ja reiz tu atnesi tās mājas, mans tēvs nerimās. Vai kādam ir nepatikšanas? Varbūt mēs to cilvēku pazīstam?

-    Ko tas viss nozīmē? es noprasīju. Vai tas ir Kvokas kundzes dēļ? Vai jūs vēl aizvien uz mani skaišaties? Es negribēju viņu nodot. Bet viņa zaga ogles no krāsns. Viņas savtīguma dēļ mēs ziemas laikā salām stiprāk.

-    Nedusmo, māte lūdza. Mēs tikai izrādām rūpes par nelaimīgajām dvēselēm tajās mapēs.

-    Nelaimīgajām? es pārjautāju. Kāpēc jūs tās saucat par nelaimīgām?

Abi apklusa. Es pievērsos persiku kārbai uz virtuves skapīša. Man radās aizdomas, ka tā ir mazliet izkustinātā no vietas. Iespējams, to aplūkojis šis aklais pāris, taču es vairs īsti labi neatcerējos, kā biju kārbu atstājis.

Es lēni paslidināju mapi mātei gar acīm, taču viņas acu zīlītes tai nesekoja. Es mazliet pavēdināju ar mapi tā, lai sejā negaidot iepūstu vēsmiņa.

Mate spēji atrāvās, izbīlī ieelsdamās.

-    Kas nu? tēvs iejautājās. Kas notika?

Viņa neatbildēja.

-     Vai tu mani redzi, māt? es vaicāja. Man ir svarīgi zināt, vai tu mani redzi.

Sieviete pagrieza galvu uz manu pusi, taču skatiens nebija koncentrēts.

-     Vai es tevi redzu? viņa pārjautāja. Es saskatu tevi tikpat skaidri, kā pirmo reizi redzēju īsiem skaidrības acumirkļiem cauri tumsai.

-    Aiztaupi man šīs mīklas, es brīdināju. Man ir jāzina.

-    Tu piedzimi naktī, viņa stāstīja. Dzemdības ilga visu dienu, un, kad iestājās tumsa, mums nebija sveču. Tēvs tevi saņēma rokās pēc taustes.

-    Šajās rokās, tēvs iestarpināja, parādīdams rētām klātās, mehānisko steļļu savainotās plaukstas.

-     Tāds bija Čučhes sešdesmit otrais gads, māte turpināja. Tāda bija dzīve fabrikas kopmītnēs. Tēvs dedzinaj.» sērkociņu pēc sērkociņa.

-    Citu aiz cita, līdz kastīte bija tukša, tēvs piebalsoja.

-     Es tevi viscaur iztaustīju. Sākumā tādēļ, lai pārliecinātos, ka nekā netrūkst, un pēc tam, lai tevi iepazītu. Cik jauns tu biji, cik nevainīgs! Tu varēji kļūt par jebko. Pagāja krietns brīdis, uzausa dienasgaisma, un mes beidzot varējām apskatīt to, ko paši bijām radījuši.

-     Vai jums ir bijuši citi bērni? es taujāju. Vai jums ir bijušas citas ģimenes?

Māte nelikās dzirdam. Mūsu acu gaišums ir zudis. Tā ii atbilde uz tavu jautājumu. Bet nedz toreiz, nedz tagad mums nav vajadzīga redze, lai saskatītu to, par ko tu esi kļuvis.

Svētdienā komandieris Ga kopā ar Sanu Manu pastaiga jas pa Čosonas Atpūtas taciņu, kas stiepās gar upes malu līdz Centrālajai autoostai. Viņi cerēja, ka šajā sabiedriskajā viet.i viņu sarunu nenoklausīsies. Uz soliņiem daudzviet sēdēja vecīši. Tomēnes bija izdota jauna grāmata, un jaunieši, atlaidušies zālē, lasīja romānu "Viņa ziedoja visu savai valstij". Komandieris Ga juta gaisā nupat iespiestās avīzes Rodong Sinmun karstās tintes smaržu baumoja, ka svētdienas pēcpusdienās iespiež visus nākamās nedēļas laikraksta numurus. Ikreiz, pamanījis krūmos satupušus bērnus bada pārvērstām acīm, Ga pasvieda viņiem pāris monētu. Sanas Munas bērni šķita neievērojam bāreņus. Zēns un meitene laizīja aromatizēto ledu un klaiņāja starp vītoliem, kuru zari tai laika, vasaras beigās, nolika līdz pat grants celiņiem.

Komandieris Ga un Sana Muna visu laiku runāja vispārināti un pusvārdos, sargādamies tieši skart to pavisam īsto, reālo ieceri, kuras īstenošana bija iekustināta. Viņš alka nosaukt vārdā abu nodomu, nodēvēt to par glābšanos vai pārbēgšanu. Viņš vēlējās izklāstīt plāna soļus, tos iegaumēt un skaļi pārrunāt visu pēc kārtas. Gluži kā scenārijā, Ga sprieda. Viņš lūdza Sanu Munu skaļi pateikt, ka viņa apzinās iespējamo visļaunāko iznākumu. Sana Muna par to atteicās

runāt, toties ieklausījās, kā čirkst grants zem kājām, kā upes bagaru rūsainās strēles vaidēdamas ietiecas zem ūdens virsmas. Viņa apstājās un pasmaržoja acāliju, it kā tā būtu pēdējā acālija pasaulē, un iedama vija smalkas glicīniju stīgu aploces. Viņa bija tērpusies baltā kokvilnas čosonotā, un vējš apģērbu lāgiem piekļāva augumam, iezīmējot tā aprises.

-   Es gribu pirms aizbraukšanas izstāstīt to bērniem, viņš ierunājās.

Iespējams, tieši apgalvojuma absurdums pamudināja sievieti iesaistīties sarunā.

-    Ko tieši? Sana Muna iejautājās. To, ka tu nonāvēji viņu tēvu? Nē, bērni uzaugs Amerikā ar pārliecību, ka viņu tevs bijis slavens varonis, kura mirstīgās atliekas atdusas tāltālā zemē,

-    Bet viņiem ir jāzina, komandieris Ga uzsvēra un apklusa, gaidīdams, līdz garam paiet karavīru māšu vienība, kas kratīja sarkanas kārbiņas un centās iebiedēt garāmgājējus, lai tie ziedo Songuna politikai. Bērniem ir tas jādzird no manas mutes, viņš turpināja. Patiesība, paskaidrojums tas ir vissvarīgākais, ko es viņiem varu dot. Neko citu es viņiem sniegt nevaru.

-     Bet tam laika būs gana, Sana Muna pretojās. Šādu lēmumu var pieņemt vēlāk, kad būsim Amerikā, drošībā.

-    Nē, viņš uzstāja. Tam jānotiek tagad.

Komandieris Ga atskatījās uz zēnu un meiteni. Abi vēroja pieaugušos sarunājamies, lai gan atradās tik tālu, ka nevarēja izšķirt sacīto.

-              Vai noticis kaut kas nelāgs? Sana Muma prašņāja.

-    Vai Mīļotajam Vadonim ir radušās aizdomas?

Vīrietis papurināja galvu.

-      Domāju, ka nav, viņš atteica, kaut gan jautājums uzvedināja uz domām par meiteni, kas airē tumsā, un varbūtību, ka Mīļotais Vadonis atsacīsies palaist amerikānieti brīvībā.

Apstājusies pie betona mucas ar ūdeni, Sana Muna noņēma koka vāku, izcēla no mucas smeļamo kausu un, ieskāvusi saujās sudrabaino trauku, padzērās. Komandieris

Ga vēroja, kā ūdens tērcīte iekrāso tumšu viņas čosonolrt priekšpusi, un centās iztēloties viņu kopa ar citu vīrieti, "ļrt Mīļotais Vadonis neatteiksies no savas airētājas, tad plāni neizdosies, amerikāņi aizbrauks saniknoti un ar mani drīz vien notiks kaut kas nelāgs. Turpretim Sana Muna atkal kļus par trofeju nākamajam aizstājējvīram, kuru viņai atradīs. Bet… ja nu Mīļotajam Vadonim ir taisnība? Ja nu gadu gaitā viņa iemīl šo jauno vīru un izjūt pret viņu īstu mīlestību, nevis mīlestības solījumu vai iespeju iemīlēt? Vai e| varētu šķirties no šīs pasaules ar apziņu, ka viņas sirds pieder citam?"

Sana Muna iegremdēja kausu dziļi, lai iesmeltu aukstāku ūdeni no paša mucas dibena, un paturēja trauku, lai Ga varētu padzerties. Ūdens bija svaigs un garšoja pēc minerāliem.

Viņš noslaucīja muti.

-    Saki, kā tev šķiet, viņš uzrunāja Sanu Munu, vai sievietei ir iespējams iemīlēties savā gūstītājā?

Viņa uzlūkoja vīrieti, cenšoties pēc viņa acīm uzminēt, kada atbilde būtu piemērotāka.

-    Tas taču nav iespējams, vai ne? viņš taujāja. Tas butu pilnīgs neprāts. Vai tu tā nedomā? Gara acīm komandieris Ga skatīja visus savulaik sagūstītos cilvēkus, viņu ieplestās acis un nobrāzto ādu, nobālējušās lūpas, kad no tām noplēš līmlenti. Viņš atcerējās operdziedātājas sarkanos kāju nagus, kad viņa gatavojās spērienam. Manuprāt, pret tādu cilvēku nevar just neko citu kā vien nicinājumu par to, ka viņš savam gūsteknim atņēmis visu. Teic man taisnību! Saki, ka tads sindroms nevar būt.

-    Sindroms? Sana Muna parjautāja.

Viņš paraudzījās tālumā, kur bērni stāvēja, it kā pārakmeņojušies kustībā. Abi nereti rotaļājās, sacenšoties, kurš spēs ilgāk sastingt kā statuja.

-    Mīļotais Vadonis ir lasījis par kādu sindromu un uzskata, ka sieviete, pietiekami ilgi turēta ieslodzījumā, ar laiku iemīlēs gūstītāju.

-    Kāda noteikta sieviete? Sana Muna pavaicāja.

-    Nav svarīgi, kas viņa ir. Būtiski ir tas, ka viņa ir ameri-

kaniete. Pēc viņas šurp brauc delegācija. Ja Mīļotais Vadonis neatdod viņu amerikāņiem, mūsu plāns ir vējā.

-   Tu minēji, ka viņa ir ieslodzīta. Kur? Krātiņa vai cietumā? Cik ilgi viņa jau ir iesprostota?

-    Tā meitene uzturas Mīļotā Vadoņa privātajā bunkurā. Viņa bija devusies ceļojumā apkārt pasaulei, taču laivai gadījās ķibele un viņu izcēla no juras. Tagad Mīļotais Vadonis ir apmāts ar šo sievieti. Viņš vakaros nokāpj bunkurā un atskaņo operas, kas komponētas viņam par godu. Mīļotais Vadonis vēlas paturēt airētāju tik ilgi, kamēr viņai radīsies jūtas. Vai tu esi kādreiz dzirdējusi kaut ko tamlīdzīgu? Saki, ka nekas tāds nenotiek.

Sana Muna labu brīdi klusēja un tad teica: Ja nu sievietei ir jāguļ kopa ar savu gūstītāju? Vienā gultā? Ga īsti nesaprata, ko viņa grib sacīt. Sana Muna taujāja: Ja nu viņa ir atkarīga no sava gūstītāja? Pārtika, cigaretes, apģērbs… Viņš var šīs pirmās nepieciešamības lietas pēc sava prāta gan dot, gan atņemt.

Šķita, ka Sana Muna no tiesas gaida atbildi, bet komandieris Ga nezināja, par ko sieviete runā par viņa priekšgājēju vai viņu.

-    Ja nu sievietei no gūstītāja piedzimst bērni?

Ga izņēma viņai no rokām kausu un iesmēla ūdeni zēnam un meitenei, bet viņi tobrīd bija sastinguši, attēlodami statujas, kas nes sirpi un āmuru Partijas Dibināšanas pieminekļa frīzē, un pat tveice nespēja izraut viņus no lomas.

-    Tā vīrieša vairs nav, Ga atgādināja. Pie tevis esmu es. Un es neesmu tavs sagūstītājs. Es esmu tavs atbrīvotājs. Nav grūti apspriest ieslodzītos, bet es joprojām pūlos piespiest tevi izrunāt vārdu "bēgšana". Un tieši uz to tiecas Mīļotā Vadoņa gūstekne. Kaut ieslodzīta kamerā, viņas sirds ir nemierpilna. Tici man, viņa pieķersies jebkurai izdevībai izrauties brīvībā.

-  Liktos, ka tu viņu pazīsti, noteica Sana Muna.

-    Bija tāds laiks… tagad tā šķiet pavisam cita dzīve, viņš sāka stāstīt. Man uzticēja pierakstīt radio ziņojumus jūrā. No saulrieta līdz saullēktam es klausījos radio un vistumšā

kajā nakts stundā dzirdēju viņu, airētāju. Abas ar draudze* ni viņas bija devušās airu laivā apkārt pasaulei, un šī meitene airēja naktīs, neredzēdama ne apvārsni, kurp tiekties, ne sauli, pēc kuras vadīties un noteikt pieveikto attālumu, Viņa bija mūžam saistīta ar otru airētāju un vienlaikus pilnīgi viena. Pienākuma saistīta, viņa pūlējās visiem spēkiem, ķermenis nerimtīgi liecās līdzi airiem, bet viņas prāts un ēterā raidītie vārdi liecināja par sievieti, kas izbauda nekad ag rāk nepiedzīvotu brīvību.

Sana Muna piešķieba galvu un izgaršodama atkārtoja vi ņa teikto. Mūžam saistīta ar otru, viņa čukstēja un apcerīgi piemetināja: Tomēr pilnīgi viena.

-    Vai tā tu gribētu dzīvot? komandieris Ga jautāja. Viņ.i papurināja galvu. Vai esi gatava apspriest mūsu plānu? Viņa pamāja. Labi, Ga noteica. Tikai paturi prātā mūžam saistīta, tomēr pilnīgi viena. Tas var būt labi. J.i mums kāda iemesla dēj nāksies pašķirties, ja gadīsies t.i, ka mes neizkļūstam ārā kopā, mēs tik un tā varam būt saistīti.

-     Es nesaprotu, sieviete uztraucās. Nekādas vienatnes nebūs. Ta nedrīkst notikt.

-    Ja nu kas misējas? Ja nu ārā izkļūstat jūs trīs un es palieku tepat?

-    Nu nē! Sana Muna iesaucās. Tā es neesmu ar mieru, Tu man esi vajadzīgs. Es neprotu angļu valodu, es nezinu, kurp doties, es nepratīšu noteikt, kurš amerikānis ir ziņotājs. Mēs taču nevaram klīst apkārt pa pasauli ar drēbju sainīti uz muguras!

-     Uzticies man. Ja kaut kas noies greizi, es tik un tā drīz jums piebiedrošos. Agrāk vai vēlāk es izkļūšu ārā. Un tu nebūtu viena. Par tevi parūpētos senatora sieva, līdz ieradīšos es.

-     Man nav vajadzīga kāda sieva, viņa tiepās. Man esi vajadzīgs tu. Man tu esi absolūti nepieciešams. Tu nesaproti, tu nezini, kāda bijusi mana agrākā dzīve, kā mani kādreiz vajāja un kropļoja manu prātu.

-    Notici man! Agrāk vai vēlāk es jums sekošu, Ga solī-

j.is. Kad tiksiet prom, drošībā, es pavisam drīz ieradīšos pie jums. Savā mūžā es esmu divpadsmit reižu bijis Dienvidkoreja, deviņas reizes Japānā, divas reizes Krievijā, es esmu pieredzējis sauli lecam un rietam virs Teksasas zemes. Es drīz būšu klāt.

-    Nē, nē, nē! viņa pretojās. Tā tu nedrīksti ar mani izrīkoties. Tu nedriksti izgaist no manas dzīves. Mēs visi dosimies kopā. Tavs darbs ir to panākt. Vai tā "Kasablanka" tev sajauca prātu? Viņas balss nedaudz pieņēmās speķa.

-    Tu nedrīksti palikt aiz mums kā moceklis, kā Riks. Tas filmas varonis neizpildīja uzticēto, viņa pienākums bija… Sieviete aprāvās, neļaudama sev pārāk aizsvilties, un veltīja vīrietim to juteklisko smaidu, kādu pierasts redzēt uz ekrāna.

-    Tu nedrīksti mani pamest. Es esmu tava gūstekne, viņa aizrādīja. Kāds labums no gūsteknes, ja viņai nav sagūstītā ja? Vai tad mums nav jāpavada kopa daudz laika, lai reizi pa visām reizēm pierādītu, ka Mīļotā Vadoņa minētais sindroms tiešām pastāv?

Balsī jautās liekulība. Ga saprata, ka tā ir aktiermeistarība. Taču vienlaikus viņš saklausīja izmisumu un trauslumu. Un tā dēļ iemīlēja viņu vēl stiprāk.

-    Jā, mēs visi dosimies kopā, Ga solīja. Es vienmēr būšu kopā ar tevi.

Un tad sekoja skūpsts. Tas sākās ar to, ka viņa pielieca galvu, skatiens noslīga uz vīrieša lūpām, roka lēni pasniedzās pie viņa atslēgas kaula un tur atdusējās un tad viņa pieliecās klāt. Tik lēni, kā neviens cits pasaulē. Komandieris Ga šo skūpstu pazina. Filmā "Karogs augstu gaisā!" viņa tādu sniedza vientiesīgam Dienvidkorejas armijas sargkareivim, un tikmēr brīvības cīnītāju vienība atslēdza sargtornim elektrību un uzsāka Dienvidkorejas atbrīvošanu no kapitālistisko apspiedēju ķetnām. Viņš par šo skūpstu bija sapņojis, un nu tas tika dāvāts viņam.

Viņa iečukstēja komandierim ausī: Bēgsim!

21.NODAĻA

PILSOŅI! Atveriet logus un raidiet skatienus augšup, jo virs Phenjanas laidelējas krauklis, grozot galvu uz vienu un otru pusi, raugot saskatīt ikvienu iespējamu apdraudējumu patriotiskajiem pilsētas iedzīvotājiem. Klausieties, kā sitas melnie spārni, saraujieties, dzirdot putna griezīgo ķērcienu! Vērojiet, kā šis gaisa pavēlnieks ar slaidu loku iešaujas skolas pagalmos, lai noskaidrotu, vai starp bērniem nav gļēvuļu, un pēc tam, izstiepis nagus, pikē lejup, lai pārbaudītu, cik lojālas ir dūjas, kas grezno Kima Irsena statuju. Redziet, kā šis ievērojamais putns ar aso skatienu vienīgo, kas spēj ieraudzīt cilvēkā nevainību, met lokus virs Čučhes Jaunatnes vienības un atzinīgi pamāj ar galvu, no gaisa pārliecinājies par tās locekļu reproduktīvo šķīstību.

Bet īstenībā kraukļa domas saista galvenokārt Amerika. Putns nevajā kastaņu zagļus un neielūkojas daudzdzīvokļu namu logos, meklējot uz grīdas nodevīgas ķepu pēdas, kas liecinātu par nelikumīgu suņu audzēšanu. Nē, pilsoņi, amerikāņi ir pieņēmuši Mīļotā Vadoņa ielūgumu apciemot Phenjanu, viskrāšņāko, vislieliskāko galvaspilsētu pasaulē. Tā nu tumšie spārni, kas sargādami met ēnu uz Ariranas laukiem, medī jebkuru mājienu par kapitālisma simpatizētajiem. Pietiktu ar vienu vienīgu nodevēju, lai laupītu ilūzijas tik tīrai zemei, kas nepazīst nedz materiālistisko alkatību, nedz slepenus, noziedzīgus militāros uzbrukumus. Par laimi, pilsoņi, neviena būtne neraida tik labvēlīgus skatie

nus uz korejiešu tautu kā krauklis. Tas nepieļaus mūsu nācijai kļūt tādai, kur suņiem piešķir vārdus, apspiež cilvēkus ādas krāsas dēļ un košļā farmaceitiski saldinātas tabletes, lai izraisītu abortu.

Bet kālab, jūs taujājat, krauklis riņķo virs Čosonas Atpūtas taciņas? Vai tad šeit nepastaigājas mūsu izcilākie pilsoņi, vai tad šeit jaunieši nepulcējas mazgāt kājas vecajiem un karstā laikā zīdītājas aukles brīvprātīgi nesniedz krūti Phenjanas smalkāko janbanu zīdaiņiem, lai tie varētu iestiprināties? Asredzis krauklis atlidojis šurp, pilsoņi, jo pamanījis kādu vīrieti sviežam krūmos spožu priekšmetu, kur par to steigšus sakāvušies daži bāreņi. Tie, kas izsniedz monētas bāreņiem, ne tikai laupa viņiem pašcieņu un Čučhes garu, bet arī pārkāpj krietna pilsoņa galveno noteikumu praktizēt pašpietiekamību.

Krauklis ieskatījās ciešāk un atzīmēja, ka vīrietis, sarunādamies ar sievieti, žestikulē tas skaidri norāda, ka tiek apspriests kāds plāns. Rītdiena ir valsts rūpe, pilsoņi. Rītdiena ir jūsu vadoņu darīšana, un jums jāatstāj nākamība viņu pārziņā. Tādējādi pārkāpts vēl viens krietna pilsoņa noteikums izvairīties no nākotnes. Tikai tajā brīdī šis krauklis pazina pārkāpējā komandieri Ga, vīru, kurš nesenās dienās bija novērots atstājam novārtā visus krietna pilsoņa noteikumus:

-    mūžam ziedojies mūsu diženajiem vadoņiem;

-    turi godā kritiku;

-    pakļaujies Songuna politikai;

-    apsolies kolektīvajai bērnu audzināšanai;

-    regulāri gatavojies mocekļa kārtai.

Tieši te, daiļuma aizgrābts, krauklis gandrīz nokrita no debesīm, jo atskārta, ka sieviete, kas sarunājas ar šo nīstamo pilsoni, ir neviena cita kā Sana Muna. Sakļāvis spārnus brīvajā kritienā, putns metās lejup un nonāca starp šo nesaderīgo pāri. Knābī krauklis nesa zīmīti. Kad komandieris Ga pieliecās to paņemt, putns augstu palēcās, ieķērcās un iecirta ar spārniem viņam pa seju. Pēc tam putns pagriezās pret Sanu Munu, kura apjauta, ka vēsts ir domāta viņai. Atlocī

jusi papīra gabaliņu, viņa tajā ieraudzīja rakstītu mūsu Mi* ļotā Vadoņa Kima Čenira vārdu.

Piepeši līdzās apstājās melns Mercedes, izkāpa vīrietis ar šinu pie deguna un steidzās atvērt auto durvis Sanai Munai. Viņa devās apciemot Lielo Ģenerāli, kurš bija viņu atklājis, kurš bija sarakstījis scenāriju visām viņas filmām, kurš bija daudzus garus vakarus sniedzis padomus par to, kā pienācīgāk attēlot mūsu tautas uzvaras pār naidniekiem. Ievērojams vadonis, diplomāts, stratēģis, taktiķis, sportists, filmu autors, rakstnieks un dzejnieks jā, un pie visa piedevām Kims Čenirs bija arī viņas draugs.

Kamēr auto ripoja pa I’henjanas ielām, Sana Muna, atspiedusi galvu pret automašīnas logu, it kā ar skumjām vēroja zeltainos saules starus rotājamies prosas kravu sacelto putekļu piesātinātajā gaisā virs Centrālā pārtikas depo. Braucot garām Bērnu teātrim, kur viņa meitenes gados mācījusies akordeona spēli, marionešu vadīšanu un masu vingrošanu, izskatījās, ka viņa tūliņ sāks raudāt. "Kur palikuši mani vecie skolotāji?" viņas acis šķita taujājam, un sieviete nejaudāja bez asarām uzlūkot krāšņās smailes, kas greznoja ledus laukumu vienu no retajām vietām, kur viņas māte, allaž piesargādamās no amerikāņu zaglīgajiem uzbrukumiem, uzdrošinājās meitu vest. Tajās dienās ikviens klātesošais neslēpa sajūsmu, kad vēroja, kā lēcienos plīvo meitenīgie locekļi un aiz slidu asmeņu sacelto ledus kristāliņu šaltīm žilbina aizrautība viņas sejā. Nabaga Sana Muna! It kā viņa zinātu, ka vairs nemūžam neskatīs savam acīm šīs ainas, it kā viņu māktu priekšnojauta par to, kādu likteni viņai gatavo barbariskie, cietsirdīgie amerikāņi! Kura sieviete gan neraudātu visa Apvienošanas bulvāra garumā, ja atģistu, ka vairs nekad neredzēs tik tīru ielu, tik nevainojami taisnu sadalošo līniju un nekad nedzirdēs vējā plandāmies tumšsarkanos karogus, kas tūkstošiem vienā rindā cildina ikvienu Kima Irsena izcilās Čučhes sešdesmit trešā gada astoņpadsmitajā oktobri teiktās runas vārdu!

Sanu Munu aizveda pie Mīļotā Vadoņa istabā, kurā bija paredzēts iemidzināt amerikāņu modrību. Tās iekārtojums -

lampas, kas meta blāvu gaismu, aptumšotie spoguļi un koka galdi atgādināja amerikāņu slepeno dzertuvi; šādas iestādes amerikāņi apmeklē, lai izvairītos no represīvās valdības pārstāvju acīm. Aiz šādas dzertuves smagajām durvīm amerikāņiem ir la uts nodoties alkoholam, neķītrībām un var-

' r

darbībai.

Virs sava smalkā kombinezona Mīļotais Vadonis bija apsējis priekšautu. Uz pieres viņam greznojās zaļš cepures nags, kas sarga acis no saules, un uz pleca uzmesta lupata. Viņš iznāca no bāra letes ar izstieptām rokām.

-    Sana Muna! viņš sauca. Ar ko lai tevi pacienāju?

Viņu apskāvienu pildīja sociālistiska biedriskuma dedzība.

-    Es nezinu. Sieviete samulsa.

-    Pareizi ir jāsaka: "Man kā parasti," Mīļotais Vadonis pamācīja.

-    Man kā parasti, viņa paklausīgi atkārtoja.

Vīrietis novietoja uz letes divas pieticīgas apaļas glāzes ar sašaurinātu augšgalu un salēja tajās Ziemeļkorejas konjaku, kura ārstnieciskās īpašības ir izdaudzinātas tuvu un talu.

Ielūkojies ciešāk, Mīļotais Vadonis pamanīja skumjas viņas acīs.

-    Kamdēļ tā bēdājies? viņš jautāja. Izstāsti visu, un es dāvāšu stāstam laimīgas beigas.

-    Nieki vien, Sana Muna atvairījās. Es gatavojos savai jaunajai kinolomai.

-     Bet filma taču ir priecīga! Mīļotais Vadonis atgādināja. Tavas varones nedisciplinēto viru aizvieto ar gaužām noderīgu dzīvesbiedru, un drīz vien visiem fermeriem paaugstinās ražas rādītāji. Tevi nomāc kaut kas cits. Vai tās ir sirdslietas?

-     Manā sirdī vieta ir vienīgi Korejas Tautas Demokrātiskajai Republikai, viņa uzsvēra.

Mīļotais Vadonis smaidīja.

-    Tāda ir mana Sana Muna, viņš paslavēja. Tāda ir meitene, pēc kuras es esmu sailgojies. Nāc! Rau, esmu tev sagādājis dāvanu.

Paliecies zem bāra letes, pēc brīža Mīļotais Vadonis izcēla amerikāņu mūzikas instrumentu.

-    Kas tas tāds? viņa vaicāja.

-    To sauc par ģi-tā-ru. Ar to izpilda amerikāņu lauku apvidu mūziku. Runā, ka īpaši iecienīta tā esot Teksasā, viņš apgalvoja. Vēl ar šo instrumentu bieži rada blūzu. Tas ir amerikāņu mūzikas žanrs, kas pauž nejēdzīgu lēmumu izraisītas sāpes.

Sana Muna pārlaida trauslos pirkstus ģitāras stīgām. Tās radīja slāpētu vaidu, it kā skāņš kajagims būtu ietīts segā un apliets ar spaini ūdens.

-    Amerikāņiem ir daudz iemeslu būt grūtsirdīgiem, viņa noteica. Bet klausieties vien! Ar šo instrumentu es nevaru radīt dziesmu.

-    Tev jāvar, tev javar, Mīļotais Vadonis uzstāja. Lūdzu, spēlē to man par prieku!

Sana Muna strinkšķināja stīgas.

-     Man žēl, ka mana sirds… viņa dziedāja, …nav tik liela kā mana mīlestība…

-    Nu, lūk! Mīļotais Vadonis nopriecājās.

Sieviete ļāva pirkstiem slīdēt pār stīgām. …Pret visdemokrātiskāko nāciju pasaulē… viņa turpināja dziedāt,

-     …Korejas Tautas Demokrātisko Republiku.

-     Lieliski, viņš novērtēja. Tagad pamēģini nečivināt kā putniņš. Ieliec visu sirds degsmi.

Ģitāru Sana Muna novietoja uz bāra letes guļus tā, kā piedienas spēlēt stīgu instrumentu. Viņa mēģināja piespiest stīgas ar pirkstiem, lai izvilinātu dažādas notis.

-    Vai jeņķi ir laimīgi, viņa dziedāja un spēcīgi uzsita pa stīgām. Vai jeņķus skumjas māc? Mīļotais Vadonis ar roku sita ritmu pa leti. Mūsu nācijai viss vienalga, viņa spalgi iedziedājās. Mums allaž priecīgs prāts.

Abi iesmējās.

-    Cik sen mēs neesam to darījuši! viņš bilda. Atmini, kā mēs līdz vēlai naktij tērzējām par filmu scenārijiem? Kā mēs paudām mīlestību pret mūsu valsti un sveicām atkalapvienošanos?

-    Jā, Sana Muna atzina. Bet tas viss ir mainījies.

-    Patiesi? Es dažkārt aizdomājos… sprieda Mīļotais Vadonis. Ja ar tavu vīru kādā bīstamā misijā notiktu kaut kas nelāgs… vai tad mēs no jauna kļūtu draugi? Saprotams, tavs vīrs ir sveiks un vesels un jūsu laulība ir stiprāka nekā jebkad… par to es nešaubos. Taču, ja ar tavu vīru kas atgadītos, ja viņš pazustu bez vēsts kādā no daudzajām varonīgajām misijām nācijas labā… Vai es pareizi pieņemu, ka mēs atkal satuvinātos, mēs atkal paliktu nomodā līdz vēlai naktij un dalītos Čučhes un Songuna mācībās?

Viņa atrāva roku no ģitāras.

-    Vai ar manu vīru kaut kas atgadīsies? Vai to jūs liekat manīt? Vai jūs esat spiests sūtīt viņu kādā bīstamā misijā?

-    Nē, nē, dzen tādas domas prom! iesaucās Mīļotais Vadonis. Nekā tamlīdzīga! Protams, droši apgalvot to nevar nekad. Ir jāatzīst, ka pasaule ir bīstama un nākotni zina vienīgi augstu stāvoši kadri.

-   Jūsu tēvišķajai gudrībai allaž izdodas remdēt manas sievišķīgās bailes, atzina Sana Muna.

-    Tādas dotības man nudien piemīt, atbildēja Labvēlīgais Vadonis Kims Čenirs visā savā Godībā. Man jāsecina, ka tu patiešām sauc viņu par viru, viņš piebilda.

-    Nezinu, kā lai vēl viņu saucu.

Mīļotais Vadonis pamāja. Bet tu neatbildēji uz jautājumu.

Sana Muna sakrustoja rokas uz krūtīm un uzgrieza muguru bāra letei. Paspērusi divus soļus, viņa atkal pievērsās Mīļotajam Vadonim. Arī es ilgojos pēc mūsu nakts sarunām, viņa atzinās. Bet tie laiki nu ir pagājuši.

-    Kādēļ gan? neatlaidās Mīļotais Vadonis. Kādēļ tiem jābūt pagājušiem?

-    Tādēļ, ka jums tagad ir cita uzticības persona, jauniņa audzēkne.

-     Redzu, ka ar tevi kāds ir runājis, dalījies dažos zināmos faktos.

-    Kad pilsonei piešķir aizstājējvīru, viņas pienākumos ir dalīties dažos zināmos faktos.

-     Un tu? vaicāja Mīļotais Vadonis. Vai tu ar viņu dalījies?

-    Vienīgi augstu stāvoši kadri zina nākotni, Sana Muna attrauca un pasmaidīja.

Mīļotais Vadonis atzinīgi palocīja galvu. Rau, tieši tā man trūka. Šādu sarunu.

-    Kas ir šī jaunā audzēkne? Sana Muna jautāja, iedzērusi pirmo konjaka malku. Vai viņa spēj novērtēt jūsu smalko valodu, jūsu humora izjūtu?

-    Viņa nav tāda kā tu, tas nu ir jāatzīst. Mīļotais Vadonis mazliet paliecās uz priekšu. Viņai nepiemīt nedz tavs daiļums, nedz tavs šarms, nedz tavas runas dāvanas.

Sana Muna izlikās pārsteigta. Viņai nav ne runas, ne dāvanu?

-    Tu mani tagad ķircini, Mīļotais Vadonis atteica. Zini, viņa prot tikai angļu valodu. Viņa nav tāda kā Sana Muna, tas ir nenoliedzami. Taču nenovērtē par zemu šo amerikāņu meiteni! Nedomā, ka manai airētājai nepiemīt sevišķas rakstura īpašības, īpašas tumšās enerģijas.

Tagad uz priekšu paliecās Sana Muna, un abu sejas virs bāra letes teju saskārās.

-    Atbildiet uz jautājumu, mans Mīļotākais Vadoni, viņa sacīja. Un, lūdzu, runājiet no sirds. Vai izlutināta amerikāņu meiča spēj tikt galā ar grandiozajām atziņām, kuras rodas tik diženā prātā? Vai šī meiča no samaitātības un alkatības zemes izprot jūsu vieduma skaidrību? Vai viņa ir jūsu vērta? Varbūt labāk sūtīt to meiteni mājās, lai viņas vietu ieņem īsta sieviete?

Mīļotais Vadonis pasniedzās zem letes un nolika Sanai Munai priekšā ziepju gabaliņu, ķemmi un čosonotu, kas šķita šūdināts no tīra zelta.

-     Lūk, tieši to es gribu dzirdēt no tavas mutes, viņš teica.

Pilsoņi, ievērojiet, kādu viesmīlību mūsu Mīļotais Vadonis izrāda visām pasaules tautām, pat despotisko Savienoto Valstu iedzīvotājiem! Vai tad Mīļotais Vadonis neaizsūtīja

mūsu tautas visizcilāko pārstāvi sniegt mierinājumu un atbalstu šai noklīdušajai amerikānietei? Vai Sana Muna neatrada airētāju skaistā istabā izvēdinātā, baltā un spoži apgaismotā, ar jauku lodziņu, no kura paveras skats uz burvīgu Ziemeļkorejas pļavu, kur draiskojas dābolaini zirgi? Te nav nekāda netīrā Ķīna vai aptraipītā nieka Dienvidkoreja, talab neiztēlojieties kaut kādu cietuma kameru ar lampu nokvēpinātām sienām un rūsas krāsas peļķēm uz grīdas. Toties ievērojiet, ka tajā novietota ar kūpošu dziedinošo Tedonas upes ūdeni pildīta liela, balta vanna uz zeltainām kājām kā lauvas ķepām.

Sana Muna piegāja pie amerikānietes. Jaunās airētājas ādu bija pabojājusi saule un jūra, tomēr viņas gars šķita spēkpilns. Iespējams, veselu gadu viesojoties mūsu varenajā nācijā, viņa ir iemantojusi dzīvē mērķi un pārliecību. Tas neapšaubāmi ir sniedzis šai amerikānietei vienīgo neskartības laika posmu viņas dzīvē. Sana Muna palīdzēja izģērbties un paturēja airētājas novilktās drānas. Meitenes pleci bija plati, un uz kakla izspiedās stiegrainas cīpslas. Uz augšdelma redzēja ieapaļu rētiņu. Kad Sana Muna tai pieskārās, pāri airētājas lūpām nāca vārdi, kurus Sana Muna nesaprata. Tomēr, spriežot pēc airētājas sejas izteiksmes, šī zīme vēsta kaut ko labu ja vien tāda rēta spēj liecināt par kaut ko labu.

Amerikāniete atgūlās pussēdus ūdenī, un Sana Muna apsēdās vannas galvgalī, smeldama ar kausu ūdeni un saslapinādama airētājas tumšos, taisnos matus. To gali bija sapinkājušies un būtu jānogriež, taču Sanai Munai nebija šķēru, tālab viņa maigi ieziepēja matus, uzbužinot putu klājumu.

-    Tātad tu esi izturības un vienpatnības iemiesojums, tu esi izdzīvotāja? jautāja Sana Muna, skalodama, ziepēdama un atkal izskalodama matus. Meitene, kas saistījusi visu vīriešu uzmanību. Tu esi cīnītāja, ja? Tu apgūsti vientulību? Tu noteikti domā, ka mēs šai laimīgajā pārpilnības zemē nenieka nezinām par dzīves likstām. Iespējams, es tev liekos kā lellīte uz plaukta janbanu mājokļa istabā, un mana dzīve būs lepna pārtikšana no garnelēm un persikiem, līdz aiziešu pensijā un apmetīšos Vonsanas pludmalēs. Sana Muna pārvietojās van

nas kājgalī un sāka mazgat airētājas garos kāju nagus un lempīgās pēdas. Mana vecmāmuļa bija liela skaistule, stāstīja Sana Muna. Okupācijas laikā viņu izraudzījās par mierinājuma sievieti imperatoram Taisjo, dekadentiskajam Sjovasj priekštecim. Šis diktators bija īsa auguma slimīgs vīriņš, kas nēsāja brilles ar bieziem stikliem. Manu vecmāmiņu aizveda uz cietoksni pie jūras, kur imperators parasti ieradās nedēļas beigās. Imperators piesmeja viņu pie erkera loga, lai vienlaikus binoklī varētu novērot savas flotes pārvietošanos. Tik liela bija viņa nepieciešamība viņu kontrolēt, ka mazais ļaundaris pieprasīja, lai viņa tēlo baudu. Sana Muna ieziepeja airētājas saspringtās potītes un izkaltušos kāju lielus. Kad mana vecmāmiņa jau bija gatava izlēkt pa logu, imperators centās viņu uzmundrināt, uzdāvinādams airu laivu, kas atgādināja gulbi, un mehānisku zirgu, kas brauca uz riņķi pa metāla sliedēm. Kad viņa gribēja mesties okeānā uz asajām zemūdens klintīm, iznira haizivs. "Paciet!" tā lika manai vecmāmuļai. "Man ik dienas jānirst līdz pat jūras dibenam, lai sagādātu savu barību. Tu taču spēsi izdzīvot." Kad viņa iegrūda galvu zirga mehānismā, nolaidās žubīte un lūdzās, lai sieviete saudzē sev dzīvību. "Man jālido apkārt pasaulei, lai atrastu sēkliņu. Tu taču spēsi izturēt vēl dienu." Savā istabā, gaidīdama imperatora ierašanos, viņa sēdēja un vērās sienā. Pētīdama javas rakstus, kas saistīja akmeņus sienā, viņa apcerēja: "Es spēšu vēl mazliet paciesties." Mīļotais Vadonis šo notikumu pārvērta kinoscenārijā ar mani galvenajā lomā, tālab es zinu, kā mana vecmāmuļa jutās. Es esmu dziļi izjutusi viņas vārdus, it kā mēs stāvētu līdzās, abas gaidot japāņu diktatora neizbēgamo ierašanos.

Sana Muna ar žestu mudināja airētāju piecelties un tad apmazgāja visu meitenes augumu kā lielam bērnam. Viņas tīra āda mirdzēja, atstājot netīrumu kārtu iepelēkajā, saduļķotajā ūdenī, kurā viņa stāvēja.

-    Un kāda izvēle nereti bija jāizdara manis pašas mātei… par to es pat runāt nejaudāju. Tas, ka es esmu viena šai pasaulē, neaplaimota ar brāļiem vai māsām, ir sekas lēmumiem, kurus viņa bija spiesta pieņemt.

Airētājas rokas un mugura bija kā nobārstītas vasarraibumiem. Sana Muna nekad nebija redzējusi vasarraibumus. Vēl tikai pirms mēneša viņa tos uzskatītu par defektu, kas bojā citādi gludo ādu, taču tagad tādi vasarraibumi liecināja, ka pasaulē pastāv arī citāds skaistums ne tikai pūliņi līdzināties Phenjanas porcelanam.

