Fainders Džozefs

Bezdibeņa malā

Džozefs Fainders

Bezdibeņa malā

Džozefs Fainders

Ķīlnieks Mednieka instinkts

Ieslēdzieties istabā ar šo grāmatu rokā un nenāciet ārā, iekams neesat izlasījis pēdējo rindiņu! Emocionāli piesātināts romāns ar absolūti nebijušu un meistarīgi savītu sižetu. Šī gada labākais trilleris. Man patika.

Liza Gārdnere

Džozefs Fainders allaž ir pirmajās rindās. Šis romāns ir nācis gluži laikā, ļaujot iepazīt mūsdienu sabiedrības iezīmes, un turklāt ir neticami aizraujošs. Faindera rokās viena cilvēka ciņa uz dzīvību un nāvi kļūst par katra ceļu pie gaismas.

Kad esat nonācis šī meistarīgi uzbūvētā romāna lappušu dzinējspēka varā, jums nekas cits neatliek - ir jāļaujas lasīšanai.

Boston Globe

Aizraujoša grāmata, ko nav iespējams nolikt malā neizlasītu.

Kirkus Reviews

Prasmīgi uzturēts temps un neparedzami sižeta pavērsieni.

Veltījums

Denam Konavejam

Pirmā daļa

.

1

Dažkārt pats niecīgākais lēmums uz mūžu izmaina jūsu dzīvi.

Ābrahama Linkolna miesassargs starpbrīdī Forda teātra barā nolēma iedzert.

Erchercoga šoferis izvēlējās nepareizo pagriezienu Sara-jevas pilsētā, jo atteicās pavaicāt īsto ceļu. (Vīrieši, vai ne?)

Tu beidzot ieklausies savā viszinīgajā svainī un investē visu naudu Bērnija Medofa biznesā, kas sola stabilu peļņu, turklāt bez pārmērīgām pūlēm.

"Necilo lēmumu tirānija", kā to savulaik kāds nodēvējis. Vēstures vārti virinās nelielās eņģītēs.

Denija Gudmena murgs sākās ar steidzīgu rokasspiedienu un draudzīgu smaidu.

Ikreiz, piebraucot pie privātās Laimena akadēmijas, kur mācījās viņa meita, Denijs aizdomājās par iespaidīgo Veina muižu - lepno namu, kur Betmens dzīvo kā Brūss Veins. "Ja vien es varētu sēdēt pie Betmobiļa, nevis tūkstoš deviņsimt deviņdesmit septītā gada Honda Accord stūres!"

Laimena akadēmija bija smalkāka meiteņu privātskola Bostonā, un lielākoties pie tās piestāja mirdzoši pilsētas džipi -Range Rover, Mercedes-Benz, Land Cruiser markas automobiļi. Todien gan Ebijai tiks aiztaupīts publisks pazemojums ar iekāpšanu vecmodīgā transportlīdzeklī, jo tēvs ieradās divdesmit

minūtes ātrāk par citiem. Viņam bija norunāta tikšanās ar vidusskolas direktori Tinsliju Torntoni, kuru visi dēvēja par Lalliju.

"Lallija. Nav brīnums, ka es te nejūtos omulīgi."

Automobili viņš atstāja skolotājiem rezervētajā stāvvietā, kur vecā Honda izskatījās pagalam neiederīga.

Vidusskolas direktores kabinets atradās gara gaiteņa galā blakus mācību iestādes vadītājas birojam un Uzņemšanas nodaļai, ko tikpat labi varētu nodēvēt arī par Atteikumu nodaļu. Lai iestātos Laimena akadēmijā, vajadzēja pazīšanos -visnotaļ plašu pazīšanos - vai čeku par summu, kas nodrošinātu jaunas bibliotēkas būvi. Denijam paveicās, jo fondam, kurā strādāja viņa nelaiķa sieva Sāra, ziedoja kāds vīrs, kas laimīgā kārtā bija arī Laimena akadēmijas pilnvarnieku padomes priekšsēdētājs.

Lallija Torntone gaidīja Deniju milzīgā kabinetā ar ozolkoka paneļiem. Viņa šķita nobažījusies un ar abām plaukstām spieda audzēknes tēva roku. Tēraudpelēkie mati bija sasieti ar melna samta lenti, viņa bija ģērbusies melnā džemperī ar augstu apkakli un izrotājusies ar dubultu pērļu virteni; parfīms ar ziedu aromātu mudināja domāt par atsvaidzinātāju tualete. Viņas nāvējošā žēlsirdība Denijam allaž atgādināja par to augstāko aprindu meiteņu skolas direktori, kura pirms vairākiem gadiem nošāva diētas ārstu.

- Vai Ebijai mājās viss ir kārtībā? - viņa jautāja klusinātā, rupju pilnā balsī, iekārtodamās zemā brokāta krēslā. Denijs apsēdās dīvānā, kas bija novietots perpendikulāri.

- Ja, viņai... klājas labi. - Denijam bija izkaltusi rīkle.

- Meitenei acīmredzot nav viegli.

Denijs pamāja.

- Bet, zināt, Ebija ir stipra.

- Ja cilvēks zaudē māti tik agri! Tas patiešām ir briesmīgi.

"Direktore noteikti ir pārlasījusi audzēknes lietu," Denijs nosprieda un atkal palocīja galvu.

- Es gribēju apvaicāties par braucienu uz Itāliju.

Lallija Torntone atplauka.

- Tā būs satriecoša pieredze, - viņa sacīja. - Jūs redzēsiet! Tādi notikumi pilnībā maina audzēkņus. Viņi atgriežas kā gluži citi cilvēki, ir iepazinuši pasauli un vairāk izprot atšķirīgu kultūru, turklāt pēc tam šķiet izzuduši visi meiteņu grupējumi un savstarpējās nesaskaņas. Es to dēvētu par transformāciju. Ebija... viņa taču brauks, vai ne?

- Tieši par to es gribēju aprunāties.

- Viņai noteikti jābrauc! Noteikti. Tāda izdevība var rasties tikai reizi mūžā.

- Saprotu, esmu dzirdējis... taču Ebija... - Denijs nosusināja miklās plaukstas pret biksēm. - Jūs zināt, cik ideālistiskas mēdz būt meitenes šajā vecuma. Ebija uztraucas, ka dažam klasesbiedrenēm radušās grūtības un viņas nevarēs braukt.

- Grūtības?

- Ne visi var atļauties piecus tūkstošus dolāru, un tas meiteni nomāc. - Denijs pūlējās runāt pavisam mierīgi, it kā būtu hedžfondu magnāts, kuram rup arī zemāku sabiedrības slāņu labklājība. Nevis rakstnieks, kurš saņemto avansu iztērējis jau pirms vairākiem mēnešiem.

Acīmredzot Lallija nezināja, ka Denijs vairāk nekā mēnesi kavē semestra maksu un viņam nav ne jausmas, kā to nokārtot, nemaz nerunājot par pieciem tūkstošiem ekskursijai uz Itāliju. Laimena akadēmijā bija augstāka mācību maksa no visām privātskolām Amerikas Savienotajās Valstīs. Denijs nosprieda, ka šī iestāde vēl mazliet iztiks arī bez viņa nožēlojamajiem sešpadsmit tūkstošiem dolāru.

Viņš iztēlojās atbildi: "Ko jūs! Tie pieci tūkstoši ir tikai ieteikums, rekomendācija. Protams, ka tos var atcelt, ja ka-dai ģimenei radušās grūtības." Aiz kreisās auss un tālāk

lejup pa kaklu līdz krekla apkaklītei noslīdēja sviedru lāsīte.

- Cik iejūtīgi no viņas puses! Pasakiet Ebijai, ka tiem vecākiem, kas nespēj samaksāt par bērnu braucienu uz Itāliju, noteikti jāsazinās ar Liju Vinokuru. Mums ir stipendijas talantīgiem minoritāšu pārstāvjiem.

- Protams. - Denijs bija ieradies, lai izlūgtos Ebijai iespēju braukt uz Itāliju. Piemēram, samazinātu dalības maksu. Aizdevumu, jebko. Ar stipendiju minoritātēm nebūtu līdzēts. Vienīgā mazākuma kategorija, kurai šajā izglītības iestādē varētu pieskaitīt blondo un zilacaino Ebiju Gudme-nu, bija "Meitenes, kuru vecākiem nav lauku māju". - Interesanti, vai citiem vecākiem - ne tikai minoritāšu pārstāvjiem, bet visnotaļ turīgajiem arī - šī ekskursija sagādā galvassāpes. Samaksāt par to un vēl daudz ko citu.

- Šaubos, vai Laimoņa akadēmijas audzēkņu vecāki to uzskatītu par problēmu. Turklāt nevienam nav obligāti jābrauc uz Itāliju. - Veltījusi Denijam augļotājas dzedro smaidu, Lal-lija piebilda: - Vēl kaut kas?

2

Gaiteņos drūzmējās pusaudzes, skanēja spiedzieni, klaigas un smiekli. Dažas staigāja, rokās sadevušās, vai apskāvās. Denijs nereti brīnījās, cik sirsnīgas šajā vecumā ir meitenes un cik atšķirīgas no zēniem, kas oda pēc vecām sportistu zeķēm un pūtīšu krēmiem un atzinību pauda, iedunkājot cits citu.

Draudīgu bažu pārņemts, viņš gaidīja Ebiju.

- Ja es nebraukšu uz Itāliju, tā būs mana nāve sabiedrības acīs, - viņa sacīja. - Es jau tagad esmu izstumtā.

Denijs bija apsolījis padomāt un raudzīt, kā visu nokārtot.

Tikšanas ar Lalliju Torntoni bija pēdējais izmisuma solis, kas turklāt izrādījās neveiksmīgs. "Bet Ebijai nav jāzina, cik slikti ir patiesībā un ka mēs esam pilnīgi tukšā. Ņemot vērā nesenos notikumus, es vēlos, lai viņai ir pēc iespējas normālāka dzīve. Viņa tiek galā krietni labāk par citām meitenēm šādā vecumā, tomēr mātes nāve bija pamatīgs trieciens un mēnešiem ilgi viņa pastāvīgi nēsāja Dārta Veidera dusmīgo masku. Un kurš uzdrošinātos viņai kaut ko pārmest?"

Līdz ar to Denijs nealka nest sliktās ziņas par sapni, ko Ebija tā ilgojās piepildīt.

- Ak, Denij, manu puis, dūdas jau sauc! - populāro dziesmiņu basā nodimdināja skolas sargs Līons Čizoms, apmēram sešdesmit gadus vecs melnādainais ar īsi apcirptiem

sirmiem matiem, platu, atklātu seju, brillēm stieples ietvarā un spraugu starp priekšējiem zobiem.

Viņš atstāja divējādu iespaidu - tāds cilvēks varētu būt gan profesors, gan profesionāls bokseris. Divdesmit gadus viņš bija nostrādājis Bostonas policijas departamenta, tātad noteikti spētu apvaldīt dažas kaprīzas skolnieces Lululemon firmas jogas līnijas apģērbā.

- Kungs, - Denijs atbildēja, plati smaidot, un draudzīgi uzsita viņam pa plecu. Kad Llona vecākā meita Rebeka beidza Bankerhillas kopienas koledžu, turklāt bija pirmā no šis ģimenes, kas iestājās koledžā, Denijs palīdzēja viņai dabūt darbu Bostonas izdevniecībā. Līonam patika Denijs, viens no nedaudzajiem Laimena akadēmijas audzēkņu tēviem, kas sveicinājās un papļāpāja ar viņu. Lielākajai daļai vecāku viņš bija neredzams.

Tad Denijs pie vestibila ieraudzīja Ebiju - vispirms sudraboti metāliskas krāsas šalli ar bārkstīm, pēc tam seju. Smaids pārsteidza tēvu, kurš nespēja atcerēties, kad pēdējoreiz redzējis meitu jautrā noskaņojumā. Viņa bija sadevusies rokās ar savu jauno labāko draudzeni Dženu Gelvinu.

Ši meitene - tukla neliela auguma tumšmate - šķita pilnīgs pretstats slaidajai, graciozajai blondīnei Ebijai. Džena likās saīgusi un atturīga, varbūt pat augstprātīga, turpretī Ebija vienmēr bijusi mīlīga un sabiedriska. Vismaz pirms sešiem mēnešiem tāda bija. Uz Laimena akadēmiju Džena pārcēlās nesen, kaut gan parasti audzēkņi skolas mainīja mācību gada sākumā, un acīmredzot bija kļuvusi par izstumto. Ebija allaž izrādīja līdzcietību pret citiem un dažkārt arī dumpinieces garu, tādēļ steidza pažēlot jauniņo, un abas iedraudzējās. Tagad viņas bija nešķiramas.

Ieraugot tēvu, Ebija atplauka, bet tikpat labi varēja gadīties, ka viņa uzsmaida kādam citam. Viņa veikli izlauzās cauri meiteņu pūlim un nekavējās mesties tēvam ap kaklu.

"Pirmais labprātīgais apskāviens vienpadsmit mēnešu laikā," Denijs secināja. "Lai gan... Kāda jēga skaitīt?"

- Ak, tēt, paldies!

"Par ko?" Denijs vēlējas pavaicāt.

Meita apskāva viņu vēl ciešāk. Denijs joprojām nespēja pierast, ka viņa izaugusi tik gara.

- Paldies, paldies, paldies! Es tikko izlasīju savu vārdu ekskursantu sarakstā. Es zināju, ka tu mani palaidīsi. Tu esi lielisks!

- Ebij, mīļā...

Džena pieskārās draudzenes elkonim.

- Nāc, atbraucis mans tētis! - Vestibilā iesoļoja labi kopts sirms vīrietis dārgā dzeltenbrūnā uzvalkā. Viņš noskūpstīja Dzenu.

- Pagaidi, Ebij! Par ko tu runā? - Denijs vaicāja.

Taču meitene viņu vairs nedzirdēja, pagriezās un uzsāka sarunu ar Dzenu:

- Mazliet pagaidi, ja? - Tad viņa atkal pievērsās tēvam. - Vai tu neiebilsti, ja es majas braukšu kopa ar Dženu?

Deniju tas aizkaitināja. Šķita, ka Ebija vairs nevēlas uzturēties mājās. Bet skaļi viņš sacīja:

- Tiešām nezinu. Es negribētu doties uz Vestonu tev pakaļ.

- Estevans viņu aizvedīs, - apsolīja Džena.

Tas bija Gelvinu šoferis. Dženas tēvs bija investors vai kaut kas tamlīdzīgs, tātad bagāts - pat pēc Laimena akadēmijas standartiem.

- Ebija, - Denijs iesāka, taču piepeši kāds viņam uzsita pa plecu. Viņš pagriezās.

Tas sirmais vīrietis. Tomass Gelvins.

Pēc izskata varēja spriest, ka viņš ir nepilnus piecdesmit gadus vecs. Acu zilpelēkais tonis lieliski izcēlās uz tumšā ādas iedeguma fona. Uzvalks bija nevainojami piegriezts, gaišzilais krekls likās perfekti nogludināts, kaklasaite sasieta glītā mezglā. Denijs savu vienkāršo sporta jaku nopirka ar atlaidi Men's Wearhouse Black Friday izpārdošanā un tagad sajutās noplucis.

- Es gribēju iepazīties, - elegantais vīrietis sacīja un izstiepa roku sveicienam. - Tomass Gelvins.

- Dens Gudmens.

Tobrīd Ebija un Dzena jau izrādījās izgājušas no ēkas.

- Priecājos iepazīties ar Ebijas tēti. Viņa ir satriecoša.

- Lielākoties, - Denijs piebilda, plati smaidīdams.

- Labāku draudzeni Džena nemaz nevarētu vēlēties.

- Paldies. Es arī priecājos iepazīties.

- Paklau, es patiešām labprāt izlīdzēju ar to Itāliju. - Tomasa balsī ieskanējās pilsētas dienvidu rajona akcents.

- Izlīdzēji?

- Ebija izglāba Dženai dzīvību! Un tas noteikti nav pārspīlēts.

- Pagaidi... Tu samaksāji par Ebijas braucienu uz Itāliju?

- Absolūti egoistiskos nolūkos, goda vārds! - Viņš sāka sazvērnieciski čukstēt: - Šī Dženai ir ceturtā skola triju gadu laikā, un viņa jau čīkstēja par pārcelšanos, bet tad iedraudzējās ar Ebiju. Saprotams, ka viņa nevēlas braukt ar klasi uz Itāliju, ja Ebija paliek mājās.

Denijs karsti pietvīka. Vispirms tas bija pārsteigums, tad apmulsums un dusmas, ko viņš izrādīja visnotaļ reti.

"Cik daudz Ebija ir izstāstījusi draudzenei? Diezin vai meita zina par mūsu ģimenes finansiālo stāvokli, bet acīmredzot kaut ko ir ieminējusies. Cik pazemojoši! Šis bagātnieks tagad pret mums izturas kā labdarības akcijā!"

- Ļoti dāsni no tavas puses, - Denijs sacīja, - taču es tādu laipnību nevaru pieņemt.

- Ludzu! Manas meitas labad.

- Piedod. Es piezvanīšu kasierei un visu nokārtošu. Bet paldies par tādu rūpēšanos. - Pasmaidījis Denijs pagriezās un izgāja ārā.

Saule iespīdēja acis. Ietves malā stāvēja spoži melns Maybach markas limuzīns. Tas noteikti bija Gelvina automobilis. Ebijai un Dženai tobrīd tuvojās šoferis melnā uzvalkā,

baltā kreklā un melnā kaklasaite, rokās nesdams paplāti ar Starbucks kafejnīcas krūzītēm.

- Pateicos, Estevan, - sacīja Ebija mirdzošām acīm. Kad parādījās Denijs, viņa žilbinoši pasmaidīja. - Viss kartība, tēt?

Viņš ar mājienu paaicināju meitu sānis un klusi iesāka:

- Būgij... -Šaja vārdā Denijs meitu sauca tikai gadījumos, kad to nedzirdēja neviens cits.

- Ak, es esmu tik satraukta! - Ebija iegavilējās. Tad sekoja itāliešu vārdu straume. Pasta... Gelato... Un, protams, sapņi par iepirkšanos. Denijs nespēja tam izsekot līdzi. Meita sagrāba viņa elkoņus un iedziedājās: - Es braukšu uz Itā

liju!

Tik laimīgu viņu Denijs nebija redzējis jau vairākus gadus. Vaigos parādījās bedrītes, platais smaids stiepās, šķiet, no vienas auss līdz otrai.

"Ko iesākt? Pateikt, ka noticis pārpratums?"

Reiz Denijs bija pieļāvis kļūdu, atverot saiti, ko draugs atsūtīja elektroniskajā pastā. Tas bija fetiša video, kurā sieviete ar smailu kurpes papēdi samin kaķēnu. Kaut ko tik briesmīgu un riebīgu viņš nekad nebija redzējis un negribēja redzēt.

Paziņojums Ebijai, ka Itālijas brauciens jāatceļ, līdzinātos šim videomateriālam.

- Den! - Tobrīd Gelvins iznāca no skolas ēkas, turēdams rokā Blackberry viedtālruni.

Atsaucies Denijs piegāja tuvāk elegantajam vīrietim un klusi noteica:

- Es pieņemšu piedāvājumu, ja tas tiks uzskatīts par parādu, ko es noteikti samaksāšu.

Gelvins iepleta acis un nopietni palocīja galvu.

- Citādi es nosūtīšu pie tevis savus rokaspuišus. - Tad viņš greizi pasmīnēja.

- Neņem ļaunā, taču tas ir mazliet savādi. Mēs taču tik tikko iepazināmies!

- Trakums, vai ne? Savukārt Ebija ar Dzenu ir sirdsdraudzenes. Paklau... atnāc rītvakar ciemos, ja? Puikas ir atgriezušies no koledžas, un viņi dievina Ebiju. Selina pagatavos savu slaveno vistu ar risiem.

“Ko es varu iebilst?" Denijs prātoja. "Šis cilvēks ir atvēris maku, lai samaksātu par manas meitas ekskursiju uz Itāliju. Vakariņas ir mazākais, kā varu viņu iepriecināt."

Vēlāk viņš atkal un atkal pārdomās šo sarunu.

Viņš izstiepa roku, pasmaidīja un noteica:

- Lieliski! Liels paldies.

3

Denijs atvēra Morlboro ielas nama durvis. Viņu sagaidīja ierasts troksnis - suņa astes sišanās pret grīdu. Artrīta mocītais šokolādes krāsas labradors Reksis pūlējās pamest savu guļvietu netālu no virtuves durvīm.

- Manis dēļ nav vērts slieties kājās, - Denijs uzsauca, mudinādams suni atkal atgulties un pabužinādams sirmo kažoku. Reksis bija trīspadsmit gadus vecs, tātad savai šķirnei jau seniors. Purns bija kļuvis sudrabots, dzintarkrāsas acis miglojās kataraktas iespaidā. Suns piederēja Sārai, devās saimniecei līdzi arī pēc šķiršanās un vēlāk atgriezās kopā ar Ebiju, varonīgi palīdzot viņai pārdzīvot mates nāvi.

Tālruņa aparātā mirgoja sarkana lampiņa.

Astoņi paziņojumi. Septiņus bija atstājis nejaukais un uzstājīgais parādu piedziņas aģentūras "Parādu atgūšanas risinājumi" darbinieks Tonijs Santandželo, kurš savu arodu laikam bija apguvis kādā mafijas skolā. Viņa "risinājums" bija "ieturēt" Denija algu.

"Ieturēt". Skanēja visnotaļ labdabīgi. Ari maltīti var "ieturēt", vai ne?

Un kāda gan tur alga!

Viņš vēl un vēlreiz atcerējās savādo sarunu ar Tomu Gelvinu. "Es patiešām labprāt izlīdzēju ar to Itāliju." Denijs nemaz nezināja, kas ir šis cilvēks. "Mm, internēta laikmetā kaut jel kāda informācija noteikti ir pieejama, un es esmu meklēšanas meistars."

Apsēdies pie rakstāmgalda nelielajā dzīvojamās istabas alkovā, ko viņš dēvēja par savu kabinetu - iepriekšējais tika atvēlēts Ebijai, jo dzīvoklī bija tikai divas guļamistabas, -Denijs atvēra savu veco MacBook Pro datoru. Vietnē Linkedln varēja iepazīties ar pagaru sarakstu, kurā uzskaitīti visi reģistrētie Tomasi Gelvini, tostarp ari kāds Tomass Gelvins, kas pabeidzis Bostonas koledžu, strādājis "Patnema investīcijas" un ir nodibinājis un vada firmu "Gelvina konsultanti", kuras birojs atrodas Sentdžeimsa avēnijā Bostonā.

Bingo!

Reksis, kurš bija saritinājies Denijam uz kurpēm, tobrīd gari nopūtās un iekārtojās vēl tuvāk saimniekam.

"Gelvina konsultanti" no Bostonas Masačūsetsas štatā. Tīmekļa vietne rādīja vien attēlu ar skatu uz Bostonas finanšu rajonu un ailīti reģistrācijai, kur vajadzēja ierakstīt lietotāja vārdu un paroli. Virs tās bija ievietots paziņojums: "Šī vietne paredzēta vienīgi "Gelvina konsultantu" darbiniekiem un investoriem."

Denija draudzene Lūsija Lindstrema atveda vakariņas baltā plastmasas kastītē - līdzņemamu ēdienu no kafejnīcas Ņūberi ielā. Tajā bija salāti Lūsijai un garie makaroni ar garnelēm Denijam. Viņš jau saoda ķiplokus, siltu olīveļļu, rau-deni un etiķi.

Lusija pieliecās, lai noglaudītu Rēksi, kurš labsajūtā aizvēra acis. Tad viņa samīļoja un noskūpstīja Deniju. Viņas mati viegli oda pēc cigaretēm, un tas liecināja, ka lielākoties viņa todien uzturējusies ārpus biroja. Lūsija bija psihiatre "Bostonas bezpajumtnieku veselības aprūpes programmā" un divas dienas nedēļā pavadīja pilsētas ielās, mēģinot pierunāt klaidoņus iegriezties kabinetā un apārstēties.

Uzvilkusi viņa bija gaišpelēku džemperi ar augstu apkakli, zilu svīteri ar V veida izgriezumu, melnus džinsus un vecus melnas ādas zābakus, kas Denijam tik ļoti patika. Lie-

lās melnās saulesbrilles viņa - par to Denijs jutās pārliecināts - nēsāja, lai darbā liktos parastāka un tātad ne tik ievainojama. Bet izskatījās viņa pēc pievilcīgas un centīgas studentes.

Abi satikās jau trīs gadus, bet bija pazīstami kopš pirmā kursa Kolumbijas universitātē. Tolaik Lūsija Lindstrema likās neaizsniedzama. Denijam viņa bija "Tā meitene" no koledžas - ar smailu degunu un zodu, zilpelēkām acīm, žilbinošu smaidu, mīlīgi neparastu sakodienu un blondiem matiem, kas brīvi viļņojās pār pleciem.

Universitātes laikā Lūsija noteikti startēja augstākā līgā nekā Denijs. Starp citu, ari tagad nekas nebija mainījies.

Šie divdesmit gadi - ne tikai gadi, bet arī nelaimīga pirmā laulība - bija iezīmējuši sīkas krunciņas ap Lūsijas muti un vertikālas raižu grumbiņas starp gaišajām uzacīm.

Denijs zināja, ka viņa ārkārtīgi satraucas par jebkādām vecuma pazīmēm un kā vairums sieviešu ir pakļāvusies modes žurnālu doktrīnām. Savukārt Denijam bija vienalga - viņaprāt, tagad Lūsija šķita vēl skaistāka nekā pirmajā kursa.

Viņa salika folijas bļodiņas uz ēdamgalda un noņēma kartona vākus.

- Smaga diena?

- Lielākoties staigāju apkārt. Man vajadzīga duša. - Lusija nekad nežēlojās par darbu. Un Denijs viņu dievināja par to.

- Varbūt vispirms glāzi vīna?

- Protams, kāpēc ne?

Izvilcis korķi no atvēsinātas Sancerre pudeles, viņš ielēja dzērienu glāzēs. Abi saskandināja. Vīns šķita spirdzinošs, garšoja pēc citrusiem un krīta.

- Šodien devies ielās?

Lūsija pamāja ar galvu.

- Pie Dienvidu stacijas uz soliņa gulēja kāds vīrs. Pēc izskata varētu dot septiņdesmit, bet tikpat labi viņš varētu but desmit gadus jaunāks. Tu jau saproti, kā ielu dzīve ietekmē

cilvēku. Policija centās dabūt nabadziņu uz kādu no mūsu dienas patversmēm, taču viņš atteicās un aktīvi cīnījās pretī. Tad mēģināju es.

Šķita, ka stāsts par šo piedzīvojumu uzjundī dvēseles sāpes, bet vienlaikus viņa likās trausla un sajūsmināta. Ar šiem bezpajumtniekiem viņu vienoja kāda neredzama, taču spēcīga saite. Denijam tie bija tikai klaidoņi un dīkdieņi, taču Lūsija pret viņiem izturējās kā pret saviem bērniem un aizbilstamajiem, nevis pacientiem.

- Es teicu, ka nakts būs auksta un viņš var izgulēties Nakts centrā, nevis uz ielas. Bet vīrs atbildēja, ka tur citi aiztiek viņa ēdienu un metīsies virsū ari viņam, tiklīdz viņš aizmigs. Tālāk sekoja ierastā vāvuļošana. Vārdu salāti.

- Paranoīdā šizofrēnija. - Denijs palocīja galvu. Lūsijas darbs viņam likās aizraujošs, taču vienlaikus arī pamatīgi mulsinošs. Kā var alkt palīdzēt cilvēkiem, kam tava palīdzība nemaz nav vajadzīga?

- Iespējams. Mums viņš jāpiedabū lietot risperidonu, bet vispirms jāpiespiež runāt. Es apjautājos, vai drīkstu apsēsties, un viņš to aizliedza. Es teicu, ka vēlos tikai palīdzēt. Viņš atbildēja: "Ko, pie velna, tu vari izdarīt?" Un es paskaidroju, ka man ir cigaretes. Viņš likās apmierināts. - Lūsija iemalkoja vīnu.

- Un piepeši puisis vairs nebija apklusināms. - Denijs iesmējās.

- Jā, es iedevu viņam McDonald's dāvanu karti par pieciem dolāriem, cigareti un baltu zeķu pāri.

- Viņš aizies pie tevis?

Lūsija papurināja galvu.

- Varbūt vēlāk. Vispirms man jāiemanto uzticība. Zini, šaja cilvēkā bija kaut kas patiešām... aizkustinošs.

- Kā to saprast?

- Radās nojausma, ka viņš ir inteliģents. Ka dziļi, dziļi ir apslēpts izcils un interesants prāts. Tas plosa manu sirdi.

Iezvanījās tālrunis.

"Nē," Denijs nodomāja. "Kaut tas nebūtu Tonijs Santan-dželo no "Parādu atgūšanas risinājumiem"! Ne tagad!" Viņš negrasījās pacelt klausuli, taču ievēroja, ka ekrānā uzrādās Manhetenas rajona kods un viņa literārās aģentūras "Levi-tāna un partneri" nosaukums.

Viņa aģente Mindija Levitāna zvanīja tikai tajos retajos gadījumos, kad grasījās noslēgt kādu izdevīgu līgumu.

Un tās viņam noteikti nebija labas ziņas.

- Ka klājas sāls raktuvēs? - Mindija vaicāja. Viņai bija aizsmakusi balss no ilggadīgās smēķēšanas, ko viņa tikai nesen spēja atmest ar kāda krievu hipnotizētāja palīdzību.

- Izcili, - Denijs sameloja. - Dziļāk nemaz nevar būt. -Jau vairākus gadus viņš rakstīja deviņpadsmitā gadsimta zaglīgā kapitālista Dzeja Gulda biogrāfiju.

- Labi, labi. Prieks dzirdēt. - Entuziasms Mindijas balsī nejautās. - Paklau, Denij. Piedod, ka zvanu vakariņu laikā, taču es tikko ierados savā lauku īpašumā un pārbaudīju atstātos ziņojumus. Man ir zvanījusi Luīza Penimena. - Tā bija Denija redaktore, leģendāra persona izdevēju aprindās, slavu ieguvusi ar grāmatām par "valdību no iekšpuses", politiku un dažiem prezidentu memuāriem. Daudzi no viņas baidījās, un ļoti daudziem viņa nepatika.

- Traucējumi sakaros, - Denijs pavēstīja. - Es tik tikko dzirdu!

- Jauks mēģinājums. Mums abiem ir fiksētais tālrunis. Es runāju nopietni, Denij! Viņa grib atcelt grāmatas izdošanu.

Ceturtā nodaļa

Denijam izkalta mute.

- Atcelt izdošanu tāpēc, ka esmu par pāris mēnešiem nokavējis termiņu?

- Pirmkārt, nevis "dažus mēnešus", bet gadu un trīs mēnešus...

- Labi, labi...

- Tu taču zini, cik sarežģīts ir stāvoklis industrijā. Izdevēji trako elektronisko grāmatu dēļ un pēdējā laikā izmanto jebkuru ieganstu, lai lauztu līgumu.

- Vai tad šis sarežģītais stāvoklis izdevējdarbībā nav vienmēr?

Mindija skumji iesmējās.

- Luīza Penimena velti laiku netērē.

- Tātad tie nav tikai draudi? Viņa tiešām nopietni vēlas lauzt līgumu?

- Nopietnāk vairs nevar būt, - Mindija attrauca.

Mindija Levitāna viņam par Džeja Gulda biogrāfiju bija sagādājusi daudz lielāku avansu, nekā varēja cerēt. Droši vien arī tāpēc, ka viņa pirmā grāmata "Kenediji no Bosto-nas" iekļuva Pulicera balvas konkursa finālistu sarakstā, lai gan pārdošanas rezultāti nemaz nebija tik izcili. Balva tā arī palika neiegūta.

Nācās atzīt, ka viņa ideja bija sasodīti laba. Un Mindija

ar izdevējiem runāja spilgtām frāzēm. Savā elektroniskā pasta vēstulē viņa norādīja: "Neviens vairs nezina, kas ir Džejs Gulds. Neviens ari nebija dzirdējis par to olimpieti, kas notriekts Otrajā pasaules karā, tomēr "Nesalauztais" kļuva par bestselleru. Un neviens nebija dzirdējis par sērijslepkavu, kurš. apdraudēja Čikāgu, taču tas neatturēja lasītājus pirkt "Velnu Baltajā pilsētā". Galvenais ir raits stāstījums."

Un Denijs prata stāstīt. Džejs Gulds bija dzelzceļu karalis, spekulants, streiklauzis un viens no bagātākajiem vīriem Amerika, prata ļaunprātīgos nolūkos izmantot slepenu informāciju un meistarīgi kukuļot, blēdīties un melot un lielījās, ka ir "ienīstākais cilvēks Amerikā".

Savu cenu piedāvāja izdevniecības Random House, HarperCollins un Simon & Schuster, tomēr Luīza no "Trijstūra" pārsolīja visus. Summa likās pievilcīga - līdz brīdim, kad piecpadsmit procentus vajadzēja atskaitīt Mindijai un atlikumu sadalīt uz trim gadiem, kas bija paredzēti grāmatas uzrakstīšanai. Turklāt lielu nolīgtā honorāra daļu plānots izmaksāt tikai pēc tam, kad parādīsies tirāža mīkstajos vākos, tātad vismaz gadu pēc pirmajiem eksemplāriem cietajos vākos. Bet Denijs nesūdzējās, jo darīja to, kas pašam patīk, un varēja iztikt - ja dzīvoja taupīgi un neplānoja ceļojumus uz Kārību jūras salām.

Un tad piezvanīja bijusī sieva Sāra, tikko saņēmusi biop-sijas rezultātus. Pirms tam mamogrāfija neko neuzrādīja. Viņa pati viendien krūtī bija sataustījusi tikai nelielu karstu punktiņu, kas šķita apsārtis. Ada likās cieta un stingra kā apelsīna miza. Limfmezgli bija palielināti. Ārsts mierināja, ka tas varētu but kukaiņa kodums, un izrakstīja antibiotikas.

Ārsts kļūdījās. Ar infiltratīvu krūts vēzi slimai sievietei izdzīvošanas izredzes ir minimālas. Sāra bija vientuļā mate un jutās pārbijusies.

Pirms mirkļa Denijs bija pētījis informāciju par Lielo dienvidrietumu dzelzceļnieku streiku tūkstoš astoņsimt astoņ-

desmit sestajā gadā, bet pēc sarunas ar Saru sāka internētā meklēt ziņas par estrogēna receptoriem. Sāras otrais virs bija pieņēmis darbu kāda Manhetenas firmā, un abu šķiršanās bija briesmīga. Tas puisis izrādījās muļķis, un to beidzot saprata ari Sara. Viņai bija vajadzīga Denija palīdzība.

Turpmāk viņš itin bieži pusdienoja Danas-Farbera vēža centra kafejnīcā.

Un pirmoreiz daudzu gadu laikā viņš patiešām bija vajadzīgs meitai, lai sniegtu drošības izjutu, vestu uz deju pulciņu, teātra mēģinājumiem un pie draudzenēm palikt pa nakti. Gaidīdams piebāztajā deju studijas telpā, viņš lasīja par ķīmijterapiju, apstarošanu, hipertermiju, aprikožu kauliņiem un Bļ7 vitamīnu.

Džejs Gūlds novirzījās prioritāšu saraksta beigās.

Jo viņš, lai cik interesanta personība būtu, nebija tik svarīgs kā Denija meita un bijusī sieva, kuru viņš turpināja mīlēt ari pēc tam, kad viņas mīlestība izrādījās zudusi.

- Denij?

-Jā?

- Mums jāizlemj, ka rīkoties. Cik ātri tu varēsi man nogādāt simts vai simt piecdesmit lappuses? Varbūt izdosies atrunāt Luīžu no līguma laušanas.

- Tu domā, ka vēl viss nav zaudēts?

- Iespējams. Kas zina? Tā ir mūsu vienīgā kārts. Tātad?

Līdz pirmajām simts lappusēm vēl bija krietni tālu, un mēneša laikā viņš tādam apjomam tikai pietuvosies. Bet līguma laušanu viņš nedrīkstēja pieļaut, jo tad apsīktu ari ienākumu straumīte.

Viņš norija siekalas.

- Darīšu visu, kas manos spēkos, - viņš atbildēja.

5

- Sliktas ziņas? - Lūsija sarauca pieri un skumji pasmaidīja.

- Ļoti.

Denijs izstāstīja visu, ko bija teikusi Mindija, tāpat par satikšanos ar skolas direktori un negaidīto aizdevumu no Tomasa Gelvina.

- Ak tā, - Lūsija novilka. - Ļoti dāsni. - Aizrautību viņas balsī nemanīja. Draudzene nodūra galvu.

- Lūsij? Skatīsimies patiesībai acīs.

- Tu esi pārliecināts, ka tā ir laba ideja?

- Un kāpēc nav?

- Ir ļoti savādi, ja nepazīstams cilvēks apmaksā tavas meitas ekskursiju.

- Piekrītu, tas ir neparasti. Bet rīt mēs esam ielūgti pie viņa uz vakariņām.

- Rītvakar es strādāju. Protams, ja mani vispār kāds ir aicinājis. Vai Ebijai par to ir zināms?

- Diez vai.

- Nenovērtē pusaudzes par zemu! Viņas ievēro visu. Un prot manipulēt. Tici man! Ari es savulaik tāda biju.

- Iespējams.

- Es uzskatu, ka nav gudri aizņemties naudu no tik tikko iepazīta cilvēka. Vajadzētu vismaz uzmanīties.

- Zini, kas patiešām nav gudri? Prasīt piecus tūkstošus

dolāru par skolnieces ekskursiju uz Itāliju! Un uzskatīt, ka vecākiem tāda summa nesagādā nekādas problēmas.

- Tu tikai tagad to saprati?

- Nē, bet mani tas kaitina. Un es nezinu, kā tas ietekmēs Ebiju.

- Tātad patiesībā mēs runājam par Ebijas jauno draudzeni.

- Manu meitu no Gelviniem mājup ved latīņamerikānis šofera formastērpā. Un tas nav īsti pareizi.

- Pret to man nebūtu iebildumu.

- Viņa ir bērns! Un tas nav viņas ierastais dzīvesveids.

- Tieši tā. Ebija to lieliski apzinās, tātad galvu nezaudēs.

- Kā iespējams to tik droši apgalvot? Ja tev kāds apvaicājas, vai pie T krekla apkakles piešūtā etiķete nekairina ādu, tu piepeši sāc just, ka patiešām kairina, un nespēj vairs nomierināties.

- Tātad dzīvošana pie tēva, kurš tevi dievina, bet nav kļuvis par miljardieri, ir neciešama?

Nočīkstēja ārdurvju eņģes, un bija dzirdams, kā Ebija nosviež mugursomu un Reksis priekā būkšķina asti pret grīdu. Ebija sarunājās ar suni gluži kā ar mazu bērnu vai plānprātiņu.

- Kā tev klājas, Rēksi? Vai tu biji labs puika? Kāpēc tev joprojām nav noņemta siksniņa? - Jau nākamajā mirklī kaklasiksna nožvadzēja. - Pajautāsim tētim, vai viņš atcerējās izvest tevi pastaigā.

Ienākusi virtuvē, viņa vairāk līdzinājās pieaugušai sievietei, nevis meitenei. Pāris mēnešu ilga draudzība ar Dženu bija ietekmējusi viņas ģērbšanās stilu - gaišzilo Juicy zīmola treniņbikšu un brīvi krītoša, ar flisu oderēta rūtaina flaneļa krekla vietā nāca studenšu iecienītie kostīmi, legingi un kosmētika. Denijs vēlējās aizrādīt, ka tā pagaidām nav nepieciešama un pieaugušas sievietes dzīvi viņa vēl pagūs izbaudīt.

- Tev. - Ebija no kaudzītes izvilka vēstuli un nometa uz galda. Šādas krēmkrāsas aploksnes lietoja Laimena akadēmija. - Laikam kārtējais rēķins. Vai mes atkal kavējam maksājumus?

- Mums viss ir kārtībā, - Denijs attrauca. - Uztraukumam nav pamata. Vai vakariņas ēdīsi? Ir palikušas dažas garneles un garie makaroni, ja vēlies. Varbūt uzvārīt makaronus ar sieru?

- Nē, paldies, - Ebija atteica mīlīgā tonī. - Es paēdu pie Gelviniem.

- Lieliski. - Denijs mēģināja izklausīties priecīgs. Pēdējā laika meita itin bieži vakariņoja kopā ar Dženas ģimeni. "Un ko meitenei var pārmest? Mūsu vakariņām divatā parastā iezīme ir saspringums un ieildzis klusums. Un tomēr..." - Man rīt paredzēta tikšanās ar viņiem.

Ebija palocīja galvu.

- Zinu. Tev viņi noteikti iepatiksies.

- Sveika, Ebij! - Lūsija spēra soli uz priekšu un viegli ieknieba meitenei vaigā. - Cik skaistas kurpes! Torija Bērča?

Piepeši Ebija apmulsa, taču vienlaikus jutās glaimota.

- Laikam.

Agrāk Denijs uztraucās par to, kā meita sadzīvos ar viņa draudzeni, bet izrādījās, ka abas lieliski satiek. Varbūt tāpēc, ka Lūsija nekad nemēģināja ieņemt Sāras vietu. Vai tāpēc, ka Ebija alka pēc citas mātes. Bet varbūt tāpēc, ka Sāra apprecēja vīrieti, kas Ebijai nepatika.

- Burvīgas! - Lūsija nebeidza jūsmot.

-Jaunas? - Denijs noprasīja.

Ebija pietvīka, tad teatrāli palūkojās apkart un pajautaja:

- Vai te tiek uzņemts "Brīnumaino pārvērtību" šovs? Varbūt tagad es drīkstu iet uz savu istabu un pildīt mājasdarbus?

- Pagaidīsi, - Denijs aizrādīja. - Mēs neesam beiguši sarunu.

Sakrustojusi rokas uz krūtīm un sakniebusi lūpas, Ebija skaidri parādīja, cik ļoti vēlas šo sarunu turpināt.

- Es jautāju, vai tās kurpes ir jaunas.

Meitenes ciešais un ilgais skatiens mudināja domāt, ka viņa apsver atbildi. Tad viņa sacīja:

- Tā ir dāvana no Gelviniem, skaidrs?

- Ļoti jauki, - Lūsija noteica, mēģinādama kliedēt vētru, un sāka rosīties ap ēdamgaldu, kas bija nokrauts ar grāmatām, papīriem un reklāmas bukletiem. Turpmākajā strīdā viņa negrasījās iesaistīties.

- Dāvana? Kam par godu?

- Kam par godu? - Ebija iepleta acis. - Es šo pēcpusdien Neitikas tirdzniecības centrā stāvēju kā muļķe un skatījos, kamēr Dzena iepirkās, jo man nav ne kredītkartes, ne naudas. Iespējams, viņai palika manis žēl.

-Žēl?

- Viņai ir sava platīna American Express kredītkarte, bet man nav pat debetkartes!

- Cik šausmīgi! Kā meitene var rādīties cilvēkos, ja viņai nav platīna kredītkartes? - Ebija kvēloja negantās dusmās, bet klusēja. Denijs turpināja: - Ja tu gribēji kaut ko nopirkt, varēji piezvanīt man. Tev tas ir labi zināms.

- Un tu pateiktu "nē".

- Varbūt arī ne. Bet tu vismaz būtu pajautājusi.

- Jā, tas tik butu piedzīvojums! "Sveiks, tēt! Es tikko ieraudzīju visbrīnišķīgākās Torijas Bērčas zīmola kurpītes pasaulē, un Dzena tadas jau nopirka. Vai iedosi divsimt dolāru?" Un tu teiktu "jā"? Smiekli nāk. Esi taču godīgs vismaz pret sevi!

- Divsimt dolāru? - Denijs izdvesa. - Tev taisnība, sasodīts! Es noteikti iebilstu.

- Redzi nu.

Tātad meitai nebija pretenziju pret dāvanām no Gelviniem.

- Jūs pēcpusdienu pavadījāt tirdzniecības centrā? Kā tad palika ar mājasdarbiem?

- Man nebija līdzi klēpjdatora.

- Kāpēc?

- Tu runā par datoru, kas sver vismaz tūkstoš mārciņu!

- Pagājušajā gadā tu to staipīji līdzi un nemaz nesūdzējies.

Un aizpagājušajā gadā, aizaizpagājušajā un vēl pirms tam. Tas dators ir no dinozauru laikmeta, un tam ir vieta antikvāro lietu veikalā.

Denijs tik tikko valdīja smieklus un sacīja:

- Ja tev vajadzīgs jauns klēpjdators, mēs varam to apspriest. Un ielūdz kādreiz Dzenu ciemos pie mums. Tad jūs varbūt izpildīsiet mājasdarbus.

-Tu nopietni? - Ebija neticīgi lūkojās uz tēvu.

- Ja baidies, ka būšu traucēklis, tad es tikmēr varu iziet no mājas un strādāt kafejnīcā vai citur.

- Tu tiešām nesaproti?

- Ko es nesaprotu?

- Tavuprāt, es gribētu atvest Dzenu uz šo... nabagmāju, kurā mēs dzīvojam? - Ebija noprasīja. Denijs vairs nespēja apslāpēt smieklus. - Tas nav nekāds joks! - meitene iesaucās.

- Protams, nav, mīļā, - Denijs noteica. Kad Sāra vēl bija vesela un nebija šķīrusies no otrā vira, viņas dzīvoja vecā Viktorijas laikmeta mājā ar sešām guļamistabām Cestnathil-lā. Nams piederēja Sāras vīram, partnerim lielā Bostonas juridiskajā firma. Tagad meitenei nebija ne mātes, ne viņas otrā vīra, ne veclaicīgas mājas. Denijs piegāja tuvāk un mēģināja apskaut meitu, bet viņa atgrūda tēva rokas. - Es tikai gribu, lai tev pietiek laika izpildīt mājasdarbus. Šis patiešam ir svarīgs gads. Tu to lieliski zini. Rudenī tu pieteiksies koledžām, un...

- Nopietni? - Ebija sastingusi izgrūda. - Nopietni? - Un tad viņa nokliedza: - Es tam neticu! - Pagriezusies uz papēža, meitene ieskrēja savā guļamistabā un aizcirta durvis.

Lūsija pacēla galvu no ēdamgalda un skumji pasmaidīja. Vārdi būtu lieki. Bija žēl gan tēva, gan meitas, un situācija bija pagalam sarežģīta. Viņas laulība ar arhitektu bija izjukusi, bet abi palika draugi, un dēls jau studēja Boudina koledžas otrajā kursā. Šādas scēnas viņa savulaik piedzīvojusi ne reizi vien.

- Neviens nav teicis, ka ar pusaudžiem būs viegli, - viņa nočukstēja, saglaudusi Denija matus.

6

Lūsija pamodās agri un uzvārīja abiem kafiju. Denijs stundu kārtīgi rakstīja, iekams Ebijas istabā izdzirdēja mūziku - dobjus hiphopa basus, kuru dēļ vibrēja grīda. Vēl pavisam nesen meita modās ar salkanu Tciloras Sviftas vai kādas līdzīgas dziedātājas balādi. Tagad viss, ko viņa klausījās, šķita vienāds - kā robota radīta mūzika ar frāzēm par "gulēšanu uz grīdas klubā".

Pēc divdesmit minūtēm viņš sēdēja pie ēdamgalda, lasīja laikrakstu The Ronton Globe un malkoja kafiju no milzīgas baltas krūzes ar rotājumu "Es ® tēti" nevienmērīgā piecus gadus vecas meitenes rokrakstā. Ebija dāvanu sagatavoja kādas draudzenes dzimšanas dienā, kas bija sarīkota kādā keramikas darbnīcā Bruklainā, kur bērni rotāja gatavas krūzes. Tas notika pirms desmit gadiem, taču Denijs visu atcerējās kā pavisam nesenu gadījumu.

Ebija peldmētelī iznāca no vannas istabas, garaiņu mākoņa ieskauta. Mati joprojām bija mikli. It kā nelikdamās zinis par tēva klātbūtni, viņa iegāja nelielajā virtuvē, iebēra sev bļodā kviešu pārslas ar kanēļa garšu, uzlēja pienu bez laktozes un devās pie ēdamgalda.

- Man arī palika? - apsēdusies viņa pajautāja.

-Kas?

- Tas. - Ebija norādīja uz kafijas krūzi.

Denijs pasmaidīja.

-Tu esi pārāk jauna, lai kļūtu atkarīga no kofeīna.

Meita pavilka tuvāk aplokšņu kaudzīti un sāka šķirstīt.

- Pie Gelviniem no tā neizpūš tik lielu ziloni. Selina mums ar Dzenu allaž uztaisa kafiju ar pienu.

- Selina ir viņu saimniecības vadītāja vai pavāre?

- Izbeidz, tēt! Selina ir Dženas mamma. - Ebija pacēla Laimena akadēmijas sutilo krēmkrāsas aploksni un grasījās atplēst. Denijs nevēlējās, lai meita izlasa atgādinājuma vēstuli un satraucas, taču nealka arī strīdēties, tādēļ neko neteica.

- Bet šorīt tu neesi pie Gelviniem, vai ne? - Denijs nespēja apvaldīt smaidu.

Kad viņi ar Sāru pirmoreiz augļa monitorā ieraudzīja bērniņa sirdsdarbības atspoguļojuma līkni, viņš svinīgi nosolījās, ka nemūžam nelietos banālās un paredzamās, taču vecāku ļoti iemīļotās frāzes. Piemēram: "Kamēr tu dzīvo zem mūsu jumta, viss notiks pēc mana prāta." Vai: "Tāpēc, ka es tā teicu." Un: "Man vienalga, ko dara citi bērni."

Viņš ielika pienu atpakaļ ledusskapī, piepeši izdzirdēja spalgu, apslāpētu kliedzienu un pagriezās.

Ebija nobālējusi drebošā rokā turēja vēstuli no skolas vadības. Papīrs čaukstēja.

- Neuztraucies tā, - Denijs mierināja. - Čeks mazliet kavējas. Man vajadzēja naudu iztērēt citiem mērķiem.

Meitene raudāja tikpat izmisīgi ka toreiz slimnīcas palātā, kad nomira Sāra. Gandrīz bez skaņas, tikai paretam ieel-sojoties, lai ievilktu plaušās gaisu vai nožagotos. Acis bija ieplestas, mute vaļā. Sejā vidēja šoks. Asaras straumēm ritēja pār vaigiem.

Denijam sažņaudzās pakrūte. Ebija, protams, pārspīlēja, taču viņš negribēja meitu sāpināt.

- Būgij, - viņš klusi iesāka, piegāja meitai klāt un aplika rokas ap pleciem. - Mīļumiņ, kas noticis? - Tad viņš palūkojās uz vēstules tekstu un teju vai pamira. Lai visu saprastu, pietika ar dažiem fragmentiem: "..diemžēl jāinformē .. mums nav izvēles .. nekavējoties nesaņemsim maksājumu .. ieraksti ЕЫ-gailas lietā .. palīdzēsim pārcelt uz citu skolu .."

Ja Laimena akadēmija nesaņems sešpadsmit tūkstošus dolāru līdz piektdienas pieciem pēcpusdienā - tātad trīs dienu laika - Ebijai šīs skolas durvis būs slēgtas.

Denijs cieši apskāva meitu. Viņai smagi cilājās krūtis, un karstās asaras dedzināja tēva pieri.

- Paklau, - viņš klusi, bet apņēmīgi nočukstēja, - nekas tāds nenotiks, ja?

No aizžņaugto vārdu straumes lielāko daļu Denijs nesaprata. Vienīgie skaidrie bija "visi mani draugi" un "tēt".

Kliedziena brīdi viņa bija savilkusi muti tieši tāpat ka piedzimšanas mirklī, kad medmāsa izņēma viņu no akušieres cimdotajām rokām, prasmīgi ietina sedziņā un nolika uz apsildāmā galda. Tad šis sešas mārciņas smagais zīdainis savilka pirkstus dūrēs un pirmo reizi mūžā skaļi ieraudājās, it kā paziņojot: "Es esmu šeit!"

Tam sekundē Denijs atskārta, ka vienmēr darīs visu, kas ir viņa spēkos, lai aizsargātu šo mazulīti.

- Mīļā, - viņš sacīja, - pat nedomā par to! Dzirdi? Tas nenotiks! Es apsolu.

Diemžēl viņš apzinājās, ka tādam iedrošinājumam nav pamata un solījumi ir tukši. "Interesanti, vai to saprot arī Ebija?" viņš prātoja.

7

Ari agrāk - iepriekšējā semestri - Denijs bija kavējies ar mācību maksu. Toreiz kasieris bija atļāvis norēķināties pec vairākām nedēļām. Varbūt viņš no administrācijas bija saņēmis norādījumu būt iecietīgam, jo Ebija vasarā bija zaudējusi māti.

Acīmredzot līdzjūtībai Laimena akadēmijā ir robežas.

Denija rīcībā nebija instrumentu, lai ietekmētu skolu. Vīrs, kura fondā strādāja Sāra un kurš bija Laimena akadēmijas pilnvarnieku padomē, pirms diviem gadiem nomira no sirdstriekas.

Tādēļ Denijs izlēma uzrunāt skolas vadību.