-    Iespējams, dzīves posts manai paaudzei ir gājis ar līkumu, Sana Muna skaļi prātoja. Iespējams, ir tiesa, ka es nepazīstu īstas ciešanas, ka neesmu bāzusi galvu mehānismos vai airējusi apkārt pasaulei tumsā. Iespējams, vientulība un bēdas nav mani skārušas.

Klusēdama Sana Muna palīdzēja airētājai izkāpt no vannas, un ne viena, ne otra neteica ne vārda, kamēr viņa noberza ar dvieli amerikānietes ķermeni. Viscaur zeltā izšūtais čosonots bija izsmalcināts. Sana Muna šur tur piekārtoja tērpu, līdz tas krita nevainojami. Visbeidzot viņa sapina airētājas matus bizē.

-    Es gan apzinos, ka pienāks arī mana kārta ciest, viņa teica. Tāds brīdis pienāk visiem. Manas ciešanas varbūt ir tepat aiz stūra. Interesanti, kas jums jāiztur ik dienu Amerikā. Jums nav valdības, kas jūs sargā, neviens nestāsta, kas jadara. Vai tiesa, ka jums neizsniedz pārtikas kartītes un jums pašiem jāatrod ēdiens? Vai tiesa, ka jūsu augstākais darba mērķis ir vienīgi papīra nauda? Kāda ir Kalifornija, tava dzimtā puse? Es neesmu to redzējusi pat attēlos. Kas tiek atskaņots amerikāņu skaļruņos, cikos jums iesākas komandantstunda, ko māca jūsu bērnu audzināšanas kopienās? Kurp dodas sieviete ar berniem svētdienas pēcpusdienā? Ja sieviete zaudē vīru, kā viņa var būt droša, ka valsts piešķirs labu aizvietotāju? Kuram pielabināties, lai bērniem tiktu viskrietnākais Jaunatnes vienības vadītājs?

Šai brīdī Sana Muna attapa, ka žņaudz airētājas plaukstas un viņas jautājumi izskan kā prasības. Airētāja bija iepletusi acis.

-     Kā sabiedrība var iztikt bez sava tēvišķā vadoņa? tincināja Sana Muna. Kā pilsonis var zināt, kura ir vispareizākā rīcība, ja viņu nevada labvēlīga roka? Vai tad tā nav

izturība iemācīties, kā vadīt šādu valstību vienam pašam? Vai tā nav izdzīvošanas prasme?

Airētāja atbrīvoja rokas un norādīja tālumā, nezināmā virzienā. Sanai Munai radās nojauta, ka jaunā sieviete vēlas noskaidrot, ar ko šis stāsts beidzas kāds liktenis sagaida imperatora izklaidētāju, viņa privāto kisenu.

-    Mana vecmāmuļa nodzīvoja līdz sirmam vecumam, stāstīja Sana Muna. Pēc kāda laika viņa atgriezās ciematā, pagaidīja, kamēr visi viņas bērni pieauga un apprecējās, un tad izvilka ilgi slēpto nazi un izpirka sev nodarīto negodu.

Lai kādas domas rosītos airētājas prātā, Sanas Munas vārdi pamudināja viņu rīkoties. Arī airētāja sāka sparīgi runāt, pūlēdamās ieskaidrot Sanai Munai kaut ko būtisku. Amerikāniete piegāja pie neliela galdiņa, uz kura atradās lampa un piezīmju gramatiņu kaudze, un pienesa Sanai Milnai vienu no iedvesmas pilnajiem Kima Čenira darbiem, acīmredzot mēģinādama novirzīt viņu uz vienīgo gudrības ceļu, kas spētu remdēt aktrises mokas. Airētāja pakratīja grāmatu un sāka strauji bērt vārdus, kuru nozīmi Sana Muna nekādi nespēja saprast.

Pilsoņi! Ko šī nabaga amerikāņu airētāja vēsta? Nav va jadzīgs tulkotājs, lai apjaustu, ka viņu māc grūtsirdība par gaidāmo aizbraukšanu no Ziemeļkorejas, kas viņai bija kļuvusi par otrajām mājām. Nevienam nav vajadzīga angļu va lodās vārdnīca, lai sajustu viņas sāpes par to, ka viņa tiek izrauta no paradīzes, kur ēdiens, pajumte un medicīniskā aprūpe ir par brīvu. Pilsoņi! Izjūtiet viņas skumjas par to, ka jāatgriežas zemē, kur ārsti vajā grūtnieces ar ultraskaņas sta riem! Sajūtiet viņas dusmas par to, ka viņa tiek nosūtīta atpakaļ uz noziedzības māktu materiālisma un izstumšanas zemi, kur liela iedzīvotāju daļa smok cietumos, vārtās piečurātās drēbēs uz ielas vai, nosēdušies treniņbikšu nospodrinātos solos, milzu baznīcās buldurē par Dievu. Padomājiet par vainas apziņu, kādu viņa noteikti jūt, kopš ir uzzinājusi, ka amerikāņi, viņas tauta, izpostīja šo dižo nāci ju imperiālistu sarīkotajā zaglīgo uzbrukumu karā. Bet nekriti izmisumā, airētāja! Pat šī neilgi izbaudīta Ziemeļkore

ļ.is līdzcietība un dāsnums varētu pavadīt tevi tumšajas dienas pēc atgriešanās Tēvoča Sema mežonībā.

Ierazdamies Četrdesmit otrajā nodaļā, es jutos noguris. Iepriekšējā naktī es mocījos ar cauru miegu. Manos sapņos mudžēja tumšas čūskas, kuru šņākoņa atgādināja zemnieku dzimumsakaru laikā noklausītās skaņas. Bet kādēļ tieši čūskas? Kālab lai čūskas mani ta vajātu, raidot apsūdzošus skatienus un plātot muti ar izliektajiem zobiem? Neviens subjekts, kuru biju pieslēdzis pie autopilota, nekad nebija rādījies man sapņos. Šajā sapnī es lūkojos komandiera Ga mobilā tālruņa ekrāniņā, kurā cita citu zibot nomainīja smaidošas sievas un laimīgu bērnu fotogrāfijas taču tā bija mana sieva un mani bērni, ģimene, kurai, pēc manām domām, man vajadzētu būt. Atlika vienīgi noskaidrot viņu atrašanās vietu un ceļā pie tiem izlauzties cauri čūsku midzeņiem.

Bet ko šāds sapnis nozīmēja? Tieši tas man nebija aptverams. Ja vien būtu sarakstīta grāmata, kas palīdzētu vidējam pilsonim ielauzties aiz sapņu noslēpumainības plīvura un tos izprast! Oficiāli valstij nebija teikšanas pār darbībām pilsoņu miega laikā, bet vai tad sapnis nevēsta kaut ko par pašu cilvēku? Un kā tad ilgā iegrimšana tādā kā sapnī acīm vaļā, kuru es sagādāju subjektiem, pieslēgdams tos pie autopilota? Dažkārt es esmu stundām sēdējis un vērojis subjektus šādā stāvokli to, kā tiem līgani kustas glāžaino acu zīlītes, burzguļo bērnišķīga valoda, rokas stiepjas pēc kaut kā tāda, ko acs saredz tālumā. Daži pat piedzīvo orgasmus, lai gan ārsti tās uzstājīgi dēvē par lēkmēm. Lai nu kā, subjektu organismos norisinās nopietnas pārmaiņas. Beigu beigās viņi atceras vienīgi ledus klātu kalna smaili un tur atrasto balto ziedu. Vai ir vērts sasniegt galamērķi, ja ceļojums pagaisis no atmiņas? Es teiktu, ka ir. Vai ir vērts dzīvot jaunu dzīvi, ja vecā pagaisusi no atmiņas? Tā pat ir labāk.

Darbā es ieraudzīju pāris Propagandas ministrijas puišu okšķerējam mūsu bibliotēkā un meklējam piemērotu stāstu tautas iedvesmošanai tā vismaz viņi taisnojās.

Es ij negrasījos laist viņus tuvumā mūsu biogrāfijām

-    Mums nav nekādu labu stāstu. Es dzinu viņus prom.

Tie nu gan bija glumi tipi apzeltītiem zobiem, salējuši ar ķīniešu odekolonu.

-    Mums noderētu jebkurš stāsts, viens no viņiem nea laidās. Nav svarīgi, labs vai slikts.

-    Jā, viņa pārinieks piebalsoja. Iedvesmu mēs izd māsim vēlāk.

Pērn viņi jau nočiepa kādas misionāres biogrāfiju. Šī sieviete bija izlavījusies no Dienvidkorejas ar pilnu somu Bībelēm. Mums uzdeva izdibināt, kam viņa izdāļājusi Bībeles un vai mūsu vidū staigā vēl citi misionāri. Tas bija vienīgais cil vēks, kuru pubjokiem neizdevās salauzt acīmredzot, ja neskaita komandieri Ga. Pat tad, kad pieslēdzu sievieti pie autopilota, viņas sejā rotājās pavisam savāds smaids. Biezie briļļu stikli palielināja acu zīlītes, un bija patīkami vērot, ka skatiens slīd apkārt telpai. Pat tad, kad autopilots darbojas cikla kulminācijas režīmā, viņa dungoja dziesmu par Jēzu un uzlūkoja sava mūža pēdējo istabu gluži kā labestības piepildītu telpu, itin kā Jēzus acīs visas vietas būtu radītas vienlīdzīgas un viņa pati ar savām acīm to redzētu un atzītu par labu esam.

Turpretim, Propagandas ministrijas puišu apstrādats, stāsts vēstīja par briesmīgu kapitālistu spiedzi, kura vēlējusies nolaupīt partijai uzticamus bērnus, kas vergotu Bībeļu iespiestuvē Seulā. Mani vecāki šai stāstā klausījās kā noburti. Man ik vakaru nācās dzirdēt skaļrunī atskaņotās kārtējās nodaļas kopsavilkumu.

-   Ejiet un saceriet paši savus stāstus par Ziemeļkorejas triumfu, es liku propagandistiem.

-    Bet mums pieprasa stāstus no dzīves, viens tiepās.

-    Neaizmirstiet, ka šie dzīvesstāsti nepieder jums, otrs atgādināja. Tie ir tautas īpašums.

-    Vai jums patiktu, ja es pierakstītu jūsu biogrāfijas? es apvaicājos, un slēptie draudi nepaslidēju abu uzmanībai secen.

-    Mēs atnāksim citreiz, viņi noteica.

Es pabāzu galvu pubjoku atpūtas telpā, bet tajā neviena nebija. Izmētātās tukšās pudeles vedināja domāt, ka vienība strādājusi visu cauru nakti. Uz grīdas atradās garu melnu matu kaudzīte. Es pietupos un pacēla vienu šķipsnu, kas novizēja gaismā. "Ak vai, Kjukī!" es nodomāju. Lēni un dziļi ieelpojis, es saodu viņas smaržas. Pacēlis acis pret lielo tāfeli, ieraudzīju, ka pubjoki ir nokārtojuši visas manas lietas visas ka vienu. Palicis vien komandieris Ga. Tik daudz cilvēku, tik daudz dzīvesstāstu aizgājuši zudībā!

Tajā brīdi es ieraudzīju uz sliekšņa stāvam Kjukī un vērojam mani. Viņai patiešām bija nogriezti mati, mugurā bija pubjoku brūnais krekls, kājās armijas bikses un komandiera Ga melnie zābaki.

Es nometu matu šķipsnu un izslējos taisni.

-    Priecājos tevi redzēt, Kjukī, es sacīju. Viņa neatbildēja. Redzu, ka šeit notikušas lielas pārmaiņas, kamēr es palīdzēju ražas novākšanā.

-    Jādomā, ka pieteicāties brīvprātīgi, viņa izmeta.

-     Protams, ka brīvprātīgi. Norādīdams uz matu kaudzīti, es piebildu: Es tikai pārbaudīju savas izmeklētāja spējas.

-    Kādā nolūkā?

Iestājās neveikls klusuma brīdis.

-    Skatos, ka esi uzāvusi komandiera zābakus, es teicu.

Tos droši vien varēsi izdevīgi apmainīt nakts tirgū.

-    Īstenībā man tie itin labi der, Kjukī attrauca. Domāju, ka tos paturēšu.

Mirkli apbrīnodams zābakus, es pamāju un tad ieskatījos meitenei acīs.

-    Vai tu vēl esi mana praktikante? es jautāju. Tu taču neesi pārmetusies pretējā pusē, vai ne?

Viņa pastiepa roku. Pirkstos bija iespiesta salocīta papīra lapiņa.

-    Re, es taču jums šo atdodu, vai ne?

Es atlocīju lapiņu. Tā bija ar roku zīmēta karte, ar roku uzskicēts aploks, ugunskurs, makšķeres un ieroči. Daži vārdi bija angliski, un man izdevās izlobīt vienu no tiem "Teksasa".

-    To es uzgāju Ga labajā zābakā, Kjukī pavēstīja.

-    Kas tas, tavuprāt, ir? es jautāju.

-    Domājams, ka tur mēs atradīsim mūsu aktrisi. Kjukl jau pagriezās uz promiešanu, bet tad atskatījās. Zināt, d esmu redzējusi visas viņas filmas. Pubjokiem acīmredzot ir vienalga, vai viņu atradīs. Un viņi nespēja atraisīt meli komandierim Ga vai tam, kurš par viņu uzdevās. Bet jūs gūsiet panākumus, vai ne? Jūs atradīsiet Sanu Munu. Viņai nepieciešamas pienācīgas bēres. Es esmu tajā pusē, kas gūst panākumus.

Es ilgi būros ap karti. Izklājis to uz pubjoku pingpong.i galda, es pētīju katru vārdu un līniju. Tobrīd ienāca Sers, izmircis no galvas līdz kājām.

-    Vai spīdzinājāt kādu, lejot ūdeni uz sejas? es jautāju.

-    Nē, ārā līst, viņš atteica. No Dzeltenās jūras puses tuvojas liels negaisa mākonis.

Seržs saberzēja plaukstas. Lai arī vecais vīrs smaidīja, es manīju, ka viņam sāp rokas.

-    Redzu, ka manas prombūtnes laikā norisinājusies mas veida atzīšanās, es teicu un rādīju uz lielo tāfeli.

-    Vesela pubjoku vienība slaistās, dīki nosit laiku. Seržs paraustīja plecus. Bet tev bija desmit nepabeigtu lietu. Tev un diviem praktikantiem. Mēs tikai izrādījām solidaritāti.

-    Solidaritāti? es jautāju. Kur palicis Leonardo?

-Kas?

-    Manas vienības vadītājs, tas ar bērna seju. Viņš vienvakar aizgāja mājās un vairs darbā nav rādījies. Tāpat kā visi pārējie manas vienības locekļi.

-    Tu lūdz mani izskaidrot vienu no dzīves lielajiem noslēpumiem, Seržs atteica. Kurš gan var zināt, kur paliek cilvēki? Kāpēc lietus krīt lejup, nevis augšup? Kamdēļ čūsku radīja gļēvulīgu un suni negantu?

Bija grūti saprast, vai viņš mani izsmej. Par filozofu Ser žu nosaukt nevarēja. Turklāt kopš Leonardo pazušanas Sers pret mani dīvainā kārtā bija izturējies laipni.

Es no jauna pievērsos vienkāršajai Teksasas ciemata skicei.

Seržs stāvēja un glaudīja plaukstas.

-    Locītavas, viņš paskaidroja. Lietus laikā tās mani beidz nost. Es nelikos dzirdam. Seržs paskatījās man pār plecu. Kas tev te ir? Kaut kāda karte?

-    Jā, kaut kāda.

Viņš ieskatījās ciešāk un noteica: Ā, jā. Vecā armijas bāze uz rietumiem no pilsētas.

-    Kāpēc jūs tā domājat?

-    Šis ir ceļš uz Nampho, un te, luk, ir Tedonas upes sazarojums. Vecais vīrs pagriezās pret mani. Vai tam ir kāds sakars ar komandieri Ga?

Beidzot mums rokās bija iekritis sengaidīts pavediens, iespēja atrisināt šo lietu reizi par visām reizēm. Es salocīju karti.

-    Man ir daudz darba, es izmetu.

Seržs mani apturēja.

-    Zini, viņš ierunājās, tev nav jāsaraksta vesela grāmata par katru pilsoni, kas ienāk pa mūsu iestādes durvīm.

Tomēr bija gan. Kurš gan cits vēstīs par pilsoņu dzīvi? Vai tad būs vēl kāds pierādījums par viņu eksistenci? Ja es ilgi un rūpīgi izdibinu par viņiem visu, ja es to pierakstu, tad es esmu mierā ar to, kas viņus sagaida vēlāk. Autopilots, cietuma raktuves, futbola stadions rītausmā. Ja es neesmu biogrāfs, kas tad es esmu kā dēļ tad patiesībā dzīvoju?

-     Vai tu mani dzirdi? Seržs neatlaidās. Neviens tās grāmatas nelasa. Tās krāj putekļus tumšā istaba. Pārstāj sevi tā mocīt. Kaut reizi izmēģini mūsu metodes! Izsit dažas ašas atzīšanās un nāc iedzert ar puišiem alu. Mēs pat ļausim tev atskaņot iemīļotās dziesmas karaoke aparātā.

-    Bet komandieris Ga? es jautāju.

-    Ko tu gribi zināt?

-    Viņa biogrāfija man ir visnozīmīgākā.

Serža skatienā bija lasāms neizmērojams, izmisuma pilns sarūgtinājums.

-    Pirmkārt, tas nav komandieris Ga, viņš uzsvēra. Vai esi to aizmirsis? Otrkārt, viņš atsakās runāt. Viņš ir izgājis sāpju paciešanas apmācību. Oreols viņu pat neskāra. Bet visbūtiskākais ir tas, ka nekāda noslēpuma nav.

-    Skaidrs, ka ir, es iebildu. Kas viņš ir? Kur palikusi

aktrise? Kur ir viņas līķis, kur ir bērni?

'

-    Vai tev šķiet, ka mūsu augšas… Tajā brīdī Seržs noradīja uz bunkuru lejup. Vai tev šķiet, ka viņi nezina, k.is patiesībā norisinājies? Viņi zina, kur uzņēma amerikāņus, jol viņi bija tur. Vai tev šķiet, ka Mīļotais Vadonis nezina, kas notika? Es varu saderēt, ka Sana Muna stāvēja viņam pie la* 1 bās rokas un komandieris Ga pie kreisās.

"Tādā gadījumā kāds ir mūsu nolūks?" es lauzīju galvu. "Kas bija cilvēks, kuru mēs nopratinām, un kāpēc tas jādara?"

-    Ja viņiem viss ir zināms, ko tad viņi gaida? es prātoju. Cik ilgi valsts var mocīties neziņā par Tautas aktrises likteni? Un par mūsu Tautas varoni, Zelta jostas īpašnieku? Cik ilgi Mīļotais Vadonis var neatzīt, ka viņi ir pazuduši, k.t miglā izkūpējuši?

-      Vai tev nešķiet, ka Mīļotajam Vadonim var būt savi iemesli tā rīkoties? Seržs vaicāja. Un tavai zināšanai… stāstus tautai pavēsta valsts, nevis tu. Ja pilsonis paveic kaut ko vēstures cienīgu, viena alga, labu vai sliktu, tālākais ir Mīļotā Vadoņa cilvēku rokās. Tikai viņiem ir tiesības to nodot tālāk.

-    Es nestāstu par citu cilvēku dzīvi. Mans pienākums ir klausīties un pierakstīt dzirdēto. Un, ja tu runā par zēniem no Propagandas ministrijas, tad viss, ko viņi stāsta, ir meli.

Seržs izbrīnīts lūkojās manī, it kā vien tagad būtu aptvēris, cik dziļš bezdibenis mūs šķir.

-    Tavs pienākums… viņš iesāka, aprāvās un jau dziras teikt kaut ko citu, visu laiku purinādams rokas, lai sāpes mitētos. Visbeidzot pubjoks pagriezās un devās prom, tomēr uz sliekšņa brīdi pakavējās. Tajā bāzē es piedalījos apmācībās, viņš sacīja. Negaisa laikā Nampho tuvumā uzturēties nav vēlams.

Kad viņš bija aizgājis, es piezvanīju Centrālajam transporta depo, liku sagatavot automobili braucienam uz Nampho un pēc tam uzmeklēju Kjukī un Čučaku.

-   Atrodiet lietusmēteļus un lāpstas, es pavēlēju. Brauksim pēc aktrises.

Izrādījās, ka vienīgais transporta līdzeklis, kas varētu lielus laikā braukt pa Nampho ceļu, bija padomju ZIL. Šoferis neizskatījās priecīgs, jo automašīnai nupat bija nozagtas vējstikla slotiņas. Ieraudzījis kravas auto, Čučaks papurināju galvu un atkāpās.

-    Neies cauri, viņš iebilda. Tēvs mani mācīja nekad nekāpt "krauklī".

Kjukī turēja rokā lāpstu.

-   Aizver muti un kāp mašīnā, viņa lika.

Drīz vien mēs trijatā devāmies negaisā uz rietumiem. Tumšais eļļota brezenta pārsegs sargāja no lietus, tomēr cauri kravas kastes grīdas spraugām šļācās dubļains ūdens. Solos, uz kuriem mēs sēdējām, bija iegrebti cilvēku vārdi. Tos droši vien atstājuši tie, kurus veda uz tālajām cietuma raktuvēm, piemēram, Divdesmit otro vai ČetrpadsmitoAstoņpadsmito cietumu. Ilgos ceļojumos cilvēkiem ir daudz laika pārdomām. Tik liela bija cilvēka dziņa saglabāt piemiņu par sevi.

Kjukī pārlaida pirkstus iegriezumiem un vienu nopētīja ilgāk.

-    Es pazinu kādu Jonu Japnamu, viņa teica. Mēs kopā studējām Kapitālisma ļaunumu.

-    Tas droši vien bija cits Jons Japnams, es viņu mierināju.

Viņa paraustīja plecus. Ja pilsonis noiet no ceļa, lai tā būtu. Tad viņam nav nekā, uz ko cerēt.

Čučaks atteicās apskatīt vārdus.

-     Kāpēc mēs nevaram pagaidīt, līdz negaiss norimst? viņš skandināja. Kāda jēga braukt jau tagad? Mēs tikpat tur neko neatradīsim. Droši vien nekā atrodama tur nav.

Vētra ņēmās purināt melno brezentu, un pārsega metāla ribas ievaidējās. No izlijušā ceļa notekgrāvjos šaltīm gāzās ūdens. Kjukī, atspiedusi zodu uz lāpstas kāta, domīgi vērās pāri kravas kastes aizmugures bortam, kur automašīnas riteņi izgrauza divas sliedes ūdenī uz pārplūdušā ceļa.

-    Jūs taču nedomājat, ka Sana Muna ir noklīdusi no ceļa, vai ne? Kjukī man jautāja.

Es papurināju galvu. Nekādā gadījumā.

-    Atrast Sanu Munu es gribu tikpat ļoti kā visi citi, Kju kī atzina. Bet tad viņa būs pagalam. Gluži vai šķiet… kamēr mēs neizceļam sievieti no zemes, viņa joprojām ir ka dzīva.

Tiesa iedomādamies atrasto Sanu Munu, es gara acim skatīju starojošo sievieti no filmu plakātiem. Un tikai tagail es iztēlojos, kā ar lāpstu gabalu pa gabalam tiek izceltas no zemes bērnu sairušo ķermeņu daļas, kā lāpstas asmens iegrimst līķa vēderā.

-      Meitenes gados tēvs mani aizveda noskatīties filmu "Visaugstākā slava". Es tolaik uzvedos visnotaļ izaicinoši, un tēvs gribēja man parādīt, kas sagaida sievietes, kuras neciena pastāvošo varu.

-    Tā ir filma, kurā Sanai Munai nocirta galvu? Čučaks vaicāja.

-    Ne jau tas bija galvenais, Kjukī atcirta.

-    Specefekti gan bija labi, Čučaks piebilda. Piemēram, tas kadrs, kurā Sanas Munas galva aizripo pa zemi un visur, kur pašķīst asinis, no smiltīm izaug un uzplaukst ziedi, kā mocekles simbols. Tas mani aizķēra. Es ne acu nevarēju atraut.

Šo filmu, bez šaubām, zināja visi. Sana Muna tēloja nabadzīgu meiteni, kas stājas pretī japāņu virsniekam, kura vienība pārņēmusi savā varā zemnieku ciematu. Zemnieki ir spiesti atteikties no ražas par labu japāņiem, taču daļa rīsu pazūd, un virsnieks izdod pavēli iekams vainīgais netiks atrasts, visi zemnieki cietīs badu. Sana Muna turējās pretī virsniekam un paziņoja, ka rīsus nozaguši viņa pagrimušie karavīri. Par tādu apvainojumu virsnieks liek viņai nocirst galvu ciemata laukumā.

-    Nav nozīmes, par ko patiesībā bija filma un kadu galveno domu tur saskatīja mans tēvs, teica Kjukī. Pat ietekmīgu vīriešu ielenkumā Sana Muna nebaidījās. Tas mani piesaistīja. Es redzēju, cik drosmīgi viņa pieņem savu likteni. Es redzēju, kā viņa maina vīriešu pasaules likumus un pielāgo to saviem. Tieši pateicoties viņai, es patlaban strādāju Četrdesmit otrajā nodaļā.

-    Jā, un kad viņa nometas ceļos, gaidīdama zobena cirtienu, Čučaks runāja, it kā skatīdams šo ainu acu priekšā,

viņa iztaisno muguru, izriež kuplās krūtis. Nevainojamās lupas paveras, un plakstiņi lēni, lēni aizslēdzas.

Filmā bija daudz ievērojamu ainu. Piemēram, tā, kur veca sieviņa visu nakti nopūlas šūt skaisto čosonotu, ko Sana Muna uzvilks savā nāves dienā. Pirms rītausmas, kad Sana Muna, baiļu sagrābta, sāk šaubīties, pa logu ielido bezdelīga, turot knābītī kimirsenijas ziedu, lai atgādinātu, ka viņa nebūs vienīgā, kura nesīs upuri. Bet vislabāk man atmiņā palikusi filmas kulminācija, visa stāsta būtība aina, kurā vecāki atvadās no meitas. Viņi atklāj to, kas allaž palicis nepateikts, meita ir viss viņu dzīves pamats, bez viņas dzīve zaudē jēgu un viņu mīlestība kļūs veltīga.

Es skatījos uz dziļā apcerē iegrimušo Kjukī, un uz mirkli man kļuva žēl, ka drīz nāksies izrakt viņas elka sairušās mirstīgās atliekas.

"Krauklis" nogriezās no ceļa un iebrauca sekla ūdens klajumā, kas aizstiepās līdz pat apvārsnim. Kad pajautāju šoferim, kurp mēs braucam, viņš norādīja uz karti, ko biju viņam iedevis.

-    Te tā vieta ir, viņš teica.

Mēs paraudzījāmies pāri aizmugures bortam. Debesīs nemitīgi šaudījās baltas zibens šautras.

-     Mēs visi šai notecē saķersim difteriju, Čučaks gremzās. Tāpat ir skaidrs, ka te nekā nav. Visticamāk, pilnīgi bezjēdzīgs brauciens.

-    To mēs nezināsim, kamēr lāpsta neiegrims dubļos, es atcirtu.

-    Bet, šā vai tā, mēs droši vien velti tērējam laiku, Čučaks ņurdēja. Ja nu pēdējā brīdī visu pasākumu pārcēla citur?

-     Kā? Pārcēla citur? Kjukī ieprasījās. Vai tu kaut ko zini un mums nestāsti? Čučaks piesardzīgi pavērās uz satumstošajām debesīm. Kjukī neatlaidās. Tu tomēr kaut ko zini, vai ne?

-    Gana! es abus aprāju. Pēc pāris stundām vairs neko nevarēs redzēt.

Visi trīs mēs izlēcām no kravas kastes un piezemējāmies līdz potītēm ūdeni, kura virsmu iekrāsoja eļļas plankumi un kanalizācijas putas. Visapkārt, cik vien tālu skatiens sniedzās, pludoja dubļi. Karte, sen izmirkusi lietū, noveda mūs pie koku biežņas. Ar lāpstām taustīdami lauku sev priekšā, mēs devāmies turp. Starp mums seklajā ūdeni līkumoja kupraini upju zuši. Šie nezvēri atgādināja augšdelmus ar zobiem daži stiepās pat divus metru garumā.

Izrādījās, ka birzītē čum un ņudz no čūskām. Tās slīga lejup no zariem un vēroja mūs brienam starp koku stumbriem. Aina likās radusies manos šausminošajos murgos, il kā mani apciemotu sapnī redzētās čūskas. Varbūt tieši pretēji šīs čūskas man atkal rādīsies sapnī? Cik gauži es cerēju, ka tā nebūs! Dienas laikā var paciest visu, kas paciešams, bet, tumsai iestājoties, man gribētos kaut nedaudz miera.

-    Tās ir austrumu vairogpurnes, skaidroja Kjukī.

-    Nevar būt, Čučaks brīnījās. Tās dzīvo tikai kalnos.

Kjukī pagriezās pret jaunekli. Es pazīstu indīgās čūskas.

Kodiens ir nāvējošs, viņa aizrādīja.

Kad tālumā noplaiksnīja zibens, skatienam uz acumirkli pavērās viss bars, kas šņākdams locījās koku zaros un gatavojās uzbrukt pilsoņiem, kuri, neko nenojauzdami, dodas savās gaitās.

-              Čūska ir un paliek čūska, jods parāvis! es noskaldīju.

-    Tikai nemēģiniet tās izprovocēt!

Mēs nopētījām apkārtni, bet nekur neredzējām neko līdzīgu aplokam vai ugunskura vietai. Te nebija ne lauka virtuves, ne ieroču vai makšķeru, ne izkapšu kaudzes.

-    Tā nav pareizā vieta, Čučaks sprieda. Laidīsimies prom, lai mūs nenosper zibens.

-    Nē, Kjukī pretojās. Mēs raksim.

-    Kur? Čučaks jautāja.

-    Visur, atmeta Kjukī.

Čučaks iegrūda lāpstu zemē, uzspieda ar kāju un ar lielām pūlēm izcēla kārtīgu dubļu piku. Bedrīte uzreiz piepildījās ar ūdeni. Kad viņš apgrieza lāpstu augšpēdus, slapjās zemes kukurznis palika pielipis pie lāpstas metāla plātnes.

Lietus pātagoja seju. Es grozīju karti gan šā, gan tā, lauzīdams galvu, vai neesmu kļūdījies. Tomēr, pēc visa spriežot, mēs bijām pareizajā vietā koki, upe, ceļš. Mums būs nepieciešams suns no Centrālā zooloģiskā dārza. Runā, ka vērs instinktīvi spēj atrast kaulus pat tad, ja tie sen ierakti zemē.

-    Te nekas nesanāks, Čučaks ņurdēja. Viens vienīgs udens. Kur ir nozieguma vieta? Kur ir jebkāda vieta?

-     Iespējams, tas mums var nākt par labu, es paziņoju. -Ja līķis ir te, zemē, ūdens varētu to izskalot virspusē. Mums tad jāmeģina apvērst augsnes virskārtu.

Tā nu mēs izklīdām un izrakņājām dubļaino zemi, meklēdami jebkādu pazīmi, kas norādītu uz aprakto aktrisi.

Ikreiz, iedurdams lāpstu zemē, es iztēlojos panakumus, ikreiz cerēju, ka atklājums ir tepat rokas stiepiena attālumā un ka es spēšu ar šā atraduma palīdzību pamudināt komandieri Ga visu atklāt. Tad man tiks viņa biogrāfija, kam uz sējuma muguriņas zelta burtiem iespiests Ga īstais vārds, un tad es tikšu pie Serža kabineta. Lietus gāza aumaļām, un es prātā apcerēju dažādas īsas, kodolīgas frāzes, kuras izmestu, kad vērotu, kā Seržs sakravā savus niecīgās personiskās mantas vecā kastē un atstāj manu jauno kabinetu.

Es beidzot biju sagaidījis savā dzīvē notikumu, kuru būtu vērts iekļaut paša biogrāfijā.

"Kraukļa" šoferi vēroja mūs, sēdēdami kabīnē. Pamazām satumsa, un drīz varēja redzēt vienīgi cigarešu kvēlojošos galus aiz stikla. Rokas gura, un es pārliku lāpstu kreisajā pusē. Ikviens kauls, kuram uzdūros, izrādījās koka sakne. Kaut beidzot uzpeldētu kāda zīda drāniņa vai varbūt kurpe! Zuši dubļainajā ūdeni nemitīgi kaut kam uzbruka, domādami, ka ir ko atraduši. Es sāku rakt tur, kur viņi kampa ar zobiem un kāvās par neredzamo medījumu. Ikviena izceltā dubļu pika pasliktināja manu noskaņojumu, un drīz vien diena sāka aizvien mazāk atgādināt manis kāroto dzīvi un vairāk līdzināties pašreizējai dzīvei bezjēdzīgi pūliņi, neveiksmes seko cita citai. Tās atgādināja manas izjūtas universitātē. Ierodoties studēt, es prātoju, kura no šiem tūk

stošiem sieviešu būs mana, un laika gaitā pamazām radās apjausma, ka neviena. Nē, šī diena nekādā ziņā nav cienīga kļūt par nodaļu manā biogrāfijā.

Tumsā es dzirdēju vienīgi Kjukī iestenamies ikreiz, kad viņa ar visu svaru iestūma lāpstu zemē. Visbeidzot es uzsaucu tumsā: Pošamies uz māju pusi!

Nonākuši līdz "krauklim", mēs ar Kjukī atklājām Čučaku jau sēžam kravas kastē. Mēs bijām izmirkuši un drebējām, plaukstas klāja tulznas no slapjā darbarīka kāta, un sāpēja pēdas, kas bija tūkstošiem reižu spiedušas lāpstu zemē.

Visu ceļu līdz Četrdesmit otrajai nodaļai Kjukī neatrāva skatienu no Čučaka.

-    Tu zināji, ka viņas tur nav, vai ne? Kjukī nemitējās atkārtot. Tu kaut ko zināji un mums neizstāstīji.

Tiklīdz bijām nokāpuši pa kāpnēm līdz Četrdesmit otrajai nodaļai, Kjukī taisnā ceļā piegāja pie Serža.

-    Čučaks no mums kaut ko slēpj, viņa paziņoja. Viņš kaut ko zina par šo komandiera Ga lietu un nesaka mums.

Serža vaibstos iegūla drūma izteiksme. Viņš nopētīja Kjukī un pēc tam Čučaku.

-    Tā ir nopietna apsūdzība, Seržs teica jaunajai sievietei. Vai tev ir pierādījumi?

Kjukī piespieda plaukstu sev pie sirds.

-    Es to jūtu, viņa apgalvoja.

Kādu brīdi Seržs padomāja un tad pamāja ar galvu.

-    Labi, viņš izgrūda. Mēģināsim tikt pie patiesības.

Pāris pubjoku jau grasījās sagūstīt Čučaku.

Es iejaucos: Rāmu garu! Jušana nav pierādījums. Es uzliku roku Čučakam uz pleca un pavēlēju: Runā patiesību, puis! Izstāsti, ko zini, un es apsolos nostāties tavā pusē.

Čučaks nodūra skatienu. Es zvēru, ka neko nezinu.

Visi pagriezās pret Kjukī.

-     Varat neticēt man, ja negribat! viņa iesaucās. Bet ieskatieties viņam acīs. Tur viss ir skaidri saredzams!

Seržs pieliecās un ielūkojās jaunekļa acīs. Viņš raudzījās cieši un gaužām ilgi. Tad pamāja un teica: Vediet viņu prom.

Divi pubjoki sagrāba Čučaku. Jaunekļa acīs ielija nāves bailes.

-     Pagaidiet! es saucu, bet "slīdošo sienu" apturēt nav iespējams. Čučaks spārdīdamies pretojās, kad viņu veda uz darbnīcu.

-    Es esmu ministra dēls! Čučaks bļāva.

-    Pietaupi to savai biogrāfijai, Seržs smiedamies nokliedza viņam nopakaļ.

-    Tas noteikti ir pārpratums, es uzstāju.

Bet Seržs mani nelikās dzirdam.

-     Lai nolādēta tāda nodevība! viņš izgrūda, kratīdams galvu, un pagriezās pret Kjukī. Teicams darbs, viņš uzslavēja. Velc mugurā uzsvārci. Tev pienākas izdabūt no viņa patiesību.

Čučaks glabāja kādu noslēpumu, un vienīgais, kurš to varētu zināt, bija komandieris Ga. Es aizsteidzos uz boksu, kurā mēs bijām viņu ievietojuši. Ga sēdēja bez krekla mugurā un aplūkoja savu krūšu atspulgu nerūsējošā tērauda sienā.

Pat nepaskatījies uz mani, Ga sacīja: Zināt, vajadzēja palūgt, lai viņas portretu ietetovē otrādi, kā spoguļrakstā.

-    Ārkārtas gadījums, es steigšus ierunājos. Mans praktikants Čučaks ir ķezā.

-               Bet tolaik es to nezināju, Ga turpināja spriedelēt.

-    Es savu likteni nezināju. Viņš pagriezās pret mani un norādīja uz savu tetovējumu. Jūs redzat viņu pareizā rakursā. Turpretī es esmu spiests uz viņu lūkoties nepareizi. Man vajadzēja likt, lai portretu ietetovē pretējā rakursā. Tolaik es spriedu, ka tas ir domāts citu acīm. Bet īstenībā visu šo laiku viņa bija domāta man.

-    Man ir nepieciešama informācija, es neatlaidos. Tas ir patiešām svarīgi.

-    Kālab jūs tik uzstājīgi alkstat rakstīt manu biogrāfiju? komandieris Ga jautāja. Vienīgie cilvēki, kuri vēlētos to lasīt, jau ir viņsaulē.

-     Man vajag zināt tikai vienu. Tas ir dzīvības vai nāves jautājums, es nerimos. Mēs aizbraucām uz militāro bā

zi pie Nampho ceļa, bet tur nebija ne aploka, ne ugunskura vietas, ne vērša. Es zinu, ka jūs tur izveidojāt ciematu, lai amerikāņi justos kā mājās. Bet aktrises tur nebija. Tur nebija nekā.

-    Es jau teicu, ka jūs viņu nemūžam neatradīsiet.

-    Bet kur palicis piknika galds? Lauka virtuve?

-    Mēs visu pārvedām citur.

-    Kurp?

-    Nevaru pateikt.

-    Kāpēc? Kāpēc ne?

-    Tāpēc, ka šis mīklainais gadījums ir vienīgais atgādinājums Mīļotajam Vadonim, cik reāls bija šis notikums un ka viņam nebija pār to varas.

-    Kas ar viņu notika?

-    Labs jautājums, ko viņam uzdot.

-    Bet šobrīd runa nav par Mīļoto Vadoni. Runa ir par zēnu, kuram misējies.

-    Tā ir vienīgā manas dzīvības ķīla.

-    Jums nav cerību palikt dzīvam, es brīdināju, apelēdams pie saprāta.

Komandieris Ga pamāja.

-    Nevienam nav cerību, viņš atteica. Vai jums ir plāns? Vai esat spēris attiecīgus soļus? Jums vēl ir laiks, jūs varat rīkoties saskaņā ar saviem plāniem.

-    Laikā, kas jums ir atvēlēts šai saulē, es norādīju, jūs varat izglābt šo puiku, izpirkdams tās nelietības, ko esat pastrādājis pret aktrisi. Es izvilku no kabatas viņa tālruni.

-     Vai tās fotogrāfijas, kas pienāk uz šo tālruni, ir domātas jums? es vaicāju.

-     Kadas fotogrāfijas?

Es ieslēdzu tālruni un ļāvu viņam aplūkot uzlādētā akumulatora radīto zilo spīdumu.

-    Man tās jāredz, viņš pieprasīja.

-    Tad palīdziet man, es mudināju. Tas es pieliku tālruni viņam pie sejas un parādīju attēlu ar zvaigzni uz ietves.

Ga izņēma tālruni man no rokas.

-     Amerikāņi noraidīja Mīļotā Vadoņa viesmīlību, ko

mandieris stāstīja. Viņi paziņoja, ka nekāps ārā no lidmašīnas. Tāpēc mēs pārvietojām Teksasas ciematu uz lidostu.

-    Paldies, es sacīju. Kad pagriezos, durvis atsprāga vaļā.

Uz sliekšņa stāvēja Kjukī, un viņai aiz muguras rēgojās

pubjoku vienība. Viņas uzsvārcis bija nošķiests asinīm.