- Man gadījusies pavisam muļķīga problēma, kuras risināšanā varbūt varētu palīdzēt jūs, - viņš sacīja Lallijai Torn-tonei, kad beidzot bija viņu sazvanījis. - Šķiet, es esmu nokavējies ar samaksu par šo semestri, un lielākoties tā ir likviditātes problēma, naudas apgrozīšana un tā tālāk. Nedēļas laikā es visu nokārtošu.

Apklusis Denijs gaidīja, ka direktore pateiks kaut ko uzmundrinošu. Pēc ilgāka brīža viņa noprasīja:

-Un?

- Es iedomājos, ka jus varētu aizlikt par mani kādu vārdiņu pie kasiera.

- Piedodiet, bet es nesaprotu.

- Redziet, es saņēmu vēstuli par to, ka Ebijai būs jāizstājas, no Laimena akadēmijas, ja kasieris līdz piektdienai nesaņems čeku. Brīdinājums likās vairāk nekā stingrs.

- Diemžēl es neesmu īsti pārliecināta, vai saprotu, kāpēc jus zvanāt man, Gudmena kungs. Šī lieta jums jākārto ar kasieri, nevis ar vidusskolas direktori.

- Ar viņu es jau runāju...

Tā man ziņoja. - Tonis piepeši kļuva ledains. - Ceru, ka neprasāt kādu īpašu attieksmi pret jums.

- Ne jau īpašu attieksmi... drīzāk piekāpšanos. Iejūtību varbūt.

- Man ļoti žēl, Gudmena kungs. Es labprāt jums palīdzētu... Pasakiet, lai Ebija, tiklīdz būs iestājusies jaunā skolā, atsuta man vēstuli un izstāsta, kā viņai klājas. Man viņa patiešām ir iepatikusies.

Ja arī Denijs saņemtos un luglu aizdevumu no Lūsijas, viņai tādas naudas nemaz nebūtu. Viņa tik tikko savilka galus, tātad šī iecere bija jāatmet.

Viņa vecāki dzīvoja pieticīgi - joprojām tajā nelielajā namā Velflītā Masačūsetsas štatā, Keipkodas pussalā, kur uzaudzis arī Denijs. Tētis bija celtnieks un namdaris, kārtīgs, taču viegli aizkaitināms vīrs. Viņš necieta nepiedienīgu uzvedību un nepiedeva pārkāpumus, taču saviem strādniekiem maksāja vairāk nekā jebkurš cits brigadieris. Tiklīdz kādam radās problēmas, viņš steidzās palīgā, aizdeva naudu un nekad īpaši nesekoja tam, kad parāds tiek samaksāts.

Vecuma deļ aizejot no darba, viņš bija palicis bez sevišķiem ietaupījumiem un kopā ar māti iztika no pensijas.

Nebija ne ģimenes, ne draugu, no kā Denijs varētu aizņemties naudu.

/

Denijs mēģināja atcerēties, kāpēc negribīgi pieņēmis Tomasa Gelvina aizdoto naudu ekskursijai uz Itāliju. "Lepnums? Tas noteikti vairs nebūtu pārāk būtisks arguments." Viņš iztēlojās svarus, kur vienā kausā ir lepnums, līdzīgs jēlam, pulsējošam violetam iekšējam orgānam bez formas, un otrā - Ebijas prieks. Meita šai fantāzijas ainā bija maza, tikai autiņbiksītēs, un gardi smējās. Šī apaļvaidze ātri guva virsroku pār pulsējošo masu. "Vai gan varētu būt citādi? Ja man būtu dārglietas, es nekavējoties tās ieķīlātu. Ja man būtu kaut kas vērtīgs, es to pārdotu bez domāšanas. Ja es pazītu Viniju Aispiku, tad tūdaļ aizņemtos sešpadsmit tūkstošus... Steidzami ir jāatrod nauda. Vienalga, kur un kā."

8

Vestona atradās desmit jūdžu attālumā no Bostonas, un tur dzīvoja lielākā daļa bagāto bostoniešu. Daži nami vairāk līdzinājās pilīm, greznākās slēpa plaši mežu masīvi, un virzienu uz tām palīdzēja meklēt vien norāde vai pastkastīte.

Iebrauktuvei Gelvinu īpašumā Denijs pasturēja garām trīs reizes un to pat nepamanīja. Tur nebija ne laternu, ne akmens kolonnu, ne pīlāru vai kādas plāksnītes. Izrādījās, ka vienīgā robežzīme ir neliela alumīnija pastkaste ar uzkrāsotu numuru.

Viņš iegriezās necilajā līkloču ceļā un cauri mežam nonāca līdz klajumam un kaltas dzelzs vārtiem ar filigrāniem vītņu rotājumiem un pamatīgiem augstiem stabiem. Vārti bija ciet, bet pie staba atradās komunikācijas ierīce un videonovēro-šanas kamera.

Attaisījis logu, Denijs izliecās ārā un nospieda saziņas pogu. Pēc dažām sekundēm kada sieviete paziņoja:

- Lūdzu, brauciet iekšā!

Vārti atvērās uz iekšu, un iedegās pieklusinātas gaismas, apspīdot bruģētu piebraucamo ceļu. Pēc plaša likuma skatienam piepeši parādījās milzīgs nams - kā pasakaina pils, kas iznirst no miglas.

Karaļa Džordža laikmeta trīsstāvu nams ar šīfera jumtu bija būvēts no laukakmeņiem, un fasādi izgaismoja zemē iestiprināti prožektori. Ēka šķita uz pusi tik gara kā kvartāls Morlboro ielā, kur dzīvoja Denijs. Viņš bija domājis, ka ieraudzīs bezgaumīgu pili, taču Gelvina māja likās patiešām plaša un skaista.

Vienā pusē varēja saskatīt basketbola laukumu. Denijs atcerējās dienu, kad tēvs pieskrūvēja stīpu stabam, kas ierakts blakus dzīvojamās mājas asfaltētajam piebraucamajam ceļam. Kaimiņu bērni apskauda Deniju un nemitīgi gribēja improvizēto basketbola grozu izmantot.

Denijs apturēja automobili, izkāpa un aizcirta durvis. Sarūsējušās eņģes nočīkstēja.

Ārdurvīs - tās šķita no senlaicīga ozolkoka un piederīgas kādai Spānijas pilij - parādījās Gelvins ar sievu. Namatēvs bija uzvalkā un kaklasaitē, un sieva ar taisnajiem, melnajiem, mirdzošajiem matiem, lielajām brūnajām acīm un apburošo smaidu teju apžilbināja viesi. Nez kāpēc šī nelielā auguma slaidā sieviete atgādināja Penelopi Krusu, tikai dažus gadus vecāku. Mugurā viņai bija pieguļošs tumšzils tērps, kas izcēla vidukli un krāšņās krūtis. Nešķita, ka viņa ir jau tik veca, ka varētu būt māte koledžas beidzējai.

Abiem aiz muguras lēkāja un vaukšķēja divi nelieli tumšpelēki suņi bez apmatojuma un ar milzīgām sikspārņu ausīm.

- Loko! Torito! - sieviete uzsauca. - Piedodiet. Viņi uzskata, ka ir jāaizsarga mūs un jāaizstāv. Es esmu Selina.

Denijs bija gaidījis, ka durvis atvērs kalpotājs, virssulai-nis livrejā, nevis paši saimnieki. Viņš stādījās priekšā un pasniedza namamātei vīna pudeli metāliski mirdzošā sarkanā dāvanu maisiņā, ko kāds bija atstājis viņa dzīvoklī pirms pāris gadiem, kad viņš vēl aicināja cilvēkus ciemos.

Selina izvilka pudeli no maisiņa un slavēja izvēlēto šķirni, it kā tas būtu dārgs Bordo vīns, nevis dzēriens par astoņiem dolāriem un deviņdesmit deviņiem centiem, paņemts "Tirgotāja Džo" veikalā no plaukta precēm ar atlaidi. Bet tas nebija arī "Čaks" par diviem dolāriem.

- Šatonefdipapa! - Toms izdvesa. - Cik jauki. - Viņš pamāja uz slepus uzsmaidīja Denijam. - Sarkanais, vai ne?

- īsti nezinu, - Denijs smaidīdams atbildēja.

- It kā es prastu atšķirt kaut kādu tur Šato no "Vclša" vīnogu sulas, vai ne? - Celvins sacīja. - Taču smalkā etiķete skaidri tāda, ka tas ir franču vīns. - Viņš uzlika roku Denijam uz pleca un vedināja iekšā. Selina paņēma viņa mēteli.

- Tava meita ir virtuvē, palīdz mūsu pavārei, - namamāte skaidroja.

- Viņa to prot?

- Ebija ir fantastiska palīdze! - Selinas balsī ieskanējās pārmetumi. - Viņa prot visu. Brīžiem šķiet, ka man ir otra meita. Piedod, bet atpakaļ tu viņu nedabūsi. - Smaids likās žilbinošs. - Mēs viņu paturēsim sev.

- Mums ir pievilcīgs ilgtermiņa iznomāšanas plāns, - Denijs atbildēja.

- Selina allaž ir gribējusi vēl vienu meitu, - Toms paskaidroja. - Pēc diviem dēliem viņai šķiet, ka ir to pelnījusi. -Sieva jokodamās iedunkāja viņu. - Vai atbrauci bez problēmām? - Toms jautāja.

- Ja nebutu globālās pozicionēšanas sistēmas, es vismaz paris reižu nepareizi nogrieztos no jūsu piebraucamā ceļa, -Denijs attrauca. Viņa automobilis ar šādu navigācijas iekārtu gan nebija aprīkots.

Gelvins izplūda smieklos.

- Iesim apsveicināties ar meitenēm. - Suņi pa ceļam uz virtuvi pinās viņiem gar kājām.

- Tādu šķirni es nekad vēl neesmu redzējis, - Denijs atzina. - Kas tā ir?

- Meksikāņu kailais suns, - Selina paskaidroja. - Ārkārtīgi reta šķirne. Suns bez apmatojuma. Senie acteki uzskatīja, ka tam piemīt maģiskas spējas dziedināt.

- Ak tā?

- Un ēda tos, - Toms piebilda.

- Muļķības, - Selina attrauca. - Kāpēc tu vienmēr tā saki?

- Та ir taisnība, - Gelvins nerimās. - Spāņi ir rakstījuši par bagātīgiem mielastiem un paplātēm ar kailajiem suņiem. Es kaut kur lasīju par to.

- Nūja. - Selina paošņāja gaisu. - Atvainojiet... Šķiet, ka viņas ir piededzinājušas ķiplokus. - Namamāte aizsteidzās prom pa gaiteni.

- Varbūt tie garšoja pēc vistas, - Denijs prātoja.

Gelvins ieaurojās smieklos.

- Es izdarīšu tev milzu pakalpojumu un neteikšu Selinai, ka tu tā izrunājies.

- Pateicos.

- Un to vīnu nemaz nevajadzēja gādāt.

Denijs paraustīja plecus.

- Nekādu problēmu.

Sazvērnieciski pieklusinājis balsi, Gelvins atzinās:

- Man patīk "Tirgotāja Džo" veikals. Vai esi kādreiz dzēris "Čaku" par diviem dolāriem? Nemaz nav tik slikts.

9

"Pieķerts."

Denijs pasmaidīja, taču nejutās patīkami.

Viņš nebūt nemēģināja uzdot deviņus dolārus vērtu brūvējumu par divsimt dolāru dārgu Bordo vīnu, tomēr radās iespaids, ka viņš ir mēģinājis blēdīties. "Un kā Gelvins zina par šo veikalu? Ja cilvēkam pie mājas ir standartiem atbilstošs basketbola laukums, viņš nepērk vīna pudeles par diviem dolāriem. Bet varbūt Gelvins pūlējās parādīt, ka ir pavisam parasts cilvēks? Taču tikpat labi iespējams, ka viņš draudzīgi zobojas par mani."

Lai ka būtu, Gelvins saprata, kur Denijs iegādājies dāvanu.

- Mūsu meitenes ļoti daudz laika pavada kopā, tādēļ es iedomājos, ka mums jāiepazīstas tuvāk, - viņš sacīja.

Kaut kur mājā kāds vingrinājās klavierspēle. Klasikas skaņdarbs tika izpildīts labi, taču ne perfekti. Tad atskanēja Ebijas smiekli, uzvēdīja ķiploku un, visticamāk, ceptas vistas smarža.

- Man patīk jūsu māja, - Denijs teica. - Lielisks plānojums.

- Pateicoties Selinai. Viņa strādāja kopā ar arhitektu un pieņēma visus lēmumus. Es neiejaucos.

"Protams," Denijs nodomāja. "Tev tikai vajadzēja noskaitīt piecdesmit miljonus dolāru."

- Ebija stāstīja, ka jūs dzīvojat pašā Bostonā.

- Jā.

- Laimīgie! Be к be ja, vai ne? Es vienmēr esmu gribējis dzīvot tieši tur. Kājām iet uz darbu. Baudīt ainavu. Apkārt koledžas meitenes šortiņos...

- Nebūtu slikti.

- Selinai patīk priekšpilsētas. Un es paklausīgi daru, ka man liek. - Toms izteiksmīgi paraustīja plecus.

Virtuve izrādījās iespaidīga, lielāka par jebkuru redzētu restorāna virtuvi. Uz āķiem karājās vara katli, darba virsmas bija darinātas no melna akmens. Telpa bija aprīkota ar vai-rakam iebūvētām cepeškrāsnīm un milzīgu, spīdīgu, tumši sarkanu gāzes plīti ar vara rotājumiem. Denija tēvs bija Vel-flītā uzbūvējis māju informācijas tehnoloģiju magnātam, kurš sev vēlējās tādu pašu La Сотые firmas plīti.

Velvetie griesti un rokam tēstās sijas mudināja domāt, ka tie tapuši viduslaiku pilij. Pabružātā kaļķakmens grīda šķita pārklājusies ar samtainu patinu un nākusi no tās pašas pils.

Dzena stāvēja pie milzīgas apaļas pannas, kur sprakšķēja un dūmoja tauki.

- Ay, Dios mio! - Selina iesaucās un pieskrēja pie meitas. -Nesadedzini to vistu, mīļā! Vajag tikai apbrūnināt. - Suņi skraidīja pa virtuvi un histēriski vaukšķēja.

- Es neko nededzinu! - Dzena protestēja.

- Sveiks, tēt, - Ebija noteica. Smaids sejā mazliet noplaka, un viņa izvairījās skatīties Denijam acīs. Viņa stāvēja pie galda un kaut ko maisīja bļodā. Acīmredzot meitene joprojām uztraucās vai dusmojās par to, ka vajadzēs aiziet no skolas. Viņa neticēja, ka tēvs atrisinās problēmu. Un viņai bija taisnība.

- Sveika, mazā. - Denijs iegāja virtuvē un apskāva meitu. - Ko tu taisi?

- Gvakamoli. Burvīga virtuve, vai ne?

Ja arī viņa gribēja salīdzināt šo telpu ar Gudmenu šauro virtuvīti, Denijs nelikās zinis par šo dzēlīgo piezīmi.

- Apbrīnojama. - Un domās viņš piebilda: "Te varētu filmēt kādu ēdienu gatavošanas raidījumu. Pietiktu vietas arī skatītājiem." - Pieraugi, ka esi saspaidījusi visus kunkuļus.

- No, Selina apgalvo, ka ši mērce nedrīkst izskatīties kā gatavota ar blenderi.

Namamāte tūdaļ piegāja meitenei klāt un no aizmugures uzlika rokas uz pleciem.

- Meksikā mēs gvakamolē vienmēr atstājam nelielus kun-kulīšus. Tieši tā, kā patlaban dara Ebija. - Denijs saoda Selinas parfīmu ar kādu asu un eksotisku noti. - Perfekti, mīļā. Nē, es tiešām gribu paturēt šo meiteni! Vai tas ir iespējams?

"Atkārtota šī frāze vairs nešķiet tik smieklīga," Denijs nodomāja. Viņš slepus pārvilka ar plaukstu pār galda virsmu. Izrādījās, ka tas nav granīts. Visticamāk, tas bija modernais Pyrolave firmas materiāls, neticami dārgs glazēts lavas akmens. Informācijas tehnoloģiju magnāts savam Velflītas namam bija pasūtinājis šo moderno materiālu. "Meistars darbu paveicis ārkārtīgi lieliski, savienojumu vietas vispār nav redzamas." Piepeši Denijs atskārta, ka tas ir vienlaidu gabals. "Un tāpēc noteikti vēl dārgāks."

Tajā mirklī sevi uzstājīgi pieteica trakā ideja, kas pirms tam bija slēpusies tumšos prāta nostūros. "Šis puisis sešpadsmit tūkstošus dolāru mēnesī iztērē par kaklasaitēm vien! Piecus tūkstošus es viņam jau esmu parādā. Kas tad ir vēl sešpadsmit? Nieks. Nopietni. Ko es varu zaudēt?"

Viņš pacēla galvu un saskatījās ar Gelvinu, kurš bija vērojis viesi un tobrīd pasmaidīja. Arī Denijs savilka lūpas mulsuma pilnā smaidā.

- Vai tu taustīji galda virsmu?

- Es nezināju, - Denijs apjucis sacīja, - ka lavas akmens var būt tik biezs.

- Tu esi ķēries pie renovācijas?

- Mans tētis bija celtnieks, un es dažkārt viņam palīdzēju.

- Ak tā? Mans tētis bija santehniķis.

- Dienvidu rajonā?

- Kā tu uzminēji?

- Nereti es tur redzēju furgonus ar uzrakstu "Brāļu Gelvinu santehnika". Ar āboliņa lapas logo.

- Jā, es zināju, ka man šis puisis patiks! - Gelvins atzina.

10

Pie vakariņu galda uzradās ari abi Gelvinu dēli - gari, tievi un izskatigi, tumšiem matiem, gaišām acīm, biezām uzacīm un spēcīgiem apakšžokļiem. Jaunākais dēls Brendans bija uzvilcis sporta kreklu ar Bostonas koledžas logo, Old Nmn/ zimola treniņbikses un gumijas sandales. Raiens savukārt bija izvēlējies apdilušus džinsus, Ron ]on Surf Shop zimola T kreklu un basas kājas un izskatījās teju kā Brendana dvīņubrālis, tomēr likās tāds kā izkoptāks, izsmalcinātāks, ar izteiktāku zodu un stūraināku seju. Abi jaunekļi vairāk līdzinājās mātei nekā tēvam, no kura viņi bija mantojuši tikai acis.

- Laiku pa laikam Brendans pārrodas mājās, lai kārtīgi paēstu, - Gelvins skaidroja. Viņš bija noģērbis žaketi, atklājot skatienam zeltītos bikšturus un balto kreklu, un tagad pavilka vaļīgāk kaklasaiti. - Raien? Kādu ieganstu tu minēsi? Neatradi nevienu tīru drēbju gabalu?

- Ļoti smieklīgi, - Raiens norūca.

- Rs viņam atļāvu vest mājās netīro veļu, - Selina teica, - taču Manuela to nemazgā. Ar to jātiek galā pašam, jo mums te nav nekāda viesnīca. - Viņa strauji vairākkārt sasita plaukstas, lai uzsvērtu savus vārdus.

Brendans studēja Bostonas koledžas otrajā kursā, savukārt Raiens to bija absolvējis pirms gada un tagad piestrādāja televīzijas kompānijā. Denijam radās iespaids, ka puisis pats sevi uztur un viņa tēvs - miljonārs - nemaksā par dzīvokli. Tas šķita neparasti.

Ebija likās iejutušies ģimenē, it ka butu Gelvinu otrā meita. Viņas ar Dženu par kaut ko sačukstējās, un Ebija ieķiķinā-jās. Abām priekšā bija piekrauti šķīvji ar vistu, rīsiem un pupiņām. Tik gardu maltīti Denijs sen nebija baudījis.

- Tātad tu esi rakstnieks, ja? - Gelvins jautāja.

-Jā.

- Aizraujoši. - Gelvins sēdēja garā virtuves ozolkoka galda vienā galā, bet Selina bija iekārtojusies otrā gala. Jaunekļi sēdēja pretī meitenēm. Abi sagrozījās krēslos un tēloja ieinteresētību. Suņi gulēja zem galda.

- Nezinu, cik tas ir aizraujošs, taču... ari tas ir darbs.

- Tu paraksties ar savu vārdu vai izmanto pseidonīmu?

- Ar savējo. Denjels Gudmens. - Šādu jautājumu Denijs bija dzirdējis neskaitāmas reizes. Tas bija pieklājīgs veids, ka pateikt: "Es nekad par tādu rakstnieku neesmu dzirdējis."

- Man krājumā ir neskaitāmi stāsti, ko varētu iekļaut grāmatā, taču nekad nav laika. Varbūt ķeršos pie rakstīšanas, kad aiziešu pensijā.

"Tiešām smieklīgi, cik daudz cilvēku apgalvo, ka sarakstītu grāmatu, ja vien viņiem būtu laiks!" Denijs prātoja. "It kā no veiksmīgas karjeras viņus šķirtu tikai tads nieks kā aizņemtība."

- Jā, man acīmredzot ir paveicies. Viss pasaules laiks ir manā rīcībā! - Denijs noteica.

- Sapratu. - Gelvins iesmējās. - Tātad... tu raksti romānus vai kaut ko citu?

- Dokumentālo literatūru, - Denijs atbildēja un tūdaļ precizēja: - Biogrāfijas. - Tobrīd Gelvins pacēla viesa atnesto vīna pudeli. Denijs papurināja galvu, un namatēvs pielēja glāzi sev.

- Piemēram? - Gelvins tincināja.

- "Kenediji no Bostonas".

- Ak tā. Kaut ko esmu dzirdējis. Par Džonu Kenediju un viņa ģimeni?

- Vairāk par viņa vectēvu Džonu Frānsisu Ficdžeraldu, kurš pirms simts gadiem bija Bostonas mērs un dibināja Kenediju dinastiju. Spilgts personāžs.

- Tas parasti nozīmē an "korumpēts", - Gelvins aizrādīja.

- Tieši tā. - Denijs pasmaidīja. - Korumpēts, tomēr mīlēts.

- Ari tagad kaut ko raksti?

- Kā vienmēr.

- Par ko?

Denijs vilcinājās. "Gelvinam varētu nepatikt apzīmējums "zaglīgais kapitālists". Turklāt es grasos viņam lūgt aizdevumu."

- Par deviņpadsmitā gadsimta uzņēmēju.

- Un kad es varēšu grāmatu izlasīt?

- Mamm! Pasaki Brendanam, lai atdod man kurpi! -Džena iesaucās.

- Atdod māsai kurpi, - Selina noskaldīja.

- Man nemaz tas nav, - Brendans bezkaislīgā tonī attrauca.

- Viņš to burtiski nospēra man no kājas, - Džena žēlojās. - Viņš ir īsts mērkaķis.

- Izbeidziet, bastnl - Selina uzsauca. - Vai tad esat atgriezušies sešgadnieku vecumā?

Par tādu ķīvēšanos Denijs jutās pateicīgs, taču Gelvins neatlaidās:

- Kad tava jaunā grāmata nonāks tirdzniecībā? Varbūt es tiešām nopirkšu.

- Mazliet būs jāpagaida, es vēl tikai rakstu, - Denijs atbildēja.

- Sokas labi?

- Atklāti runājot, mazliet par lēnu. Dažkārt dzīve liek šķēršļus.

- Vai esat kādreiz cietis no iedvesmas trūkuma? - pajau-tāja Raiens.

- Nē. Rakstniecība ir tāds pats darbs kā visi pārējie. Santehniķi taču nerunā par iedvesmas trūkumu, vai ne?

- Tas man patīk, - Gelvins atzina. - Dzirdējāt, bērni? To sauc par darba ētiku. Neviens netiek piespiests strādāt. Cilvēks gluži vienkārši katru dienu apsēžas un raksta, patīk tas viņam vai nepatīk.

Denijs mulsi palocīja galvu.

Piepeši ieaurojās skaļa mūzika. Denijs pazina pirmos ģitāras akordus no rokgrupas Lynyrd Skynyrd dziesmas "Mīļās mājas Alabama", kas ne pārāk veiksmīgi pārtaisīta par tālruņa zvana melodiju. Gelvins piecēlās un no krēsla atzveltnei pārmestās žaketes krūšu kabatas izņēma savu vied-talruni. Paskatījies uz numuru, viņš nospieda atbildēšanas taustiņu.

- Es esmu vakariņās, - viņš strupi paziņoja. Iestājās ilga pauze. - Šis ir vakariņu laiks, un es to pavadu kopā ar ģimeni. - Vēl pēc brīža viņš izgrūda: - Nē... es teicu "nē"... Es nevaru.

Radās iespaids, ka visi tikko ieraudzījuši tādu Gelvina iezīmi, ko viņam nepatika izrādīt.

Gelvins izbeidza sarunu.

- Katram noteikti gadās dienas, kad šķiet, ka visai pasaulei kaut kas no tevis ir vajadzīgs.

- Nemitīgi. - Denijs smagi norija siekalas. "Varbūt aizdevuma lūgšana nav nemaz tik prātīga doma."

- Kā veicas ar darba meklējumiem, Brendan?

Jauneklis paraustīja plecus.

- Nezinu.

- Pasaki, ja vajadzīga mana palīdzība.

- Ir jau labi.

- Tu taču negribēsi atkal pavadīt vasaru Nantaketas pludmalē, vai ne? - Gelvins jautāja. Acis viņam iemirdzējās. -

Negribēsi būt viens no tiem neveiksminiekiem, kas nemitīgi sērfo un staigā apkārt slapja kostīmā.

- Es jau cenšos, - Brendans īgni novilka.

- Izbeidz, Tomij, viņš vēl studē koledžā! - Selina aizrādīja. - Gan vēlāk atradīs darbu.

- Kas tur slikts, ja cilvēks grib pavadīt vasaru Nantake-tas pludmalē? - sašutuma pilnā balsī pavaicāja Džena. - Un kāpēc viņam vispār jāmeklē darbs?

- Tiešām, - piekrita Selina. - Kāpēc?

Gelvins plati pasmaidīja.

- Tagad meitenes dodas uzbrukumā. Palīgā, Denij, piesedz mani!

Denijs papurināja galvu, jo negribēja iejaukties ģimenes strīdā.

- Piedod, vecīt, tev būs jātiek galā pašam.

- Jūs, Denij, katru vasaru pavadāt Keipkodā, vai ne? -painteresējās Gelvins. - Cik ilgi jus dzīvojat Velflītā?

- Velflītā? - Denijs nebija stāstījis Gelvinam, ka viņa vecāki dzīvo Velflītā un viņš tur ir uzaudzis. Un par vasarām viņi noteikti nebija pļāpājuši.

-Jūsu vasaras mājā. Ebija par to stāstīja.

- Ak ta. - Denija balsī ieskanējās ironija. - Jā, kaut mums... - Piepeši viņš pamanīja, ka Ebija nervozi sagrozās krēslā un pietvīkst. Acīmredzot meitene bija pūlējusies atstāt iespaidu uz Gelviniem un tādēļ vecvecāku pieticīgo tipveida māju Velflītā pārvērtusi par namu, kur viņa pavada katru vasaru. Tāpēc Denijs teikumu pabeidza citādi, nekā pirmīt bija iecerējis: - ...kaut mums nebūtu turp tik ilgi jābrauc.

- Jā, nedēļas nogalēs satiksme Keipkodā ir briesmīga, -Gelvins piekrita.

Bet Denijs ievēroja viņa acīs dzirkstošās uguntiņas. Namatēvs bija pieķēris viesi melos. Viņš allaž pamanīja visu.

Pēc vakariņām Gelvins atvainojās un devās uz kabinetu piezvanīt. Kalpone nekur nebija manāma. Denijs sprieda, ka varbūt šis viņai ir brīvs vakars. Iebūvētajos skaļruņos atskanēja dziesma - kaut kas par "ballīti", kas "šovakar notiks pie mums". Brendans un abas meitenes pietrausās no krēsliem, šļūkāja un augstu cilāja kājas, griezās un virpuļoja, pieliecās un tad lēca gaisā, slidinājās un atdarināja iešanu uz vietas. Brendans paķēra vienu suni un ritmā kustināja tam ķepas, taču suns cīnījās pretī un draudīgi ierūcās. Ebija un Dzena izplūda smieklos.

"Izskatās, ka meita šeit jūtas laimīga," Denijs atskārta. "Tagad ir skaidrs, kas viņu tā velk pie Gelviniem. Tā ir nevis bagātība, bet lielā, sirsnīgā, haotiskā un labvēlīgā ģimene, kurai viņa tā alksi piederēt. Viņa grib būt ģimenes locekle."

Pēc dažam minūtēm Gelvins atgriezās virtuvē un kādu brīdi pastāvēja blakus Denijam, lai pavērotu bērnus.

- Burvīgi, vai ne? - Denijs pamāja ar galvu, un namatēvs turpināja: - Tava meita ir lieliska, palīdz atraisīt Dzenā tādas lietas, ko mēs nekad agrāk neesam manījuši.

- Hm, - Denijs norūca un atkal palocīja galvu. - Abas izskatās laimīgas.

- Tieši to es gribēju sacīt. Klau, varbūt nozudīsim no šejienes? Gribi malciņu viskija?

Kādu mirkli Denijs vilcinājās. Viņš jau bija izdzēris glāzi slikta sarkanvīna, un priekšā vēl bija ātrgaitas šoseja - ceļš uz mājām.

Iekams viņš paguva atbildēt, Gelvins sacīja:

- Es gribētu lūgt tev palīdzību.

11

Toms Gelvins stāvēja pie bāra kabinetā ielēja abiem mazliet viskija no pudeles, kam uz etiķetes bija rakstīts The Macallan, /93.9. Visapkārt pie sienām slējās plaukti ar grāmatām, kas šķita iepirktas dekorācijai un varbūt nekad nav lasītas. Telpā oda pēc cigāru dūmiem.

- Ne visiem tiek labas mantas.

Atskanēja kluss klauvējiens. Abi vīrieši pagriezās. Durvīs stāvēja šoferis Estevans. Piepeši Denijs atskārta, ka nekad nav dzirdējis šo cilvēku runājam.

- Gelvina kungs, vai es vedīšu jūsu viesus mājup? - Balss likās klusa, vārdi izskanēja aprauti. Estevans bija neparasti garš un plecīgs, taču melnais uzvalks viņam derēja kā uzliets. Viņam bija liela galva, bakuretaina seja ar augstiem vaigu kauliem, Bembija acis un kakla labajā pusē milzīga dzimumzīme, kas atgādināja Austrālijas aprises.

"Savāds puisis, ne pārāk neglīts, ne arī pievilcīgs, tomēr šķiet patīkams un laipns," prātoja Denijs.

- Ej gulēt, mi amigo.

- Pateicos, kungs. - Estevans viegli paklanījās, palocīja galvu un prom bija.

Ielējis dzērienus, Gelvins pasniedza Denijam slīpēta stikla glāzi. Abi saskandināja.

- Par mūsu sievām un draudzenēm, - namatēvs sacīja. - Lai viņas nemūžam nesatiekas!

r

Denijs pasmaidīja un pamāja ar galvu. Prātu neatstāja minējumi par "palīdzību", kāda nepieciešama Gelvinam.

- Tava meita ir Dzenas vienīgā draudzene, - Toms atgādināja.

- Jā, zinu.

- Un atstāj lielisku iespaidu uz Dženu, kura tagad obligāto skolas literatūru izlasa bez gaušanās un vaidēšanas. Piemēram, tikko viņa izlasīja "Kas nogalina lakstīgalu", un mums nevajadzēja uz to mudināt nevienu reizi.

- Es to Ebijai skaļi lasīju priekšā jau tolaik, kad viņa varbūt bija pārāk jauna, lai saprastu sižetu, bet... Ja, viņa ir la-sītāja. Prieks dzirdēt, ka viņas runā an par grāmatām, ne tikai par hiphopu, dabstepu vai tamlīdzīgām lietām.

- Protams... Ja tev apkārt ir krietni cilvēki, arī tu pats kļūsti labāks. Tie pamodina tevī pašu labāko. Ja tev apkārt ir nelieši, tu kļūsti par briesmoni. Ikvienā citā skolā, ko mēs pāris gados esam nomainījuši neskaitāmas reizes, Džena allaž sapinās ar narkomāniem vai citiem nekrietneļiem. Slikta ietekme. Bet Ebija uz viņu atstāj lielisku iespaidu. Tu pat iedomāties nevari, cik tas ir jauki! - Gelvina acis mirdzēja, un šķita, ka tajās tūdaļ parādīsies asaras.

- Izcili, - Denijs novilka, jo nezināja, ko citu pateikt pēc tik negaidītas personiskas atzīšanās.

- Tu esi lieliski viņu audzinājis, brāl.

- Es? Nē, es tikai cenšos pārāk nemaisīties viņai pa kājām. Es nezinu, ko es tādu īpašu daru. Drīzāk jau es visu allaž salaižu grīstē.

Gelvins pasmaidīja.

- Tātad tu viens pats audzini Ebiju? Kā, pie velna, tev tas izdodas?

- Hm... - Denijs pakasīja vaigu, tad pacēla galvu un domīgi sacīja: - Vai esi redzējis kādu no tām katastrofu filmām, kurās pilotu ķer sirdstrieka un stjuartei jā vada lidmašīna?

- Karenu Bleķu "Lidostā tūkstoš deviņsimt septiņdesmit pieci"? Vai varbūt "Lidmašīnu!" ar kādu tur Džūliju...

Denijs pasmaidīja.

- Tieši tā. Vienalga. Tātad piepeši cilvēkam ir jāzina, kā vadīt to lidmašīnu, un turklāt viņam nav izvēles.

- Vecīt, tu esi pelnījis uzslavu! - Gelvins papurināja galvu.

- Ja nebūtu Selinas, es pats diez vai... - Viņš ar rokas mājienu aicināja Deniju pie diviem polsterētiem ādas krēsliem pie apkrauta senlaicīga rakstāmgalda. Abi apsēdās. No zema galdiņa blakus krēslam Gelvins pavilka tuvāk spīdīgi melnu kasti ar uzrakstu zelta burtiem Cohiba Behike. Pacēlis vāku, viņš izņēma divus cigārus - resnus kā cīsiņus - un vienu piedāvāja Denijam.

Sākās svinīgs rituāls. Gelvins pasniedza viesim cigāru griezni. Denijs nošņāpa cigāram galu un atdeva instrumentu namatēvam atpakaļ. Gelvins aizdedzināja savu cigāru ar šķiltavām, kuru zilganā liesmiņa šķita tik spēcīga, ka varētu pāršķelt tēraudu. Tad viņš ievilka dūmu un pasniedza šķiltavas Denijam.

Apmēram minūti viņi smēķēja klusējot. Tikmēr Denijs atcerējās, kāpēc viņam nepatīk cigāri, taču prātoja, ka varbūt vajadzētu izteikt Gelvinam komplimentu. "Bet nekas pieklājīgs nenāk galvā, tikai viegls nelabums." Viņš norādīja uz greznu kastīti, kur uz sarkana samta mirdzēja bronzas medaļa ar uzrakstu "Bostonas koledža" latīņu valodā.

- Tu esi koledžas izcilnieks?

Gelvins pamāja.

- Tā ir prezidenta medaļa "Par mežonīgas summas ziedošanu".

Denijs sirsnīgi iesmējās. Gelvins necentās lielīties ar šo sasniegumu, taču joprojām glabāja piemiņas medaļu.

- Zini ko? - viņš domīgi pavaicāja. - Man gluži vienkārši laimējas. Jā, izklausās pēc muļķīgas pieticības, taču tas ir tiesa. - Viņš paskatījās griestos. - Vai esi kādreiz briesmīgi steidzies un atskārtis, ka pa ceļam tev luksoforos spīd tikai zaļā gaisma? Tu tikai brauc un uzreiz šķērso krustojumus. Tāda veiksme! - Denijs palocīja galvu, un Gelvins piebilda:

- Tā notiek ar mani. Goda vārds! Lieku roku uz sirds. - Viņš lieši ta izdarīja. - Vārdnīcā pie šķirkļa "īstajā vietā un īstajā laikā" tu atradīsi manu portretu.

- Šaubos, bet... skaidrs.

- Es negribu, lai tu visu pārproti. Bet paklausies. Reiz es biju bagāts, un reiz es biju nabags.

- Ļauj minēt, kuri laiki izrādījās labaki.

- Šajā jautājumā neviens ar tevi nestrīdēsies, - Gelvins sacīja, plati smaidīdams. No žaketes iekškabatas viņš izvilka salocītu papīra lapu un pasniedza Denijam. - Lūdzu, pieņem to un neliec lūgties. Tu man ļoti palīdzēsi.

Tas bija čeks par piecdesmit tūkstošiem dolāru, izrakstīts no Gelvina personīgā konta Dž. P. Morgana privātbankā.

Denijs pacēla skatienu.

- Ko tas nozīmē?

- Gada maksu sasodīti dārgā meiteņu skolā un nelielu rezervi.

- Ko... ko tu... - Piepeši Denijs bija zaudējis valodu.

- Laimena akadēmija ir Dzenas ceturtā skola trīs gadu laikā. Mēs viņu esam izņēmuši no Vinzoras un Miltonas, kā arī no Bakingemas Brauna un Nikolsa skolas, tāpat... Jēziņ, visas es nemaz neatceros. Viņa allaž iepinās nelāgā kompānijā. Vai arī viņu uzskatīja par augstprātīgu... Tiklīdz paklīda baumas, ka Dženas tētim ir drusku naudas, bērni izgāza pār viņu visneiedomājamākās nekrietnības. To es nesaprotu. Tagad viņa beidzot ir ieguvusi labu draudzeni, un es negribu, ka abām jāšķiras.

- Bet... kāpēc... kā tu zināji...

- Man ir savi avoti.

Denijam reiba galva. "Pirms dažām minūtēm es vēl prātoju, vai lūgt Gelvinam sešpadsmit tūkstošus... Droši vien Ebija kaut ko pastāstījusi Dženai. Jā, acīmredzot." - Es nevaru to pieņemt. Redzi... Un tas ir vairāk, nekā man vajadzīgs.

- Tad neiztērē visu.

- Es nezinu, kad varēšu atdot parādu. Protams, izdevējs man kaut ko samaksās... kaut kad... bet es...

- Samaksāsi, kad varēsi.

- Nezinu... Es nejūtos ērti. - Domās Denijs piebilda: "Bet ne tik neērti, lai atteiktos. Taču pieklājība prasa tā runāt. Cik skumja pirmīt virtuvē izskatījās Ebija! Ka raudāja, kad atvēra Laimena akadēmijas vēstuli!"

- Dieva dēļ, izbeigsim šīs smalkās runas! Mēs taču neesam no tās sabiedrības. Es ar tādiem sadarbojos katru dienu. Es varu nopirkt un pārdot lielāko daļu no tiem uzpūtīgajiem stulbeņiem finanšu rajonā, tomēr viņi nemūžam neielaidīs mani savā lauku klubā.

Uzsmaidījis Denijs pamāja ar galvu un nosprieda, ka Gel-vins runā par elitāro klubu netālu no Bostonas. No šīm frāzēm varēja spriest, ka viņš pieteicies kļūt par biedru un atraidīts vai izbalsots.

- Kad Markam Tvenam pastāstīja, ka Endrū Kārnegija nauda ir nopelnīta negodīgā ceļā, viņš atbildēja: "Tā nav ne jūsu, ne mana."

Gelvins skaļi iesmējās.

- Tā gan! Jā, mums ar tevi ir vienas saknes. Mans tēvs nežēlīgi smagi strādāja, lai uzturētu desmit bērnus. Tavs tēvs bija celtnieks. Neviens no mums nav piedzimis bagātībā.

- Tu esi ļoti dāsns.

- Redzi, ar šiem piecdesmit tūkstošiem nepietiktu, lai uzpildītu degvielu manā jahtā. Ja Ebija aizies no Laimena akadēmijas, es tiešām nezinu, kas notiks ar Dzenu. Ja tu uzskati, ka es neiztērēšu piecdesmit tūkstošus, lai mana meita būtu laimīga, tad tu mani nepazīsti. - Skatiens šķita dedzinām Denijam acis, un Gelvins runāja teju dusmīgi. Balss tonis rādījās svinīgi nopietns. - Man būtu liels gods, ja tu pieņemtu šo čeku.

Denijs aplūkoja zilo papīra lapiņu. Acīs sariesās asaras. Tā mēdza notikt, ja viņš atcerējās Sāras pēdējās dienas.

- Vai drīkstu kaut ko pajautāt?

- Protams.

- Vai tu varētu šo naudu nosūtīt internetbankā? - Denijam dega vaigi.

12

Nākamās dienas vidū piecdesmit tūkstoši dolāru nonāca Denija bankas kontā.

Viņš pārbaudīja bilanci, vairākkārt atjaunojot datus, jo vēlējās pārliecināties, ka nauda tiešām ir pārskaitīta un tā nav ilūzija. Jā, viss noticis realitātē. Toms Gelvins bija turējis vārdu.

"Piecdesmit tūkstoši dolāru. Kaudze naudas! Protams, nepietiks, lai samaksātu visus parādus. Tad jau degošu māju varētu paglabt ar glāzi ūdens. Taču ar šiem resursiem pietiks, lai apdzēstu liesmas līdz ārdurvīm un es varētu izskriet svaigākā gaisā. Un - vēl svarīgāk - pasargāt Ebiju."

Denijs piezvanīja uz Laimena akadēmiju un lūdza savienojumu ar kasieri Liju Vinokuru. No sarunas ar šo sievieti viņš bija izvairījies vairākas nedēļas.

Kasiere izklausījās pārsteigta un visnotaļ neapmierināta. Denijs paziņoja, ka ievedīs čeku pēc dažām stundām, kad brauks pakaļ Ebijai.

- Piedodiet, - Lija Vinokura vilcinādamās atbildēja, - taču šī ir pēdējā termiņa diena. Piecos pēcpusdienā.

- Es ieradīšos divos trīsdesmit.

- Baidos, ka būs par vēlu, Gudmena kungs. Naudai piecos pēcpusdienā jābūt akadēmijas kontā. Personiski ienests čeks neko neglābs.

- Es tūliņ pārskaitīšu naudu, - Denijs apsolīja. - Vai tas derēs?

Pa ceļam mājup no skolas Denijs sacīja:

- Ebij, es gribētu tevi nomierināt. Es visu nokārtoju skolas kasē.

Viņa nopūtās.

- Ak Dievs, ak Dievs! Paldies, tēt! Ak... Paldies Dievam...

"Nē, paldies Gelvinam," Denijs domās attrauca.

- Es mīlu tevi, tēt! - Ebija klusi izdvesa.

- Es ari mīlu tevi, Būgij.

Mājās Ebija nozuda savā istabā, lai izpildītu mājasdarbus, savukārt Denijs apsēdās pie klēpjdatora un mēģināja pievērsties savai grāmatai, taču nespēja koncentrēties un ierakstīja internēta meklētājā Gelvina smēķēto cigāru mārku.

Izrādījās, ka šī ekskluzīvā partija nākusi no Kubas. "Varbūt vajadzētu nopirkt vienu kasti Gelvinam kā pateicības dāvanu." Tad viņš pārdomāja, jo uzzināja, ka saražoti tikai četri tūkstoši tādu cigāru. Un katrs maksāja vairāk nekā četrsimt dolāru. "Es smēķēju cigāru par četriem simtiem, un man tas nemaz nepatika!"

Tad viņš pameklēja informāciju par Gelvina piedāvāto viskiju. Pudele tāda dzēriena maksāja vairāk nekā desmit tūkstošus dolāru. Ari šo dāvanu viņš nevarēja atļauties.

Ap septiņiem Ebija iznāca no istabas un pajautāja:

- Kas būs vakariņās?

- Varbūt makaroni?

Meitene paraustīja plecus.

- Vienalga. - Iezvanījās tālrunis, un Ebija pietraucās pie aparāta. - Prasa tevi, tēt. - Viņa aizklāja klausuli ar plaukstu. - Kaut kas par... pastmarkām?

- Jā? - Denijs sacīja, paķēris klausuli.

- Vai Denjels Gudmens? - Vīrietis izklausījās sirsnīgs, taču lietišķs.

- Kas runā?

- Es esmu Glens Jeigers no Amerikas Savienoto Valstu pasta filiāles Bostonā.

- Hm... Jā? - Denijs brīnīdamies norūca. - Kas noticis?

Jeigers iesmējās.

- Es strādāju pasta priekšnieka birojā, un viens no maniem pienākumiem ir vadīt Pilsoņu konsultatīvo komiteju pastmarku izdošanai. Varbūt esat dzirdējis par tādu?

- Diemžēl ne.

- Mūsu komiteja pulcējas četras reizes gadā, lai izlemtu, kādus tematus atspoguļosim uz pastmarkām.

- Tam vajadzīga vesela komiteja?

- Visnotaļ izcila turklāt. Tajā iecelti piecpadsmit sabiedrība slaveni pilsoņi, piemēram, mākslinieki, mūziķi, korporāciju vadītāji, rakstnieki, vēsturnieki. Sapulces notiek Vašingtona, visi izdevumi tiek segti, un paredzēta ari dāsna dienasnauda.

- Piedodiet, bet es nesaprotu. Kāpēc jūs zvanāt man?

- Tā kā Dorisa Kērnsa Gudvina pēdējā brīdī atteicās, jo esot steidzami jāpabeidz grāmata, tika piedāvāta jūsu kandidatūra, Gudmena kungs. Mums nepieciešams rakstnieks ar zināšanām Amerikas vēsturē.

- Jūs noteikti jokojat.

-Jautājums ir neatliekams, jo vakantā vieta jāaizpilda nekavējoties, tādēļ es zvanu tik vēlā stundā. Varbūt rīt no rīta jūs varētu aiziet uz mūsu filiāli Bostonā?

- Es... rīt? - Denijs brīnījās. - Protams, jā. Cikos?

- Teiksim, vienpadsmitos. Tas neaizņems vairāk par pusstundu. Jāapkopo informācija preses relīzēm, veidlapām un tamlīdzīgi. Piekrītu, ka sanācis steigā, taču... ja būtu iespējams...

- Bez problēmām, - Denijs attrauca.

- Brīnišķīgi, - Jeigera kungs sacīja. - Mēs priecāsimies ar jums iepazīties. Man, ziniet, ļoti patika jusu grāmata par Kenedijiem.

- Tad jau esat vienīgais, - Denijs atbildēja. Tas bija viens no viņa standarta jokiem.

Jeigers iesmējās un piebilda:

- Vēl pēdējā lieta. Lūdzu paturēt šo sarunu slepenībā līdz brīdim, kad mēs nāksim klajā ar oficiālu paziņojumu. Tāda ir kārtība.

Tiklīdz Denijs nolika klausuli, Ebija pavaicāja:

- Kas zvanīja?

- Kaut kāda valdības komiteja, - viņš paskaidroja. - Grib iesaistīt mani lemšanā par pastmarkām. - Viņš paraustīja plecus.

"Varbūt taisnība tiem, kas apgalvo, ka labs nāk ar gaidīšanu. Kur ir, tur rodas."

13

Nākamajā rītā Denijs uzrakstīja vairāk nekā iepriekš gada laikā. Viņu bija pārņēmusi iedvesma. Pirksti steidzīgi klabināja tastatūru, teikumi virknējās mežonīgā ātrumā. Dažas minūtes pēc pusdienas viņš secināja, ka ir tapušas astoņpadsmit lappuses.

Lai to sasniegtu, bija pieticis iedzert kopā ar Gelvinu.

Paklausīties, kā Gelvins stāsta par augstprātīgajiem zilasi-ņu tipiem, kas nicināja viņa naudu. Santehniķa dēls Gelvins bija sapelnījis bagātību, taču uzskatīja un vienmēr uzskatīs sevi par autsaideru.

"Kaut kas ir noklikšķējis manās smadzenēs, jo es beidzot saprotu Džeju Gūldu," Denijs secināja. "Izrādās, ka man nepatika temats, jo es neizpratu galveno varoni. Patiesībā Gūlds nav sliktāks par jebkuru citu tālaika biznesa titānu. Viņš ziedoja labdarībai, maksāja saviem strādniekiem un dažādiem trūcīgajiem, tikai neafišēja to. Džeja Gulda karjera bija klasisks piemērs tam, ka nabags kļuvis par bagātnieku. Viņš piedzima Ņujorkas štata ziemeļos un uz Ņujorkas pilsētu devās ar pieciem dolāriem kabatā. Sapelnījis naudu, viņš tika noniecināts avīzēs, taču pat necentās sevi aizstāvēt un ļāva, lai ienaidnieki uzraksta viņa biogrāfiju. Stratēģiska kļūda."

Apmierināts ar paveikto, Denijs izsauca taksometru un aizbrauca uz Bostonas centru - uz milzīgo un neglīto ēku "Pirmais centrs", kur atradās pastmarku komisijas birojs un daudzas citas valdības iestādes. Viņš ieradās piecpadsmit minūtes par agru, bet bija paņēmis līdzi klēpjdatoru - gadījumam, ja vajadzētu strādāt.

Birojs bija otrajā stāvā. Pie durvīm neredzēja plāksnīti ar nosaukumu, bija norādīts vien trīssimt divdesmit otrais numurs. Pelēkais paklājs rādījās netīrs, un pie kabineta durvim vīdēja milzīgs traips.

Pie sekretāres galda - pēc izskata lēta, valdības vajadzībām ražota sarkankoka lamināta galda L forma - sēdēja glīta jauna afroamerikāniete. Pasmaidījusi viņa pacēla rādītājpirkstu un tādējādi brīdināja, ka tūdaļ pievērsīsies klientam. Apmēram pēc minūtes viņa sacīja:

- Piedodiet... Gudmena kungs, vai ne? - Viņš pamaja ar galvu un pasmaidīja. Sekretāre mudināja: - Vai apsēdīsieties? Es paziņošu, ka esat ieradies.

Denijs iekārtojās krēslā pie sienas ar Narkotiku apkarošanas pārvaldes logo, kurā bija redzams stilizēts zeltaini melns ērglis. Viņš nopētīja plakātus ar meklētākajām personām un piesolītajām naudas prēmijām ziņotājiem.

Pēc pāris minūtēm sekretāre teica:

- Viņš tūlīt būs klāt.

Atvērās kādas durvis, un tajās parādījās drukns, sagumis vīrietis slikti pieguļošā uzvalkā. Kailā galva šķita pārmēru liela tādam augumam, kakla tikpat ka nebija, un sirmie mati sniedzās līdz apkaklei. Šauro lūpu kaktiņi tiecās lejup, un viņš atgādināja vardi. Apmēram piecdesmit gadus vecajam vīrietim bija kuplas ūsas, pusaudža gados iegūto pūtīšu rētas un bifokālās brilles metāla ietvarā.

- Paldies, Gudmena kungs, ka varējāt atnākt, - viņš iesāka. - Piedodiet, ka liku jums gaidīt. īpašais aģents Glens Jei-gers.

Lēnām piecēlies, Denijs sarokojās ar viņu.

- Jūs teicāt - īpašais aģents?

- Nāciet iekšā! Mums jāaprunājas, un es visu paskaidrošu. Tas nebūs ilgi. - Jeigers atvēra durvis, un tad abi aizsoļoja. Izrādījās, ka Jeigers mazliet klibo. Garais koridors ar baltajām sienām meta likumu, jo arī pati ēka bija izliekta. Grīdu sedza nepievilcīgi pelēks izturīgs paklājs.

Jeigers apstājās līdzās pirmajām atvērtajām durvīm. Nelielajā kabineta bez logiem pie apaļa konferenču galda sēdēja kāds vīrietis un sarunājās pa telefonu. Priekšā bija izlikti dokumenti un mapes. Ieraudzījis nācējus, viņš nolika klausuli un piecēlās.

- Gudmena kungs, šis ir īpašais aģents Filips Slokums.

Šis vīrietis izrādījās slaids un atlētisks, atsperīgs un plecīgs,

kraukļa melnie mati bija pāršķirti ar celiņu, un zodu klāja biezi bārdas rugāji. Aso vaibstu, ziņkārā, šaudīgā skatiena un kalsnā auguma dēļ viņš atgādināja dzinējsuni vai lapsu. Viņš nevis pastiepa roku sveicienam, bet parādīja Denijam savu zelta krāsas metāla žetonu melnas ādas vāciņos. Virs ērgļa varēja izlasīt "Tieslietu ministrija", bet apakšā - "ASV Narkotiku apkarošanas pārvalde", "īpašais aģents" un numuru.

- Jus esat no Narkotiku apkarošanas pārvaldes? - Denijs pārvaicāja. - Es patiešām neko nesaprotu. Kāds jums sakars ar pastmarkām?

- Pieņemu, ka jus nevienam neesat stāstījis par šo tikšanos, - ieminējās Jeigers. Tonis bija rūpīgi izvēlēts un pamācošs - tādu neviens negaida no vardes mutes. Viņš apsēdās pie apaļā galda un mudināja Deniju rīkoties tāpat.

Denijs palika stāvam un tik tikko jaušami palocīja galvu.

- Kas te notiek?

- Mēs cenšamies jūs pasargāt.

- Pasargāt mani? Pilsoņu komiteja pastmarku izdošanai...

- ...bija tikai iegansts, lai ataicinātu jūs šurp, Gudmena kungs, - paskaidroja Jeigers un palūkojās uz kolēģi, kurš pāri galdam paslidināja papīra lapu Denijam. - Vai zināt, kas tas ir? - Jeigers jautāja. Šķita, ka viņš ir galvenais.

Uz lapas bija sarakstīti skaitļu stabiņi. Pirmajā acu uzmetienā tie Denijam neko neizteica, bet jau nākamajā mirklī viņš ieraudzīja savu vārdu, bankas nosaukumu un bankas kontu.

Starp daudzajiem cipariem un burtiem viņš samanīja Tomasa Gelvina vārdu un summu - piecdesmit tūkstoši dolāru.

- Vai tas ir jūsu bankas konts? - Jeigers jautāja.

-Jā.

- Informācija atbilst patiesībai? Tomass Gelvins samaksāja jums piecdesmit tūkstošus?

- Viņš neko man nemaksāja. Tas ir aizdevums. Kas tā par ielaušanos privātajā...

- Vai jums ir papīri par šo aizdevumu?

- Papīri? Ja puisis aizdod draugam mazliet skaidras naudas, parasti nekādi papīri pie notāra netiek rakstīti.

- Tomass Gelvins iedeva jums piecdesmit tūkstošus bez jebkāda līguma?

- Viņš ir draugs un uzticas man.

- Kaut nu tā būtu, - noteica Slokums. Griezīgais tenors atgādināja metāla šņirkstus. Viņš šūpoja labo kāju.

- Vai izstāstīsiet, ko tas viss nozīmē?

- Mēs izmeklējam kādu lietu, kurā iesaistīts arī Tomass Gelvins.

- Narkotiku lietu? Jūs nopietni domājat... Dieva dēļ, viņš ir īru katolis no dienvidu rajona!

- Vai kādreiz esat dzirdējis par "Sinaloas karteli"?

- Par meksikāņu narkotiku tirgoņiem? Un tad?

- Mums ir pamats uzskatīt, ka Tomass Gelvins strādā šajā kartelī.

Denijs neticīgi nolūkojās uz īpašajiem aģentiem un tad izplūda smieklos.

- Beidzot es sapratu! Viņa sieva ir meksikāniete. Protams. Viņš apprecēja meksikānieti, tātad noteikti ir saistīts ar karteli. Jo visi meksikāņi strādā karteļos, vai ne?

- Selinas Gelvinas tēvs ir Umberto Parra Fernandess i Gerrero.

- Vai man būtu jāzina, kas viņš ir?

- Kādreizējais Mičoakanas štata gubernators, kurš vēlāk kļuva par ietekmīgu spēlētāju narkotiku tirdzniecībā.

- Ak Dievs! Tas ir neprāts. Gelvins ir irs no dienvidu rajona un nebūt neizskatās pēc tāda, kurš nodarbojas ar narkotiku biznesu. Noteikti neizskatās.

- Kā jūs to zināt?

Krietnu brīdi Denijs klusēja.

- Viņš gluži vienkārši neizskatās pēc tāda.

Jeigers cieši nopētīja Deniju.

- Jūs arī ne.

- Kā, lūdzu?

- Apsēdieties, Gudmena kungs.

Sirds Denijam drudžaini pukstēja - bailēs vai dusmās. Viņš palika stāvam un sakrustoja rokas uz krūtīm.

- Ko tas nozīmē?

- Jūs tieši un finansiāli esat saistīts ar starptautisko narkotiku tirdzniecību.

- Smieklīgi, - Denijs attrauca.

- Nauda to apliecina, - Slokums atgādināja. - Jūs tagad oficiāli esat līdzzinātājs.

- Pagaidiet... - Denijs pacēla balsi. - Toms Gelvins bija pietiekami jauks un aizdeva man naudu, lai es varētu samaksāt par meitas studijām privātskolā, sasodīts! - Viņš pēc kārtas ieskatījās acīs abiem aģentiem un tad jau klusāk turpināja: -Divas stundas pēc tam, kad biju saņēmis šo summu savā kontā, es sešpadsmit tūkstošus pārskaitīju uz Laimena akadēmiju. Varbūt jūs varētu paskaidrot, ka tas iekļaujas jusu teorijā.

- Tas, ko jūs izdarījāt ar naudu, nav svarīgi, - sacīja Slokums. - Man butu vienalga arī tad, ja jūs visu ziedotu bāreņiem Ruandā. Jūs kontā saņēmāt netīru naudu, un tas nozīmē, ka esat iepinies noziegumā.

- Ak tā? - Denijs noprasīja. - Kā es to varēju zināt?

- Paskatieties vārdnīcā, ko nozīmē "apzināta bezdarbība" un "apzināta izvairīšanās", - Jeigers pamācīja. - Tiesa uzskatīs, ka jūs neuzdevāt jautājumus, jo negribējāt zināt, kā Gelvins nopelnījis šo naudu. Jūs apzināti pievērāt acis uz noziegumu.

- Un tas nozīmē, - Slokums turpināja, - ka jūs var notiesāt arī tad, ja apgalvosiet, ka neko nezinājāt.

Denijs smagi norija siekalas. Telpa likās sasveramies un šūpojamies.

- Notiesāt? Par ko? Par to, ka nevainīgi pieņēmu...

- Lūdzu, paklausieties uzmanīgi, - ierosināja Jeigers.

- Mums pietiek pacelt tālruņa klausuli, lai norunātu satikšanos ar prokuroru. Tiklīdz tas notiks, ūdeni sasmelt vairs neizdosies.

- Pie velna! Ko tas nozīmē? - Denijam bija izkaltusi mute un radās grūtības izrunāt vārdus.

Slokums greizi pasmīnēja.

- Naudas atmazgāšana organizētā grupā, naudas izkrāpšana pa pastu, elektroniskā vidē un no bankas kontiem. Un tas tikai sākumam. Par to draud trīsdesmit līdz četrdesmit gadu cietumā.

- Tiesāšana pēc federālajiem likumiem, - piebilda Jeigers.

- Un tas nozīmē, ka atbrīvošana pirms termiņa nav iespējama.

- Diemžēl es nedomāju, ka jūs cietumā izturēsiet tik ilgi, -Slokums secināja. - Mūsu meksikāņu draugi satrauksies par to, ka jūs varbūt daudz zināt un sāksiet sadarboties ar varas iestādēm. Viņiem ir savējie visos mūsu cietumos. Mēs nevarēsim jūs pasargāt.

- Jūs taču neuzskatāt, ka varat mani notiesāt, ja jūsu rīcībā ir tikai safabricēti, aiz matiem pievilkti pierādījumi, vai ne? - Denijs pavaicāja.

- Mums ir lieliskas izredzes, - Jeigers attrauca.

Slokums paraustīja plecus.

- Ап tad, ja šīs apsūdzības netiks atbalstītas tiesā? Jūs patiešām gribat pavadīt piecus gadus, cīnoties pret sistēmu? Mūsu rokās ir vara. Mums ir izcili juristi un viss pasaules laiks. Bet jums? Noalgosiet kādu puslīdz normālu advokātu, lai izpestī jūs no šīm nepatikšanām? Kamēr viss noskaidrosies, maksa par viņa pakalpojumiem būs sasniegusi pāris miljonu. Nedomāju, ka jums bankā ir tāda summa.

- Un es necerētu uz drauga Gelvina palīdzību, - piemetināja Jeigers.

- It īpaši pēc tam, kad mēs konfiscēsim viņa aktīvus, -turpināja Slokums. - Un ari jūsu aktīvus, jūsu dzīvokli, sagrabējušo mašīnu un trīsdesmit divus tūkstošus pensijas fondā. Viss izkūpēs gaisā.

- Beigās jums varbūt izdosies pārliecināt tiesu un zvērinātos, ka esat attaisnojams, - Jeigers skaidroja. - Tomēr es pārāk necerētu uz šādu iznākumu, jo Tieslietu ministrija reti zaudē. Un jus ar ģimeni pavisam noteikti izvazās pa mēsliem. Lai veicas ar godīgā vārda atgūšanu! Bet jūsu meitai... Ebigeilai vajadzēs dzīvot šai ēnā. Bērnam tas būs briesmigi.

Denijam reiba galva. Viņš atslīga krēslā un izdvesa:

- Ko, pie velna, jūs gribat no manis?

14

- Jūsu palīdzību, neko vairāk. Sadarbošanos, - Jeigers atbildēja.

- Kādu sadarbošanos? - Denijs noprasīja.

- Mums nepieciešams cilvēks Gelvina tuvumā. Jūs esat viens no nedaudzajiem, ar ko viņš satiekas.

- Es viņu tik tikko pazīstu! - Denijs attrauca. - Līdz vakarvakaram mēs bijām pārmijuši vien desmit vārdu.

- Ak tā? - nobrīnījās Slokums. - Pirmīt jūs apgalvojāt, ka esat draugi.

- Jūsu meitas daudz laika pavada kopā, - Jeigers aizrādīja.

- Lieciet manu meitu mierā!

- Kaut tas būtu iespējams... Ja atteiksieties palīdzēt, mums nebūs cita varianta.

Deniju pārņēma nelabums.

- Ko tas nozīmē? Par kādu sadarbību jūs runājat?

Izskatījās, ka Jeigers jau dziras atbildēt, taču ir pārdomājis. Viņš paslidināja Denijam tuvāk kādu papīra lapu, bet Slokums sacīja:

- Tiklīdz parakstīsiet šo sadarbības līgumu, mēs ķersimies pie detaļām.

Virsraksts vēstīja: "Līgums par konfidenciālas informācijas nodošanu. Narkotiku apkarošanas pārvaldes veidlapa numur četrsimt septiņdesmit trīs." Denijs veikli pārlasīja tekstu un nošausminājās. Radās sajūta, ka viņš nonācis pilnīgi citā pasaulē.

Viņš mēģināja saņemties, sakopot spēkus un atrast argumentus, lai nepiekristu piedāvājumam.

- Kāds man labums no tā, ka parakstīšu?

- Jūs tiksiet vaļā no apsūdzībām, - lēni paskaidroja Jeigers, - un viss beigsies laimīgi.

Sirds Denijam pukstēja neprātīgā ritmā, un mutē parādījās skāņa garša. ''Vai no šī murga vispār ir izeja?"

- Bet... kas man būtu jādara?

Jeigers palūkojās uz Slokumu, kas tik tikko manāmi palocīja galvu un tad sacīja:

- Mums vajadzīgs spiegs Gelvina mājā.

Dažas sekundes Denijs klusēdams skatījās uz aģentiem.

- Jēziņ... Jūs gribat, lai es esmu ziņotājs?

- Parakstiet veidlapu, un tas mēs izrunāsim konkrētākas lietas, - Slokums mudināja.

Denijs papurināja galvu.

- Es gribu aprunāties ar advokātu. Man ir tādas tiesības.

- Bet lūdzu! - Jeigers paraustīja plecus un pavēcināja plaukstas gaisā. - Vai atļausiet jūs brīdināt? - Denijs pacietīgi nogaidīja, un aģents turpināja: - Jums vajadzētu uzmanīgi izvēlēties cilvēkus, ar kuriem kaut ko pārrunājat.

- Nē, pie velna! Es runāšu ar tiem, ar kuriem vēlēšos.

- Protams. - Jeigers atkal paraustīja plecus. - Taču ne bez iemesla mēs ataicinājām jus šurp tik dīvainā veidā. Karteļiem visur ir acis un ausis. Ja paklīdīs baumas, ka jūs esat licies ar mūsu pārvaldes darbiniekiem, jūs kā informācijas avots vairs nebūsiet mums vērtīgs.

- Ja viņi uzzinās, ka esat saticies ar mums... - Slokums izteiksmīgi novilka ar plaukstu gar kaklu un greizi pasmīnēja. - Tādēļ varbūt tomēr uzmanieties, kādam kaut ko stāstot.

Krietnu brīdi Denijs raudzījās padilušajā pelēkajā grīdas segumā. Neganti reiba galva. Vajadzēja visu kārtīgi apsvērt, saņemt pirmšķirīgu advokāta padomu un rūpīgi izvēlēties nākamo soli. Lai ka viņš izlemtu, sekas bus nopietnas un ilgstošas.

- Ja es parakstīšu to papīru, - Denijs vaicāja, - kā mēs sazināsimies? Man vajadzēs nākt šurp?

- Noteikti nē, - attrauca Jeigers. - Šis ir mūsu grupas konspiratīvais birojs. Mūsu pelēkā zona. Slepenā darbavieta.

- Padomājiet! - Slokums mudināja. - Karteļa rokaspuiši stingri uzmana mušu darbiniekus pārvaldes galvenajā birojā, Džona Ficdžeralda Kenedija vārdā nosauktajā federālajā ēkā. Ieraudzījuši, ka ar Gelvinu saistīts cilvēks ierodas pie Narkotiku apkarošanas pārvaldes pārstāvjiem, viņi rīkosies.

Jeigers uz savas vizītkartes uzrakstīja numuru un pasniedza to Denijam.

- Tiklīdz esat izlēmis atnākt, piezvaniet!

- Un būs labāk, ja nekavēsieties, - Slokums piemetināja.

- Citādi?

- Pretējā gadījumā vienošanās vairs nebūs spēkā, un tad mēs ieradīsimies pie jums ar rokudzelžiem.

15

Denijs izgāja no "Pirmā centra" un nonāca spožā saules gaismā. Reibonis vēl nebija mitējies.

Viņš atrada Starbucks kafejnīcu, nopirka sev kafiju, apsēdās un iegrima domās. Bija skaidrs, ka sākušās pamatīgas nepatikšanas. Viņš internēta meklētājā ierakstīja frāzi "Sina-loas kartelis".

Meklētājs piedāvāja izvēlēties plašākus variantus: "Sina-loas kartelis ķēdes motorzāģis", "Sinaloas kartelis locekļi" un "Sinaloas kartelis ziņas".

Izvēlējies pirmo variantu, Denijs uzklikšķināja uz frāzes un tad apstiprināja, ka ir vismaz astoņpadsmit gadus vecs. Sākās videomateriāls.

Meksikā spāniski sarunājās divi resnvēderaini vīrieši bez krekliem. Iespējams, tie bija narkotiku tirgoņi vai karteļa algotie slepkavas. Sliktie puiši izskatījās nobijušies kā bērni un sasieti gulēja zemē pie kādas ķieģeļu sienas.

Tad uzradās kāds vīrietis aizsargkrāsas tērpā un iedarbināja ķēdes motorzāģi, it kā grasītos nogāzt koku. Dažu sekunžu laikā meksikāņi palika bez galvas.

Titros parādījās uzraksts: "Viņiem bija pārāk garas mēles."

"Konfidenciālas informācijas sniedzēju noteikti var pielīdzināt šiem vīriem," Denijs prātoja.

Videomateriālā skanēja narcokarrido - polkas ritmu spēlēja ģitāras, trompete un akordeons. Šīs meksikāņu narkotiku darboņu radītā žanra dziesmas parasti bija veltītas slepkavām un spīdzinātājiem no karteļiem, tātad nacionālajiem varoņiem. Mundrā, visnotaļ jautrā un laimīgā melodija skarbi disonēja ar upuru kliedzieniem.

Pāris minūšu laikā Denijs bija apskatījis fotogrāfijas, kurās četrpadsmit karteļa kaujinieki tiek sazāģēti gabalos, kas uzjundīja domas par meistarīgi sadalītu Pateicības dienas tītaru.

"Man ir pamatīgas nepatikšanas, tādēļ jāaprunājas ar kādu prātīgu cilvēku. Ar advokātu krimināllietās. Diemžēl es nevienu nepazīstu. Hm, Sāras bijušais vīrs ir advokāts. Manas bijušās sievas bijušais vīrs." No tādā situācijā paredzamajiem sarežģījumiem viņam iesāpējās galva. "Nē, paldies. Lūsija koledžas laikā dzīvoja kopā ar korporatīvo juristi, kas tagad ir slavena persona Vašingtonā. Advokāti pazīst cits citu, tātad viņa varēs man kaut ko ieteikt."

Denijs sameklēja mobilo tālruni un zvanīja draudzenei, taču pasteidzās nospiest atcelšanas pogu, iekams notika savienojums.

"Tas ir nopietns lēmums. Atkāpšanās vairs nebūs. Pirms izrunāšanās ar Lūsiju man viss ir rūpīgi jāapdomā."

Piepeši Denijs atcerējās, ka pazīst kādu, kas varētu palīdzēt. Pirmajā kursā viņam pretī dzīvoja Džejs Poskancers, kurš lielāko daļu mūža pavadīja Batlera vārdā nosauktajā bibliotēkā Kolumbijas universitātē un bija centīgs, nervozs, skarbs, tomēr izcils students, lēstajās Hārvarda universitātes Juridiskajā skolā, strādāja pie Augstākās tiesas tiesneša, vēlāk kļuva par pieprasītu privātā advokātu birojā un specializējās krimināltiesībās. Vismaz Denijs par to bija pārliecināts.

Tieši tāda - spējīga - cilvēka padoms viņam bija nepieciešams.

Viņš vēlreiz paņēma tālruni un piezvanīja.

16

Džejs Poskancers tika uzskatīts par vienu no labākajiem Bostonas advokātiem, kas specializējas krimināltiesībās, un regulāri parādījās žurnāla Boston veidotajā pilsētas labāko advokātu sarakstā.

Viņš bija partneris Betena Šektera advokātu birojā, kas atradās Henkoka torņa četrdesmit astotajā stāvā. No kabineta spoguļstikla logiem gluži kā uz reljefas kartes pavērās skats uz Bekbeju, Čārlza upi un finanšu rajonu. Kabinetā netrūka sporta piemiņlietu - salauztas beisbola nūjas ar parakstiem, Rett Sox komandas spēlētāju fotogrāfijas un rāmī ievietots vecās "Bostonas dārza" arēnas parketa grīdas fragments.

Sprogainie sarkanbrūnie mati šim vīram ar brillēm bruņ-rupuča bruņu ietvarā, nazālo balsi un dzēlīgo mēli jau bija sākuši sirmot un galvvidu izzuduši pavisam. Tagad viņš bija veiksmīgs advokāts un tikpat centīgs kā pirmajā kursā.

Vispirms abi apmainījās obligātajām frāzēm par ģimeni. Poskanceram bija divi dēli, mazliet jaunāki par Ebiju. Viens mācījās Fesendena skolā, otrs - Belmonthillas skolā. Abas bija privātas izglītības iestādes, Laimena akadēmijas līdzinieces.

- Paklau, es esmu tev paldies parādā, - Denijs paziņoja.

- Par ko?

- Par... Sāru... Par tavu ziedojumu. Piedod, ka biju tik aizņemts un neatsūtīju tev vēstuli.

Sāras bērēs ikviens tika aicināts nevis nest ziedus, bet atvēlēt naudu Krūts vēža pētījumu fondam. Poskancers iedeva tūkstoti dolāru.

- Neuztraucies. Vismaz tik daudz bija manos spēkos izdarīt. Vai tu... joprojām satiecies ar Lūsiju l-indstremu?

Denijs pamāja ar galvu un ieprātojās, vai Džejs Poskancers arī savulaik tvīcis pēc šīs meitenes.

- Laimīgais.

- Zinu.

- Tātad... - Poskancers sēdēja pie rakstāmgalda ar stikla virsmu un salika plaukstas kopā. - Tu nervozē, Denij. La-bak paskaidro, kas ir noticis!

Dziļi ievilcis elpu un paliecies krēslā uz priekšu, Denijs izstāstīja Poskanceram visu, kas atgadījies pēdējās pāris dienās, - par naudas grūtībām, aizdevumu, noslēpumaino tālruņa zvanu, par Narkotiku apkarošanas pārvaldi, kas novērojusi viņa bankas kontu, un par izmeklēšanu un Toma Gelvina turēšanu aizdomās.

- Pag! - Poskancers iesaucās. - Tomass Gelvins? - Nemiers advokāta balsi pārsteidza Deniju. - Tu viņu pazīsti? - Denijs atkal palocīja galvu. - Tātad viņi tur Gelvinu aizdomās par naudas atmazgāšanu meksikāņu narkokatreļa uzdevumā?

- Kaut kā tamlīdzīgi.

Poskancers izstiepa roku gluži kā ceļu policists zizli.

- Piedod, es cenšos to aptvert.

- Trakums, vai ne?

Advokāts iesvilpās.

- Jēziņ, Denij! Tas nemaz nav labi. Tas ir ļoti slikti.

"Ne jau to es gribēju dzirdēt," Denijs nodomāja. "Šis līdzinās sitienam pakrūtē. Protams, ka ir slikti, bet no advokāta mutes to dzirdēt ir daudz briesmīgāk."

- Ko tu gribi pateikt?

- Kad Gelvins tev pārskaitīja naudu, vai tu parakstīji kādu līgumu, apliecinājumu vai tamlīdzīgi?

- Tas bija aizdevums. Es grasījos visu atmaksāt.

- Vai tu parakstīji kādu papīru?

Denijs lēni papurināja galvu.

-Ja draugs aizdod draugam naudu, parasti nekādi līgumi netiek rakstīti, vai ne?

- Tātad piecdesmit tūkstoši... var but jebkas. Piemēram, samaksa par kādu pakalpojumu.

- Var, bet nav.

- Tomēr tu nevari pierādīt, ka tas bija aizdevums.

- Un viņi nevar pierādīt, ka nebija.

- Viņiem tas nemaz nav jādara. - Iestājās ilgs klusums. - Ja varas iestādes tur aizdomās Gelvinu par "Sinaloas karteļa" naudas atmazgāšanu, par narkotiku kontrabandu vai sazin ko vēl, viņi izmantos visus ieročus no sava arsenāla. Un tas nozīmē, ka dažkārt gaļasmašīnā nonāk arī nevainīgi cilvēki.

- Es neko nesaprotu.

- Tu aizņēmies naudu no nepareizā cilvēka.

- Skaidrs, bet es neko nezināju par narkotikām vai meksikāņu karteļiem... Es neesmu izdarījis neko sliktu! Vai tad tas nebūtu pats svarīgākais?

Poskancers smagi nopūtās.

- Diemžēl ne. Tu esi nonācis starp narkotiku kontrabandas lietas izmeklēšanas dzirnakmeņiem, lai gan pats tajā neesi iesaistīts. Kā jau teicu, varas iestādes izmantos jebkuru ieroci, šajā gadījumā tas nozīmē spiedienu uz tevi tik ilgi, kamēr tu piekritīsi sadarboties. Viņiem ir spēks un pārākums. Negodīgi pret tevi, piekrītu. Bet tu nebūsi uzvarētājs šai cīņā. Tāda ir skarbā patiesība.

Denijs ar pūlēm norija siekalas.

- Džej, tevi uzskata par labāko advokātu Bostonā.

- Iespējams. - Poskancers tikko jaušami pasmaidīja.

- Tātad tu uzskati, ka cīnīties nav vērts?

- Paklau... Protams, ka mēs varam cīnīties. Es tev palīdzēšu, kā vien tu vēlēsies, bet vispirms es izklāstīšu faktus. Likuma izpratnē tu esi noslēdzis darījumu ar kriminālnoziedznieku, tātad ari tu esi noziedznieks. Protams, ka tu vari cīnīties, bet izredžu tev nav nekādu. Ja Savienoto Valstu valdība nolemj apsūdzēt kādu narkotiku lietā, tad gandrīz vienmēr uzvar. Klau, es tev nemelošu. Vai tu zini, cik procentos šādu lietu uzvar federāļi? - Denijs nepacietīgi papurināja galvu, un Poskancers turpināja: - Vairāk nekā deviņdesmit. -Pagriezies viņš paklabināja datora tastatūru. - Luk, deviņdesmit trīs procenti. Tas nozīmē, ka deviņdesmit trīs procenti cilvēku ir apsūdzēti "narkotiku kontrabandā" un notiesāti. Gandrīz visi no viņiem izcieš cietumsodu. Tas nozīmē, ka tavas izredzes nonākt cietumā ir deviņi pret desmit. Tāda ir realitāte.

- Cietumā? - Denijs izdvesa un strauji pielēca kājās. - Tu teici "cietumā"? Vai tu joko?

Poskancers lēni papurināja galvu.

- Apsēdies, Denij, labi? Es gribēju pateikt vien to, ka gadījumā, ja mēs izlemsim cīnīties, ir visnotaļ iespējams, ka tevi ieliks cietumā.

- Tātad... - Denijs rūgti iesāka. - Es varu nonākt aiz restēm par to, ka aizņēmos naudu no kāda cilvēka?

- Ja to nodēvēs par izspiešanu, tad noteikti. - Poskancers pagrieza datora monitoru, lai Denijs varētu ielūkoties ekrānā. - Skaties!

Tur bija tabula ar vārdiem un cipariem.

- Ko tas nozīmē? - Denijs pajautāja.

- Vadlīnijas par to, kā piemērot "Likumu par noziedzīgām organizācijām, kas saistītas ar reketu". Lielākoties to dēvē par reketieru likumu. Ņemot vērā summu, piecdesmit tūkstošus dolāru, un tās saistību ar narkotikām, tev var piespriest no trīssimt divdesmit četriem līdz četrsimt mēnešiem cietumā.

Denijs pārbijies raudzījās uz advokātu.

- Es nemaz nezinu, cik daudz ir tie četrsimt mēneši.

- Trīsdesmit trīs gadi, - Poskancers nekavējoties atbildēja.

- Nolādēts! - Denijs sašutis iesaucās un mēģināja savaldīties, taču balsī ieskanējās gaudas. - Tās ir absolūtas muļķības.

/

Poskancers pielieca galvu, it kā skaitītu lūgšanu vai būtu iegrimis domās. Tad viņš izslējās un teica:

- Vai tu atceries, kā mēs uzkāpām uz Lova bibliotēkas jumta?

Kāpšana uz studentu pilsētiņas ēku jumtiem bija svēta tradīcija Kolumbijas universitātē. Lai to izdarītu, vajadzēja uzlauzt atslēgas, līst pa logiem un allaž baidīties no pieķeršanas - tada pārkāpuma dēļ ikvienu varēja izslēgt no skolas. Bet aizliegtais auglis vienmēr bija saldāks. Pirmajā kursā viņi ar Poskanceru reiz bija pusnaktī uzlīduši uz bibliotēkas jumta. Skats izrādījās iespaidīgs. Lejā mirdzēja un zibsnīja mācību iestādes pagalma ugunis.

Denijs pamāja, taču nesaprata, kādēļ advokāts to pieminējis.

- Tas bija lieliski, - Poskancers sacīja.

- Piekrītu.

- Es pirmo gadu atceros ar šausmām. Istabas biedri bija riebekļi, bet tu kļuvi par manu jauno draugu.

Aizkustinājums sasildīja Denijam sirdi, jo viņam nebija ne jausmas, cik nozīmīgu lomu spēlējis Poskancera dzīvē. Viņš pasmaidīja.

- Uzskatīšu to par pagodinājumu.

- Klausies uzmanīgi! Es labprāt paņemtu no tevis naudu. Manai firmai tas noteikti nāktu par labu. Bet mēs esam draugi, tādēļ es nemelošu. Cīnīšanās pret Savienoto Valstu varas iestādēm ir neticami dārgs prieks. Avansam vien būs vajadzīgi divsimt piecdesmit tūkstoši dolāru.

- Džej, tādas naudas man nav.

- Un viņi to noteikti zina. Finālā kompetents advokāts tev var izmaksāt miljonu vai pat divus. - Kaut ko līdzīgu Denijam bija teicis arī viens no Narkotiku apkarošanas pārvaldes aģentiem. - Turklāt tu gadiem būsi sasaistīts, bet izredžu nav nekādu. Var likt deviņi pret desmit, ka tu nonāksi cietumā. Uz trīsdesmit trim gadiem.

- Jēziņ!

- Ja tu būtu mans brālis, tēvs vai labākais draugs, es tev ieteiktu sadarboties. Taču tu esi ari vientuļais tēvs. Vienīgais, kas Ebijai palicis šajā pasaulē. Padomā ari par viņu! Tu sagrausi meitas dzīvi. Starp citu, vai tu esi iecēlis Ebijai aizbildni?

- Ko? Aizbildni?

-Gadījumam, ja tu nonāksi cietumā vai tev jādodas prom. Jo ir iespējams, ka tā patiešām notiks, ja tu nesadarbosies ar varas iestādēm. Vai tiešām tu. gribi uzspēlēt šo ruleti? Nedomāju vis.

- Kādas muļķības!

- Aizej pie vēl viena advokāta, Denij. Aprunājies ar trešo un ar ceturto. Pajautā ikvienam juristam, kas guvis pieredzi darbā ar federālajām iestādēm. Visi tev pateiks vienu un to pašu, varbūt tikai mīkstinās ziņas par tavām izredzēm. Neskaitāmi advokāti labprāt paņems tavu naudu un izputinās tevi. Es kā draugs iesaku tev sadarboties. Ja gribēsi cīnīties, es tev palīdzēšu. Bet... Lai saglabātu tīru sirdsapziņu, es nedrīkstu ieteikt tādu rīcības virzienu.

- Labi, pieņemsim, ka es sadarbojos. Kas notiks ar mani?

- Tu parakstīsi vienošanos.

- Nē, ne jau to es gribēju zināt. Pieņemsim, ka es izdaru visu, ko varas iestādes liek. Es kļūstu par uzticamu ziņotāju, par konfidenciālu avotu vai kā viņi to dēvē, es nēsāju noklausīšanās ierīci, ierakstu telefona sarunas ar Gelvinu. Pieņemsim, ka beigās Toms Gelvins tiek arestēts. Kas tad notiks ar mani?

Kādu brīdi Poskancers vilcinājās.

- Tu... būsi brīvs cilvēks.

- Vai esi kādreiz skatījies video ar "Sinaloas karteļa" vīriem, kas ar ķēdes motorzāģi nogalina ziņotājus? - Advokāts papurināja galvu, un Denijs turpināja: - Ja es sagādāšu informāciju, kas palīdzēs Tomu Gelvinu iesēdināt cietumā, un ja viņš patiešām ir saistīts ar šo karteli - kurš var apsolīt, ka ari mani neuzņems tādā video?

Iestājās ļoti ilgs klusums.

- Nedomāju, ka tev ir izvēle, - beidzot Poskancers sacīja. - Man ļoti žēl, taču es tiešām neuzskatu, ka tev ir izvēle.

Pagalam apmulsis, Denijs iekāpa lifta. Viņš tik tikko ievēroja citus braucējus, piepeši attapās Henkoka torņa foajē un teju neapzinājās, kā izkļuvis ārā pa virpuļdurvīm.

Viņš nešaubījās, ka Džejs Poskancers runājis skaidru valodu. "Ja tāds advokāts - pašapzinīgs, izcils un kareivīgi noskaņots - neredz iespēju stāties pretī Tieslietu ministrijai, tad kada jēga cīnīties ar šīm vējdzirnavām? Džejam taisnība, es esmu vientuļais tēvs. Man jādomā arī par Ebiju."

Stāvēdams pie biroju ēkas un miegdams acis spožajā saulē, Denijs izņēma vizītkarti, ko bija iedevis viens no Narkotiku apkarošanas pārvaldes darbiniekiem, un piezvanīja.

Otrā daļa

э

17

Kad Denijs atgrieztās, īpašais aģents Jeigers turēja pie auss vied tālruni.

- Jā, es, - aģents sacīja. - Jā, jā. - Viņš uzmeta Denijam veiklu skatienu - gluži kā beigtai pelei, kuru tikko atnesis kaķis. - Tā nenotiks, - viņš sacīja klausulē un pavēcināja ar roku, aicinādams Deniju ienākt birojā. Kad durvis noklikšķēja, Jeigers pabeidza sarunu un pastiepa roku sveicienam. Viņa plauksta vairāk atgādināja beisbolista cimdu. - Jūs rīkojaties pareizi.

"It kā man būtu izvēle," Denijs drūmi nodomāja.

- Uzlieciet parakstu uz punktotās līnijas, lai varam ķerties pie nākamās lietas, - Jeigers mudināja, vezdams tālāk pa gaiteni. Pie atpūtas istabas - tur atradās mikroviļņu krāsns, neliels ledusskapis, Keurig zīmola kafijas automāts un milzīga kaste ar kafijas pupiņām, kas pirktas atlaižu klubā, -gaisā uzvēdīja piedegušas maizes smārds. No telpas atskanēja trakulīgi smiekli. Darbinieku tikšanās ritēja pilnā sparā.

Sloku ms, aģents ar piķa melnajiem matiem, sēdēja pie tā paša konferenču galda, kur pirmīt, un cilāja papīrus, kas viņa priekšā bija izlikti gluži kā pasjansā.

- Paskat tik, kurš ir atgriezies pie mums! - Slokums iesaucās. - Apsēdieties. Iekārtojieties ērtāk. Tas nebūs ātri. Mums nepieciešama pilnīga biogrāfija.

- Kādam nolūkam?

- Lai iekļautu ziņojumā priekšniecībai, - pastāstīja Jeigers. - Mums jāpaskaidro, kā, pēc mūsu domām, jūs varat palīdzēt šai lietā.

- Kas tas par ziņojumu?

- Standarta procedūra, ko ievērojam sadarbībā ar visiem ziņot... hm, konfidenciālajiem avotiem, - sacīja Slokums.

- Jūs gandrīz nosaucāt mani par ziņotāju.

- Vecs ieradums. - Aģents ļauni pasmīnēja.

- Man ir grūti kļūt par ziņotāju, ja es patiesībā nestrādāju kartelī, - Denijs aizrādīja.

Slokums lēni nopūtās.

Pēc četrdesmit piecām minūtēm bija aizpildītas daudzas veidlapas ar vairākām sadaļām - atbildes uz jautājumiem par biogrāfiju bija sniegtas. Tad aģenti palūdza uzzīmēt Gel-vina mājas plānu, cik nu Denijam tas bija zināms. Vēl viņam vajadzēja izstāstīt, ka izskatās Gelvina mājas kabinetā - kur atrodas durvis un logi, cik tur datoru, kāds ir elektroniskais aprīkojums un kas tieši stāv uz rakstāmgalda. Denijs klusībā paslavēja sevi par lielisku atmiņu. Aģenti strādāja pārmaiņus - kamēr viens uzdeva jautājumus, otrs gāja pec kafijas un ūdens vai uz tualeti.

- Kāpēc jums tas viss jāzina? - Denijs painteresējās.

Slokums, kurš bija uzņēmies ļaunā policista lomu, sacīja:

- Jautājumus ļaujiet uzdot mums.

- Vai redzējāt, ka viņš sarunājas pa fiksēto tālruni? - Jeigers pavaicāja.

- Nē. Viņam ir mobilais. BlackBcrn/.

- Esat pārliecināts, ka tieši tāds viedtālrunis? Tas neizskatījās lielāks vai kaut nedaudz citādāks?

- Tuvāk es to nevarēju izpētīt.

- Vai jums ir viņa mobilā tālruņa numurs? Tas ir, viedtālruņa numurs.

Denijs pamāja ar galvu, izņēma savu iPhone, sameklēja kontaktus un nosauca Gelvina numuru.

- Vai viņš jusu klātbūtne rakstīja īsziņas?

- Nedomāju, ka es varētu izšķirt, vai cilvēks raksta īsziņu vai spiež numuru, - Denijs attrauca. - Kas ir? Kādēļ jums tas jazina?

- Mums jāzina, ar ko viņš sazvanas un ko saka, - paskaidroja Jeigers.

- Tad noklausieties sarunas!

- Spoža ideja, - dzēlīgi novilka Slokums, pieceldamies kājās. - Kāpēc mēs paši tiktai neaizdomājāmies? - Viņš uzjautrinādamies papurināja galvu un izgāja no telpas.

- Kas mudina jus pieņemt, ka mēs neesam to izdarījuši? -Jeigers noprasīja. - Diemžēl karteļu darboņi kļuvuši krietni gudrāki un nekad neapspriež biznesu, ja sakaru līnijas nav šifrētas.

- Vai jums nekad nav ienācis prātā, ka Gelvins pa tālruni karteļa biznesu neapspriež tādēļ, ka nekāda karteļa biznesa nav?

Šķita, ka Jeigers apslāpē smīnu.

- Vienā no viņa fiksēto tālruņu līnijām mēs uztvērām šifrētu signālu. Varbūt tāda ierīkota viņa mājas kabinetā.

- Un?

- Šifrētas līnijas ierīko ar nolūku.

Denijs paraustīja plecus.

- Atkodēt to signālu nav iespējams?

- Tas nav tik vienkārši. Acīmredzot jūs esat lasījis pārak daudz spiegu romānu.

- Kaut kas tāds nemaz nav iespējams.

Tad viņi Denija viedtālrunī instalēja vairākas lietotnes, piemēram, ChatSecure, kas izmantoja šifrētu protokolu ar nosaukumu Off-tlie-Record. Tas lava droši nosūtīt un saņemt teksta ziņojumus.

- Vēl mēs esam atvēruši jums Gmail kontu.

- Man jau ir e-pasts.

- Tas nederēs saziņai ar mums. Te būs jaunā adrese. - Aģents

uz dzeltenas līmlapiņas uzrakstīja dzejsguldsl836@giiuiil.com. - Ja teksta sūtīšanai vēlaties izmantot Google Talk, lietojiet šo kontu.

- Džejs Gūlds, - Denijs novilka. - Jūs esat lieliski pastrādājuši.

- Un tas skaitlis...

- Jā, es zinu, togad viņš piedzima. Kāpēc jūs domājat, ka Gelvins uzticēs man savus noslēpumus?

- Mēs tā nedomājam, - Jeigers attrauca, - jo viņš tā nedarīs.

- Tātad... ko jūs no manis gribat?

- Šo, - ar triumfu balsī noteica Slokums, kurš paradījas durvīs, rokās nesdams balta kartona kastīti, nevis kafijas krūzi. Viņš nometa nešļavu uz galda Denijam priekšā. Tā izskatījās pēc maiznīcas kastes, kurā transportēšanai salikt kādus sešus konditorejas izstrādājumus. Aģents pacēla nolocītās malas un izņēma nelielu skulptūru, modernu Rodēna "Domātāja" reprodukciju, kādu visnotaļ viegli atrast jebkurā lietotu mantu sīkumtirgū. Skulptūriņai pat bija zaļgana patina, lai tā izskatītos pēc bronzas oriģināla, kas oksidējies pēc desmitiem gadu Parīzes lietū Rodēna muzeja pagalmā. Ši bija paredzēta grāmatu turēšanai. "Dīvaina lietiņa. Drīzāk jau mēsls."

- Kas tas ir? - Denijs vaicāja.

- Dāvana, - paskaidroja Slokums. - Jūs to uzdāvināsiet Gelvinam pateicībā par dāsno aizdevumu.

- Grāmatu turētāju? Vai ir vismaz otrs?

- Pieejams ir tikai tas, ko redzat, - Slokums atbildēja. - Tajā iemontēta noklausīšanās ierīce, kas raida mobilo sakaru tīklā.

- Tā kā mēs nevaram atkodēt tālruņa signālu, - Jeigers piebilda, - mēs paslēpsim noklausīšanās ierīci kabinetā un dzirdēsim vismaz tās frāzes, ko saka pats Gelvins. lenci mēs izmantosim trīsdesmit dienas un tad ziņosim tiesai.

- Parasti grāmatu turētājus pārdod pa diviem, - Denijs aizrādīja. - Un kāpēc vispār man jāpasniedz viņam kaut kas tāds? Tas taču ir dīvaini.

Jeigers paraustīja plecus.

- Tas ir... objekts. Mākslas priekšmets vai tamlīdzīgi. Ideju pateica mūsu laboratorijas puiši.

- Jus tiešām to domājat nopietni? Es dāvināšu Gelvinam šo garāžas izpārdošanā vai sīkumtirgū nopirkto mēslu pateicībā par piecdesmit tūkstošiem? Un jūs esat pārliecināti, ka viņš to noliks uz rakstāmgalda? Vai jūs viņu uzskatāt par mafiozo no "Soprano ģimenes"? Tam puisim ir izsmalcināta gaume, tātad šo nieku uz sava rakstāmgalda viņš neturēs. To pat nevar nosaukt par labu kopiju!

- Viņš negribēs jus aizvainot, - Jeigers ieminējās, - un tāpēc noliks uz rakstāmgalda, lai jus to redzētu nākamās vizītes laikā.

- Mes esam tik tikko pazīstami, tātad viņam ir vienaldzīgas manas jūtas. Es vēl nebūšu paguvis izbraukt no teritorijas, kad viņš jau izmetīs skulptūru atkritumos.

- Iespējams, - Jeigers pieļāva. - Bet varbūt arī ne.

-Jums ir labāka ideja? -Slokuma jautājumā ieskanējās izaicinājums.

Denijs paraustīja plecus.

- Tas varētu būt ērglis.

- Ērglis. - Slokums nicīgi iesmējās.

- Bostonas koledžas talismans.

- To tiešām derētu apspriest, - Jeigers sacīja kolēģim. - Nav slikta doma.

- Tad pasākums būs jāatliek uz pāris dienām, - Slokums iebilda. - Puišiem tads ērglis vispirms ir jāatrod un jāaprīko.

- Ir vērts pagaidīt, - Jeigers noteica.

- Vienalga, - Denijs attrauca. - Gelvins tik un tā neliks to uz rakstāmgalda.

- Es sliecos piekrist, - Jeigers atzina. - Mums vēlreiz viss jāapsver.

- Un kāpēc esmu vajadzīgs es? - Denijs nerimās. - Vai tad jums nav komandas, kas var slepus ielauzties Gelvina mājā un visur salikt noklausīšanās ierīces?

- Šāds priekšlikums tika uzklausīts un noraidīts, - Jeigers paskaidroja. - Gelvina māja nav tukša pat gadījumos, kad ģimene ir prom. Kalpotāji paliek vienmēr. Turklāt jārēķinās ar modernu apsardzes sistēmu.

- Un jūs neprotat to apiet?

- Nemanītam mājā ieiet nav iespējams, - Jeigers paziņoja. - Jāņem vērā arī tas, ka viņi, tiklīdz radīsies aizdomas par ielaušanos, centīgi visu pārbaudīs. Vēloties realizēt tādu operāciju, vienmēr ir jārēķinās ar likumu par neparedzētām sekā m.

- Ko tas nozīmē? - Denijs brīnījās.

- Dažkārt viss saiet grīstē, - atbildēja Slokums.

Denijam izkalta rīkle.

- Tad jau es nederēšu uzdevuma izpildei. Man nav vajadzīgo prasmju. Tas ir pārāk riskanti. Un jūs paši runājat par neparedzētām sekām. Jums nepieciešams profesionālis.

- Patiesībā jums piemīt vienīgā svarīgākā īpašība, - Jeigers iebilda. - Jūs, šķiet, esat iemantojis Gelvina uzticību.

- Mana vienīgā "īpašība", kā jūs to saucat, ir manas meitas draudzība ar Gelvina meitu. Bet... Godīgi sakot, ja viss, ko stāstāt, izrādītos taisnība, es nemaz negribu, ka viņa uzturas tai mājā.

Jeigers paliecās tuvāk un ar savu milzīgo plaukstu pieskārās Denija delnas locītavai.

- Nekādu izmaiņu! Tas ir ļoti būtiski. Un svarīgi, lai jūs nesāktu kaut ko darīt citādi. Ja jus pēkšņi aizliegsiet meitai ciemoties pie draudzenes, Gelvinam radīsies aizdomas.

- Un kas notiks, ja Gelvins atklās, ka es viņa kabinetā esmu ienesis noklausīšanās ierīci? Ja nu viņš atradis raidītāju? Kas tādā gadījumā notiks ar mani un manu meitu?

- Tad neļaujiet, ka jūs pieķer, - pamācīja Slokums.

w

- Ar jūsu meitu nekas slikts nenotiks, - Jeigers apgalvoja.

- Un... ja nu paklīdīs baumas, ka es sadarbojos ar Narkotiku apkarošanas pārvaldi? Ja nu te rodas informācijas noplūde? Ja nu kāds izpļāpājas un tas nonāk Gelvina ausīs? Un viņš noskaidro, ka es esmu ienesis viņa mājās noklausīšanās ierīci?

- Nenomokiet sevi ar tādām domām, - sacīja Jeigers. Ja problēmas gadīsies, par risinājumu rūpēsimies mēs. Bet

esiet drošs, ka viss būs kārtībā.

- Kā tad palika ar likumu par neparedzētām sekām? -Denijs nerimās.

Abi aģenti ilgi klusēja. Slokuma lūpu kaktiņos rotājās smaids.

- Uztraukumam nav pamata, - Jeigers apliecināja.

Diez ko pārliecinoši tas tomēr neskanēja.

18

~*г

Ziņojums pienāca pēc divām dienām.

Klēpjdatorā nodžinkstēja disonējošs signāls, gluži kā vib-rofonā. Ekrānā atvērās logs ar jautājumu par to, vai viņš akceptēs digitālo pirksta nospiedumu, šifrēšanas atslēgu. Logs bija pilns ar nesakarīgiem simboliem.

Sūtītājs bija anonteksts007@gmail.com.

Tiklīdz Denijs nospieda ikonu "Jā", ekrānā parādījās teksta ziņojums: "19.00, SPN, Karavīru lauka ceļš, stāvlauk. ZA stūris."

Satikšanās nolikta "Starptautiskā pankūku nama" stāvlaukumā Braitonas rajonā.

Denijs jau bija sācis lolot cerību, ka Narkotiku apkarošanas pārvalde ir zaudējusi interesi par viņu un beidzot sapratusi, cik muļķīgi un riskanti ir iesaistīt operācijā amatieri. Iespējamas taču tik neparedzētas sekas!

Ļaunu priekšnojautu pārņemts, Denijs uzrakstīja vārdu "Labi" un nospieda ikonu "Sūtīt".

Viņš zināja, ka Ebijai par Narkotiku apkarošanas pārvaldi stāstīt nedrīkst.

Pusaudži no "pārliekas atklātības paaudzes" katru savas dzīves soli dokumentē feisbukā, tviterī vai instagrama, tātad viņa diez vai spētu saglabāt noslēpumā ziņu par to, ka draudzenes tēvs iesaistīts meksikāņu karteļa finanšu darījumos un pašas tēvs tiek šantažēts, lai iegūtu informāciju par Gel-viniem. Sākumā viņa neticētu un tad dusmotos, bet lielākoties nerimtos aizrautīgā satraukumā. Vēlēšanās visu izstāstīt Dženai būtu nekontrolējams reflekss.

Lūsija izturētos citādi - nekad nebaumotu un zinātu, kas paturams slepenībā. Diskrētuma iemiesojums. Denijs viņai pilnībā uzticējās.

Diemžēl pēcpusdienā, piezvanījis Lūsijai, viņš atskārta, ka nespēj neko izstāstīt.

- Mīļā, šovakar es ieradīšos pavēlāk.

- Un Ebija?

- Manuprāt, viņa ir mājās, nevis pie Gelviniem.

Sarežģījumi, kas skāra abu kopdzīvi, ar laiku nokārtojās.

Lusijas dēls studēja Boudina koledžā, tāpēc viņa Bruklainas dzīvoklī bija viena un viņai tas nepatika, tāpat kā gatavot vakariņas tikai sev. Līdz ar to arvien biežāk viņa uzturējās pie Denija un Ebijas Morlboro ielā.

Viņa nebija meitenes māte un nebija arī aizvietotāja. Viņa bija tēva draudzene bez jebkādām tiesībām, taču vienlaikus ari Ebijas draudzene vai kaut kas līdzīgs vecākajai māsai. Citā ģimenē tas šķistu dīvaini, bet viņiem likās pilnīgi pieņemami - varbūt tāpēc, ka Lūsija bija psihiatre un zināja, kur iespējams uzkāpt mīnām un kā tās apiet.

- Labi, - Lūsija noteica. - Tad es uztaisīšu kaut ko sev un Ebijai. Kas noticis?

Pasaciņa jau bija sagatavota.

- Pilsētā iebraucis kāds mans sens draugs un vēlas aprunāties, jo viņam prātā ienākusi ideja grāmatas sižetam. Manuprāt, viņš vēlas padomu; visticamāk, par to, kā sameklēt labu aģentu.

- Kurš draugs?

- Arts Nava. Tu viņu neesi satikusi.

- Tiešām pirmoreiz dzirdu. No universitātes?

- Nē, mūs iepazīstināja Sāra. Pirms miljons gadiem. Vienalga. Jūs paediet bez manis.

Šis Arts Nava bija Denija draugs no Velflītas vidusskolas laikiem, un abi nebija runājušies kopš izlaiduma. Izrādījās grūti izskaidrot, kāpēc viņš ieganstam izvēlējies šo cilvēku.

Taču vienu Denijs zināja skaidri - ka vēlas pasargāt Lūsiju no bīstamā pavērsiena savā dzīvē un neieraut nepatikšanās. "Man jātiek gala pašam, neapdraudot mīļoto sievieti. Jā, tas būtu vispareizāk."

Šī bija pirmā reize, kad Denijs sameloja Lusijai, un viņš jutās visnotaļ pārliecināts, ka tā nebūs pēdējā.

Piecas minūtes pirms septiņiem vakarā Denijs sēdēja savā automobili stāvlaukumā pie "Starptautiskā pankūku nama" Braitonā. Laukumā gandrīz neviena nebija, jo ši ēdināšanas uzņēmuma sauklis "Ēd brokastis vakariņās" neguva pārlieku atsaucību. No Karavīru lauka ceļa atplūda vienmērīgi, ritmiski, pat iemidzinoši satiksmes trokšņi. Jā, citos apstākļos un citā gadījumā tie patiešām liktos patīkami iemidzinoši.

Denijs neapjauta, kas notiks tālāk, un tāda neziņa kaitināja. Viņam bija likts septiņos novietot automobili "Starptautiska pankūku nama" stāvlaukuma ziemeļaustrumu stūri.

Aģenti viņu atradis paši.

Viņš gaidīja. Netālu stāvēja sarkans džips Grand Cherokee. "īpašnieks varbūt ir uzņēmuma darbinieks vai vaditājs," prātoja Denijs. Citi transportlīdzekļi bija izvietoti daudz tuvāk ieejas durvīm.

Tiklīdz laukumā iebrauca kāds automobilis, Denijs pacēla galvu un raudzījās, vai tas netuvosies viņam. Piecas minūtes pēc noteiktā laika stāvlaukumā bija iebraukuši pieci automobiļi, trīs - izbraukuši. Par Deniju neviens nešķita interesējamies. Aģents Jeigers, patīkamākais no abiem, punktualitāti uzsvēra īpaši. Denijs nolēma pagaidīt vēl piecas minūtes un tad braukt prom.

Tālrunis savādi iedūcās. Ekrānā parādījās uzraksts: "Sa-

ņemta šifrēta ziņa." Denijs to izlasīja. "Paskatieties pa labi! Izvēlieties sānu durvis. Atslēgas nevajag."

Norādītajā virzienā Denijs nevienu neredzēja, kādu brīdi neizpratnē raudzījās turp un tad atskarta, ka apmēram divdesmit pēdu attālumā atrodas motelis. Kā vēstīja izkārtne, "Čārlza upes motelis". Tam bija melnas sānu durvis ar baltiem rotājumiem. Pirmīt viņš ēkai nebija pievērsis uzmanību, lai gan tā atradās daudz tuvāk nekā ēdināšanas uzņēmums.

Nākamā īsziņa pavēlēja: "126. istaba. Pirmā pa labi no jums."

Izkāpis Denijs aizcirta automobiļa durvis un palūkojās apkārt. Līdz moteļa ārdurvīm veda zema dzīvžoga ieskauti betona pakāpieni. Parasti ēkā varētu iekļūt, iebāžot spraugā atslēgas karti, bet šoreiz durvis izrādījās vaļā - kāds bija sabojājis slēdzeni. Gaitenī valdīja pustumsa un autiņbiksīšu smārds. Kaut kur raudāja zīdaiņi. Denijs iedomājas, ka šī varbūt ir viena no viesnīcām, ko štats pārņēmis savā īpašumā, lāi nodrošinātu iedzīvotājus ar lētiem dzīvokļiem. Uz pirmajām durvīm labajā pusē bija numurs. Simt divdesmit sestā istaba. Viņš pieklauvēja un tūdaļ tika ielaists.

Slokums - aģents ar piķa melnajiem matiem un lapsvei-dīgo seju - uzreiz aiztaisīja durvis, ne vārda neteicis. Jeigers sēdēja stūrī. Aizkari bija ciet, un vienīgo gaismu deva galda lampa.

- Sveiks, Denjel!

- Precīzi septiņos? - Denijs ironiski pajautāja. - Tas laikam bija domāts pēc valdības laika.

Jeigers lēni papurināja galvu un sacīja:

- Piesardzības pasākumi jūsu drošībai. - Viņš pacēla nelielu tumšzila samta maisiņu.

Denijs to paņēma. Iekšā bija kaut kas smags.

- Uzmanīgi, - jeigers brīdināja. - To tikko kalibrēja. Mēs negribam, lai tas darbotos nepareizi.

г

Izrādījās, ka maisiņā ir palicis metālisks disks, kas izskatās pēc monētas. Bronzas medaļa ar uzrakstu latīņu valodā "Bostonas koledža".

- Esat tādu redzējis? - Jeigers vaicāja.

- Laikam gan, - Denijs atbildēja, palocījis galvu.

- Precīzs atdarinājums tai Bostonas koledžas prezidenta medaļai, kāda Gelvinam jau ir, tikai šī ir no sveķiem.

Pasvārstot plaukstā, Denijs secināja, ka medaļa ir smaga, vēsa un cieta, gluži kā īsta.

- Tas ir raidītājs?

Jeigers pamāja ar galvu.

- Kontroles ierīce, kas darbojas globālajā mobilo sakaru sistēmā. To iedarbina skaņa. Tiklīdz telpā tiek fiksēta skaņa, mēs saņemam zvanu un varam noklausīties. Bet jums priekšā ir grūts uzdevums. īstā medaļa ir jāapmaina pret šo.