-    To pārcēla uz lidostu, viņa paziņoja. Turpat arī pazuda aktrise.

-    Nav brīnums, ka viņš zina par notikumiem lidostā, teica viens no pubjokiem. Viņa tēvs ir transporta ministrs.

-    Un kur ir Čučaks? es jautāju. Kas ar viņu noticis?

Kjukī neatbildēja. Viņa paskatījās uz Seržu, un pubjoku vadonis atzinīgi palocīja galvu.

Nocietinājusi skatienu, Kjukī pagriezās pret pubjokiem, kas pulcējās uz sliekšņa, un ieņēma tekvondo stāju. Vīri atkāpās, ļaudami viņai uz brīdi sakopot domas, un visi reizē noskaitīja:

-   Junbi! Hana, dul, set! Kad viņi iesaucās: Sijakl -, jaunā sieviete trieca plaukstu pret nerūsējošā tērauda durvīm.

Viņa ilgi ievilka trīsuļojošu elpu, tad vairākas reizes spēji ieelsās, pēc tam lēni piespieda salauzto plaukstu pie krūtīm kā sargādama.

Pirmoreiz vienmēr lauž plaukstas pamatni, triecot to pret kādu apmali. Pirkstu kauliņus pāris reižu salauzt allaž pietiks laika vēlāk.

Seržs mierīgi, uzmanīgi saņēma meitenes roku un ielika savā saujā, tad ļoti rūpīgi pieturēja lauztās plaukstas locītavu un ar otru roku cieši saspieda kopā viņas mazo pirkstiņu un zeltnesi.

-   Tu tagad esi mūsējā, viņš paziņoja. Tu vairs neesi praktikante. Tev vairs nav vajadzīgs vārds, viņš piebilda, stingri pavilkdams satvertos pirkstus, lai lauztie kauli nostātos vietā un kārtīgi sadzītu. Seržs pameta ar galvu manā virzienā, tā pauzdams cieņu. Es negribēju, lai nodaļā strādā sieviete, viņš teica. Bet tev bija taisnība. Viņa ir mūsu nākotne.

Pēcpusdienā cauri logiem lauzās spoži saules stari, kas nesildīja. Komandieris Ga sēdēja starp zēnu un meiteni. Visi

trīs vēroja, kā Sana Muna nenogurdināmi klīst pa māju, lāgiem pacilādama priekšmetus un paraudzīdamās uz tiem ar šķietami citām acīm. Suns viņai sekoja, apošņādams visu, kam viņa pieskārās: spogulīti, saulessargu, tējkannu virtuvē. Nākamajā dienā bija paredzēta amerikāņu ierašanās, nākamajā dienā bija paredzēts bēgt lai gan bērni to nezināja.

-    Kas viņai uznācis? zēns taujāja. Ko viņa meklē?

-    Šādi viņa uzvedas vienmer pirms filmēšanas, meitene skaidroja. Vai viņai piedāvāts filmēties?

-    Tā var sacīt, atteica Ga.

Sana Muna pienāca pie vīrieša, turēdama ar roku apgleznotu čangi spēles galdiņu. Viņas skatiens pārmetoši taujāja: "Vai tiešām tas būs jāatstāj tepat?" Viņš bija paskaidrojis, ka visam jāpaliek te, jebkura līdzi paņemta piemiņas lieta var nodot viņu ieceri.

-    Tas ir vienīgais, kas palicis man par atmiņu no tēva, viņa uzstāja.

Komandieris Ga papurināja galvu. "Kā lai paskaidro sievietei, ka šādi būs labāk? Jā, lieta mums tiešām var kļūt par daļu no tuva cilvēka, jā, var aprunāties ar fotogrāfiju, noskūpstīt gredzenu un, iepūšot mutes harmonikās, dāvāt balsi mīļajam, kas atrodas tālu prom. Bet fotogrāfijas var pazust. Gredzenu var nomaukt no pirksta zaglis barakā, kamēr guli." Ga bija pieredzējis, kā vecs vīrs zaudē dzīvotgribu, acu priekšā sačākst, kad cietuma sargs atņem loloto medaljonu. "Nē, mīļotie cilvēki jāglabā drošākā vietā. Tiem jākļūst tikpat pastāvīgiem kā tetovējums, kuru neviens nevar atņemt."

-    Neko? Tikai drēbes, kas mugurā? Sana Muna pārjautāja.

Tad sievieti pārņēma atskārsme. Viņa steigšus piegāja pie

drēbju skapja un aplūkoja savu čosonotu kolekciju. Katrs tērps bija pārlikts pāri atsevišķam sienā iedzītam stienim. Rietošā saule meta guļamistabā sulīgi dzeltenus starus. Šajā spilgti zeltainajā gaismā tērpi mirdzēja kā dzīvi.

-    Kā lai izvēlas? viņa jautāja vīrietim un pārlaida pirkstus drānām. Šo es valkāju filmā "Tēvzeme bez mātes", bet tajā es tēloju politiķa sievu. Es nevaru aizbraukt šajā tērpā. Es nevaru mūžīgi būt kā viņa. Sana Muna pētīja vien

kāršu čosonotu ar baltu čogori un bāliem ziediem izšūtu čhimu. Tas ir no filmas "īsta tautas meita". Es nevaru ierasties Amerikā, ģērbusies kā zemnieku meiča.

Viņa šķirstīja tērpus un sauca filmas "Apspiedēju krišana", "Tirānu saplosīšana", " Karogs augstu gaisā!".

-    Vai visi tavi tērpi ir no filmām?

Viņa pamāja. Oficiāli tie pieder kinostudijas ģērbtuvei. Bet, kad es čosonotus valkāju filmēšanās laikā, tie kļūst par daļiņu no manis.

-    Un pašai savu tērpu tev nav? viņš vaicāja.

-    Nav vajadzīgs, viņa atteica. Man taču ir šie.

-    Kur tad ir tērpi, kurus tu valkāji, pirms sāki filmēties?

Sana Muna brīdi uzlūkoja vīrieti.

-              Ai, es nevaru izvēlēties! viņa sapīka un aizvēra acis.

-    Izdomāšu vēlāk.

-    Nē. Velc šo, komandieris Ga ieteica.

Viņa izņēma no skapja vīrieša izvēlēto sudrabaino čosonotu un piekļāva augumam.

-     "Visaugstākā slava", viņa atcerējās. Tu gribi, lai esmu operdziedātāja?

-    Tas ir mīlestības stāsts, Ga noteica.

-     Un traģisks.

-     Un traģisks, viņš atzina. Vai tad Mīļotais Vadonis nepriecātos, ieraugot tevi operdziedātājas tērpā? Vai tad tas nebūtu kompliments viņa otrai kaislībai?

To dzirdot, Sana Muna sarauca degunu.

-    Viņš sarunāja kādu operdziedātāju, lai palīdz man sagatavoties lomai, taču viņa izrādījās neizturama.

-    Kas ar viņu notika?

Sana Muma paraustīja plecus. Viņa pazuda.

-    Kur pazuda?

-     Laikam jau nonāca turpat, kur citi. Viendien viņas nebija, un viss.

Ga pieskārās audumam. Tad šis būs īstais tērps.

Atlikušās gaismas stundas viņi veltīja ražas novākšanai un pagatavoja svētku maltīti no svaigiem dārzeņiem. Ziedus

viņi savārīja tējā un pagatavoja gurķu un sarkano kāpostu salātus, pievienojot etiķi un cukurūdeni. Meitenes izaudzēto lielisko meloni pārsita uz akmens tā, lai mīkstums pārplīstu gareniski. Sana Muna aizdedzināja sveci, visi apsēdās pie galda un ēda pēdējās vakariņas mājās mielojās ar pupām, izlobot tās un apviļājot rupjā sālī. Zēnam tika īpašs gardums paša notvertie četri dziedātājputni, kurus viņš bija pagatavojis un izžāvējis saulē, ierīvētus ar sarkanā pipara sēklām.

Zēns sāka nostāstu, ko bija dzirdējis pa skaļruni, par strādnieku, kurš domājās atradis dārgakmeni, tomēr neatdeva to brigadierim un norija, cerēdams dārgumu paturēt

sev.

-    To zina visi, māsa iejaucās. Izrādījās, ka tas patiesībā ir stikla gabals.

-    Lūdzu, runāsim par kaut ko patīkamu, Sana Muna ieteica.

-    Piemēram, par dūju, kas metās ceļā imperiālistu lodei, lai glābtu no nāves… meitene sacīja.

Sana Muna pacēla roku, lūgdama viņu apklust.

Tā vien šķita, ka bērni zina vienīgi skaļruņa vēstītos notikumus. Zēna gados komandieris Ga bija pieredzējis, ka dažkārt bāreņiem vakariņu vietā nācās mieloties vien ar nostāstiem.

-    Es jums izstāstītu par sunīti no Phenjanas, kas uzbrauca kosmosā, komandieris Ga nevērīgi piedāvāja. Bet jūs to noteikti esat dzirdējuši.

Meitene nedroši uzlūkoja vispirms brāli, tad māti un paraustīja plecus. Jā, kā tad. Kurš tad to nav dzirdējis?

Arī zēns izlikās zinošs. Jā, tas ir vecs stāsts, viņš piebalsoja.

-     Lūkošu atcerēties, kā tas sākās. Komandieris Ga aizdomājās. Sapulcējās vislabākie zinātnieki un uzbūvēja gigantisku raķeti. Uz tās korpusa uzkrāsoja Korejas Tautas Demokrātiskās Republikas simbolus zilo zvaigzni un sarkano apli. Pēc tam to uzpildīja ar ātri degošu degvielu un izveda uz starta laukumu. Raķete bija projektēta tā, ka at

griezties uz Zemes nevarētu. Ja šis lidojums izdotos kā paredzēts, nākamo raķeti mēģinātu konstruēt tādu, lai tā var nosēsties uz Zemes. Kaut ari zinātnieks, kurš to pilotētu, tiktu atzīts par mocekli, nevienam nebija drosmes kāpt kabīnē.

Tajā brīdī Ga apklusa. Viņš malkoja tēju un skatījās uz bērniem, bet tie netika gudri, ko šis stāsts patiesībā slavina.

-    Un tad izdomāja sūtīt kosmosā suni, meitene vilcinādamās noteica.

Ga pasmaidīja. Tieši tā. Es jau nojautu, ka tu šo stāstu zini. Nu, un kur tad īsti viņi to suni atrada?

Atkal iestājās klusums. Zoodārzā, beidzot minēja zēns.

-              Protams! Kā gan es to varēja aizmirst! Ga iesaucās.

-    Un kā tas suns izskatījās?

-    Viņš bija pelēks, teica meitene.

-    Un brūns, zēns piebilda.

-   Ar baltām ķepām, meitene turpināja. Viņam bija gara, tieva aste. Viņu izraudzījās tāpēc, ka viņš bija izkāmējis un varēja ietilpt raķetē.

-    Ļaunais zoodārza saimnieks viņu baroja tikai ar pāraugušiem tomātiem, zēns paskaidroja.

Sana Muna smaidīja, redzēdama, kā bērni iesaistās stāstījumā.

-    Naktīs suns vēroja Mēnesi, viņa piebilda.

-     Mēness ir viņa vienīgais draugs, meitene piemetināja.

-    Suns sauca un sauca, zens turpinaja, bet atbildi ta ari nedzirdēja.

-    Jā, stāsts ir vecs, toties labs, komandieris Ga smaidīdams atzina. Suns piekrita lidot ar raķeti kosmosā…

-     …lai būtu tuvāk savam draugam Mēnesim, meitene turpināja.

-    Jā, lai būtu tuvāk savam draugam Menesim, Ga atzina. Bet… vai sunim pateica, ka viņš neatgriezīsies?

Zēna seja pauda apjausmu par nodevību. Viņam nepateica neko.

Ga pamāja, tādējādi atzīdams, cik netaisna un aplama ir

tāda rīcība. Cik atminu, zinātnieki atjāva sunim paņemt līdzi vienu lietu.

-    Nūju, minēja zēns.

-    Nē, bjodiņu, izlaboja meitene.

Abi bērni sāka saukt visas iespējamās lietas, ko suns varētu izvēlēties līdzņemšanai kosmosā, un Ga ikreiz atzinīgi māja ar galvu.

-    Suns ņēma līdzi vāveri, sacīja zēns. Lai viņam nebūtu vientuļi.

-    Viņš izvēlējās mazdārziņu, iebilda meitene. Lai viņam nebūtu jācieš izsalkums.

Piedāvājumi bira aumaļām bumba, virve, izpletnis, flauta, kuru varētu spēlēt ar ķepām.

Ga apturēja runas plūdu straumi, paceldams roku un gaidīdams, līdz ap galdu iestājas klusums.

-     Slepenībā suns sanesa raķetē visas šīs mantas, viņš čukstēja. Tāds smagums mainīja raķetes kursu pēc pacelšanās un novirzīja citā trajektorijā…

Vīrietis pavicināja roku, un bērni paskatījās augšup, it kā atbilde būtu redzama griestos.

-    …uz Mēnesi, meitene pabeidza.

Komandieris Ga un Sana Muna klausījās, kā bērni paši turpina stāstījumu. Nonācis uz Mēness, suns atrada citu suni, kurš katru nakti gaudoja uz Zemi; uz Mēness atradās zēns un arī meitene, un suņi un bērni sāka būvēt paši savu raķeti. Ga vēroja, kā sveču liesmiņas atspulgi rotājas visu sejās, kā Sana Muna sēž, apmierināta nolaidusi plakstus, kā bērni izbauda mātes uzmanību un kā abi sacentās tās dēļ. Viņi visi kopā kā īsta ģimene notiesāja meloni līdz pat mizām, bet sēklas sakrāja koka bļodiņā, un visi smaidīt smaidīja, kamēr saldā, iesārtā sula tecēja gar pirkstiem līdz pat elkoņiem.

Zēns ar meiteni lūdza māti sacerēt balādi par suni, kurš aizbrauca uz Menesi. Sana Muna nekad nespēlēja kajagimu mājas tērpā, tāpēc viņa drīz parādījās, ģērbusies čosonotā ar plūmju krāsas satīna svārku daļu. Apsēdusies uz grīdas, viņa novietoja instrumenta augšējo daļu uz spil

vena un korpusu sev klēpī, atbalstot pret sakrustoto kāju ceļgaliem. Sieviete paklanījās bērniem, un viņi par atbildi nolieca galvas.

Iesākumā viņa skāra tievākās stīgas, izvilinādama straujas, priecīgas notis. Viņa attēloja raķetes pacelšanos, un viņas sacerētās melodijas bija pilnas jautrības un atskaņu. Kad kosmosa kuģis ar suni pārvarēja Zemes pievilkšanas spēku un nonāca izplatījumā, balādē ieskanējās ēteriskas notis, stīgas vibrēja, it kā skanētu tukšumā. Sanas Munas matos atdzīvojās sveces liesmas atspulgs. Kad viņa saknieba lūpas, izspēlēdama grūtākos akordus, Ga juta mūziku ietiecamies sev krūtīs, sirds dziļākajos kambaros.

Sieviete viņu no jauna aizgrāba, un komandieri Ga plosīja apziņa, ka rīt no rīta nāksies no viņas atteikties. Trīsdesmit trešajā cietumā pamazām nācās atteikties no jebkā iesākumā no rītdienas un visa, kas tai sekotu. Pēc tam zuda pagātne, un piepeši vairs nešķita prātam aptverami, ka cilvēks savulaik ir licis galvu uz spilvena, ēdis ar karoti, apmeklējis tualeti, viņa mute pazinusi garšas un acis izšķīrušas dažādas krāsas ja neskaita pelēku, brūnu un to melno toni, kādā ir sakaltušas asinis. Pirms cilvēks sāk atteikties pats no sevis Ga bija jutis šīs norises sākumu, tā atgādināja locekļu sastingumu salā -, viņš palēnām atsakās no visiem, kurus jebkad pazinis. Tie kļūst par domām, tad pārvēršas par priekšstatiem, tad par iespaidiem un visbeidzot kļūst kā rēgi kā attēli, kas projicēti uz cietuma lazaretes ēkas sienas. Šajā brīdī tāda viņam parādījās Sana Muna nevis kā dzīva, daiļa sieviete, kas liek mūzikas instrumentam izdziedāt bēdas, bet gan kā mirguļojošs vecas paziņas tēls, sen mirušas personas fotogrāfija.

Stāsts par suni vērtās aizvien sērīgāks, tajā iezagās melanholija. Viņš pūlējās savaldīt elpu. "Aiz sveces gaismas loka nav nekā," Ga sev iegalvoja. Šī gaisma apspīdēja zēnu, meiteni, šo sievieti un viņu pašu. Aiz tās nebija ne Tesona kalna, ne Phenjanas, ne Mīļotā Vadoņa. Viņš centās izkaisīt sāpes krūtis pa visu ķermeni, kā to bija mācījis sāpju paciešanas skolotājs Kimsans, sajust liesmu degam nevis kādā no

teiktā vietā, bet gan iztēloties, ka asiņu ritējums pilnībā izkliedē sirdssāpes pa visu ķermeni.

Un tad viņš aizvēra acis un iztēlojās Sanu Munu to, kura allaž bija rodama sirdī. Viņa nemanāmi vienmēr atradās līdzās atplestām rokām, gatava ikreiz vīrieti izglābt. Tā nebija viņu pametusi, tā no viņa nebija atkāpusies. Šajā brīdī asās sāpes krūtis mitējās un komandieris Ga apjauta, ka Sana Muna viņā pašā ir sāpju patvērums. Tas ļaus viņam pārdzīvot tās Sanas Munas zaudējumu, kuru viņš pagaidām redz sev acu priekšā. Viņš atkal spēja izbaudīt skaņdarbu, kaut arī mūzika tapa arvien skumjāka. Kucēna uzlūkotā Mēness jaukais mirdzums rādīja ceļu nepazīstamai raķetei, kas dodas nezināmā virzienā. Bērnu dziesmiņa tagad bija pārtapusi viņas pašas skaņdarbā. Kad akordi tapa juceklīgi, notis kaprīzas un vientuļas, Ga saprata, ka nu tā ir viņa dziesma. Visbeidzot sieviete pārstāja spēlēt un lēni liecās uz priekšu, līdz piere atdūrās pret smalko koka instrumentu, kuru viņai vairs nekad nebūs lemts spēlēt.

-    Nāciet, bērni, Ga aicināja. Laiks doties pie miera.

Ievedis abus guļamistabā, viņš aizvēra durvis.

Pēc tam viņš palīdzēja Sanai Munai iziet uz balkona, lai ieelpotu svaigu gaisu.

Pilsētā spoži mirdzēja gaismas, lai gan parasti šai laikā tā tinās tumsā.

Viņa uzgrieza vīrietim muguru un atspiedās pret margām. Valdīja klusums, un varēja dzirdēt bērnus aiz sienas skaļi spēlējam raķetes pacelšanos un izkliedzam sunim pavēles pirms starta.

-    Kā juties? viņš apvaicājās.

-    Man tikai gribas uzsmēķēt. Tas ari viss, Sana Muna attrauca.

-    Es gribu atgādināt, ka tev nav jālido. Tu vari atteikties, un neviens par to neuzzinās.

-    Aizdedzini man cigareti, labi? viņa lūdza.

Viņš sakļauta saujā aizkūpināja cigareti un ievilka dūmu.

-    Tu sāc šaubīties, Ga secināja. Tas ir dabiski. Karavīri pirms katras misijas nododas tādām pārdomām. Tavs vīrs arī droši vien bieži mocījās šaubās.

Viņa palūkojās vīrietī.

-    Mans vīrs nekad ne par ko nešaubījās.

Kad komandieris Ga pasniedza Sanai Munai cigareti, viņa aplūkoja to un atkal pievērsās pilsētas ugunim.

-    Tu tagad smēķē kā janbans, viņa noteica. Man patika, kā tu turēji cigareti agrāk, kad vēl biji zēns no nekurienes.

Viņš pasniedzās un atglauda matu šķipsnu, lai labāk redzētu sievietes seju.

-    Es vienmēr būšu zēns no nekurienes.

Sana Muna papurināja galvu, lai mati noslīgtu priekšā sejai, un pastiepa roku pēc cigaretes.

Ga satvēra sievieti aiz rokas un pagrieza pret sevi.

-    Tu nedrīksti man pieskarties, viņa aizrādīja. Tu zini noteikumus.

Viņa centās izrauties, taču komandieris Ga neļāva.

-    Noteikumus? viņš pārjautāja. Rīt mēs būsim pārkāpuši visus pastāvošos noteikumus.

-    Bet rītdiena vēl nav pienākusi.

-    Tomēr tā tuvojas, Ga atgādināja. Sešpadsmit stundu. Tik ilgs ir lidojums no Teksasas. Rītdiena jau ir pacēlusies gaisā un traucas šurp pāri puspasaulei pie mums.

Sana Muna paņēma cigareti. Es zinu, uz ko tu tiecies, viņa apgalvoja. Es zinu, ko tu vēlies panākt ar savām runām par rītdienu. Bet mums laika būs atliku likām. Vesela mūžība. Nenovērsies no tā, kas mums ir jāpaveic. Cik daudz kam ir jāsakrīt vietā, lai mēs atrastos lidmašīnā uz Ameriku!

Komandieris Ga turēja sievieti pavisam cieši.

-    Ja nu kaut kas noiet greizi? Vai tu esi par to padomājusi? Ja nu mums palikusi tikai šodiena?

-    Šodiena, rītdiena, viņa atteica. Viena diena nav nekas. Diena ir tikai sērkociņš, ko uzšķiļ, kad iepriekšējie desmit tūkstoši sērkociņu ir nodzisuši.

Ga palaida sievieti vaļā, un viņa pagriezās pret margām un turpināja smēķēt. Phenjanā rajons pēc rajona iegrima tumsā. Panorāmai vēršoties melnai, varēja vieglāk saskatīt

transporta līdzekļa gaismas starus, kas rāpās augšup pa līkločaino kalnu ceļu.

-    Tu mani gribi? viņa beidzot jautāja. Tu mani pat nepazīsti.

Arī Ga aizkūpināja cigareti. Maija Dienas stadionu vēl apspīdēja gaismas, tāpat Centrālo kinostudiju pilsētas ziemeļu pusē pie ceļa uz lidostu. Visa pārējā pasaule bija satumsusi.

-    Tava roka miegā pastiepjas pēc manas, Ga teica. To es zinu.

Tiklīdz Sana Muna ievilka dūmu, cigaretes gals tumsā gaiši iekvēlojās.

-     Es zinu, ka tu guli, saritinājusies kamoliņā, viņš piebilda. Vienalga, vai tu esi vai neesi no janbanu kārtas, pirmajos dzīves gados tev nebija īstas gultas. Bērnībā tu droši vien gulēji vieglā saliekamajā gultā. Droši vien šādi tu miegā uzmeklēji brāli vai māsu, kas gulēja turpat līdzās. Lai arī viņus nekad nepiemini.

Sana Muna lūkojās taisni uz priekšu, it kā nebūtu dzirdējusi. Klusumā komandieris Ga tik tikko saklausīja automašīnas rūkoņu kalna pakājē. Viņš paraudzījās uz kaimiņu pusi, gribēdams zināt, vai biedrs Buks ir izdzirdējis auto sacelto troksnīti un iznācis uz balkona, taču blakus māja grima tumsā.

-    Vienā rītā tu izlikies aizmigusi, komandieris Ga turpināja, ļaujot man tevi kārtīgi aplūkot. Es ievēroju, ka izcilnītis uz atslēgas kaula vēsta par senu pāridarījumu. Tu neliedzi man apskatīt rētas tev uz ceļgaliem rētas, kas liecina, ka reiz tu zināji, kas ir īsts darbs. Tu ļāvi man vaļu iepazīt tevi ciešāk.

-    Rētas es ieguvu dejojot, Sana Muna atteica.

-    Es esmu redzējis visas tavas filmas, viņš sacīja.

-    Bet es neesmu tāda kā filmās, Sana Muna spēji atcirta.

-     Es esmu redzējis visas tavas filmas, vīrietis atkārtoja,

-    un visās tev ir vienāds matu sakārtojums. Taisni mati, kas sedz ausis. Tomēr, izlikdamās aizmigusi… Ga atkal pasniedzās pie viņas matiem un sataustīja auss ļipiņu,

-     …tu ļāvi man pamanīt tavu ieroboto ausi. Vai Valsts dro-

šlbas ministrijas aģents tevi pieķēra zogam no tirgus būdas? Vai ari tevi savāca par ubagošanu?

-    Diezgan! viņa nocirta.

-    Tu ari agrāk biji ēdusi ziedlapas, vai ne?

-    Rimsties, es teicu!

Komandieris Ga piespieda plaukstu sievietes jostasvietai un pievilka viņu klāt, lidz abu augumi saskārās. Aizsviedis viņas cigareti pāri margām, Ga savu cigareti pielika sievietei pie lūpām, likdams saprast, ka no šā briža viņi dalīsies visā un ikviens elpas vilciens nāks no viņa.

Abu sejas atradās tuvu viena otrai. Sana Muna pacēla galvu un ieskatījās viņam acīs.

-    Tu par mani nezini absolūti neko, viņa uzstāja. Tagad, kad mana māte… kad viņas vairs nav, tikai viens cilvēks var apgalvot, ka pazīst mani pilnībā. Un tu tas neesi.

-     Man ir žēl, ka tā sanāca ar tavu vīru. Man nebija izvēles, es biju spiests tā ar viņu izrīkoties. Tu to zini.

-    Liecies mierā, es nerunāju par viņu, sieviete attrauca.

-    Viņš nepazina pats sevi, kur nu vēl mani!

Ga piespieda plaukstu viņai pie vaiga un ielūkojās acīs.

-    Kurš tad tas ir?

Piebrauca melns Mercedes un apstājās zālienā starp mājām.

Sana Muna pameta skatienu uz šoferi, kurš tobrīd izkāpa un aicinoši atvēra auto durvis. Seju vairs nesedza pārsējs, taču deguns uz mūžu paliks kumps.

-    Ir klāt mūsu īstā problēma, Sana Muna izmeta. Vīrietis, kurš mani pazīst, vēlas mani atgūt.

Iegājusi mājā, viņa paņēma čangi galdiņu.

-    Bērniem neko nestāsti, viņa piekodināja.

Komandieris Ga vēroja, kā sieviete bezkaislīgu seju iesēžas automobilī, it kā šāds auto būtu ieradies pēc viņas daudz reižu. Automašīna lēni ripoja atpakaļgaitā, un riepas nošņirkstēja brīdī, kad no mauriņa uzbrauca uz ceļa grants seguma. Ga uzreiz saprata, ka viņam atņemts pats dārgākais.

Bāreņu saimnieks bija atliecis viņa pirkstus un izņēmis ēdienu no šīs pašas plaukstas. Un pārējie zēni "Ilgajās rīt-

dienās", mirdami cits pēc cita, lika viņam aizmirst, ka nāvei ir jāpretojas, ka pret nāvi nedrīkst izturēties kā pret blakus atejā sēdošo vai gultasbiedru augšējā plauktā, kurš miegā svilpo un neļauj gulēt. Iesākumā tuneļos viņš dzīvoja vienās šausmās, taču laika gaitā pamazām šīs sajūtas plēnēja. Vienubrīd bailes bija kā ar roku atņemtas, un līdz ar to izgaisa tieksme uz pašsaglabāšanos. Cilvēku nolaupīšanas operācijas bija nonivelējušas viņa apziņu līdz diviem jēdzieniem nāve un dzīvība. Un Trīsdesmit trešā cietuma raktuves bija izsūkušas gluži kā daudzi asiņu maisiņi spēju atšķirt vienu no otra. Iespējams, vienīgi māte, nodevusi dēlu "Ilgajās rītdienās", bija atrāvusi viņam vēl ko vairāk, bet tas bija vienīgi pieņēmums, jo viņš tā arī nebija izpratis bāreņu nama atstātā nospieduma nozīmi savā dzīvē… ja vien šis nospiedums nebija visa viņa būtība.

Un tomēr kurš bija viņu gatavojis tam, ka Mīļotais Vadonis paraustīs aiz neredzama diedziņa, kas beigu beigās viņu izārdīs? Kad Mīļotais Vadonis vēlas cilvēkam daudz atņemt, viņš iesākumā daudz tam sniedz. Tā bija teikusi Sana Muna. Un tagad tas notika. Uz kuru bunkuru viņa bija aizvesta? Ar kādiem bezrūpīgiem stāstiņiem viņa tiks aplaimota? Kādu eliksīru viņi malkos, kamēr Mīļotais Vadonis gatavosies nopietnākām izklaidēm?

Negaidīti Ga ieraudzīja, ka viņam blakus slapjajā zālē basām kājām nostājušies bērni. Abiem pa vidu stāvēja suns, kam ap kaklu bija apmetnis.

-    Kurp viņa aizbrauca? zēns jautāja.

Ga pievērsās bērniem.

-    Vai arī agrāk pēc jūsu mātes ir atbraukusi mašīna nakts laikā? viņš pavaicāja.

Meitene vērās taisni uz aptumšoto ceļu.

Viņš notupās un ieskatījās abiem acīs.

-     Ir pienācis laiks jums izstāstīt kaut ko nopietnu, Ga pavēstīja un veda abus uz apgaismotās mājas pusi. Ejiet uz gultu. Es pēc īsa laika atnākšu.

Pats viņš palūkojās uz biedra Buka namu. Vispirms bija jāgūst atbildes uz dažiem jautājumiem.

Komandieris Ga iegāja mājā pa sānu durvīm. Nonācis biedra Buka virtuvē, viņš uzrāva sērkociņu. Ēdiena gatavošanas galds bija nokopts, mazgājamais toveris tukšs un, kā parasti uz nakti, apgriezts otrādi. Te joprojām smaržoja pēc raudzētām pupām. Viņš virzījās uz ēdamistabu, tumšu un smagnēju. Uz īkšķa naga aizšķīlis vēl vienu sērkociņu, viņš redzēja pustumsā vecas mēbeles, portretus pie sienas, militārās regālijas un dzimtas zaļpelēkos keramikas traukus visu to, ko nebija ieraudzījis todien, kad sēdēja pie galda kopā ar citiem un padeva bļodiņas persikiem. Sanas Munas mājā nekā tāda nebija. Te pie sienas karājās garu, tievu pīpju statīvs, vēstot par ģimenes vīriešu kārtas senčiem. Agrāk Ga bija ieskatījis, ka dzīvība un nāve, bagātība un nabadzība nešķiro, pie kā atnākt, taču te bija skaidrs, ka dzimtas līnija iesniedzas tālu pagātnē, līdz pat Čosonas galmam"’, ka viņi cēlušies no sūtņiem un zinātniekiem, un tiem, kas izcīnīja partizānu karu plecu pie pleca ar Kimu Irsenu. Nebija nejaušība, ka vieni niecības mitinājās armijas barakās, bet otri nozīmīgie dzīvoja privātmājās kalnu virsotnēs.

Viņš saklausīja mehānisku troksni blakus istabā un tur atrada biedra Buka sievu kustinām šujmašīnas pedāli, sveces gaismā šūdinot baltu kleitiņu.

-    Juna ir izaugusi no savas kleitas, viņa paskaidroja un aplūkoja tikko pabeigto vīli. Tu laikam nāc meklēt manu vīru.

Nevarēja neievērot, cik mierīgi sieviete izturas. Tas iespējams tikai tad, ja cilvēkiem veidojas arvien tuvākas attiecības.

-    Vai viņš ir te?

-    Rīt ierodas amerikāņi, viņa teica. Mans vīrs visu nedēļu strādā ilgas stundas, gatavodams tava uzņemšanas plāna pēdējos sīkumus.

-              Tas ir Mīļotā Vadoņa plāns, komandieris Ga izlaboja.

-     Vai tu dzirdēji ierodamies automašīnu? Tā aizveda Sanu Munu.

Biedra Buka sieva izgrieza kleitiņu otrādi un nopētīja vīli arī tur.

-    Junas kleita tiks Čiai, viņa sprieda. Čias kleita drīz derēs Hejkjo, savukārt Hejkjo kleitiņa gaidīs Suķī, kura, šķiet, gandrīz neaug. Viņa atsāka mīt pedāli. Drīz es varēšu salocīt kārtējo Suķī kleitu un nolikt to pie malas. Tā es iezīmēju mūsu dzīvi. Vecumā es ceru aiz sevis atstāt veselu virteni nevalkātu baltu kleitiņu.

-    Vai biedrs Buks ir kopā ar Mīļoto Vadoni? Vai tu zini, kur viņi varētu būt? Man ir automobilis. Ja vien es zinātu, kur viņa ir, es varētu…

-    Mēs viens otram neko nestāstām, viņa atteica. Tā mēs gādājam par ģimenes drošību. Tā mēs cits citu pasargājam. Viņa nošķērēja diega galu un pagrieza kleitu zem šujmašīnas adatas. Mans vīrs apgalvo, ka man neesot jābaidās. Tu esot viņam solījis, devis godavārdu, ka neviens no mums nav apdraudēts. Vai tas ir tiesa? Vai tu viņam devi tādu solījumu?

-Jā.

Buka sieva paskatījās uz ciemiņu un pamāja. Šā vai tā, nākotni paredzēt ir grūti. Šujmašīnu man uzdāvināja uz kāzām. Todien, kad devu laulības zvērestu, es pat iedomāties nevarēju, kādus apģērba gabalus ar to darināšu.

-    Vai ir svarīgi, kas ir mugurā tobrīd, kad pienāks tads mirklis? komandieris Ga jautaja.

-    Kādreiz es turēju šujmašīnu uz palodzes, viņa stāstīja, lai strādādama varētu vērot upi. Meitenes gados mēs mēdzām ķert bruņrupučus Tedonas upē, uzkrāsot tiem uz bruņām politiskus saukļus un palaist atpakaļ straumē. Mēs mēdzām ķert ar tīkliem zivis un katru vakaru nest tās kara veterāniem. Tos kokus, kurus tagad izcērt, stādījām mēs. Toreiz mēs uzskatījām, ka esam vislaimīgākie cilvēki vislaimīgākajā zemē. Tagad visi bruņrupuči ir apēsti un zivju vietā peld vienīgi upes zuši. Tagad tā ir zvēru pasaule. Manas meitenes neaizies kā zvēriņi.

Ga gribēja pastāstīt, ka Čhondžinā tādu veco labo laiku nav bijis, taču skaļi noteica:

-    Amerikā sievietes nodarbojas ar zīmīgu vēstījumu izšūšanu. Sašuj kopā dažādus auduma gabaliņus, kas vēsta par cilvēka dzīvi.

Biedra Buka sieva noņēma kāju no pedāļa.

-    Un kas tas butu par stāstu? viņa noprasīja. Par cilvēku, kas ierodas un iznicina visu, kas mums pieder? Kur lai sameklēju audumu, kas paustu to, kā viņš nogalina mūsu kaimiņu, ieņem viņa vietu un iesaista manu vīru spēlē, kurā tas zaudēs visu?

-    Ir jau vēls, sacīja komandieris Ga. Atvainojos par traucējumu.

Viņš jau dzīrās iziet pa durvīm, bet sieviete viņam uzsauca:

-    Vai Sana Muna kaut ko paņēma līdzi?

-    Čangi spēles galdiņu.

Biedra Buka sieva pamāja un noteica: Naktī… tad Mīļotais Vadonis parasti meklē iedvesmu.

Vēl reizi uzmetis skatienu baltajam audumam, Ga iedomājās meiteni, kurai kleita būs jāvelk mugurā.

-    Ko tu meitām stāsti brīdī, kad uzvelc viņām kleitiņas? komandieris Ga vaicāja. Vai viņas zina patiesību? To, ka šādi jūs gatavojaties savai pēdējai stundiņai?

Sievietes acis pakavējās pie viņa ilgāk.

-    Es nemūžam neatņemtu meitām nākotni, viņa uzsvēra. To es gribētu vismazāk. Kad biju Junas vecumā, svētdienās Mansu parkā dalīja saldējumu par brīvu. Es tur mēdzu doties kopā ar vecākiem. Mūsdienās saldējuma furgonā ķer bērnus un ved uz DeviņiDivdesmit septiņi nometnēm. Nav pareizi, ka bērniem ir jābaidās no kaut kā tāda. Lai nelaistu manas meitenes tuvumā furgonam, es viņām iegalvoju, ka visgardākais deserts ir persiki, ka mums pieder pēdējā persiku kārba visā Phenjanā un kādā vislaimīgākajā dienā Buku ģimene sarīkos visgardāko maltīti, jo persiki garšos labāk par visiem saldējumiem Korejā.

Kad Ga ienāca guļamistabā, Brando pacēla galvu. Sunim vairs nebija apmetņa. Zēns un meitene sēdēja pie gultas kājgaļa un izskatījās noraizējušies. Ga noslīga uz grīdas viņiem blakus.

Augstu uz kamīna dzegas stāvēja persiku kārba, ko viņš

rit ņems līdzi. Kā lai izstāsta to, ko viņš bija nodomājis izpaust? Beigu beigās Ga izšķīrās dziļi ieelpot un sākt.

-     Lāgiem cilvēki nodara pāri citiem, viņš teica. Tā diemžēl notiek. Bērni klusuciešot vērā viņā. Daži pelna maizi, darot pāri citiem. Nevienam tas nesagādā prieku. Nu, gandrīz nevienam. Es esmu spiests jums pastāstīt par to, kas notiek, kad satiekas divi šādi cilvēki, divi vīrieši, kuri dara pāri citiem.

-    Vai tu runā par tekvondo? zēns jautāja.

Lai cik nejauka būtu šāda saruna, Ga vajadzēja saņemties un pavēstīt bērniem par to, kā viņš nogalinājis abu tēvu. Ja viņi aizbrauks uz Ameriku, ticēdami meliem, ka tēvs vēl ir dzīvs un ir tik lielisks, kā to iztēlo propaganda, tad bērnu atmiņās viņš par tādu arī kļūtu. Viņa tēls līdzinātos bronzas krūšutēlam, kuram bulu maz līdzības ar īsto cilvēku. Ja patiesība tiktu noklusēta, tēvs zēna un meitenes atmiņās kļūtu par kārtējo slavas apvīto varoni, kura vārds iegravēts statujas pamatnē. Te nu bija vienreizēja izdevība izskaidrot bērniem, kāds patiesībā bijis viņu tēvs. Pašam Ga tādas izdevības bija trūcis. Tas pats bija ar šo māju paliekot neziņā par paslēptajiem DVD diskiem, klēpjdatora saturu un naktīs redzamo zilo uzliesmojumu cēloni, viņi māju Tesona kalnā saglabātu atmiņās kā skaistu akvareli, tikpat mākslotu kā attēls pastkartē. Un, ja zēns un meitene paliktu neziņā par viņa patieso lomu abu dzīvēs, viņš pats bērnu atmiņā nebūtu nekas vairāk kā viesis, kurš miglā tītu iemeslu dēļ uz nenoteiktu laiku apmeties viņu mājā.

Tomēr Ga nevēlējās bērnus sāpināt un negribēja ari neievērot Sanas Munas vēlmi. Visvairāk viņš baidījās apdraudēt bērnus, ar savu stāstījumu pamudinot viņus rit mainīt izturēšanos. Ja vien viņš varētu izpaust patiesību nākotnē, kad abi bus jau mazliet paaugušies! Gluži vai jāatstāj pudele ar zīmīti, kuru bērni varētu atšifrēt tikai pēc vairākiem gadiem.

Pirmā ierunājās meitene.

-    Vai tu kaut ko noskaidroji par mūsu māti? viņa jautāja.

-    Jūsu māte ir kopā ar Mīļoto Vadoni, komandieris Ga

teica. Es esmu pārliecināts, ka viņa ir drošībā un drīz pārradīsies mājās.

-    Varbūt viņi tiekas, lai apspriestu filmu, meitene prātoja.

-    Varbūt, Ga pieļāva.

-    Ceru, ka ne, zēns ieteicās. Ja viņa tēlos jaunā filmā, mums būs jāatgriežas skolā.

-    Es gan gribu iet skolā, meitene iebilda. Man bija teicamas atzīmes sociālajā teorijā. Vai gribi noklausīties Kima Čenira Čučhes astoņdesmit sestā gada Piecpadsmitā aprīļa runu?

-     Kas jūs pieskatīs, kad māte dosies filmēties ārpus pilsētas? painteresējās Ga.

-              Viens no mūsu tēva padotajiem, meitene paskaidroja.

-    Tikai neapvainojies.

-    Jūsu tēvs… Ga sacīja. Es pirmo reizi dzirdu, ka jūs viņu pieminat.

-    Viņš ir misijā, meitene paskaidroja.