- Kā lai es to izdaru?

- Izdomājiet, - Slokums atcirta.

Denijs pagriezās un sacīja viņam:

- Es Gelvina kabinetā biju tikai vienu reizi. Sauciet mani par traku, tomēr es uzskatu, ka šis iespējamais karteļa loceklis nevēlēsies, lai es viens pats klaiņoju apkārt pa māju.

Slokums sāji pasmaidīja un novērsās, it kā garlaikotos.

- Jums būs vajadzīgas tikai dažas sekundes, - Jeigers iedrošināja. - Jānogaida izdevība un jārīkojas.

- Izklausās vienkārši, - Denijs novilka. "Savāds aģentu duets," viņš nodomāja. "Jeigers šķiet centīgs līdz apmātībai, bet apakšā gluži kā vecas krāsas paliekas uz palimpsesta jaušams kaut kas skarbs, rupjš un nepatīkams."

- Atskaitīsieties, kad uzdevums būs izpildīts, - Jeigers piebilda.

-Kā?

- Ar drošu teksta ziņu. Izmantojiet savu Džeja Gūlda kontu.

- Un tas būs viss?

- Ja mēs dabūsim to, kas mums vajadzīgs, tad noteikti. -Slokums sakrustoja rokas uz krūtīm.

- Ja nu viņš mani pieķers?

- Nepieļaujiet to, - atbildēja Slokums.

- Paldies, - Denijs norūca. - Taču es esmu amatieris un agrāk neko tādu neesmu darījis.

- Tas nav grūti, - Jeigers teica. - Mēs dosim precīzas instrukcijas.

- Brīnišķīgi, - Denijs drūmi sacīja. - Bet jūs neatbildējāt uz manu jautājumu. Ja nu mani pieķers?

- Es nejokoju, - Slokums attrauca. - Tiešām pacentieties, lai jūs nepieķer. "Sinaloas karteļa" puiši ir ļoti piesardzīgi un nežēlīgi. Ne bez iemesla Gelvina šoferis ir arī miesassargs.

- Viņš ir miesassargs? - Denijs brīnījās. - No kā Gelvins baidās?

- No sāncensības, - atbildēja Jeigers. - No citiem karteļiem. Tie puiši velti laiku netērē.

- Esiet uzmanīgs, - Slokums pamācīja, - un tad nevajadzēs uztraukties.

19

Kad Denijs atgriezās mājās, viņu sagaidīja Reksis, būk-šķinādams asti pret grīdu. Suns bija saritinājies pie kājām Lūsijai, kura sēdēja dīvānā un strādāja. Saimnieka ierašanās nepamudināja dzīvnieku piecelties.

- Es tūdaļ beigšu, - Lūsija teica. - Ceru, ka tu viņu ne-pārbiedēji.

- Ko?

- To savu draugu Ārtu, kas sagribējis kļūt par rakstnieku.

Tikai pēc mirkļa Denijs atskārta, par ko draudzene runā.

Nervi joprojām bija uzvilkti kā stīgas.

- Ak, protams. Nē, viņš tikai gribēja zināt pašus pamatus, piemēram, kā tikt pie aģenta. Nekā būtiska.

- Kādu grāmatu viņš grasās rakstīt?

Melot šai sievietei nebija patīkami, taču attīstīt paša sagudrotās pasaciņas sižetu izrādījās vēl grūtāk.

- Tā precīzi laikam pat nepateikšu. Pārāk skaidra tā ideja viņam nemaz nebija. Pag, es apsveicināšos ar Ebiju! - Viņš pamanīja meitas mugursomu uz grīdas.

Meitene sēdēja savā gultā, uz ceļgaliem uzlikusi klēpjda-toru, un klabināja taustiņus.

- Sveika, Būgij! Kā gāja skolā?

- Sveiks, tēt! - Ebija atsaucās, pat nepacēlusi galvu. - Normāli.

- Kā veicās ar ievadu matemātiskajā analīzē?

- Izcili. Es dabūju Nobela prēmiju.

- Ja? Lai balvu saņemtu, būs jābrauc uz Oslo vai Stokholmu? Es nekad nevaru atcerēties, kurā pilsētā to pasniedz, - De-nijs teica. Ebija izklaidīgi papurināja galvu, pabeigusi spēli. - Vai es traucēju tev pildīt mājasdarbu?

- Jā, bet nekas.

- Tu gatavo pētījumu par feisbuku? - Denijs redzēja pietiekami lielu datora ekrāna daļu, lai pazītu šī sociālā tīkla logo.

- Vai tu kaut ko gribēji, tēt?

- Kā klājas Dženai?

- Normāli.

- Vai rīt tu plāno ciemoties pie viņas?

Meita pacēla galvu.

- Nezinu. Kāpēc tu prasi?

- Tāpēc, ka es interesējos par tavu ikdienu.

- 11a, ha! Vai patiesībā tu gribi aizrādīt, ka tur es pavadu pārāk daudz laika? Bet šodien es biju mājās uz vakariņām, turpretī tevis nebija. Tas tā, starp citu.

- Kāds te ir pārāk jūtelīgs. - Denijs aptvēra, ka šī saruna var izvērsties par strīdu, tādēļ centās savaldīties. - Gelvini ir lieliski, vai ne? Es nebrīnos, ka tev gribas but kopā ar viņiem.

- Es ciemojos pie Dzenas, nevis pie "viņiem".

- Nomierinies, meitiņ.

- Nomierināties? Vai tu centies tēlot labo tēti?

- Es biju domājis ironiski. Starp citu, kā tev patīk Este-vans?

- Gelvinu šoferis? Nezinu. Es pat neatceros, vai mēs jebkad esam sarunājušies. Bet neuztraucies, viņš ir labs šoferis.

Denijs jau dzirās apjautāties, vai Estevans nēsā ieroci, taču apdomājās un teica:

- Protams. Bet nevajadzētu pieļaut, ka viņš vienmēr ved tevi mājās. Dažreiz es varu aizbraukt tev pakaļ.

- Agrāk tu apgalvoji, ka negribi braukt uz Vestonu, jo vakaros pie mūsu majas ir grūti atrast stāvvietu.

- Nē, man patīk tevi vizināt. Mums ar tevi vairāk laika jāpavada kopā.

Ebija paraustīja plecus un atkal pievērsās datoram.

- Vienalga.

- Turklāt es veicu pētījumus Velzlijas koledžā, tātad Gel-vinu māja sanāk gandrīz pa ceļam.

Meitene pamāja.

"Man kaut kā atkal ir jāiekļūst Gelvina mājā!" Denijs prātoja. "Pats uzprasīties ciemos es taču nevaru. Turklāt vēl būs jāizdomā ticams iegansts, lai ieietu viņa kabinetā. Pagaidām nav tādas atrunas, kas neizklausītos speciāli sagudrota vai apšaubāma. Cerams, ka izdevība drīz radīsies."

20

Nākamajā dienā Ebija no skolas atsūtīja viņam īsziņu: "Es pēc nodarbībām pamācīšos kopā ar Džonu, labi?"

Parasti Denijs paustu aizkaitinājumu, taču šoreiz sajuta savādu atvieglojumu. "Uz vakariņām būsi mājās?" viņš rakstīja atpakaļ.

Atbilde pienāca zibenīgi. "Protams!"

Un Denijs piedāvāja: "Es aizbraukšu tev pakaļ."

Meitas īsziņa pakavējās vien minūti: "Paldies. Bet Este-vans var mani aizvest."

Kādu brīdi padomājis, Denijs uzrakstīja: "Ja atceries, es būšu tajā pusē."

Pēdējā laikā Denijs bija ievērojis, ka pieaugušie īsziņas sacer gluži ka telegrammas - īsas un kodolīgas. Bērni, kuriem nav ne jausmas, kas ir telegramma, drīzāk īsziņas rakstīja kā elektroniskā pasta vēstules, un tās bija pilnas ar sarunvalodas un slenga vārdiem. Bet patiesības labad vajadzēja piebilst, ka Ebijai un viņas draugiem elektroniskā pasta vēstules rakstīšana arhaisma ziņā likās pielīdzināma rakstīšanai ar pildspalvu uz papīra.

To apliecināja arī divi burti Ebijas atbildē: "OK."

Tas nozīmēja, ka viņa samierinās, ja reiz tēvs tā uzstāj. "Acīmredzot viņa jau ir aizmirsusi manu skaidrojumu par darbu Velzlijas koledžā vai vispār nebija to dzirdējusi," Denijs prātoja. "Rodas sajūta, ka es piedalos multiplikācijas

filmā “Riekstiņi", kur skolotājs vai tēvs runā ar Čārliju Brau-nu vai viņa draugiem. Skaidra valoda vispār nav dzirdama, ir tikai trombona pūtieni. Iespējams, ka Ebijai mana balss lielākoties skan tieši tā."

Denijs uzrakstīja: "Paņemšu tevi sešos."

"Paldies!" Tik īsa pienāca Ebijas atbilde.

Pussešos, kad viņš grasījās braukt uz Vestonu, viedtālru-nis iedžinkstējās, pavēstot, ka pienākusi jauna īsziņa. To sūtīja Ebija. "Es palikšu uz vakariņām, labi?"

Kādu brīdi Denijs iegrima domās. "Aizliegt var vienmēr un aizbraukt viņai paka) sešos, kā bija norunāts. Ja es piekritīšu, man nebūs ticama iemesla uzrasties Gelvinu mājā, jo tik vēlu vakarā viņu atvest varētu Estevans."

Viedtālrunis atkal iedžinkstējās.

Viņš nolēma neatbildēt vispār. "Sešpadsmitgadniece uzskata, ka vecāki viņai piekrīt, ja vien nav skaidri pateikuši pretējo."

Mirkli pirms sešiem Denijs stāvēja uz Gelvinu pils sliekšņa un piezvanīja pie durvīm. Kamēr viņš gaidīja, tālrunis atkal uzsāka disonējošo signālu. Viņš pat nepaskatījās ekrānā. "Tā noteikti ir Ebija. īsziņas man raksta vien Lusija un Ebija."

Pēc apmēram minūtes durvis atvēra Selina Gelvina. Viņa bija ģērbusies pieguļošos džinsos un violetā džemperī ar V veida kakla izgriezumu. Ap kājām viņai pinās vaukšķošie meksikāņu kailie suņi.

- Denjel! Piedodiet... Vai Ebija nepateica, ka vakariņos pie mums?

- Tiešām? - No virtuves atplūda pasakains aromāts. Denijs ļoti labi zināja, ko Selina teiks tālāk. Dažos namos tādus vārdus nemūžam nedzirdēt, taču Selina bija meksikā-niete, un šī tauta bija slavena ar savu viesmīlību.

- Vai paliksiet uz vakariņām? - viņa jautāja. - Lūdzu!

Pic garā galda viņi sēdēja tikai četratā - Selina, Džena, Ebija un Denijs. Brendans bija atgriezies Bostonas koledžā, un Raiens uzturējās savā dzīvokli Olstonā kopā ar draudzeni, kura joprojām nebija un varbūt nekad netiks iepazīstināta ar puiša vecākiem.

- Es neiebilstu, - apgalvoja Selina. - Ja Raiens zina, ka šī meitene nav īstā, kāpēc man šķiest laiku un tēlot laipnību viņas klātbūtnē?

Tuklā un sirmā pavāre Konsuelo pasniedza pupiņu zupu māla podiņos.

- Piedod, tēt, bet es tiešām tev aizsūtīju īsziņu! - Ebija taisnojās.

- Kad biju arhīvā, es izslēdzu telefonam skaņu. Acīmredzot būšu palaidis tavu īsziņu garām. Nekas. Tagad man vismaz radās iespēja vēlreiz paēst lieliskas vakariņas pie Gelviniem.

- Ebij, - Selina sacīja, - tu taču zināji, ka Estevans var aizvest tevi mājās. Tēvam nevajadzēja braukt šo tālo ceļu tev pakaļ.

- Nekādu problēmu, - Denijs attrauca. - Es šodien biju tepat netālu. - Iekams Selina paguva pajautāt par iemeslu, viņš piemetināja: - Vai Toms joprojām ir darbā?

- Šovakar viņam ir lietišķas pusdienas ar kādu klientu. Ak, es nu gan esmu nepieklājīga namamāte! Jūs taču esat vīna cienītājs, vai ne? Konsuelo? Podria obtener una buena bo-tella de vino (into para el caballero?

- Viss kartībā. Katru vakaru es vīnu nedzeru.

Pēc dažām minūtēm Denijs palūdza atļauju izmantot labierīcības. Virtuves tuvumā viņš tualeti nebija manījis, taču visādu telpu un durvju mājā netrūka, tātad pilnīgi drošs nevarēja būt.

- Iesiet tālāk, un tur labajā pusē būs. - Selina pamāja uz tā gaiteņa pusi, pa kuru Gelvins bija vedis Deniju uz savu kabinetu. - Ak, labāk es parādīšu. Dažkārt cilvēki te apmaldās. Šajā mājā ikviens var apmulst.

- Noteikti ne, - Denijs stingri atteica un pacēla savu vied-tālruni. - Ja tomēr nespēšu orientēties, tad piezvanīšu.

Vajadzīgā telpa atradās vien divdesmit vai trīsdesmit pēdas tālāk no virtuves. Tie, kas sēdēja pie garā galda, šīs durvis neredzēja. Aizsteidzies tām garām, Denijs nogriezās pa labi un pēc apmēram piecdesmit pēdām nonāca Toma Gel-vina kabinetā.

Durvis bija vaļā, apgaismojums izslēgts. Bālā saule meta dzintarkrāsas atblāzmu, un gaisā virmoja puteklīši.

Medaļa atradās kastītē uz Gelvina rakstāmgalda malas -tajā pusē, kas tuvāk apmeklētājiem. "Interesanti, cik tādu ikdienā te mēdz būt? Un kas viņi ir? Vai šeit viņš kārto savus karteļa darījumus? Ja tādi vispār viņam ir."

Viņš iegāja kabinetā un bažīdamies gaidīja, ka varbūt iedarbosies kustību sensori un iedegsies prožektori. Nekas nenotika. Telpa joprojām slīga pustumsā. Viņš neriskēja un gaismas slēdzi nemeklēja, bet viedtālrunī aktivizēja kameru un veikli vairākās fotogrāfijās uzņēma rakstāmgaldu un tuvāko apkārtni. Pēc katra klikšķa uzmirdzēja blāva zibspuldze.

Izrādījās, ka Gelvina medaļa ir mazāka, nekā Denijam palicis atmiņā. Atlika vien cerēt, ka atdarinājums viņam kabatā būs tādā pašā izmērā.

Sirds šķita sitamies draudīgi skaļi.

Drebošiem pirkstiem viņš pasniedzās un satvēra medaļu. Tā likās auksta un pabieza, turklāt cieši turējās kastītē.

Satraukumā Denijs piepeši atskārta, ka dzird vien asiņu pulsēšanu ausis un straujos sirdspukstus, kas rībināja arvien pieaugošā tempā. Pirksti sagrāba medaļu, mēģināja pagriezt un izkustināt, taču velti. Tā stingri turējās vietā. Pārāk stingri. "Vai tā speciāli iestiprināta, lai neviens nevarētu izņemt?" Denijs prātoja.

Pakausī viņš sajuta aukstu, nepatīkamu dūrienu.

Beidzot medaļa padevās. Tā bija bieza, smaga un vēsa. Denijs to ieslidināja žaketes labajā krūšu kabatā, bet no kreisās izņēma atdarinājumu, ko sasildījis viņa ķermenis un kas izrādījās daudz vieglāka par oriģinālu.

Pirksti trīcēja arvien manāmāk.

"Lūdzu, Dievs!" viņš nodomāja. "Kaut izmērs atbilstu!"

Pūlēdamies ietūcīt medaļu sarkanajā samtā, Denijs atskārta, ka tā ir mazlietiņ par lielu.

Un neietilpst paredzētajā vietā.

Nu jau sirds pukstēja neprātīgā ritma. Uzmācās nelabums.

"Ko tagad? Padoties? Ielikt oriģinālu atpakaļ un pateikt narkotiku apkarotājiem, ka viņi salaiduši grīstē izmērus? Kad man atkal radīsies šāda izdevība?"

Viņš ar abiem īkšķiem spēcīgi uzspieda uz medaļas, taču vieta patiešām bija par šauru. Tad viņš pastūma vēl stingrāk. "Vai es sabojāšu smalko elektroniku?" Un tanī mirklī medaļa iegrima vietā, tikai mazliet nostiepjot samtu.

Izskatījās nevainojami. Sarkanais samts apkart nedaudz sakrokojās - gluži ka grumbiņas ap vecīša muti.

Medaļa likās ievietota nepareizajā pozīcijā. Romiešu cipariem iekaltajā gadskaitlī "MDCCCLXIII" burtam "D" vajadzēja atrasties pašā vidū, bet tagad tas bija novirzīts un centrā izrādījās trešais "C".

Tomēr Denijs neuzdrošinājās medaļu vēlreiz ņemt ārā un censties kļūmi labot. Laika vairs nebija - ar katru sekundi pieauga bažas, ka viņu kāds pieķers, turklāt otrajā mēģinājumā varēja sabojāt samtu.

Pēkšņi viņš atskārta, ka nav ievērojis, ka medaļas kastīte pirmīt stāvējusi uz galda. "Uz kuru pusi to tagad pagriezt? Neatceros. Vai Gelvins pamanīs tādu sīkumu? Diez vai."

Denijs smagi nopūtās un atkāpās no rakstāmgalda.

Un tanī brīdī izdzirdēja pazīstamu čērkstošu balsi.

- Vai vari noticēt, ka šovakar bija slēgts "Divdesmit trešais grils"? - jautāja Toms Gelvins.

21

Denijs nodrebēja un izgrūda nevilšu kliedzienu, kas vairāk atgādināja smilkstu.

Gelvins iesmējās.

- Es negribēju tevi pārbiedēt.

- Sveiks! Tev taču... manuprāt, tev bija vakariņas ar klientu.

- Puisim sirdi bija iekritis "Divdesmit trešais grils". Kāds viņa draugs apgalvojis, ka tur pasniedzot labāko steiku Bostonā. Es gan centos iestāstīt, ka ar "Eibu un Lūiju" mēs noteikti nekļūdīsimies, ka man daudz labak garšo turienes steiki un ka patīkami apkalpo arī "Galvaspilsētas restes", bet viņš iecirtās, jo sieva neatļaujot sarkano gaļu ēst biežāk kā reizi mēnesī un šo iespēju viņš gribot izmantot tikai "Divdesmit trešajā grilā". Tādēļ mēs tikai izdzērām pa glāzītei un nolēmām tikties citreiz.

- Tā kā esi pieķēris mani ielavāmies tavā kabinetā, arī es varētu lūgt to pašu.

- Lūgt? - Pustumsā Gelvina acis bija neizdibināmas.

- Es vēlējos tevi pārsteigt. Tie satriecošie cigāri... kā tos sauca? Es gribēju tev uzdāvināt tādu pašu kasti, lai vismaz kaut kā tev pateiktos.

Gelvins ieslēdza griestu lampu, paspēra dažus soļus dziļāk kabinetā un tad greizi pasmīnēja.

- Tie nav kustināti. - Viņš ar rokas mājienu aicināja apsēsties polsterētajos ādas krēslos līdzās rakstāmgaldam. Denijs pamanīja, ka uz galdiņa pie viena no tiem stāv melnā lakotā kaste ar zeltīto uzrakstu Cohiba Behike. Tas uzmirdzē-ja spožajā apgaismojumā. - Es pateicos par taviem centieniem, tomēr... Tu taču negribēsi pusi no aizdevuma iztērēt par cigāriem, vai ne? Tā kaste maksā gandrīz divdesmit tūkstošus dolāru, Denij. Tā bija dāvana. Arī es neatļautos pirkt tik dārgus cigārus.

- Jā, saprotu. Laikam gan. - Denijs iesmējās.

- Vienalga - paldies. Ceru, ka paliksi uz vakariņām.

Denijs nespēja izlemt, vai jūtas iepriecināts vai nobijies par

to, cik gludi viss izdevās. Varbūt abējādi.

Taču šīs savādās emocijas ātri vien pārmāca nemiers. "Gel-vins zina, ka es meloju. Par to es esmu pārliecināts."

22

- Tu atstāji ieslēgtu gaismu, - Ebija aizrādīja.

Iebāzis atslēgu slēdzenē, Denijs spraugā zem durvīm pamanīja spožu strēli.

Tanī bridi viņš atcerējās, ka Lūsija bija apsolījusies atnest visiem vakariņās susi Kalifornijas gaumē un bez jēlas zivs Ebija i.

- Nolādēts!

Lūsija sēdēja pie ēdamgalda un strādāja ar klēpjdatoru. Apkārt bija salikti caurspīdīgas plastmasas šķīvīši ar dekoratīviem zaļas plastmasas zāles stiebriņiem un sagrieztiem susi rullīšiem. Glāzē vēl bija palicis mazliet baltvīna.

- Kā noprotu, jūs jau esat paēduši.

- Es visu salaidu grīstē. Piedod, Lūsij!

Viņa neizskatījās ne dusmīga, ne īpaši aizkaitināta, tad pasmaidīja, it kā slepeni par kaut ko uzjautrinātos, un papurināja galvu. Varbūt nedaudz aizkaitināta viņa tomēr bija.

- Drusku vēl ir palicis, bet rit viss jau bus sabojājies. Saldūdens zuti, Ebij? Tas nav jēls.

- Paldies, es negribu. Tēt, vai tu nepateici viņai, ka šodien brauksi uz Velzlijas koledžu?

- Kāpēc uz Velzliju? - Lūsija vaicāja.

- Tur ir arhīvs... - Denija balss apsīka. "jau atkal jāmelo," viņš drūmi secināja.

- Džeja Gūlda arhīvs, - Ebija paskaidroja.

"Paldies, meitiņ," Denijs klusībā noteica. "Tu patiesībā pat nenojaut, ko es daru, lai nopelnītu, bet pēkšņi nāc klajā ar tik iederīgu repliku!"

- Tu joko? - Lūsija vaicaja. - Es nemūžam neiedomātos, ka Velzlijā ir Dž.eja Gulda arhīvs. Elizabetes Bērētas Brau-ningas un Dzeja Gulda vēstules zem viena jumta! Brīnumu brīnumi!

- Tās ir vēstules, ko rakstīja Gūlds un viena no viņa sievām, - Denijs paskaidroja un veikli piebilda: - Kā tev šodien klājās?

- Jauki, - Lūsija atturīgi noteica, taču sarauktā piere nepārprotami apliecināja, ka viņa pārāk labi pazīst Deniju. Viņam uzmācās nelabums.

Kad mājās bija gan meita, gan draudzene, iespēju palikt vienam nebija daudz. Denijs nogaidīja, kamēr Ebija nozudīs savā istabā un Lūsija ieies dušā, un apsēdās pie rakstāmgalda dzīvojama istabā, ielādēja programmu "Adiums", ko viņam iedeva Narkotiku apkarošanas pārvaldes aģenti, un reģistrējas konta (1zcjsxuh1sl836@gmail.awi.

Viņš sacerēja ziņu lietotājam anon1cksts007@gmdil.com - tikai trīs vārdus: "Ierīce ir vietā." Kādu sekundi viņš raudzī-

/

jās ekrānā.

Atvērās logs. Off-thc-Record pirkstu nospieduma verifikā-cija. Šifrētais "pirkstu nospiedums" Narkotiku apkarošanas pārvaldes aģentiem. Elektroniskā pasta vietnes lapā uzradās lodziņš ar specifiskiem terminiem un frāzēm. Par laimi, De-nijam nevajadzēja iedziļināties programmēšanas niansēs un saprast, kā darbojas saziņas programma. Atlika secināt, ka teksti tiek automātiski šifrēti. Viņš noklikšķināja uz ikonas "Pieņemt".

"Šifrētā saruna sākusies." Citiem vārdiem sakot, teksts veiksmīgi nokļuvis galā.

Tad viņš atcerējās par Gelvina kabinetā uzņemtajām fotogrāfijām un nosūtīja tās sev uz elektronisko pastu, saglabāja uz datora darbvirsmas un pēc tam nosūtīja uz adresi anonteksts007@gmail.com.

Darbiņš bija paveikts.

"Pārvaldes aģenti dabūs pierādījumus, lai varētu arestēt Tomu Gelvinu, Selinas vīru, Dzenas, Raiena un Brendana tēvu."

Denijs nevēlējās par to domāt. "Izvēle ir ārkārtīgi vienkārša - Gelvina ģimene vai manējā. Lēmumu pieņemt nemaz nav tik grūti, vai ne?"

Par to, kas notiks ar Gelvinu, Denijs pārāk neuztraucās, jo tik tikko pazina šo cilvēku. Ari viņa sievu un bērnus nepazina pārāk labi. "Ja Gelvins ir iesaistīts kriminālnoziegumā, tad ir pelnījis cietumu."

Denijs aizvēra saziņas programmu.

Bet viņam nepatika melot divām viņa dzīves svarīgākajām sievietēm.

Ebijai viņš netika melojis kopš Sāras nāves. Diemžēl toreiz viņam nebija izvēles. Sāra uzstāja.

Bijusī sieva gribēja, lai Ebija ari tajā pēdējā vasarā dodas uz Pokapavmetas nometni Kcipkoda - ievērojot tradīciju kopš meitas vienpadsmit gadu vecuma. Un Denijs neiebilda, tikai ieminējās:

- Tu laikam negribi, lai viņa būtu klāt, kad...

Tobrīd Sāra asaru pilnām acīm atcirta:

- Es nevēlos, lai viņa atceras savu mammu tādu. Kāpēc lai par māti pēdējais iespaids būtu kā par slimu, mirstošu sievieti? Es gribu, lai viņa izbauda bērnību. Vismaz pāris nedēļu ir tikai parasts bērns. Kad manis vairs nebūs, meitai viss mainīsies uz mūžīgiem laikiem. - Denijs negribēja melot Ebijai, taču Sāra neatlaidās: - Sauc to par pasargāšanu. Uzskati, ka tādējādi tiek pasargāta viņas bērnība. Es negribu, ka tik tumša ēna priekšlaikus krīt pār mūsu meitu.

Un Denijs, protams, meloja. Mammai gadījusies plaušu infekcija, tādēļ viņai jāguļ slimnīcā, bet pēc tam viss būs kārtībā.

Kamēr Ebija atpūtās nometnē, Sāra tika pakļauta vairākiem nežēlīgiem ķīmijterapijas - antraciklīna un taksāna - seansiem. Tikai pēc tam bija iespējama ķirurģiska iejaukšanās. Diemžēl tas bija vēzis ceturtajā stadijā un pārņēmis limfmezglus. Prognozes nebija iepriecinošas.

Operācijai patiesībā vairs nebija laika, viss notika pārāk ātri.

Augusta sākumā vajadzēja samierināties ar ļaunāko -kļuva skaidrs, ka Sārai atlikušas vien dažas dienas, nevis nedēļas vai mēneši. Denijs aizbrauca meitai pakaļ uz nometni un pateica, ka mamma jūtas ļoti slikti.

Ebija gulēja slimnīcas gultā blakus mātei, apķērusi viņas vēderu. Iekārtas dūca un pīkstēja, un viņas abas raudāja. Divas diennaktis.

Denijs zināja, ka Sāra ir apņēmusies nomirt naktī, kad Ebija aizbrauks mājās, jo nespētu aiziet no šis pasaules bērna skavās.

Tādējādi Ebija piedzīvoja četras no uztraukumiem brīvas nedēļas, un tad viņas dzīvei pārlaidās ēna.

Toreiz šķita, ka tā rīkoties ir pareizi.

Bezjēdzīgie meli par Džeja Gulda arhīvu bija tīkls, kurā Denijam nepatika iepīties, tomēr viņš nolēma necilāt šo tematu līdz brīdim, kad izvairīties vairs nebūs iespējams.

Tāds pienāca tajā pašā vakarā, kad viņi jau bija apgūlušies. Denijs pārlasīja - drīzāk pāršķirstīja - senu Gustāvusa Maiersa grāmatu "Lielo Amerikas veiksmes stāstu vēsture", savukārt Lūsija strādāja ar klēpjdatoru un piepeši sacīja:

- Viņš bija precējies tikai vienreiz.

-Kas?

- Džejs Gūlds. Tu pieminēji "vienu no viņa sievām", taču viņš bija precējies tikai vienreiz - ar Helinu Deju Milleri, kura nomira apmēram trīs gadus pirms vira. - Lūsijas datora ekrānā bija atvērta "Vikipēdijas" lapa par Džeju Guldu. Viņa iesānis palūkojās uz Deniju.

"Kāpēc es samelojos tik stulbi?" Denijs sodījās. "Bet tas bija pirmais, kas ienāca prātā un izspruka nepārdomāti."

- Kādā nolūkā tu vispār ķēries pie meklēšanas?

- Kad tu sāki rakstīt savu grāmatu, es kaut kur lasīju par Guldu un brīnījos, kāpēc viņu uzskata par tādu ļaunu riebekli. Un tostarp es uzdūros informācijai par viņa sievu. Džejs Gūlds bija precējies vienu, nevis sešas reizes, kā varētu iztēloties. Vismaz mūsdienās. Tolaik jau viss notika citādi, bet varbūt viņš bija krietns vīrs.

- Es sacīju "viena no"? Piedod. Gara diena. Es pārteicos.

Lūsija aizcirta klēpjdatoru.

- Nē, Denij. Turklāt Velzlijā neglabājas Džeja Gūlda arhīvs un...

- Paklau, mīļā! Es pateicu Ebijai, ka netālu strādāju, jo gribēju atvest viņu mājās. Tas arī viss. Man nepatīk, ka viņu vadā šoferis.

- Varbūt vajadzēja viņai tieši tā ari paskaidrot?

- Droši vien vajadzēja. Bet es negribēju iesaistīties vēl kādā strīdā.

- Dievs pasarg' tev sastrīdēties ar kādu!

Denijs paraustīja plecus. "Ja negribi pakļaut sevi psihoanalīzei, nesaejies ar psihiatri." Lūsija krietni pirms Denija bija sapratusi, ka viņam ir grūti izrādīt dusmas. Viņš nemaz nezināja, ka tā ir problēma. Protams, viņš neskaitāmas reizes izjuta šīs emocijas, taču lepojās ar to, ka spēj tās apslāpēt. Tiklīdz sākās strīds, viņš mēģināja asumus nogludināt. Lai apvaldītos, vajadzēja milzīgu paškontroli, un tā viņam piemita jau kopš bērnības, jo mājās acu priekšā bija negatīvais piemērs - viņaprāt, tēvam niknums varēja uzplaiksnīt no vienas dzirksteles.

Vēlāk, mierīgi un prātīgi izvērtējot visus apstākļus, nācās secināt, ka tēvs nebūt nav tik negants. Viņš bija viens no tiem ķīmiskajiem komponentiem kā šķidrs nitroglicerīns vai dzīvsudraba fulmināts, kas eksplodē pēc mazāka grūdiena. Denijs iemācījās apiet bīstamos punktus, lai gan tādu bija daudz. Piemēram, nepaklausība, negodīgums, pacelta balss.

Tēvs bija lielisks namdaris, prasmīgs amatnieks, taču nemitīgi zaudēja apakšuzņēmējus. Viņš tos izrāja vai dusmu lēkmē neatstājās no viņiem tik ilgi, kamēr cilvēki atteicās no darba. Tikpat neveiksmīga bija viņa komunikācija ar neskaitāmiem klientiem. Kāds Velflītas gateris nolēma nesadarboties ar Gudmenu, jo reiz viņš uzbruka vadītājam un apgalvoja, ka šī kompānija pārdod viņam pārāk mazas kokmateriālu partijas.

Ja cilvēks ieklausījās tikai namdara Gudmena viedoklī, tad radās priekšstats, ka apakšuzņēmēji - visi pēc kārtas - ir untumaini un kaprīzi. Denijs ātri vien atskārta, ka allaž ir arī pretējais viedoklis un tēvs ar savām dusmu lēkmēm nereti pats ir vainīgs.

Arī todien, kad Sāra aizgāja, Denijs nejutās pārliecināts, vai tomēr nav izturējies pārāk mierīgi.

- Dieva dēļ! Kas ar tevi notiek? - Sāra izgrūda. - Vai tev ir vienalga, kas gadījies ar mums? Vai tev mūsu attiecības nav ne plika graša vērtas?

- Izbeidz, - Denijs atbildēja. - Izrunāsim visu mierīgi. No kliegšanas nekāda labuma nebūs.

Reiz Lūsija izstāstīja par psihologu un ģimenes terapeitu Džonu Gotmenu, kurš izvirzījis teoriju par četriem apokalipses jātniekiem, proti, par četriem visdestruktīvākajiem uzvedības modeļiem, kas var sagraut laulību. Psihologs apgalvoja, ka atliek vien trīs minūtes novērot pāri, lai ar deviņdesmit četru procentu precizitāti pateiktu, vai tas nākamajos piecos sešos gados izšķirsies. Viens no iznīcinošākajiem ir ceturtais jātnieks jeb slēpšanās - nelikšanās zinis, izvairīšanās no konfliktiem, problēmu apiešana.

- Vai visi vīrieši tā dara?

- Nē, - Lūsija attrauca.

- Redzi, - Denijs atbildēja, - es neesmu no tiem, kas dusmojas. Piedod, bet gluži vienkārši neesmu.

- Ko tu man nestāsti? - Lūsija noprasīja.

- Izbeidz, Lūsij! Tu no mušas izpūt ziloni.

- Vai tu joprojām uztraucies, ka Ebija pārāk daudz laika pavada pie Gelviniem?

Viņš paraustīja plecus.

- Ne īpaši. Saproti, es vēlētos, kaut viņa vairāk saietos ar citiem draugiem, šajā vecumā meitenēm draudzība var ātri izgaist.

- Un tu vairs nenervozē par to, ka Gelvinu bagātība var sagrozīt meitenei galvu?

- Šķiet, ka viņu bērniem ieaudzinātas pareizās vērtības...

"Viņi ir jauki," Denijs gandrīz piebilda. "Brīnišķīga ģimene." Viņš laikus aprāvās, jo patiesībā nemaz nezināja, ko domāt par Gelviniem.

- Varbūt es vairs neuztraucos tik daudz kā agrāk, - Denijs atzina.

Viņš izslīdēja no gultas un devās uz virtuvi pēc glāzes ar krāna ūdeni. Mugurā viņam bija vecas treniņbikses un T krekls ar Brūsa Springstīna albuma koncertturnejas "Mīlestības tuneļa ekspresis" logo - to viņš bija nopircis tūkstoš deviņsimt astoņdesmit astotajā gadā pirms koncerta Vuste-ras centrā.

Ebija joprojām negulēja. Tas neizbrīnīja, jo meita bija naktsputns. Viņa stāvēja pie ledusskapja un no kārbas ēda Ben & Jerry's "Sarkanā samta kūkas saldējumu". Kad ienāca tēvs, viņa izslēja karoti gaisā.

- Tu ari gribcsi?

- Nē, paldies. - Viņš apskāva meitu. - Es tevi mīlu, Bū-

gij-

- Ari es tevi milu, tēt.

Paņēmis glāzi no skapīša virs izlietnes, Denijs palika to zem krāna un ielēja ūdeni.

- Vai saldējums netraucēs tev iemigt? - Meitene papurināja galvu. - Neaizmirsti iedzert pienu bez laktozes.

-Jā, jā. - Viņa uz mirkli apklusa. - Tu taču nemācījies Bos-tonas koledžā, vai ne?

- Es studēju Kolumbijas universitātē, un tu to lieliski zini. Taču arī Bostonas koledža ir izcila. - Klusībā Denijs prātoja, vai Ebija ir aizdomājusies par savu nākotnes izglītību. “Varbūt šis ir vēsturisks moments?"

- Protams. Es tikai... ka to lai pasaka... - Viņa vilcinājās. - Es nesaprotu, kāpēc tev ir Bostonas koledžas medaļa. Vai tev to iedeva par kādiem nopelniem?

Denijs sastinga. Ūdens krietnu laiku lija pāri glāzes maļam, iekams viņš attapās, ka jāaizgriež krāns.

Savas drēbes viņš bija nometis pie vannas istabas durvīm, ka allaž rādīdams meitai ne pašu labāko piemēru. "Bet... kāpēc viņa rakņājusies pa manām kabatām?"

- Vai es to esmu kaut kur pametis? - viņš jautāja.

- Man vajadzēja citu pildspalvu, tādēļ es nolēmu aizņemties no tevis, bet negribēju klauvēt pie guļamistabas durvīm un iztraucēt jūs abus. - Ebija teatrāli izvalbīja acis. - Tātad... kā pie tevis nonāca medaļa?

Viņš izvairīgi papurināja galvu - jutās pārāk noguris, lai veikli sagudrotu ticamu pasaciņu, un nevēlējās izskatīties dusmīgs vai aizskarts un tādējādi izprovocēt meitas aizdomas.

- Tas ir garš stāsts, - Denijs paskaidroja. - Garlaicīgs un sarežģīts. Un tagad... vai nav laiks doties pie miera?

- Ko? - Ebija iesaucās.

- Būgij, turpmāk nerakņāsimies viens otra mantās, labi?

23

Pēc divām dienām Deniju dažas minūtes pāri pieciem pamodināja triumfējoša, bet nepatīkama džinkstoņa. Vied-tālrunī bija pienākusi īsziņa. Lūsija sakustējās miegā un nomurmināja:

- Kas noticis?

- Piedod, - Denijs nočukstēja un no naktsgaldiņa paķēra viedtālruni. īsziņa bija pienākusi no anonteksts007. "Tiekamies 9 no rīta Vestbrodvejā 75, Dienvidbostonā. Brauciet ar M."

Tātad Narkotiku apkarošanas pārvaldes aģenti atkal gribēja tikties. Denijs jau bija iedomājies, ka uzdevumu ir izpildījis, tātad attiecības izbeigtas. "Kas nu atkal?"

Nez kāda iemesla dēļ aģenti vēlējās, lai Denijs brauc ar metro, nevis sēžas pie stūres.

Viņš bija pārāk satraukts, lai vēlreiz aizmigtu, un iegāja virtuvē uzvārīt kafiju. Kad parādījās Ebija, viņš jau bija pilnīgi pamodies un diezgan uzvilkts.

Pa ceļam uz skolu viņa klusēdama sēdēja pasažiera sēdeklī un ik pēc pusminūtes neapmierināta mainīja radiostacijas. Viņas iemīļotajā hiphopa stacijā nemitīgi tikai runāja. Atlikušo laiku viņa drudžaini rakstīja īsziņas.

Kopš meita bija kļuvusi par pusaudzi, Denijs necentās uzminēt viņas rīta noskaņojumu. Dažkārt viņa bozās vai dusmojās, citreiz likās ar visu apmierināta. Rītos viņa nejutās

pārāk labi, turklāt sešpadsmit gadu vecuma cilvēks bioloģiski ir iekārtots tā, ka tikai ar grūtībām pieceļas pusseptiņos. Tādu secinājumu Denijs bija kaut kur izlasījis.

Bostonas koledžas medaļu viņa vairs nepieminēja, protams. Deniju bija nobiedējis šis starpgadījums, savukārt Ebi-jai tā izrādījās vien kārtējā nesaprašanās ar tēti, viena no daudzajām, ko ātri var aizmirst.

- Ienīstu! - meitene pēkšņi iesaucās.

-Ko?

Vai garo automobiļu rindu pie skolas, kur viņi tikko bija iestājušies?

- Šo stulbo atlokāmo telefonu, nolādēts!

- Ei, kas tā runā!

- Piedod. Šo pārpratumu, ne telefonu. Ar to ir ļoti grūti rakstīt īsziņas. Kāpēc es nevaru dabūt iPhone?

- Un Mercedes Benz piedevām?

- Nē, es runāju nopietni. Es ienīstu šo! Nevienam no maniem draugiem vairs nav atlokāmo telefonu.

- Jā, dzīve mēdz būt nežēlīga. Vispirms genocīds Dārfūrā, tad bads Somālijā, un tagad arī pats ļaunākais, jo Ebija Gud-mena ir spiesta lietot pagājušā gada modeļa LG atlokāmo telefonu.

Ebija likās nokaitināta līdz baltkvēlei, tomēr neteica ne vārda. "Tas gan bija viegli," Denijs nodomāja.

Aizmugurē apstājās kāds automobilis. Toma Gelvina Maybach. Viņš runāja pa viedtālruni.

- Acīmredzot esam laikus, - Denijs norādīja. - Priekšā Gelviniem.

Pagriezusies Ebija ieraudzīja Dzenu, pamāja ar roku un secināja:

- Pie stūres nesēž Estevans.

Denijs palūkojās atpakaļskata spogulī.

- Tiesa.

- Varbūt saslimis. Kaut kad taču viņam ir jāslimo!

- Neapšaubāmi.

Kad viņi beidzot nonāca pie ieejas Laimena akadēmijā, Ebija ļāva sevi noskūpstīt - uz galvvidus, nevis uz vaiga.

- Lai tev veicas, Būgij!

- Citādi nemaz nevar but, - viņa sausi attrauca, tad attaisīja durvis un izslīdēja no salona.

Limuzīna starmeši ieslēdzās un izslēdzās.

Denij! - Toms Gelvins uzsauca. Ebija aizcirta automobiļa durvis un aizskrēja pie Dzenas. Tobrīd Denijs pagriezās pa labi, tad apkārt un beidzot ieraudzīja Gelvinu, kurš bija izbāzis roku pa limuzīna logu un māja. - Vai tev ir mirklītis laika? - Gelvins jautāja.

Abi automobiļi iestūrēja īslaicīgās stāvēšanas laukumā. Denijs smaidīdams izkāpa, lai gan jutās satraukts. Mute bija izkaltusi.

Šoferis izkāpa, lai atvērtu pasažiera puses durvis. Tas noteikti nebija Estevans. Šim cilvēkam mugurā bija tāds pats formastērps - cepure ar nagu, melns uzvalks un kaklasaite -, taču izskatījās viņš mazliet savādi, it ka uzvilcis svešas drēbes. Augumā viņš līdzinājās Estevanam, taču likās masīvāks - rokas vairāk atgādināja šķiņķa gabalus, un torss veidoja trijstūri ar platiem pleciem un šauru vidukli. Vīrietis šķita nežēlīgs, varbūt izbijis cīkstonis vai bokseris, kas pārāk daudz laika pavadījis ringā. Platais kakls izmēros neatpalika no nelielās galvas ar plāniem melniem matiem un dziļi iekritušām, sagurušām acīm. Sejas ādu caurvija plīsušu kapilāru tīkls. Purpursārtās lupas bija biezas, radot asociācijas ar diviem aknas gabaliem, un šķita mūžīgi pavērtas - pat tad, ja zobus viņš bija cieši sakodis.

Gelvins izkāpa un pamāja miesassargam ar galvu.

Izskatījās viņš briesmīgi - acis apsārtušas, zem tām izveidojušies tumši loki, pierē ievilktas dziļas grumbas. Parasti viņš likās sakopies un mierīgs, bet šoreiz acīmredzot nebija gulējis visu nakti.

Viņš sarokojās ar Deniju, kuru pārņēma neaprakstāmas bailes.

- Es gribētu iepazīstināt tevi ar savu jauno šoferi Djego. Un šis ir Gudmena kungs, mans draugs un, vēl svarīgāk, Dženas labākās draudzenes Ebijas tēvs. Mušu dzīvē Deni-jam un Ebijai ir atvēlēta būtiska vieta. - Kreisais plakstiņš Gelvinam teju nemitīgi raustījās.

Djego palocīja galvu, drūmi pasmaidīja, uzmirdzinot zelta zobus, un atgriezās šofera vietā pie stūres.

- Man jānodrošina, ka puisis pazīst galvenos cilvēkus manā dzīvē, - Gelvins paskaidroja.

- Kas noticis ar Estevanu?

Gelvinam atkal tikko jaušami noraustījās plakstiņš. Izskatījās, ka viņš iedzīvojies nervu tikā. Viņš nopūtās.

- Estevanam bija jāatgriežas pie ģimenes Meksikā. Absolūti nepiemērots laiks jauna šofera meklēšanai, bet šim nolūkam laiks varbūt nekad nav īstais.

- Droši vien sarežģīts uzdevums.

- Tu laikam stāstīji, ka spēlē skvošu.

- jā, bet sen neesmu bijis laukumā.

- Nekas. Partneris atcēla spēli, bet man jātrenējas. Vai tev pēc darba atrastos brīvs brītiņš?

- Es tiešām neesmu izcils spēlētājs.

- Neuztraucies, es arī ne. Vienkārši izklaidēsimies.

- Man pēcpusdienā paredzēta intervija, - Denijs sameloja. - Varbūt kādu citu dienu.

Viņš jutās absolūti pārliecināts, ka nekad nav stāstījis Gelvinam par skvošu.

24

Satikšanos viri no Narkotiku apkarošanas pārvaldes bija nolikuši Bostonas dienvidu rajona bistro, kas nešķita mainījies kopš divdesmitā gadsimta piecdesmitajiem gadiem -no ārpuses ēkai bija metāla apšuvums ar rombiņu rakstu, neona izkārtne ar uzrakstu "Pie Mjūla", iekšā gaidīja sarkani mākslīgās ādas nodalījumi un krēsli, galdi ar kompozītmateriālu virsmu un balti flīzētas sienas. Aiz garas rievota alumīnija letes paris pavāru cepa olas un lielās pankūkas. Oda pec bekona, kafijas un kļavu sīrupa.

Glens Jeigers sēdēja stūra nodalījumā, lai varētu redzēt ieeju, un ēda milzīgu brokastu porciju. Blakus atradās melns Toshiba klēpjdators. Šķita, ka atrašanās vieta izvēlēta stratēģiski pareizi, jo tuvumā nebija neviena cita galdiņa un viņi varēs netraucēti sarunāties.

- Kur tad sliktais policists? - Denijs vaicāja.

- Plāni mainījās, - Jeigers atbildēja, piebāzis pilnu muti ar olām.

Denijs apsēdās, un tūdaļ parādījās viesmīle ar ēdienkarti un no stikla kannas piepildīja palielu baltu krūzi.

- Mainījās?

Iedzēris vairākus malkus apelsīnu sulas, Jeigers nokremšļojās un aizvēra klēpjdatoru.

- Fils pārbauda kādu pavedienu. Varbūt pievienosies mums vēlāk.

Par Slokuma prombūtni Denijs pat negrasījās žēloties.

Viesmīle, rudmate ar kuplām krūtīm, jautāja:

- Vai izvēlējies, mīļumiņ?

- Man pietiks ar kafiju, - Denijs atbildēja.

- Beidz, Denjel, pasutini kaut ko! Te pasniedz labākās brokastis pilsētā!

Denijs papurināja galvu un pagaidīja, kamēr viesmīle aiziet.

- Ko tas nozīmē? Es domāju, ka uzdevums ir izpildīts.

- Ir radusies problēma ar signālu. Mēs to nesaņemam.

- Ar raidītāju? - Jeigers pamāja ar galvu, un Denijs turpināja: - Tā nav mana problēma. Es visu izdarīju pareizi.

- Diemžēl ta noteikti ir jūsu problēma. Kamēr mēs neesam saņēmuši vajadzīgo informāciju par Gelvinu, jūs piederat mums.

"Un šis ir mūsu vienošanās trūkums," Denijs secināja. "Es nekādi nevaru uzzināt, vai viņi stāsta patiesību. Varbūt noklausīšanās ierīce Bostonas koledžas medaļā strādā nevainojami, taču pārvaldes puiši grib, lai es turpinu sadarboties, nekaunīgi slēpjot arvien vairāk raidītāju. Tik ilgi, kamēr viņi notvers Gelvinu. Bet varbūt es jau esmu pieķerts." Šī doma nedeva miera gluži kā rīklē iestrēdzis steika gabals. "Ja nu Gelvins visu zina?"

- Vai tad ierīci neaktivē balss? - Jeigers atkal pamāja, un Denijs ieminējās: - Varbūt ierīce neko neraida tādēļ, ka Gelvins pēdējā laikā savā kabinetā nav runājis.

- Ir gan. - Aģents izklausījās noskumis. - Mēs reģistrējām sarunu no viņa fiksētā telefona. Šifrētu, līdz ar to mēs nezinām, ko Gelvins teica, taču zvanīja viņš vairākkārt.

Denijs paraustīja plecus un papurināja galvu.

- Pat nezinu, ko lai saku. Es uzdevumu izpildīju.

- Varbūt jūs kaut ko sabojājāt. Tā elektronika mēdz būt tik smalka!

- Es vaļā neko nevēru. - To bija darījis Slokums, lai parā-dltu, kas paslēpts medaļā. Denijs pat neredzēja, kā ierīce būtu atverama.

- Ticu. Varbūt tur kaut kas izkustējies. Tā mēdz gadīties. Un tāpēc nav signāla.

- Vēlreiz uz Gelvina kabinetu es neiešu, - Denijs attrauca. - Viņš mani tur pieķēra... Negaidīti pārradās mājās brīdī, kad es iespraudu jūsu medaļu kastītē, un... Ja nu viņš saprata, ko es daru? Ja nu atvēra medaļu, sabojāja vai...

Jeigers vairākas reizes samirkšķināja acis un klusēdams neizteiksmīgi raudzījās uz Deniju.

- Vai noklausīšanās ierīci var atrast? - Denijs nerimās.

- Jūs taču esat dzīvs, vai ne? - Jeigers cieši lūkojās uz viņu.

- Jēziņ!

- Varbūt apsargi visu pārmeklēja. - Aģents paraustīja plecus. - Jūs esat dzīvs, un tas apliecina, ka viņi netur jūs aizdomās.

- Kā jau teicu, es vairs uz viņa kabinetu neiešu un neko tur atkārtoti neslēpšu. Noteikti ne. Tas nav iespējams.

Aģents ar dakšiņu norādīja uz sarkanīgu gaļas kaudzīti šķīvī.

t

- Te pasniedz izcilu kapāto sālīto liellopu. No krūtsga-bala, kas nav pārāk sasmalcināts. Nekas līdzīgs kaķu barībai, ko gatavo visur citur.

- Es neesmu izsalcis.

- Ja vēlaties nobaudīt kaut ko pavisam īpašu, ņemiet te ceptu kanēļmaizīti un palūdziet, lai to uzsilda. Dzīve uzreiz rādīsies citās krasās.

Viesmīle papildināja kafijas krūzi, lai gan viņš bija nodzēris vien pāris malku.

- Gelvinam ir jauns šoferis, - Denijs paziņoja.

- Skaidrs. - Jeigers paraustīja plecus un atkal neizteiksmīgi lūkojās Denijam acis. - Šoferis kritis nežēlastībā jūsu dēļ. Iespējams, viņš nereti ieiet Gelvina kabinetā, lai kaut ko aiznestu saimniekam, ved ģimenes locekļus uz pilsētu. Šoferi turēt aizdomās ir loģiski.

- Tātad Gelvins nenojauš, ka tas biju es.

- Neapšaubāmi. Ar raidītāju viss bija kartībā. Visticamāk, apsardzes dienesta darbinieki atrada noklausīšanās ierīci, veicot regulāro pārbaudi.

- Un nabadziņu nogalināja.

- Nejaušs upuris. Labāk viņš nekā jūs, vai ne?

- Lieliski, - Denijs novilka, nespēdams izrādīt prieku.

Jeigers no grīdas pacēla nelielu melnu Nike somu, uzlika

uz galda un, attaisījis rāvējslēdzēju, pastūma uz Denija pusi.

Somā bija ierīce, kas nešķita daudz lielāka par viedtālruni. Denijs palūkojās uz Jeigeru.

- Ko tas nozīmē?

- Šo nieciņu sauc par MobiIXtract. To likumsargiem un izlūkošanas dienestiem ražo kāda Izraēlas kompānija par mežonīgu naudu. Apejieties uzmanīgi!

- Kāds tam sakars ar mani?

- Tas ir vienīgais mēģinājums, kas mums atlicis. Mēs centāmies viņa viedtālrunī lejupielādēt programmatūras aģentu, taču neveiksmīgi. Ar šo vajadzētu izdoties. Jums tikai jā-iesprauž ierīce Gelvina BlackBerry viedtālrunī un ekrānā jāpieskaras dažām uzvednēm, un pēc trim vai četrām minūtēm ierīce lejupielādēs visu. Elektroniskā pasta vēstules, īsziņas, kontaktu sarakstus un tā tālāk. Kaut ko salaist grīstē nav iespējams.

- Un tas ir viss?

- Tiklīdz mūsu rokās būs informācija no Gelvina viedtāl-ruņa, mēs varēsim piespiest viņu pie sienas.

- Telefons viņam allaž ir blakus.

- Šaubos.

- Vai man vajadzētu izraut telefonu viņam no rokas un sākt... Kāds neprāts!

- Viss būs vienkārši. Jums vajadzīgs tikai izdevīgs brīdis.

- Muļķības. Paklausieties... Es neesmu vainīgs, ka jusu raidītāju atrada. Savu uzdevumu es izpildīju. Nesaprotu, kāpēc man vajadzētu riskēt ar savu ādu. Tikai tāpēc, ka jūs nerēķinājāties ar Gelvina apsardzi, kas varētu pārmeklēt kabinetu?

jeigers paraustīja plecus un apēda krietnu kumosu gaļas. Mirkli košļājis, viņš ar pilnu muti sacīja:

- Punkts par mēģināšanu. Bet jūs būsiet uz mūsu āķa tik ilgi, kamēr mēs varēsim arestēt Gelvinu.

- Kāpēc man šurp bija jābrauc ar metro, nevis ar mašīnu?

- Drošības apsvērumi.

- Man varētu sekot?

- Ir pilnīgi iespējams, ka jūsu mašīnai piestiprināta izsekošanas ierīce.

- Tad jau viņi tur aizdomās arī mani! - Denijs secināja. - Vai ne?

Aģents paraustīja plecus.

- Varbūt viņi tikai centīgi izpilda savus pienākumus, - Jeigers atbildēja, - novēro jūs un pēta, ar ko jūs tiekaties. Pārliecinās, ka jūs nesadarbojaties ar Narkotiku apkarošanas pārvaldi.

- Ja nu viņi noskaidros, ka sadarbojos gan?

- Tādēļ mēs pūlamies jūs pasargāt.

- Ja nu viņi atskārtīs, ka esmu ticies ar pārvaldes aģentiem? - Denijs neatlaidās.

- Kāpēc jūs esat tik apsēsts? Nav taču jēgas visu laiku knibināt kreveli. Nedomājiet nemitīgi par ļaunāko scenāriju, jo sanervozējies nespēsiet veiksmīgi izpildīt uzdevumu.

- Starp citu, Gelvins aicināja mani uzspēlēt skvošu.

- Redzat? Viņš noteikti uzticas jums! Tā ir lieliska iespēja. Lūdzu, sakiet, ka nenoraidījāt priekšlikumu! Laukumā tālruni viņš diez vai ņems līdzi, tātad jums radīsies izdevība netraucēti tam piekļūt.

- Es aizbildinājos ar kādu tikšanos. Bet tas nav svarīgākais. Gelvins apgalvoja, ka es esmu stāstījis par aizraušanos ar skvošu. Bet es pavisam droši zinu, ka nekad to viņam neesmu teicis.

-Un?

- Kā viņš zina, ka es spēlēju skvošu? Es jau esmu aizmirsis, kur palikusi mana rakete!

- Tas ir Efeju ligas augstskolu sporta veids, vai ne? Jūs studējāt Kolumbijas universitātē, kas ir šajā organizācijā. Gelvins tikai izdarīja secinājumus.

- Paklausieties...

Atkal parādījās viesmīle, alkdama papildināt viņa kafijas krūzi.

- Mīļumiņ, vai esi pārliecināts, ka negribēsi brokastis?

- Paldies, nē, - Denijs atbildēja.

Viesmīle šķita neapmierināta, tomēr pasmaidīja un aizgāja.

- Gelvins zina par mani to, ko es neesmu viņam stāstījis, -Denijs turpināja. - Ir acīmredzams, ka viņš pārbaudījis informāciju par mani, tātad speciāli interesējies. Jautājums par skvošu to pierāda.

- Un tas jūs pārsteidz? - Jeigers brīnījās. - Jūsu meita daudz laika pavada kopā ar Gelvina meitu, uzturas viņa mājā, viņa ģimenes lokā. Vai uzskatāt, ka viņam nevajadzētu piesargāties un izpētīt jūsu pagātni? Nav daudz tādu, kam Gelvins uzticas. Vismaz pašreizējā situācijā.

Denijs lēni izelpoja caur degunu.

- Varbūt tiešām viss ir tik vienkārši.

- Neapšaubāmi, - Jeigers piebalsoja, pagrieza galvu un pasmaidīja. - Jūsu draugs nāk!

Tobrīd Denijs ieraudzīja Filu Slokumu, kas tuvojās nodalījumam ar apbružātu ādas portfeli rokā. Viņš izskatījās sadrūmis, vēl īgnāks nekā parasti. Pat nepalūkojies uz Deniju, viņš atkrita krēslā blakus Jeigeram.

- Tā vien šķiet, ka tev kāds nozadzis pusdienu naudu, -Jeigers piezīmēja.

Slokums attaisīja portfeļa rāvējslēdzēju, izņēma brūnu mapi un pasniedza kolēģim.

- Atrasts līķis.

ļeigera smaids izplēnēja, tiklīdz viņš ieraudzīja vairākas glancētas fotogrāfijas astoņu reiz desmit collu izmērā.

- Augstā debess! - viņš iesaucās. - Nolādētie neģēļi. -Vienu attēlu viņš iedeva Denijam. - Ir skaidrs, ka viņi atraduši noklausīšanās ierīci.

Uzņēmumā bija redzams tik neganti un nežēlīgi izkropļots līķis, ka pirmajā mirkli tas nemaz nelīdzinājās cilvēkam.

Tikai Austrālijas apveida dzimumzīme kakla labajā puse apliecināja, ka tas ir Gelvina šoferis.

25

- Tas ir viņš, - Denijs apstiprināja. - Šoferis Estevans. -Uz pieres un kakla viņam izspiedās karstu sviedru lāsītes, rīkli dedzināja nepatīkams skābums, uzmācās nelabums un vēlēšanās vemt. - Kur jūs atradāt...

- Līķis uziets šķērsieliņā aiz bāra Braitonā, pārklāts ar lupatu. Tā noteikti bijusi narkotiku bandas izrēķināšanās, un upuris liekas spīdzināts, tādēļ lietu izmeklē Bostonas policijas narkotiku apkarošanas nodaļa.

Denijs strauji pielēca kājās, nogāzdams uz grīdas dakšiņu, izskrēja no bistro un izvēmās uz ietves. Tobrīd garām gāja divi jaunieši ar vienādām Under Armour sporta somām roka. Puisis steidza pastumt draudzeni tālāk, lai vēmekļi netrāpītu viņai virsū.

Apmēram pusminūti Denijs stāvēja saliecies. Pasaule apkārt griezās un šūpojās.

Fotogrāfijās bija redzams īsts sātana darbs. Cilvēka ķermenis sadalīts gabalos, nocirstā galva ielikta viņam rokās gluži kā futbolbumba. Pirmajā acu uzmetienā pat bija grūti pateikt, vai tā patiešām ir Estevana galva vai arī ārkārtīgi reālistiski uztaisīta Helovīnu maska no lateksa. Tikai iekšas un traheja, kas karājās āra, un tumšu asiņu tērcīte mudināja domāt par to, kas patiesībā noticis.

Plaksti bija pievērti, it kā viņš būtu aizmidzis.

Mute gluži kā nevajadzīgs skrimslis no miesnieka galda bija iebāzts upura dzimumloceklis.

Grīļodamies Denijs atgriezās bistro un nostājās pie nodalījuma.

- Vai viņš bija viens no jums?

Jeigers iepleta acis un paskatījās uz visām pusēm.

- Lūdzu, apsēdieties!

Tuvumā neviena nemanīja. Denijs lēni un negribīgi ieslīdēja krēslā.

- Vai tiešam jus domājat, - Slokums sacīja, - ka mēs tērētu laiku ar jums, ja Estevans būtu mūsējais?

- Nelejiet asaras šī Estevana dēļ, - Jeigers mudināja.

- Viņš kartelī bija zema līmeņa sicario.

- Ko tas nozīmē?

- Soģis. Algots slepkava.

- Tikpat labi tas varēju būt es.

- Bet neesat, - Jeigers aizrādīja.

- Kurš to izdarīja?

- Kartelim ir šūniņas visā valstī, - Jeigers paskaidroja.

- Viņiem muskuļu netrūkst. Mēs pārbaudījām meklējamo personu sarakstu un saņēmām šo ziņojumu.

- Vai tas nenovedīs atpakaļ pie Gelvina? - Denijs jautāja.

- Tiklīdz līķi identificēs... Bagāta investora šoferis atrasts noslepkavots, pirms nāves spīdzināts...

- Līķi neviens neidentificēs, - Jeigers apgalvoja. - Karteļa apsardzes vīri pastrādās brīnumus ar personu apliecinošiem dokumentiem un viltotām pasēm. Oficiāli šis puisis... -viņš ar strupo pirkstu pabakstīja pa vienu no glancētajām fotogrāfijām, - ...ir Džons Dovs.

Iekodis lūpā, Denijs pamaja ar galvu.

- Man pietiek, es izstājos.

Slokums sakustējās, it kā grasītos sacīt kaut ko draudīgu, taču Jeigers pieskārās viņa rokai.

- Ar jums nekas tāds nenotiks.

Denijs rūgti iesmējās.

- Protams! Kā man varēja ienākt prātā tik muļķīga doma!

- Turklāt ar savu bojāeju šis cilvēks ir pasargājis jūs. Jūs neviens netur aizdomās.

- Bet jūs skaidri likāt saprast, ka es joprojām karājos uz pārvaldes āķa. Jūs laikam uzskatāt, ka drīkstat mani izmantot tik ilgi, kamēr mani vienā jaukā rītā atradīs sacirstu gabalos un iebāztu plastmasas maisā. - Viņš papurināja galvu. - Tātad... Es ar Gelvinu vairs netikšos. Mūsu attiecības ir beigušās.

- Ak tā? - Slokums pajautāja. - Piepeši jūs grasāties lauzt līgumu? Vai jums nešķiet, ka tas būs pārāk aizdomīgi? Viņi atrada raidītāju, piespieda pie sienas šoferi, un pēkšņi nozūdat jus? Tad viņi nekavējoties sapratīs, ka nogalinājuši neīsto. Jūs būsiet pavērsis prožektorus pret sevi, draugs.

- Nebūt ne. - Denijs nīgri pasmaidīja. - Kādu laiku es slimošu, tad man steidzami būs jāpabeidz darbs, jo tuvosies nodošanas termiņš. Iegansti atradīsies. Pēc pāris mēnešiem viņš atmetīs ar roku, un attiecības būs galā. Viss.

- Un jūsu meita? - Jeigers pavaicāja.

Pēkšņi Deniju pārņēma dusmas, kas uzšvirkstēja kā sērkociņš, kas iesviests benzīna tvertnē. Apvaldījies viņš sacīja:

- Manai meitai nav ne jausmas par to, kas notiek. Viņas draudzība ar Džonu ir nevainīga, un citādi nemaz nevar būt.

Pienāca viesmīle.

- Vai viņš vienīgais šodien ēdīs? Jūs, puiši, neesat izsalkuši?

Denijs papurināja galvu.

- Es labprāt pasūtinātu strādnieka speciālo, - Slokums paziņoja.

- Piedod, mīļais, tas dabūjams tikai līdz deviņiem. Kaut ko vēl?

- Tad uzskatīsim, ka franču maize ar brilē krēmu ir kā radīta man.

Viesmīle žilbinoši pasmaidīja.

- Paklau, Denij, - Jeigers sacīja, ka viņa aizgāja, - tavuprāt, kurš vēl varētu pasargāt jūs un jusu meitu?

Tobrīd Denijam iekarsa vaigi.

- Par kādu sargāšanu jūs runājat? Vai tie slepkavas grasās jūs brīdināt par uzbrukumu?

- Parasti Narkotiku apkarošanas pārvaldei viņi neuzbrūk, jo negrib nokļūt pie mums.

- Tomēr uzbrukumi gadās, vai ne? Es esmu lasījis...

- Gadās, - attrauca Jeigers, - taču visnotaļ reti. Sinaloas puiši... jā, viņi ir brutāli, taču ari gudri un zina, ka nevajag izaicināt mūsu aģentus. Tiklīdz tas notiek, nepatikšanu ir pāri galvai.

Denijs neticīgi raudzījās uz Jeigeru.

- Kartelis uzskatīja, ka Estevans ir jūsējais.

- Šoferi sodīja tāpēc, ka viņš bija meksikānis, Denjel, -Jeigers mierīgi atbildēja. - Viņi uzskatīja, ka viens no tautiešiem ir nodevējs, un tas bija steidzami jāpaziņo. Taču ar mūsējiem viņi tā izrīkojas tikai atsevišķos gadījumos.

- Kas notiks, ja nākamajā reizē pieķers mani? Kā jūs mani aizstāvēsiet?

- Dabūsim jūs prom no turienes. Jūs un jūsu meitu.

- Iedarbināsiet liecinieku aizsardzības programmu? - Tiklīdz Jeigers pamāja ar galvu, Denijs turpināja: - Jūs noteikti jokojat! Es atsakos. Es tā nedzīvošu! Es nesagraušu meitas dzīvi.

- Tas ir ļaunākais scenārijs, Denjel. Gan jau tā nemaz nenotiks.

- Vai varat to garantēt? - Abi aģenti lūkojās uz viņu, taču neteica ne vārda. Denijs piebilda: - Skaidrs. Paklau, es esmu vienīgais no vecākiem, kas meitai palicis. Es neatstāšu viņu bāreņos, saprotat? Jūs gribat apsūdzēt mani par naudas atmazgāšanu vai sazin ko vēl? Uz priekšu! Droši! Es neesmu vainīgs, ka jūsu iericiti atrada. Jus paši salaidāt visu grīstē, bet es uzdevumu izpildīju precīzi tā, kā jus likāt. Es sadarbojos pēc labākās sirdsapziņas.

- Tieši tā, - Slokums norādīja, - jūs sadarbojāties.

- Hm... Ko tas nozīmē?

- Jūs neapzināties, kādā situācija esat nonācis, vai ne? Slokums pajautāja. - Acīmredzot jūs nesaprotat, kādi piera dījumi pret jums ir mūsu rīcībā.

- Un kādi tie butu?

- Tagad jūs neatkāpsieties, draugs, - Slokums paziņoja. - Kā bankas mēdz apgalvot: "Reāls sods par priekšlaicīgu līguma laušanu."

- Vai tas jāuztver kā drauds?

- Dažkārt Narkotiku apkarošanas pārvaldē rodas informācijas noplūde, - Slokums skaidroja un lēni iemalkoja kafiju. - Cerams, ka jūsu gadījumā tā nenotiks.

Piepeši Denijs aptvēra situācijas nopietnību. Šie aģenti drīzāk nodos viņu "Sinaloas karteļa" rokās nekā Jaus viņam aiziet.

Viņš piecēlās.

- Lūdzu, Denjel, - Jeigers sacīja.

Slokums nolika savu kafijas krūzi, no bikšu kabatas izvilka naudas maku un sameklēja divas čaukstošas jaunas simtdolāru banknotes.

- Luk. Pieņemiet Gelvina piedāvājumu uzspēlēt skvošu. Un nopērciet sev pieklājīgu raketi.

26

"Globālās harmonikas" konferenču zāle izskatījās gluži kā tūkstošiem citu pasaules korporāciju konferenču zāļu. Galvenā kompānijas mītne atradās Sandjego, līdz ar to telpā jautās Kalifornijas štata gaisotne - gaišs koks un lieli logi, daudz stikla, metāla un spožas gaismas. Lielāko daļu vienas sienas aizņēma milzīgs Cisco teleklātbūtnes sistēmas ekrāns. Pie pretējās atradās projekcijas ekrāns, ko varēja sarullēt, nospiežot pogu. Ap mirdzoši nopulētu ovālu galdu no afrikas sarkankoka ar violetām inkrustācijām stāvēja divdesmit ādas krēsli ar augstu atzveltni.

Ši bija liela privāto ieguldījumu portfeļa sabiedrība, kas investē četrpadsmit dažādās kompānijās - gan automobiļu detaļās un ēdināšanas pakalpojumos, gan apdrošināšanā un kravu pārvadāšanā.

Tikai daži cilvēki zināja, kam patiesībā pieder "Globālā harmonika".

Galda galā sēdēja korporācijas vadītāja, varenā Lorija Hom-beka. Viņa zināja, ka lielākoties neviens neuzskata viņu par sirsnīgu sievieti un visbiežāk dēvē par lietišķu. Nodaļu vadītāji baidījās no viņas. Blondie mati bija īsi un prasmīgi apgriezti frizūrā, ko nelabvēļi apzīmēja par vīrišķu. Mugura viņai bija viens no ierasti košajiem kostīmiem - šoreiz safīrzilais - un pieguļoša balta zīda blūzīte. No dārglietām viņa bija izvēlējusies neuzkrītošus zelta auskarus un oniksa kaklarotu.

Bet sapulci Lorija Hornbeka nevadīja. Tas bija finanšu nodaļas vadītāja Elena Hārtlija pienākums, jo tajā rītā apspriest vajadzēja budžetu. Viņš runāja monotoni, un Lorija uzskatīja, ka šī cilvēka klātbūtne vien ir verbāls hloroforms. Tika pieminēti "optimizēti distribūcijas tīkli" un "uzlabota piegādes ķēdes redzamība", "viscaur ar investīciju atdevi saistīts risinājums" un "nodevumi", "dolarizācijas pieeja" un "dziļa ieniršana datos". Els Hārtlijs rādīja klātesošajiem nodaļu vadītājiem tabulas un grafikus, viņi rakstīja piezīmes klēpjda-toros, un Lorija Hornbeka slepus lasīja ziņas savā BlackBemj vied tālrunī.

Noteikums paredzēja, ka ikmēneša budžeta apspriešanā mobilie tālruņi visiem jāizslēdz. Lorija Hornbeka - korporācijas vadītāja - tomēr bija izņēmums.

Kad sapulce bija apmēram pusē, viedtālrunis iezumējās. Viņa uzlika lasāmās brilles un paskatījās ekrānā uz ienākušo īsziņu. Nokremšļojusies viņa pacēla galvu.

- Tonij, Kārena, Berij, nekavējoties uz manu kabinetu! Atvainojiet, El. Man vajadzīgas piecpadsmit minūtes.

Viņa pieceļas no galda.

Gaisma Lorijas Hornbekas kabinetā ieplūda pa logiem, kas sniedzās no griestiem līdz grīdai un pavēra skatu uz Kluso okeānu. Kabinets bija tikpat prasmīgi veidots un lietišķs kā viņas matu sakārtojums. Uz rakstāmgalda atradās vien dažas dēla fotogrāfijas, klēpjdators un divi tālruņa aparāti, viens no tiem - drošajiem sakariem. Kārtīgs rakstāmgalds liecina par sakārtotu prātu. Viena telpas stūrī stāvēja soma ar viņas golfa nūjām, pie sienām karājās vairākas milzīgas Helmūta Naumera gleznas, kurās attēlota Ņūmeksi-kas štata pilsēta Taosa - pueblo un kanjoni spilgtās krāsās. Lorija bija dzimusi tajā štata, un viņai Taosā piederēja brīvdienu māja, kurp viņa devās ikviena svabadākā bridi.

Seja nepauda emocijas, jo labs vadītājs allaž ir mierīgs un pašpārliecināts, taču kaklā sakāpa nepatīkams skābums un sirds pukstēja neprātīgā ritmā. Šis murgainais projekts bija vienīgais, par ko viņa pēdējās dienās spēja domāt.

"Divas nedēļas Belizā," viņa drūmi nodomāja. "Tagad es esmu sabijusi kabinetā vien pāris dienu, bet šķiet, ka atpūtā nemaz neesmu bijusi."

- Ziņas no "Omahas". Radusies sūce, - Lorija paziņoja. Vaibstos nebija ne miņas no satraukuma, taču viņa knibināja oniksa kaklarotu.

- Ko tas nozīmē? - pajautāja kalsna tumšmate ar sērīgu sejas izteiksmi. Viņa pārraudzīja "Omahas loģistiku", vienu no lielākajiem "Globālās harmonikas" ieguldījumiem. Kompānija piedāvāja kravu pārvadāšanas pakalpojumus vairākiem korporatīvajiem klientiem - konteinerus un treilerus kravu transportēšanai pa sauszemi, jūru un gaisu.

Teju ikvienam ārpus šī kabineta, kurā tobrīd atradās trīs vadošie "Omahas loģistikas" darbinieki, tā šķita visnotaļ leģitīma kompānija.

- Mušu kravas lidmašīna vakar konfiscēta Frezno.

- Jēziņ! - iesaucās "Omahas" galvenais tehniskais direktors, resnvēderis ar mīklveidīgu seju un burunduka cienīgiem vaigiem. - Ar visu kravu?

Lorija pamāja ar galvu.

- Un vakar pazuda "Klusā okeāna komercbankas" Sanfrancisko filiāles baņķieris.

- Svētā Dievmāte! - klusi izdvesa pārraudze, kurai seja kļuva vēl drūmāka. - Tas ir Tots!

- Ko nozīmē "pazuda"? - noprasīja galvenais tehniskais direktors ar burunduka vaigiem.

- Neatnāca uz darbu, - paskaidroja Lorija, - un arī mājās nav atrodams. Mes nosūtījām viņam lūgumu atsaukties, taču viņš neatbildēja.

- Tātad nozudis no zemes virsas? - ieminējās "Omahas" galvenais finanšu direktors, pievilcīgs latīņamerikāņu izcel-

smes vīrietis ar gaiši brūnu ādu un bieziem, no pieres at-ķemmētiem melniem matiem.

- Paklau, varbūt viņš uzradīsies Plājās del Karmenas pludmalē dzeram kokakolu puslegālu ielasmeitu sabiedrībā. Bet es šaubos. Tas nav viņa dabā.

- Vai mums ir jelkāds pamats uzskatīt, ka viņš ir ares-tēts? - bažīgi jautāja latīņamerikānis.

Lorija paraustīja plecus.

- Labāk cerēsim, ka nav. Es pat domāt negribu par tādu varbūtību! ja viņš ir... - Balss apsīka. Kuņģi nomocīja skābe. Bija vajadzīgas neitralizējošās tabletes, ko pēdējā laikā viņa ēda gluži kā konfektes.

Robs mūrī, noplūde - no šī murga baidījās itin visi. Ja patiesība par "Omahas loģistiku" parādīsies atklātībā, viņi nonāks cietumā.

Vai arī - ņemot vērā to, kas bija viņu īstie darba devēji, -daudz ļaunākā vietā.

- Baņķieris jāatrod nekavējoties, - sacīja galvenais finanšu direktors, - iekams viņš kaut ko ir izpļāpājis. - Stresa brīžos meksikāņu akcents balsī likās īpaši jūtams.

- Acīmredzot, - Lorija piekrita. - Taču daudz svarīgāka ir noplūde. Mums jānoskaidro, kā tas gadījies un kurš vainīgs. Un caurums noteikti jāaizbāž. Jebkādiem līdzekļiem.

- Tots jāatrod un jābrīdina klusēt, - pārraudze norādīja spalgā balsī. - Vai mēs varēsim viņu sameklēt?

Klusēdama Lorija skatījās uz "Omahas" galveno finanšu direktoru. Viņa vēlējās, lai skarbo vēsti pasaka šis cilvēks.

Viņš mājienu saprata.

- Ja rīkosimies tūdaļ, briesmas izdosies novērst. Mums ir algotnis.

Trīs korporācijas vadošie darbinieki neteica ne vārda. Galvenais tehniskais direktors ar burunduka vaigiem sagrozījās krēslā.

- Pie mums šīs pēdas nedrīkst novest, - ieminējās pārraudze.

- Protams, - attrauca galvenais finanšu direktors. - Algotnis ir uzticams un diskrēts. Tādā darbā cilvēkam jāpārzina dažādi veikli paņēmieni. Patiesībā viņš ir ķirurgs.

- Vai esam vienojušies? - Lorija pajautāja. It visi, izņemot finanšu direktoru, centās izvairīties no viņas skatiena. - Ja nebūs vienprātības, nekas nenotiks. - Viņa gaidīja. Tik nopietnā un briesmu pilnā brīdī vajadzēja ikviena dalībnieka piekrišanu.

- Jā, - beidzot izdvesa pārraudze.

- Labi, - noteica galvenais tehniskais direktors.

Lorija pievērsās finanšu direktoram un sacīja:

- Zvani!

27

Ar metro braukdams no Brodvejas stacijas uz Parka ielu, Denijs uzrakstīja Ebijai īsziņu: "Paņemšu tevi trijos?" Stundu laikā viņš meitai nekad nezvanīja un nesūtīja elektroniska pasta vēstules - Ebija aizrādīja, ka tās vairāk piemērotas vecīšiem. Savukārt īsziņas meitene sūtija nemitīgi, gan starpbrīžos, gan nereti ari stundās, turklāt stenogrāfistes ātrumā, izmantojot tēvam nesaprotamus saīsinājumus un žargonu.

Atbilde pienāca pēc divām minūtēm: "Paldies, bet es braukšu pie Dzenas, labi?"

Tam Denijs nevēlējās piekrist nekādā gadījumā. "Tikai ne šodien. Es gribu, lai esi mājās."

Vilciens iebrauca tunelī, kur mobilie sakari nedarbojās. Kad viņi sasniedza Parka ielas staciju, tālruņa signāls vēstīja, ka pienācis balss pasts. No Ebijas. Denijs to pat nenoklausījās, jo zināja, ka meita lūgsies un žēlosies. Tikai galējs izmisums varētu piespiest viņu izmantot runātu vardu.

Šķērsodams platformu, lai iekāptu zaļās līnijas vilcienā uz Ārlingtonas ielu, viņš piezvanīja meitai.

- Tēt! - viņa atsaucās aizžņaugtā balsī. - Mēs ar Dzenu mācīsimies matemātisko analīzi, es zvēru! Goda vārds! Mēs cītīgi strādāsim. - Fonā atskanēja meitenes spiedziens.

- To tu vari darīt arī mājās, - Denijs iebilda.

- Bet mēs mācāmies kopā! Kāda jēga sēdēt mājās, ja mēs tik un tā sazināsimies internētā?

- Es gribu, lai šodien tu esi mājās.

"Narkotiku apkarošanas pārvaldes aģentiem taisnība - es nevaru pēkšņi nozust no Gelvina orbītas, neizraisot aizdomas. Bet ar Ebiju ir citādi. Viņa ir saistauds. Ja viņa pārstās satikties ar Dženu, arī es dabiskā veida varēšu pārtraukt attiecības ar Gēlvinu. Bez liekiem jautājumiem."

Denijam radās sajūta, ka viņš ir izvilcis granātas gredzenu, bet vel nav aizmetis pašu granātu.

- Paklau, - Ebija spalgā balsī ieminējās, - es varētu palūgt, lai šoferis aizved mani mājās ap, teiksim, septiņiem. Tad mēs varēsim kopā ēst vakariņas. Labi?

Atmiņā Denijam atausa sakropļotais Estevana līķis, un viņam kļuva nelabi.

- Trijos es būšu tev pakaļ, - Denijs noskaldīja dzelžainā tonī un izbeidza sarunu. Tad viņš piezvanīja Tomam Gelvi-nam uz biroju. - Vai piedāvājums spēlēt skvošu vēl ir spēkā?

28

Garām iespaidīgajai sarkanbrūna smilšakmens ēkai Denijs bija gājis neskaitāmas reizes un vienmēr prātojis, kā izskatās iekšpusē. Tā bija federālisma stilā celta savrupmāja ar balta granīta fasādi uz Publiskā dārza pusi. Ēka bija platāka par citām un ar diviem izvirzījumiem.

Ieeja ar portiku nebija pārāk uzkrītoša - tikai pulētas ozolkoka durvis ar spožu misiņa rokturi un pastkastītes spraugu. Lielākā daļa ēku šajā kvartālā bija privātas rezidences. Denijs allaž bija uzskatījis, ka šī ir viena no savrupmājām, kas piederējusi kādai Bostonas brahmaņu ģimenei jau kopš šī termina ieviesēja Olivera Vendela Holmsa laikiem.

Izrādījās, ka tas ir Plimptona klubs, vecākais saviesīgais un sporta klubs Bostonā. Dzirdējis par to Denijs bija, taču nepazina nevienu kluba biedru. Līdz šim.

Čīkstošās grīdas bija segtas ar austrumnieciskiem paklājiem, pie sienām karājās eļļas gleznas ar kuģiem un putniem un vairāki briežu ragi. Vitrīnās varēja apskatīt nodzeltējušas senlaicīgas skvoša raketes un sēpijas fotogrāfijas ar iepriekšējā gadsimta sākuma spēlētājiem. Denijs žurnāla Boston internēta versijā bija izlasījis, ka Plimptona klubam ir seši skvoša laukumi, sālsūdens baseins, slēgts tenisa korts, ko snobi dēvēja par reāltenisa kortu, bibliotēka un grezna ēdamtelpa.

Viņš apsēdās cietā dīvānā, mēģināja tēlot nevērību un gaidīja, nolicis sporta somu uz grīdas.

Neomulība, kas pārņēma šajā milzīgajā ēkā, gan nebija nekas salīdzinājumā ar bailēm par ierīci, kas bija paslēpta somā. "Kā, pie velna, es tikšu pie tām piecām minūtēm, kas nepieciešamas, lai nokopētu informāciju no Gclvina telefona? Viņš to nekad neizlaiž no rokām! Ja nu mani pieķer... Tas, kas notika ar Estevanu, tikpat labi var notikt ari ar mani."

Bija grūti noticēt, ka pieklājīgais un sirsnīgais Toms Gelvins jebkā ir iesaistīts sava šofera spīdzināšanā un slepkavībā. "Varbūt viņš neko nezina par to! Taču cilvēki, pie kā Gelvins strādā, ir brutāli, aukstasinīgi un biedējoši. Tādi nevilcinātos pastrādāt līdzīgas lietas arī ar mani. Ja pieķers... Ārkārtīgi jāuzmanās. Tiklīdz liksies, ka man draud briesmas, es atteikšos no sava nodoma."

Jauna blondīne reģistratūrā uzsmaidīja viņam un sakārtoja veidlapas vai citus dokumentus ar senlaicīgu datuma spiedogu. Ienāca pāris pusmūža vīriešu, kas varētu but biznesmeņi, un jautri smējās par "trim liekajiem". Abiem mugurā bija zili bleizeri ar misiņa pogām. Vienam kājās bija zaļas bikses ar vaļiem, otram - haki krāsas bikses. Viņi sasveicinājās ar reģistratūras darbinieci, un viņa pamāja.

- Piedod, ka liku tev gaidīt, - Gelvins uzsauca, ieskrējis no ielas.

Denijs satrūkās.

- Nekas, - viņš atbildēja, lai gan divānā bija sēdējis jau piecpadsmit minūtes.

Piepeši atskanēja "Mīļās mājas Alabama" ģitāras izpildījumā. Gelvins kokogļu krāsas svītrotās žaketes krūšu kabatā sameklēja savu viedtālruni.

- Mardža, atliksim to uz stundu, - viņš skaļi sacīja klausulē. - Ko? Te ir briesmīga zona... Jā. - Viņš pabeidza sarunu un papurināja galvu. Jaunā sieviete šķita veltījam viņam aizkaitinājuma pilnu skatienu. - Piedod. Tāda diena. Vai paņēmi aprīkojumu?

Atbildot Denijs pacēla somu.

- Visu nepieciešamo. Starp citu, kāpēc tev ir tāda zvana melodija? Tu kaut kā esi saistīts ar Alabamu?

Gelvins paraustīja plecus.

- Man patīk grupa Lynyrd Skynyrd. "Atļauj trīs soļus", "Brīvais putns".

- Protams. - Denijs pasmaidīja.

- Vai tu nekad neesi gribējis spēlēt ģitāru rokenrola grupā?

- Kurš tad nav gribējis!

Ar nelielu liftu viņi nobrauca lejā.

- Te netiek atbalstīta mobilo telefonu lietošana, - Gelvins sazvērnieciski nočukstēja. - Tā nedrīkst darīt. - Viņš atdarināja komēdijseriāla "Giligana sala" varoņa Tērstona Hau-ela akcentu.

- Iespaidīga vieta, - Denijs teica.

- Es labprātāk to apzīmētu kā "nepanesamu", taču šī ir vistuvāk birojam, - Gelvins paskaidroja.

- Manā vingrošanas zālē briežu ragu pie sienas nav.

- Te nenāk ne melnie, ne ebreji vai sievietes, ne itālieši vai Iri. Es esmu kliedzošs izņēmums. Kā kluba biedrs esmu briesmīgs. - Viņš žilbinoši pasmaidīja.

- Pret ko?

- Pret muļķiem, kas vada šo mauzoleju.

- Bet viņi tevi ielaida!

- Viņiem nebija izvēles. Tas bija neizhēgami.

Denijs palūkojās uz Gelvinu. Lifts tobrīd pabeidza gauso braucienu un nodrebēdams apstājās.

- Zini, tu nemaz nevari pieteikties kluba. Par tevi balso. Vispirms tevi izvirza, tad nopratina un iztaujā. Tev japieda-lās vakariņās kopā ar visiem sasodītajiem valdes locekļiem pēc kārtas. Tas līdzinās nebeidzamai kolonoskopijai.

- Tu noteikti viņus apbūri ar savu šarmu.

- Apbūru? Es izglābu viņu adu! Šī vieta gāja uz grunti, jumts bija iebrucis, bet viņiem trūka naudas remontam. Vecie atteicās paaugstināt biedru naudas. Tika spriests, ka daļu ēkas vajadzētu pārdot vai vispār slēgt klubu. Tad uz skatuves parādījos es un visu samaksāju. Iedevu ilgtermiņa aizdevumu ar ļoti dāsniem nosacījumiem.

- Apmaiņā pret biedra karti, - Denijs smaidīdams piebilda. - No tāda piedāvājuma viņi nespēja atteikties.

Gelvins iesmējās. Lifta durvis atvērās. Viņi bija nonākuši gaitenī ar zemiem griestiem un vieglu eikalipta smārdu.

- Izrādījās, ka es atbilstu pilnīgi visām prasībām. - Viņš pieklusināja balsi, lai gan tuvumā neviena nebija. - Tie riebekļi sevi uzskata par labākiem tikai tāpēc, ka nestrādā, lai nopelnītu naudu. To darīja viņu vecvectēvi, tādējādi nonākot aristokrātu vai tamlīdzīgā kārtā. Turpretī tādus puišus ka mani, kas nācis no pilsētas dienvidu rajona, studējis Bos-tonas koledžā un tā tālāk un kam pašam jānopclna katrs cents, vienmēr izbalso... - Viņš apklusa, jo garām pagāja sirmgalvis svītrota kokvilnas žaketē un rūtainās biksēs.

- Sveiks, Tom! - kungs uzsauca, un Gelvins pamāja ar galvu.

- Es lasīju e-pastu par Gelvina fitnesa centru Laimena akadēmijā, - Denijs atzina. Vēstuli bija izsūtījusi Lallija Torn-tone, lai paziņotu par plāniem būvēt jaunu baseinu un stadionu, ko dāsni finansēs Tomass un Selina Gelvini.

Atgrūdis vaļā smagās durvis uz vīriešu ģērbtuvi, Gelvins nopūtās, paķēra divus dvieļus un vienu pasvieda Denijam.

- Dažkārt zobrati ir jāieeļļo. Neviena cita skola nevēlējās Dzenu pieņemt. - Viņš apstājās pie apkalpotāja galda un sacīja: - Ilola, Josč! Que tai?

- Pues muy bieti, Gelvina kungs, - atbildēja tuklais apkalpotājs ar apaļo seju, pasniegdams klientam skapīša atslēgu elastīgā saitē. - У listed?

- Bieti, bieti... i/a sabes сото va la vida!

Denijs nebrīnījās, ka Gelvins runā spāniski, ja reiz apprecējis meksikānieti. Taču tagad šķita, ka viņam tā ir dzimtā valoda. Un tas bija pārsteigums.

Atkal iedžinkstējās "Mīļās mājas Alabama". Gelvins izņēma no žaketes vied tālruni, atvainodamies uzsmaidīja Hosē un devās skapīšu virzienā.

- Stunda... Stunda vai, augstākais, pusotra, - viņš sacīja klausulē. - Norunāts? Labi. - Viņš izbeidza sarunu un ielika tālruni atpakaļ žaketes kabatā. - Tā pasaule iekārtota, - viņš turpināja, it kā saruna nemaz nebūtu pārtraukta. - Tāpat bija taviem zaglīgajiem kapitālistiem. Venderbiltiem, Kārnegi-jiem, Rokfelleriem un Morganiem vajadzēja vismaz divas paaudzes, lai nauda pārstātu smirdēt, vai ne?

- Tiesa.

- Starp citu, kāpēc viņus dēvē par zaglīgajiem kapitālistiem, nevis par uzņēmējiem?

- Izcils jautājums.

- Vai tad viņi tik briesmīgi atšķīrās no Stīva Džobsa, Bila Geitsa vai Google dibinātājiem? Vai tad Rokfellers neziedoja miljoniem dolāru? Gan jau visi ziedoja, vai ne?

- Kas vienam ir zaglīgs kapitālists, otram ir uzņēmējs vai filantrops. Kas esi tu?

- Kādā ziņā?

- Zaglīgs kapitālists vai uzņēmējs?

Gelvins pielieca galvu uz vienu pusi, tad uz otru, it kā gatavotu gudru atbildi, bet pēdējā brīdī pārdomātu.

- Es esmu investors.

- Kur tu investē?

- Privātā kompānijā. Garlaicīgi.

- Man ne. Un tev varbūt arī.

Smagā nopūta vedināja domāt, ka uz šo jautājumu viņš atbildējis tūkstošiem reižu.

- Es pārvaldu kādas visnotaļ turīgas ģimenes naudu.

- Ak tā? Kādas?

Gelvins paraustīja plecus.

- Vai esi dzirdējis desmit bagātāko Meksikas ģimeņu uzvārdus?

- Ne, - Denijs atbildēja.

- Tad nedomāju, ka šis uzvārds tev liksies pazīstams.

Pie skapīšiem oda pēc dedzinātas kokvilnas - smārds plūda no tuvējā žāvētāja. Tam piejaucās vecmodīga matu losjona aromāts un pelējuma smaka. Nelielajā atpūtas stūrītī augstu pie sienas bija piestiprināts televizors. Nerūsoša tērauda ledusskapī ar stikla durvīm atradās norasojušas ūdens pudeles, bet uz garas letes ar izlietnēm bija sarindotas ķemmes augstos stikla traukos ar zilu dezinfekcijas līdzekli. Turpat bija redzami vienreizējie skuvekļi un Barbasol skūšanās krēms. Senlaicīgo ģērbtuves skapīšu rindas bija taisītas no tumša koka. Dažiem slēdzenēs bija atslēgas ar metāla birkām elastīgās aukliņās.

Pilnīgi tukša ģērbtuve nebija. No attālākā stūra atplūda vairākas balsis. Cik Denijs varēja spriest, te strādāja vienīgi apkalpotājs Hosē. Acīmredzot pārāk daudz darbinieku Plimptona klubs tik spiedīgos finansiālajos apstākļos nealgoja. Garām cienīgā gaitā aizsoļoja apmēram septiņdesmit gadus vecs spēcīgas miesasbūves vīrs ar sirmu apmatojumu -pilnīgi kails, tikai ar dvieli ap plato kaklu.

Denijs ielāgoja Gelvina skapīti - astoņsimt devītais - un sev izvēlējās kādu brīvu netālu. Gelvina sporta tērps jau bija skapītī, glīti salocīts. Acīmredzot klubs mazgāja biedru drēbes. Uz plaukta atradās kārba ar dzelteni punktotajām Wilson firmas skvoša bumbiņām, uz āķa karājās rakete. Gelvins novilka žaketi un sakārtoja to uz pakaramā.

Viedtālrunis palika krūšu kabatā.

Tikmēr Denijs uzģērba baltu treniņkreklu un vecas sporta bikses ar Kolumbijas universitātes logo. Gelvina tērps likās pavisam jauns - balti šorti, sarkanmelns krekls ar Black Knight simboliku un žilbinoši balti Prince firmas skvoša apavi.

Pirmīt ienākušie pusmūža biznesmeņi jau devās prom ar raketēm rokās. Abi joprojām apsprieda golfu. Viņi bija uzvilkuši saņurcītus T kreklus ar Hārvarda universitātes komandas un Filipsa Ekseteras akadēmijas logo un nošļukušus vingrošanas šortus ar elastīgām jostām. Šķita, ka apģērbu viņi ir sameklējuši bezpajumtnieku patversmē, kur strādāja Lūsija.

- Jaukas drēbītes, Tomas! - uzsauca hārvardietis.

- Paldies, London, - Gelvins attrauca.

- Ļoti smalkas. Vai grasies spēlēt Amerikas atklātajā turnīrā?

Gelvins skumji pasmaidīja un zīmīgi palūkojās uz Deniju, kuram bija pazīstami tādi māksloti draudzīgi bagātnieku dūrieni mugurā. Ari Laimoņa akadēmijā tādu netrūka. Pēc divām minūtēm viņi slepeni apsmies Gelvinu par jauno treniņtērpu un nopūlēšanos atbilst vēlamajam statusam.

Aizcirtis skapīša durvis, Gelvins to aizslēdza.

Viedtālrunis palika iekšā.

29

Savu aprīkojumu - raketes somu ar rāvējslēdzēju, skapīša atslēgu, jaunu kārbu ar bumbām un dvieli - Gelvins nolika uz dzegas korta stiklotās sienas ārpusē. Denijs raketi un dvieli nometa līdzās, bet atslēgu iebaza kabatā.

Iesildīšanās izdevās saraustīta. Denijs nespēja atrast īsto satvērienu un nemitīgi netrāpīja pa bumbu, mērķējot par augstu vai par zemu. No blakus korta atskanēja piedauzīgi vaidi un rūcieni, it ka tur uzņemtu pornofilmu.

Denijs uzskatīja, ka ļoti daudz par cilvēku liecina tas, kā viņš nodarbojas ar sportu. Viņa cenšas izcelties uz pārējo fona vai ir komandas spēlētāja? Viņš ir miermīlīgs puisis, kurš kortā vai laukumā pārvēršas par psihopātu? Ir spontāns vai analītisks?

Toms Gelvins spēli uztvēra ārkārtīgi nopietni. Asprātība un vieglais humors piepeši bija pazudis, vietā nācis negants spēlētājs. Ne tikai prasmīgs - par stratēģiju viņam bija profesionāļa izpratne -, bet arī nepiekāpīgs. Aizsargbrillēs viņš izskatījās pēc jauna kukaiņa, piemēram, dievlūdzēja.

Sākumā Denijs neizrādījās pārak sīvs sāncensis. Studiju laikos viņš spēlēja visnotaļ labi, taču tas bija pirms daudziem gadiem, un fiziskais stāvoklis vairs nebija tik izcils. Viņš bija zaudējis ātrumu un nespēja kontrolēt kustības, un viņa serves bija pārlieku vieglas.

Turpretī Gelvins servēja augstu kā īsts meistars - izzīmējusi letālu parabolu, bumba noplaukšķēja Denijam aiz muguras uz grīdas pie pašas sienas un nodevīgi apstājās. Pirmos divus gei-mus Denijs zaudēja tikai tāpēc, ka īsti nesaprata, kā uztvert tik mežonīgas serves.

Trešajā geimā viņš beidzot izlīdzināja spēli. Viena no Gelvina padotajām bumbām atsitās divreiz, tādejādi nodrošinot Denijam servi un varbūt pat punktu. Denijam par pārsteigumu, Gelvins pacēla bumbu un pašpārliecināti aizsoļo-ja uz serves zonu.

- Paklau, manuprāt, bumba atsitās divreiz, - Denijs aizrādīja.

- Muļķības, - Gelvins attrauca.

- Patiesību sakot...

- Gatavs? - Gelvins nostājās pozīcijā, lai raidītu vēl vienu nāvējošu servi. Denijs alka iebilst, strīdēties, tomēr nolēma, ka nav vērts. Gelvins ļoti labi apzinājās, ka bumba atsitās divreiz. Bet šis bija viņa klubs, viņa bumba un viņa noteikumi.

"Diviem ar sāncensības garu apveltītiem cilvēkiem - un mēs tādi esam - skvoša spēlēšana nav ideālākais veids, kā iedraudzēties."

Drīz vien Denijam izdevās noīsināts sitiens no labas puses frontālās sienas stūrī. Gelvins par pussekundi nokavēja un ietriecās Denija kreisajā plecā mirkli pēc tam, kad bumbiņa nokrita uz grīdas pie pašas sienas. Nekas viņam nepalīdzētu uztvert sitienu.

- Traucējums, - Gelvins paziņoja.

Denijs iesmējās.

- Nemūžam!

- Es teicu, ka tas bija traucējums. Tu stāvēji man ceļā.

"Viņa klubs, viņa bumba un viņa noteikumi." Denijs nolēma neaizstāvēt savu taisnību.

Uzvarējis trešo geimu pēc kārtas, Gelvins ierosināja:

- Labākais septiņos?

- Protams, - Denijs attrauca. - Bet varbūt vispirms paņemsim pārtraukumu un iedzersim ūdeni? - Viņš pamatīgi svīda, un tāpēc raketes rokturis bija slidens.

- Tu mēģini izjaukt manu ritmu, vai ne? - Gelvins pajautāja. Viņam pār abiem vaigiem ritēja sviedru tērcītes. - Tev gribas izjaukt manu veiksmīgo spēli.

- Sauc, kā gribi.

Gelvins pasmaidīja un pagrūda vaļā stiklotās durvis. Ārā gaiss likās vēss, un Denijam tas patika. Gelvins paķēra savu dvieli un noslaucīja seju. Atslēgas nožvadzēja uz dzegas. Tad viņš apātiski pamāja uz dzeršanas strūklakas pusi un arī pats devās turp.

- Ja neiebilsti, - Denijs sacīja, - es atnesīšu mums auksta ūdens pudeles.

Ne vārda neteicis, Gelvins pavēcināja ar roku.

Denijs pieliecās, veikli - vismaz pašam tā šķita - paņēma partnera skapīša atslēgu un iegāja ģērbtuvē.

Tuvumā nevienu nedzirdēja un neredzēja.

Astoņsimt devītais skapītis bija aizslēgts. Apkārt valdīja klusums, bet tālumā darbojās iekārtas - grabēja veļas mazgājamā mašīna un rūca žāvētājs, pa vecmodīgām aizsērējušām caurulēm plūda ūdens, slāpēti dūca ventilācijas sistēma, pilēja dušas krāns, un lāses pakšķēja uz flīzētās grīdas.

Taču visskaļāk pukstēja viņa sirds. Ātrāk nekā parasti, bet vienmērīgi. Domās viņš neskaitāmas reizes bija atkārtojis visu, ko darīs, un apsvēris jebkuru aspektu un iespējamo kavēkli.

Viņš atslēdza un atvēra skapīti. Bailes teju šķebināja. Gel-vina skapītī valdīja ideāla kārtība. Nevainojamais kokogļu krāsas uzvalks ar krīta balto svītriņu glīti karājās uz pleci-ņiem, bet uz augšējā plaukta garenā kastē bija saliktas Wilson firmas bumbiņas ar dzeltenajiem punktiem, blakus - divi rūpīgi salocīti un pēc izskata jauni T krekli. Elegantās un spoži nopulētās slēgtās kurpes no Kordovas ādas bija novietotas uz skapīša grīdas. Uz dzeltenbrūnās oderes bija iespiests ražošanas firmas dibinātāja Džona Lobsa vārds.

Viedtālrunis atradās žaketes kreisajā krūšu kabatā.

Apkārt joprojām neviena nebija.

No uzvalka etiķetes pētīšanas Denijs nespēja atteikties. "Ražots Anglijā, Sevilrovas drēbnieku ateljē "Andersons un Šepārds". Vecā Bērlingtonas iela 32, Londona."

Turpat bija vairāki cipari un datums - vienpadsmitā gada divdesmit otrais augusts. Par apģērbu, ko valkāja bagātnieki, Denijs neko daudz neinteresējās, taču zināja, ka Sevilrovas ateljē ir slaveni un datums nozīmē vienu - uzvalks šūts pēc pasūtījuma.

Denijs sameklēja Gelvina viedtālruni. Ekrāns vēstīja, ka ierīce ir bloķēta. Tātad bija vajadzīga parole.

To viņš jau bija gaidījis.

Jeigers apgalvoja, ka MobilXtract spēj apiet šādus kodus. Denijs palūkojās pulksteni. Bija pagājušas divas minūtes. "Nav slikti. Lai pagrābtu divas pudeles no dzesētāja garderobes atpūtas zonā, vajadzētu minūti vai pusotru. Ja pierēķina akūtu nepieciešamību aiziet tualeti, es iegūstu četras minūtes, par kuram Gelvinam neradīsies aizdomas. Ja aizkavēšos ilgāk, Gelvins brīnīsies un varbūt nāks man pakaļ."

Pagaidām viss ritēja normāli.

Un tad viņu pārbiedēja piepeši atskanējusi melodija. "Mīļās mājas Alabama".

Šoreiz tā likās skaļāka nekā iepriekš, acīmredzot tāpēc, ka apkārt valdīja klusums. Denijs neatcerējās, kā pieklusināt skaņu. Atbildēt viņš negribēja, taču dzirdēt šo džinkstēšanu ari nevēlējās, tādēļ paķēra tālruņa aparātu un spaidīja visas pogas pēc kārtas. Beidzot dziesmiņa apsīka.

Un tanī mirklī Denijs satrūkās, jo pēkšņi atskārta, ka nepilnu desmit pēdu attālumā no viņa ir nostājies apkalpotājs Hosē un jautā:

- Kā varu palīdzēt, kungs?

30

Gelvina viedtālrunis plaukstā likās uzsilis.

Denijs ieslidināja to treniņbikšu kabatā, pagriezās ar muguru pret skapīti un sacīja:

- Lūk, kur tās ir.

Nelikdamies ne zinis par Hosē, viņš paķēra no plaukta gareno kasti, norāva tai plastmasas vāciņu, pagāza un izpurināja ārā vienu bumbiņu. Vienaldzība pret apkalpotāju bija uzspēlēta - gluži kā pret negantu, kaitinošu bērnu.

Bumbiņu viņš ielika treniņbikšu kabatā un tad paskatījās uz Hosē, it kā tikko būtu jaunekli ieraudzījis. Neieinteresē-tība sejā pārvērtās par augstprātību. Laimena akadēmijas audzēknes vecāku cienīga izteiksme.

- Gelvina kungs vēlētos pudeli ūdens. Ē... agua? Vai varat atnest man pāris pudeļu? Liels paldies.

It kā Hosē būtu viņa personīgais kalps. Iespējams, lielākā daļa kluba biedru tieši tā arī izturējās.

Cilvēka emociju arsenālā uzpūtība allaž bija efektīvākais aizsardzības ierocis. Varbūt Hosē uzskatīja, ka Denijs rakņājies Toma Gelvina skapītī, taču viņš nedrīkstēja aizmirst par saviem pienākumiem. Darbs bija pirmajā vietā.

Hosē neveikli pamīņājās un piesardzīgi izdvesa:

- Jā, kungs. Protams.

Viņš bija redzējis, ka Denijs ir atvēris Gelvina skapīti, bet varēja nospriest, ka tas darīts pēc saimnieka norādījuma. Lai kā ari būtu, viņš nemūžam neuzdrošinātos apsūdzēt viesi tik nenozīmīgā kriminālā nodarījumā. Darba vietas saglabāšana vienmēr izrādījās svarīgāka par lojalitāti.

Tiklīdz Hosē bija prom, Denijs aizvēra Gelvina skapīti un pieskrēja pie savējā, atslēdza to un novietoja viedtālruni uz savas Under Armour sporta somas.

Apkalpotājs atgriezās, katrā rokā nesdams pa ūdens pudelei.

- Paldies, - Denijs sacīja, nolika tās uz soliņa un pasmaidīja.

Pretī nepasmaidījis, Hosē palocīja galvu un devās atpakaļ pie sava galda. Denijs atkal atvēra skapīti, attaisīja somas sāna nodalījuma rāvējslēdzēju un izņēma saņurcītu kreklu, kura bija ietīta neliela ierīce.

Strādāt vajadzēja ātri. Viņš iesprauda MobilXtract ietaisi USB pieslēgvietā Gelvina viedtālruņa sānā. Ierīce jau bija maksimāli sagatavota darbam, tālruņa numurs ievadīts, pavēle apiet paroli un izgūt visu informāciju dota. Tagad atlika vien nospiest starta pogu un gaidīt.

Ierīces ekrāns izgaismojās. Parādījās vārdi: "Noteikšana... Savienošanās... Satura izgūšana." To apstiprināja zaļa līnija. Jeigers bija stāstījis, ka operācijas izpildei nepieciešams no četrdesmit piecām sekundēm līdz trim vai četrām minūtēm -atkarībā no tā, cik daudz fotogrāfiju Gelvins ir saglabājis tālruni. "Lielākoties atmiņu piesārņo fotouzņēmumi, videomateriāli un zvanu melodijas," aģents piebilda.

Šķita, ka process ir apstājies, jo zaļā līnija samazinājās un nekustējās. Denijs gaidīja. Ģērbtuvē valdīja klusums, nevienu dzīvu dvēseli nemanīja.

Viņš ieskatījās pulkstenī. Bija pagājušas četras minūtes. Daudz, bet viņš cerēja izmeloties ar apgalvojumu, ka meklējis ūdeni un gājis uz tualeti. Tas bija ticami.

Zaļā līnija nesteidzīgi pieauga. Pa milimetram, bet pieauga. Neizturami lēni.

Tomēr tā vismaz kustējās uz priekšu. Bez aizķeršanās. Rādījās, ka datu izgūšanu izdosies pabeigt tikai pēc vairākām minūtēm. Varbūt pat pēc piecām.

"Ilgāk kavēties es nedrīkstu," Denijs secināja. "Jāatstāj telefons tepat un jāatgriežas kortā."

Tas bija milzīgs risks.

"Ja nu Gelvins nolemj atgriezties ģērbtuvē..."

Bet izvēles Dcnijam nebija.

Denijs pasniedza Gelvinam ūdens pudeli. Vēders bija savilcies čokurā, taču sejā izdevās saglabāt mierīgu izteiksmi.