-    Tās ir slepenas, zēns piemetināja. Viņš tādās bieži dodas.

Pēc īsa klusuma brīža meitene atgādināja:

-    Tu solīji mums stāstiņu.

Komandieris Ga dziļi ieelpoja.

-     Lai izprastu to, ko grasos jums stāstīt, jums ir šis tas jāzina. Vai esat dzirdējuši par tuneļiem, kas domāti iebrukumam?

-     Tuneļi iebrukumam? meitene atkārtoja ar netīksmi sejā.

-    Un par urāna rūdu? Ga taujāja.

-    Labāk izstāsti vēl par suni, zēns lūdza.

-Jā! meitene piebalsoja. Lai šoreiz viņš brauc uz Ameriku un barojas no veikalā pirktas konservu kārbas!

-    Un tos zinātniekus arī neaizmirsti, zēns ieminējās.

Komandieris Ga uz brīdi iegrima domās. Viņš prātoja, vai

nevarētu izgudrot pasaku, kas šai brīdī bērniem liktos pavisam dabiska, taču vēlākos gados viņi uztvertu apslēpto vēstījumu.

-     Zinātnieku vienībai uzdeva atrast divus suņus, viņš iesāka. Vienam jābūt visgudrākajam sunim Ziemeļkorejā, otram visdrošsirdīgākajam. Abus suņus bija paredzēts sūtīt kopā visslepenākajā misijā. Zinātnieki izstaigāja visas suņu fermas mūsu zemē un pēc tam pārmeklēja visas suņu kolonijas cietumos un armijas bāzēs. Iesākumā suņiem lika darboties ar skaitīkļiem. Pēc tam tiem bija jācīnās ar lāci. Kad visi suņi bija pārbaudījumos izgāzušies, zinātnieki, saņēmuši galvu rokās, apsēdās uz ielas, jo baidījās iet un atzīties savā neveiksmē ministriem.

-    Bet viņi taču nebija pārbaudījuši Brando, iejaucās zēns.

Izdzirdējis nosaucam savu vardu, suns miegā noraustījās,

taču nepamodās.

-    Tieši tā, komandieris Ga atsaucās. Sagadījās tā, ka taisni tobrīd pa ielu cilpoja Brando ar naktspodu galvā.

Zēnam paspruka smieklu šalts, un pat meitene atļāvās pasmaidīt. Pēkšņi Ga saskatīja pasakai vēl labāku pielietojumu tas viņiem palīdzētu jau tagad, nevis vēlāk. Ja vien izdotos izklāstīt, kā suns nokļuva Amerikā, slepus ielīdis mucā, kuru ieceļ amerikāņu lidmašīnā, viņš varētu bērniem izpaust bēgšanas plāna galvenās detaļas kā iekļūt mucā, kā uzvesties nedzirdami, kādas izjūtas nāksies piedzīvot un pēc cik ilga laika pieļaujams saukt, lai izlaiž ārā.

-    Ar naktspodu galvā? zēns brīnījās. Kā tas gadījās?

-    Un kā tu pats domā? Ga atjautāja.

-    Pē! Zēns norīstījās.

-     Nabaga Brando netika gudrs, kāpēc pēkšņi iestājusies tumsa, Ga stāstīja tālāk. Naktspodā visas skaņas atbalsojās. Viņš klaiņoja pa ielu un uztriecās visam, bet zinātnieki nosprieda, ka suns ieradies uz atlasi. Cik drosmīgs suns! Brīvprātīgi nācis stāties pretī lācim! Un cik gudrs, pat uzvilcis bruņucepuri!

Gan zēns, gan meitene nepiespiesti smējās. No sejām bija izgaisušas raizes, un Ga nosprieda, ka labāk necensties par varītēm iepīt pasakā kādu slēptu nozīmi lai tā ir tāda, kāda ir; lai tā spontāni un ar izdomu līkločiem rit pati uz savu nejaušo nobeigumu.

-    Zinātnieki metās apskauties un apsveikt cits citu, Ga stāstīja. Pēc tam viņi nosūtīja radiogrammu uz Phenjanu, vēstot, ka atraduši visneparastāko suni pasaulē. Kad amerikāņu spiegošanas satelīti pārtvēra šo ziņu…

Zēns raustīja Ga aiz piedurknes. Mute joprojām bija savilkta smaidā, taču seja vienlaikus pauda nopietnību.

-    Es gribu tev kaut ko pateikt, zēns izdvesa.

-    Klausos, Ga atsaucās.

Bet tad puisēns apklusa un nodūra galvu.

-    Saki vien, māsa mudināja. Bet zēns cieta klusu, un viņa pievērsās Ga: Viņš grib tev nosaukt savu vārdu. Māte ļāva. Teica, ka drīkst, ja gribam.

Ga paskatījās uz zēnu. Vai tiesa? Vai tu gribi nosaukt man savu vārdu? Zēns pamāja, un Ga vaicāja meitenei:

-    Bet tu?

Arī viņa nolieca galvu. Laikam varētu, viņa piekrita.

-     Nav nepieciešams, Ga attrauca. Vārdi nāk un iet. Vārdi mainās. Man nemaz nav vārda.

-    Vai patiesi? meitene brīnījās.

-     Nu, jādomā, ka agrāk ir bijis, Ga novilka. Bet es pats to nezinu. Ja arī māte to uzrakstīja man uz ādas, kad atstāja mani pie bāreņu patversmes durvīm, tad tas jau ir izbalējis.

-    Bāreņu patversmes? meitene pārjautāja.

-     Vārds nav pats cilvēks, Ga mācīja. Nekad nevienu nepaturiet prātā pēc vārda. Lai kāds paliktu dzīvā atmiņā, cilvēka tēls jāpaglabā dziļi sirdī. Tad viņš vienmēr būs kopā ar jums, lai kur jūs atrastos. Viņš apņēma abus ap pleciem.

-     Svarīgi esat jūs paši, nevis jūsu vārdi. Un es jūs mūžam neaizmirsīšu.

-    Tu runā tik dīvaini, it kā grasītos braukt prom, meitene sprieda.

-    Nē, Ga liedzās. Es palieku tepat. Zēns beidzot pacēla acis un pasmaidīja un Ga jautāja: Tā, cik tālu mēs tikām?

-     Līdz amerikāņu spiegiem, zēns atcerējās.

22.NODAĻA

SKUMJAS VĒSTIS, pilsoņi, jo mūsu nācijas vecākais biedrs šķīries no dzīves simt trīsdesmit piecu gadu vecumā. Lai tev jauks ceļojums uz viņsauli, vecais draugs, un ar patikšanu kavējies atmiņās par savu dzīvi vislaimīgākajā valstī ar vislielāko ilgmūžību! Pilsoņi, apsveriet iespēju šodien izrādīt cieņu kādam sirmgalvim jūsu dzīvojamā namā! Uznesiet ledus klučus uz viņu dzīvokļiem vai pārsteidziet viņus, pagatavojot maurloku ziedu zupu. Bet iegaumējiet ne pārāk asu!

Brīdinājums, pilsoņi! Neaizskariet gaisa baloniņus, kas atlido šurp pāri demarkācijas zonai. Sabiedriskās drošības ministrs ir noskaidrojis, ka gāze, kas ceļ šos balonus gaisā, un propagandas zīmītes, ko tie nes, patiesībā satur nāvējošas paralītiskas substances, kas var nobeigt ikvienu nevainīgu civiliedzīvotāju savā ceļā.

Bet ir arī labas ziņas, pilsoņi! Pilsētas bēdīgi slavenais automašīnu vējstiklu slotiņu zaglis ir aizturēts. Visiem pilsoņiem lūgums rīt no rīta pulcēties futbola stadionā. Un vēl kādas labas ziņas no tīrumiem ir atvesti pirmie sorgo sūtījumi. Apmeklējiet savas pārtikas sadales stacijas un saņemiet papilnam šīs gardās cietes! Sorgo ne tikai stiprina zarnas, bet arī spēcina vīrišķību. Sorgo destilēšana, lai iegūtu paštecināto korjandžu, šogad nav atļauta. Esiet gatavi negaidītām virtuves trauku pārbaudēm.

Bet vispārākās ziņas, pilsoņi, ir tādas, ka tūlīt atskanēs

šāgada Labākā Ziemeļkorojas Stāsta nākamā nodaļa. Tuvojoties stāsta izskaņai, jau dzirdami tautas lūgumi to turpināt. Taču otrās daļas nebūs, pilsoņi! Šā stāsta epilogs ir mūžīga pabeigtība.

Uz mirkli aizmirstiet, pilsoņi, par vinilona apģērba darināšanu vai rūpnīcas virpas griešanos un iztēlojieties šādu ainu vēlīna stunda, debesīs mirdz mēness plānā skaidiņa un raugās lejup uz snaudošo Phenjanu. Gar pilsētas staltajiem namiem savus starmešu gaismas kuļus snaiksta viena vienīga automašīna, braukdama ziemeļu virzienā pa ceļu, kas ved uz lidostu. Tāluma vīd Centrālā kinostudija, lielākā filmu uzņemšanas iestāde zemes virsū. Te hektāriem plašā teritorijā rindojas angāri, kur nepārspētos apjomos tiek ražotas kinofilmas. Un tieši tur apstājās mūsu transporta līdzeklis. No tā izkāpa neviens cits kā Suna Muna, sieviete, kuras dēļ visa šī teritorija izbūvēta.

Pašķīrās lielās rievota skārda durvis, un no telpas krita varena gaisma. Tās siltuma ieskauts, sievieti jau gaidīja neviens cits kā visšarmantākais cilvēks pasaulē, Godājamais Ģenerālis Kims Čenirs. Viņš plati atpleta rokas, un abi apmainījās sociālisma atbalsta žestiem.

Plūda stiprs Teksasas virtuves aromāts no lieliem cūkas liemeņa gabaliem un nūdelēm, ko sauc par ma-ka-roniem. Kad Mīļotais Vadonis ieveda Sanu Munu angārā, viņa tur ieraudzīja muzikantus, vingrotājus un autokrāvējus, kas kustējās vienotā mūzikas ritmā.

-    Biju domājusi, ka tas ekstravagantais amerikāņu uzņemšanas pasākums norisināsies lidostā, viņa teica.

-    Tā tiešām būs, Mīļotais Vadonis pavēstīja. Taču sagatavošanās darbi jā veic zem jumta. Viņš norādīja ar roku uz debesim. Lai slēptos no okšķerīgām acīm. Mīļotais Vadonis saspieda satīnā ietērptos sievietes plecus. Tu esi pie labas veselības, ja? Tev klājas lieliski?

-     Man nekā netrūkst, Mīļotais Vadoni, Sana Muna apliecināja.

-    Teicami, viņš atbildēja. Tagad pastāsti man par amerikānieti. Cik ziepju gabalu bija nepieciešams, lai nomazgā

tu mūsu dikti netiro meiteni? Sana Muna jau dzīrās ierunāties, bet Mīļotais Vadonis viņu pārtrauca: Nē, tomēr vel nestāsti. Pietaupīsim tavu viedokli par viņu vēlākam laikam Vispirms es gribu tev kaut ko parādīt. Sacīsim, nelielu iepriecinājumu.

Abi devās pāri studijas laukumam. Turpat pie ložu izturīgajām angāra griestu velvēm savus instrumentus bija uzstādījis Počhonbo elektronisko instrumentu ansamblis un atskaņoja savu jaunāko populāro kompozīciju "Apvienošanās varavīksne". Šīs mūzikas ritmā baletu izpildīja autokrāvēji, pārvietodami platformas ar humanitāro pārtikas palīdzību Amerikai tie riņķoja, griezās un braukāja atmuguriski, augstu pacēluši kravas, pieskaņojuši jautrās kustības dzīvespriecīgajai mūzikai. Tomēr vislielāko iespaidu atstāja bērni krāsainos vingrotāju tērpos. Katram izveicīgajam bērnam dejas partnera vietā bija simtlitru muca, un viņi šīs baltās plastmasas mucas grieza kā vilciņus, grozīja kā dzīvas un kāds pārsteigums! piepeši uzlēca uz tām un visi reizē, gluži kā viens vesels, aši kustinaja kājas, ripinādami mucas pie autokrāvējiem, kuri tās nostādīs grēdās un vēlāk ielādēs amerikāņu kravas lidmašīnā. Sakiet, pilsoņi vai badacietēji ir jebkad pabaroti ar tādu precizitāti un prieku?

Ieraugot, cik satriecoši skaisti ir uz manekeniem izstādītie trīs čosonoti, Sanai Munai aizcirtās elpa. Viņa apstājās tērpu priekšā.

-    Šāda dāvana ir pārmērīga, viņa sacīja, apbrīnodama visus trīs satīna tērpus, kas zaigoja teju metāliskā nokrāsā. Viens bija balts, otrs zils, trešais sarkans.

-    Ak tie. Mīļotais Vadonis atmeta ar roku. Nē, tā nav dāvana. Šos tērpus tu uzvilksi rīt, cildinādama Korejas Tautas Demokrātiskās Republikas karoga krāsas. Baltajā sagaidīsi amerikāņus, zilajā izpildīsi blūza kompozīciju par godu airētājas aizbraukšanai. Un sarkanajā tērpā tu pavadīsi airētāju un pametīsi amerikāņu likteņa varā. Tā tas ir domāts, vai ne? Vai tā tu biji vēlējusies?

-   Vai es nedrīkstu uzģērbt kādu no saviem tērpiem? viņa jautāja. Man jau viens ir padomā.

-    Par nožēlu tas jau ir izlemts, Mīļotais Vadonis nepiekāpās. Tāpēc, lūdzu, nerādi bēdīgu seju.

Viņš izņēma no kabatas aploksni un pasniedza sievietei.

Tajā viņa atrada divas biļetes. Kas tās ir? viņa jautāja.

-    Tas, lūk, iesākumam, lai iepriecinātu tevi, Mīļotais Vadonis paskaidroja. Pārējo dāvinājumu saņemsi vēlāk.

Aplūkojusi biļetes vērīgāk, Sana Muna aptvēra, ka tās ir oficiālas biļetes uz filmas "Sieviete mierinājumam" pirmizrādi.

-    Nākamajā sestdienā, viņa secināja.

-     Nācās atcelt operas uzvedumu, viņš atteica. Bet mums taču jānosaka prioritātes, vai ne?

-    Vai manu filmu… Sana Muna ievaicājās, aprāvās un ar neticību balsī pabeidza jautājumu: …vai manu filmu beidzot rādīs uz ekrāniem?

-              Klātesot visai Phenjanai, Mīļotais Vadonis apliecināja.

-    ja kāda iemesla dēļ pienākums aizsauks tavu vīru misijā, vai tu izrādīsi man godu, piebiedrodamās man ložā?

Sana Muna ielūkojās Mīļotā Vadoņa acīs. Pārāk grūti bija aptvert, kālab tik varens un dāsns cilvēks palīdz tik necilai pilsonei. Taču iegaumējiet, pilsoņi ar Mīļoto Vadoni iespējams ir viss. Paturiet prātā, ka viņa vienīgā vēlme ir sargājot ieslēgt ikvienu no jums mūžīgā apskāvienā.

-    Iesim! Mīļotais Vadonis aicināja. Tas vēl nav viss.

Sana Muna redzēja, ka pretējā studijas pusē ir sapulcējies

neliels orķestris. Abi soļoja turp, paejot garām aktrisei tik pazīstamo rekvizītu noliktavām. Tur bija rinda ar amerikāņiem džipiem, statīvi ar amerikaņu karavīru uniformām, kas novilktas nogalinātajiem imperiālistiem kara laikā. Un te redzēja arī maza mēroga Pektu kalna modeli šajā kalnā tik tuvu saulei bija dzimis pats izcilais Kims Čenirs! Pektu, lai tavas visvarenās smailes uz mūžiem ietiecas debesīs!

Iedams Mīļotais Vadonis teica: Tagad ir laiks parunāt par tavu nākamo filmu.

-    Es jau mācos tekstu, Sana Muna apgalvoja.

-    "Augstākā uzupurēšanās"? viņš pajautāja. To scenāriju vari izmest. Es esmu pārdomājis. Sižets par aizvietotāj-

vīru nav domāts tev. Nāc, nāc, apskatīsim tavus jaunos projektus!

Viņi piegāja pie trim molbertiem, kurus ielenca muziķi smokingos, un tepat, arī tērpies smokingā, stāvēja valsts kinoproducents Dakho. Apveltīts ar skanīgu tenoru, viņš bija ierunājis aizkadra tekstus visās viņas filmās. Dakho noņēma audeklu no pirmā molberta, un zem tā atklājās Sanas Munas nākamās filmas plakāts. Tajā varēja skatīt satriecoši daiļo Sanu Munu cieši iespīlētā uniformā kara flotes virsnieka skavās. Abus ielenca torpēdu uguns oreols. Bet pārsteidzošā kārtā, pilsoņi, virsniekam, kuru viņa apskāvusi, mugurā ir Dienvidkorejas armijas formastērps!

-    "Dēmonu flote", dobjā, svinīgā balsī noducināja Dakho.

Orķestris sāka atskaņot saspringtu, draudpilnu melodiju -

gaidāmās filmas vadmotīvu.

-              Pasaule ir briesmu un intrigu pilna, Dakho turpināja.

-    Un kāda sieviete uzzinās, ka tīra sirds ir vienīgais ierocis, kas atvaira imperiālistu draudus. Sana Muna ir vienīgā, kas izdzīvojusi pec patvaļīga dienvidkorejiešu uzbrukuma zemūdenei, un tas pats karakuģis viņu "izglābj". Kļuvusi par žilbinoši glīta Dienvidkorejas kapteiņa gūstekni, viņa tiek spiesta izpaust informāciju par Korejas Tautas Demokrātiskās Republikas flotes aizsardzības bastioniem. Tomēr mazpamazām viņa ļauj glītajam tvarstītājam nākt pie atskārtas, ka patiesībā sagūstīts ir viņš pats, ka viņu sprukās iedzinušas amerikāņu režīma manipulācijas. Filmas grandiozajā kulminācijā jaunais kapteinis pavērš ieročus pret īsto ienaidnieku.

Mīļotais Vadonis plati pasmaidīja.

-    Zemūdene, kuru mēs izmantosim filmas ievada ainās, jau ir pietauvota Tedonas upē, viņš stāstīja. Un šai pašā mirklī vesela flotes nodaļa rauga strīdus teritorijā sameklēt piemērotu Dienvidkorejas kara flotes kuģi.

Mīļotais Vadonis pasita gaisā knipi, un aizsegs nokrita no otrā plakāta.

Vijoles uzsāka pacilātu piedziedājumu, vienlaikus spēkpilnu un iedvesmojošu.

-     "Slīdošā siena", iesāka Dakho, bet Mīļotais Vadonis viņu pārtrauca.

-    Tā ir biogrāfiska filma par pirmo sievieti pubjoku vienībā, stāstīja Mīļotais Vadonis, norādīdams uz plakātā attēloto skaisto, apņēmīgo sievieti. Viņš norādīja, cik spoži zaigo viņas žetons un kā skatiens ir piekalts labākas dzīves apvārsnim. Šajā lomā tava varone gūs panākumus. Tu atrisināsi lietas un pierādīsi, ka sieviete var būt tikpat stipra kā vīrieši.

Mīļotais Vadonis pagriezās, lai palūkotos, kādu iespaidu tas atstājis uz sievieti.

Sana Muna pievērsās plakātam.

-    Bet viņas mati… ir tik īsi, viņa piezīmēja.

-    Vai es jau minēju, ka sižets ir aizgūts no reālās dzīves? viņš jautāja. Pirms neilga laika Četrdesmit otrajā nodaļā patiešām pieņēma darbā sievieti.

Sana Muna purināja galvu.

-    Ar tik īsiem matiem es nevaru tēlot filmā, viņa tiepās.

-    Galvenā varone ir pubjoku vienības locekle, aizrādīja Mīļotais Vadonis. Tātad matiem jābūt īsi apcirptiem. Agrāk tu nevairījies atainot dzīves īstenību, tu burtiski dzīvoji savās lomās. Vadonis pastiepa roku un pieskārās viņas matiem. Tie ir skaisti. Taču mums ir jānes upuri.

Pēdējais filmas plakāts joprojām palika aizsegts. Sanas Munas seja sadrūma. Lai kā pūlēdamās savaldīties, viņa ieraudājās. Rokas lauzīdama, viņa sāka soļot prom.

Pilsoņi, pievērsiet uzmanību tam, cik viņa ir jūtīga! Vērīgs pilsonis apjautīs, ka neviens1 cits nav cienīgs tēlot šīs lomas. Ja kāds mums atņemtu Sanu Munu, tas vienlaikus mums nozagtu arī šīs spēcīgās varones. Nākamajām paaudzēm tad tiktu atņemta iespēja skatīt šīs filmas. Tad tiktu nolaupīta visa mūsu nācijas kino nākotne, kaut šis kino ir ne tikai mūsu patriotisko pilsoņu, bet arī visas pasaules īpašums!

Mīļotais Vadonis piegāja pie aktrises. Lūdzu, saki, ka tās ir prieka asaras. Sana Muna, nemitēdamās raudāt, pamāja. Viņš apvaicājās: Kas atgadījies? Tu taču vari man stāstīt.

-    Es raudu vien tādēļ, ka mana māte netiks uz filmas "Sieviete mierinājumam" pirmizrādi, viņa atzinās. Kopš pensionējās un devās uz Vonsanu, viņa nav man uzrakstījusi ne rindiņas. Es nule iztēlojos viņu filmas "Sieviete mierinājumam" pieņemšanā, kur viņa varētu noskatīties savas mātes dzīvesstāsta atainojumu uz lielā ekrāna.

-     Nebēdā, es to nokārtošu. Tavai mātei droši vien tikai aptrūcies rakstāmpapīra. Varbūt aizkavējusies pastmarku piegāde austrumkrastam. Es vēl šovakar piezvanīšu. Tici man, es spēju panākt visu. Jau rīt ap saulrietu tu lasīsi mātes drukātās vēstules.

-    Vai tiesa? viņa taujāja. Vai jūs patiešām spējat visu?

Mīļotais Vadonis ar īkšķiem notrausa viņas asaras. Grūti

noticēt, cik tālu ceļu tu esi veikusi, viņš sacīja. Lāgiem man tas piemirstas. Vai atmini, kā es pirmo reizi tevi ievēroju? Viņš pašūpoja galvu, atsaukdams atmiņā to seno brīdi pagātnē. Toreiz tevi pat nesauca Sana Muna. Viņš pasniedzās un pieskārās viņas ausij zem matiem. Ielāgo, ka tev no manis nav noslēpumu. Tas, lūk, ir mans uzdevums būt par to, kam tu atklāj sevi. Tev atliek vienīgi pateikt, kas tev nepieciešams.

-     Lūdzu, sagādājiet to prieku redzēt manu māti pirmizrādē! viņa iesaucās.

Pilsoņi, pilsoņi! Mūsu kultūrā pieņemts cienīt vecos ļaudis, apmierināt viņu nepieciešamību pēc atpūtas un vienpatības dzīves beidzamajos gados. Vai tad pēc ilga, darbīga mūža viņi nav pelnījuši izbaudīt vientulību un savrupību? Vai tad visdižākā nācija zemes virsū nevar dāvāt mazliet klusuma vecajiem? Mēs visādā ziņā vēlētos, kaut mūsu vecāki būtu mūžam mundri un nekad mūs nepamestu. Bet, Sana Muna, klausies, kā ļaudis nosodoši klakšķina mēli. Redzi, cik savtīgi tas ir apgrūtināt māti ar nogurdinošu ceļojumu, kuru viņa pat varētu nepārciest, vien tādēļ, lai apmierinātu savas personiskās iegribas! Bet mēs tikai noplātām rokas. Kurš gan spēj atteikt Sanai Munai? Viņa allaž ir izņēmums, jūtu tīrības iemiesojums.

-     Viņa sēdēs pirmajā rindā, Mīļotais Vadonis paziņoja aktrisei. To es cieši apsolu.

Pilsoņi, ja Mīļotais Vadonis kaut ko saka, tas piepildās. Tagad vairs nekas nevarēja aizkavēt Sanas Munas māti apmeklēt filmas pirmizrādi. Ja nu vienīgi absolūti neparedzama nelaime iespējams, negadījums ar vilcienu satiksmi vai plūdi tai apvidū varētu stāties ceļā šai priecīgajai atkalredzēšanās reizei. Vien difterijas karantīna vai zaglīgs militārs uzbrukums spētu radīt šķēršļus Sanas Munas sapņu piepildījumam!

Pauzdams sociālismam raksturīgo atbalstu, Mīļotais Vadonis uzlika plaukstu Sanai Munai uz pleca.

-    Vai es neesmu ievērojis visus noteikumus? viņš jautāja. Sieviete cieta klusu, un viņš teica: Man ir tevi jāatgūst. Mums ir jāatgriežas pie mūsu agrākās kārtības.

-    Tāda bija mūsu vienošanās, viņa bilda.

-     Bija gan. Un… vai tad es neesmu izpildījis solīto? Vai es neesmu ieverojis tavus noteikumus? Mīļotais Vadonis jautāja. Vai tad pirmais noteikums nav nekādi nespiest tevi darīt to, ko tu negribi? Atbildi! Vai es jebkad esmu rīkojies pretēji tavam vēlmēm? Vai vari nosaukt kaut reizi, kad esmu pret tevi rīkojies spaidu kārtā? Aktrise papurināja galvu. Gluži pareizi! viņš uzsvēra, balsij pieņemoties spēkā. Tieši tāpēc tev jāizvēlas atgriezties. Tev ir jāizvēlas jau tagad. Tas brīdis ir pienācis.

Viņa vārdi izskanēja asi tik lielas bija tēvišķīgās rūpes par šo sievieti. Viņš uz bridi aprāvās, klusēja, un tad sejā atgriezās apburošais smaids.

-Jā, jā, tev katrā ziņā būs kāds jaunu noteikumu kopums. Tie būs baisi, neiedomājami sarežģīti noteikumi, un es jau tagad iztēlojos sajūsmu tavā sejā, tos man noskaitot. Bet es jau šobrīd tiem piekrītu, es jau iepriekš visus jaunos noteikumus pieņemu. Viņš papleta rokas, liekot manīt, ka iespējams ir itin viss. Tikai atgriezies pie manis! Būs kā vecos laikos. Mēs spēlēsim "Dzelzs šefpavāru" ar virtuves darbiniekiem, un tu palīdzēsi man atvērt pielūdzēju vēstules. Mēs braukāsim apkārt ar manu vilcienu, kur vien acis rādīs, un visu nakti pavadīsim karaoke vagonā. Vai tu neilgojies pēc mūsu eksperimentiem ar suši izgudrošanu? Atceries, kā mēs

I

spēlējām čangi ezera krastā? Mēs varam jau šajā nedēļas nogalē sarīkot galda spēles turnīru un vērot, kā tavi bērni traucas mums garām uz ūdensmotocikliem. Vai paņēmi līdzi galdiņu?

-    Jā, tas ir mašīnā, Sana Muna teica.

Mīļotais Vadonis pasmaidīja.

-     Kur mēs palikām mūsu turnīra sērijā? viņš jautāja.

-     Es vairs neatceros galīgo rezultātu.

-    Ja pareizi atminos, toreiz, kad pārtraucām spēlēt, man bija par dažām uzvarām vairāk.

-    Tu man neparko neļāvi būt pirmajam, vai ne? Mīļotais Vadonis smaidīja.

-     Varat būt drošs, ka es nepazīstu žēlastību, viņa atteica.

-    Tāda ir mana Sana Muna! Viņš notrausa vēl pēdējās asaras no sievietes vaiga. Saceri skaņdarbu par godu mūsu nakts airētājas aizbraukšanai! Atvadīsimies no viņas ar dziesmu. Lūdzu, uzvelc tad man par prieku sarkano čosoi notu. Apsoli, ka rīt to uzģērbsi. Un rīt mēs nosūtīsim to amerikāņu skuķi atpakaļ uz to nolādēto vietu, kas viņu radījusi.

Sana Muna vērsa skatienu lejup un lēni palocīja galvu.

Arī Mīļotais Vadonis gausi pamāja.

-    Jā, viņš klusu novilka.

Tad viņš pacēla pirkstu. Un kurš gan cits zibenīgi parādītos, sēdēdams pie autokrāvēja stūres, ja ne biedrs Buks ar nosvīdušu pieri! Neraugieties viņā, pilsoņi! Novērsiet acis no šā nodevēja manipulējošā smaida.

-    Sargājot Sanas Munas kautrīgumu, sacīja Mīļotais Vadonis, bus nepieciešams ierīkot lidostā kaut ko līdzīgu pārģērbšanās telpai.

Biedrs Buks dziļi ieelpoja.

-    Sagatavosim vienīgi vislabāko! viņš solīja.

Mīļotais Vadonis saņēma sievieti aiz rokas un pavērsa

pret gaismām un mūziku.

-    Nāc, viņš vedināja Sanu Munu līdzi. Es gribu tev parādīt beidzamo filmu. Amerikāņu apciemojums manī rosinājis pārdomas par kovbojiem un taisnības spēku pierobežā.

Tālab es esmu sarakstījis scenāriju vesternam. Tu tēlosi grūtas dzīves nomocītu sievieti, kuras vīrs ir kapitālistisko zemes īpašnieku ekspluatēts Teksasas lopu dzinējs. Kad korumpēts šerifs apsūdz viņu lopu aizdzīšanā…

-    Apsoli, ka ar viņu nekas slikts negadīsies, teica Sana Muna, pārtraukdama Mīļoto Vadoni.

-    Ar ko? Ar lopu dzinēju?

-     Nē. Ar manu viru. Vai to, kas tēlo viņa lomu, Sana Muna sacīja. Viņam ir laba sirds.

-    Šajā pasaulē, paziņoja Mīļotais Vadonis, tādu solījumu dot nevar neviens.

23.NODAĻA

KOMANDIERIS GA smēķēja uz balkona un piemiegtām acīm vērās lejup uz tumšo ceļu, alkdams saskatīt automašīnu, kas atvestu viņam atpakaļ Sanu Munu. Izdzirdējis rejas zooloģiskajā dārzā, viņš no pagātnes atcerējās suni, kas stāvēja krastā pie viļņiem un velti gaidīja saimnieku. Daži cilvēki šai pasaulē, ienākdami otra dzīvē, prasa pārāk augstu cenu. Biedra Buka sievai šai ziņā bija taisnība. Būt par šādu cilvēku ir visai nelāgi. Viņš bija no tiem, kas ņem. Viņš bija no tiem, kurus paņēma. Un viņš bija tas, kuru atstāj. Pavisam drīz viņam vajadzēs pildīt visas šīs trīs lomas vienlaikus.

Ga nodzēsa cigareti. Uz margām no zēna putnu lamatām bija sabirušas seleriju sēkliņas. Viļādams tās ar pirkstu, Ga uzlūkoja tumsas apklāto pilsētu un zināja, ka zem šā pārsega mudž spilgti apgaismotu bunkuru labirints. Viņš bija pārliecināts, ka vienā tādā bunkurā tobrīd uzturas Sana Muna. Kurš to vietu bija izdomājis? Kurš bija izgudrojis tās pastāvēšanu? Cik nepatīkama un apsmejama biedra Buka sievai šķita doma par gultas pārklāju ar īpašu stāstu! Kādus rakstus, kādu audumu varētu izvēlēties, lai šūdinātu dzīvesstāstu šajā zemē? Ja vien viņš bija kaut ko uzzinājis par īsto komandieri Ga, valkādams viņa apģērbu un gulēdams viņa gultā, tad to, ka tādu viņu bija izveidojusi šī vieta. Ziemeļkorejā cilvēks nepiedzima, bet gan tika izveidots. Un veidotājs šai vakarā strādāja vēlu. Uz balkona margām izkaisī

tās sēklas aizstiepās rindā līdz kaudzitei. Lēni lenltiņām Ga izstiepa roku līdz tai. "Interesanti," viņš prātoja, "kur biedra Buka sieva smejas tādu mieru? Kā viņa var zināt, kas jādara?" Negaidot nošvīkstēja zariņš, nokrita akmens, diegs iztaisnojās un ap Ga pirkstu savilkās cilpiņa.

Viņš izpētīja visu māju, gribēdams noskaidrot informāciju, bet pats nezinādams, kādas ziņas meklē un kādam nolūkam tās domātas. Viņš aplūkoja komandiera Ga vīna kolekciju un pacilāja katru pudeli. Viņš uzkāpa uz krēsla un sveces liesmā apskatīja pistoles, kuras nevīžīgi tika glabātas virtuves augšējā skapītī. Tunelī viņš pārlūkoja visus DVD vāciņus, meklēdams filmu, kas varētu viest skaidrību tādā situācijā, taču amerikāņi tādas acīmredzot neuzņēma. Viņš nopētīja fotogrāfijas uz disku vāciņiem un izlasīja aprakstus. Bet kur ir tā filma bez sākuma, ar nebeidzamu vidusdaļu un vienu un to pašu noslēgumu, kas nepārtraukti atkārtojās? Burtojot angļu vārdus, viņam iesāpējās acis. Lasīšana pamudināja prātot angliski, un tas uzvedināja uz domām par rītdienu. Pirmo reizi ilgākā laika posmā viņu sagrāba stindzinošas bailes. Angļu valodas vārdi skanēs prātā līdz mirklim, kad viņš izdzirdēs Sanas Munas balsi.

Kad beidzot piebrauca automašīna, Ga bija atlaidies uz muguras gultā un mēģināja nomierināties, klausoties bērnu dabiskajā, neapzinātajā elpošanā. Viņš klausījās, kā sieviete ienāk tumšajā namā un virtuvē iesmeļ kausu ūdens. Kad atvērās guļamistabas durvis, viņš sagramstīja kārbiņu un izvilka vienu sērkociņu.

-    Nevajag, viņa lūdza.

Ga sagrāba izbailes, ka viņa varbūt ir izķēmota vai citādi savainota un šādi pūlas slēpt to, kas viņai nodarīts.

-    Vai tev nekas nekaiš?

-    Nē, viss ir kārtībā, Sana Muna atteica.

Viņš klausījās, kā sieviete pārģērbjas naktstērpā. Pat necaurredzamā tumsā viņš iztēlojās Sanu Munu novelkam drānas citu pēc citas un novietojam uz krēsla atzveltnes, pieturamies pie sienas, lai iekāptu nakts stundām paredzētajā

kreklā. Ga sajuta viņu tumsā pieskaramies bērnu sejiņām un pārliecināmies, ka tie ir drošībā un guļ saldā miegā.

Kad sieviete palīda zem segas, viņš aizdedzināja sveci un ieraudzīja viņu, zeltainās gaismas apmirdzētu.

-    Kurp viņš tevi aizveda? Ga pavaicāja. Ko viņš ar tevi izdarīja?

Komandieris mēģināja no sievietes sejas izteiksmes noteikt, ko viņa pārdzīvojusi.

-   Viņš man nedarīja pāri, Sana Muna paskaidroja. Viņš gluži vienkārši ļāva man nedaudz paraudzīties nākotnē.

Uz sienas fona komandieris Ga saskatīja trīs čosonotus sarkanu, baltu un zilu.

-    Vai šie tērpi ir daļa tās nākotnes?

-    Tos man paredzēts rīt uzvilkt. Vai tad es neizskatīšos kā patriotisko ekskursiju vadītāja Kara muzejā?

-    Tu nevarēsi vilkt savu tērpu, to sudrabaino? Viņa papurināja galvu. Tātad tu aizbrauksi no Korejas, ģērbusies kā izklaidētāja, kādu viņš gribēja tevi redzēt, Ga secināja.

-    Es zinu, ka tu nevēlējies pamest valsti šādā tērpā, taču svarīgākais ir tikt prom. Tevi taču nav pārņēmušas šaubas, vai ne? Tu taču gatavojies aizbraukt, ja?

-    Mēs gatavojamies aizbraukt, vai ne? Sana Muna uzsvēra. Tad kaut kas piesaistīja viņas uzmanību. Viņa pacēla acis pret kamīna dzegu. Kur ir persiki?

-    Es nosviedu kārbu no balkona, komandieris Ga pēc ilgākas vilcināšanās atzinās. Mums tos vairs nevajadzēs.

-    Ja nu kāds tos atrod un apēd? Sana Muna brīdināja un cieši uzlūkoja viņu.

-    Es vispirms atgriezu vaļā vāku, lai persiki izbirtu zemē, Ga teica.

Sana Muna piešķieba galvu.

-    Vai tu man melo?

-    Saprotams, ka ne.

-    Vai es vēl varu tev uzticēties?

-    Es persikus aizsviedu, jo tāds nav mūsu ceļš, komandieris Ga paskaidroja. Mēs iesim pa citu ceļu, to, kas ved uz dzīvību. Gluži kā tai amerikāņu filmā.

Sieviete apgūlās uz muguras un nekustīgi vērās griestos.

-    Bet tu? Kalab tu nestāsti, ko viņš ar tevi izdarīja? Ga taujāja. Sieviete pavilka segu augstāk un cieši turēja. Vai viņš tevi kaut kā aizskāra? Fiziski?

-    Šajā pasaulē notiek visādi, viņa prātoja. Ko lai par to visu pastāsta?

Komandieris Ga velti gaidīja paskaidrojumu.

Pēc neilga brīža viņa skaļi nopūtās.

-              Ir pienācis laiks mums būt intīmākiem, sieviete sacīja.

-     Mīļotais Vadonis par mani zina daudz. Kad sēdēsim lidmašīnā un būsim drošībā, es izstāstīšu par savu dzīvi, ja vien vēlies. Bet šovakar es pavēstīšu to, ko viņš nezina. Sana Muna paliecās un nopūta sveces liesmu. Mīļotajam Vadonim nebija ne jausmas par sazvērestību, kuru mans vīrs un komandieris Parks perināja pret viņu. Mīļotais Vadonis nezina, ka es ienīstu viņa nemitīgi rīkotos karaoke dziedāšanas vakarus un ka es nekad neesmu dziedājusi viņam prieka pēc. Viņam nav ne jausmas, ka viņa sieva mēdza man sūtīt vēstules, kaut arī uzspieda uz tām vīra zīmogus, lai pamudinātu mani tās atvērt, taču es nekad tajās neieskatījos. Viņš nevar zināt to, ka es cenšos neklausīties, kad viņš sāk uzticēt man savus zemiskos noslēpumus. Es nemūžam viņam neatzītu, cik stipri neieredzēju tevi bridi, kad tu pavēlēji man apēst ziedlapu, cik pretīgs tu man šķiti, piespiezdams mani pārkāpt sev doto zvērestu vairs nekad neēst kā badacietējai.

Ga vēlējas iedegt sveci, lai paraudzītos, ko pauž sievietes seja dusmas vai bailes.

-    Ja vien es būtu zinājis…

-    Nepārtrauc mani! viņa nošņāca. Ja tu mani traucēsi, es nespēšu to visu izstāstīt. Viņš nezina, ka manas mātes vērtīgākais īpašums bija tērauda cītara. Tai bija septiņpadsmit stīgu, un tās melnajā, lakotajā virsmā varēja pat spoguļoties. Tai naktī, pirms nomira mana jaunākā māsiņa, tēvs piedūmoja visu istabu, vārīdams zālītes, un māte mūs pārplūdināja ar sandžo mūzikas skaņām, kas spīvas vērpās tumsā, kad viņa, sviedriem pilot, skāra vizošās metāla stigas. Šim

skaņām bija jāstājas pretī gaismai, kas nāktu līdz ar rītu atņemt viņai meitiņu. Mīļotais Vadonis nezina, ka es naktīs mēdzu pastiept roku, lai sataustītu māsu, un, viņu neatradusi, ikreiz uztrūkstos no miega. Es viņam nemūžam neatzītu, ka šī mūzika vēl arvien skan manās ausīs. Mīļotais Vadonis zina manas dzīves galvenos notikumus, svarīgākos faktus. Viņš zina, ka manu vecmāmuļu aizveda uz Japānu, kur viņai bija jākļūst par sievieti mierinājumam. Bet viņš nekādi neaptvertu, ko viņa ir pārdzīvojusi un kādēļ atgriezās mājās, apguvusi vien izmisuma pilnas dziesmas. Nedrīkstēdama stāstīt par tajos gados piedzīvoto, viņa tomēr uzskatīja par svarīgu šis dziesmas iemācīt meitām. Diemžēl dziesmas nācās nodot nākamajai paaudzei bez vārdiem, jo pēckara laikos cilvēku varēja sodīt ar nāvi vien par to, ka viņš prot japāņu valodu. Tik un tā viņa mums iemācīja notis un spēju mūzikā paust izjūtas bez vārdiem. Prasmi viņa bija apguvusi Japānā… vienreiz pieskaroties stīgai, likt ieskanēties zudušajam, ieaust nospēlētajā akordā visu, ko ir aprijis karš.