- Es neesmu izslāpis, - Gelvins paziņoja un nolika pudeli uz grīdas netālu no raketes somas. Atslēgas tur vairs nebija.

Tā atradās Denija treniņbikšu kabatā.

Ielūkojies rokaspulkstenī, Gelvins pajautāja:

- Gatavs?

Pratu nodarbināja nepieciešamība doties uz ģērbtuvi, atvienot un nolikt vietā Gelvina viedtālruni, turklāt tā, lai īpašnieks nepamana atslēgas nozušanu, tomēr Denijs rāmi pamāja ar galvu.

Galvenais bija nokārtot, lai Gelvinam nerodas vēlēšanās pārkāpt kluba noteikumus un parunāt pa mobilo tālruni.

Muskuļus pārņēma nervozitātes izraisīta enerģija, un Denijs alka parādīt sacensības garu, tādēļ spēlēja krietni labāk nekā pirms pārtraukuma. Varbūt viņš jau bija iepazinis Gelvina servēšanas paņēmienus, varbūt viņam gluži vienkārši paveicās, taču vairākkārt spēle izdevās lieliski. Vienreiz Denijs raidīja visnotaļ neērtu noīsināto sitienu un dabūja punktu. Rezultāts izlīdzinājās.

Tad sekoja ilgstoša bumbiņas atsišana. Tik nežēlīga kā Ba-taanas nāves maršs. Kreisajā sānā parādījās negants dūrējs, kas arvien pieņēmās spēkā, žņaudzot ķermeni kā dzelžainās spīlēs. Bija dzirdama tikai gumijas zoļu švīkstēšana pa grīdu un paukšķi, kad rakete uzsita pa bumbiņu.

Gelvins bija aizelsies.

Tad Denijs pakāptās atpakaļ un noliecās, it kā gatavotos spēcīgai servei no neērtās puses, bet pēdējā sekundē viegli trāpīja pa bumbiņu. Та atsitās pret sānu sienu, pieskārās frontālajai sienai, nokrita uz grīdas un apstājās.

Pretinieks bija zaudējis punktu un skaļi iesmējās.

- O! Vecais labais bousts. Burvīgi!

- Paldies.

- Tev izdevās... mani maldināt. - Gelvins tik tikko spēja parunāt.

- Paldies. - Denijs satvēra bumbiņu servei, taču Gelvins izslēja roku, lai viņu apturētu, un smagi sēca.

- Tu mani gandrīz nogalināji, - Gelvins atzina, un Denijs pasmaidīja. - Labi. - Gelvins saliecās, atbalstīja plaukstas uz augšstilbiem un palūkojās uz pretinieku. Seja bija tumši pietvīkusi. - Ko, pie velna... tu sadarīji tai ģērbtuvē?

Denijs satrūkās.

- Kā to saprast?

- Tu paņēmi pārtraukumu, - Gelvins skaidroja, - un šķiet, ka es saprotu, kas tev bija prātā.

- Pag...

- Ūdeni tev nemaz nevajadzēja. Tu aizgāji pēc kāda enerģijas dzēriena, vai ne? - Viņš tikko jaušami pasmaidīja. - Red Buli vai varbūt PowerBar? Tu noteikti kaut ko iedzēri vai apēdi. Tā tik... bija spēle!

Atvieglojums pārņēma Denija augumu kā silts ūdens vannā. Viņš pasmaidīja un palocīja galvu.

- Es gandrīz pats nomiru, sasodīts! Paklau, mans pūslis tūdaļ pārsprāgs. Steigšus jāaizskrien uz tualeti. Šoreiz es ilgi neuzkavēšos, goda vārds!

- Iedzersi vēl vienu malciņu enerģijas?

- Neuztraucies, es tūdaļ būšu atpakaļ, - Denijs smaidīdams apsolīja. Lai atvienotu Gelvina viedtālruni no ierīces un noliktu atpakaļ skapītī, vajadzēs minūti. Gan jau datu iz-gūšanas process būs pabeigts.

- Zini ко? - Gelvins ieminējās. - Manuprāt, daba šādi... pasaka priekšā, ka vajadzētu beigt spēli.

Denija prāts sāka drudžaini auļot kā tāds kamītis ritenī.

“Man ģērbtuvē jānonāk pirmajam, iekams Gelvins ir atklājis, ka nozudis tik dārgais viedtālrunis un - ak Dievs! -skapīša atslēga. Nolādēts! Man ir beigas."

- Nemūžam, - viņš skaļi sacīja. - Es gribu revanšu.

- Trīs pret vienu... Denij, nesaprotu, uz kādiem brīnumiem tu vēl ceri.

- Mēs taču vienojāmies, ka uzvarētājs bus tas, kurš izrādīsies labākais septiņos geimos.

- Nē, man jāatgriežas darbā. Priekšā vēl smaga pēcpusdiena.

- Es būšu ātri. Desmit minūtes tu taču vēl vari atvēlēt, ko?

- Piedod, vecīt. Man... pietiek. Tu vari palikt un... patrenēties vai atpūsties.

- Būs jau labi. Tiksimies ģērbtuvē! - Denijs vēl uzsauca un aizskrēja, lai pagūtu pirmais. Viņš jau bija sasniedzis durvis, kad Gelvins skaļi ievaidējās.

- Sasodītā atslēga!

Denijs sastinga un pavērsa skatienu pret Gelvinu.

- Jēziņ! Piedod, vecīt, es steigā acīmredzot esmu paķēris tavējās. - Viņš izvilka atslēgu no treniņbikšu kreisās kabatas, muļķīgi pašūpoja izstieptā rokā un pasvieda Gelvinam, kurš to veikli noķēra. - Nav brīnums, ka es nevarēju atslēgt savu skapīti.

- Kur tad ir tavējā?

- Izrādījās, ka pie manis ir abas. Stulbums.

Samulsis Gelvins papurināja galvu.

- Būs jau labi.

Vairs neklausīdamies, Denijs ieskrēja ģērbtuvē. Pēc dažām sekundēm viņam sekoja Gelvins. Viņš joprojām smagi sēca.

Jau nākamajā mirkli Denijs atslēdza savu skapiti un nostājās tam priekšā, lai Gelvins neko neredzētu. Ierīce savu darbiņu bija pabeigusi un lejupielādējusi visu viedtālruņa saturu.

Nu vajadzēja nolikt Gelvina telefonu atpakaļ vietā.

Gelvins stāvēja pie sava atvērtā skapīša un lūkojās iekšā. Elpošana pamazām kļuva lēnāka. Viņš sarauca pieri, it kā mēģinātu kaut ko saprast.

Vai kaut ko meklētu.

Denijs norāva kreklu no āķa un uzmeta virsū partnera viedtālrunim un spiegu ierīcei, tad aizturēja elpu un gatavojās uzklausīt Gelvina žēlabas par nozudušo aparātu.

"Un ko tādā gadījumā es teikšu?" viņš prātoja. "Bet iespējams, ka puisis vainos savu caurumaino atmiņu. Varbūt nospriedīs, ka patiesībā laikam nemaz nav iebāzis telefonu žaketes kabatā. Pusmūžā cilvēki sāk aizmirst jebko, atmiņa vairs nav uzticams sabiedrotais. Iespējams, viņš secinās, ka nolicis telefonu citā vietā. Bet par zādzību Plimptona kluba sienās viņš pat neaizdomāsies. Varbūt viņš pārmeklēs skapīti un tad palūkosies apkārt, vai nav nometis aparātu zemē. Un pēc tam ies pie Hosē skaidroties."

Taču Gelvins nebija pamanījis, ka viedtālrunis ir pazudis. Vismaz pagaidām. Viņš lēnām noģērba treniņtērpu, un Denijs darīja tāpat.

Piepeši viņš atskārta, ka rīcības plānā var gadīties neparedzēts kavēklis.

"Ja nu Gelvins skapīti aizslēdz un atslēgu paņem lidzi uz dušu? Tad es nevarēšu telefonu nolikt atpakaļ. Bet varbūt es tikšu sveikā cauri. Mantas ir jāsargā sporta zālēs, ko apmeklē dažāda publika. Nevis šeit."

Gelvins skapīti neaizslēdza, tikai aizcirta durvis un gāja uz dušu. Denijs tūdaļ viņam sekoja.

Un tanī brīdī atskanēja "Mana māja Alabama". Apslāpēti, bet dzirdami.

Denijs klusībā nolamājās, savukārt Gelvins apstājās, vilcinādamies pagriezās un ieklausījās, it kā nespētu izlemt, vai vajadzētu atbildēt uz zvanu. Beidzot viņš turpināja ceļu uz dušas telpu. Denijs atviegloti nopūtās un soļoja līdzi. Dušas atradās blakus izlietnēm, klozetpodiem un pisuāriem. Viņš pakāra dvieli un nostājās zem vecmodīga dušas krāna. Šī kabīne bija tieši pretī tai, ko izvēlējās Gelvins. Savulaik telpa noteikti bijusi eleganta un grezna, taču tagad no tās uzvēdīja senuma smārds. Trīs sienas visā augstumā bija klātas ar baltām flīzēm, grīdu rotāja nelielu astoņstūrīšu mozaīka. Ūdens jaucējkrāns un dekoratīvās detaļas likās darinātas no misiņa, un plakanā dušas galva bija tik liela kā pusdienu šķīvis.

Tecēt ūdenim Denijs ļāva desmit sekundes un līdz siltajam pat netika. Viņš noteikti bija uzstādījis rekordu, jo tik ātri neviens pasaulē nemazgājās. Tad viņš aizgrieza krānu, paķēra dvieli no āķa un aizskrēja pie skapīša, it kā būtu aizmirsis kaut ko. Lai gan katrā dušas kabīnē bija klientiem paredzētās šampūna pudeles un ziepes.

Piepeši atskanēja griezīga čīkstoņa. Denijs pacēla galvu un ieraudzīja Hosē.

"Tam sasodītajam apkalpotājam laikam piemīt sestais prāts! Viņš uzrodas ikreiz, kad es nepavisam negribu viņu redzēt."

Tobrīd Hosē stūma neieeļļotus ratiņus ar milzīgu dzeltenu spaini, slotu un lieka ūdens nospiežamo. Uz Deniju viņš pat nepaskatījās.

Lai izpildītu uzdevumu, vajadzēja desmit vai, lielākais, divpadsmit sekundes. To Denijs jau pirmīt bija aprēķinājis. Jāatver skapītis, jāizņem viedtālrunis, jāpieskrien pie Gelvina skapīša, jāatver, jāiebāž aparāts žaketes kabatā.

Seši veikli soļi. Divpadsmit sekundes.

Bridi, kad viņš nostājās pie sava skapīša, pret sienām atbalsojās skaļas sarunas fragmenti.

- Сото le fite el partido? - Hosē vaicāja.

- Mils о menos, - atbildēja Gelvins. Acīmredzot arī viņš steidzās, jo diez vai apkalpotājs sarunātos ar klientu, kurš vēl mazgājas. Visticamāk, Gelvins jau slaucījās.

"Cerams, ka to viņš darīs rūpīgi," Denijs nodomāja. "Un vēl pakavēsies pie spoguļa un saķemmēs matus."

Viņš atvēra skapīti un izrāva USB kabeli no viedtālruņa.

- Chilian, espero que el pegč fuerte! - Hosē sacīja.

Kamēr Denijs pagriezās, atskanēja Gelvina balss, jau daudz skaļāk un tuvāk:

- Si, le gane bien facil! Como ēsta Andrea?

Sirdij strauji pukstot, Denijs atvēra Gelvina skapīti. "Ko es teikšu, ja viņš mani ieraudzīs? "Piedod, sajaucu skapīšus. Nejaušā kārtā atvēru tavējo, nevis savējo." Kādas muļķības! Nejēdzīgi un neticami."

Uzvalks ar krīta balto svilinu glīti karājās uz koka pleci-ņiem.

Hosē sacīja:

- Pues si, senor, ēstā muy bien, gracias a Dios.

Vairs ilgi neprātodams, Denijs ieslidināja viedtālruni žaketes iekšējā krūšu kabatā un...

Skapīša durvis viņš aizcirta brīdī, kad ģērbtuvē svilpodams parādījās Gelvins, dvieli apsējis ap vidukli.

Tapa skaidrs, ka viņš nav redzējis, ko Denijs tikko izdarīja. Uz pieres Denijam izspiedās sviedri.

- Ko tu tagad darīsi? - Gelvins jautāja, atvēris skapīti.

- Atkal ķersies pie darba?

- Jāpaņem Ebija no skolas.

- Pareizi, drīz beigsies stundas. - Viņš uzvilka apakškreklu un tad nevainojami balto kreklu. - Dažkārt man patīk aizbraukt pakaļ Dženai, bet šodien nav laika. - Abi apģērbās.

- Manuprāt, bija diezgan jautri. Mums vajadzētu to atkārtot. Tu spēlē daudz labāk, nekā mēģini man iestāstīt. Vecīt, tas bousts bija lielisks!

ledžinkstējās viņa viedtālrunis, un viņš instinktīvi ar labo roku meklēja aparātu kreisajā krūšu iekškabatā. Sejā pavīdēja apmulsums, un viņš nervozi taustījās pa žaketi, pieskaroties arī otrai iekškabatai.

Viņš piemiedza acis un sacīja:

- Savādi. Es to vienmēr turu kreisajā pusē. Jā? - Viņš teica klausulē. - Būšu pēc desmit minūtēm. - Saruna beidzās. - Es laikam zaudēju prātu.

Tā vien šķita, ka viņš nojauš kādu ačgārnību.

31

Automobiļu rindā pie Laimoņa akadēmijas Denijs iestājās precīzi laikā, taču Ebiju meiteņu pulciņā pie galvenās ēkas durvīm neredzēja.

Viņas nebija ari pie skolniecēm, kas tobrīd nāca ārā pa parades durvīm. "Parasti Ebija ir punktuāla," Denijs prātoja. "Varbūt runājas ar skolotāju vai ir kaut ko sajaukusi."

Kad Denijs jau piebrauca pie pašas ieejas, meiteņu bija palicis pavisam maz, taču Ebiju nemanīja.

Līons Čizoms gluži kā ceļu policists pamāja viņam, atplauka smaidā un sacīja:

- Es neesmu viņu redzējis.

Denijs pasmaidīja un viedtālrunī sameklēja meitas telefona numuru.

Jau pēc pirmā signāla zvans tika novirzīts uz balss pastu.

- Sveiki, te Ebija! Jūs jau zināt, kas darāms! - atskanēja spalgs un monotons paziņojums.

Sargs ar rokas mājienu mudināja Deniju braukt prom no ieejas un novietot automobili īslaicīgās stāvēšanas laukumā.

- Ja neiebilstat, - viņš piebilda. - Man jānodrošina nepārtraukta plūsma.

- Protams, - Denijs attrauca. Viņu pārņēma aizkaitinājums. "Parasti Ebija nevar vien sagaidīt, kad tiks āra no skolas. Bet iespējams, ka gadījies nopietns iemesls, lai kavētos. Un tomēr... varēja vismaz īsziņu uzrakstīt."

Piecas minūtes Denijs pagaidīja, tad izslēdza automobiļa dzinēju un iegāja skolas ēkā. Tur viņš ieraudzīja neliela auguma sprogmati, ko pazina kopš kādām Ebijas dzimšanas dienas svinībām darbnīcā "Uztaisi savu lācīti", kur ciemiņi iesaistījās rotaļlietu šūšanā. Savilkusi vaibstus īgnā izteiksmē, Šira dedzīgi sarunājās ar daudz garāku meiteni Laimena akadēmijas sporta komandas siltaja jakā.

Paziņa aizgriezās prom no skolasbiedrenes.

-Jā?'

- Vai tu esi redzējusi Ebiju?

- Šodien skolā?

- Tagad un šeit.

Šira paraustīja plecus, papurināja galvu un atkal pievērsās sportistei.

Denijs pārbaudīja, vai nav pienākusi kāda īsziņa vai balss pasts, ko viņš nav dzirdējis sakaru traucējumu dēļ. Nekā.

Viņš nespēja atcerēties, kāda meitai ir pēdējā stunda, kurā telpā tā notiek un kur atrodas viņas skapītis. "Bet sekretāres ir pienākums zināt, kur Ebijai patlaban vajadzētu būt. Iespējams, Ebija apslimusi un aizgājusi uz medpunktu. Nē, tādā gadījumā skolotāja man piezvanītu. Hm, varbūt tas noticis tikko. Nē, tāda prātošana ir bezjēdzīga. Visticamāk, viņa kopa ar Dženu slaistās pie skapīšiem. Lai kur tie arī atrastos. Pag... Bet Gelvina limuzīna rindā pie skolas nebija, un jaunais šoferis noteikti neuzdrošinātos nokavēt."

Palūkojies apkart, Denijs cerēja tūliņ ieraudzīt Ebiju, kas tuvotos nokaunējusies vai sagatavojusi attaisnojošu pasaciņu.

Meitas nekur nebija.

Skolas sekretāre Giforda bija sirma kundze ar rožainiem vaigiem, varbūt desmit gadus jaunāka nekā izskatījās. Viņa pasmaidīja, jo tobrīd beidza telefona sarunu un nolika klausuli.

- Meklējat Ebiju? - viņa jautāja. Visus skolēnus viņa pazina pec vārda, bet vecāko klašu audzēkņus arī pēc sejas.

- Viņa taču neaizgāja agrāk, vai ne?

Sekretāre uzlika lasāmās brilles, kas ķēdītē karājās kaklā, un ieskatījās datora ekrānā.

- To, ka viņa bija skolā, jūs noteikti zināt. Un agrāk neaizgāja. Bet varbūt tomēr aizgāja un aizmirsa reģistrēties?

- Kur notika viņas pēdēja stunda?

- Tātad... Dzimumaudzināšanas stunda bija paredzēta Bērka ēkas trešajā stāvā.

- Kā turp nokļūt?

Tas bija garš skrējiens cauri visai galvenajai ēkai un blakus esošajai Bērka ēkai - nebeidzami likumi, strupceļi un kāpnes augšup un lejup, augšup un lejup. Tad Denijs ieraudzīja glītu melnādaino meiteni Kārlu, ar kuru Ebija vismaz savulaik draudzējās.

Karla Ebiju bija redzējusi pusdienlaikā, taču absolūti nezināja, kur viņa varētu būt tagad.

Meita neatradās arī klasē, kur notikusi pēdējā stunda. Izmisuma nomākts, Denijs ieskatījās viedtālrunī - ja nu pienākusi elektroniskā pasta vēstule, īsziņa vai balss pasta ziņojums. Ari zvanīšana uz Ebijas numuru nedeva rezultātus.

Nenovēršami bija skaidrs, ka skolā viņu nesameklēt.

"Iespējams, ka viņa nav paklausījusi manai pavēlei un tomēr aizbraukusi pie Dženas. Man kaut kur ir saglabāts Gel-vina mājas telefona numurs." Denijs jutās pārliecināts, ka paris reižu zvanījis turp, un Selina Gelvina vienreiz zvanīja viņam uz mobilo tālruni. Diemžēl izrādījās, ka saņemtajos zvanos uzrādītais numurs ir bloķēts. Viņš meklēja zvanīto numuru sarakstā, bet neveiksmīgi. "Hm, varbūt es nemaz neesmu zvanījis Gelviniem uz mājam. Jā, es taču vienmēr zvanīju Ebijai uz mobilo. Uzziņu dienestu izmantot arī būs bezjēdzīgi."

Tad Denijs atcerējās, ka Gelvins nekad nešķiras no sava viedtālruņa, piezvanīja uz to numuru un nekavējoties tika savienots ar balss pastkastīti. "Nolādēts!" Izmantojot pārlūkprogrammu, viņš sameklēja "Gelvina konsultantu" numuru, piezvanīja turp un bija spiests noklausīties ierakstu, kas paziņoja par iespējām izvēlēties pakalpojumu un vajadzīgo personu, ievadot četrciparu skaitļus, vai saņemt darbinieku sarakstu, nospiežot deviņnieku. Denijs izvēlējās nulli, tad nospieda vēlreiz un pacietīgi gaidīja, kad ierunāsies operators un varēs palūgt savienojumu ar Toma Gelvina kabinetu. Atsaucās sieviete, kas paziņoja, ka Gelvins ir izgājis un nav zināms, kad viņš atgriezīsies. Sazināties ar viņu nebija iespējams, taču sekretāre piedāvāja atstāt zīmīti. Denijs šo iespēju labprāt izmantoja un piebilda, ka gadījums ir steidzams.

Pēc tam Denijs piezvanīja Lūsijai un apjautājās, vai nav dzirdēti jaunumi par Ebiju.

- Nē, mēs neesam runājušās, - Lūsija atbildēja. - Vai viņa sadusmojās par kaut ko? - Fonā skaļi skanēja satiksmes trokšņi. Acīmredzot Lūsija atradās uz ielas. Savukārt skolas gaitenī, kur stāvēja Denijs, kļuva arvien klusāk.

- Nu... nezinu... varbūt. Es paziņoju, ka viņai pec stundām obligāti jādodas mājup, nevis pie Gelviniem.

- Ak tā?

- Protams, ka viņa nepriecājās par tādu pavēli.

- Vai viņa atteicās paklausīt?

- Atteicās? Nē.

- Varbūt šķita sarūgtināta?

- Drīzāk jau aizkaitināta.

- Dusmīga uz tevi?

- Iespējams. Taču tas nav nekas jauns.

- Pieļauju, ka viņa mājupceļam izmantojusi metro.

- Viņa lieliski zināja, ka es aizbraukšu pakaļ. Kā vienmēr.

- Neapšaubāmi, taču varbūt viņa jutās aizvainota. Noniecināta. It kā tu apšaubītu viņas spēju pieņemt lēmumus.

- Protams, ka es apšaubu! Viņai ir tikai sešpadsmit gadu!

- Un tādejādi Ebijai šķita, ka tu izturies pret viņu kā prel zīdaini.

"Kārtējās psihiatru pļāpas," Denijs nosprieda, bet skaļi neko nesacīja.

- Visticamāk, ka viņa aizbrauca mājās ar metro, lai atgādinātu, ka vairs nav bērns, vai sodītu tevi un skaidri parādītu, ka nevēlas satikties ar tevi.

- Gluži kā zīdainis. - Frāze tomēr izspruka Denijam pār lūpām.

- Paklau, Denij. Ja viņa tiešām sēž metro vagonā, tad uztveršanas zona ir ļoti slikta. Tāpēc tevi savienoja ar balss pastkastīti. Mēģini atkal viņai piezvanīt!

- Jā, labi... - Viņš jau bija pūlējies to darīt piecas vai sešas reizes. Pa šo laiku meita noteikti būs nokļuvusi virszemē. - Ja kaut ko uzzināsi...

- Protams. Tu taču nebaidies, ka ar viņu noticis kaut kas ļauns, vai ne?

- Man jābeidz, - Denijs strupi attrauca.

Diemžēl neizdevās izmest no prāta fotogrāfijā redzēto ainu - Gelvina šoferis Estevans ir nežēlīgi saplosīts gabalos. Meita viņa dzīvē bija pats dārgākais, un tātad viņas dēļ De-niju viegli varēja ievainot. "Ja nu Ebijai kāds uzbrucis, ja nu viņa nolaupīta... Nē, tik briesmīgām domām es nedrīkstu ļauties."

Piepeši pārņēma nereāla sajūta, ka viņš nemaz neatrodas skolas gaitenī, kur pie sienām karājas zīmējumi un projektu darbi, paziņojumu dēļi ar klubu un sporta komandu reklāmām un sludinājumiem par istabu izīrēšanu jaunāko vidusskolas klašu meitenēm. Turpat bija savādi, šaušalīgi, neproporcionāli pašportreti, galerija ar tagadnes un nākotnes priekšstatiem par savu izskatu. Šķita, ka viņš peld izplatījumā un uz apkārtni skatās caur nepareizo teleskopa galu.

Denijs atgriezās pie automobiļa, apsēdās pie stūres un mēģināja sakārtot domas, apsvērt tālāko rīcību. Viņš vairākkārt pārbaudīja tālruni. "Ja nu pienācis balss pasts, ja nu ieskrējusi kāda īsziņa, ko es neesmu pamanījis..." Velti.

Prātā atausa atmiņas par kādu senu incidentu. "Interesanti, vai visi vecāki reiz piedzīvo kaut ko tādu?" Ebijai tolaik bija Iris vai četri gadi. Sārai pēc darba nācās izpildīt kādu papildu pienākumu, tādēļ Denijs aizveda meitu uz Apdomības centru.

Iemīļotākais veikals viņai bija ļoti dārgu saldumu tirgotava, kur vitrīnā izliktas šokolādes trifeles, tāpat kliņģeri šokolādes glazūrā, stienīši ar balto šokolādi un piparmētru ekstraktu un šokolādē mērcēti žāvēti ananasu pusapļi. Blakus atradās rotējošs stends ar milzīgiem cukurgailīšiem dažādās krāsās. Taču Ebiju allaž piesaistīja stikla kastītes ar že-lejkonfektēm radioaktīvos toņos.

Toreiz Denijs aizliedza meitai ieiet veikalā, un abi aizstaigāja līdz ātro uzkodu pārdotavai, lai nopirktu kādu picas šķēli. Bija jāizstāv garumgara rinda. Vienā mirklī Denijs pagriezās un atskārta, ka Ebija ir pazudusi.

Panikas pārņemts, viņš lūkojās visapkārt. Meitu nekur neredzēja. Sirds neprātīgi pukstēja. Denijs lauzās cauri tūristu pūļiem, taču Ebiju neatrada un nosprieda, ka viņa ir nolaupīta. "Es tikai uz mirkli novērsos," viņš vēlāk taisnojās.

Pēc pāris minūtēm viņš atrada Ebiju saldumu tirgotavā pie sarkanajām želejkonfektēm. Tās bija garākās divas minutes Denija mūžā.

Labi, ka viss beidzās tā - ar sarkanajām konfektēm. Ja bu-tu piepildījušās ļaunākās nojausmas, viņš patiešām nezinātu, ko iesākt. Turpmākā dzīve bez meitas nebija iedomājama.

Klibodams pienāca Līons Čizoms, un Denijs atvēra automobiļa logu.

- Ebijai gadījušās nepatikšanas?

"Nepatikšanas?" Denijs domās atkārtoja. "Ko viņš ar to gribēja pateikt? Kas viņam ir zināms?" Tad viņš attapas un sacīja:

- Nē, nē, pēc stundām viņa nav atstāta.

- Jūs izskatāties satraukts.

- Viss kārtībā... Es tikai nezinu, kurp aizgājusi mana meita. - Viņš mēģināja izklausīties aizkaitināts, nevis pārbijies.

- Pēc stundām daudzas meitenes iet uz ātro uzkodu bistro pāris kvartālu attālumā no skolas. Netālu no slimnīcas. Viņas pērk picu, saldējumu, smalkmaizītes un tamlīdzīgi.

- Taču jūs neredzējāt Ebiju, vai ne?

Sargs papurināja galvu.

- Un viņas draudzeni Dzenu arī ne.

- Sasodīts!

- Gan jau nekas ļauns nav noticis.

- Gan jau jums ir taisnība.

Denijs uzrakstīja meitai īsziņu: "Kur tu esi?" Diemžēl atbilde nepienāca. Viņš gaidīja, ka zem teksta sīkiem burtiņiem parādīsies paziņojums, ka ziņa nosūtīta, bet velti. Pagalam sanervozējies, viņš atkal piezvanīja Ebijai uz mobilo tālruni.

Un piepeši viņš beidzot - cik muļķīgi! - atskārta, ka nav pārbaudījis pašu acīm redzamāko teoriju, proti, nav noskaidrojis, vai meita ir mājās. "Varbūt viņa sadusmojās, devās mājup pati un izslēdza telefonu. Atslēga taču viņai ir!"

Arī fiksētā tālruņa klausule netika pacelta.

Senākos laikos viņš izmantotu automātisko atbildētāju, kurā ierunātu ziņu pēc signālā. Ebija to noklausītos un paceltu klausuli. Diemžēl balss pasta laikmetā šis vienkāršais paņēmiens nedarbojās.

Viņš aizstūrēja vairākus kvartālus uz priekšu līdz slimnīcai. Satiksme bija blīva, un stāvlaukumi tuvumā neatradās. Atstājis automobili jau otrā rindā pie ietves, viņš ieskrēja bistro un steidzās gar letēm. Ap galdiņiem drūzmējās apmeklētāji, tostarp Ebijas vienaudzes vai mazliet vecākas meitenes. Bet viņa meitas nekur nebija.

Sirdij strauji pukstot, Denijs atgriezās pie automobiļa. Zem stikla tīrītāja bija pasprausta fluorescējoši oranža soda kvīts. Viņš par to nelikās zinis, apsēdās pie stūres, iedarbināja dzinēju, šķērsoja krustojumu pie dzeltenās luksofora gaismas un stūrēja uz Morlboro ielas pusi.

Ari tur neizdevās sameklēt stāvvietu. Atstājis automobili teju ielas vidū, viņš pa lieveņa pakāpieniem uzskrēja pie nama ārdurvīm, atslēdza tās un uzsteidzās otrajā stāvā līdz dzīvoklim. Prāts drudžaini atkārtoja niknuma pilnos vārdos, kas tūdaļ līs pār meitenes galvu.

Taču viņas nebija mājās.

Denijs atkrita dīvānā un saspieda plauksta vied tālruni. Viņš jutās iztukšots un apreibis.

Bija grūti neļauties šausminošajām domām. "Manu meitu ir nolaupījuši karteļa rokaspuiši. Protams, ka tas ir pilnīgi iespējams. Kāds es biju muļķis, ka piekritu iesaistīties šai afērā! Vajadzēja paļauties uz advokāta spēkiem un tiesu sistēmu. Tad meita būtu man blakus, nevis..."

Viņš vēlreiz piezvanīja Gelvinam uz mobilo tālruni un tika savienots ar balss pastu, kur ziņojumu neatstāja. Gelvina birojā ar viņu atkal sarunājās sekretāre, kura nekā nevarēja palīdzēt.

- Visticamāk, Gudmena kungs, viņš agri devies uz tikšanos. Es tiešām vairs nezinu, ko jums pateikt.

Noticēt, ka sekretāre nespēj sazināties ar priekšnieku, Denijs negribēja un sacīja:

- Kā jau stāstīju, es esmu viņa draugs. Kāds ir viņa mājas numurs?

- Tādu informāciju mēs nesniedzam. Piedodiet, - sekretāre steigšus atbildēja.

- Saprotiet... Ir pazudusi mana meita, un es gribu noskaidrot, vai viņa nav aizbraukusi pie Dženas. Mana meita ir Ebija Gudmena. Varbūt jūs varētu piezvanīt Selinai un pajautāt, vai Ebija ir tur?

Pēc īsas pauzes sekretāre sacīja:

- Protams. Vai pagaidīsiet pie klausules? - Nepagāja ne minūte, kad viņa turpināja: - Diemžēl Selinas nav mājās, tā-

pat ka citu ģimenes locekļu. Es saprotu, cik uztraucies esat, bet nekā nevaru jums palīdzēt.

- Paldies par to pašu, - Denijs attrauca un beidza sarunu.

Tad viņš neskaitāmas reizes zvanīja Ebijai uz mobilo telefonu, rakstīja īsziņas un pārbaudīja savā aparātā, vai nav palaidis garām kādu tālruņa zvanu.

"Tiek apgalvots, ka pirmās trīsdesmit sešas stundas pēc cilvēka pazušanas ir pašas svarīgākās. Vai varbūt divpadsmit?" To Denijs nekādi nespēja atcerēties, bet skaidri zināja, ka ir jāziņo policijai. "Jā, vispirms jāizdara tieši tas. Bet... Ja nu es uzrakstīšu iesniegumu, bet pec stundas piezvanīs Ebija un izrādīsies, ka noticis pārpratums? Man vajadzēs izskaidroties ar policiju un palikt stulbeņa lomā. Taču šoreiz es labprat to uzņemtos."

Vienīgā viņa vēlēšanās bija atgūt meitu.

"Un tomēr... Ja nu karteļa rokaspuiši ir kaut ko viņai nodarījuši... Ne, tā nedrīkst domāt! Bet... tad viņi noteikti sazināsies ar mani un izvirzīs savas prasības. Un es nekavējoties tām piekritišu. Ja viņi alks asiņu, es ar prieku ziedošu savējās. Ja nosacījums būs tikpat nežēlīga spīdzināšana, kādu izcieta Estevans, es nevilcināšos, lai tikai atbrīvotu Ebiju."

ledžinkstējās viedtālrunis. Denijs smagi nopūtās un palūkojās ekrānā. Zvanītāja nebija meita.

Sirds dobji dunēja.

- Nē, - viņš teica Lūsijai, - nekas jauns nav zināms. Es visur izmeklējos. Vai viņa nemēģināja parunāt ar tevi?

- Tas ir savādi, Denij. - Viņš neatbildēja, tikai vēlreiz nopūtās. Lūsija turpināja: - Parasti viņa nemēdz tā rīkoties.

-Nē.

- Viena pati viņa nekur neietu, vai ne? Tik skaista sešpadsmit gadus veca meitene... Viņa...

- Nevajag, Lūsij! Lūdzu... tikai ne to.

- Piedod. Manuprāt, vajadzētu ziņot policijai.

- Tev taisnība.

- Protams, tā ir tikai formalitāte, kas jāizpilda. Bet es esmu pārliecināta, ka Ebija ir ceļā uz mājām un ir noticis milzīgs pārpratums.

- Neapšaubāmi, - Denijs drūmi novilka un tobrīd saklausīja, ka durvis tiek pagriezta atslēga.

32

- Kur tu biji? - Denijs vaicāja. Pārņēma vienlaikus atvieglojums un dusmas, bet viņš centās runāt neitrālā tonī. Taču balss trīcēšanu neizdevās noslēpt.

Ebija izskatījās mazāka nekā parasti, it kā sarāvusies vai saritinājusies - gluži kā ezis briesmu gadījumos. Parasti sārtie vaigi bija koši sarkani - varbūt no dzestrā gaisa. Metāliski spīdīgā šalle vairākas reizes bija aptīta viņai ap kaklu, bet brīnišķīgie gaišie mati likās izspūruši.

- Staigāju pa veikaliem kopā ar Dženu, - Ebija attrauca.

- Kas tur liels?

Denijs piecēlās no rakstāmgalda un lēni tuvojās.

- Kas tur liels? Kas tur liels! Tu nedzirdēji, ka es zvanu, un neredzēji īsziņas?

- Es izslēdzu telefonu.

-Ak tā. - "Nomierinies!" Denijs sev atgādināja. "Rāmāk!"

- Tu nekad, nekad mūžā neizslēdz telefonu! Kāpēc, pie velna, tu to izdarīji tagad?

Meitene paraustīja plecus.

- Mēģināju taupīt bateriju.

- Tavs aparāts nav nomiris nevienu pašu reizi kopš nopirkšanas dienas!

- Muļķības. - Ebija raudzījās sānis, it kā gribētu izvairīties no tēva skatiena un baidītos, ka viņš redzēs meitai cauri. Viņa atraisīja šalli.

- Vai ļausi pārbaudīt tavu telefonu?

- Kāpēc?

- Gribu precizēt, cikos tu esi nosūtījusi īsziņas vai pēdējo stundu laikā zvanījusi kādam, kamēr es izmisīgi mēģināju ar tevi aprunāties un jau spriedu, ka noticis kaut kas briesmīgs.

- Tavuprāt, es esmu noziedzniece un tev ir tiesības pārbaudīt manu telefonu? Tu man neuzticies?

- Kāpēc tu neskaties man acīs?

Ebija noģērba jaku, bet galvu turēja aizgrieztu. Tad viņa paspēra soli pa labi un tuvojās vannas istabai.

- Man jāieiet, labi?

- Pagaidi! - Meita neklausījās. - Vai tu, lūdzu, apstāsies? Mēs neesam beiguši, - Denijs rājās.

Pat nepalūkojusies uz tēva pusi, Ebija pievērsās vannas istabas durvīm un vaicāja:

- Ko... tu gribi... dzirdēt?

- Tu nezināji, ka es braukšu tev pakaļ uz skolu?

- Skaidrs. Tu dusmojies, ka es nepateicu par iešanu uz Ņūberi ielu kopā ar Dzenu?

- Es teicu, ka tev jānāk mājās.

- Un es esmu mājās, vai ne? Tu nepateici, ka jānāk tūdaļ pēc stundām.

- Kāpēc tu man neizstāstīji par saviem plāniem? Man vismaz nevajadzētu izšķiest laiku, braucot uz Laimena akadēmiju, gaidot rindā, pusstundu iztaujājot visus pēc kārtas par to, kurp tu esi devusies, un uztraucoties, ka noticis kaut kas slikts.

Meitene raudzījās jebkur, tikai ne tēvam acīs.

- Piedod, labi? Piedod. Es rīkojos nepareizi. Vajadzēja tev pateikt, bet es aizmirsu. Ko man tagad darīt? Vai tu aizliegsi man veselu gadu iziet no mājam?

- Paskaties uz mani!

- Vai es varu aiziet uz tualeti? Es tūdaļ apčurāšos!

- Paskaties uz mani!

Viņa mazliet pavērsa galvu pa kreisi.

- Kārtība? Tagad es varu iet?

- Pagriezies pilnība pret mani! Ko tu slēp?

Ebija saknieba lūpas un sarauca pieri, tad pagriezās un palūkojās tēvam acīs.

- Kas tev degunā?

- Un pēc kā izskatās?

- Vai... - Denijs piegāja tuvāk. - Vai tas ir riņķis? Tu izdūri caurumu degunā?

- Acīmredzot, - Ebija klusi atbildēja.

Viņas labajā nāsī karājās mazs metāla gredzentiņš. Denijs pāris soļu atkāpās.

- Tu izdūri degunā caurumu?

- Un tad?

- Vai mēs to kādreiz esam apsprieduši? Vai tu palūdzi man atļauju?

- Tas ir mans ķermenis. Man ir tiesības rīkoties ar to pēc saviem ieskatiem.

- Patiesību sakot, nav gan. Tev nav nekādu tiesību uz pīr-singu, tetovējumiem vai kaut ko citu paliekošu, ja tas vispirms nav pārrunāts ar mani. Vai tu esi prātu zaudējusi?

- Tu vienalga būtu aizliedzis.

- Tev taisnība, sasodits! Pie velna, kā var iedomāties caurdurt degunu ka tāda... tāda...

- Paklau, tā lieta ir darīta. Samierinies.

- Es nespēju noticēt, ka tu sakropļo savu brīnišķīgo ķermeni ar to stulbo riņķi. Dieva dēļ, caurums taču paliks uz mūžu!

- Muļķības. Es pajautāju, un viņa apgalvoja, ka pēc riņķa izņemšanas būs redzams vien niecīgs punktiņš.

- Kur tu to izdarīji? Vai nesaproti, kādas infekcijas vari tur iegūt?

- Izbeidz! Vai par to tu tik briesmīgi uztraucies? Viņa patiesībā vairāk līdzinājās ārstam. Viss bija sterils, un tika izmantotas vienreiz lietojamās adatas, kas tiešām tiek mainītas. Un viņa gandrīz bezgalīgi atkārtoja, ka tas jātīra ar sālsūdeni un ka jālieto kārtīgi aksesuāri - nevis tīrs sudrabs, bet četrpadsmit karātu zelts, ķirurģiskais metāls vai titāns. Saproti, viņa totāli, absolūti totāli ievēroja sterilitāti it visā.

- Jēziņ, - Denijs novaidējās. "Meita ir mājās, dzīva un vesela, nekas slikts nav noticis, neviens nav viņu nolaupījis." Viņam acīs sariesās asaras. - Nekad tā vairs nedari. - Ievērojusi miklumu tēvam acīs, Ebija satraukti palūkojās uz viņu. Denijs turpināja: - Es nerunāju tikai par pīrsingu. Nekad vairs neuzdrošinies ignorēt manus telefona zvanus un īsziņas! Vai skaidrs?

- Kas ir noticis? No kā tu baidies?

- Divas glītas sešpadsmit gadus vecas meitenes vienas staigā pa pilsētu, iet uz pīrsinga saloniem un sazin kur vēl... Ideāls mērķis!

- Izbeidz. Tas jau ir smieklīgi. Ir gaiša diena, un mēs atradāmies cilvēku pilnā ielā. Nekas nevarēja ar mums notikt.

- jēziņ, Būgij... - Denijs piegāja meitai klāt, apskāva viņu un atvieglojumā nopūtās. Viņa turēja rokas gar sāniem un nekustējās, saviebusi muti niknuma pilnā izteiksmē. - Es biju pārbijies līdz nāvei, mīļā! Nekad tā vairs nedari, labi?

Beidzot Ebija aplika rokas tēvam ap kaklu un piespieda vaigu viņa krūtīm.

- Piedod, - viņa apslāpētā balsī noteica.

- Būs jau labi.

- Un tagad man patiešām jāiet uz tualeti. - Ebija nošņau-kājās.

Denijs palaida viņu vaļā. Kad meita iznāca no vannas istabas, viņš sēdēja uz dīvāna un gaidīja.

- Piesēdi uz mirklīti, Būgij!

- Man jāpilda mājasdarbi.

- Pagaidīs. Tagad panāc un apsēdies. - Viņš uzsita pa dīvānu sev blakus. Meitene iekārtojās otra dīvāna galā.

- Kas ir?

- Mums jāaprunājas par Gelvinicm.

- Kāpēc? Tu neteici, ka es nedrīkstu satikties ar Dzenu. Tu tikai aizliedzi šodien doties pie viņas uz mājām.

- Es negribu, ka tu vēl kādreiz pavadi laiku pie viņiem vai brauc Gelvina kunga limuzīnā.

Beidzot viņš bija pieņēmis lēmumu. Savulaik tādi centieni atturēt meitu no ciemošanās pie Gelviniem izraisītu aizdomas, bet Denijs apņēmās visu izskaidrot - pateikt, ka ar aizdevumu tam nav nekāda sakara, jo viņš tikai pūlas uzlabot attiecības ar Ebiju.

- Kas ir noticis? Pēkšņi tev viņi vairs nepatīk? Man šķita, ka tev nav iebildumu pret Dzenu.

- Patiešām nav. Viņa ir lieliska draudzene. Es nepretošos, ja viņa nāks uz šejieni vai...

- Es nepieļaušu, ka viņa ierodas un saprot, kā mēs dzīvojam! Tu taču redzēji, kāda ir viņu māja!

- Ja Dzena ir īsta draudzene, tad nespriedīs par tevi tikai pēc tā, cik nabags ir tavs tēvs, vai ne?

- Kāda atšķirība? Ir taču vienalga, vai es braucu pie viņas vai viņa nāk pie manis!

- Tu pārāk bieži uzturies pie Gelviniem un pati to apzinies.

Saraukusi pieri, Ebija mirkli paklusēja un tad sacīja:

- Tad es nebraukšu, labi? Vai tev kaut kas nepatīk Gelvi-nos? Vai šī ģimene mani slikti ietekmē?

- Iemesls ir tikai viens. Es gribu vairāk laika pavadīt kopā ar tevi.

Ebija paraustīja plecus.

- Pārāk daudz tematu sarunām mums nemaz nav.

- Tam es nevēlētos piekrist, - Denijs attrauca. - Bet... ja tu tā uzskati, mēs varam kaut ko mainīt.

- Katru reizi pie vakariņu galda es jūtos kā nopratināšanā, it kā tu visos sīkumos gribētu zināt, ko es daru un kā jūtos...

- Labi, es apņemos tevi neizprašņāt. Bet attiecības mēs tomēr mēģināsim uzlabot.

- Vai tu visu šo epopeju uzsāki tikai tāpēc, ka, tavuprāt,

Džena piespieda mani izdurt degunā caurumu? Tā nemaz nebija! Mēs abas to gribējām. Viņa man absolūti neko neuzspiež.

- Nē, ne tāpēc. Es gluži vienkārši negribu, ka tu brauc uz Gelvinu māju vai vizinies limuzīnā. Labi? Vai esam vienojušies?

- Ak, beidzot es sapratu! Tas viss ir aizdevuma dēļ.

- Aizdevuma?

- Viņš tev aizdeva naudu, jo tu esi izputējis, vai ne? Simts tūkstošus? Varbūt vairak? - Ebija pievērsa tēvam apsūdzošu skatienu. - Tas ir visas šīs trakošanas pamatā. Tu negribi, lai es redzu, kā viņi dzīvo, jo nevari man nodrošināt to pašu. Tā taču ir, vai ne?

Deniju pārņēma kauns un vienlaikus ari dusmu vilnis. Par aizdoto naudu viņš meitai nebija stāstījis. “Ja nu Gelvins atklājis Dženai, ka atrisinājis Gudmenu finansiālās problēmas un viņai nav jāuztraucas... Ja nu viņš... Nē, tas nav iespējams. Bērniem par to nekas nav jāzina!"

- Noteikti nē, Ebij. Es negribu, ka tu ciemojies pie Gelviniem.

Nikni raudzīdamās uz tēvu, meitene piecēlās un iecirta rokas sānos.

- Kāpēc tu vienkārši neatzīsti, ka tas ir sods? Tu esi aizkaitināts, jo es nepaprasīju atļauju pirsingam, un tagad sodi mani, mēģinot atturēt... - Vārdi plūda negantā spalgā un diezgan nesaprotamā straumē. Pār pietvīkušajiem vaigiem ritēja asaras.

- Būgij, tas nav sods.

- ...beidzot es esmu laimīga, man ir īsta draudzene, un tu gribi mūs izšķirt!

- Ebija!

Meitene pagriezās un aizskrēja uz savu guļamistabu. Denijs atslīga dīvānā, sakrustoja rokas uz krūtīm un lūkojās tālumā.

"Kaut es varētu izstāstīt, kas patiesībā notiek!"

Bet šī doma noteikti bija jānoraida.

Trešā dala

3

33

Pirms gulētiešanas Denijs mēģināja lasīt, taču nespēja iedziļināties sižetā. "Varbūt es esmu izgāzies kā tēvs, taču negribu noskatīties, kā Ebija raud." Viņš ienīda strīdus un nesaskaņas, ko ģimenē ienesa bērns, un mēģināja neļauties emocionālajai šantāžai vai apnicīgiem lūgumiem - bērniem ir jāzina robežas. "Nu, varbūt ne tik stingras, kā novilka mani vecāki. Bet ari otrā grāvī iekrist nevajadzētu. Skumji, bet diemžēl bērniem līdzi netiek dotas lietošanas instrukcijas."

Denijs karsti vēlējās visu godīgi izstāstīt Ebijai, atklāt noslēpumu - ka tēvs iepinies bīstamā afērā, ka viņas labākās draudzenes tēvs sadarbojas ar cilvēkiem, kas slepkavo bez vilcināšanās, un ka viņš nemūžam sev nepiedos, ja meita kļūs par gūstekni.

Bet izpaust neko nedrīkstēja. Viņš nebija pārliecināts, ka var meitenei uzticēties. Ebija visu varēja izpļāpāt savai labākajai draudzenei.

Stundu nosēdējusi Ebijas guļamistabā, pie Denija ienāca Lūsija. Viņa izskatījās nogurusi, un uz vaigiem vīdēja nožuvušu asaru pēdas.

Lūsija papurināja galvu, jo Denijs bija gaidījis uzmundrinošus jaunumus.

- Viņa joprojām ir sarūgtināta. Es teicu, lai atstāj mierā mājasdarbus, un viņa neiebilda, bet raudāja tik ilgi, kamēr aizmiga.

- Jēzus!

- Manuprāt, viņai plrsings piestāv. - Lūsija novilka džinsus un tad pāri galvai ari kreklu.

- Izbeidz! Savu ķermeni kropļot viņa varēs pēc astoņpadsmit gadiem.

- Oho! Kas tad noticis ar Mierīgo tēvu?

- Es nekad neesmu apgalvojis, ka esmu Mierīgais tēvs.

Lūsija atāķēja krūšturi, un krūtis vilinoši nošūpojās.

- Tāds solis apliecina vēlēšanos protestēt. Tici man, ka viņas vecumā bērni sastrādā daudz briesmīgākas lietas!

- Izkniebj caurumu deguna starpsienā un iebāž tur pakavu?

- Vel ļaunāk. Taču ne jau šis izgājiens tevi tik ļoti satricināja, vai ne?

-Tas nebija vienīgais. Viņa nozuda uz trim stundām. Meitene, kura guļ ar telefonu rokā un matemātikas stundā droši vien papildina savu feisbuka lapu, piepeši vairs nebija sazvanāma. Kā tu justos?

- Godīgi sakot, tu pārspīlēji.

- Es pārbijos, ka ar viņu ir noticis kaut kas slikts. Mēs norunājām, ka pēc skolas es aizbraukšu viņai pakaļ, bet viņa gluži vienkārši izgaisa!

- Mēs bērnībā caurām dienām varējām nesatikties ar vecākiem. Vasarā mēs no rīta izgājām no mājas, aizcirtām durvis un visu dienu braukājām ar velosipēdiem vai dauzījāmies ar draugiem. Un mobilo tālruņu tolaik nebija, tātad atskaitīties par katru soli pusaudzis nevarēja.

- Pasaule ir mainījusies. Nelieši mēdz nolaupīt bērnus un seksuāli izmantot, daudzi vājprātīgie braukā apkart furgonos un uzbrūk ar hloroformu.

- Nav neviena pierādījuma tam, ka mūsdienās bērniem draud lielākas briesmas. Tas ir medijos izplatīts mīts. Turklāt tas nemaz nav svarīgākais.

- Kas tad ir?

- Zini, es vienmēr sadusmojos, kad citi nopūlējās mani pamācīt, kā jāaudzina dēls, jo es taču esmu vientuļā māte. Katram atradās kāds sevišķais padoms. "Neesi tik stingra, neesi tik pielaidīga. Neļauj viņam pārāk daudz skatīties televīziju, neuztaisi televīziju par aizliegto augli. Neļauj viņam spēlēt datorspēles vai videospēles." Tas mani padarīja vai traku! Arī gadījumos, kad apkārtējiem izrādījās taisnība. Kad mēs abi tikko sākām satikties, es apsolīju, ka nekad netēlošu baigo psihiatri un nepamācīšu, kā tev pareizi jāaudzina meita.

- Es pats palūdzu, lai tu aprunājies ar Ebiju.

- Un es jutos glaimota, jo viņa to vēlējās. Tas daudz ko nozīmē. Mūsu attiecības ir visnotaļ sarežģītas. Es neesmu viņas mamma, un viņa to nemaz negrib.

- Tātad... ko Ebija teica? Vai viss ir galīgi slikti?

- Paklau, Denij, tu esi satriecošs tēvs.

- Bet?

- Nekas. Tu esi burvīgs.

- Un?

Lūsija paraustīja plecus.

- Kāpēc tu tā dari, Denij?

- Pietiks diskusiju. Es negribu strīdēties arī ar tevi.

- Tu centies nošķirt Ebiju no labākās draudzenes.

- Viņai tā būs labāk.

- Nesaprotu. Tu neiebilsti, ja Dzena nāk šurp, bet aizliedz Ebijai doties uz Gelvinu māju.

- Apmēram tā.

- Kāpēc?

Dusmodamies uz sevi par to, ka nedrīkst Lūsijai izstāstīt patiesību, Denijs nopūtās.

- Ja viņa nesamērojami daudz laika pavadīs tur, viņai radīsies nepamatotas gaidas. Tās nabadzīti nomocīs līdz nelabumam.

- Bet viņai tu to nepateici. Tu apgalvoji, ka viņa nedrīkst doties pie Gelviniem.

- Vismaz pagaidām.

- Tev jāpadomā, kāpēc tu to dari.

Denijs pastiepa roku, noglāstīja sievietes krūšu zīdaino ādu un viegli saspieda krūtsgalu. Lūsija sakrustoja rokas.

- Kas nu? - Denijs vaicāja.

- Noteikti ir kaut kas tāds, ko tu nestāsti mums par Gelviniem.

Viņš bez vilcināšanās papurināja galvu un sameloja:

- Muļķības.

- Nebūt ne. Kaut kas tev viņos nepatīk. Kas?

- Nekā tāda nav.

- Beidz ākstīties, Denij! Es pazīstu tevi un lasu kā grāmatu. Piemēram, tu apgalvoji, ka brauci uz Velzlijas koledžas bibliotēku, bet patiesībā nebrauci vis.

- Tu taču nesāksi tagad runāt par veciem grēkiem, ko?

- Kaut kas te acīmredzot nav kārtībā. Vismaz ar Gelvinu. Kāpēc tu nevari man visu izstāstīt?

- Tāpēc, ka nav nekā stāstāma, - Denijs attrauca, pavēlās uz sāniem un izslēdza naktslampiņu. - Pilnīgi nekā.

Lūsija ilgi viņu pētīja, bet klusēja. Saruna izrādījās beigusies. Vēlāk Denijs pamodās un atskarta, ka aizmirsis nosūtīt Narkotiku apkarošanas pārvaldei atskaiti par paveikto darbu. Viņš uzmanīgi izkāpa no gultas. Iečīkstējās grīdas dēlis, un Lūsija miegā sakustējās.

Dzīvojamā istabā viņš ieslēdza lampu pie dīvāna, atvēra klēpjdatoru un pagaidīja, kamēr tas savienojas ar bezvadu tīklu.

Viņš reģistrējās kontā dzejsguldsl836@gmail.com un jau iesāka ziņojumu, kad pamanīja, ka pienākusi vēstule.