Mīļotais Vadonis neapzinās, kā es esmu izkopusi savas dotības. Viņš nezina, ka pirmo reizi dzirdēja manu balsi todien, kad es dziedāju mātei, kura bija ieslodzīta citā lopu vagonā. Un dziesma bija domāta, lai remdētu viņas izmisumu. Mēs bijām to simtiem cilvēku vidū, kurus ar vilcieniem pārvietoja uz labošanās nometni, visus ar svaigi asiņojošām ausīm. Tas notika jau pēc tam, kad mana vecākā māsa sava skaistuma dēļ bija aizvesta uz I’henjanu. Tas notika jau pēc tam, kad mēs ģimenē bijām nolēmuši, ka tēvs raudzīs manu māsiņu slepus izvest no valsts. Tas notika jau pēc tam, kad šis mēģinājums bija izgāzies, pēc tam, kad viņas vairs nebija, pēc tam, kad mans tevs bija nodēvēts par pārbēdzēju un mēs ar māti bijām kļuvušas par pārbēdzēja tuviniecēm. Tas bija garš brauciens. Vilciens kustējās tik lēni, ka uz vagonu jumtiem bieži nosēdās vārnas, kas soļoja starp ventilācijas caurumiem un blenza uz mums, it kā mēs būtu circeņi, kuriem putni nekādi nevar piekļūt. Māte atradās citā lopu vagonā. Nebija ļauts sarunāties, bet dziedāt neliedza. Es dziedāju "Ariranu", lai vēstītu, ka esmu dzīva. Viņa atsaucās ar

dziesmu, tādējādi apliecinādama, ka joprojām ir kopā ar mani. Musu vilciens iebrauca sliežu nozarojumā, lai palaistu garām citu vilcienu. Tas izrādījās Mīļotā Vadoņa ložu necaurlaidīgais vilciens, un tas apstājās, lai abi mašīnisti varētu apspriest tālākā sliežu ceļa stāvokli. No vagona uz vagonu izplatījās baumas, klusināta panika par likteni, kas mūs gaida. Šur tur pacēlās balsis, ļaudis sprieda par citos vagonos ieslodzītajiem un prātoja, vai cilvēkus nošķirs citu no cita, tālab es iedziedājos no visa spēka, jo cerēju, ka māte mani sadzirdēs sāpjpilno balsu korī. Piepeši mūsu vagona durvis tika atrautas vaļā un sargi ar sitieniem piespieda kādu vīrieti nomesties ceļos. Kad viņam pavēlēja paklanīties, mēs visi sekojām viņa paraugam. Un tad, spožas gaismas ieskauts, parādījās Mīļotais Vadonis. "Vai es dzirdēju lakstīgalas treļļus?" viņš ievaicājās. "Sakiet, kurš no jums ir izmisuma, bezcerības pārņemtais dziedātājputniņš?" Neviens nebilda ne vārda. "Kurš mūsu tautas melodiju ir spējis izrotāt ar šādām emocijām?" taujāja Mīļotais Vadonis, staigādams gar noliekušos cilvēku rindām. "Kuram gan ir pa spēkam tā attīrīt cilvēka sirdi un izliet to patriotiskas degsmes traukā? Es lūdzu šo personu pabeigt dziesmu. Tā nedrīkst palikt bez nobeiguma." Tupēdama uz ceļiem un asaras rīdama, es iedziedājos.

Arirana, Arirana, Arijo.

Es dodos uz Arirams kalna pāreju.

Es ticēju tev, kad tu stāstīji, ka

mēs uzkāpsim Arirana kalnā uz pavasara azaidu.

Arirana, tavas kājas tev neklausīs,

Iekams tu būsi spērusi desmit soju prom no manis.

Mīļotais Vadonis smaidīdams aizvēra acis. Es nezināju, kas ir ļaunāk sadusmot viņu vai iepriecināt. Es zināju vien to, ka bez manis māte neizdzīvos.

Arirana, Arirana, Arijo.

Arirana viena pati.

Ar risu vīna pudeli, paslēptu zem svārkiem.

Es meklēju tevi, mans mīļais,

mūsu slepenajā vietiņā Odona, Odona mežā.

Arirana, Arirana, atdod manu mīļoto.

Kad pabeidzu dziesmu, Mīļotais Vadonis šķita nedzirdam klusu dziedāšanu, kas skanēja par atbildi. Mani aizveda uz viņa personisko vagonu ar tik bieziem logu stikliem, ka gaisma caur tiem krita zaļgana un sagrozīta. Tur viņš man lika nodeklamēt rindiņas no viņa stāsta "Tirānu saplosīšana". Kā viņš spēja nelikties manām urīna dvingu, kas plūda no manis, vai bada smārdu, kas zogas augšup pa rīkli un caurauž elpu? Es norunāju vārdus, lai gan to nozīme man bija sveša. Ar pūlēm es spēju pabeigt teikumus, nesabrukdama uz grīdas. Mīļotais Vadonis sauca: "Bravo!" Tad viņš apbēra mani ar aplausiem. "Apsoli!" viņš sauca. "Apsoli, ka tu iemācīsies manu tekstu un piekritīsi tēlot šo lomu." Kā gan viņš varēja zināt, ka es pat īsti nesapratu, kas ir kinofilma, jo biju dzirdējusi vienīgi revolucionāro operu radiopārraides? Kā es varēju zināt, ka Mīļotā Vadoņa vilcienam ir piekabināti vagoni, kas paredzēti citiem mērķiem, ne uz pusi tik cēliem kā aktieru noklausīšanās? Tai brīdī Mīļotais Vadonis izpleta rokas plašā teatrālā žestā. “Protams, šīs mākslas formas specifika ir tāda, ka mans teksts kļūs par tavējo," viņš piebilda. "Ļaudis redzēs tevi uz ekrāna, un atmiņā paliks vienīgi tava emocijām cauraustā balss, iedzīvinot rakstīto vārdu." Vilciens iekustējās. "Ludzu!" es iesaucos, teju vai kliedzu. "Es gribu, lai manai māte būtu drošībā!" Mīļotais Vadonis attrauca: "Protams. Likšu, lai kāds viņu aprauga." Pat nezinu, kur es smēlos drosmi. Es pacēlu galvu un ieskatījos viņam acīs. "Drošībā uz mūžu," es teicu. Viņš atzinīgi pasmaidīja, it kā pēkšņi būtu ieraudzījis mani citā gaismā. "Drošībā uz mūžu," viņš piekrita. Es redzēju, ka viņš reaģē uz nosacījumiem. Viņam patika noteikumu pasaule. "Tad es piekrītu," es viņam apsolīju. "Es piedalīšos jūsu stāsta tēlojumā."

Tā, lūk, mani atklāja. Ar kādu sajūsmu Mīļotais Vadonis

to atceras! It kā ar viņa asrcdzlbu un gudrību es butu bijusi paglābta no kada postoša dabas spēka, piemēram, zemes nogruvuma. Šo notikumu viņam iepatikās atstāstīt gadu no gada, kad mēs divatā sēdējām viņa operas ložā vai slīdējām debesīs viņa personiskajā funikulieri; par to, kā laime saveda kopā mūsu vilcienus. Tie nebija draudi vai vēlēšanās norādīt, no kādiem augstumiem man var gadīties krist. Tas drīzāk bija atgādinājums par mūsu mūžīgo kopīgo nākotni. Cauri logu zaļajiem stikliem es vēroju, kā attālinās vilciens, kurš veda manu māti. "Es zināju, ka tu būsi ar mieru," teica Mīļotais Vadonis. "Man bija tāda nojauta. Es tūliņ pat atteikšos no tās otras aktrises. Šobrīd mēs sagādāsim tev pienācīgas drānas. Un arī tavu ausi derētu apkopt."

Komandieris Ga tumsā atkārtoja: Atteikšos…

-    Atteikšos… kā atbalss sacīja Sana Muna. Cik bieži es kavējos domās par to otro meiteni! Kā lai Mīļotais Vadonis zina, ka man asinis stingst dzīslās ikreiz, kad par viņu iedomājos?

-    Kas ar to meiteni notika? Ga vaicāja.

-    Tu pats labi zini, Sana Muna atteica.

Abi labu brīdi klusēja.

-    Un ir vēl kāda lieta, ko Mīļotais Vadonis nezina par mani, viņa turpināja, bet drīzumā uzzinās.

-    Kas tā ir?

-    Es izcelšu no aizmirstības vienu vecmāmuļas dziesmu. Amerikā es atradīšu trūkstošo tekstu. Šī dziesma būs par Mīļoto Vadoni. Tajā būs ietverts viss, pilnīgi viss, ko es nevaru atļauties pateikt skaļi šeit. Es to nodziedāšu Amerikas Centrālās raidorganizācijas valsts kanālā, un visa pasaule tad uzzinās patiesību par viņu.

-    Pārējā pasaule jau tāpat zina patiesību par viņu, Ga aizrādīja.

-    Nezina vis, Sana Muna iebilda. Uzzinās vienīgi tad, kad izdzirdēs to manā balsī. Tā ir dziesma, kuru vēl nesen es nebiju paredzējusi jebkad dziedāt. Sana Muna uzšķīla sērkociņu un, liesmas apspīdēta, turpināja runāt: Bet tad uzradies tu. Vai saproti, ka Mīļotajam Vadonim nav ne jaus-

mas, ka es esmu vistīrākā aktrise? Ik brīdi, ne tikai tad, kad izrunāju viņa sarakstītos tekstus. Arī tev es esmu tēlojusi. Bet tāda nav mana īstā daba. Lai arī es esmu spiesta visu laiku tēlot, dziļi sirdī es esmu vienkārši sieviete.

Ga nopūta sērkociņu un, saņēmis sievieti aiz rokas, pievilka sev klāt. Tā viņš bija satvēris Sanu Munu arī agrāk, taču šoreiz viņa nevairījās. Abu sejas atradās tuvu, un Ga juta viņas dvašu uz ādas.

Sana Muna pasniedzās un satvēra saujā viņa naktskreklu.

-    Parādi, viņa lūdza.

-    Ir pārāk tumšs Tu neko nesaskatīsi.

-    Es gribu to sajust, viņa teica.

Viņš novilka kreklu pāri galvai un pieliecās sievietei klāt, lai viņa varētu pieskarties tetovējumam.

Viņa pārskrēja ar pirkstiem pāri viņa muskuļiem, sataustīja krūškurvja reljefu.

-    Man arī tādu vajadzētu, sieviete prātoja.

-    Ko tad? Tetovējumu? komandieris Ga pārjautāja. Ko tu gribētu sev uztetovēt?

-    Kāds būtu tavs ieteikums?

-    Atkarīgs no tā, kurā vietā tu gribētu tādu zīmējumu.

Sana Muna noģērba naktskreklu, saņēma vīrieša plaukstu abās rokās un piespieda sev pie sirds. Vai šeit? Kā tev patiktu?

Ga juta liego ādu, krūšu uzkalniņa apveidu. Taču visvairāk viņš sajuta savā saujā, kā sirds muskulis dzen siltās asinis cauri visam sievietes ķermenim uz viņas rokām un plaukstām, kas spiedās viņam pie muguras. Šķita, ka sieviete ir viņu viscaur apņēmusi.

-    Atbildēt ir pavisam viegli, viņš sacīja. Uz sirds tetovē to, kas rodams tavā sirdī.

Pieliecies tuvāk, viņš noskūpstīja Sanu Munu. Skūpsts bija ilgs un neatkārtojams, un, abu lūpām sakļaujoties, viņš aizvēra acis. Pēc tam sieviete ilgi klusēja, un komandieris Ga sāka baiļoties, jo nezināja, kas viņai padomā.

-    Sana Muna, vai tu vēl te esi?

-     Esmu, viņa atsaucās. Man tikai prātā ienāca jauna dziesma.

-    Laba vai slikta?

-    Ir tikai viena veida dziesmas.

-    Vai tiesa, ka tu nekad neesi dziedājusi prieka pēc?

-    Kādu dziesmu tu gribētu dzirdēt? viņa atvaicāja. Par to, kā izlej asinis, cildina mocekļus, slavina melus?

-    Vai tad citādu dziesmu nav? Piemēram, mīlas dziesmas?

-    Nosauc kaut vienu, kura nebūtu sagrozīta un nepaustu mīlestību pret Mīļoto Vadoni.

Tumsā viņš ļāva plaukstai slīdēt pāri sievietes augumam, aizskāra bedrīti virs atslēgas kaula, saspringto dzīslu uz kakla, smailo pleca izliekumu.

-    Es zinu kādu dziesmu, viņš paziņoja.

-    Kā tā skan?

-    Es protu tikai sākumu. Dzirdēju to Amerikā.

-     Nodziedi.

-    Vina ir Teksasas dzeltenā roze, Ga iesāka.

-    Viņa ir Teksasas dzeltenā roze, Sana Muna nodziedāja.

Angļu vārdi skanēja ar stipru akcentu, bet šis dziedājums,

viņas balss tā izklausījās burvīgi. Viņš maigi aizskāra Sanas Munas lūpas ar pirkstu galiem, lai sajustu tās izdziedam vārdus.

-    Es meklēju pēc šīs meitenes.

-    Es meklēju pēc šīs meitenes.

-    Kad beidzot viņu atradīšu, par sievu ņemšu es.

-    Par ko šie vārdi vēsta?

-     Par sievieti, kuras skaistums ir kā rets zieds. Kāds vīrietis visu sava mūža mīlestību glabājis tikai viņai vien. Tas ir nieks, ka jāveic tāls ceļš, lai pie viņas nokļūtu. Tas ir nieks, ka viņu kopā pavadītais laiks būs īss un pēc tam viņš, iespējams, sievieti zaudēs. Viņa ir šā vīrieša sirds ziediņš, un nekas neatturēs viņu uzmeklēt šo sievieti.

-    Vai tas vīrietis dziesmā esi tu? Sana Muna vaicāja.

-    Tu zini, ka esmu.

-    Es gan neesmu tā sieviete dziesmā, viņa atteica. Es neesmu nedz aktrise, nedz dziedātāja, nedz puķe. Es esmu

tikai sieviete. Vai tu gribi iepazīt šo sievieti? Vai tu gribi būt vienīgais vīrietis pasaulē, kurš patiešām ir iepazinis Sanu Munu?

-    Tu zini, ka gribu.

Sana Muna mazliet paslējās, lai ļautu vīrietim novilkt viņas beidzamo apģērba gabalu.

-    Vai tu zini, kas notiek ar vīriešiem, kuri iemīlas manī? viņa jautāja.

Ga mazliet padomāja.

-   Vai viņus iesloga tunelī zem mājas un divas nedēļas baro tikai ar zupu?

-    Nē! viņa rotaļīgi attrauca.

-    Hmm… Ga skaļi gudroja. Vai tavs kaimiņš viņus aplaimo ar botulismu un pēc tam Mīļotā Vadoņa šoferis sadod pa degunu?

-     Nē.

-    Labi, es padodos. Kas notiek ar vīriešiem, kuri iemīlas tevī?

Viņa pavirzījās ar visu augumu tā, lai viņas gurni atrastos zem viņa gurniem.

-   Viņi iemīlas uz mūžu.

24.NODAĻA

PĒC ČUČAKA pazušanas un Kjukī pārbēgšanas pie pubjokiem es Četrdesmit otrajā nodaļā labu laiku nerādījos. Zinu, ka klaiņoju pa pilsētu. Cik ilgi? Nedēļu? Un kur es gāju? Vai es klīdu pa Tautas taciņu, vērodams putnus plivināmies un bezcerīgi pūlamies izrauties no cilpām, kurās bija ieķērušās kājas? Vai es iemājoju Kumsusana mauzolejā, nebeidzami ilgi aplūkodams hromēto stikla zārku, kur saudzējošā sarkanas lampas apgaismojumā gulēja Kima Irsena mirstīgās atliekas? Vai arī es pētīju Ielaspuiku pavēlnieku, kurš braukāja apkārt smagajā automašīnā, kas nomaskēta par saldējumu furgonu, un lūkoja attīrīt Phenjanas sānieliņas no ubagu puikām? Vai es kādā brīdī atsaucu atmiņā to, kā savervēju Čučaku Kimirsena universitātes rīkotajā karjeras dienā, kad es, tērpies uzvalkā un aplicis kaklasaiti, rādīju zēnam brošūras ar krāsu fotogrāfijām un skaidroju, ka nopratināšanā vardarbība vairs nav galvenais

-     mūsdienās tā ir intelektuāla augstākās raudzes un veiklības spēle, kur ieroči ir radošā domāšana un likmes ir valsts drošība? Varbūt es sēdēju Mansu parkā un vēroju sasvīdušas jaunavas formastērpos skaldām malku? Vai es nebūtu šajos brīžos apcerējis savu vientulību manas vienības vairs nebija, manu praktikantu vairs nebija, manu panākumu nebija, un manas izredzes uz mīlestību, draudzību un ģimeni bija praktiski zudušas. Iespējams, mans prāts bija tukšs, kamēr es stāvēju rindā uz autobusu, kurā nevē-

Lējos iekāpt, un varbūt es nedomāju neko, kamēr mani savāca smilšu maisu kraušanas brigāde. Tikpat labi es, iespējams, pavadīju šis dienas, atgāzies ar zilo vinilu pārvilktajā autopilota krēslā, to visu iztēlodamies. Un kas noticis ar manu atmiņu? Kāpēc es neatcerējos, kā pavadīju šīs mokošās dienas, un kālab mani nesatrauca tas, ka es to neatceros? Man pat tā likās labāk, vai ne? Vai dzīvošanai nudien ir izredzes būt pārākai par aizmirstību?

Visbeidzot atgriezdamies Četrdesmit otrajā nodaļā, es nervozēju. Kad devos augšup pa pēdējo kāpņu laidienu, nezināju, ko tūlīt skatīšu savām acīm. Taču darbs acīmredzami ritēja rosīgi, ierastās sliedēs. Pie lielās tāfeles bija piespraustas jaunas lietas, un virs tvertnēm dega sarkanās lampiņas. Garām pagāja Kjukī, vezdama jaunu praktikantu.

-    Prieks jūs redzēt, kungs, viņa mani uzrunāja.

Seržs bija sevišķi pacilātā garastāvoklī.

-    Rau, mūsu nopratinātājs! viņš iesaucās. Labi, ka esi atgriezies.

No toņa varēja noprast, ka viņš domā ne tikai manu neseno prombūtni.

Uz galda atradās liels metāla priekšmets.

-    Klau, Serž, es ierunājos.

-    Seržs? viņš nesaprata. Kas tas tāds?

-    Piedodiet, es atvainojos. Es gribēju teikt "biedri"!

-    Tieši tā, Seržs attrauca.

Tajā bridi garām aizkliboja komandieris Parks ar kaklā iekārtu roku. Viņš kaut ko turēja plaukstā tas izskatijās mikls, gaļīgs un rožains. Jāteic, ka komandieris Parks ar savu rētaino seju bija viens velnišķīgs tēls. Viņa nedzīvais skatiens un izkropļotie acu dobumi radīja iespaidu, it kā viņš būtu izkāpis no kādas baigas filmas par ļauniem Āfrikas diktatoriem vai kā tamlīdzīga. Ietinis nešļavu avīzē, viņš nosūtīja to pa vakuuma cauruli bunkurā zem mums, notrina gar biksēm plaukstu un aizgāja.

Seržs uzsita knipi man gar seju.

-    Biedri! viņš uzsauca.

-    Atvainojiet, es atguvos. Es nekad nebiju šeit, augšā, redzējis staigājam komandieri Parku.

-    Viņš ir komandieris, Seržs sacīja.

-    Viņš ir komandieris, es atkārtoju.

-     Paklau, es zinu, ka tev gadījās aizķerties ražas novākšanā, Seržs teica. Tavs dzīvoklis ir divdesmit otrajā stāvā. Es zinu, ka tev nepienākas labākās vietas metro vagonā. To teikdams, viņš iebāza roku kabatā. Tāpēc es tev sagādāju kādu dāvaniņu, viņš turpināja. Lai tā palīdz tev tikt galā ar visām dzīves sīkajām likstām.

Es biju pārliecināts, ka tikšu pie jaunākās paaudzes sedatīviem, par kuriem biju dzirdējis daudz valodu. Bet viņš izvilka no kabatas jaunu, spīdošu pubjoku vienības žetonu.

-    Vienība nevar sastāvēt no viena darbinieka, viņš aizrādīja, sniegdams žetonu man. Tu esi gudrs puisis. Mums gudri ir vajadzīgi. Kjukī no tevis ir daudz mācījusies. Pieņemies gudrībā ari tagad. Tu varēsi strādāt kopā ar šo meiteni.

-    Ga lieta tomēr ir mana, es uzstāju. Man tā jānoved līdz galam.

-    Tādu nostāju es cienu, Seržs atzina. Citādu attieksmi es negribētu no tevis sagaidīt. Visādā ziņā pabeidz darbu un tad pievienojies mums. Kad es paņēmu žetonu, viņš piebilda: Palūgšu, lai zēni nosaka tavu matu apcirpšanas svinību datumu.

Es pagriezu žetonu otrādi. Tajā bija iegravēts nevis vārds, bet numurs.

Seržs saņēma mani aiz pleca. Nāc līdzi, aplūko šo, viņš aicināja.

Pievedis mani pie galda, viņš ielika man rokās metāla priekšmetu. Tas izrādījās pārmēru smags. Es ar pūlēm spēju to noturēt. Tam bija resns rokturis, kas savienots ar metālā izlietiem burtiem.

-    Kādā valodā ir šis uzraksts? es jautāja. Vai angļu?

Seržs pamāja.

-    Bet tu nevarētu to izlasīt pat tad, ja prastu angļu valodu, viņš aizrādīja. Teksts ir spoguļrakstā. Viņš izņēma

priekšmetu man no rokām, lai varētu parādīt rakstu. To sauc par degzīmi. Tīra dzelzs, pašu kausēta. To izmanto, lai apzīmētu savu īpašumu. Iededzinātu uzrakstu tad var ērti izlasit. Es neatceros, kas īsti tur ir rakstīts, "Korejas Tautas Demokrātiskās Republikas īpašums" vai arī "Mīļotā Vadoņa Kima Čenira īpašums".

Seržs nopētīja manu seju, gaidīdams kādu asprātīgu repliku, piemēram: "Vai tad ir kāda atšķirība?"

Tomēr es klusēju. Viņš smaidīja un atzinīgi pamāja ar galvu.

Es izmeklējos elektrības padevi šai iekārtai, bet neatradu.

-    Kā tā darbojas?

-     Mierīgi, viņš atteica. Sena amerikāņu tehnoloģija. To ievieto nokaitētās oglēs, līdz burti sāk kvēlot. Tad uzrakstu iededzina miesā.

-    Kur? es jautāju.

-     Komandierī Ga, viņš atteica. Rītausmā futbola stadionā viņam iededzinās šo zīmi.

"Dēmoni tādi!" es domās iesaucos, tomēr no visa spēka pūlējos neizrādīt savas emocijas.

-    Tad tāpēc šurp atnācis komandieris Parks.

-    Nē, Seržs attrauca. Mīļotais Vadonis nosūtīja komandieri Parku personiskā uzdevumā. Rādās, ka Mīļotais Vadonis ir sailgojies pēc Sanas Munas un vēlas paturēt par piemiņu kādu viņas attēlu.

Es cieši lūkojos Seržā, lauzīdams galvu, ko viņš ar to domājis. Kad vecā vīra sejai pārskrēja draiskulīgs smīniņš, es pagriezos un skrēju skrēju, ko kājas nes, pie komandiera Ga. Viņu es atradu vienā no skaņas necaurlaidīgajiem boksiem.

-    Tas notiks rīt no rīta, sacīja Ga, kad iegāju telpā. Puskails, ar piesaistītām rokām, viņš gulēja uz nopratināšanas galda. Mani aizvedīs uz futbola stadionu un visu acu priekšā apzīmogos ar degzīmi.

Bet es neko nedzirdēju. Es lēnītēm tuvojos, blenzdams tikai uz viņa krūtīm, neatraudams acis no jēlā, sarkanā četrstūra, kur agrāk bija tetovējums ar Sanas Munas attēlu. Ope

rācija bijusi diezgan asiņaina no galda joprojām krita asins lāses taču no ievainojuma sūcās vienīgi caurspīdīgs šķidrums, kas, atstādams iesārtas sliedes, tecēja lejup pāri krūtīm.

-    Man noderētu pārsējs, viņš lūdza.

Diemžēl telpā nekā piemērota nebija.

Es redzēju, ka viņa augumam pārskrien trīsas. Tam sekoja pāris dziļu ieelpu, kas sagādāja milzīgas sāpes. No vīrieša mutes paspruka dīvains, agonijas pārpilns smiekliņš.

-    Par aktrisi mani pat netirdīja, viņš teica.

-    Tas laikam nozīmē, ka esi guvis virsroku.

Sāpēs cieši sakodis žokļus, Ga spēja vien palocīt galvu.

Pāris reižu aši ieelsies, viņš atbildēja:

-     Ja jums kādreiz jāizvēlas starp komandieri Parku ar saimniecības nazi… zobus griezdams, viņš izmocīja, un haizivi…

Es piespiedu plaukstu viņam pie pieres. Tā pludoja sviedros.

-    Izvēlēties haizivi, ja? Klau, paklusējiet. Nevajag tēlot asprāti, es teicu. Nemēģiniet būt kā biedrs Buks.

Šis vārds viņam radīja visstiprākās mokas.

-     Tā tas nebija paredzēts, Ga bilda. Bukam nevajadzēja ciest.

-Jūs labāk raizējieties pats par sevi, es ieteicu.

Sviedri krājās komandierim Ga acīs, tās dega raizēs.

-    Vai tā gadījās ar Buku? viņš vaicāja.

Ar krekla stērbeli es izslaucīju viņam acis.

-    Nē, es atteicu. Buks aizgāja tā, kā pats bija nodomājis.

Apakšžoklim drebot, Ga pamāja.

Smīkņādams ienāca Seržs.

-    Kādas tagad ir tavas domas par vareno komandieri Ga? večuks jautāja. Zini, viņš taču ir bīstamākais cilvēks mūsu valstī.

-              Tas nav īstais komandieris Ga, es atgādināju Seržam.

-    Tas ir parasts vīrs.

Seržs pienāca pie galda un nostājās plati ieplestām kājām.

Komandieris Ga viebdamies raudzīja aizgriezt galvu no Serža, cik tālu vien spēja. Tomēr Seržs liecās tuvāk, it kā gribēdams apskatīt ievainojumu, tad pasmaidīja un pavērsās pret mani.

-    Ā, jā, viņš novilka. Krietnais komandieris Ga ir izgājis sāpju paciešanas apmācību.

Večuks ievilka gaisu plaušās un spēji uzpūta elpu gulošā cilvēka brUcei.

No kliedziena man iezvanījās ausīs.

-    Nu viņš ir gatavs runāt, Seržs novilka. Un tu izdabūsi no viņa atzīšanos.

Savainotais virietis trīsēdams strauji elsoja.

-    Bet… kā tad paliks ar viņa biogrāfiju? es jautāju Seržam.

-    Tu taču apjēdz, ka tā ir pēdējā biogrāfija, vai ne? viņš noprasīja. Tas laikmets ir beidzies. Bet tu vari darīt, ko vien velies. Galvenais, lai rīt no rīta mazā gaismiņā, kad vedīsim viņu uz stadionu, mums ir viņa atzīšanās.

Tiklīdz es biju pamājis, Seržs izgāja no telpas.

Es pieliecos tuvāk komandierim Ga. Sākumā visu viņa augumu kā sarma klāja zosāda, bet pēc neilga brīža ādas saspringums atslāba. Tas nebija varonis. Tas bija tikai parasts virietis, kuram uzkrauts vairāk, nekā cilvēks spēj panest. Tobrīd viņu uzlūkojot, es skaidrāk sapratu viņa pasaku par mazo bāreni, kas laizījis medu no Mīļotā Vadoņa ķetnām. Es pēkšņi attapu, ka tajā vakarā, kad Ga mums to stāstīja, mūsu vienība pēdējo reizi bija pilnā sastāvā.

-    Ticiet, es neatdošu jūs lācim, es teicu. Es neļaušu, lai ar jums izrīkojas tā, kā iecerēts.

Komandiera Ga acīs riesās asaras. Pārsēju… Tas bija vienīgais, ko viņš ar pūlēm izmocīja.

-    Man vēl ir šis tas jāpaveic, es teicu. Tad es atgriezīšos un jūs izglābšu.

Nonācis "Pektu kalna slavas" namā, es steigšus nelēkšoju augšup pa kāpnēm uz divdesmit otro stāvu pie vecākiem. Šoreiz es kāpu lēnām, izjuzdams katru mokošo soli. Dzelzs deg-

zīme neizgāja man no prāta. Gara adm es redzēju to, svilinoši nokaitētu un čūkstošu, uz komandiera Ga ādas. Es iztēlojos degzīmes radītās rētas, senas un izbalējušas, pāri visu veco pubjoku mugurām. Es redzēju Kjukī nevainojamo augumu, ko izkropļojusi degzīme, iededzinātajam uzrakstam klājoties no kakla līdz nabai, aizstiepjoties starp krūtīm līdz vēderam un vēl zemāk. Es neuzrādīju savu pubjoku žetonu, lai iekļūtu priekšnieku metro vagonā. Es sēdēju kopā ar parastajiem pilsoņiem un gribot negribot saskatīju uz visu ķermeņiem uzrakstu ar izceltiem iesārtiem burtiem: "īpašums." Šāda zīme bija iededzināta visiem un es to ieraudzīju vienīgi tagad. Šādi bija pilnībā izvarots komunisma sapnis, kurš bija man dzīts galvā kopš bērnības. Es rīstījos un baidījos atvemt nesen ēstos rāceņus.

Iepriekš es gandrīz nekad nebiju pārradies mājās dienas vidū. Izmantodams izdevību, es noāvu kurpes jau gaitenī un pavisam klusu ieslidināju atslēgu durvju slēdzenē. Es pietureju rokturi, nedaudz paceldams augšup vērtni, lai neiečīkstētos durvju eņģes. Istabā dārdēja skaļrunis, un mani vecāki sēdēja pie galda un pētīja uz tā izklātās atvērtās mapes. Sačukstēdamies viņi vilka pirkstus pāri lapām, taustīja mapju uzlīmes un papīra spraudītes, iespiestos zīmogus un reljefos nodaļas spiedogus.

Es jau agrāk biju nācis pie secinājumu, ka atstāt mājās svarīgus dokumentus nav vēlams. Tās bija vienīgi rekvizīcijas veidlapas.

Iegājis es pastūmu durvis sev aiz muguras. Eņģes nočīkstēja, un slēdzene aizcirtās.

Vecāki sastinga.

-    Kas tur ir? tēvs iejautājās. Kas tur nāk?

-   Vai jūs esat zaglis? vaicāja māte. Es jums saku, mums nav nekā zogama.

Abi raudzījās tieši man virsū, lai gan šķita mani neredzam.

Viņi sataustīja viens otra plaukstu aiz galda un sadevās rokās.

-    Ejiet prom, tēvs pavēlēja. Atstājiet mūs mierā, citādi mēs pateiksim dēlam.

Māte taustījās uz galda, līdz atrada karoti, satvēra to un izstiepa kā nazi.

-    Jums noteikti nepatiks, ja mans dēls par to uzzinās, viņa piebilda. Viņš ir spīdzinātājs.

-     Māt, tēvs! es ierunājos. Esiet bez raižu. Tas esmu es, jūsu dēls.

-   Tu pārradies dienas vidū? tēvs samulsa. Vai viss kārtībā?

-    Viss ir labi, es viņus mierināju, piegāju pie galda un aizvēru mapes.

-    Tu staigā basām kājām, mana māte secināja.

-Jā.

Es redzēju zīmes viņiem uz auguma. Es redzēju iededzinātas īpašuma zīmes.

-    Bet es nesaprotu, tēvs apjucis murmināja.

-    Man šovakar būs ilgi jāstrādā, es teicu. Un arī rītdiena un tuvākās dienas būs ilgas. Es nevarēšu ierasties, lai jums pagatavotu vakariņas un palīdzētu aiziet uz tualeti gaitenī.

-     Par mums neraizējies, mate mierināja. Mēs tiksim galā. Ja tev ir jāiet, ej.

-    Man patiešām ir jāiet, es atzinu.

Virtuvē no atvilktnes es izņēmu konservu attaisāmo nazi un brīdi pakavējos pie loga. Vadīdams dienas pazemē, es biju atradinājies no pusdienlaika gaismas spožuma. Es ievēroju karoti, pannu un plītiņu, uz kuras māte gatavoja ēst. Es lūkojos uz trauku žāvētāju, kur dienasgaismā zaigoja divas stikla bļodiņas. Nolēmu tās neaiztikt.

-    Radās iespaids, ka jūs no manis baidāties, es teicu vecākiem. Tas tāpēc, ka es jums liekos noslēpumains. Tas tāpēc, ka jūs mani patiesībā nepazīstat.

Biju domājis, ka vecāki metisies iebilst, taču viņi cieta klusu. Es pasniedzos pie augšējā plaukta un sataustīju persiku kārbu. Uz vāciņa tai īsajā laika sprīdī nebija izveidojusies bieza putekļu kārta. Piegājis pie galda, es izņēmu karoti mātei no rokām un apsēdos, novietodams visu sev priekšā.

-    Nu jums vairs par to nebūs jābažījas, es stāstīju. Šodien jūs mani iepazīsiet pilnībā.

Es iedūru nazi vākā un sāku lēni griezt kārbu uz riņķi.

Mans tēvs paošņāja gaisu. Vai tie ir persiki? viņš vaicāja.

-    Tieši tā, es atbildēju. Persiki savā saldajā sirupā.

-    No nakts tirgus? māte interesējās.

-    Patiesībā es tos nočiepu pierādījumu noliktavā.

Tēvs dziļi noelsās. Es persikus gandrīz vai skaidri redzu savām acīm biezā sulā, saules staru apmirdzētus.

-   Cik sen man nav nācies nobaudīt persikus! māte iesaucās. Kādreiz ar pārtikas kartītēm mums izsniedza talonu vienai kārbai mēnesī.

-     Vai, tas gan bija pirms vairākiem gadiem! tēvs ieteicās.

-    Tev laikam taisnība, māte atbildēja. Es tikai saku, ka mums kādreiz garšoja persiki un viendien tos vairs nevarēja dabūt.

-    Tad ļaujiet jūs pacienāt, es piedāvāju. Mutes vaļā!

Viņi kā bērni atvēra muti. Tēvs pat labsajūtā aizvēra ar

pienbalto plēvi pārvilktās acis.

Es samaisīju persikus kārbā un izvēlējos vienu gabaliņu. Notrausis karotes dibenu gar kārbas malu, es noslaucīju sīrupa pilītes, tad pasniedzos un ieslidināju šķēli mātei mutē.

-    Mmm… viņa laimīgi novilka.

Pēc tam es pabaroju tēvu.

-    Tas, dēls, bija persiks, viņš norādīja.

Abi klusēdami izbaudīja šo mirkli. Žēl, ka tobrīd bauroja skaļrunis.

Un abi vienā mutē viņi pasludināja: Paldies tev, Mīļotais Vadoni Kim Čenir!

-    Jā, es piekritu. Tieši viņam ir jāpateicas.

Es atkal samaisīju kārbas saturu un nomedīju nākamo šķēli.

-    Man ir jauns draugs, es pavēstīju.

-    Vai draugs no darbavietas? tēvs apvaicājās.

-   Jā, draugs no darbavietas, es apstiprināju. Mēs esam kļuvuši visai tuvi. Viņš ir dāvājis man cerību, ka man pasaulē ir rodama mīlestība. Tas ir vīrs, kurā mājo patiesa mīlestī

ba. Es esmu gaužām rūpīgi izpētījis viņa lietu un domāju, ka mīlestības atslēga ir ziedošanās. Viņš pats ir nesis vislielāko upuri savas mīļotās sievietes dēļ.

-    Tas vīrs par viņu atdeva dzīvību? jautāja tēvs.

-    Nē, tieši otrādi, viņš atņēma tai sievietei dzīvību, es paskaidroju un iemetu tēvam mutē persiku.

Mātei runājot trīcēja balss.

-    Mēs par tevi priecājamies, viņa apliecināja. Kā saka Mīļotais Vadonis: "Mīlestība virza pasauli." Tāpēc nevilcinies! Ej un atrodi savu patieso mīlestību. Par mums nebēdā. Ar mums viss būs labi. Mēs varam parūpēties paši par sevi.

Es iesmēlu persika šķēli karotē un ieliku mutē mātei. To negaidījusi, viņa iekāsējās.

-    Iespējams, jūs esat pamanījuši mani rakstām dienasgrāmatu, es stāstīju. Īstenībā tā nav dienasgrāmata. Tā ir mana autobiogrāfija. Kā zināt, tāds ir mans darbs. Es rakstu cilvēku biogrāfijas, un tās mēs glabājam noliktavā, ko varētu dēvēt par slepeno bibliotēku. Kāds mans darbabiedrs, kuru saukšu par Seržu, apgalvo, ka nelaimīgā kārtā šos dzīvesstāstus neviens nelasa. Secinājumam jāatceras mans jaunais draugs, kurš man paziņoja, ka vienīgie cilvēki, kas gribētu izlasīt viņa biogrāfiju, jau sen ir viņsaulē.

Jau atkal es iesmēlu persika gabalu ar labi daudz sīrupa.

-    Cilvēki? pārjautāja tēvs. Ar to domāta sieviete, kuru tavs draugs mīl.

-    Jā, es piekritu.

-    Sieviete, kuru tavs draugs nogalināja, piebilda māte.

-    Un arī viņas bērnus, es precizēju. Šim stāstam ir traģiska pieskaņa, tas nav noliedzams.

Es palocīju galvu, apjauzdams šo patiesību. Tas būtu labs apakšvirsraksts viņa biografijai: "Komandieris Ga. Viņa traģēdija." Lai gan viņa īstais vārds tāpat nav zināms.

Puse kārbas bija izēsta. Es apmaisīju atlikušos persikus un iesmēlu kārtējo šķēlīti.

-    Pietaupi dažus ari sev, tēvs ieteica.

-    Jā, mums jau gana, māte piebalsoja. Es tik sen neesmu garšojusi kaut ko saldu. Baidos, ka manam kuņģim tas nepatiks.

-    Šie konservētie persiki ir grūti atrodami, es paskaidroju, papurinājis galvu. Biju nodomājis tos paturēt sev, tomēr dzīves sarežģījumus nevar atrisināt, ejot pa vieglāko ceļu.

Mātei iedrebējās lūpa, un viņa aizklāja to ar plaukstu.

-     Bet atgriežamies pie manas problēmas, pie manas biogrāfijas un grūtībām to uzrakstīt, es turpināju. Tagad es skaidri redzu, kāds cēlonis ir manai biogrāfiju rakstīšanas radošajai krīzei. Dziļi sirdī es zināju, ka neviens negrib manu dzīvesstāstu dzirdēt. Pēc tam manam draugam radās atklāsme, ka viņa tetovējums ir personiska lieta, nevis visiem domāta. Kaut arī šis zīmējums bija visu acu priekšā, patiesībā tas bija paredzēts tikai viņam vien. To zaudējis, viņš patiesībā zaudēja visu.

-    Kā cilvēks var zaudēt tetovējumu? nesaprata tēvs.

-     Diemžēl tas ir vienkāršāk, nekā tu domā, es atteicu.

-    Tas mani rosināja uz pārdomām, un es aptvēru, ka nerakstu dienasgrāmatu nākamajām paaudzēm vai Mīļotajam Vadonim, ka es nepūlos pilsoņu labad. Nē, tie, kuriem mans dzīvesstāsts jādzird, ir mani mīļie cilvēki, mani tuvinieki, kuri sākuši turēt mani par svešu, kuri baidās no manis, jo vairs mani nepazīst.

-     Bet tavs draugs… viņš nogalināja savus mīļotos cilvēkus, vai ne?

-    Jā, nelaimīgi sanācis, es atteicu. Par to viņš piedošanu nesaņems, un pats nav to pat lūdzis. Bet es sākšu ar savu dzīvesstāstu. Es piedzimu Phenjanā, es stāstīju.

-    Mani vecāki bija rūpnīcas strādnieki. Māte un tēvs jau bija gados, taču krietni vecāki. Viņi pārdzīvoja visas darbaspēka tīrīšanas, viņus neskāra nedz denunciācijas, nedz pārmācīšanas.