"Lieliski pastrādāts. Satiekamies rīt no rīta 10.00. Atdosiet ierīci. Vietu precizēsim."

Izbrīnījies Denijs prātoja, kā pārvaldes aģenti uzzinājuši, ka viņam izdevies lejupielādēt Gelvina viedtālruņa saturu.

“Es taču teicu, ka tikai pamēģināšu. Kā viņi secinājuši, ka man paveicās? Varbūt informācija augšupielādējusies automātiski. Vai tas vispār ir iespējams? Varbūt. Cik daudz viņi zina par mani? Cik cieši mani novēro? Un kad viņi beidzot atstās mani mierā?"

34

Pa ceļam uz skolu Ebija ievēroja klusēšanas moratoriju.

- Ļauj minēt, - Denijs iesāka. - Tu dusmojies par aizliegumu iet pie Gelviniem. - Meitene raudzījās taisni uz priekšu. - Runā ar mani, Ebij! - Klusums. - Man nepatīk, ja tu izturies šādi, Būgij. Aprunāsimies!

Ebija pavēra muti. Izskatījās, ka tūdaļ par lūpām izplūdīs lamu straume. Bet viņa izgrūda vien īsu noraidījumu:

- Nē.

Tomēr Denijs neatlaidās. Viņš uzskatīja, ka meita visu izstāstīs Dženai, tātad rūpīgi jāapdomā ik frāze.

- Paklau, Gelvini ir brīnišķīgi cilvēki. Patiešām lieliska ģimene. Un Dzena ir satriecoša. - Attiecību harmonijas vārda viņš bija gatavs pārspīlēt. - Bet dažkārt vajag atpūsties vienam no otra, pat no labākajām draudzenēm. Es vēlētos, lai mēs atkal esam īsta ģimene un kopā pavadām laiku. Mēs ar tevi vai mēs ar tevi un Lūsiju. Labi?

Nenovērsdamās no vējstikla, Ebija neatbildēja. Kad viņi piebrauca pie skolas ārdurvīm, meitene paķēra mugursomu, atvēra automobiļa durvis, izlēca ārā un neatvadījusies tās atkal aizcirta.

"Lai tev veicas," Denijs domās novēlēja.

Piecus vai sešus transportlīdzekļus tālāk viņš ieraudzīja Gelvina limuzīnu. Vēders sarāvās čokura. "Gelvins kaut ko zina, noteikti kaut ko nojauš. Vismaz vajadzētu." Denijs lepojās, ka spēj rūpīgi novērot un precīzi novērtēt cilvēkus.

Tādas prasmes izkopa lielākais vairums rakstnieku. Un Gel-vina sejā, tiklīdz viņš atrada viedtālruni nepareizajā kabatā, parādījās vāji slēptu aizdomu ēna.

"Bet tas vēl nenozīmē, ka Gelvins sasaistīs mani ar Narkotiku apkarošanas pārvaldi. Tāds loģisks lēciens nav pa spēkam pat galēju šaubu nomāktam cilvēkam. Turklāt Gelvins pats uzprasījās iepazīties, es nelīdu pie viņa klāt. Un es nekādā ziņā neizskatos pēc specdienestu aģenta. Lai gan... Gelvinam varbūt ir cili avoti. Tas ir pilnīgi iespējams. Gel-vinam noteikti ir apsardze, teiksim, no karteļa cilvēkiem. Tie var turēties ēnā un novērot ikvienu, ar ko Gelvins kontaktējas. Tā apgalvoja Jeigers. Vai neizklausās pēc pārspīlējuma? Šis cilvēks kartelī spēlē nozīmīgu lomu, tātad par viņu jārūpējas, viņš jāsargā. Ir jāuzrauga, lai viņš netiek sakompromitēts."

Denijs arvien ciešāk pieķērās šai versijai. "Varbūt Gelvins atklāja, ka viedtālrunis ir aiztikts, un centās noskaidrot, kas noticis. Karteļa rokaspuiši pievērsās man un kaut kā secināja, kas man padomā. Nemaz tik neiespējami tas nav."

Stūrēdams pa apļveida piebraucamo ceļu, Denijs pamanīja, ka limuzīns novietots malā pie skolas vārtiem. Pie pašas izejas. It kā pacietīgi gaidītu.

Tobrīd Denijam gribējās palielināt ātrumu un aiztraukties prom. Bet jau nākamajā acumirklī Gelvina jaunais šoferis izkāpa un pamaja viņam ar roku.

"Braukt tālāk un nelikties ne zinis? Nē, tas nav iespējams. Es nevaru tā gluži vienkārši aizbēgt. Tas neapšaubāmi liksies aizdomīgi."

Viņš nospieda bremžu pedāli, lēnām apstājās un atvēra logu.

- Gelvina kungs vēlētos aprunāties ar jums, - šoferis sacīja.

Savu automobili Denijs novietoja aiz limuzīna un izkāpa,

tēlodams ziņkārību. Tika atvērtas aizmugures durvis.

- Kāp iekšā! - Gelvins īgni uzsauca.

35

- Kaut kas ir noticis?

- Mums jāaprunājas, - Gelvins paziņoja.

Denijs drudžaini mēģināja izdomāt kādu ticamu pasaciņu, taču nekas nenāca prātā. Nekas, izņemot stūrgalvīgu liegšanos. "Vai tiešām tu nopietni uzskati, ka es varētu paņemt tavu viedtālruni? Kāpēc tas būtu man vajadzīgs, sasodīts? Paklau, vecīt, nolaidies uz zemes! jēziņ."

- Kas par lietu?

Salons izrādījās vēl elegantāks, nekā varēja spriest no ārpuses; tas radīja iespaidu par privātu klubu un oda pēc dārgas ādas. Pasažieru nodalījums bija pietiekami plašs, lai tajā iekārtotu divus ērtus sēdekļus ar skatu uz priekšu un trīs -ar skatu uz aizmuguri.

Gelvins atslīga vienā no diviem un mudināja Deniju sēsties blakus. Mugurā viņam bija ļoti dārgs vilnas auduma uzvalks, apkārt valdīja odekolona aromāts - izsmalcināts un piparots. Denijs pirmo reizi atskārta, ka šī smarža viņu kaitina. Viss oda pēc varas un nenosakāmas indes.

- Diemžēl man nav pārāk daudz laika, - Denijs taisnojās. Sēdeklis izrādījās dziļš un ārkārtīgi ērts.

Starp abiem sēdekļiem bija novietota konsole ar kāda tropu koka apšuvumu. Gelvins tai pieskārās, un pēkšņi atvērās vāks. Viņš izņēma divas auksta ūdens pudeles un vienu pasniedza Denijam.

- Djego, - viņš uzsauca un veikli pamāja ar kreiso roku. Starp pasažieru nodalījumu un šofera vietu pacēlās stikla siena.

- Izbrauksim mazliet un tavu mašīnu atstāsim šeit. Mēs aprunāsimies, un es tev parādīšu savu jahtu.

-Ko?

- Es tagad braucu uz ostu. Jāpārbauda jaunā navigācijas sistēma.

- Man vajadzētu ķerties pie darba.

- Kādu pusstundiņu taču tu vari atļauties! Šogad es to nolaidīšu ūdeni, un pavasara brīvdienās mēs varēsim aizlaist līdz Angiljai.

- Kur tā atrodas? Kvinsijā?

- Bostonas jahtu ostā. Braucam!

Denijs pamāja ar galvu, noskrūvēja pudelei vāciņu un padzērās.

- Labi. Jā.

Desmit minutes vēlāk viņi jau šķērsoja vairākus ceļa āt-rumvaļņus, iestūrēja Komercostas ielā un devās uz privātu piestātni Nortendā. Denijs gaidīja, kad Gelvins sāks runāt par svarīgo, bet viņš tikai pļāpāja par niekiem.

- Tu vari pagaidīt šeit, Djego, - Gelvins paziņoja. - Mēs uzkavēsimies kādas desmit vai piecpadsmit minūtes.

- Jā, senjor.

Viņi soļoja gar savadu neregulāras formas kluba eku un tālāk pa piestātni. Gaiss bija dzestrs, tīrs un mazliet sāļš. No jūras pūta viegls vējiņš. Pie dambja bija pietauvoti vairāki burinieki un neliela jahta - lielākajai daļai kuģotāju vēl bija pārāk agrs, lai nolaistu transportlīdzekļus ūdenī -, bet otrpus ēkai vīdēja Gelvina jahta. Tā bija liela, skaista un moderna, ar asām līnijām un leņķiem, ieturēta krēma un baltā krāsā. Priekšgalā rotājās uzraksts "E1 Antojo".

- Tā ir tavējā? - Denijs vaicāja.

- Jā, - Gelvins atbildēja, apstājies pie melni krāsotiem

drošības vārtiņiem. Viņš pavēcināja atslēgkarti un atgrūda vērtni vaļā. Denijs sekoja viņam.

- Kāpēc tāds nosaukums?

- Savulaik radās tāds mūsu ģimenes jociņš. Šo spāņu valodas vārdu nav iespējams precīzi iztulkot. Tas nozīmē kaut ko vidēju starp "kaprīzi" un "alkām". Kad es jahtu nopirku, mēs ar Selinu pamatīgi sastrīdējāmies, jo viņa nespējot noticēt, ka es miljoniem dolāru iztērēju par antojo, tātad par kaprīzi, untumu.

- Tomēr tā ir skaista. Lai ari tikai mirkļa iegriba.

- Paldies. Itālieši zina, ka jābūvē jahtas.

Stāvēdams uz laipas un vērodams, kā jahta viegli šūpojas viļņos, Denijs piepeši izjuta ilūziju, ka ligojas piestātne, nevis šis peldlīdzeklis.

- Kas ir ražotājs?

- Ferretti. Pēc pasūtījuma būvēto jahtu līnija, Navetta 26 Crescendo. Ši tapa gandrīz trīs gadus.

- Izskatās ātra.

- Ne īpaši. Kruiza režīmā pieveic divpadsmit vai trīspadsmit mezglu. Pie četrpadsmit paceļas. Bet pietiek, un līdz. Angiljai var tikt bez papildu uzpildīšanās. Un slīd viegli. Korpuss piemērots kustības pārejas režīmam. Vai tu vispār kaut ko zini par jahtām?

- Ja atceries, es uzaugu Velflita. - Tālumā atskanēja kuģa signāltaures pūtiens. Pāri galvām pārlaidās lidmašīna, kas tikko pacēlusies no Ļogana lidostas.

- Protams. - Pa nelielām kāpnītēm Gelvins uzrausās uz plaša galvenā klāja un tad vēl augstāk, nonākot iespaidīgā atpūtas telpā zem klajas debess.

- Tu vadi pats vai algo komandu?

- Tas atkarīgs no apstākļiem. Ilgākiem ceļojumiem es pieņemu kapteini, bet lielākoties braucu viens pats.

- Pašam noteikti ir satraucošāk, vai ne?

- Satraucošāk? Kaut ko tādu jūrā piedzīvot neviens

nevēlas. Ir satraucoši uztriekties aisbergam, iekļūt vētrā, nonākt uz sēkļa vai atskārst, ka ir sabojājies sūknis. Es labprāt izvēlos garlaicību.

- Vai esi kādreiz bijis tuvu?

- Noslīkšanai? - Kad Denijs pamāja, Gelvins turpināja: - Nē. Vismaz es neesmu to pamanījis.

Denijs palūkojas uz zaļgani melno ūdeni ar visnotaļ samtainu virsmu.

- Pusaudža gados es palīdzēju nogremdēt kuģi.

Gelvins paraudzījās uz viņu, pieliecis galvu un savilcis lūpas tikko jaušama smaidā. Viņš nejutās pārliecināts, ka tas ir joks.

Tuvumā atskanēja naftas baržas rūkoņa. Piestātnes pāļi slējās ārā no ūdens un atgādināja ieeju alā. Bija bēgums.

- Savulaik Keipkodas līcī tika nogremdēts vecs karakuģis, ko izmantot mācībās, - Denijs stāstīja.

- Jā, pirms kādiem divdesmit gadiem.

- Puiši, kurus nolīga šiem darbiem, bija mana tēva apakšuzņēmēji. Kad man bija sešpadsmit, es drīkstēju palīdzēt sprāgstvielu izvietošanā ap kuģa korpusu.

- Patiešām? Kolosāli!

- Godīgi sakot, tas bija pretīgs darbs. Mēs salikām spridzekļus zem ūdenslīnijas, un eksplozijas bridi izskatījās, ka visapkārt kuģim būtu izcirsts loks. Nepilnās divās minūtēs divdesmit tonnas smagais kuģis nogāja dibenā kā akmens.

- Tas droši vien izskatījās iespaidīgi.

- Vairāk līdzinājās sīkiem grūdieniem. Viss tiek precīzi aprēķināts. Galvenais ir grimšanas laikā noturēt kuģi taisni līdz pat jūras dibenam.

- Spridzināšana ir aizraujoša jebkurā vecumā. Tas ir pa-matinstinkts. Legalizēta vardarbība.

- Protams. Mēs to aizvietojam ar hokeja, futbola vai boksa maču skatīšanos vai sāncensību uzņēmējdarbībā. Mēs vairs nepiedalāmies nežēlīgā iznīcināšanā, jo esam civilizēti.

- Jā, - Gelvins novilka. Izklausījās gan, ka domās viņš ir pavisam citur. - Jā.

Kādu bridi abi klusēja un pētīja horizontu, vēja dzītos mākoņus un kaijas, kas nira, pēkšņi no augstumiem piķēja lejup un ķērca.

- Zini, - piepeši Gelvins ierunājās, - dažkārt, kad esi viens atklātā okeānā, kur jūdzēm tālu apkārt neviena nav un ir tikai ūdens, tu saproti, cik mēs lielāku lietu kārtībā esam nenozīmīgi. Un tu sāc domāt: "Dievs, esi labvēlīgs pret mani! Tava jūra ir tik plaša, bet mana laiviņa tik maza."

- Hm, - Denijs iebilda, - nemaz jau tik maza nav.

- Jā, riebekli. - Gelvins tēloja aizkaitinājumu, taču patiesībā likās apmierināts. - Laikam jau viss ir relatīvs. Liela zivs nemaz nav tik liela, ja to salīdzina ar vēl lielāku.

- Droši vien.

- Paklau, Denij, - Gelvins turpināja. - Es gribēju ar tevi aprunāties.

- Par ko?

- Tu pateici, ka Ebija vairs nedrīkst ciemoties pie mums. Es vēlētos zināt iemeslu.

"Lūk, kā!" Denijs pabrīnījās. "Un es gaidīju pavisam kaut ko citu."

- Tas ir sarežģīti, Tom.

- Meitenes ir cieši sadraudzējušās. Satuvinājušās. Vai tas tevi satrauc?

"Vai Gelvins tomēr mani izseko? Vai tiešām viņš zina, карее es gribu atturēt Ebiju no viņa ģimenes?"

- Ne jau par satuvināšanos es uztraucos, - Denijs sacīja. - Drīzāk... es vēlos, lai viņa vairāk uzturas mājās.

- Un viss?

Denijs juta vēderu saraujamies čokurā.

- Viss, - viņš atbildēja. - Nekāda cita iemesla nav.

- Ar mani tu vari atklāti izrunāties. Tu taču nedusmojies par to pīrsingu, ko? Jā, piekrītu, Dženai nevajadzēja vilkt

Ebiju līdzi uz to salonu. Tā bija kļūda. Selina nedrīkstēja gluži vienkārši noticēt, ka viņa ir paprasījusi tev atļauju. Ebijas apgalvojums vēl nenozīmē, ka tā ir patiesība. Es iedomājos, cik dusmīgs tu biji. Ja man nebūtu divu vecāku dēlu, es droši vien niknuma pratu zaudētu. Bet...

- Es... Ebija teica, ka dabūjusi manu atļauju?

- Un Selinai vajadzēja par to pārliecināties. Nezinu, ko vēl lai pasaku. Tātad jāatzīst, ka drīzāk vainojama ir Selina, lai gan viņai bija vislabākie nodomi. Diemžēl viss sagāja grīstē. Pieņemt tādu lēmumu vecāku vietā...

Atvieglojums bija tik varens, ka Dcnijs sāka smieties.

- Zini, es jau esmu nomierinājies. Jā, vakar es dusmojos, bet padomāju, ka jāpriecājas, ja tā bijusi tikai pusaudžu protesta izpausme. Ebija nav stāvoklī un nav sev uz dibena sa-zin ko uztetovējusi.

- Vismaz tu tā uzskati. - Denijs tēlotā izmisumā ievaidējās, un Gelvins paziņoja: - Manai māsai Lindai vecāki caurumus ausīs atļāva izdurt tikai pēc vidusskolas izlaiduma.

- Godīgi sakot, es neizprotu aizraušanos ar pīrsingu.

- Paklau, Denij... Es neesmu radis sirsnīgi izrunāties par jutām un tamlīdzīgām lietām. Tas nav manā dabā. Bet, manuprāt, mums abiem ir skaidrs, ka jezga nav sacelta pirsinga dēļ vien. Vai ne?

Denijs sajutās kā slazdā un vīlies izgrūda smagu nopūtu. Viņš vairs nespēja izlikties, ka sadusmojies tikai tādēļ, ka meita degunā izdūrusi caurumiņu. Skatoties Gelvinam acis, tāda melošana nebija iespējama. Viņš apmulsa.

Gelvins turpināja:

- Tas ir naudas dēļ, vai ne?

"Nē," Denijs jau grasījās atbildēt, taču laikus apķērās un skaļi sacīja:

- Iespējams. - Viedtālrunis griezīgi iedžinkstējās, taču viņš neuzdrošinājās izlasīt īsziņu.

- Es jau baidījos, ka tā varētu notikt. Tāpēc es nekad neaizdodu naudu saviem draugiem. Tavs gadījums bija izņēmums, jo es sapratu, kādā izmisumā tu esi nonācis. Diemžēl finansiālu darījumu dēļ draudzība mēdz sašķobīties. Es esmu vīrietis, un tu esi vīrietis, un es patiešām visu saprotu. Tu juties neveikli, jo esi man parādā. No tā neizbēgt. Varbūt es kaut kā nepareizi izturējos. Nezinu.

- Ne, Tom, - Denijs attrauca un, papurinājis galvu, apklusa. “Jā, es jūtos neveikli, un ikviens cilvēks tā justos. Eh, ja tik vien būtu tās bēdas!" - Tas patiešām bija dāsni.

Viedtālrunis atkal iedžinkstējās.

- Tev jāsaprot, Denij, ka Ebija mums ir gluži vai ģimenes locekle. Tas, ko viņa izdarījusi ar Dzenu... Lai kā es pateiktos, ar to nekad nepietiks. Tava meita, viņas sirds, draudzība... Viņa... - Likās, ka Gelvins mēģina apvaldīt asaras. - Es negribu, ka šīs ciešās saites pārtrūkst. Man tas ir pārak svarīgi. Paklau... Ja tev nepatīk kāds mans solis, mēs visu varam apspriest un nokārtot. Labi?

- Protams.

- Man ir ideja. Mums Espenā ir mājiņa. Varbūt nedēļas nogalē visi aizbraucam uz turieni? Jūs abi un mēs. Paņem līdzi arī savu draudzeni. Izmantosim manu lidmašīnu. Ātri, ērti un mierīgi. Dēliem ir citi plāni, tātad tur bus tikai meitenes. Mes ar tevi varēsim izpļāpāties pēc sirds patikas. Aizbrauksim meitu dēļ. Ko teiksi?

36

Puisēns kliedza, jo baidījās no milzīgās šļirces. Un jaunā medmāsa noteikti nemācēja adatu ievadīt bez sāpēm.

Doktors Mendosa to redzēja un viegli pieskārās medmāsas plecam.

- Puedo probar? - Viņš piedāvājās palīdzēt, jo nekad negribēja aizvainot savas palīdzes.

- Por supuesto, doktor, - jaunā sieviete attrauca, pamājusi ar galvu, un atdeva šļirci viņam.

Apmēram trīs gadus vecais zēns ieraudājās un centās izlocīties no mātes spēcīgajām rokām. Un kurš gan varētu viņam kaut ko pārmest? Maziem bērniem ikviena šļirce zemādas injekcijām liktos milzīga un briesmīga.

- Kā viņu sauc? - ārsts vaicāja mātei.

- Santjago, - sieviete atbildēja. Viņai trūka priekšējo zobu.

- Tad iepazīsties, Santjago, ar manu draugu Nikolasu! -Doktors Mendosa no baltā uzsvārča kabatas izņēma oranžu gumijas rotaļlietu ar uzkrāsotām acīm un ausīm. - Viņš ir marsietis un ļoti, ļoti baidās no adatām. Paskaties!

Uz bridi pārstājis locīties, zēns piesardzīgi palūkojās uz rotaļlietu. Uz vaigiem vīdēja asaru tērcītes, un deguns pilēja.

Ārsts piespieda šļirces adatu oranžajam vēderam un saspieda gumiju. Rotaļlietas acis un ausis komiski izspiedās. Santjago sāka smieties un pasniedzās pēc mantiņas. Doktors to atdeva. Viņam klīnikas kabineta skapī tādu bija dučiem. Apmeklējot Savienotās Valstis, viņš tās regulāri iegādājās Sandjego veikalā. Bērniem šie nieciņi patika.

- Vai tu palīdzēsi Nikolasam? Viņam jāsaņem pote, lai izveseļotos.

Zēns uzjautrinādamies spaidīja gumijas vēderiņu, lai acis un ausis atkal izvalbītos, un laimīgi smējās.

- Varbūt tu parādīsi, cik drosmīgs esi? Aizver acis un lēnām noskaiti līdz trīs, labi? - doktors Mendosa mudināja.

- Viens... - Adatas gals pieskārās plecam. - Divi... - Zibenīgā ātrumā adata iedūrās ada, un injekcija bija galā. - Trīs. - Aizžmiegtām acīm zēns gaidīja, kad pienāks biedējošās manipulācijas brīdis, lai gan tas jau izrādījās garām.

- Kārtībā! - ārsts iesaucās. - Tu izturēji. Tas patiešām bija lieliski!

Puisēns atvēra acis.

- Tiešām?

Klīnika atradās Sinaloas štata galvaspilsētas Kuljakanas nomalē, ārkārtīgi nabadzīgā rajonā, kur iedzīvotāji nevarēja atļauties vizītes pie ārsta un tādēļ naktīm stāvēja rindās, lai saņemtu bezmaksas pakalpojumu. Daždien septiņos no rīta viņu gaidīja dučiem apmeklētāju, un daudzi no viņiem bija apgādājušies ar pusdienu tortiljām.

Doktors Mendosa te brīvprātīgi strādāja divas reizes nedēļā. Tā bija lieliska iespēja atgūties no ķirurģiskās prakses privātā slimnīcā Kuljakanas centrā, kur pacienti saņēma brīnišķīgu ārstēšanu. Viņš šo darbu uzskatīja par karmas uzlabošanu.

Tā bija gara un nogurdinoša diena. Kādam septiņdesmit gadus vecam vīram sāpēja cirkšņi, un jau vairak nekā gadu tur bija sataustāms citrona izmēra velvējums. Diagnoze likās neapšaubāma - cirkšņa trūce, paliela, taču bez iespru-duma. Doktors Mendosa parakstīja vīram ambulatoru procedūru.

К (ids jauneklis ar mačeti bija kapajis nezāles kokosriekstu audzē un nejauši iecirtis sev delnas locītavā. Brūce bija apsaitēta ar netīru kabatlakatu, un asinis pilēja uz visām pusēm.

Meitene maļas bija uzkāpusi uz šujamās adatas, un viņas māte - šuvēja - mēģinājusi to izvilkt, taču neveiksmīgā kārtā nolauzusi.

Pusaudzim jau trīs nedēļas bija lauzta roka un saaugusi nepareizi, tādēļ doktoram Mendosam vajadzēja to salikt pareizi.

Burvīga maza meitenīte ar sīkiem auskariņiem un sārtu džemperīti sāpēs nemitīgi raudāja. Ārsts nomierināja satrauktos vecākus, ka bērnam nekas nopietns nekaiš, acis ir sarkanas konjunktivīta dēļ un saslimšana ir viegli ārstējama ar ciprofloksacīnu saturošiem pilieniem.

Uzgaidāmajā telpā drūzmējās pacienti un viņu ģimenes -netīri un sasvīduši vīrieši un sievietes, kas pirms vizītes strādājuši laukos vai makiladorās. Daudziem nebija zobu un uzvārda. Zīdaiņu raudas, bērnu spiedzieni un pieaugušo klaigas radīja mežonīgu haosu, taču doktors Mendosa neiebilda pret tādiem darba apstākļiem.

Lai arī bija augsti kvalificēts ķirurgs, doktors bezmaksas klīnikā lielākoties nodarbojās ar vispārīgo medicīnu. Un viņam tas patika. Viņš ticēja teorijai par līdzsvaru - divreiz nedēļā paveiktie labie darbi kompensēja... pārējo.

Piepeši troksnis uzgaidāmajā telpā noplaka. Kaut kas bija apklusinājis gandrīz visus, izņemot pašus mazākos. Doktors Mendosa izgāja no pieņemšanas kabineta un pie ieejas durvīm ieraudzīja stāvam kādu vīru čūskādas zābakos, džinsos, bezgaumīgi spilgtā zīda kreklā un melnā kovboja cepurē. Uz krūtīm vizēja zelta ķēde ar medaljonu Kalašņikova automāta veidolā. Lielāko daļu kakla noklāja tetovējumi.

Itin visi baidījās no šī cilvēka. Tādu tipu varēja pazīt pa gabalu. Viņš bija gaviljero, bandīts no karteļa. Slepkava.

Piemiedzis acis, vīrietis nopētīja visu telpu un tad pievērsās doktoram Mendosam. Apkārtējie cieši lūkojās te uz ārstu, te uz gaviljero.

Ar rokas mājienu mediķis aicināja svešo kabinetā.

Ticis prom no ziņkārīgajiem, gaviljero šķita pārvērties par pavisam citu cilvēku - kļuva pieklājīgs, godbijīgs, pat verdziski padevīgs.

- Don Armando, - viņš iesāka, pieliecis galvu. - Es atnesu vēsti no lielā šefa.

Doktors Mendosa cieši raudzījās gaviljero acīs.

Ziņnesis pasniedza ārstam salocītu papīra lapu un atkal pielieca galvu.

Izlasījis vārdu un tālruņa numuru, doktors Mendosa atkal salocīja papīru un iebāza baltā uzsvārča krūšu kabatā.

- Pasaki lielajam šefam, kas es šovakar par to parūpēšos. Kad bušu pieņēmis pēdējo pacientu.

- Jā, kungs, - gaviljero atbildēja un vēlreiz pamāja.

- Un? - doktors Mendosa jautāja.

- Kungs?

- Tu drīksti iet, - ārsts noteica. - Mani gaida pacienti.

37

Jo vairāk Denijs par to sprieda, jo ciešāk nonāca pie secinājumā, ka Gelvina piedāvājums ir mulsinošs un pat mokošs.

“Vai tā butu kāda prāta spēle? Vai Gelvins rotaļājas ar mani? Divos gadījumos viņš pieķēra mani kompromitējošos vai vismaz aizdomīgos apstākļos. Pirmoreiz savas mājas kabineta. Otrreiz dienā, kad atklaja savu viedtālruni nepareizajā žaketes kabatā, šoferis tika nogalināts uz rakstāmgalda atrasta raidītāja dēļ. Kāpēc lai Gelvins neturētu ļaunu prātu uz mani? Lai neatminētos par dīvainajām sakritībām, jābūt izklaidīgam vai bezcerīgi naivam, bet Tomass Gelvins tāds noteikti nav."

Tikpat labi varēja izrādīties, ka šis cilvēks uzsācis kādu viltīgu spēli. "Vai gan citādi viņš aicinātu mani nedēļas nogali pavadīt Espenā, vēl sirsnīgāk uzņemtu zem savas ģimenes spārna? Nē, visticamāk, viņš ir izrēķinājis trīs soļus uz priekšu un tagad pacietīgi realizē savu plānu, kādu sarežģītu shēmu, lai ievilinātu mani slazdā un izvilktu dienasgaismā. Vai izdarītu kaut ko vēl ļaunāku."

Pa ceļam uz mājām Denijs piezvanīja Lusijai un izstāstīja par Gelvina ielūgumu. Viņš gaidīja atteikumu vai vismaz skeptisku attieksmi. Draudzenes instinktiem viņš uzticējās vienmēr. Lūsija taču bija brīdinājusi viņu pirms aizdevuma pieņemšanas, lai gan pat nenojauta, cik dārgi viņam par to būs jāmaksā.

- Uz Espenu! - Lūsija iesaucās. - Vai mīļākās drīkst ņemt līdzi?

- Obligāti.

- Izklausās lieliski.

- Tiešām? Es esmu pārsteigts.

Sarunu pārtrauca spalgs signāls par šifrētas īsziņas pienākšanu. Sūtītājs bija anontcksts007@gimil.coin. "10.00 McDonald's, Centrālais laukums, Kembridža."

- Es nekad neesmu lidojusi ar privāto lidmašīnu, - Lūsija teica.

- Tev nav iebildumu?

- Pret ko?

- Pret ekstravagantu, neizmērojamu bagātību.

- Kāpēc lai es iebilstu? Tas izklausās pasakaini! Es jau gadiem neesmu slēpojusi, pēdējoreiz tas notika vēl tolaik, kad dēls nebija iemācījies braukt ar sniega dēli.

- Bet mums nāksies nemitīgi uzturēties Gelvina ģimenes locekļu sabiedrībā.

- Tas būs patiešām burvīgi.

- To tu nevari zināt.

- Vai jus esat kļuvuši par labākajiem draugiem?

- Та es neteiktu. Bet mēs saprotamies.

- Ļauj atgādināt, ka es esmu psihiatre ar pieredzi. Varbūt es gūšu kādu noderīgu informāciju par Ebijas attiecībām ar Gelviniem.

- Mani tas pārsteidz.

- Tu uzskatīji, ka es atteikšos?

- Vien cerēju, ka tu piekritīsi man. Es domāju, ka šī nav sevišķi laba ideja.

- Vai es esmu palaidusi garām kaut ko svarīgu?

Denijs nopūtās. Tik daudz lietu vajadzēja paturēt noslēpuma, ka bija arvien grūtāk atcerēties, ko drīkst stāstīt un ko nedrīkst, ko Lūsija zina un ko nezina.

- Laikam jau nav, - viņš atbildēja.

Centrālais laukums Kembridžā atradās apmēram jūdzes attālumā no Bostonas Bekbejas, taču nereti šķita, ka tā ir pavisam cita pasaule. Bekbeja bija turības un Eiropas izsmalcinātības iemiesojums - harmoniska Viktorijas laikmeta arhitektūra, ietves no sarkaniem bruģakmeņiem, koku ieskautas ielas, gāzes laternas, līdz stratosfērai augstas nekustamā īpašuma cenas. Turpretī Centrālais laukums Čarlza upes otrā krastā bija noplucis, ilgos gados nolaists un liecināja par neaptveramu pagrimumu.

Agrāk teju tūkstošiem reižu Denijs bija braucis garām McDonald's ēkai, taču nebija pat to pamanījis. Novietojis automobili stāvvietā Masačūsetsas avēnijas malā, viņš uzreiz saprata, kādēļ Slokums un Jeigers izvēlējās šo rajonu. Bistro ēka izrādījās neuzkrītoša un atradās Masačūsetsas avēnijas un šauras šķērsielas krustojumā. Lielie spoguļstikla logi uz abām pusēm nodrošināja iespēju ikvienam apmeklētājam novērot visus garāmgājējus.

Te varēja mierīgi sēdēt pie galdiņa un neuztraukties, ka tevi kāds iztraucēs. Apkalpotāji lielākoties sarunājās cits ar citu un tikai paretam pieņēma kādu pasutijumu.

Denijs iegāja, apsēdās pie stūra galdiņa un nolika sporta somu uz grīdas. Gaiss oda pēc frī kartupeļiem, turklāt diezgan patīkami. Narkotiku apkarošanas pārvaldes aģenti vēl nebija ieradušies. Divi jaunekļi netālu sarunājās portugāļu valodā, vienam galvā bija cepurīte ar Red Sox beisbola komandas simboliku. Aziātu izcelsmes pusaudzis Masačūsetsas Tehnoloģiju institūta treniņkreklā un ar milzīgām austiņām uz ausīm kāri ēda lielu hamburgeru, vienlaikus noņemoties ar iPod un iPhone. Vairāk nevienu neredzēja.

Paraudzījies rokaspulkstenī, Denijs notrausa no galda saņurcītu kokteiļa salmiņa iesaiņojumu un maizes drupačas un atskārta, ka iegrābies kādā lipīgā šķidrumā.

Atvērās sānu durvis uz Daglasa ielu, un telpā ieplūda dzestrs gaiss. Ienāca Glens Jeigers melnā North Face zīmola slēpošanas jakā un milzīgas saulesbrillēs. Pat nepaskatījies apkārt, viņš taisnā ceļā piegāja pie Denija un klusi paziņoja:

- Ja gribat zināt, sliktais policists mums nepievienosies. -Viņš noņēma saulesbrilles. Acis šķita zaudējušas spēju fokusēties.

- Slaists, - Denijs norūca.

No flisa jakas sānkabatas Jeigers izvilka briļļu maku, izņēma bifokālās brilles metāla ietvarā un rūpīgi - gluži kā mikroķirurgs - uzlika tās uz deguna. Viņš ieraudzīja sporta somu, kurā bija paslēpta ierīce.

- Es taču teicu, ka viss būs pavisam vienkārši.

- Kā jūs zinājāt, ka uzdevums paveikts?

- Dati augšupielādējās attālināti, tūdaļ pēc tam, kad jūs pabeidzāt misiju. - Aģents pavēcināja rokas. - Interneta maģija-

- Tagad jums ir viss, kas vajadzīgs, - Denijs moži attrauca. - Esat dabūjuši zelta dzīslu.

- Jā, zināmā mērā. Diemžēl liela informācijas daļa Gelvi-na viedtālruni izrādījās šifrēta.

- Un jūs brīnāties par to?

- Nebūt ne. Karteļiem mūsdienās ir ārkārtīgi smalkas saziņas iekārtas. Un patiešām svarīgas lietas pa viedtālruņiem netiek apspriestas. Viņi izmanto internētu, bet viedtālruņiem paliek ikdienas komunikācija BlackBcmj lietotāju saziņas sistēmā. Nepaliek nekādas digitālās maizes drupačiņas. Daudz e-pasta vēstuļu mēs nepārtvērām, taču tālruņu numurus no adrešu grāmatiņas dabūjām.

Denijs paraustīja plecus.

- Tad jau mūsu vienošanās ir galā. - Tas bija paziņojums, nevis jautājums.

Jeigers tikko jaušami pasmaidīja.

- Mēs priecājāmies dzirdēt par Espenu.

- Par ko tiēši?

- Ka jūs kopā ar Gelvinu brauksiet turp.

Dažas sekundes Denijs pētīja aģentu un tad paliecās uz priekšu.

-Ja jums limuzīnā ir noklausīšanās ierīce, kāpēc esmu vajadzīgs an es? Nolādēts! - Uz Jeigcru tāda niknuma izpausme neatstāja nekādu iespaidu. - Es vēl nedevu galīgo atbildi, jo pagaidām neesmu izlēmis. - Aģenta acis savādi iemirdzējās. - Riebekļi! - Denijs iesaucās. - Vai jūs esat piestiprinājuši mikrofoniņu arī man?

Aģents lēni papurināja galvu.

- Izbeidziet. Svarīgākais ir tas, ka Gelvins Espenā ir norunājis kādu tikšanos. Mēs uzskatām, ka tā būs augsta persona karteļa hierarhijā.

- Espenā?

- Slēpošana nedēļas nogalē, iespējams, ir tikai aizsegs. Viņi ļoti rūpīgi izvēlas vietas. Ja tikšanās nolikta Espenā, tad tāpēc, ka viņi to uzskata par drošu. Jebkurš novērotājs vai sekotājs būs pamanāms pa gabalu, jo izcelsies uz apkārtējā fona. Espenā šādam nolūkam ir īpaši piemērota.

- Kāpēc jūs paši nelidojat turp? Es taču tāpēc neesmu vajadzīgs.

- Mums nekas neizdosies, turpretī jūs nemitīgi būsiet blakus, neradot nekādas aizdomas. Mēs gribam zināt, ar ko viņš tiksies. Tā būtu milzīga veiksme! Saikne starp Gelvinu un karteli, ko mēs mēģinām konstatēt jau trīs gadus.

- Jūs laikam nesaprotat. Ģimene vēlas nedēļas nogalē paslēpot. Tas nav jāpārvērš par Dzelzs Džona iniciāciju. Mēs ar Tomu Gelvinu nesēdēsim kaili sniegā un nekauksim uz mēnesi.

Aģents pasmaidīja.

- Gelvins jums uzticas.

- Es nepiedalos. Mani gandrīz pieķēra, kad lejupielādēju informāciju no viņa viedtālruņa. Brīnums, ka es joprojām esmu dzīvs. No tālākajiem uzdevumiem es atsakos.

Jeigers piespieda plaukstas galdam, bet kreiso steigšus atrāva, saskaries ar lipīgo šķidrumu.

- Denij, ir saprotams, ka jūs nervozējat. Neapšaubāmi. Bet... Ja Gelvins turētu jūs aizdomās, tad neaicinātu pavadīt brīvdienas kopā ar savu ģimeni.

- Varbūt viņam ir cits plāns.

- Izbeidziet! Jūs tiešām esat pārāk satraucies. Jūtu līdzi. Šādu krīzi ir piedzīvojis ikviens konfidenciālais informācijas avots, ar kuru kopā esmu strādājis. Jūs, Denij, neesat viens. Jums aiz muguras stāv Savienoto Valstu valdības speķi.

- Un tagad man būtu jānomierinās? Patiesībā... Jo biežāk es izpildīšu jūsu uzdevumus, jo lielākas ir izredzes, ka mani pieķer. Es jums sagādāju datus no viedtālruņa. Pietiek. Vienošanās ir izpildīta.

Viņš piecēlās. Apmeklētāji nāca straumēm, alkstot paēst vēlas brokastis vai agras pusdienas. Jauneklis institūta tre-niņkreklā bija aizgājis. Pie blakus galdiņa iekārtojās apmēram četrdesmit piecus gadus vecs pāris ar līdzīgi izspūrušiem matu ērkuļiem.

- Apsēdieties, lūdzu.

- Manuprāt, es pietiekami esmu sadarbojies ar jums. Pat vairāk, nekā būtu pieļaujami drošības apsvērumu dēļ.

- Pietiekami būs tad, kad mēs tā izlemsim, - Jeigers attrauca laipni, taču visnotaļ stingri. Tad daudz pielaidīgākā toni turpināja: - Jus parakstījāt līgumu. Ja jūs neturat solījumu, vienošanās nav spēka. Tai tiek pielikts trekns punkts, un jums izvirzīs apsūdzību. No barga soda izvairīties nebūs iespējams.

- Pag...

- Jūs nonāksiet pasaules ļaunākajā murgā. Jūs apsūdzēs noziegumā, turklāt kartelis sapratīs, ka jūs esat sadarbojies ar mums. Un mēs nevarēsim jums palīdzēt. Nekādā veidā. Uz liecinieku aizsardzības programmu neceriet. Vispār neceriet uz jebkādu aizsardzību. Ja paveiksies, jūs atlikušo mūžu pavadīsiet cietumā, bet visticamākā versija ir tāda, ka tiksiet nogalināts. Vai tiešām jūs to vēlaties?

- Un kā tad paliek ar informāciju, ko es jau sagādāju? To jūs esat aizmirsuši?

- Vēlreiz pārlasiet savu līguma eksemplāru! Jums ir pienākums sadarboties ar pārvaldi līdz brīdim, kamēr mums izdodas saņemt orderi, lai arestētu jūsu draugu. Kamēr tiktāl nav nonācis, jūs nedrīkstat atkāpties. Ja aiziesiet tagad, mēs uzskatīsim, ka nekādas sadarbības vispār nav bijis. Jūs rakstiski piekritāt, ka liecināsiet.

Denijs atslīga krēslā.

- Liecināšu? Vai jūs nesaprotat, kas notiks ar mani, ja es uzstāšos tiesā? Ja vispār tik ilgi nodzīvošu... Mana meita paliks bez tēva.

- Es neesmu piedzīvojis nevienu gadījumu, kad informācijas avots tiek nogalināts. Nevienu un nekad.

- Bet tā ir noticis, un jūs lieliski to zināt.

- Uzklausiet mani, Denij! Mēs vācam neapgāžamus pierādījumus pret Gelvinu, tik neapstrīdamus, ka viņam no apsūdzības neizvairīties. Kartēja locekļi nekad neiet uz tiesu. Tiklīdz jūs sagādāsiet visu nepieciešamo... tiklīdz mums būs pietiekami daudz informācijas un mēs varēsim saņemt orderi tā nelieša arestēšanai, mēs varēsim viņu nogādāt aiz restēm. Pierādījumi būs tik iespaidīgi, ka mums diez vai vispār vajadzēs jūsu liecību. Mēs izdarīsim visu, lai samazinātu jūsu iesaistīšanu turpmākajos notikumos, un noteikti parūpēsimies, lai jums netiek nodarīts pāri. Saprotiet, ka miris jūs mums neesat noderīgs.

- Cik mīļi!

- Ja tagad aiziesiet, tad faktiski izdarīsiet pašnāvību.

- Tāpēc, ka jūs nopludināsiet ziņas kartelim?

- Nē. Ja atkāpsieties, mēs būsim spiesti jūs apsūdzēt, un tas izraisīs nelaimju straumi. Starp citu, apsūdzība ir publiski pieejams dokuments, un visi atskārtīs, ka jūs esat sadarbojies ar mums. Tikpat labi mēs varētu uzzīmēt jums uz krūtīm mērķi šaušanai.

- Ja cs aizbraukšu uz Espenu un izdarīšu visu, kas manos spēkos, vai tad uzdevums būs izpildīts un jūs liksiet mani mierā?

- Pilnīgi noteikti.

- Kā lai es noticu, ka jūs tomēr neapsūdzēsiet mani, pat par spīti godprātīgai sadarbībai?

- Ticiet vien, jo jūs neesat mūsu intereses objekts. Godīgi sakot, jūs neesat pat sīka zivtele. Jūs esat planktons, Dieva dēļ!

- Es vēlos, lai tas tiek rakstiski apstiprināts. Man vajadzīgs dokuments par imunitāti.

- Tādu mēs nevaram izsniegt, ja neesat apsūdzēts.

- Bet Savienoto Valstu ģenerālprokurors var.

- Kāpēc esat tik pārliecināts par to?

Denijs pavēcināja rokas.

- Interneta maģija.

- Ļaujiet apzvērēt, ka nekas tāds nenotiek. Varbūt televīzijā tādus gadījumus atspoguļo, taču realitātē ir citādi. Diemžēl vairāk par manu godavārdu jūs nevarat saņemt. Nāksies vien mums uzticēties.

- Piedodiet, bet es neticu. - Denijs atkal piecēlās kājās.

- Tas labi nebeigsies.

- Tomēr es riskēšu, - Denijs attrauca un aizgāja neatskatījies.

38

Doktors Mendosa iegāja Kalifornijas štata Oklendas pilsētas luksusa viesnīcas foajē. Tālāk atradās bārs un atpūtas telpa, visnotaļ drūma un nomācoša. Tur pie garas, šauras, puslokā izvietotas letes ar mākslīgā granīta virsmu sēdēja īgni cilvēki. Apmēram septiņdesmit gadus vecu sārtvaidžu pāris likās precējies un nogarlaikojies. Trīs aptuveni trīsdesmit gadus veci biznesmeņi, kas šķita ieradušies uz kādu sanāksmi, truli vēroja futbola spēli - televizors bija piestiprināts virs letes. It visi radīja iespaidu par vientulību un nepieciešamību jau drīz atkal doties ceļā.

Vietu sev doktors Mendosa sameklēja pie bāra blakus izvārgušam pusmūža uzņēmējam - drīzāk baņķierim - ar sakumpušiem pleciem, tumši zilu golfera kreklu un smilškrāsas biksēm. Vīrietis sēdēja viens, dzēra skotu viskiju ar sodas ūdeni un lūkojās griestos.

- Kā veicas spēlē? - doktors Mendosa vaicāja, ar galvu pamājis uz televizora pusi.

Pagriezies vīrietis paraustīja plecus.

- Futbols mani vispār neinteresē.

- Mani arī ne. - Doktors Mendosa jutās atvieglots, jo gandrīz neko nezināja un arī nevēlējās zināt par amerikāņu futbolu. - Diemžēl investīcijas neļauj man atlicināt laiku tam, lai skatītos sporta spēles.

Pailgu mirkli abi klusēja, un tad baņķieris diezgan vienmuļa tonī pateica gaidīto frāzi:

- Kādas investīcijas?

- Lielākoties sevi un ģimenē, - doktors Mendosa bezrūpīgi attrauca un pievērsās televizoram, it kā piepeši viņam būtu iepaticies futbols.

Turpmākās minūtes viņi pļāpāja par šiem ieguldījumiem, taču Mendosa visiem spēkiem pulējās izvairīties precīzi minēt savas bagātības apmēru un deva vien neskaidrus mājienus par to, cik tā iespaidīga. Viņš daudz vairāk interesējās par nekustamā īpašuma tirgu Līča apvidū. Baņķieris nekavējoties kļuva daudz runātīgāks, jo kaitinošais bara apmeklētājs viņa acīs bija pārvērties par potenciālo klientu. Protams, viņš nepastāstīja, kāpēc apmeties viesnīcā, un doktors Mendosa pat nedomāja to jautāt.

Kad baņķieris piecēlās no krēsla un paziņoja, ka dosies uz tualeti, ārsts sacīja:

- Atļaujiet izmaksāt jums kādu glāzīti.

- Paldies, bet uzskatu, ka šovakar es esmu izdzēris pietiekami daudz viskija.

- Tikai vienu! Es gribētu vēl šo to uzzināt par nekustamajiem īpašumiem šajā pilsētā.

- Nu... labi, tikai vienu glāzīti. Pie stūres jau man nebūs jāsēžas.

Pēc dažām minūtēm baņķieris atgriezās, iekārtojās uz augstā krēsla, nopētīja dzērienu sev priekšā uz letes un sacīja:

- Liels paldies. - Viņš pacēla glāzi tostam.

- Par ilgu mūžu, - doktors Mendosa noteica.

Abi iedzēra.

- Jums ir interesants akcents, - baņķieris atzina. - No kurienes jūs esat?

- No Argentīnas, - doktors Mendosa paskaidroja, žilbinoši smaidīdams. - Jau biju iedomājies, ka es esmu to zaudējis, tik daudzus gadus nodzīvojot Portolaveli.

- Jā, man bija skaidrs, ka tas ir spāņu vai meksikāņu ak-cents. - Norijis dzērienu, uzņēmējs mazliet saviebās, un doktors Mendosa jau uztraucās, ka viskijs nebūs nomaskējis sīvo garšu, taču tad baņķieris iedzēra vēl vienu malku. - Argentīnā valsts valoda ir spāņu, vai ne?

- Tā gan, - ārsts atbildēja. - Protams, mūsu valoda atšķiras no tas, ko runa spāņi. Tāpat kā atšķirības vērojamas Oahakas štata un, piemēram... - viņš apklusa, lai nākamais vārds labāk iespiestos klausītāja apziņā, - ...Sinaloas štata iedzīvotāju dialektos.

Baņķieris sastinga, un doktors Mendosa tieši to bija gaidījis. Kā bija norādīts karteļa sagatavotajā dosjē, šis cilvēks lieto medikamentus sirdsdarbības uzlabošanai un ir emocionāli nestabils. Tādi nemēdz ilgi izturēt Narkotiku apkarošanas pārvaldes spiedienu. Drebošu roku viņš nolika glāzi uz letes, bet jau bija iedzēris pietiekami daudz ķīmiskās vielas.

- Pie velna, kas jūs esat? - uzņēmējs izbijies pajautāja.

- Žēlsirdīgais eņģelis, Tota kungs.

Uz brīdi Tots aizvēra acis.

- Dievs debesīs! Es tiešām nezinu, ko jums ir sastāstījuši, taču es nevienam neko neesmu teicis.

- Protams. - Doktors Mendosa pacietīgi māja ar galvu.

- Kā... ka jūs mani šeit atradāt?

Doktors Mendosa paraustīja plecus. Baņķieris bija tuvu raudām. Narkotiku apkarošanas pārvalde viesnīcā bija reģistrējusi viņu ar izdomātu vārdu, bet viņš muļķīgā kārtā izmantoja savu kredītkarti, lai pasūtinātu ķīniešu ēdienu.

- Es jau viņiem teicu, ka nav jēgas mani te slēpt! - Tots turpināja. - Bija taču neapšaubāmi skaidrs, ka jūs mani atradīsiet jebkur. Bet jums ir jāsaprot... - Viņš izstiepa rādītājpirkstu. - Es neko neizstāstīju. Neko. Vai saprotat? - Doktors Mendosa tikai paraustīja plecus, un Tots piebilda: - Jūs teicāt, ka esat žēlsirdīgais eņģelis...

- Jūs esat slīkonis, un es esmu glābšanas plosts.

- Paklausieties! Es neesmu izpaudis ne vārda. Neviena sasodīta vārda!

- Neapšaubāmi.

- Viņi paši mani uzmeklēja.

- Protams.

Ārsta nesatricināmais miers biedēja Totu daudz vairāk nekā skaidri izteikti draudi.

- Nekad... neko... es viņiem neesmu atklājis nevienu vārdu, sasodīts! Viņi atveda mani uz šejieni... - Baņķieris neapmierināts palūkojās apkārt. - Tas esot drošības pasākums. Es nemūžam... es nesadarbojos... neko nepateicu! Ticiet man!

- Un es jums ticu.

- Jūs... jusu saimnieki iedeva man daudz naudas, tādēļ... kāda velna pēc. Es taču pats nekādā gadījumā nedotos pie narkotiku apkarošanas aģentiem! Kāpēc lai es to darītu?

- Varbūt tāpēc, ka no viņiem jūs baidāties mazāk nekā no mums, - doktors Mendosa ieminējās.

- Es neesmu idiots! - Tots šķita atguvies, un balsī ieskanējās sarūgtinājums. - Jus mani atrastu jebkur... Tas, ka esmu šeit, neko nenozīmē. Viņi man draudēja. Es tiešām neapjaušu, kā viņi par mani uzzināja, taču es viņiem neko nepateicu. Kāpēc lai teiktu? Tas būtu neprāts.

- Būtu gan.

- Kāpēc... kāpēc jūs esat šeit?

Jau atkal doktors Mendosa paraustīja plecus.

- Lai draudzīgi papļāpātu.

- Tomēr es gribētu paskaidrot... - Piepeši Tots pasmaidīja, it kā butu visu sapratis, un pacēla galvu. Ieplestajās acīs jautās entuziasms. - Ceru, ka jūs esat apsvēruši visas iespējas. Ceru, ka jūsu... jūsu darba devēji ir secinājuši, ka mēs varam izmantot šo situāciju savā labā. Mēs varam izplatīt dezinformāciju, lai aizvestu Narkotiku apkarošanas pārvaldi pa nepareizu ceļu, vai ne? Та būtu ģeniāla stratēģija. Pārvalde uzskatītu, ka viņiem ir pakļāvīgs aizstāvamais, taču nezinātu... - Baņķieris aizvēra acis. - Mums jānogaida... Manuprāt es pārcentos... ar viskiju. Mazliet reibst galva.

- Jums krītas asinsspiediens, - doktors Mendosa paskaidroja. - Sirdsdarbības uzlabošanai jūs lietojat vazodilatatorus, vai ne?

Tots šķita pārsteigts.

- Kāds tam sakars ar...

- Vienlaikus lietot vazodilatatoru un viagru nebūtu ieteicams, - ārsts pamācīja. - Tas ir diezgan bīstami. Asinsspiediens nokritīsies līdz nulles līmenim.

- Viagru? - Tots tik tikko spēja noturēt acis vaļā. - Es nekad neesmu... - Viskija glāze izslīdēja viņam no rokas un nobūkšķēja uz letes. Paskatījies uz to, viņš beidzot visu saprata.

- Tas nebūs sāpīgi, - doktors Mendosa mierināja. - Viss notiks viegli. - Piecēlies viņš uzlika plaukstu baņķierim uz pleca. - Kā jau teicu, es esmu žēlsirdīgais eņģelis.

Ir daudz, daudz sāpīgāki veidi, ka nomirt. Un pavisam viegli ir iedzert trīsdesmit miligramus sildenafila citrāta suspensijas, kas izšķīdināta viskijā. Totam pat puse no šis devas būtu nāvējoša, un nevienam nerastos aizdomas par slepkavību. Tiktu secināts, ka viņš muļķīgā kārtā iedzēris viagru, jo nav nojautis, cik briesmīgas sekas šādai rīcībai var būt.

Visnotaļ gudrs gājiens.

- Arlabvakar, - doktors Mendosa teica un izgāja no bāra neatskatījies. Tas nebija nepieciešams, jo lieliski varēja dzirdēt, ka baņķieris bezsamaņā nogāžas uz grīdas.

"Tik nesāpīgas nāves nodrošināšana patiešām ir žēlsirdība," nosprieda doktors Mendosa. "It īpaši tad, ja alternatīvas ir drausmīgākas."