-    Bet mēs to visu jau zinām, tēvs iejaucās.

-     Kuš! es aprāju. Grāmatai iebilst nevar. Lasot biogrāfiju, nav iespējams to pārrakstīt. Tāpēc atgriežamies pie mana dzīvesstāsta.

Kamēr viņi tukšoja persiku kārbu, es izklāstīju savas neievērojamās, parastās bērnības gadus kā skolas laikā spē

lēju akordeonu un blokflautu, kā kori dziedāju augstako alta balsi, izpildot dziesmu "Mūsu normas ceļ mūs augstāk". Es iekalu galvā visas Kima Irsena runas un saņēmu augstākās atzīmes Čučhes teorijā. Un tad es ķēros pie notikumiem, kurus viņi nezināja.

-    Kādu dienu mūsu skolā ieradās partijas kadrs, es teicu. Viņš pārbaudīja visu zēnu lojalitāti. Ar katru runāja atsevišķi. Kaut arī pārbaudījums ilga vien pāris minūšu, tas bija visnotaļ grūts. Jādomā, ka tāds ir šo uzdevumu mērķis. Ar prieku varu paziņot, ka es pārbaudi izturēju. To nokārtojām mēs visi, taču neviens par to nekad nav runājis.

Sajutos ārkārtīgi atbrīvots, par to beidzot ar kādu runādams, jo papīram es to nebiju varējis uzticēt. Piepeši es sapratu, ka izstāstīšu viņiem visu un mēs kļūsim tuvāki nekā jebkad. Es stāstīšu par obligātajā karadienestā pārciestajiem pazemojumiem, par savu vienīgo seksuālo sakaru ar sievieti, par nežēlīgajām ārpusreglamenta attiecībām, kādām tiku pakļauts, stažējoties pubjoku vienībā.

-     Man nav padomā pārlieku kavēties pie šīs lojalitātes pārbaudes, taču tā mainīja visus manus uzskatus, es turpināju. Aiz neskaitāmām medaļām pie krūtīm var slēpties visdažādākie cilvēki gan varoņi, gan tādi, kas pārāk dedzīgi alkst nospiest ieroča mēlīti. Es kļuvu aizdomu pilns un zināju, ka zem fasādes allaž slēpjas kaut kas vairāk, ja vien rodas vēlme parakņāties dziļāk. Iespējams, šis pārbaudījums man lika izvēlēties savu karjeras ceļu, kas veda lejup, un šis kritiens ir apliecinājis, ka dzīvē nepastāv tādi saprātīgi, pašaizliedzīgi pilsoņi, par kādiem mūs uzskata valsts. Nē, es nežēlojos, es vienīgi paskaidroju. Man nav nācies pārdzīvot ne uz pusi tik daudz kā dažiem citiem. Es neuzaugu bāreņu patversmē kā mans draugs komandieris Ca.

-    Komandieris Ga? tēvs pārjautāja. Vai tas ir tavs jaunais draugs? Es pamāju ar galvu, bet tēvs uzstāja: Nē, atbildi! Vai komandieris Ga ir tavs jaunais draugs?

-    Jā, es apstiprināju.

-     Bet komandierim Ga nedrīkst uzticēties, māte aizrādīja. Viņš ir gļēvulis un noziedznieks.

-    Jā, tēvs piebalsoja. Un viltvārdis.

-    Jūs nepazīstat komandieri Ga, es apgalvoju. Vai jūs esat lasījuši manus dokumentus?

-    Mums nav nepieciešams lasīt kaut kādus dokumentus, atteica tēvs. Mēs paļaujamies uz augstākas instances vēstīto. Komandieris Ga ir valsts ienaidnieks.

-     Nemaz nerunājot par viņa glumi lapsīgo draudziņu biedru Buku, māte piemetināja.

-    Pat neizrunā šo vārdu, tēvs brīdināja.

-     Kā jūs to visu zināt? es brīnījos. Pastāstiet par šo augstāko instanci!

Abi norādīja uz skaļruni.

-    Tas katru dienu vēsta nodaļu no viņa dzīves, māte teica. Par viņu un Sanu Munu.

-    Jā, tēvs sacīja. Vakar raidīja piekto daļu. Komandieris Ga kopā ar Sanu Munu brauca ar auto uz operu. Patiesībā gan, saproti, tas nav īstais komandieris Ga…

-     Beidziet! es uzsaucu. Tas nav iespējams! Viņa biogrāfija gandrīz nemaz nav pavirzījusies uz priekšu! Tai pat nav nobeiguma.

-    Paklausies vien pats! māte mudināja. Skaļrunis nemelo. Turpinājums būs šopēcpusdien.

Aizvilcis krēslu uz virtuvi, es pakāpos uz tā un pasniedzos līdz skaļrunim. Es noplēsu kastīti no sienas, bet tā palika karājamies vadā, un skaļrunis nemitējās tarkšķēt. Man izdevās to apklusināt, vienīgi liekot lietā gaļas nazi.

-    Kas notiek? māte jautāja. Ko tu dari?

Tēvam sākās histērija.

-             Ja nu amerikāņi mums paslepus uzbrūk? viņš taujāja.

-    Kā mēs saņemsim brīdinājumu?

-    Jums vairs nebūs jāuztraucas par pēkšņiem slepeniem uzbrukumiem, es apgalvoju.

Mans tēvs jau dzīrās protestēt, taču viņam no mutes kaktiņa izpilēja siekalas. Viņš pataustīja lūpas, it kā tās būtu kļuvušas nejutīgas. Mātes rokā sākās trīce, un viņa to satvēra ar otru roku. Viņos bija uzplaukuši botulisma toksīna ziedi. Bija beidzies aizdomu un strīdu laiks.

Atminējies šausminošo fotogrāfiju ar biedra Buka ģimeni, kas gulēja saļimusi zem galda, es apņēmos nepieļaut, lai mani vecāki piedzīvo tādu necienīgu galu. Es pasniedzu viņiem lielu glāzi ūdens un noguldīju katru savā gultā, lai tur viņi gaidītu atnākam nakti. Visu pēcpusdienu un krēslas laiku es stāstīju par savu dzīvi, atcerējos ikvienu sīkumu, neko neatstādams nepieminētu. Runādams es vēros ārā pa logu un beidzu vien tad, kad viņi sāka svaidīties savās gultās. Es nevarēju rīkoties pirms tumsas iestāšanās. Kad tas beidzot notika, Phenjana atgādināja melno circeni no pasakas. Tas it kā atradās visur, tomēr nebija atrodams, un čirkstēšana kaitināja vienīgi tos, kuri nepaklausīja pēdējam aicinājumam doties pie miera. Upes virsmā atspoguļojās mēnesnīca, un pēc kārtējā ūpja uzbrukuma aitas un kazas uzvedās klusi, bija dzirdama vienīgi zobu klabēšana, lopiņiem tumsā gremojot zāli. Kad iestājās piķa melna tumsa un mani vecāki bija zaudējuši visas spējas, es noskūpstīju viņus uz atvadām, jo nespēju noskatīties neizbēgamajā. Viena no drošajām botulisma pazīmēm ir aklums, tāpēc es varēju vienīgi cerēt, ka vecāki tā arī neapjautīs, kas viņus piemeklējis. Vēl beidzamo reizi es nopētīju istabu, apskatīdams gan mūsu ģimenes fotogrāfiju, gan tēva mutes harmonikas un vecāku laulības gredzenus. Bet es visu atstāju. Turp, kurp grasījos doties, es neko nevarēju paņemt līdzi.

Ar atvērtu brūci komandieris Ga nekādā gadījumā nepārciestu gaidāmo grūto ceļojumu. Nakts tirgū es apmainīju savu pubjoku žetonu pret jodu un lielu kompresi. Iedams cauri tumsā grimstošajai pilsētai uz Četrdesmit otro nodaļu, es jutu, kā milzīgā mašīna visapkārt norimst un noklust. Nedzirdēja ne elektrības zumēšanu vados virs galvas, ne ūdens burzguļošanu caurulēs. Phenjana tumsā saguma, lai no rīta atkal atspertos un uzlēktu kājās. Un kā es dievināju galvaspilsētu spēji atmostamies, degošās malkas dūmu smārdu no rīta, ceptu redīsu aromātu, trolejbusu bremžu izdalīto karsto deguma smārdu! Es biju pilsētas zēns. Man pietrūks metropoles, kņadas un dzīvīguma. Kaut šeit atrastos vieta cil

vēkam, kurš vāc un pieraksta dzīvesstāstus! Bet Phenjanā nekrologu rakstītāju netrūkst. Un propagandu es neciešu. Būtu jādomā, ka cilvēks ar laiku pierod pie nežēlīgiem likteņiem.

Kad es parādījos uz komandiera Ga boksa sliekšņa, viņš pajautāja:

-    Vai ir jau rīts?

-    Nē, es paskaidroju. Vēl ir laiks.

Es mēģināju apkopt komandieri Ga, cik vien labi pratu. No joda man apsārta pirksti, un izskatījās, it kā es būtu tas, kurš tik brutāli apstrādājis šo cilvēku manā priekšā. Bet, kad es uzklāju kompresi uz komandiera Ga krūtīm, ievainojums nozuda. Es izlietoju veselu līmlentes rullīti, lai pārsēju nostiprinātu.

-    Tagad es aizeju, es viņam paziņoju. Vai gribat, lai ņemu jūs līdzi?

Viņš pamāja.

-    Vai jums ir svarīgi, kurp mēs dodamies? Vai gribat dzirdēt par šķēršļiem, kas jūs sagaida?

Viņš papurināja galvu. Nē.

-     Vai jūs esat gatavs? Vai jums ir vēl kas jāizdara pirms tam?

-    Nē, komandieris Ga atteica. Es esmu gatavs.

Es palīdzēju viņam pietrausties sēdus, paņēmu uz rokām un aiznesu pāri Četrdesmit otrajai nodaļai uz nopratināšanas istabu. Tur es ievēlu viņu gaišzilajā krēslā.

-    Šeit jūs man pirmajā dienā izsniedzāt aspirīnu, viņš atcerējās. Tas šķiet noticis tik sen.

-    Tas nebūs slikts ceļojums, es drošināju. Galā nebūs ne pubjoku, ne lopu pātagu, ne degzīmju rīku. Cerams, ka tiksiet uz kādu lauku kolhozu. Tā nebūs viegla dzīve, taču jūs varēsiet nodibināt jaunu ģimeni un kalpot tautai īstā komunisma garā, ar smagu darbu un ziedošanos.

-     Savu dzīvi es jau esmu nodzīvojis, komandieris Ga atteica. Iztikšu bez tāda turpinājuma.

Es paķēru divas nomierinoša līdzekļa tabletes. Komandieris Ga no savas atteicās, un es iedzēru abas.

Atvēris skapja durvis, es pārskatīju autiņbiksītes, lidz atradu vidējo izmēru.

-    Vai gribat? es piedāvāju. Mums glabājas neliels krājums gadījumam, ja atved svarīgas personas. Aiztaupīs apkaunojumu. Te atradīsies arī lielais izmērs.

-    Nē, paldies, viņš atteica.

-    Zināt, es izjūtu cieņu pret jums, es atzinu, kad nometu bikses un ar līmlentēm piestiprināju sev autiņbiksītes.

-    Jūs esat vienīgais, kuru tā arī nepiespieda runāt. Jūs bijāt gudrs. Ja jus būtu pateicis, kur atrodas aktrise, jūs uz vietas nonāvētu.

-    Vai jūs mani pieslēgsiet pie tā aparāta?

Es pamāju.

Viņš apskatīja autopilota vadiņus un enerģijas mērītājus.

-    Nekāda noslēpuma nav, viņš atteica. Aktrise aizbēga no valsts.

-    Jūs taču nerimsieties, vai ne? Pēc neilga brīža jūs zaudēsiet visu, izņemot paša sirdspukstus, un vēl arvien jūs mēģināt panākt, lai mēs novirzāmies pa aplamām pēdām.

-    Tā ir patiesība, Ga sacīja. Viņa iekāpa lidmašīnā un aizlidoja.

-    Tas ir neiespējami! es iesaucos. Jā, ir daži zemnieki, kas riskē ar dzīvību un veselību, lai nokļutu pāri aizsalušai upei. Bet lai mūsu Tautas aktrise aizbēgtu Mīļotā Vadoņa deguna galā? JUs mani apvainojat.

Es pasniedzu viņam papīra bahilas. Viņš apsēdās savā gaišzilajā krēsla, es apsēdos otrā, un mes abi novilkām kurpes un zeķes un uzstīvējām papīra apavus.

-     Nē, es jūs neapvainoju, viņš teica. Bet… kas, jūsuprāt, ir redzams fotogrāfijās manā tālruni? Mana sieva un bērni pazūd, bet piepeši no svešuma parādās fotogrāfijas, kurās redzama sieviete ar saviem bērniem. Vai tas tiešām ir tik mistiski?

-     Nenoliegšu, tā ir mīkla. Es par to bieži kavējos pārdomās. Bet es zinu, ka jūs nogalinājāt savus mīļotos cilvēkus. Citas iespējas nav. No kabatas izņēmis viņa tālruni, es izdzēsu fotogrāfijas. Ja nopratinātājs sāk apšaubīt vienīgo,

ko viņš zina droši, tad…. Bet es vairs neesmu tas cilvēks. Es vairs nepierakstu biogrāfijas. Patlaban man rūp vienīgi paša dzīvesstāsts.

Es iemetu tālruni nerūsējoša tērauda toveri, un turpat nonāca ari dažas monētas un mans darba žetons, uz kura bija rakstīts viens vienīgs vārds "Nopratinātājs".

Viņš norādīja uz ādas siksnām. Jūs taču negrasāties mani piesprādzēt, vai ne?

-    Piedodiet, es esmu spiests to darīt. Cilvēkiem ir jāzina, ka tieši es to nodarīju jums. Nevis otrādi. Pēc tam es nolaidu zemāk viņa krēsla atzveltni un piesaistīju kājas un rokas, tomēr izrādīju iecietību, nesavilkdams cilpas pārāk stipri. Atvainojiet, ka man neizdevās pabeigt jūsu biogrāfiju, es viņam sacīju. Ja es nebūtu piedzīvojis neveiksmi, varētu biogrāfiju nosūtīt jums lidzi. Tad, nonācis otrā pusē, jūs varētu izlasīt par sevi un atkal kļūt pats.

-    Par to neraizējieties, komandieris Ga teica. Viņa būs otrā pusē. Viņa mani pazīs un pastāstīs, kas es esmu.

-     Es varu piedāvāt šo pildspalvu. Ja gribat, varat uzrakstīt savu vārdu sev uz ķermeņa tādā vietā, kur pēc tam to neredzēs. Uz sava umkyoung vai starp kāju pirkstiem. Šādi jūs vēlāk varēsiet noskaidrot, kas bijāt. Ticiet man, es nemēģinu šādi jūs apmānīt un noskaidrot jūsu īsto personību.

-    Vai jūs pats arī tā rīkosieties?

-    Bet es negribu zināt, kas es biju, es atzinu.

-    Pat nezinu, kādu vārdu lai rakstu, viņš noteica.

Nometies uz ceļgaliem, es steidzu pievienot visus elektrodus viņa galvai.

-    Vai zināt, ka jusu dzīvi izstāsta pa skaļruņiem? es vaicāju.

-    Kāpēc? viņš pabrīnījās.

-    Nezinu. Bet… tā kā rīt futbola stadionā jūs negrasāties publiski nožēlot savas kļūdas, acīmredzot nāksies izdomāt jūsu stāstam jaunu nobeigumu.

-   Jaunu nobeigumu manam stāstam, komandieris Ga atkartoja. Manam stāstam gals ir pienācis reizes desmit, un tomēr tas vēl nav beidzies. Kaut arī beigas tuvojas, tās ik

reiz paņem kādu citu. Bāreņi, draugi, komandējošie virsnieki… es esmu pārdzīvojis viņus visus.

Viņš acīmredzami jauca sevi ar savu stāstu, un tā nereti gadās ar tiem, kas pārdzīvojuši dzīvē smagus brīžus.

-   Šīs nav jūsu beigas, es pavēstīju. Tas ir jauns sākums. Un jūs neesat pārdzīvojis visus savus draugus. Mēs taču esam draugi, vai ne?

Vīrietis uzmanīgi lūkojās griestos, it kā tur vērodams rindā paslīdam garām visus kādreiz pazītos cilvēkus.

-   Nav taču noslēpums, kāpēc es atrodos šai zilajā krēslā, viņš teica. Bet kāpēc tajā sēžaties jūs?

Kārtodams sarkanbaltos vadiņus, kas aizstiepās līdz subjekta galvai, es jutos kā bizes pinējs.

-              Kādreiz šai ēkā tika veikts jēgpilns darbs, es sacīju.

-     Šeit nošķīra pilsoni no viņa stāsta. Tas bija mans pienākums. Tika paturēts stāsts, bet no cilvēka atbrīvojās. Ar to es biju mierā. Šādi tika atklāti daudzi nomaldījušies, daudzi kontrrevolucionāri. Tiesa, lāgiem līdz ar vainīgajiem krita arī nevainīgie, taču patiesību atklāt citādi nebija iespējams. Diemžēl, kolīdz cilvēka stāsts ir uzklausīts, izrauts līdz pat saknēm, ja tā var izteikties, to atpakaļ atdot vairs nevar. Bet tagad…

Ga pastiepa galvu uz manu pusi. Jā?

-    Tagad zūd gan cilvēks, gan arī viņa dzīve. Bojā iet abi.

Es noregulēju viņa autopilota jaudu. Komandierim Ga piemita spēcīgs gars, tāpēc es uzstādīju stiprumu uz "astoņi".

-    Pastāsti, kāda īsti ir tā intimitāte, es mudināju.

-    Tas izrādījās itin vienkārši, Ga teica. Vajag tikai atklāt kādam visu, gan labo, gan slikto; gan to, kas parāda tavu stiprumu, gan to, par ko būtu jākaunas. Ja esi nogalinājis savas sievas vīru, tev tas jāatzīst. Ja kāds mēģinājis pastrādāt vīrietības uzbrukumu pret tevi, arī tas ir jāpavēsta. Es izstāstīju jums visu, cik vien labi varēju. Es varbūt nezinu, kas es esmu. Bet aktrise ir brīvībā. Es neesmu pārliecināts, vai izprotu brīvības jēdzienu, bet es esmu to jutis, un tagad arī viņa ir brīva.

Es pamāju. Jutos apmierināts, ka atkal klausījos viņā. Tas

atjaunoja manu iekšējo mieru. Es beidzot biju radis intimitāti ar saviem vecākiem. Un komandieris Ga bija mans draugs pat par spiti meliem, ka aktrise ir dzīva. Viņš bija tik ļoti saaudzis ar šo domu, ka pamazām pats bija tai noticējis. Saskaņā ar viņa apstulbināto loģiku viņš man, savam draugam, stāstīja vistīrāko patiesību.

-    Tiekamies otrā pusē, es novēlēju.

Viņš piekala skatienu kādam neesošam punktam.

-     Mana māte bija dziedātāja, viņš noteica.

Kad Ga aizvēra acis, es nospiedu slēdzi.

Viņš veica parastās neapzina tās kustības bolīja acis, cilāja rokas, kampa pēc gaisa kā karpa pie meditācijas dīķa virsmas. "Mana māte bija dziedātāja" tie bija viņa pēdējie vārdi, it kā vienīgi šis teikums vispilnīgāk aprakstītu viņa būtību.

Es iekārtojos otrā zilajā krēslā, taču nepiesprādzējos. Es gribēju likt pubjokiem manīt, ka pats izvēlējos šādu ceļu un noraidu viņu darba stilu. Pievienojis sev vadu mudžekli, pievērsos autopilota jaudas slēdzim. Negribējās, lai par šo vietu man saglabātos kaut niecīgākas atmiņas, tāpēc skalā es uzstādīju uz "astoņi ar pusi". Tomēr arī lobotomiju piedzīvot nevēlējos, tadeļ pagriezu uz "septiņi ar pusi". Un, ja reiz esmu piedzīvojis intimitāti pats ar sevi, es varēju atzīt, ka baidos no sāpēm. Beigu beigās es paliku pie "seši ar pusi".

Drebēdams no cerībām un savādā kārtā arī no nožēlas, es pastiepu pirkstu un nospiedu slēdzi.

Rokas pacēlās man priekšā. Sākumā šķita, ka tās nemaz nav manas. Es dzirdēju vaidus un attapu, ka tie nak no manas mutes. Manas smadzenes laizīja elektriska mēle, kas taustījās, itin kā pēc maltītes izpētot dzerokļus. Biju domājis, ka mani pārņems nejutīgums, taču prāts ieslēdzās superātrā režīmā, domas lidoja. Viss likās atrauts gan metāla armatūras žilbums, gan mušas acs violetais zaļganums. Pastāvēja tikai kaut kas viens bez sakarības vai konteksta -, it kā manā uztverē ikviena parādība būtu atdalījusies no visa pārējā. Zils, āda, krāsa… es nevarēju šos

jēdzienus sasaistīt kopā. Ozona smarža bija bezprecedenta, kvēlspuldzes spožumam trūka pirmatnības. Matiņi degunā sastinga. Mana erekcija bija atbaidoša un vienpatnīga. Es neredzēju ne ledus klātu kalna virsotni, ne baltu ziedu. Pārlaidis skatienu istabai, es tos meklēju, taču redzēju vien elementus spīdumu, gludumu, raupjumu, tumsu.

Sev līdzās es pamanīju kustamies komandieri Ga. Rokām vēcinoties, es ar lielām pūlēm spēju nedaudz pagriezt galvu, lai viņu pavērotu. Viņš bija atsvabinājis vienu roku no siksnas cilpas, pasniedzās pēc slēdža un pagrieza to līdz galam, lai saņemtu nāvējošu devu. Bet par viņu es vairs nejaudāju raizēties. Es biju devies pats savā ceļojumā. Drīz es atradīšos zaļā, mierīgā lauku ciematā, kur ļaudis klusēdami pļauj ar izkaptīm. Tur mājos kāda atraitne, un mes nešķiedīsim laiku aplidošanai. Es pieiešu pie viņas un pavēstīšu, ka esmu viņas jaunais vīrs. Iesākumā mēs kāpsim gultā katrs no savas puses. Kādu laiku viņai būs savi noteikumi. Bet agrāk vai vēlāk mūsu ģenitālijas savienosies, un tas būs pareizi un apmierinoši. Pēc tam, kad vasaras naktī es būšu piedzīvojis noplūdi, mēs gulēsim gultā un klausīsimies, kā mūsu bērni skraida, tumsā ķerstīdami vardes. Mana sieva labi redzēs ar abām acīm un tāpēc zinās, kad es nopūšu sveci. Šajā ciematā man būs vārds, ļaudis mani tajā sauks. Kad liesma būs nodzēsta, sieva mani uzrunās, lūgs mani gulēt ciešā, ciešā miegā. Kamēr elektrības lādiņš dzalkstījās manā prātā aizvien asāk, es dzirdēju viņas balsi izrunājam vārdu, kurš drīz kļūs par manu.

25.NODAĻA

RITA AGRUMA komandieri Ga uzrāva no miega amerikāņu armijas kravas lidmašīnas dzinēju rēkoņa. Bērni jau bija pamodušies un stingi lūkojās griestos. Viņi zināja, ka tas nav iknedēļas Pekinas reiss vai vieglā militārā sakaru lidmašīna, kas pāris reižu mēnesī devās uz Vladivostoku. Bērni pat nebija dzirdējuši lidaparātu traucamies pāri Phenjanai, jo tā bija aizliegtā gaisa telpa. Kopš amerikāņu bumbvedēju uzlidojumiem tūkstoš deviņsimt piecdesmit pirmajā gadā un nomestajām degbumbām virs valsts galvaspilsētas neviena lidmašīna nebija redzēta.

Ga pamodināja Sanu Munu, un abi kopā klausījās, kā lidmašīna izzūd ziemeļu virzienā, it kā būtu pietuvojusies no Seulas, no tās puses, no kuras nekam nebija ļauts ierasties. Viņš ieskatījās pulkstenī. Amerikāņi bija atlidojuši trīs stundas par agru. Mīļotais Vadonis būs pārskaities.

-    Viņi laidelējas zemu, lai paziņotu par savu ierašanos, Ga teica. Tipiski amerikāņu garā.

Sana Muna pagriezās pret viņu. Tātad ir pienācis laiks.

Viņš ielūkojās sievietei acīs, lai ieraudzītu tajās mīlestībā pavadītās nakts atblāzmu, taču viņa raudzījās uz priekšu, nevis pagātnē.

-    Ir laiks, viņš apstiprināja.

-    Bērni! Sana Muna uzsauca. Mēs šodien dosimies kādā dēkā. Sarūpējiet mums mazliet ēdiena.

Kad bērni izgāja, viņa uzvilka mājas tērpu un pie loga aiz

dedzināja cigareti, vērodama, kā virs Tedonas upes amerikāņu "Goliāts" izlaiž šasijas un grasās piezemēties lidostā. Viņa pagriezās pret Ga.

-    Tev ir jāsaprot. Ciktāl tas attiecas uz Miļoto Vadoni, mani neviena nevar aizstāt, Sana Muna sacīja. Viņam ir daudz meiteņu, vesels kipimdžo17 , bet svarīga esmu tikai es. Viņš uzskata, ka es nespēju neko noslēpt, ka mana seja neviļus izpauž visas manas iekšējās izjūtas, tādējādi padarot neiespējamu manu sazvērestību pret viņu. Pēc Mīļotā Vadoņa domām, es esmu vienīgais cilvēks pasaulē, kuram viņš var uzticēties.

-    Tad šodien viņš sāpīgi apdedzināsies.

-    Es nerunāju par viņu, Sana Muna aizrādīja. Runa ir par tevi. Saproti jel… ja es izslīdēšu no Mīļotā Vadoņa tvēriena, par to kāds dārgi samaksās, un šī samaksa būs neiedomājama. Tu nevari palikt. Tu nevari būt tas, kurš par to samaksā.

-     Nesaprotu, no kurienes tev tādas iedomas par mani, Ga pretojās. Bet…

-    Tev pašam ir iedomas, viņa atcirta. Manuprāt, pēc tās filmas noskatīšanās tu esi ieņēmis galvā, ka cēlsirdīgs vīrietis ziedojas.

-    Tu esi ietetovēta uz manas sirds, komandieris Ga atgādināja. Tu allaž būsi kopā ar mani.

-    Es gribu, lai tu esi kopā ar mani.

-     Mums izdosies, viņš drošināja. Es apsolu. Viss nokārtosies. Uzticies man!

-    Lūk, šādas runas mani biedē, Sana Muna attrauca un izpūta dūmu strūkliņu. Tas viss pārāk atgādina kaut kādu uzticamības pārbaudījumu. Tik perversu, ka pat manam vīram tāds nespētu ienākt prātā.

"Pavisam citādi būtu, ja cilvēki saņemtu brīdinājumu par to, ka dzīve drīz krasi mainīsies," prātoja Ga. "Un viņi vēl iepriekš zinātu, kad tāds brīdis pienāks. Vai tad Sana Muna to neaptver? Šajā rītā mums beidzot būs savs vārds sakāms." Doma, ka vismaz vienā rītā viņi spēs ietekmēt apstākļus, nevilšus lika pasmaidīt.

-    Tavs skatiens… pat tas mani nervozē, viņa atzina un piegāja tuvu klāt. Komandieris Ga neatkāpās, jo gribēja būt viņai tuvu. Tu brauksi man līdzi, viņa noskaldīja. Vai skaidrs? Bez tevis es nevaru.

-    Es vienmēr būšu tev līdzās.

Ga pastiepa roku, taču viņa atrāvās.

-    Kādēļ tu nepasaki, ka brauksi?

-    Kādēļ tu neklausies manī? Saprotams, ka es braukšu.

Viņa veltīja vīrietim šaubpilnu skatienu.

-     Man atņēma visus, citu pēc cita… māsu, tēvu, otru māsu, māti, pat manu cietsirdīgo vīru. Neliec man to pārdzīvot vēlreiz. Tā tam nav jānotiek. Vienmēr taču ir kāda izvēle. Ieskaties man acīs un apliecini to!

Viņš paklausīja un ieskatījās Sanai Munai acīs. Tu saki "mūžīgi", un es bušu mūžīgs. Drīz tu no manis pat gribēdama nespēsi atbrīvoties.

Sana Muna apģērba balto čosonotu un pakarināja sarkano un zilo tērpu Mustang aizmugurē. Komandieris Ga apāva kovboju zābakus, iegrūda persiku kārbu mugursomā un uzsita ar plaukstu pa kabatu, lai pārliecinātos, vai nav aizmirsis fotoaparātu. Meitene dzenāja suni, gribēdama to piesiet pavadā.

Pieskrēja zēns.

-    Pazudušas manas putnu lamatas! viņš uztraucās.

-    Mēs tikpat nedomājām tās ņemt līdzi, Sana Muna attrauca.

-    Uz kurieni? zēns jautāja.

-    Kādreiz uztaisīsim jaunas, Ga solīja.

-              Saderam, ka cilpā ieķērās milzu putns, zēns prātoja.

-    Ar tik spēcīgiem spārniem, ka tas pacēlās gaisā ar visām lamatām.

Sana Muna stāvēja vīra Zelta jostas svētnīcas priekšā. Ga nostājās blakus un apbrīnoja dārgakmeņus, zelta arabesku rotājumus, un iedomājās, ka jostas mirdzošā spozme ļāva tās īpašniekam iegūt ikvienu sievieti šai zemē.

-    Ardievu, mans vīrs, viņa noteica un izslēdza spuldzi,

kas apgaismoja jostu. Pēc tam viņa pagriezās un brīdi uzlūkoja savu garo, karalisko kajagima futlāri, kas slējās stūrī. Atskārzdama, ka tā vietā ir spiesta ņemt līdzi prasto mūzikas instrumentu, ko sauc par ģitāru, viņa neslēpa traģisma pilno izteiksmi sejā.

Izgājis no mājas, viņš nofotografēja trijotni pie baltā režģa, ap kuru vijās pupu stādi ar uzplaukušajiem baltajiem ziediem un meitenes lolotās lieliskās melones stīgas. Meitene turēja suni, zēns nesa klēpjdatoru, Sana Muna baismīgo amerikāņu mūzikas instrumentu. Krita maiga gaismiņa, un Ga nožēloja, ka fotogrāfijā nonāks pie Vondas un viņš nevarēs to paturēt.

Ģērbies savā smalkākajā militārajā uniformā, komandieris Ga lēni stūrēja prom, un Sana Muna sēdēja viņam līdzās. Bija skaists rīts, zeltainajā gaismā bezdelīgas riņķoja ap botānisko dārzu siltumnicu un, knābīšiem klabot kā irbulišiem, ķēra kukaiņus, kas bariem lidinājās apkārt. Sana Muna atspieda galvu pret stiklu un melanholiski vērās ārā pa logu, kamēr auto pabrauca garām zooloģiskajam dārzam un Revolūcijas Mocekļu kapsētai. Tagad Ga zināja, ka tur nav apbedīts viņas vectēva brālis patiesībā viņa ir tikai cinka raktuvju strādnieka meita no I lučhanas. Ga redzēja rīta sauli apspīdam visas bronzas krūšutēlu rindas, kas šķita vienlaikus iekvēlojamies, vēroja zvīļojošo marmora postamentu vizlas uzrakstus un arī beidzot aptvēra, ka vairs nekad neko tādu neskatīs savām acīm. Ja palaimēsies, viņu atkal aizsūtīs uz cietuma raktuvēm. Taču, visticamāk, viņu aizvedīs uz kādu Mīļotā Vadoņa pazemes nopratināšanas bunkuru. Jebkurā gadījumā viņš vairs nekad nesajutīs vēja nesto egļu dzinumu smaržu vai ceļmalas māla traukos brūvēto sorgo aromātu. Piepeši viņš izbaudīja Mustang sacelto putekļu smārdu un riepu radīto rīboņu, automašīnai šķērsojot Jangakdo tiltu. Viņš ievēroja smaragdzaļo vizmu uz katras bruņuplātnes, kas klāja Paškritikas Paviljona jumtu, un priecājās par jaunpiedzimušo skaita digitālā tablo sarkani mirdzošajiem cipariem uz Phenjanas dzemdību nama jumta.

Ziemeļu pusē lielais amerikāņu laineris debesis vēl arvien

riņķoja virs lidostas kā bumbvedējs, kas veic nebeidzamu uzlidojumu. Ga zināja, ka vajadzētu zēnam un meitenei iemācīt dažus vārdus angliski un piekodināt visā vainot komandieri Ga, ja plāns neizdodas. Taču Sanu Munu bija pārņēmušas skumjas, un tas aizņēma visas viņa domas.

-    Vai tu jau sadraudzējies ar savu ģitāru? viņš jautāja sievietei.

Viņa pārvilka pirksta galu stīgai, izvilinot neskanīgu noti.

Ga piedāvāja cigarešu paciņu. Vai aizdedzināt tev cigareti?

-               Nē, pirms dziedāšanas es nesmeķēšu, viņa sacīja.

-     Kad būsim drošībā, augstu debesīs, tad es aizsmēķēšu. Sēžot amerikāņu lidmašīnā, es izsmēķēšu kādas simts cigaretes.

-    Vai mēs lidosim ar lidmašīnu? zēns vaicāja.

Sana Muna atstāja jautājumu bez ievērības.

-    Tātad tu atvadīsies no airētājas ar dziesmu? Ga jautāja.

-    Nekas cits man laikam neatliek, Sana Muna teica.

-    Par ko šī dziesma būs?

-    Es vēl neesmu to sacerējusi, viņa atzina. Kad sakšu spēlēt, vārdi uzradīsies paši. Šobrīd mani māc daudz neskaidrību.

Viņa paņēma ģitāru un pārlaida pirkstu stīgām.

-    Cik ilgi pazīstu jau tevi? viņa iedziedājās.

-    Cik ilgi pazīstu jau tevi? meitene atkārtoja kā apraudāšanas dziesmā.

-    Septiņām jūrām tu airēji pāri, Sana Muna dziedāja.

-    Septiņus okeānus pazini tu, viņas meita piebalsoja.

Sana Muna strinkšķināja stīgas. Bet tagad astotajā jūrā

airē tu.

-    Tajā, ko par mājām saucam mēs, ieskanējās zēna augstā balstiņa.

Klausoties ģimeni dziedam, komandieri Ga pārņēma liels apmierinājums, it kā kaut kas ilgi gaidīts un cerēts būtu beidzot piepildījies.

-    Celies spārnos, airētāja, un atstāj jūru, izjusti dziedāja Sana Mīma.

Meitene atsaucās: Lido prom, airētāja, un atstāj astoto.

-    Mums jauki skan, Sana Muna novērtēja. Pamēģināsim visi kopā.

-    Kas ir airētāja? gribēja zināt meitene.

-    Mēs braucam pateikt viņai ardievas, Sana Muna atteica. Tagad visi kopā.

Ģimene iedziedājās vienā balsī: Lido prom, airētāja, un atstāj astoto jūru.

Zēna balss skanēja tīri, bez šaubu ēnas, meitenes balsi iekrāsoja paskarba pieaugoša apziņa par notiekošo. Bērnu balsis, saplūstot ar Sanas Munas ilgpilno vēstījumu, veidoja saskaņu, kas vīrieti spārnoja. Neviena cita ģimene visā pasaulē nespētu radīt šādu skanējumu, bet Ga bija laimējies nokļūt šā mirdzuma pašā vidū. Lielisko sajūtu nespēja nomākt pat tas, ka tālumā pavīdēja futbola stadions.

Lidostas terminālī Ga uniforma pavēra ceļu uz angāriem, kur amerikāņu sagaidīšanai bija sapulcēti milzīgi pūļi. Visi šie pilsoņi bija savākti no Phenjanas ielām un joprojām turēja rokās portfeļus, darbarīku kastes un logaritmiskos lineālus.

Vandžesanas vieglās mūzikas orķestris, godinot Mīļotā Vadoņa militāros sasniegumus, atskaņoja skaņdarbu "Kaujinieku frizūra", un lielas bērnu grupas vingrinājās pārvietoties uz lielām, baltām, ripojošām plastmasas mucām. Ceptas gaļas radītie dūmi daļēji aizsedza zinātniekus, karavīrus un Masu mobilizācijas ministrijas vīrus ar dzeltenām aprocēm uz piedurknēm, kuri kārtoja sagaidītāju rindas pēc auguma.

Beidzot amerikāņi nāca pie secinājuma, ka nosēsties ir droši. Pelēkais nezvērs gaisā pagriezās spārnu plētums bija garāks par skrejceļa platumu un traucās lejup starp bruņu cimdiem līdzīgajām ANT un TU lidmašīnu fizelāžām, kas pamestas zālītē gar asfalta celiņu.

Ga apstādināja automašīnu netālu no angāra, kurā viņu pašu un doktoru Sonu iztaujāja pēc atgriešanās no Teksasas. Atslēgas viņš atstāja aizdedzē. Meitene nesa mātes tērpus,

un dēls veda pie saites suni. Sana Muna paņēma savu ģitāru, un komandieris Ga nesa ģitāras futrāli. Vēlā rīta saule apspīdēja dažus "kraukļus", kas, apstādināti gabaliņu nostāk, klusi rūcināja motorus tukšgaitā.

Tobrīd Mīļotais Vadonia apspriedās ar komandieri Parku.

Ieraugot Sanu Munu, Mīļotais Vadonis ar žestu lika pacelt rokas, lai varētu pienācīgi aplūkot viņas tērpu. Sieviete vienreiz apgriezās uz riņķi, un mirguļojošā baltā čhimas apmale noplīvoja gaisā. Viņa palocījās. Mīļotais Vadonis saņēma Sanas Munas plaukstu un noskūpstīja, izņēma divas sudrabainas atslēgas un ar plašu žestu norādīja uz Sanas Munas pārģērbšanās kabīni, miniatūru Pohjonas tempļa kopiju ar visām sarkanajām kolonnām un platajām, uzliektajām jumta dzegām. Kabīne nebija lielāka par ceļošanas dokumentu posteni, tomēr imitācija mats matā līdzinājās oriģinālam. Mīļotais Vadonis pasniedza sievietei vienu atslēgu, bet otru iebāza sev kabatā, teikdams dažus vārdus, kurus Ga nesadzirdēja. Un pirmo reizi tajā dienā Sana Muna iesmējās.

Tad Mīļotais Vadonis pamanīja komandieri Ga.

-    Un te nu ir Korejas tekvondo čempions! paziņoja Mīļotais Vadonis.

Pūli pāršalca gaviles, un Brando pavēcināja asti.

-    Un līdzi viņš ir paņēmis visniknāko suni pasaulē, piebilda komandieris Parks.

Kad Mīļotais Vadonis iesmējās, sāka smieties arī visi pārējie.

"Ja Mīļotais Vadonis kūsā dusmās, tad viņš to izrāda šādi," nodomāja Ga.

Lidmašīna dārdēdama tuvojās, gausi mērodama pieejas ceļus, kas bija domāti krietni mazākiem lidaparātiem. Miļotais Vadonis pagriezās pret komandieri Ga, lai viņi varētu sarunāties, neviena netraucēti.

-    Ne jau katru dienu pie mums ciemos ierodas amerikāni, viņš iesāka.

'

-    Man ir sajūta, ka šī diena varētu būt visnotaļ neparasta, atbildēja Ga.

-    Tā gan, Mīļotais Vadonis piekrita. Arī man ir sajūta, ka pēc šis dienas viss būs citādāk. Mums visiem. Es dievinu šādas izdevības. Un tu? Jauns sākums, krass pavērsiens dzīvē. Mīļotais Vadonis ziņkārīgi nopētīja Ga. Tu tā arī neesi izstāstījis to, ko man allaž kārojies noskaidrot kā tu īsti izkļuvi no cietuma?

Ga prātoja, vai nevajadzētu atgādināt Mīļotajam Vadonim, ka šajā valstī cilvēki ir iedresēti pieņemt jebkuru viņiem dāvāto realitāti. Viņš apsvēra, vai nevajadzētu paziņot, ka šeit par realitātes apšaubīšanu pienākas tikai viens sods, visaugstākais sods; arī par to, ka pilsonis pakļauj sevi milzu briesmām, gluži vienkārši pamanīdams, ka realitāte ir mainījusies. Pat cietuma priekšnieks negribētu tā riskēt.

Bet skaļi Ga teica:

-   Es uzvilku komandiera formastērpu un runāju tā, kā runā komandieris. Cietuma priekšnieks turēja uz pleca smagu akmeni. Viņu nodarbināja tikai nešļava un iespējamā atļauja to nocelt no muguras.

-    Jā, bet… kā tu piespiedi viņu rīkoties pēc sava prāta? Kā tu piespiedi viņu pagriezt atslēgu un atvērt cietuma vārtus? Tev nebija varas pār viņu. Viņš zināja, ka tu esi viszemākais no cietumniekiem, niecība bez vārda. Tomēr tu panāci, ka viņš tevi izlaiž brīvībā.

Komandieris Ga paraustīja plecus.

-     Laikam jau cietuma priekšnieks ieskatījās man acīs un uzzināja, ka nupat esmu pievārējis visbīstamāko cilvēku, kāds vien staigā zemes virsū.

Mīļotais Vadonis smējās.

-    Tagad gan es zinu, ka tu mels, viņš teica. Tāds cilvēks esmu es.

Arī Ga iesmējās.

-    Tas gan tiesa.

Milzīgais lidaparāts ripoja uz termināļa pusi. Tomēr, nenonācis līdz tam, pilots izslēdza motorus un palēnām apstādināja gigantisko putnu. Pūlis lūkojās uz tumšajiem pilota kabīnes logiem un gaidīja, ka lidaparāts virzīsies pretim diviem lidostas darbiniekiem, kuri vēcināja ar oranžiem ziž

ļiem. Taču ierēcās labās puses dzinējs un lidmašīna pagriezās uz skrejceļa pusi.

-    Vai viņi dodas prom? Sana Muna jautāja.

-               Amerikāņi ir neciešami, Mīļotais Vadonis gremzās.

-     Vai kaut viena blēdiba būtu viņiem par mazisku? Vai viltus būtu zem viņu goda?

Laineris aizripoja līdz pat skrejceļa otram galam, apgriezās, it kā grasītos pacelties, un izslēdza dzinējus. Lēni pavērās nezvēra lielais deguns, noslīdēja hidrauliskais kravas traps.

Lidmašīna atradās gandrīz kilometra attālumā. Komandieris Parks strostēdams dzina turp sapulcētos pilsoņus. Saulē rētaudi viņa sejā spīdēja sārti un izskatījās caurspīdīgi. Bērnu grupas sāka ripināt mucas uz skrejceļa pusi, bet nogānīto pilsoņu masas turējās turpat aiz viņiem. Skrienošā pūļa vidū iekļāvās vairāki autokrāvēji un Mīļotā Vadoņa personiskais auto. Aizmugurē palika orķestri, gaļas cepšanas grili un KTDR lauksaimniecības tehnikas izstāde. Komandieris Ga redzēja biedru Buku dzeltenajā autokrāvējā pūlamies pārvest arī templi, kurā Sanai Munai bija paredzēts pārģērbties, bet tas izrādījās pārāk neparocīgs pārvietošanai. Taču gājienu noslēdza komandieris Parks, tādējādi atpakaļceļa nebija.

-   Vai amerikāņus nekas nevar iedvesmot? soļodams līdz ar pārējiem, jautāja Mīļotais Vadonis. Es jums saku, pacilātība viņiem ir sveša. Viņš norādīja uz termināli. Paraugieties uz šo grandiozo būvi, ko cēlis Kims Irsens, vislielākais patriots, nācijas dibinātājs un mans tēvs! Paraugieties uz tumšsārti zeltaino Čučhes liesmas mozaīku! Vai tā nešķiet patiešām kvēlojam rīta gaismā? Bet kur amerikāņi apstādina savu lidmašīnu? Pie stjuaršu atejas un dīķa, kurā lidmašīnas izmet atkritumus.

Sana Muna sāka svīst. Viņa pārmija skatienus ar Ga.

-    Vai amerikāņu meitene nāks kopā ar mums? Ga jautāja Mīļotajam Vadonim.

-    Interesanti, ka tu viņu piemini, sacīja Mīļotais Vadonis. Tā ir laime, ka man blakus atrodas korejiešu pāra tīr

radnis, mūsu Tautas cīņas mākslas čempions un viņa sieva, Tautas aktrise. Vai varu lūgt jūsu viedokli kādā jautājumā?

-    Mēs esam jūsu rīcībā, Ga apliecināja.

-    Es nesen esmu atklājis operāciju, ar kuru korejiešu acis var padarīt līdzīgas rietumnieku acīm.

-    Kādam nolūkam? interesējās Sana Muna.

-    Jā, kādam nolūkam? Mīļotais Vadonis atkārtoja. Tas nav zināms. Taču tāda operācija ir, man tas ir apstiprināts.

Ga juta, ka saruna ir ievirzījusies bīstamā gultnē, kur neapzināti var izdarīt aplamu gājienu.

-    Ak, musdienu medicīnas brīnumi! viņš nevērīgā tonī iesaucās. Žēl, ka tie jāizmanto kosmētiskiem mērķiem laikā, kad tik daudzi Dienvidkorejā piedzimst klibi un ar zaķalūpām.

-    Labi teikts, Mīļotais Vadonis paslavēja. Tomēr šāds medicīnas jaunatklājums var izrādīties sabiedrībai lietderīgs. Rita agrumā es sapulcēju Phenjanas ķirurgus un uzdevu jautājumu, vai rietumnieka aci var pārveidot par korejieša aci.

-    Un kāda bija atbilde? jautāja Sana Muna.

-     Vienbalsīga piekrišana, bilda Mīļotais Vadonis. Vairāku procedūru rezultātā jebkuru sievieti var padarīt par korejieti. "No galvas līdz kājām," viņi sacīja. Kad ārsti savu darbu pabeigs, viņa būs tāda pati korejiete kā apteksnes karaļa Tanguna kapenēs.18 Negausinādams soli, viņš pievērsās Sanai Munai. Saki, viņš vaicāja, vai, tavuprāt, šo jauno korejieti varētu uzskatīt par jaunavu?

Ga jau dzīrās ierunāties, bet Sana Muna pasteidzās pirmā.

-    Caur īstā vīrieša mīlestību sievieti var padarīt šķīstāku nekā klēpis, no kura viņa nākusi pasaulē.

Mīļotais Vadonis nopētīja aktrisi.

-     No tevis allaž var sagaidīt dziļdomīgu atbildi, viņš noteica. Taču runāsim nopietni. Ja procedūras izdotos, ja viņa tiktu caur un cauri atjaunota, vai tad uz viņu varētu attiecināt apzīmējumu "pazemīga"? Vai tad viņu varētu saukt par korejieti?

Sana Muna nesaminstinājās ne mirkli.

-    Nekādā gadījumā, viņa uzstāja. Tāda sieviete būtu

īsta viltvārde. Vārds "korejiete" ir asinīm rakstīts uz sirds sieniņām. To uz sevi nedrīkst attiecināt neviena amerikāniete. Labi, viņa ir airējusi savā laiviņā, labi, viņa ir kādu laiku bijusi karstas saules apspīdēta. Bet… vai viņas tuvinieki ir stājušies pretī nāvei, lai viņa varētu dzīvot? Vai skumjas ir vienīgais, kas viņu saista ar senčiem? Vai viņas tautu desmit tūkstošu gadu ir okupējuši mongoļu, ķīniešu un japāņu apspiedēji?

-     īstenas korejietes cienīga runa, Mīļotais Vadonis atbildēja. Taču tu ieliec tādu indi vārdā "viltvārde"! Ar kādu pretīgumu tu to izrunā! Viņš pagriezās pret Ga. Sakiet, komandieri, ko jūs domājat par viltvāržiem? Vai pieļaujat, ka laika gaitā aizstājējs varētu kļūt par īstu?

-    Aizstājējs kļūst par īstu tad, kad jūs to par tādu pasludināt, atteica Ga.

Mīļotais Vadonis iepleta acis, dzirdēdams šādu patiesību.

Sana Muna uzmeta vīram niknu skatienu.

-               Nē! viņa iebilda un pagriezās pret Mīļoto Vadoni.

-     Pret viltvārdi nevar būt nekādu jūtu. Viltvārdis vienmēr būs zemāks radījums, tas mūžīgi atstās izsalkumu sirdī.

Pie lidaparāta kreisajā pusē parādījās cilvēki. Ga pamanīja senatoru, arī Tomiju, Vondu un vēl dažus, kurus pavadīja drošības personāla pārstāvji zilos uzvalkos. Atbraucējiem nekavējoties uzbruka mušas no atejas bedres.

Pār Mīļotā Vadoņa seju nolaidās sapīkums.

-     Un tomēr vakar vakarā tu lūdzi parūpēties par šā vīra drošību, par šo bāreni, par cilvēku nolaupītāju, slepkavu no tuneļiem, viņš pārmeta Sanai Munai.

Viņa pagriezās un cieši uzlūkoja komandieri Ga.

Mīļotais Vadonis ierunādamies atkal piesaistīja viņas uzmanību.

-    Vakar es biju sagatavojis tev veselu kaudzi dāvanu un iepriecinājumu, tevis dēļ es atcēlu operas izrādi. Un kā tu man pateicies? Lūgdama saudzēt šo te! Nē, neizliecies, ka tu neieredzi viltvāržus!

Lai arī Mīļotais Vadonis novērsās, Sana Muna cieši pētīja viņa seju, izmisīgi pūlēdamās nodibināt acu kontaktu.

-    Tieši jūs padarījāt viņu par manu vīru, aktrise atgādināja. Tieši jūsu dēj es pret viņu tā izturos. Un tieši jūs varat to padarīt par nebijušu, viņa piebilda, kad Mīļotais Vadonis atkal uz viņu paskatījās.

-     Nē, es neesmu tevi nevienam atdevis. Tevi man atņēma, Mīļotais Vadonis iebilda. Manā operas namā komandieris Ga atteicās man paklanīties. Pēc tam viņš izvēlējās tevi par balvu. Visu klātbūtnē viņš nosauca tavu vārdu.

-    Tas bija pirms daudziem gadiem, atteica Sana Muna.

-    Viņš tevi sauca, un tu atsaucies. Tu piecēlies un devies viņam līdzi.

-    Tas vīrs, par ko jūs runājat, ir miris, Sana Muna neatlaidās. Viņa vairs nav.

-    Tomēr pie manis tu neesi atgriezusies.

Miļotais Vadonis cieši raudzījās Sanā Munā, ļaudams viņai aptvert šos vārdus.

-    Kādēļ mēs spēlējam šīs spēlītes? viņa nesaprata. Es esmu tepat. Es, vienīgā dzīvā sieviete uz zemeslodes, kas ir jūsu vērta. Jūs to zināt. Jūs padarāt manu stāstu laimīgu. Jūs bijāt tā sākumā. Un jūs esat ta beigas.

Gatavs vēl uzklausīt Sanu Munu, Mīļotais Vadonis pagriezās pret viņu, lai arī šaubu ēna acīs nezuda.

-    Un kas notiks ar airētāju? viņš vaicāja. Ko tu iesaki?

-    Ielieciet man rokā dunci, pieprasīja Sana Muna. Un ļaujiet man pierādīt savu lojalitāti.

-    Atiez ilkņus, mana kalnu tīģeriene! Mīļotais Vadonis sajūsmināts paziņoja. Brīdi vēries sievietei acīs, viņš klusākā balsī piemetināja: Mana skaistā kalnu tīģeriene. Tad viņš pagriezās pret komandieri Ga. Tev nudien ir vienreizēja sieva. Ārpusē rāma kā Pektu kalna galotne, bet iekšā saritinājusies kā vairogpurne, baidīdamās imperatora zābaka papēža trieciena.

Senators iepazīstināja ar sevi un savu svītu. Viegli paklanījies Mīļotajam Vadonim, viņš to sveicināja:

-    Mister Korejas Strādnieku Partijas Centrālās komitejas ģenerālsekretār!

Mīļotais Vadonis atbildēja tādā pašā garā:

-     Demokrātiskā Teksasas štata godājamais senator!

Tajā brīdī pienāca komandieris Parks, bīdīdams sev pa priekšu vairākus jauniņus vingrotājus. Katrs bērns nesa paplāti ar ūdens glāzi.

-     Šai siltajā dienā jums nepieciešams atspirdzinājums, Mīļotais Vadonis piedāvāja. Nekas tā neatjauno spēkus kā enerģijas pilnie, saldie Tedonas ūdeņi.

-    Tā ir visdziedinošākā upe pasaulē, piebalsojas Parks.

Viens no bērniem pasniedza glāzi senatoram, kurš nevarēja atraut skatienu no komandiera Parka un sviedru lāsītēm, kas krājās tam uz sejas un slīdēja gar rētu izciļņiem. Senators paņēma glāzi. Ūdens bija nedaudz duļķains, iezaļgans.

-     Piedodiet, ka nācās satikties te, senators ierunājās, iedzēra mazu malciņu un nolika glāzi uz paplātes. Pilots baidījās, ka laukuma segums pie termināļa neizturēs mūsu lidmašīnas svaru. Atvainojamies ari par to, ka tik ilgi riņķojām virs lidostas. Mēs pastāvīgi centāmies sazināties ar dispečeru torni, lai saņemtu nosēšanās instrukcijas, taču mums nekādi neizdevās nodibināt sakarus.

-     Par agru, par vēlu, šeit vai tur, atbildēja Mīļotais Vadonis. Šiem vārdiem draugu attiecībās nav nozīmes.

Komandieris Ga tulkoja Mīļotā Vadoņa teikto, piemetinādams no sevis:

-     Ja šeit būtu doktors Sons, viņš mums atgādinātu, ka tieši amerikāņu lidostas uzspiež dispečeru kontroli, toties Ziemeļkorejā nosēsties ir ļauts visiem. Viņš jus lūgtu apstiprināt, ka šāda transportēšanas sistēma ir visdemokrātiskākā pasaulē.

To dzirdot, senators pasmaidīja.

-     Vai tikai tas nav mūsu vecais paziņa komandieris Ga, cietuma raktuvju ministrs, tekvondo meistars?

-    Izskatās, ka amerikaņi tev ir veci draugi, Mīļotais Vadonis pavīpsnāja.

-    Sakiet, ierunājās Vonda. Kur ir mūsu draugs doktors Sons?

Ga pagriezās pret Mīļoto Vadoni. Viņi taujā pēc doktora Sona.

Mīļotais Vadonis lauzītā angļu valodā paskaidroja: Sons nebūt vairs, nē.

Amerikāņi palocīja galvu pateicībā, ka Mīļotais Vadonis pats personīgi pavēsta skumjos jaunumus, turklāt viesu dzimtajā mēlē. Senators un Mīļotais Vadonis sāka aši pārrunāt starpvalstu attiecības, diplomātijas nozīmīgumu un gaišo nākotni, un Ga nebija viegli pietiekami ātri pārtulkot teikto. Viņš redzēja Vondu aplūkojam Sanu Munu, tās nevainojamo ādu, nevainojami balto čosonotu un smalko čogori, turpretim pašai Vondai mugurā bija vilnas kostīms kā vīrietim.

Visu sejas bija atplaukušas smaidā. Iejaucās Tomijs un uzrunāja Mīļoto Vadoni korejiski.

-    Visas Amerikas Savienoto Valstu nācijas vārdā mēs dāvinām jums šo miera pildspalvu, viņš teica.

Senators pasniedza pildspalvu Mīļotajam Vadonim, izsacīdams cerību, ka ar to tiks parakstīta ilglaicīga vienošanās. Mīļotais Vadonis ar pompozu pateicību pieņēma pildspalvu un sasita plaukstas par zīmi komandierim Parkam.

-    Arī mēs esam sagatavojuši dāvinājumu, Mīļotais Vadonis teica.

-    Ari mums ir sagatavota miera dāvana, tulkoja Ga.

Priekšā panācās komandieris Parks ar grāmatbalstiem no

degunradža ragu kaula, un Ga apjauta, ka Mīļotais Vadonis negrasās ar amerikāņiem spēlēties. Viņš ir nodomājis tiem nodarīt īstas sāpes.

Tomijs pasteidzās pieņemt dāvanu, kuru senators izlikās neredzam.

-   Būtu laiks apspriest svarīgās darīšanas, ieminējās senators.

-     Nieki! attrauca Mīļotais Vadonis. Nāciet, atjaunosim mūsu attiecības pie mūzikas un ēdiena. Jūs gaida daudzi pārsteigumi.

-    Mēs esam ieradušies pēc Elisones Džensenas, norādīja senators.

Izdzirdējis meitenes vārdu, Mīļotais Vadonis sabozās.

-    Jūs lidojāt sešpadsmit stundu. Jums pienākas pacilāt gara

stāvokli. Kuram gan trūktu laika noklausīties mazo akordeonistu priekšnesumu?

-     Pirms izbraukšanas mēs tikāmies ar Elisones vecākiem, Tomijs sacīja korejiešu valodā. Viņi par meitu ir visnotaļ noraizējušies. Pirms turpinām sarunu, mums nepieciešams saņemt garantijas, mums nepieciešams runāt ar mūsu pilsoni.

-    Jūsu pilsoni? atcirta Mīļotais Vadonis. Vispirms jūs atdosiet to, ko man nozagāt. Tad apspriedīsim meiteni.

Tomijs pārtulkoja teikto. Senators noraidoši papurināja galvu.

-    Mūsu tauta izglāba viņu no drošas nāves mūsu ūdeņos, Mīļotais Vadonis uzsvēra. Jūsu tautas pārstāvji pārkāpa juras robežu, nelegāli uzkāpa uz musu kuģa un nolaupīja manu īpašumu. Pirms jūs saņemat to, ko esmu izglābis, es gribu atgūt to, ko jūs man nozagāt. Viņš deva mājienu ar roku. Tagad sāksim izklaides.

Priekšā izskrēja mazo akordeonistu zvaigžņu trupa un sāka meistarīgi, nevainojami saskaņoti izpildīt skaņdarbu "Mūsu Tēvs ir maršals". Visi smaidīja vienādus smaidus, un pūlis labi zināja, kuros brīžos jāsasit plaukstas un jāiesaucas: "Mūžam maršala liesma mirdz!"

Sana Muna, kuras bērni stāvēja turpat aiz muguras, kā piekalta raudzījās mazajos akordeonistos, kas darbojās ideāli saskaņoti, ar visu savu dvēseli izstarodami līksmi. Viņa neskanīgi ieraudājās.

Pamanījis asaras, Mīļotais Vadonis atģida, ka viņa atkal jūtas trausla, neaizsargāta. Viņš deva zīmi komandierim Ga, tādējādi vēstīdams, ka pienācis laiks gatavoties Sanas Munas priekšnesumam.

Ga aizveda sievieti sāņus, nost no pūļa, pie skrejceļa malas, kur līdz elektriskajam žogam, kas apjoza lidostu, auga ar rūsējošām lidmašīnu detaļām piemētāta zāle.

Sana Muna lēni pagriezās, uzlūkodama nebūtību visapkārt.

-    Kur tu mūs esi iepinis? viņa noprasīja. Kā mēs no tā izķepurosimies dzīvi?

-    Nomierinies! komandieris Ga lūdza. Elpo dziļi.

-    Ja nu viņš tiešām man pasniedz dunci? Ja nu tā ir kāda lojalitātes pārbaude? Piepeši viņas acis iepletās. Ja nu man iedod dunci un tā nav nekāda pārbaude?

-    Mīļotais Vadonis nelūgs tevi nogalināt amerikānieti senatora klātbūtnē.

-     Tu vēl aizvien viņu nepazīsti, Sana Muna iebilda.

-    Es esmu redzējusi, kā viņš manu acu priekšā izrīkojas viesībās tiklab ar draugiem kā ienaidniekiem. Nav nozīmes. Viņš ir spējīgs uz visu… uz visu, ko vien iedomājas.

-    Šodien ne. Šodien mēs esam tie, kuri ir spējīgi uz visu.

Viņa baiļpilni, nervozi iesmējās. Cik patīkami dzirdēt

tādus vārdus no tavas mutes! Man patiesi gribas uz tiem paļauties.

-    Tad kāpēc tu nepaļaujies?

-    Vai tu tiešām esi ar to visu nodarbojies? viņa tincināja. Vai tu tiešām nodarīji pāri cilvēkiem, nolaupīji viņus?

Komandieris Ga pasmaidīja. Klau, es šai stāstā esmu labais varonis.

Sieviete skeptiski pasmējās. Tu būtu labais?

Ga pamāja. Tici vai ne, varonis esmu es.

Tad viņi ieraudzīja zemu celtni, kuru lietoja lidaparātu dzinēju pārvietošanai. Buks sēdēja pie stūres un tuvojās ar ātrumu vien pāris kilometru stundā. Celtņa ķēdēs karājās Sanas Munas pārģērbšanās kabīne.

-      Nācās sameklēt lielāku transportu, Buks uzsauca.

-     Mēs visu nakti būvējām šo kabīni, tādēļ es netaisījos atstāt to pie angāra!

Kad tempļa kopiju spēji nolaida uz zemes, koka sienas nodrebēja un iečīkstējās, tomēr Sanai Munai izdevās pagriezt atslēgu durvju slēdzenē. Visi trīs iegāja kabīnē, un Buks parādīja, ka tās aizmugures sienā ierīkotās eņģes ļauj sienu pacelt kā aploka vārtus. Sprauga bija pietiekami liela, lai telpā varētu iestumt autokrāvēja dakšas.

Sana Muna viegli, ar pirkstu galiem pieskārās biedra Buka sejai un raudzījās viņam acīs. Tā viņa pateicās. Vai, iespējams, atvadījās. Buks skatījās viņai acīs, cik ilgi vien

varēja atļauties, tad pagriezās un aizsteidzās pie sava autokrāvēja.

Nekautrēdamās sieviete pārģērbās sava vira klātbūtnē, aizsēja lentes un jautāja:

-     Vai patiešām tev neviena nav? Ca neatbildēja. Velti izgaidījusies, viņa taujāja: Ne tēva, kurš dotu dzīvesgudrus padomus, ne mātes, kas dziedātu tev dziesmiņas? Nevienas pašas māsas?

Viņš sakārtoja sievas tērpa lentes.

-                Lūdzu, ej un sāc priekšnesumu, viņš mudināja.

-    Sniedz Mīļotajam Vadonim tieši to, ko viņš vēlas.

-    Man nav varas pār to, ko es dziedu, sieviete atteica.

Drīz, tērpusies zilajā čosonotā, Sana Muna kopā ar vīru

stāvēja līdzās Mīļotajam Vadonim. Bija pati akordeonistu priekšnesuma kulminācija, kurā zēni bija sakāpuši uz pleciem cits citam trīs augumu augstumā. Ga pamanīja, ka Kims Čenirs stāv, nodūris acis, un bērnu dzīvīgās, neizmērojami aizrautīgās dziesmas viņu patiesi aizkustina. Kad dziesma beidzās, amerikāņi tēlotā sajūsmā sita plaukstas, taču aplausu skaņas nebija dzirdamas.

-     Mums noteikti jānoklausās vēl kāda dziesma, paziņoja Mīļotais Vadonis.

-    Nē, senators nepiekrita. Vispirms mūsu pilsoni!

-    Manu īpašumu! Mīļotais Vadonis pieprasīja.

-    Garantiju! Tomijs lūdza.

-    Garantiju, garantiju… atkārtoja Mīļotais Vadonis un, pagriezies pret komandieri Ga, lūdza: Vai varu aizņemties tavu fotokameru?

Uzlūkojot Mīļotā Vadoņa smaidu, Ga no jauna sagrāba bailes. Viņš izņēma no kabatas fotoaparātu un pasniedza Mīļotajam Vadonim. Tas cauri pūlim soļoja uz savu auto.

-    Kurp viņš dodas? Vonda jautāja. Prom?

Mīļotais Vadonis iekāpa melnā Mercedes aizmugures sēdekli, taču automašīna palika stāvam.

Un pēkšņi iepīkstējās tālrunis Vondas kabatā. Aplūkojusi ekrānu, viņa neticībā pašūpoja galvu un parādīja to senatoram un Tomijam. Ga pastiepa roku pēc sarkanā tālruņa.

Vonda to viņam pasniedza, un Ga ekrānā ieraudzīja fotogrāfiju airētāju Elisoni Džensenu sēžam automašīnas aizmugures sēdeklī. Ga pameta ar galvu Vondai un turpat viņas acu priekšā ieslidināja tālruni savā kabatā.

Mīļotais Vadonis atgriezās un pateikdamies atdeva Ga fotoaparātu.

-    Tagad esat apmierināti? viņš noprasīja.

Senators deva zīmi, un no lidmašīnas krava nodalījuma atpakaļgaitā viens otram blakus izbrauca divi autokrāvēji. Abi kopā tie veda īpašā konteinerā iekrautu japāņu fona radiācijas detektoru.

-    Jūs pats zināt, ka tas nav izmantojams, senators bilda. Japāņi to paredzējuši kosmosa radiācijas, nevis urāna izotopu noteikšanai.

-    Neviens no maniem vadošajiem zinātniekiem jums nepiekritīs, Mīļotais Vadonis atteica. Piedevām viņu viedoklis ir vienbalsīgs.

-    Simtprocentīgi, piebilda komandieris Parks.

Mīļotais Vadonis pavēcināja roku. Bet mūsu abu kodolvalstu līdzvērtīgo statusu apspriedīsim citureiz. Tagad pievērsīsimies blūzam.

-     Kur ir airētāja? viņam vaicāja Sana Muna. Man ir jādzied viņai. Jūs pats likāt man sacerēt dziesmu viņai par godu.

Vadoņa seja savilkās īgnā grimasē.

-    Tavas dziesmas pieder man, viņš paziņoja. Tu dziedi vienīgi man par godu. Mīļotais Vadonis pagriezās pret amerikāņiem. Man ir paziņots, ka blūzs uzrunā visu amerikāņu kopīgo sirdsapziņu. Blūzs ļauj cilvēkiem izteikt savu sāpi par rasismu, reliģiju un kapitālisma netaisnīgumu. Blūzs ir tiem, kuri piedzīvojuši badu.

-    Katrs sestais, iestarpināja komandieris Parks.

-    Katrs sestais amerikānis ik dienu cieš izsalkumu, piebilda Mīļotais Vadonis. Blūzs ir saistīts arī ar vardarbību. Komandieri Park, kad Phenjanas pilsonis pēdējoreiz ir pastrādājis smagu noziegumu?

-    Pirms septiņiem gadiem, paskaidroja komandieris Parks.

-              Pirms septiņiem gadiem, Mīļotais Vadonis atkārtoja.

-     Turpretī Amerikas galvaspilsētā vardarbības dēļ cietumā smok pieci tūkstoši melnādainu vīriešu. Ņemiet vērā, senator, jūsu cietumu sistēmu apskauž visa pasaule! Vismodernākais ieslodzījums, pilnīga novērošana, kopumā trīs miljoni arestantu. Tomēr jūs neizmantojat šo sistēmu sabiedrības labā. Ieslodzītais nekādi nerosina uz pārdomām tos, kuri atrodas brīvībā. Un notiesāto darbs nekādi nedarbina tautas vajadzību mašinēriju.

Senators nokremšļojās. Kā teiktu doktors Sons: "Tas ir pagalam apgaismojoši."

-    Vai sociālā teorija jūs nogurdina? Mīļotais Vadonis pakratīja galvu, it kā būtu gaidījis vairāk no sava amerikāņu viesa. Tādā gadījumā dodu vārdu Sanai Munai.

Sana Muna notupās ceļos uz betonētā skrejceļa un novietoja ģitāru guļus sev klēpī. Apkārtējo cilvēku noslēgtā apļa ēnā viņa klusēdama lūkojās instrumentā, it kā gaidītu no tālienes atlidojam iedvesmu.

-    Dziedi! komandieris Parks čukstus nošņāca un ar zābaka purngalu iebakstīja Sanai Muna krustos. Viņa pārbijusies ieelsās. Dziedi! viņš pavēlēja.

Pavadā piesietais Brando ierūcās.

Sana Muna sāka spēlēt uz ģitāras grifa, piespiezdama stīgas ar pirkstu galiem un vilkdama pa tām ar ūpja spalvu. Ikviena nots disonēja ar iepriekšējo, skaņas bija spocīgas un vientuļas. Visbeidzot sandžo nomadiem raksturīgajā žēlabainajā un trīsuļojošajā balsi viņa sāka dziedāt par zēnu, kurš aizmaldījies no vecākiem un vairs nav atrodams.

Daudzi paliecās uz priekšu, pulēdamies noteikt, kas šī ir par dziesmu.

-    Sacēlās auksts vējš un aicināja: "Nāc, bārenīt, atlaidies manos plandošajos baltajos palagos," Sana Muna dziedāja.

Pilsoņi pazina dziesmu un pasaku, no kuras tā cēlusies, tomēr neviens neiedziedājās par atbildi: "Nē, bāreni, neļaujies nosalt." Šo dziesmu mācīja visiem galvaspilsētas bērniem, un tās nolūks bija uzmundrināt visus bāreņus, kas skraidelēja pa Phenjanas ielām. Sana Muna turpināja dziedāt pat par

spīti acīmredzamai puļa nepatikai par to, ka jautra dziesmiņa, bērnu dziesmiņa, kas patiesībā vēstīja par Mīļotā Vadoņa tēvišķo mīlestību, tiek izpildīta bez mazākās līksmes.

-    Tad šahta sauca bērnam: "Nāc, meklē patvērumu manos dziļumos," dziedāja Sana Muna.

Ga prātā skanēja atbilde: "Vairies tumsas, bārenit. Tiecies uz gaismu."

-    Pēc tam čukstēja viņam spoks: "Ielaid mani sevī, bārenīt, un es sasildīšu tevi."

"Pretojies drudzim, bārenit," domās atbildēja Ga. "Nemirsti šodien."

-    Dziedi kā piedienas, pieprasīja komandieris Parks.

Taču Sana Muna turpināja melanholiski apdziedāt Lielā

Lāča ierašanos, tā īpašo valodu, to, kā viņš paņēma bārenīti rokā un ar ķetnām pārlauza bišu medus šūnas. Balsi caurstrāvoja pieskaņas, ko dziesmas vārdi noklusēja ķetnu nagu asums, dzeļošais bišu spiets. Dziedāšanas skaņumā jautās Lāča nesātīgums, neremdināmā visēdāja apetīte.

Vīrieši puli nesauca: Nobaudi Lielā Lāča medu!

Sievietes nedziedāja korī: Dalies viņa darbu saldumā!

Komandieri Ga sadrebināja spēcīgas emocijas, kura iemeslu viņš neapjauta. Vai dziesma? Tās izpildītāja? Priekšnesuma laiks un apstākļi? Vai arī tas, ka galvenais varonis ir bārenis? Viņš zināja vien to, ka tas bija viņas medus un Sana Muna ar to viņu baros.

Kad dziesma beidzās, Mīļotā Vadoņa izturēšanās bija krasi mainījusies. Vairs nemanīja tēloto prieku un laimes pilno žestikulēšanu. Acīs bija apdzisusi uguns, vaigu āda nokarājās.

Pēc radiācijas detektora apskates zinātnieki ziņoja, ka tas ir kārtībā.

Viņš pameta ar roku Parkam, likdams atvest airētāju.

-              Nevilksim garumā, senator, Miļotais Vadonis sacīja.

-     Mūsu tauta vēlas nodot pārtiku kā palīdzību jūsu izsalkušajiem pilsoņiem. Kad tas būs izdarīts, jūs varēsiet repatriēt savu pilsoni un lidot savās svarīgajās darīšanās.

Kad Ga pārtulkoja, senators atteica: Ar mieru.

Pašam Ga Mīļotais Vadonis sacīja: Liec sievai pārģērbties sarkanajā tērpā.

"Ja Mīļotajam Vadonim vēl būtu doktors Sons!" nodomāja komandieris Ga. Doktors Sons tādās situācijās jutās kā zivs ūdeni, viņam šādas ainas nebija nekas vairāk kā viegli izlīdzināmi negludumi.

Vonda pieskārās Ga. Viņas seja pauda pārsteigumu.

-    Par ko tā dziesma stāstīja, velns parāvis? viņa noprasīja.

-     Par mani, komandieris Ga attrauca, bet tad kopā ar zēnu, meiteni, savu sievu un suni bija prom.

Pohjona tempļa kopijas kabīne šķita lūgšanu cienīga; biedrs Buks bija novietojis tajā transporta platformu ar četrām tukšām mucām.

-    Neuzdodiet nekādus jautājumus, Sana Muna lika bērniem, noraudama mucu baltos vākus.

Komandieris Ga atvēra ģitāras futrāli un izņēma Sanas Munas sudrabaino tērpu.

-    Aizejiet tā, kā paši vēlaties, viņš paziņoja sievietei.

Tad Ga iecēla meiteni mucā, pavēra viņas sauju un ielika

iepriekšējā vakarā ēstās melones sēkliņas. Kad pienāca zēna kārta, Ga viņam bija sataupījis nosmailinātus zariņus, aukliņu un akmeni no abu kopīgi sameistarotajām putnu lamatām.

Viņš lūkojās abos bērnos, kas sēdēja mucās, nedrīkstēdami uzdot nevienu jautājumu lai gan arī tuvākajos gados viņi nezinātu, kādus jautājumus būtu bijis jāuzdod. Ga atļāvās brīdi apbrīnot šīs sejas, šo reto nevainīgumu, kas tapa un pilnveidojās viņa acu priekšā. Negaidot viss kļuva skaidrs, pilnīgi skaidrs. Nepastāvēja tāda "pamešana" bija vienīgi cilvēki, kas nonākuši neaptveramās sprukās, cilvēki, kuriem radusies cerība, cilvēki, kuriem bija vienīgi cerība. Kad draudēja nopietnākas briesmas, tad tā nebija pamešana tā bija glābšana. Tagad viņš saprata, ka ari pats ir bijis izglābts. Māte dziedātāja, daiļava. Sievieti bija gaidījis šausmīgs liktenis, un viņa bija dēlu nevis atstājusi, bet izglābusi no tādas nākotnes. Un šī transporta platforma ar čet

rām baltajām plastmasas mucām pēkšņi viņam tās atgādināja glābšanas laivas, par kurām ilgu laiku sapņoja "Čunmas" apkalpe; iekārtas, kas ļautu nenoslīkt jūrā kuģa katastrofas gadījumā. Reiz viņi bija ļāvuši laivai aizslīdēt jūrā tukšai, un šeit tā bija atgriezusies. Tā bija šeit, lai paņemtu vissvarīgāko kravu. Viņš pabužināja matus abiem apjukušajiem bērniem, kas pat nenojauta, ka tiek izglābti, un noteikti nesaprata, no kā tiek glābti.

Sana Muna bija ietērpusies sudrabā, taču viņš netērēja laiku, lai patīksminātos, bet iecēla viņu mucā un pasniedza viņai klēpjdatoru.

-    Tā ir tava ceļošanas atļauja, viņš teica.

-   Tāpat kā mūsu filmā, viņa atcerējās un pasmaidīja, vēl īsti nespēdama noticēt notiekošajam.

-   Tieši tā, Ga apstiprināja. Tā ir zelta caurlaide uz Ameriku.

-    Uzklausi mani, Sana Muna uzstāja. Te ir četras mucas, katram pa vienai. Es zinu, kas notiek tavā prātā. Nedari muļķības. Tu dzirdēji manu dziesmu, tu redzēji, kāda viņam bija sejas izteiksme.

-    Vai tad tu nebrauksi mums līdzi? jautāja meitene.

-    Kuš! Sana Muna viņu aprāja.

-    Un Brando? zēns vaicāja.

-    Suns brauks, Ga apliecināja. Mīļotais Vadonis atdos viņu atpakaļ senatoram, paskaidrojot, ka suns ar tik niknu dabu mūsu miermīlīgajai nācijai neder.

Bērni pat nepasmaidīja.

-    Vai mēs tevi vēl kādreiz redzēsim? meitene gribēja zināt.

-     Es redzēšu jūs, Ga paskaidroja, pasniegdams viņai fotoaparātu. Kad jūs nospiedīsiet šo slēdzi, attēls nonāks šeit, manā tālrunī.

-    Kas mums jāfotografē? zēns taujāja.

-              Viss, ko gribat man parādīt, komandieris Ga atteica.

-    Tas, kas jūs iepriecina.

-    Pietiek! Sana Muna noskaldīja. Es rīkojos, kā tu lūdzi, es ieslēdzu tevi savā sirdī. Nekas cits man nav prātā,

vienīgi nešķirties, palikt visiem kopā, lai kādi būtu apstākļi.

-    Ari tu esi manā sirdī, teica Ga, un, izdzirdot biedra Buka autokrāvēja rūkoņu, uzspieda vākus mucām.

Suni šāds pavērsiens darīja visai nemierīgu. Brando smilkstēdams riņķoja ap mucām un raudzīja iekļūt tajās. Ceturtajā mucā komandieris Ga iekratīja atlikušo ģitāras futrāļa saturu. Tajā plīvodamas sakrita fotogrāfijas, tūkstošiem fotoattēlu ar visām Trīsdesmit trešā cietuma zudušajām dvēselēm, un uz katras papīra lapiņas bija vārds, ierašanās datums un miršanas datums.

Ga atgrūda tempļa aizmugures durtiņas un ar rokām signalizēja Bukam tuvoties.

Bukam seja bija pavisam nobālējusi.

-    Vai mēs patiešām to darīsim? viņš vaicāja.

-    Apbrauc pūlim apkārt, norādīja Ga. Lai izskatītos, ka tu ierodies no citas puses.

Buks pacēla platformu un ielika atpakaļgaitā, taču piebremzēja.

-    Tu grasies visā atzīties, vai ne? Buks jautāja. Mīļotais Vadonis uzzinās, ka tas ir tavs pirksts?

-    Tici man, viņš to zinās, Ga atteica.

Kad Buks atpakaļgaitā attālinājās no kabīnes, Ga ar šausmām pamanīja, cik labi uz gaišo debesu fona ir saskatāmi mucās notupušies cilvēki silueti atgādināja kāpurus, kas grozās savās baltajās kūniņās.

-    Mēs laikam aizmirsām izurbt caurumus gaisam, Buks atcerējās.

-    Brauc vien, komandieris Ga lika.

Atgriezies uz skrejceļa, Ga ieraudzīja Mīļoto Vadoni un komandieri Parku diriģējam bērnu vienības, kas uzripināja mucas uz autokrāvēju transporta platformām. Bērnu kustības bija labi iestudētas, taču bez orķestra mūzikas šī pantomīma atgādināja traktoru konveijera robotu, kas bija izstādīts Sociālistiskā Progresa muzejā.

Abiem līdzās atradās airētāja, ģērbusies zeltainā kleitā un uzlikusi biezas saulesbrilles. Ne vārda nebilzdama, viņa stāvēja blakus Vondai. Radās iespaids, ka meitene ir stipri sazā

ļota. "Tikpat labi var padomāt, ka viņas acīm veikta operācija," minēja Ga.

Mīļotais Vadonis pienāca pie Ga, smaidīdams tāpat kā iepriekš.

-    Kur ir mūsu Sana Muna? viņš jautāja.

-    Jūs viņu pazīstat, Ga atteica. Viņai noteikti jāizskatās nevainojami. Viņa nerimsies, līdz tiks sasniegts ideāls.

Mīļotais Vadonis pamāja, atzīdams apgalvojumu par patiesu.

-    Drīz amerikāņi skatīs savām acīm viņas nenoliedzamo skaistumu, kad viņa teiks ardievas musu nīgrajai viešņai. Kad abas stāvēs plecu pie pleca, vairs neradīsies jautājums, kura ir pārāka. Tāds būs mans mazākais gandarījums.

-    Kad man jānodod suns? Ga jautāja.

-    Tas, komandieri Ga, būs pēdējais apvainojums.

Garām Tomijam un senatoram pabrauca vairāki autokrā-

vēji un devās uz lidmašīnas kravas trapu. Abi ieinteresējās par dīvaino kravu vienā mucā vidēja zilie darba brigādes vinilona kombinezoni, otrā murgaini sarkanbrūnā krāsā spīdēja liellopu gaļa. Ieraudzījis šurp braucam autokrāvēju ar pārvietojamiem tualetes podiem, Tomijs iejautājās: Kas tad šī ir par humāno palīdzību?

-    Ko saka amerikānis? Mīļotais Vadonis vaicāja Ga.

-    Viņi interesējas par dažnedažādo palīdzību, kas atrodama mūsu sūtījumā, Ga paskaidroja.

Mīļotais Vadonis uzrunāja senatoru:

-    Es jums apliecinu, ka tajā iekļautas vienīgi tās preces, kas nepieciešamas dažādu sociālo kaišu nomocītai nācijai. Vai vēlaties tās apskatīt?

Tomijs pagriezās pret senatoru.

-    Gribat apskatīt kādu kravu? viņš jautāja.

Senators vilcinājās. Mīļotais Vadonis uzsauca, lai komandieris Parks aptur kādu autokrāvēju. Ga redzēja biedra Buka autokrāvēju tuvojamies no garlaikotā pūļa tālākās puses, bet laimīgā kārtā Parks lika apstāties citam autokrāvējam. Taču tā vadītājs bailēs pārvērstu seju izlikās pavēli nedzirdam un brauca tālāk. Parks pacēla roku, apstādinādams citu,

bet ari šis vadītājs tēloja, ka pilnībā nodevies savam darbam vest kravu uz lidmašīnu.

-     Dakho! Parks nokliedza. Es zinu, ka tas biji tu. Es zinu, ka tu mani dzirdēji.

Mīļotais Vadonis iesmējās un uzsauca Parkam: Te nepieciešama saldāka mēle!

No komandiera Parka sejas bija grūti noprast viņa izjūtas, taču, kad viņš autoritatīvi pavēlēja apturēt nākamo autokrāvēju, Ga zināja, ka biedrs Buks ir no tiem, kas paklausīs.

Autokrāvējs apstājās desmit metru atstatumā. Platforma bija pacelta augstu gaisā, un visiem, kas papūlētos pacelt acis, kļūtu skaidrs, ka mucās ir redzami cilvēku ķermeņiem līdzīgi apveidi.

Komandieris Ga pievirzījās pie senatora, spēcīgi uzplīkšķināja viņam pa muguru.

Senators uzmeta vīrietim stingru skatienu.

Ga norādīja uz Buka autokrāvēju.

-    To kravu būtu vēlams pārbaudīt, vai ne? viņš uzrunāja senatoru. Daudz svarīgāk nekā tā otra autokrāvēja vesto kravu, jā?

Aizritēja bridis, līdz senators saprata. Norādīdams uz otru autokrāvēju, viņš jautāja Mīļotajam Vadonim:

-    Vai jūs tiešām nez kāpēc negribat, lai mēs pārbaudām tieši to kravu?

-     Varat pārbaudīt, kuru vēlaties, Mīļotais Vadonis pasmaidīja.

Ļaudis sāka plūst uz senatora izvēlēto autokrāvēju, bet Brando paslēja purnu augstāk un, asti vēcinādams, aprēja biedra Buka autokrāvēju.

-    Vari braukt! Ga uzsauca biedram Bukam. Tu mums vairs neesi vajadzīgs!

Komandieris Parks piešķieba galvu, uzlūkodams rejošo suni.

-     Nē, apstājies! Parks pavēlēja Bukam, kurš, novērsis seju, pūlējās palikt nepazīts.

Parks nometās ceļos blakus sunim un to nopētīja.

-    Šie dzīvnieki esot lietpratīgi izošņātāji, viņš bilda Ga.

-    Runā, ka to deguniem piemīt izcila oža.

Parks nopētīja suņa ieņemto stāju, tad gluži kā šautenes mērķēklī paskatījās starp dzīvnieka ausīm gar augšup pavērsto degungalu un ieraudzīja Buka autokrāvēja paceltās mucas.

-    Hmm… novilka Parks.

-    Komandieri Park, nāc šurp! Mīļotais Vadonis pavēlēja. To tev derētu redzēt!

Parks vēl brīdi vilcinājās.

-    Tu nekur nebrauc! viņš piekodināja Bukam.

-    Nāc taču, Park, Mīļotais Vadonis aicināja smiedamies.

-    Mums nepieciešama prasme, kas piemīt tikai tev.

Parks un Ga devās pie Mīļotā Vadoņa. Brando pavadas galā stīvējās uz pretējo pusi.

-     Dzirdēts, ka suņi ir īpaši neganti dzīvnieki, ieteicās Parks. Kā tu domā?

-     Es domāju, ka tie ir tikpat bīstami kā saimnieki, atbildēja Ga.

Abi piegāja pie autokrāvēja, pie kura stāvēja Mīļotais Vadonis ar senatoru. Pienāca arī Tomijs, Vonda un airētāja. Uz autokrāvēja platformas atradās divas mucas un dažas celofānā satītas kastes.

-    Kā varu pakalpot? jautāja Parks.

-     Nu gan kolosāli sanācis! Mīļotais Vadonis smējās.

-     Domādams neizdomāsi. Mums ir jāatver viena kaste.

Komandieris Parks izņēma no kabatas saimniecības nazi.

-    Kas te ir smieklīgs? Tomijs nesaprata.

Komandieris Parks pārvilka asmens galu gar kastes šuvi.

-    Tas, ka man nekad agrak nav nācies šo nazi lietot saimnieciskiem nolūkiem, -paskaidroja Parks.

Mīļotais Vadonis no jauna izplūda smieklos.

Kastē atradās Kima Čenira kopotu rakstu sējumi.

Mīļotais Vadonis paķēra vienu grāmatu, atvēra vākus un ievilka dziļi nāsīs tintes smaržu.

Airētāja noņēma saulesbrilles. Seja liecināja, ka viņa saņēmusi spēcīgu trankvilizatoru devu. Piemiegusi acis, viņa

apskatīja grāmatas un pēkšņās šausmās saprata, kas tās ir.

-    Nē… viņa izdvesa, gandrīz aizrīdamās.

Tomijs nocēla vienas mucas vāku un iesmēla saujā rīsus.

-    Tie ir īsgraudu risi, Tomijs sacīja. Vai tad īsgraudu rīsus neaudzē Japānā, bet Korejā gargraudu rīsus?

-      Ziemeļkorejas rīsu graudi ir visgarākie, visstaltākie graudi pasaulē! Vonda pasludināja doktoram Sonam raksturīgā stilā.

No sievietes balss toņa Mīļotais Vadonis nojauta, ka tas ir apvainojums, taču nesaprata, ko tieši amerikāniete izsmej.

-    Kur ir palikusi Sana Muna? viņš noprasīja komandierim Ga. Ej un paskaties, kādēļ viņa tā kavējas.

Lai novilcinātu laiku, Ga uzrunāja senatoru.

-     Vai doktors Sons jums Teksasā neapsolīja, ka Mīļotais Vadonis parakstīs kopotus rakstus, ja jūs kādreiz viesosieties mūsu dižajā valsti?

Senators pasmaidīja. Tā būtu izdeviba iemēģināt mūsu miera pildspalvu.

-     Es nekad neesmu parakstījies savās grāmatās, teica Mīļotais Vadonis, juzdamies vienlaikus glaimots un aizdomu pilns. Šis laikam ir īpašs gadījums.

-    Un Vonda? Ga turpināja. Tu gribēji vienu grāmatu tēvam, jā? Un, Tomij, tu taču ari uzstājīgi gribēji autogrāfu savā eksemplārā.

-    Es jau baidījos, ka man netiks tas gods! attrauca Tomijs.

Komandieris Parks pagriezās pret biedra Buka autokrāvēju.

Brando joprojām raustīja pavadu.

-    Komandieri Park! Ga uzsauca. Nāciet līdzi. Pārliecināsimies, ka Sanai Munai nekas slikts nav atgadījies.

Parks pat neatskatījās.

-    Vienu mirklīti, viņš atteica, tuvodamies autokrāvējam.

Komandieris Ga redzēja, kā baiļu pārņemtais Buks ir

iekrampējies stūrē, kā cilvēki mucās grozās, karstuma un gaisa trūkuma mocīti. Ga notupās blakus Brando, noslidināja tam kakla siksnu un turēja suni vien aiz skausta ādas krokas.

-     Komandieri Park! Ga teica. Parks apstājās un atskatījās. Komandieris Ga nokliedzās: Medīt!

-    Medīt? Parks pārjautāja.

Bet jau bija par vēlu. Suns jau klupa Parkam virsū un ieķērās ar zobiem rokā.

Pagriezies senators ar šausmām ieraudzīja, ka viņa augstvērtīgās katahulas šķirnes suns plosa vīrieša apakšdelma cīpslas. Senators pārlaida vērtējošu skatienu sagaidītājiem, un viņa sejā parādījās drūma atklāsme. Tagad viņš bija sapratis, ka nav nekā tāda, ko Ziemeļkoreja nevarētu laika gaitā padarīt maniakālu un niknu.

Airētāja iekliedzās. Ieraugot, ka komandieris Parks dursta dzīvnieku ar nazi un pašķīst biezas suņa asiņu šļakatas, viņa, histērijā rokas mētādama, aizskrēja uz lidmašīnu. Sazāļotais sportiskais ķermenis, veselu gadu snaudis pazemē, modās un paklausīja šim aicinājumam.

Drīz suņa kažoks melnēja asinīs. Pēc komandiera Parka kārtējā dūriena suns atlaidās no rokas un iekodās Parka potītē zobi iegrauzās līdz pat kaulam.

-    Šaujiet! Parks kliedza. Šaujiet nost to nejauceni!

Valsts drošības ministrijas vīri, kas atradās pūlī, izvilka

savas Tokareva sistēmas pistoles. Tajā brīdī pilsoņi pajuka uz visām pusēm. Biedrs Buks traucās prom, mezdams līkločus gar ASV drošības aģentiem, kuri skrēja aizsargāt senatoru un delegāciju.

Apjukušais Mīļotais Vadonis stāvēja vientuļš. Viņš līdz pusei bija pabeidzis ierakstu grāmatā. Šķita, ka viņš veras asiņainajā ainā ar neizpratni kā tāda drīkst risināties bez viņa atļaujas.

-    Ko tas nozīmē, Ga? Mīļotais Vadonis noprasīja. Kas te notiek?

-    Tā ir vardarbības epizode, paskaidroja Ga.

Mīļotais Vadonis nometa miera pildspalvu.

-    Sana Muna! viņš izgrūda, pagriezās pret paviljonu, izzvejoja no kabatas sudraba atslēgu un, vēderiņam kratoties zem pelēkā mundiera, aizskrēja turp, cik vien ātri kājas ne

sa. Vairāki komandiera Parka viri viņam sekoja, un komandieris Ga devās līdzi.

Ilgstošais suņa uzbrukums Parkam turpinājās. Dzīvnieks, kaut saļimis zemē, neatlaidās no upura.

Nonācis pie pārģērbšanās kabīnes, Mīļotais Vadonis nedroši apstājās, it kā viņa priekšā slietos īstais Pohjonas templis, aizsardzības bastions Imdžinas karā pret japāņiem, vieta, kur mājojis dižais mūks un karotājs Sosans un glabājas "Čosonas dinastijas annāles".

-     Sana Muna! viņš sauca un pieklauvēja pie durvīm. -Sana Muna!

Viņš iestūma atslēgu slēdzenē, it kā nemaz nedzirdetu ne pistoļu šāvienus aiz muguras, ne suņa pirmsnāves kaucienu. Nelielā telpa izrādījās tukša. Pie sienas karājās trīs čosonoti baltais, zilais un sarkanais. Uz grīdas gulēja ģitāras futrālis. Mīļotais Vadonis pieliecās un to atvēra. Tajā atradās ģitāra. Viņš paraustīja ar īkšķi stīgu.

Mīļotais Vadonis pagriezās pret Ga.

-    Kur viņa ir? viņš taujāja. Kur viņa palikusi?

-    Un kur palikuši viņas bērni? Ga uzdeva pretjautājumu.

-    Tiesa gan! viņš uztvēra. Ari viņas bērni ir pazuduši. Bet kur viņa var būt… bez drēbēm?

Mīļotais Vadonis pataustīja visus trīs tērpus, it kā pārliecinādamies, ka tie ir īsti, un tad paostīja piedurkni.

-    Jā, viņš atzina. Tie ir viņas tērpi.

Uz betona grīdas Vadonis pamanīja kādu lietu. Tās izrādījās divas fotogrāfijas, saspraustas ar mugurām kopā. No vienas pretī vērās jauneklis ar nomācošu nedrošību sejā, bet no otras gulošs, izmocīts, ar zemi apbērts cilvēks, kam atvērtajā mutē bija smiltis.

Mīļotais Vadonis grīļodamies atsprāga atpakaļ, nomezdams fotogrāfijas malā, un izgāja ārā.

Reaktīvās lidmašīnas dzinēji rēca, kravas nodalījuma lūka vērās ciet. Mīļotais Vadonis vēl reizi nopētīja kabīni un neizskaidrojamā kārtā paraudzījās augšup, mākoņos.

-     Bet viņas apģērbs ir te, viņš prātoja. Viņas sarkanais tērps ir šeit.

Piebrauca biedrs Buks un nokāpa no autokrāvēja.

-    Es dzirdēju šāvienus, viņš teica.

-    Pazudusi Sana Muna, Ga viņam paziņoja.

-     Kā tas gadījies? Buks brīnījās. Kur viņa varēja palikt?

Mīļotais Vadonis pagriezās pret komandieri Ga. Vai viņa neko neteica? Vai neminēja, ka nodomājusi kaut kur aiziet?

-    Viņa neteica neko. Pilnīgi neko, Ga attrauca.

Piekliboja komandieris Parks.

-   Tas suns… viņš izmocīja un dziļi ieelpoja. Viņš bija zaudējis daudz asiņu.

-    Ir pazudusi Sana Muna, viņam sacīja Mīļotais Vadonis.

Smagi elsdams, Parks paliecās uz priekšu un ar veselo roku atspiedās pret veselās kājas ceļgalu.

-     Aizturiet visus pilsoņus, viņš deva pavēli vīriem.

-     Noskaidrojiet personības. Izķemmējiet teritoriju, pārbaudiet visus pamestos lidaparātus un sadabūjiet kādu, kas izbagarē to mēslu dīķi!

Amerikāņu lidmašīna uzsāka ieskrējienu, un apdullinošā trokšņa dēļ viņi kadu bridi cits citu nedzirdēja. Visi stāvēja un gaidīja, līdz atkal varēs sarunāties. Kad lidmašīna, atrāvusies no zemes, sāka mest pirmo loku, Parks jau bija notikušo aptvēris.

-    Es jums sadabūšu pārsējus, Buks piedāvāja.

-    Nē, Parks atcirta, raudzīdamies zemē. Neviens nekur neies. Pievērsies Mīļotajam Vadonim, viņš piebilda:

-     Mums jāpieņem, ka te savu roku pielicis arī komandieris Ga.

-    Komandieris Ga? pārjautāja Mīļotais Vadonis un norādīja uz Ga. Viņš?

-    Viņš bija draugos ar amerikāņiem. Parks paskaidroja.

-    Tagad amerikāņi ir prom. Un arī Sanas Munas vairs nav.

Mīļotais Vadonis pacēla acis, pūlēdamies saskatīt amerikāņu lidmašīnu, un lēnām pārslidināja skatienu debesīm, pēc tam pagriezās pret Ga un neticīgi viņu uzlūkoja. Acis šaudi-

jās apkārt, kamēr viņš prātā pārcilāja visas iespējamās un neiespējamās Sanas Munas pazušanas versijas. Uz mirkli Mīļotā Vadoņa seja rādījās pavisam bezkaislīga, un komandieris Ga šo izteiksmi labi pazina. Tādu seju Ga pats bija rādījis pasaulei kā zēns, kurš ir uzņēmis sevī visu, kas ar viņu noticis, taču vēl ļoti ilgu laiku nesaprot notikušā jēgu.

-    Vai tā ir? Mīļotais Vadonis jautāja. Runā un tikai patiesību!

Pēc lidmašīnas skaļās rēkoņas valdīja klusums.

-    Tagad jūs par mani kaut ko zināt, Ga teica Mīļotajam Vadonim. Es jums dāvāju daļiņu sevis, un tagad jūs zināt, kāds es īstenībā esmu. Un es zinu kaut ko par jums.

-    Kas tās par runām? Mīļotais Vadonis sašuta. Stāsti, kur ir Sana Muna!

-    Es jums atņēmu vissvarīgāko, Ga sacīja. Es pavilku diedziņu, kas jūs izārdīs.

Vēl pilnībā neatguvies, komandieris Parks izslējās taisni un atvēzēja asiņaino saimniecības nazi.

Pacēlis pirkstu, Mīļotais Vadonis viņu atturēja.

-     Izstāsti man patiesību, puis, Mīļotais Vadonis sacīja komandierim Ga lēnā, bargā balsi. Vai tu esi ar viņu kaut ko izdarījis?

-    Es esmu dāvājis jums tādu pašu rētu, kāda man ir uz sirds, Ga pavēstīja. Es vairs nekad neredzēšu Sanu Munu. Un jūs arī ne. Tādēļ no šā brīža mēs būsim kā brāļi.

Komandieris Parks deva zīmi, un divi viņa vīri sagrāba Ga, iespiežot īkšķus dziļi viņa bicepsos.

-     Mani puiši Četrdesmit otrajā nodaļā visu izzinās, Parks solīja Mīļotajam Vadonim. Vai es drīkstu viņu nodot pubjokiem?

Bet Mīļotais Vadonis neatbildēja. Viņš pagriezās un vēlreiz aplūkoja pārģērbšanās kabini, vienkāršo nelielo tempļa kopiju, kurā karājās tērpi.

Iniciatīvu uzņēmās komandieris Parks.

-               Vediet Ga pie pubjokiem, viņš lika saviem vīriem.

-     Pie reizes varat paķert arī autokrāvēju vadītājus.

-    Pagaidiet! Ga teica, Bukam ar to nav nekāda sakara.

-    Jā gan, biedrs Buks piebalsoja. Es neko sliktu neesmu darījis.

-    Atvainojos, komandieris Parks uzrunāja Buku, bet šāds sāpju daudzums vienam vīram nebūs pārciešams. Tas būs pārliecīgs arī tad, ja sadalīsim to vienādi uz jums visiem.

-    Mīļotais Vadoni! Buks sauca. Tas taču esmu es, jūsu tuvākais biedrs. Kurš jums sadabūjis konjaku no Francijas un jūras ežus no Hokaido salas? Kurš jums sagādājis visas cigarešu markas pasaulē? Es esmu lojāls. Man ir ģimene. Viņš pienāca tuvāk Mīļotajam Vadonim. Es neesmu pārbēdzējs, viņš apgalvoja. Es nemūžam nebēgtu.

Bet Mīļotais Vadonis neklausījās viņš tikai vērās komandierī Ga.

-     Tā ari nesaprotu, kas tu esi, Mīļotais Vadonis viņam teica. Tu nogalināji manu lielāko naidnieku. Tu izbēgi no Trīsdesmit trešā cietuma. Tu varēji izgaist bez pēdām. Bet tu ieradies te. Kas tu esi par cilvēku? Kurš raudzītu nokļūt manā tuvumā, kurš kaisītu vējā pats savu dzīvi, lai sabojātu manējo?

Ga pacēla acis pret lidmašīnas dūmu stīgu un sekoja tai līdz apvārsnim. Viņu pārņēma spējš apmierinājuma vilnis. Diena nebija sērkociņš, kuru uzšķiļ, kad iepriekšējie ir izdzisuši. Paies viena diena, un Sana Muna nokļūs Amerikā. Rīt viņa atradīsies tur, kur varēs izpildīt dziesmu, ko bija gaidījusi veselu mūžu. No šā brīža dzīve nebūs vienīgi izdzīvošana un paciešana. Un šajā jaunajā dienā viņi ieies visi kopā.

Ieskatīdamies Mīļotā Vadoņa acīs, uzlūkodams vīru, kuram piederēs pēdējais vārds, Ga nejuta bailes. Dīvainā kārtā Ga jutās pat bezrūpīgs. "Ja tevis nebūtu, es to būtu jutis visu savu dzīvi," Ga domāja. Dvēselē auga neviltota mērķtiecība, tagad viņš pats bija sev pavēlnieks. Cik neparasta, agrāk nepieredzēta sajūta! Iespējams, tieši tas bija Vondai padomā, kad viņa, stāvēdama zem plašajām Teksasas debesim, jautāja, vai viņš jūtoties brīvs. Tagad viņš zināja, ka brīvību var sajust. Tā kņudēja pirkstu galos, ta ķērās kaklā elpojot, tā piepeši ļāva ieraudzīt visas dzīves, kuras viņš varēja izdzīvot. Šī sajūta neizgaisa arī tad, kad komandiera Parka viri notrieca viņu zemē un, satvēruši aiz papēžiem, aizvilka uz netālo "kraukli".

26.NODAĻA

PILSOŅI, pulcējieties ap saviem skaļruņiem! Pienācis laiks pēdējai Ziemeļkorejas Labākā Stāsta nodaļai tiesa, tikpat labi to var nodēvēt par Visdižāko Ziemeļkorejas Stāstu valsts vēsturē! Šajā pēdējā turpinājumā jūs neizbēgami izjutīsiet pretīgumu, pilsoņi, tālab mēs neiesakām to klausīties vienatnē. Meklējiet savu darbabiedru, fabriku strādnieku tuvumu. Apskaujiet svešu cilvēku metro vagonā. Tāpat arī dodam padomu sargāt mūsu jaunākos biedrus no šīsdienas stāsta satura, jo viņiem vēl nav pazīstams cilvēku netaisnīgums. Jā, šodien amerikāņi palaida no ķēdēm suņus. Tāpēc uzslaukiet zāģu skaidas uz miltu maltuves grīdas, uzlasiet kokvilnu no steļļu motoriem izmantojiet jebkādu materiālu, lai aizbāztu nevainīgo pilsoņu maigās austiņas.

Visbeidzot pienāca brīdis atdot nabaga amerikāņu airētāju, kuru mūsu drošsirdīgā zvejas flote bija izglābusi bīstamajās jūrās. Jūs labi atminaties amerikānietes nožēlojamo ārieni, pirms Sana Muna ķērās viņu izdaiļot. Šai dienā airētājas matus pati Sana Muna bija sapinusi garā bizē. Tiesa, lai cik zeltains būtu čosonots, tas nevarēja noslēpt sakumpušos plecus un neglīti lielās krūtis. Tomēr airētāja, regulāri nobaudījusi gardā, barojošā sorgo veselīgās porcijas, vismaz izskatījās mundrāka. Noklausījusies Mīļotā Vadoņa nolasīto bargo pamācību par šķīstuma nozīmi, viņa uzreiz izturējās sievišķīgāk, seja kļuva apskaidrotāka, stāja staltāka.

Tomēr viņas aizbraukšana viesa skumjas, jo viņa atgrie

zās Amerikā, analfabētisma, suņu un daudzkrāsainu prezervatīvu pasaulē. Par laimi, līdzi viņa drīkstēja paņemt grāmatas, pierakstītas pilnas ar Mīļotā Vadoņa domugraudiem un asprātībām, kas viņai rādīs ceļu dzīvē. Un mums jāatzīst: viņas vieta ir savas tautas vidū, pat ja tā ir zeme, kur nekas nav par brīvu ne aļģes, ne sauļošanās, ne visparastākā asinspārliešana.

Iztēlojieties, ar kādu patosu mūsu Visgodājamākais Ģenerālis Kims Čenirs uzņēma amerikāņus, kuri ieradās Phenjanā ar lidmašīnu, lai aizvestu savu jauno airētāju. Labas sadarbības gara vadits, Mīļotais Vadonis bija ar mieru uz vienu dienu nolikt malā atmiņas par amerikāņu nomestajām napalma bumbām uz Phenjanu, par amerikāņu sabombardēto Suphunas dambi19 , par amerikāņu ložmetēju uguni pa civiliedzīvotājiem pie Nogilli ciema20 . Savstarpējās draudzības vārdā Mīļotais Vadonis nosprieda nepieminēt sarunā to, ko amerikāņu kolaboracionisti pastrādāja Tedžonas cietumā vai Čedžu sacelšanās laikā21 , kur nu vēl zvērības Kanhvas salā22 un Tevonas ielejā. Pat Bodo Līgas slaktiņu23 un Pusanas Perimetra24 varmācīgo gūstekņu vervēšanu viņš negrasījās pieminēt.

Nē, labāk atstāt pagātni aiz muguras un domāt vienīgi par dejojošiem zēniem, akordeonistu enerģisko uzstāšanos un dāsnuma priekiem, jo šī diena būtībā nebija vienīgi labdabīga kultūras apmaiņa. Mīļotā Vadoņa nodoms bija nogādāt pārtikas humanitāro palīdzību katram sestajam amerikānim, kurš ik dienu cieš izsalkumu.

Iesākumā amerikāņu ciemiņi izlikās gana pieklājīgi, taču izrādījās, ka viņi paņēmuši Ildzi veselu lērumu suņu! Neaizmirstiet, ka Amerikā suņi tiek regulāri iedīdīti paklausībā, turpretim cilvēki, parasti pilsoņi, tādi kā mēs, tādu apmācību nesaņem. Vai gan tas būtu pārsteigums, ka amerikāņi panākuši savas neizskatīgās tautietes atgriešanos un ieguvuši pietiekami daudz pārtikas, lai pabarotu savus trūcīgos ļaudis, izrādīja pateicību ar gļēvulīgu agresiju?

Jā, pilsoņi, tas bija zaglīgs uzbrukums!

Atskanēja iepriekš norunāta pavēle visi suņi atieza

zobus un klupa virsū saviem Korejas namatēviem. No amerikāņu pistolēm izlidoja karsta svina lodes un šāvās pretī cēlajiem mājiniekiem. Un tad amerikāņu desantnieku vienība sagūstīja Sanu Munu un rupji, ar varu rāva viņu uz jeņķu lidmašīnu! Vai amerikāņi bija jau iepriekš nolēmuši mūsu tautai nolaupīt dižāko aktrisi pasaulē? Vai arī šāda iecere radās jau pēc ierašanās, piepeši ieraugot viņu stāvam pārdabiski daiļu sarkanajā čosonotā? "Bet kur tobrīd atradās biedrs Buks?" jautās vērīgais pilsonis. "Vai biedrs Buks nestāvēja Sanai Munai līdzās, viņu pasargādams?" Atbilde, pilsoņi, ir tāda, ka Buks vairs nav jūsu biedrs un nekad nav bijis.

Nocietiniet sevi, lai uzklausītu turpmākos notikumus, pilsoņi, un neuzsprāgstiet savās atriebības alkās! Pārvērtiet savu sašutumu centībā, pilsoņi, un divkāršojiet savas izstrādes normas! Lai jūsu dusmu uguns kurina ražīguma krāsnis!

Kad amerikāņi sagrāba mūsu Tautas aktrisi, nicināmais Buks bailēs pats par savu drošību atdeva viņu ārvalstnieku rokās, tad pagriezās un bēga.

-    Nošaujiet mani! lūdzās Sana Muna, kamēr viņu vilka uz lidmašīnu. Nošaujiet mani jau tagad, biedri, jo es vēlos dzīvot vienīgi Visdižākā Vadoņa Kima Čenira labvēlīgajā vadībā!

Likdams lietā savas militārās spējas, Mīļotais Vadonis metās notikumu virpulī un dzinās pakaļ gļēvuļiem, kas uzdrošinājušies nolaupīt musu tautas dārgumu. Mīļotais Vadonis skrēja cauri apšaudes krusai. Dūjas cita pēc citas metās lodēm ceļā, un putnu spalvas šķīda uz visām pusēm patriotiskās uzupurēšanās sārtajā spozmē!

Un te nu mēs redzam, kā dīki stāv gļēvulis komandieris Ga viltvārdis, bārenis, slikta pilsoņa iemiesojums. Vērojot, kā Mīļotais Vadonis atkaujas no suņiem un izvairās no lodēm, šai vienkāršajā virā modās gars, nekad agrāk neiepazīta revolucionārā kaisme. Kļuvis par aculiecinieku visaugstākās drosmes paraugam, Ga, musu sabiedrības viszemākais loceklis, tapa tik aizkustināts, ka arī metās kalpot visaugstākajiem sociālisma ideāliem.

Kad amerikāņu zaldāts nobļāvās: "Adoptēti bērni par brīvu!" un sažmiedza jaunos vingrotājus, cik vien roku tvē

rienā varēja paķert, komandieris Ga metās pa vidu. Nebūdams apveltīts ar Mīļotajam Vadonim raksturīgajām suņu atvairīšanas spējām, viņš tomēr prata tekvondo. "Charieot!” viņš uzkliedza amerikāņiem, piesaistīdams viņu uzmanību. "Junbi," viņš turpināja. "Sijak!" viņš iesaucās. Viņš spēra un sita. Dūres vicinot, Ga brāzās pakaļ bēgošajiem amerikāņiem un izlauza ceļu cauri reaktīvajām dzinēju strūklām, lodēm ar vara apvalku un suņu baltajiem zobiem līdz pat lidmašīnai, kas traucās aizvien ātrāk.

Dzinēji apdullinoši rēca un jau gatavojās pacelt lidmašīnu no zemes. Komandieris Ga sakopoja visu korejietim raksturīgo sīkstumu un, Čučhes spēka vadīts, panāca lidaparātu un pieķērās pie tā spārna. Lidmašīna atrāvās no skrejceļa un pacēlās virs Phenjanas. Ga uztrausās uz spārna un, cīnoties ar skarbajiem vējiem, aizrāpās līdz iluminatoriem. Tur aiz stikla viņš redzēja airētāju, kas skaļi smējās, kamēr amerikāņi Dienvidkorejas popmūzikas dārdoņas pavadībā svinēja uzvaru un pamazām, pa vienam apģērba gabalam, atkailināja Sanas Munas pazemību.

Iemērcis pirkstu asiņainā brūcē, komandieris Ga uzvilka uz lidmašīnas iluminatoriem iedvesmas pilnus saukļus, lai dāvātu Sanai Munai vēl vairāk apņēmības. Ar sarkanajiem burtiem viņš spoguļrakstā rakstīja atgādinājumu par Mīļotā Vadoņa mūžīgo mīlestību pret aktrisi nē, pret visiem Korejas Tautas Demokrātiskās Republikas pilsoņiem! Amerikāņi salonā rādija komandierim Ga draudīgus žestus, taču nevienam nebija drosmes izkāpt uz spārna un cīnīties kā vīram. Tā vietā viņi lika lidmašīnai traukties reibinošā ātrumā, veikt trakus manevrus un akrobātiskus trikus gaisā, lai nokratītu nelokāmo viesi, taču nekādi virpuļi nesalauzīs komandiera Ga stingro gribu! Viņš nogūlās un pieķērās spārna priekšējai malai. Lidmašīna pacēlās pāri svētītajam Mjohjana kalnam, pāri svētajam Čhona ezeram, kas iekārtojies Pektu kalna aizsalušajās augstienēs, taču visbeidzot virs dārzu pilsētas Čhondžinas Ga zaudēja samaņu.

Tikai pateicoties jaudīgajam Ziemeļkorejas tāldarbības radaram, mums ir zināms stāsta nobeigums.

Saltajā, retinātajā gaisā komandiera Ga sasalušie pirksti stingri turējās pie spārna, tomēr suņu uzbrukums bija prasījis savu. Mūsu biedrs dzisa. Tajā brīdī Sana Muna izspūrušiem matiem, zilumiem klātu seju pienāca pie loga un ar savas patriotiskās balss spēku iedziedājās. Viņa turpinaja dziedāt "Mūsu Tēvs ir maršals" pantus, līdz komandieris Ga piemērotajā brīdī nomurmināja: "Maršala liesma mūžam mirdz!" Vējš plosīja pie vīrieša mutes piesalušās asiņu stīdziņas, taču krietnais komandieris piecēlās un izslējās taisni, atkārtodams: "Maršala liesma mūžam mirdz!"

Braši turēdamies pretī stiprajiem vējiem, viņš aizvirzījās pie loga un redzēja, ka Sana Muna rāda lejup. Tur, virs jūras, viņš pamanīja to, ko bija ieraudzījusi viņa amerikāņu lidmašīnu bāzes kuģi, kas agresīvi patrulēja mūsu suverēnajos ūdeņos. Vienlaikus viņš saskatīja izdevību beidzot atbrīvoties no pagātnes gļēvulīgo darbu rēgiem. Komandieris Ga vēl pēdējoreiz spēkpilni salutēja Sanai Munai un nolēca no spārna, krizdams kā raķete, virpuļodams lejup, lidodams pretī bruņotajai kapitālisma stūres mājai, kur uz komandtiltiņa amerikāņu kapteinis neapšaubāmi perināja nākamo patvarīgo, zaglīgo uzbrukumu.

Taču, pilsoņi, neiedomājieties Ga krītam mūžīgi. Iztēlojieties Ga, balta mākoņa ieskautu. Ieraugiet viņu žilbinošā gaismā mirdzam kā ledainu kalnu puķi. Jā, baltu ziedu, kas slejas augstu, tik augstu, ka tas noliecas, lai noplūktu jūs. Jā, komandieris Ga ir noplūkts savos ziedu gados un pacelts augstu gaisā. Un tur visā spožumā, visā mirdzumā parādās paša Kima Irsena skāvienam izstieptās rokas.

Tas, kuru viens Diženais Vadonis aizved pie otra mūsu Vadoņa, patiesi dzīvo mūžam, pilsoņi! Tā viduvējs vīrs top par varoni, par mocekli, par iedvesmu mums visiem. Tādēļ neraudiet, pilsoņi, jo, rau komandiera Ga bronzas krūšutēls jau tiek uzstādīts Revolūcijas Mocekļu kapsētā! Nosusiniet acis, biedri, jo bāreņi nākamajās paaudzēs būs svētīti ar varoņa un mocekļa vārdu. Mūžīgi, komandieri Ga Čholčhun! Šādi tu dzīvosi mūžam!

PATEICĪBAS

Atbalstu šai grāmatai sniedza Nacionālā Mākslas Atbalsta federālā aģentūra, Vitinga fonds un Stenforda universitātes Radošās rakstniecības programma. Grāmatas fragmenti sākotnēji parādījās šādos izdevumos: Barcelona Review, Electric Literature, Faultline, Fourteen Hills Review, Granta, Hayden’s Ferry Review, Playboy, Southern Indiana Review, Yalobusha Review un ZYZZYVA. Tāpat autors ir pateicību parādā Stenforda universitātes medicīnas bibliotēkai, kurā tika sarakstīta liela daļa šīs grāmatas.

Paldies maniem ceļabiedriem Ziemeļkorejā doktoram Patrikam Sjaopinam Vanam, Vilārdam Čhi un godājamajam doktoram Džozefam Mankjunam На. Stenforda universitātes Korejas studiju fakultātes bibliotekāre Kjunmi Čhuna un arī Šerila Makgrata no Hārvarda universitātes Vaidenera bibliotēkas man ļoti palīdzēja. Nenovērtējamu atbalstu sniedza Stenforda universitātes Rakstniecības fakultāte, īpaši īvana Bolanda, Elizabete Telenta un Tobiass Vulfs. Es pateicos ari Skotam Hačinsam, Edam Švarcšildam, Todam Pīrsam, Skipam Horekam un Nīlam Konelijam, kuri lasīja šis grāmatas manuskripta dažādos variantus un sniedza viedus padomus.

Šim romānam nevarēju iedomāties piemērotāko redaktoru un aizstāvi par Deividu Ebershofu. Vorens Freizers, kā jau parasti, pierādīja savu karalisko statusu literāro aģentu vidū. Sevišķa pateicība Filam Naitam, kurš savu pasniedzēju padarīja par studentu. Tāpat īpaša pateicība doktorei Patrišai Džonsonei, doktoram Džeimsam Herelam un kongresmenei Geilai Herelai. Sieva sniedz manam darbam iedvesmu, un bērni parāda mērķi, tālab saku paldies tev, Stefānij, un paldies jums, Džupitera, Džeims Džeronimo un Džastisa Everlāstinga!

PAR AUTORU

Adams Džonsons pasniedz radošo rakstniecību Stenforda universitātē. Viņa literārie darbi ir publicēti Esquire, The Paris Review, Harper’s, Tin House, Granta un Playboy, kā ari izlasē "Amerikāņu labākie īsstāsti". Citi viņa darbi ir īso stāstu apkopojums Emporium un romāns "Parazīti kā mēs". Viņš dzīvo Sanfrancisko.

Piezīmes

I    1997. gadā Ziemeļkorejā tika ieviesta jauna gadu skaitīšana Čučhes ēra, kuras sākums datējams ar 1912. gadu, oficiāli pieņemto Kima Irsena dzimšanas gadu. Čučhe ir oficiālā valsts ideoloģija, kas sludina pašpietiekamību un valstisku paļaušanos uz sevi. (Šeit un turpmāk tulkotāja piezīmes.)

2 Tajā nometina slimos bērnus un bērnus invalīdus.

3  Trieciennieku kustība, līdzīga padomju stahanoviešiem.

4   Songuna politika KTDR vadības politika "armija pirmajā vietā", kas par galveno prioritāti valsts lietās un resursu pārdalē izvirza tautas armiju. Šeit ar to domāta armija.

5 Populārākā korejiešu tautas dziesma.

6  Elitārākā (agrāk muižnieku) kārta Korejā.

7  Oficiālais Ziemeļkorejas valsts varas un partijas laikraksts.

8 Sociālais statuss Ziemeļkorejā.

9  Kima Irsena dzimšanas datums, valsts svētku diena.

10 Domāts ASV seriāls "Soprano ģimene".

II  Korejiešu strinkšķināmais mūzikas instruments.

12 Gatavoties!

13  Viens, divi, trīs.

14 Sākt!

15  Bulgogi cepta marinēta liellopu gaļa, bančans dažādas piedevas: gui (cepta gaļa ar rīsiem un dārzeņiem), čims (mērcē marinēta vārīta gaļa), čons (pankūkas) un namuls (pikanti dārzeņu ēdieni).

16 Čosonas valsts tagadējā Korejas teritorijā pastāvēja no 1393. līdz 1897. gadam.

17  Ziemeļkorejas elites "harēms".

18 Senās Čosonas valsts mītiskais pamatlicējs 2333. g. pr. Kr.

19  ANO spēku sabombardētās HES Korejas kara laikā 1952. gadā.

20  Korejas kara sākumā ASV karaspēka uzbrukums Dienvidkorejas bēgļiem pie dzelzceļa tilta.

21 Komunistu spēku sacelšanās Čedžu salā 1948. gadā, kuru brutāli apspieda Dienvidkorejas armija.

22 Kanhvas salā 1871. gadā norisinājās pirmā amerikāņu militārā ekspedīcija uz Korejas zemes, un sadursmju rezultātā gāja bojā vairāki simti vietējo karavīru.

23  Bodo līgas slaktiņš, Tedžonas cietums, Tevonas ieleja 1950. gada vasarā Dienvidkoreja nonāvēja ne mazāk kā 100 000 politisko ieslodzīto, kas tika turēti aizdomās par simpatizēšanu komunistiem.

24 Sešu nedēļu ilgas kaujas 1950. gadā t. s. Pusanas perimetrā jeb placdarmā Korejas kara laikā.

Adams Dzonsons

BĀREŅU PAVĒLNIEKA DĒLS

Redaktore Liene Akmens Korektore Inguna Ozola Maketētājs Igors Iļjenkovs Atbildīgais sekretārs Igors Iļjenkovs

"Apgāds "Kontinents"",

LV-1050, Rīgā, Elijas ielā 17, tālr. 67204130. Apgr. formāts 130x200. Ofsetiespiedums. Iespiesta un iesieta SIA "Jelgavas Tipogrāfija", LV-3002, Jelgavā, Langervaldes ielā 1A.

A. Džonsons

Dž 866 Bāreņu pavēlnieka dēls No angļu vai. tulk. Uldis Šēns. R., "Apgāds "Kontinents"". 560 lpp.

ISBN 978-9984-35-723-2

"Apgada "KONTINENTS"" interneta gramatnica

Pirmais interneta grāmatveikals Latvija aicina jūs savās lappusēs! Mūsu adrese interneta:

www.kontinents.lv

Informāciju par šo gramatu vairumtirdzniecību var iegūt pa tālruni 67204130.

Content

Džonsons Adams Bāreņu pavēlnieka dēls

PIRMĀ DAĻA ČUNDO BIOGRĀFIJA

1.NODAĻA

2.NODAĻA

3.NODAĻA

4.NODAĻA

OTRĀ DAĻA. KOMANDIERA GA ATZĪŠANĀS. PĒC GADA

5.NODAĻA

6.NODAĻA

7.NODAĻA

8.NODAĻA

9.NODAĻA

10.NODAĻA

11.NODAĻA

12.NODAĻA

13.NODAĻA

14.NODAĻA

15.NODAĻA

16.NODAĻA

17.NODAĻA

18.NODAĻA

19.NODAĻA

20.NODAĻA

21.NODAĻA

22.NODAĻA

23.NODAĻA

24.NODAĻA

25.NODAĻA

26.NODAĻA

PATEICĪBAS

PAR AUTORU

Piezīmes