39

Tomam Gelvinam piederēja Challenger 300 lidmašīna, ко ražo kompānija Bombardier. Baltā ārpuse mirdzēja un spīdēja saulē, kas pielēja Henskoma lidlauku Bedfordā.

Lūsiju un Ebiju Denijs turp aizveda ar savu Honda automobili. Stāvlaukumā viņi iestūrēja pusdeviņos no rīta un aizvilka somas uz vispārējās nozīmes aviācijas termināli, kur gaidīja Gelvinus.

Viņi ieradās precīzi deviņos. Gaur termināļa spoguļstikla logiem Denijs vēroja, kā limuzīns apstājas pie pašas lidmašīnas. Toms, Selina un Dzena izkapa, savukārt šoferis Djego izkrāva bagāžu. Tika izvilktas kāpnītes, un visi uzkāpa uz borta. Denijs pamanīja, ka Gelviniem nav slēpju. "Varbūt viņi tas glabā Espenas mājā?" Savējiem slēpes Denijs plānoja nomāt.

Selina pagriezās un pamāja viņiem.

- Mums nevajadzēs doties uz drošības kontroles posteni? - Ebija vaicāja.

- Laikam jau ne, - Lūsija atbildēja.

Nebija jāpērk biļetes, jāstāv rindā, jānovelk apavi un jācenšas visas pudeles ar šķidrumiem sabāzt nelielā plastmasas maisiņā.

"Ja, ir jauki būt Gelvinam."

Jau lidmašīnā Denijs iepazīstināja Lūsiju ar Gelviniem. Selina noskūpstīja jauno sievieti uz vaiga un apsveicinājās ar

Deniju, savukārt Ebija savas draudzenes pavadībā devās apskatīt salonu.

Tas bija plašs, sešas pēdas augsts un aptuveni septiņas pēdas plats. Priekšgalā atradās četri milzīgi krēmkrāsas ādas krēsli, divi pretī diviem, pakaļgalā - garš dīvāns iepretī diviem atpūtas krēsliem. Stjuartu neredzēja.

- Nav slikti, - Denijs noteica, pūlēdamies neizrādīt, kādu iespaidu interjers uz viņu atstājis.

- Labāk nekā zaļās līnijas metro, - Gelvins smiedamies attrauca un pagriezies ieraudzīja abas meitenes priekšgala atpūtas krēslos. - Ei, tās ir vietas pieaugušajiem!

- Līdz Espenai mēs lidosim bez papildu degvielas uzpildes?

- Bez tās mēs tiktu pat līdz Eiropai.

- Satriecoši, - Ebija novilka, plati smaidīdama. Viņa necentās tēlot vienaldzību. - Vai mums vajadzēs izslēgt mobilos telefonus un tamlīdzīgi?

- Jā, noteikti, - Gelvins atbildēja. - Kādas šausmas, vai ne? - Pasmaidījis viņš uzsauca Denijam: - Vienīgā nelaime ir tāda, ka man šeit aizliegts smēķēt cigārus.

- Gribi paskatīties filmu? - Dzena piedāvāja.

- Vai jums nav jāpilda mājasdarbi? - Selina pajautāja.

-Ja brīvdienas paredzētas trīs dienu garumā, mājasdarbus nedrīkst uzdot, - Dzena attrauca.

- Un kā veicas ar referātu par "Aizspriedumiem"?

- "Lepnums un aizspriedumi", mamm! Un tie var pagaidīt līdz otrdienai.

- Es gribētu, lai jūs vismaz stundu dienā pievērstos savam referātam, - Selina sacīja un brīdinoši pakratīja ar pirkstu. - Filmu skatīsieties pēc tam. - Viņa pagriezās pret Lūsiju. - Ja šīm meitenēm priekšā nav ekrāna, viņas vai mirst no garlaicības.

- Ja runājam par ekrāniem, - Gelvins iesāka, - mums te ir bezvadu internets un kafijas automāts virtuves stūrītī. - Viņš pamāja uz pakaļgala pusi.

- Bus jau labi, - Denijs atteica. - Žel, ka tavi dēli nevarēja braukt līdzi.

- Brendanam ir eksāmeni, un Raiens ar draudzeni ir aizņemti... nu, vienalga.

- Tomas! - Selina aizrādīja.

- Visticamāk, ka viņi drāžas, - Dzena secināja.

- Ei! - Selina uzsauca. - No tavas mutes es šo vārdu dzirdēt nevēlos.

- Piedod, - Dzena veikli nopurpināja.

- Tātad, - Gelvins paziņoja. - Tagad visi piesprādzēsimies un pacelsimies gaisā. - Viņš ar Deniju apsēdās blakus atpūtas krēslos salona priekšgalā, savukārt Selina un Lūsija iekārtojās iepretī. Lūsija no rokassomas izņēma grāmatu -jaunu Kleopatras biogrāfiju - un ielika sev klēpi. Skaļrunī atskanēja pilota paziņojums par drošības pasākumiem, un pēc dažām minūtēm ceļojums sākās.

Ādas krēsli bija daudz ērtāki nekā jebkurā citā lidmašīnā un varbūt pat ērtāki par visiem citiem, kādos Denijs jebkad sēdējis. Gelvins pie nolaižama galdiņa strādāja ar klēpjda-toru. Arī Denijs savējo bija ieslēdzis, taču jutās pārāk satraukts, lai kaut domātu par rakstīšanu.

Prāts drudžaini pievērsās Narkotiku apkarošanas pārvaldei. "Vai viņu draudi bija tikai tukša pļāpāšana? Varbūt tomēr tas bija nopietns brīdinājums? Kas to lai zina. Un nav neviena, ar ko aprunāties!"

Deniju pārņēma nemiers, sažņaudzot vēderu. Radās sajūta, ka viņš izdzēris desmit tasītes stipras kafijas.

Viņš gribēja pārtraukt sadarbību ar Narkotiku apkarošanas pārvaldi, taču nezināja, vai tas vispār ir iespējams. "Ja tagad aiziesiet, tad faktiski izdarīsiet pašnāvību," sacīja aģents Jeigers. "Tikpat labi mēs varētu uzzīmēt jums uz krūtīm mērķi šaušanai." Bija skaidrs, ka nav paredzama ilga dzīve cilvēkam, kurš sadarbojies ar pārvaldi cīņā pret noziedzīgu karteli.

"Ja es atkāpšos, mani apsūdzēs, un šī apsūdzība apliecinās manu sadarbību ar Narkotiku apkarošanas pārvaldi, kas vēlas arestēt Tomasu Gelvinu. Un publiski pieejamā informācija nonāks pie karteļa." Vismaz tā Denijam stāstīja aģents. "Bet varbūt tie ir tukši draudi. Varbūt."

Vakarā pirms došanās uz lidlauku Denijs bija pameklējis internētā un nonācis pie secinājuma, ka Jeigera apgalvojumi ir apšaubāmi. Piemēram, federālā dienesta apsūdzības rakstu var padarīt par slepenu, un tādējādi detaļas netiktu izpaustas.

"Nedomāju, ka pārvalde uzreiz nostāsies pret mani," Denijs prātoja. "Vispirms viņi gribēs arestēt Gelvinu."

Viņš bija izlasījis dažādus rakstus par federālajām apsūdzībām un pamazām atskārtis, kā varas iestādes rīkojas narkotiku lietās.

"Aģentiem ir vajadzīga pati lielā zivs, nevis lielās zivs nenozīmīgais drauģelis. Un tas nozīmē, ka viņi nevērsīsies pret mani, jo tādējādi tiks brīdināts Gelvins un kartelis. Tā būtu milzīga muļķība. Turklāt... Es sēžu te, Toma Gelvina privātajā lidmašīnā. Ja viņš patiešām ir saistīts ar "Sinaloas karteli" un uzskata, ka es sadarbojos ar Narkotiku pārvaldi, tad taču ceļojumā netiktu aicināta viņa sieva un meita! Pavisam vienkārši. Protams, ja mana versija ir pareiza."

Denijs prātoja, vai vajadzētu vēlreiz satikties ar Dzeju Pos-kanceru vai kādu citu advokātu un tomēr pamēģināt atrast izeju no šīs situācijas. Vismaz uzzināt vēl kāda cilvēka domas.

Pacēlis galvu, Denijs atskārta, ka Gelvins viņu vēro. Piepešās bailes šķita mokošas.

- Nav slikta, - Denijs sacīja un papleta rokas, norādot uz lidmašīnas salonu. - Vai tā patiešām pieder tev?

- Nē, esmu to nofraktējis. Kā jau teicu, man neļauj te smēķēt cigārus. Privātīpašums sagādā milzīgas galvassāpes. Pilotiem regulāri jāmaksā alga, vel jāīrē angārs un tā tālāk. Es nelidoju pārāk bieži, lai tas būtu izdevīgi.

Tobrīd Denijs pamanīja, ka Lūsija un Selina aizrautīgi sarunājas. Šķita, ka abas iedraudzējušās no pirmā satikšanās mirkļa.

- Kad mēs lidojam uz Espenu, es allaž uzstāju, lai man tiek piešķirts pats pieredzējušākais pilots, - Gelvins turpināja.

- Ir kāds sevišķs iemesls?

- Uz Espenu ir bīstami lidot. Tā atrodas kalnu grēdas vidū, un skrejceļš ir tikai piecus tūkstošus pēdu garš, tāpēc pilots kļūdīties nedrīkst. Pietiks ar vienu misēkli, un lidmašīna ietrieksies klintīs.

- Skaidrs, - Denijs atzina. Runāt par katastrofām lidojuma laikā nebija sevišķi patīkami.

- Ja griesti nav augstāki par tūkstoti pēdu, pilots skrejceļu neredz. Tu lido ar ātrumu četrsimt jūdzes stundā, un...

- Mja, - Denijs novilka.

Jau klusākā balsī Gelvins turpināja:

- Tava draudzene ir lieliska. Patiešām burvīga.

- Jā, paldies.

- Izskatās, ka viņas labi saprotas. - bija nolidota nepilna stunda, un Lūsija ar Selinu pļāpāja vienā laidā. - Kā viņai iet ar Ebiju? Jādomā, ka nav viegli.

- Patiesību sakot, diezgan apmierinoši. Daudz labak nekā man. - Deniju pārsteidza šāds Gelvina jautājums. Lielākoties vīrieši tādām lietām nepievērš uzmanību un apspriež vēl retāk.

- Tava sieva... nomira, vai ne?

- Bijusī sieva. Un, ja, pagājušajā gadā mēs no viņas atvadījāmies.

- Krūts vēzis?

Denijs bija pārliecināts, ka nav stāstījis Gelvinam par Sā-ras nāves apstākļiem. "Varbūt viņš to dzirdējis no Ebijas." Denijs reti runāja par Saras vēzi vai šausmīgajām dienam īsi pirms un pēc tam, kad viņa nomira. "Es nemūžam nevarēju iedomāties, ka Gelvins man pajautās kaut ko tik personisku!" Tomēr viņš apstiprinoši pamāja ar galvu.

- Nabaga Ebija!

- Tik tiešām, tas bija grūti, - Denijs drūmi piekrita.

- Arī tev, varu saderēt.

- Jā. - Denijs paskatījās uz Gelvinu.

Iestājās ilgs klusums. Sarunai izrādījās pielikts punkts. Gelvins atkal vērās klēpjdatora ekrānā. Bija grūti secināt, vai viņš iegrimis darbā, vai arī nolēmis neturpināt tincināšanu.

Piepeši viņš pavaicāja:

- Vai drīkstu uzdot vienu jautājumu?

Denijs palūkojās uz viņu, pamanīja drūmo sejas izteiksmi un atskārta, ka vēders saraujas čokurā.

- Protams...

Veikli paraudzījies uz sievietem, kas turpināja pļāpāt, Gelvins atkal pagriezās pret Deniju.

- Drošības dienests pamanīja, ka mans viedtālrunis ir aiztikts. - Pelēkās acis cieši pētīja sarunbiedru.

- Drošības? - Deniju pārņēma karstuma vilnis. "Interesanti, vai seja ir pietvīkusi? Cerams, ka ne."

Ebija un Dzena iesmējās, un Selina piecēlās un piegāja pie meitenēm, kuras skatījās filmu.

- Mani klienti... Es jau stāstīju, ka tā ir ārkārtīgi bagāta ģimene, vai ne? Lūk, un viņi augstu vērtē privātumu. Teju līdz paranojai. Līgumā ir ietverts punkts, ka regulāri tiek veiktas drošības pārbaudes, uzstādīta ielaušanās atklāšanas sistēma, jāievēro komunikācijas drošība un tā tālāk. Pilnīgs trakums, bet tādi ir nosacījumi.

- Un? - Denijs paraustīja plecus. Vaibsti pauda izbrīnu un jautājumu: "Kāds man ar to sakars?"

- Tika atklāts mēģinājums uzlauzt manu viedtālruni.

Gelvins apklusa. Denijs nevarēja īsti saprast, vai viņš gaida atbildi, tādēļ novilka:

- Ak tā. - Rīkle bija izkaltusi. Viņš vairākkārt norija siekalas. - Savādi.

- Tāpēc es gribu tev kaut ko pajautāt.

Denijs nokremšļojās un vēlreiz norija siekalas.

- Lūdzu.

- Es nekad neizlaižu telefonu no rokām. Selina to dēvē par manu elektronisko knupīti. Man tas vienmēr ir līdzi. Gultā, tualetē, visur. Es mēģināju atcerēties, kad pēdējo reizi biju to nolicis. Un tad atcerējos. - Viņš uz brīdi apklusa. - Tas notika todien, kad mēs spēlējām skvošu.

- Plimptona kluba? - Kad Gelvins pamāja, Denijs turpināja: - Neatminos. Vai tiešām tu nepaņēmi to līdzi uz kortu?

- Šai klubā tas nav atļauts, - Gelvins atbildēja, lēni, nesteidzīgi papurinājis galvu.

Lai ari Denijs vienaldzīgi paraustīja plecus, patiesībā viņu pārņēma panika. Mute likās izkaltusi, un viņš tik tikko spēja norīt siekalas. Sirds pukstēja kā negudra. Viņš pūlējās tēlot mieru un pat garlaikošanos, taču apzinājās, ka velti.

- Un tad... es saprotu, ka tas izklausīsies traki... Kad es atgriezos ģērbtuvē pēc spēles, telefons bijā nepareizajā kabatā. - To dzirdot, Denijs sausi, nervozi iesmējās. Gelvins turpināja: - Neapšaubāmi... Es apzinos, cik vājprātīgi tas izklausās, bet es esmu labrocis, tātad ir normāli, ka tālruņa aparātu es turu kreisajā iekškabatā. - Viņš pieskārās krušu kreisajai pusei, kur atradās žaketes kabata. - Tāpat kā Bu-falo Bills ieroča maksti allaž turēja pie kreisajiem sāniem. Lai ātrāk var paķert. - Gelvins pasmaidīja un nenovēršoties pētīja Deniju.

"Pie velna!" Denijs sodījās. "Vienkārši sper laukā un beidz spēlēties ar mani. Nac klajā ar apsūdzībām un liec kārtis galdā, lai es varu stūrgalvīgi visu noliegt. Es nedrīkstu izrādīt, ka aizstāvos un dusmojos. Vienīgais, ko drīkstu atļauties, ir garlaikots skatiens. Nevainīgs cilvēks neprātīgus pārmetumus neuztvers pārāk nopietni."

Klusumu pārtrauca Denijs.

- Tu domā, ka viens no uzpūtīgajiem kluba biedriem ir saistīts ar korporatīvo spiegošanu? Varbūt tas puisis kreklā ar Ekseteras akadēmijas logo?

Gelvins vairs nesmaidīja.

- Drošības dienests apgalvo, ka tālrunis aiztikts tajā laika periodā, kad mēs spēlējām skvošu.

- Savādi. - Deniju sāka šķebināt.

- Tāpēc es lūdzu tavu palīdzību, - Gelvins turpināja. Viņš vairs neraudzījās Denijam acīs, skatiens bija pievērsts kaut kam logā aiz Denija labā pleca.

- Protams.

- Tu vienreiz gāji uz ģērbtuvi, kamēr es paliku laukuma.

- Tiešām?

- Pārtraukumā tu aizgāji pēc ūdens. Atnesi pāris pudeļu uz kortu.

- Ak jā, kaut ko atminos.

"Es izlikos, ka nejauši esmu paņēmis viņa skapīša atslēgu. Toreiz viņš tam vispār nepievērsa uzmanību."

- Vai atceries to spāņu jaunekli Hosē, kurš apkalpoja ģērbtuvē?

- To, ar kuru tu sarunājies spāniski?

- Jā, viņu. Varbūt tu redzēji viņu pie skapīšiem?

Denijs vairākas reizes samirkšķināja acis. "Vai man turpināt garlaikota cilvēka tēlošanu? Varbūt izlikties, ka izmisīgi pūlos atcerēties kaut ko tik nenozīmīgu un tik mazsvarīgu, kas nevienam nepaliktu atmiņā?"

Viņš izlēma piemiegt acis un saraukt pieri, lai apliecinātu, ka pamatīgi nodarbina savu prātu. Un mēģinātu noslēpt, ka izjūt atvieglojumu.

"Ko tālāk? Apsūdzēt kluba darbinieku par slaistīšanos ap skapīšiem un Gelvina privāto mantu aiztikšanu? Norādīt uz nevainīgu jaunekli? Tad viņš beigs dzīvi tāpat kā šoferis Es-tevans - sadalīts gabalos un iemests kādā konteinerā. Un kas ģērbtuves apkalpotājam būtu vajadzīgs no Gelvina vied-tālruņa? Jā, neloģiski. Tomēr... Ja nu Hosē patīk pārmeklēt kluba biedru skapīšus un zagt sīknaudu no kabatām? Varbūt viņš patiešām - ticiet vai ne - paņēma Gelvina telefonu, lai piezvanītu vai tikai apskatītu? Sasodītās vecmodīgās ziņkārības vadīts."

Tas būtu diezgan veikls izskaidrojums, taču Denijs apzinājās, ka meli pamudinātu karteli noticēt Plimptona kluba ģērbtuves apkalpotāja vainai un...

"Vai tiešām jaunekli sagrieztu gabalos?"

Gelvins sagrozījās un dziļi ievilka elpu.

Piepeši Denijs kaut ko iedomājās.

- Tam puisim ir atslēgas no visiem skapīšiem, vai ne?

- Aha, - Gelvins šaubīdamies noteica.

- Protams, es neuzdrošinos apgalvot, bet... viņš likās pagalam jauks.

- To nekad nevar skaidri zināt. Tu uzskati, ka pazīsti cilvēku...

- Kurš vēl varēja tikt pie tava skapīša?

- Pat nesaprotu, kam lai tic. Patiesību sakot, man ir vienalga. Bet mani klienti... viņi tā uztraucas!

Šķita, ka viņš tūdaļ turpinās, bet viņam aiz muguras nostājās Selina.

- Tom, vai tu zināji, ka meitenes skatījās "Pēkšņi stāvokli"? Es aizrādīju Dženai, ka šī filma nav bērniem. Un pateicu, ka līdz vakaram filmas vai televīzija ir aizliegti.

Gelvins paraustīja plecus.

- Ak, Selina, viņai šajā nedēļas nogalē ir viešņa. Palaidīsim grožus mazliet brīvāk.

- Ne, - stingri noteica Selina. - Viņai jasaprot, ka ikvienam pārkāpumam ir sekas.

Pēc dažām stundām viņi nolaidās Espenas-Pitkinas lidosta, kur jau gaidīja šoferis - cits - melnā Chevrolet Suburban. Arī šis bija bruņots automobilis.

40

Ja nezinātu, ka tā ir privātmāja, Denijs nospriestu, ka viņi apstājas pie eleganta slēpošanas kūrorta. Tā bija milzīga, moderna neregulāras formas ēka japāņu stila no akmens un baļķiem un atradās uz ziemeļiem no pilsētas - rajonā, ko dēvēja par Sarkano kalnu. Jumtu gluži kā pūdercukurs klāja sniegs.

Grīdas ēkā bija no gaiša koka, griesti - augsti un ar redzamām sijām, sienas - no rupji tēsta akmens un stikla. Lielākoties no stikla. Milzīgais akmens kamīns un logi, kas sniedzās no grīdas līdz griestiem un pavēra skatu uz stāvu nogāzi, radīja satriecošu iespaidu.

šoferis - īgns apmēram četrdesmit gadus vecs vīrietis ar platam krūtīm - sanesa iekšā bagāžu. Viņam bija kaklarota no krāsainām koka bumbiņām, un šķita, ka viņš neprot angliski, jo sarunājās tikai ar Selinu spāņu valodā.

- Es aizvedīšu jus uz istabām, - namamāte piedāvāja, satvērusi Lusiju aiz elkoņa. - Dzena? Ebija drīkst gulēt tavā istabā. Bet es nevēlos jūs pieķert skatāmies videofilmas! Labāk lasiet grāmatas. Vai atceries, kas ir grāmatas?

Džena izvalbīja acis.

- Protams. Es aizvedīšu viņu uz "Bļodu".

- Uz "Bļodu"! Ebij, mīļā, vai tu kārtīgi proti slēpot?

- Neapšaubāmi, - meitene atbildēja.

- Nē, neprot, - Denijs iejaucās.

- Tēt!

- Tu trīs gadus neesi slēpojusi, - Denijs iebilda.

- To jau nevar aizmirst, - Ebija attrauca. - Tāpat kā braukšanu ar velosipēdu.

- Jūs iesiet uz "Paniņām". - Selina brīdinoši pakratīja ar pirkstu.

- Tā taču ir bērniem, - Džena protestēja.

- Nestrīdies ar mani, - aizrādīja Selina. - Vai tad viņiem nav lieliska rampa?

- Ir, - Džena atzina. - Vai mēs varam braukt ar motorolleriem?

- Nē, - stingri noteica Selina. - Jūs aizvedīs Alehandro. Punkts. - Viņa norādīja uz halli blakus lielajai atpūtas telpai. - Ejiet!

- Un man jāpastrādā, - Gelvins paziņoja Denijam. - Jūs iekārtojieties, atpūtieties, izbaudiet apkārtni.

- Ne, - attrauca Selina. - Es gribu aizvest Lusiju paslēpot distancē aiz mājas. Denij, tu taču neiebildīsi, ja es pēcpusdiena aizņemšos tavu brīnišķīgo draudzeni? Pēc tam, kad būsiet atpūtušies.

- Izklausās burvīgi, - Lūsija atbildēja. - Kur es varu iznomāt slēpes?

- Tā nav problēma. Mums pagalma puses priekšnamā ir slēpes visiem, - Selina paskaidroja. - Viss nepieciešamais.

Denija viedtālrunis iedžinkstejas. Bija pienākusi īsziņa, ko sūtījis imonteksts007@gmail.coin. Viņš veikli ieslidināja aparātu kabatā.

Kad viņi nonāca istabā un Selina aizgāja, l.ūsija atlaidās milzīgajā gultā, ko klaja sunzaļa vatēta sega ar zeltainām svītrām, un gari, skaļi nopūtās.

- Tu lieliski izpļāpājies ar Selinu.

- Man viņa ārkārtīgi patīk, - Lūsija atzina. - Manuprāt, viņai priekšpilsētā ir garlaicīgi, kad jāpilda tikai mammas pienākumi.

- Jā, patiešām, strādāt viņai nav nepieciešams.

- Viņa uzaicināja mani pusdienās, kad būsim atgriezušies Bostonā.

- Tu iesi?

- Protams! Viņa grib aprunāties par bezpajumtnieku centru.

- Un tu gribi viņu pārliecināt, lai ziedo?

- Tāda ideja man tiešām ienāca prātā.

- Varbūt tā nemaz nav tik lieliska.

Lūsija veltīja ziņkārīgu skatienu.

- Kāpēc?

- Toms aizdeva man krietnu summiņu, tāpēc prasīt viņiem vēl būtu savādi.

- Jā, bezpajumtnieki nav tik nozīmīgs iemesls kā piecus tūkstošus dolāru vērta ekskursija uz Itāliju.

- Tas nav godīgi, Lūsij! Tu sasodīti labi zini, kāpēc tā notika.

- Piedod. Muļķīgs joks. Bet es neizgriezu viņai rokas vai kaut ko tamlīdzīgu. Viņa apjautājās, ar ko es nodarbojos, iztincināja mani diezgan pamatīgi un paziņoja, ka vēlas iesaistīties.

- Jā, vēl ciešāka saistīšanās ar Gelviniem mums ir ārkārtīgi nepieciešama.

- Un to tu apgalvo, stāvēdams Gelvinu Espenas mājā! -Lūsija ķircinādamās aizrādīja.

Denijs nopūtās. "Protams, viņai ir pilnīga taisnība."

- Tas ir... sarežģīti. Mes tikai vēl vairāk būsim saistīti ar viņiem.

- Vai mēs varētu mainīt tematu? - Lūsija attaisīja viņa bikšu siksnu. - Nāc blakus un mīli mani!

Pasmaidījis Denijs pagriezās pret milzīgo logu un pārsteidzošo skatu uz Espenas kalnu. Nebija ne aizkaru, ne aizvirtņu.

r

- Baidies, ka mūs kāds ieraudzīs? - Lūsija pavaicāja.

- Tad viņam būs vajadzīgs teleskops, - Denijs atbildēja. - Ja viņš vēlas redzēt, kā mēs mīlējāmies, lai skatās!

Lūsija iesmējās, un Deniju pārņēma iekāres vilnis.

Gulēdama kaila, Lūsija teica:

- Nedomāju, ka Selina laulībā ir laimīga.

- Pēc kā tu spried?

- Pēc veida, ka viņa runā par Tomu. Kaut kas noteikti nav kārtībā.

- Cik sen viņi ir precējušies?

- Tas nav saistīts tikai ar ilgā laulībā pārdzīvoto spriedzi un problēmām. Ir kaut kas vēl. Mēs tik tikko esam pazīstamas, un viņa nevilcinājās izstāstīt visu, kas nomāc sirdi. Viņa nāk no plutokrātiskas ģimenes Meksikā.

- Vai tas nozīmē "bagāta"?

Lūsija pamāja ar galvu un teica:

- Es allaž uzskatīju, ka nauda nākusi no Tomasa investīciju biznesa.

- Vai patiešām viņa atzina, ka ģimene ir šausmīgi bagāta?

- Nē, protams, ne jau tādiem vārdiem. Es nonācu pie tāda secinājuma. Viņas tēvs bija kāda Meksikas štata gubernators. Verakrusas laikam. Izglītību viņa ieguva kādā klostera skola Parīzē un bērnībā daudz ceļoja un jāja ar zirgiem, viņai bija kalpi un tā tālāk.

- Viņa to visu tev izstāstīja lidojuma laikā?

-Jā, - Lūsija noteica, palocījusi galvu. - Starp citu, vai tev ir kāda nojausma, kā Gelvins pelna?

- Es zinu vien to, ka viņš pārvalda kādas bagātas ģimenes investīcijas.

- Varam trīsreiz minēt, kas tā par ģimeni.

Denijs pasmaidīja.

- Jēziņ! Viņš strādā pie sava sievastēva?

Pie durvīm atskanēja klauvējiens.

- Те Selina. Vai esi gatava slēpošanai, Lusij?

- Tūdaļ nākšu! - viņa atsaucās.

Vakariņas tika sarīkotas "Grilā izsalkušajiem", slēpošanas kūrorta burgemīcā ar vienkāršiem koka galdiem, skaidu spirālēm un zāģskaidu kaudzītēm uz grīdas un manierīgām neona izkārtnēm. Hamburgerus tur gatavoja no liellopiem, kas ēduši zāli kāda vietējā zemnieka fermā, - no ribu gaļas, kas samalta kopā ar kaulu smadzenēm, pildīta ar cūkgaļas pleca gabalu un pasniegta uz mājās ceptas baltmaizes vai angļu kēksiņa. Klientiem piedāvāja nevis kartupeļu biezputru, bet mīcītus "Jukonas zelta" šķirnes kartupeļus, un nevis vecos labos franču fri kartupeļus, bet trifeļu eļļā gatavotus līkos salmiņus ar provansiešu aioli mērci no ceptiem ķiplokiem.

Izrādījās, ka burgeri jāgaida vai veselu mūžību. Izdzēris divas diētiskās kokakolas, Denijs atvainojās un aizgāja uz tualeti.

Viņš nostājās pie pisuāra un izdzirdēja, ka tiek aizšauta durvju bulta. Piepeši viņam aiz muguras atskanēja pazīstams baritons ar griezīgi metālisko piesitienu.

- Jūs taču neiedomājāties, ka varat gluži vienkārši atkāpties?

41

Denijs pabeidza iesākto, aiztaisīja rāvējslēdzēju un pagriezās pret Narkotiku apkarošanas pārvaldes aģentu Filipu Slo-kumu ar piķa melnajiem matiem un tumšajām acīm.

Sirds Denijam pukstēja mežonīgā ritmā, taču balsī izdevās saglabāt mieru.

- Jūs nesekojāt man uz šejieni, - viņš sacīja. - Es stingri to pieraudzīju kopš brīža, kad izgājām no Gelvina mājas. Mums uz pēdām neviena nebija. - Viņš lēni pavērās apkārt. Tualetes telpā atradās tikai viņš un Slokums. Durvis bija aizbultētas.

- Tagad jūs esat novērošanas eksperts?

- Jūs piestiprinājāt automobilim izsekošanas ierīci.

- Kāda tam nozīme? Mēs esam šeit, un punkts. - Slokums greizi pasmīnēja.

- Žēl, ka velti esat izbraukājies. Izmantojiet izdevību un paslēpojiet!

- Varbūt iziesim ārā no šejienes un sasveicināsimies ar Tomu Gelvinu? - Slokums atcirta. - Pateiksim, ka esam seni draugi un vairākas nedēļas strādājam kopā. Es iedošu viņam savu vizītkarti.

- Šaubos, ka jūs vēlaties tā sabojāt savu izmeklēšanu.

- Jā, negribētos atklāt, ka Narkotiku apkarošanas pārvalde elpo viņam pakausī. - Slokums pavīpsnāja. - Manuprāt, viņam tas nemūžam neienāktu prātā.

- Ko jūs gribat?

- Fotogrāfijas. Tā cilvēka portretu, ar kuru Gelvins tiekas.

Kāds paraustīja durvis, pagrozīja rokturi un tad apslāpēti noteica: - Piedodiet.

- Vai tāpēc esmu vajadzīgs es? Vai pārvalde nevar parosīties un sagādāt kārtīgu fotoobjektīvu?

- Mēs nezinām, kad un kur tikšanās paredzēta. Bet jūs pavadāt kopā ar Gelvinu nedēļas nogali.

- Diemžēl es neturu viņu pavadā. Jūs uzskatāt, ka man vajadzētu viņam slepus sekot?

- Apmēram tā.

- Baidos, ka nevarēšu jums palīdzēt, jo fotogrāfijas es varu uzņemt tikai ar telefonu.

- Līdz rītam es sagādāšu jums fotoaparātu.

- Atvedīsiet uz Gelvina māju?

- Nē, rīt no rīta septiņos mēs satiksimies pilsētiņā. Kafejnīcā "Saldummīlis" Dienvidgalenas ielā. Jūs mēdzat agri celties un dzert kafiju.

- Man nav mašīnas.

- To nemaz nevajadzēs. Aiziesiet kājām.

- Ko es iesākšu, ja saimnieks vai saimniece jau bus augšā un apgalvos, ka man nav jādodas prom, jo kafija ir galdā?

- Jus paziņosiet, ka vēlaties pirms sēšanās pie datora izvēdināt galvu. Jus taču esat rakstnieks, kaut ko izdomāsiet! Pasakiet, ka mīlat pastaigas. Līdz pilsētai ir nieka divas jūdzes. Vairāk par pusstundu jums nevajadzēs. Turklāt jūsu fiziskā forma nav sevišķi laba, tātad jums nepieciešama izkustēšanās.

42

Doktors Mendosa jutās apmulsis.

Viņš bija apturējis asiņošanu, taču joprojām nesaprata, kāpēc tā sākusies.

"Atbrīvoties no baņķiera vajadzēja nekavējoties. Ja viņš izpļāpātos, sekas būtu neaptveramas. Kartelim tā būtu ista katastrofa."

Bet viņa darba devējiem bija daudz sarežģītākas problēmas. Svarīgi bija noskaidrot, kā Narkotiku apkarošanas pārvalde vispār uzzinājusi par šo baņķieri. Acīmredzot kāds viņiem to pastāstījis.

Ziņotājs. Jeb "konfidenciālais avots", kā to dēvēja pārvalde.

Atlika vien saprast, kurš tas ir.

"Acīmredzot kāds no karteļa investora Tomasa Gelvina tuvāko cilvēku loka Amerikā. Varbūt kāds no viņa biroja vai personīgajiem palīgiem. Kāds, kurš brīvi viesojas Gelvina mājā."

Diemžēl kartelis informācijas noplūdes gadījumā bija rīkojies ierasti nežēlīgi. Viņi uzskatīja, ka ir atklājuši vainīgo, un nosūtīja savus ar dunčiem un mačetēm bruņotos gavil-jero izrēķināties.

Izrādījās, ka pieļauta kļūda.

Bet doktors Mendosa zināja, kur meklēt atbildi. Nebija svarīgi, vai ziņotājs dzīvo un strādā Bostonā. Noteicošais bija tas, ka dati par šo cilvēku noteikti ir atrodami Narkotiku apkarošanas pārvaldes galvenajā mītnē Vašingtonā, Ko-lumbijas apgabalā.

Kā jebkura federālā iestāde, ari šī pārvalde ar maniakalu apmātību glabāja arhīvus, neskaitāmus papīrus, piezīmes un dokumentus pat par saviem uzticamākajiem konfidenciālajiem avotiem. Protams, informācija tika turēta slepenībā un aiz atslēgas, taču mapes allaž vajadzēja papildināt, pārbaudīt un pāršķirstīt. Tāda bija birokrātijas daba, pastāvēšanas pamats. Parasti šo pienākumu izpildīja zemāka ranga ierēdņi.

Un šis cilvēciskais faktors bija Narkotiku apkarošanas pārvaldes vājais punkts.

Zemākā ranga ierēdņus bija neticami vienkārši pierunāt uz sadarbošanos.

"Man jālido uz Vašingtonu," secināja doktors Mendosa.

Viņš pat nespēja atcerēties laikus, kad nebūtu strādājis "Si-naloas kartelī". Tajā saules pielietajā pēcpusdienā liels melns Lincoln markas automobilis apstājās pie degvielas uzpildes stacijas ar veikaliņu, kur viņa - trīspadsmit gadus veca pusaudža - māte strādāja par kasieri. Asfalts karstumā virmoja. Viņš pieskrēja pie sūkņa un uzklausīja šofera pasūtījumu. Vīrietis runāja spāņu valodā. Tajā Sandjego rajonā visi runāja spāniski.

- Labi, puika, - šoferis sacīja, pasniedzis viņam divdesmitnieku. - Winston cigaretes, divas paciņas Marlboro bez filtra, pāris kārbu ar pepsikolu un šodienas avīzi.

- Vai jums ir divdesmit pieci centi? - Armando Mendosa jautāja.

- Es tikko iedevu tev divdesmit dolāru.

- Jā, bet ar to nepietiks.

Šoferis sarauca pieri.

- Kā tu zini, sasodīts?

Mendosa paraustīja plecus, jo nesaprata, ka lai izskaidro vienkāršu aritmētiku.

- Par degvielu būs jāmaksā sešpadsmit deviņdesmit, trīs paciņas cigarešu maksās vienu un astoņdesmit deviņus, un kopā ar pepsikolu un avīzi tas bus divdesmit dolāri un divdesmit četri centi. Tātad ar jūsu banknoti nepietiks...

- Tu esi matemātikas ģēnijs, vai?

- Es tikai saskaitīju.

- Galvā?

Viņš pamāja. Protams, tā bija lielīšanās.

- Redzi? - šoferis sacīja savam blakussēdētājam, tad izbāza elkoni ārā pa logu un paliecās tuvāk pusaudzim. Viņš noņēma saulesbrilles ar spoguļstikliem. - Cik ir divsimt trīsdesmit deviņi plus astoņsimt sešdesmit astoņi plus simt divi?

- Tas ir viegli.

- Tātad? Tu nevari sarēķināt, vai ne?

- Tūkstoš divsimt deviņi.

- Pag, pag... - Šoferis atkal uzrunāja blakussēdētāju. - Tavā pulkstenī ir kalkulators, vai ne? Labi, puika! Cik ir septiņtūkstoš piecsimt sešdesmit seši plus astoņtūkstoš sešdesmit deviņi? Ātri!

Mendosa pasmaidīja un vilcinājās vien dažas sekundes.

- Piecpadsmit tūkstoši sešsimt trīsdesmit pieci.

- Vai pareizi, Kārlos?

- Nē, - blakussēdētājs atbildēja.

- Jauks mēģinājums, puika, - šoferis sacīja. - Mēs jau gandrīz tev noticējām.

- Pagaidi! - piepeši uzsauca Karloss. - Piecpadsmit, seši, trīs, pieci. Jā, viņam taisnība.

- Kā jau es teicu, - Armando norūca.

- Jēziņ!

Vēlāk māte dusmojās par to, ka viņš iesēdies tā limuzīna aizmugurē. Pirms dažiem mēnešiem Ņujorka bija pazudis kāds zēns, un viņa seja parādījās uz piena pakām. Māte to

izstāstīja, lai iedvestu dēlam bailes un novērstu jebkuru iespēju, ka tikpat šausmīgas lietas notiktu ar viņu.

Tie vīrieši bija aizveduši Armando uz tikšanos ar savu šefu, lai parādītu viņa spējas matemātikā. Šefs bija izcilais Ektors Luiss Palma Salasars, saukts par Blondo. Pusaudža spējas uz viņu atstāja milzīgu iespaidu, un viņš izteica piedāvājumu - izglābt puisi no spāņu kvartāla, aizsūtīt uz koledžu, apmācīt par grāmatvedi un maksāt viņam algu no karteļa kases.

Bet Armando Mendosa jau trīspadsmit gadu vecumā zināja, ka vēlas kļūt par ārstu - par ķirurgu, precīzāk sakot. Un nevis par grāmatvedi.

Blondais neiebilda. Arī mediķis kartelim būtu noderīgs. Šefs bija tālredzīgs un apveltīts ar spožām organizatoriskām spējām, un viņa vadībā "Sinaloas kartelis" kļuva par ietekmīgāko narkotiku tirdzniecības organizāciju pasaulē. Blondajam Palmam vajadzēja uzticamu cilvēku, lai pastiprinātu disciplīnu, uzdotu jautājumus un saņemtu atbildes, vadītu "intervijas", kā to dēvēja Mendosa. Un nepieciešamības gadījumā spriestu taisnīgu tiesu - ar skalpeli, nevis Kalašņikova automātu.

Doktors Mendosa bija jauns - pārāk jauns -, taču viņa laiks pienāks. Kartelis solīja samaksāt par medicīnas skolu Gvadalaharā un atbalstīt viņu rezidentūras laikā, pretī saņemot aklu uzticību un ķirurga pakalpojumus. Sācis strādāt profesijā, Mendosa lūdza, lai kartelis izpērk kādas Kuljaka-nas klīnikas akcijas. Ja viņam pēc karteļa pavēles jāpilda nepatīkami pienākumi, viņš vēlējās paveikt arī labus darbus.

Strādāšana kartelī nekādi nebija saistīta ar ķirurģiju. Tas bija īpašs pienākums, kas nenesa gandarījumu. Viņš nebija no tiem neliešiem, kam tādas lietas sagādā sadistisku prieku, taču uzskatīja, ka pareizāk ir darbu paveikt krietni, pēc labākās sirdsapziņas. Un tā viņš vienmēr arī rīkojās.

Turklāt klīnikā un privātajā slimnīcā Kuljakanā viņš

izglabā daudz vairāk dzīvību nekā paņēma un remdēja vismaz tikpat daudz sāpju kā sagādāja.

To visu doktors Mendosa uzskatīja par nepieciešamu sev atgādināt, jo bija pārliecināts, ka pavisam drīz kādam sagādās mežonīgas sāpes.

43

Sešos nākamajā rītā Denija viedtālrunis atskaņoja modinātāja zvanu. Guļamistabā valdīja tumsa un pārlieks karstums, un uz bridi Denijs, mazliet apdullis, ļāvās kārdinājumam no jauna laisties miegā.

Tad viņš atcerējās par pienākumu.

- Kāpēc tu celies? - Lūsija nomurmināja.

- Gribu pastrādāt, - Denijs atbildēja.

- Cik pulkstenis?

- Seši. Bostonā ir jau astoņi.

- Mēs neesam Bostonā, - viņa nočukstēja un pagriezās uz otriem sāniem.

Neviens cits nebija piecēlies, un tas sagādāja atvieglojumu. Iepriekšējā vakarā pirms došanās pie miera Gelvins paziņoja, ka viņi nemēdz slēpot rītausmā un visi var mierīgi izgulēties, tomēr Denijs sagatavojās gadījumam, ja Toms vai Selina būs pamodušies, piedāvās kafiju un brīnīsies, карее viņam jādodas prom tādā agrumā. Viņš grasījās skaidrot, ka vēlas galvā ieskicēt nākamo grāmatas nodaļu un svaigs gaiss viņam palīdzēs labāk domāt. Tādu apgalvojumu neviens neapstrīdētu, jo rakstnieka dvēsele visiem ir lielais noslēpums.

Ārdurvis atverot nozumēja, taču trauksmes signāls nesekoja. Ārā bija tumšs un auksts, un ceļmalas sniegs gurkstēja un šņirkstēja viņam zem kājām. Dzestrais gaiss knieba vaigos un ausīs.

Automobiļus tikpat kā neredzēja - izņemot džipu, kas pabrauca garām. Nodunēja kaut kas nemelodisks, līdzīgs hip-hopam. Varbūt tie bija kādi aizrautīgi slēpotāji, kas vēlas izbaudīt trasi rīta agrumā.

Līdz pilsētai vajadzēja iet divdesmit minūtes. Debesis kļuva arvien gaišākas.

"Saldummīlis" izrādījās tieši tāds, kādu Denijs iztēlojās. Hipiju kafejnīca un maiznīca, kas piedāvā garšvielu tēju ar pienu, šokolādes kēksu bez glutēna un dabīgu brīvās tirdzniecības kafiju, kas grauzdēta uz vietas nelielās porcijās. Skaļruņos skanēja kāda Rēja Lamonteina dziesma. Vienīgie apmeklētāji bija visnotaļ saguris jaunais tēvs ar raudošu zīdaini ratiņos un Filips Slokums apdriskātā ādas dīvānā.

Denijs pasūtināja melnu mazo kafiju, par ko vajadzēja samaksāt četrus dolārus, un pievienojās Slokumam.

Piepeši viņam prātā iešāvās kāda ideja, un viņš izvilka no kabatas viedtālruni.

- Pagaidiet, - viņš norūca, tēlojot aizkaitinājumu par garlaicīgu uzdevumu, kas steidzami jāizpilda.

Nebija viegli slepus uzņemt Filipa Slokuma fotogrāfiju. Viņš izslēdza tālruņa skaņu un zibspuldzi, tad pacēla aparātu vertikāli, it kā gribētu kaut ko labāk saskatīt ekrānā, un tad nospieda fotografēšanas pogu. Sanāca visnotaļ pieņemams Slokuma portrets.

- Vai kāds redzēja, ka izejat no mājas? - aģents jautāja.

- Šaubos. Visi gulēja. Kāpēc interesējaties?

Aģents paslidināja tuvāk Denijam nelielu neilona maisiņu.

- Tādēļ, ka jums nebija līdzi šī aparātiņa, tātad nevajadzētu ar to lielīties atgriežoties.

Denijs attaisīja rāvējslēdzēju. Pirmo viņš ieraudzīja melnu spoguļkameras objektīvu un tad arī pašu diezgan kompakto kameru.

- Kur paredzēta tikšanās?

- Mēs nezinām. Lēmums tiks pieņemts pēdējā brīdī. Viņi baidās no izsekošanas ierīcēm un novērošanas.

- Kā jau teicu, man nav mašīnas.

- Jums to nevajadzēs. Gelvins nebrauks ar mašīnu, jo transportlīdzekļus ir pārāk viegli izsekot.

- Tad jau viņi tiksies Gelvina mājā.

- Šaubos.

- Kur tad? Viņš uz tikšanos ies kājām?

Zīdainis spalgi ieraudājās. Denijs dažkārt ilgojās pēc maza bērna, jo Ebija savulaik bija burvīga meitenīte, bet pēc tada brēkuļa tomēr nealka.

- Visticamāk, tiks izvēlēta vieta, kur automobiļiem aizliegts braukt un tātad furgonu nedrīkst atstāt. Līdz ar to nevarēs uzstādīt mikrofonu ar parabolisko uztvērēju. Mobilo telefonu zona tur būs nestabila vai tās nebūs vispār, un nestrādās arī neviens paslēpts raidītājs. Savukārt redzamība būs lieliska uz visām četrām debess pusēm, lai varētu laikus ievērot jebkuru nācēju.

- Ari mani, - Denijs piezīmēja, - lai varētu nogāzt ar snaipera šāvienu.

- Ne, - pacietīgi atbildēja Slokums. - Jūs esat draugs. Viesis. Ja kaut kas gadīsies, Gelvins par jums galvos.

- Kad tikšanās paredzēta?

Slokums paraustīja plecus.

- Šajā nedēļas nogalē. Šodien vai rīt. Vairāk neko mēs nezinām.

- Un jebkurā vietā, kurp nav jabrauc ar mašīnu.

- Tieši tā. Tāpēc centieties allaž būt viņam blakus. - Kad beidzās instruktāža, Denijs piecēlās, bet aģents uzsauca: — Ei! Nopērciet kēksiņus un plāceņus, ko aiznest Gelviniem. Kā pateicību par laipno uzņemšanu.

Denijs iebāza fotokameru siltās dūnu vējjakas ārējā kabatā, nopirka dažādas smalkmaizītes un ar balto papīra maisiņu - uz tā uzdrukāts "Saldummīja" nosaukums ar tādiem pašiem burtiem, kādus rokgrupa Grateful Dead izmantoja uz saviem albumiem, - rokā izgāja no kafejnīcas.

Pirmais, ko viņš pamanīja, bija melns Chevrolet Suburban automobilis.

Dažas pēdas no kafejnīcas smēķēdams stāvēja un ārdurvis vēroja Gelvina šoferis.

44

Atpakaļceļā automobilis pabrauca Denijam garām.

Viņš jau gaidīja, ka Alehandro apstāsies un piedāvās aizvest. Nebija nekādu šaubu, ka saskatoties šoferis pazinis De-niju, jo novērsās pārak steidzīgi.

"Protams, var gadīties, ka tomēr tā nav. Bet... Ja nu viņš bija liecinieks tam, kā es satiekos ar Slokumu un paņemu fotokameru?"

Kad viņš nonāca galā, automobilis bija novietots pie mājas un dzinējs pukstēdams dzesējās. Viņš palūkojās apkārt. Alehandro nekur neredzēja.

Cauri ārdurvju stikliem bija manāma gaisma. Viņš pasita kājas pret paklājiņu, novilka zābakus, iegāja namā un, sekodams gaismai, devās uz virtuvi.

Gelvins bija ģērbies baltā peldmētelī un ar muguru pret Deniju sēdēja augstā krēslā pie garas granīta letes. Kafija tikko bija uzvārījusies.

Denijs pacēla maisiņu ar smalkmaizītēm, lai nepārprotami izskaidrotu savu prombūtni.

- Labrīt!

- Labrīt! - sirsnīgi atsaucās Gelvins, iesmējās un norādīja uz identisku maisiņu blakus kafijas automātam. - Alehandro tik tikko atbrauca no turienes.

"Vai šoferis kafejnīcā iegāja, tiklīdz es no tās biju iznācis?" Denijs prātoja.

- Izcili prati domā vienādi, - viņš skaļi sacīja.

- Tu kājām aizgāji uz pilsētu, lai iedzertu kafiju? - Gel-vins rājās. - Es taču teicu, lai jūtaties šeit nepiespiesti. Mana māja ir arī tava māja.

- Acīmredzot es neesmu pārvarējis laika zonu atšķirību. -Viņš nolika smalkmaizītes uz letes. - Visnotaļ vienaldzīgā pārdevējā iegalvoja, ka viņu kanēļmaizīšu dēļ ir vērts nomirt.

- Bet neviens nežēlosies par katru atvēlēto sekundi.

- Satriecošs skats, - Denijs teica, rādot uz milzīgo logu. - Tu gan laikam esi pieradis.

Gelvins atgrūda krēslu un piecēlās.

- Šī skata dēļ mēs īpašumu nopirkām. Un arī tāpēc, ka netālu aiz mājas sākas distanču slēpošanas trase, gluži vai mūsu pagalmā. Atliek tik paņemt slēpes. Pilsētā, protams, ir daudz ērtāk, visur var aiziet ar kājām, bet tur nav brīnišķīgās ainavas.

- Uz ko mēs skatāmies? - Denijs piegāja pie loga, un Gelvins viņam pievienojās.

- Uz sniegu, - Gelvins atbildēja.

- Paldies. - Patīkama divu draugu ķircināšanās. - Vai tas ir Espenas kalns?

- Espenas augstienes "Bļoda". Trase ar šķēršļiem. Un tā ir Pils līča ieleja.

- Skaisti. - Patiesībā nekāda pagalma nebija, tāpat kā žogu, kas iezīmētu īpašuma robežas. No sniega ārā slējās atsevišķi bērzi un nelielas priedes. Sniega sega klāja itin visu apkārt. Līdz horizontam nevienu citu māju nemanīja.

- Ari tad, ja mušu šeit nav, jūs mierīgi varat braukt un atpūsties. Citādi māja stāv pilnigi tukša.

Denijs pamāja ar galvu.

- Paldies.

Abi stāvēja, apbrīnodami brīnišķīgo ainavu.

- Protams, arī tādā gadījumā, ja mēs esam šeit. Selina un lava... ē... draudzene izskatās sadraudzējušās. Ebija un Dzena nav izšķiramas. Un tu pats nemaz neesi tik peļams. -Gelvins uzsita Denijam pa plecu. - Nopietni! Es tevi pazinu jau no pirmā satikšanās brīža.

- Pazini?

- Jā. Gluži kā radniecisku dvēseli starp tiem uzpūtīgajiem vīzdeguņiem Laimena akadēmijā.

- Es tur īsti neiederos, - Denijs noteica.

- Neviens no mums neiederas.

- Bet tu esi...

- Bagāts?

- Ari tā varētu sacīt. Ja tev pietiek dolāru, Tinslijai Torn-tonei ir vienalga, no kurienes esi nācis.

- Lallijai? Izbeidz. - Gelvins dzēlīgi pasmaidīja. - Te tu kļūdies, Denij! Viņa lieliski zina, kas es esmu un no kurienes nāku. Viņai un pārējiem tai skolā es nekad nebūšu nekas vairāk kā zilā apkaklīte no pilsētas dienvidu rajona, puisis, kuram gluži vienkārši paveicies. Viņuprāt, es neesmu labāks par tiem neievērojamajiem ļautiņiem, kas strādā degvielas uzpildes stacija un pēkšņi loterijā laime trīssimt miljonus dolāru. Es vienmēr bušu, kā lai saka... - Gelvins izstiepa mazo pirkstiņu un atdarināja tējas dzeršanu, - ...zemāka stāvokļa cilvēks. Protams, viņi labprāt pieņem manu naudu, bet es neloloju ilūzijas par to, kādi vārdi man tiek adresēti pilnvarnieku padomes sēdēs.

Paraustījis plecus, Denijs pasmaidīja.

- Neievērojami ļautiņi. Mana tēva iecienītākā frāze.

- Tu taču izaugi Keipkodā, vai ne?

- Jā, Velflītā.

- Varu saderēt, ka ne jau pilīs.

- Ne tuvu.

- Tu stāstīji, ka viņš bija santehniķis, tāpat kā mans tēvs.

- Celtnieks. Namdaris, patiesību sakot. Un galdniecības darbi viņam patika vislabāk.

- Ticu.

- Viņš bija izcils amatnieks, pedantiski pievērsa uzmanību katrai vissīkākajai detaļai, taču slikts biznesmenis.

- Mans tēvs bija labs biznesmenis, taču ne pārāk pedantisks. - Gelvins iesmējās. - Bet visi mīlēja viņu. Vai tavs tēvs ir miris?

- Nē, abi ir dzīvi.

- Laimīgais. Manējie ir aizsaulē. Attiecības tā mainās, kad tēvs ar māti noveco! Piepeši tu dod viņiem padomus, un viņi tevī ieklausās. Viņiem vajadzīga tava palīdzība, bet tev atbalsts no viņiem vairs ne. - Denijs palocīja galvu, un Gelvins turpināja: - Lai ko tu būtu pārdzīvojis, lai kā viņi būtu rājuši tevi, tu rūpējies par viņiem, jo tā vajag.

Denijs pamāja.

- Tēvam kļūst arvien sliktāk, tādēļ drīz varbūt nāksies ievietot viņu aprūpes namā. Kā viņš pretosies un iebildīs!

- Es esmu novērojis, kā tu lūkojies uz Ebiju. Tu darīsi visu, lai viņu pasargātu.

- Protams. - Denijam acīs sanesās asaras.

- Lai aizsargātu ģimeni, es būtu gatavs pat nogalināt. Varu saderēt, ka tu tāpat.

Nebija skaidrs, ko Gelvins grib pateikt, taču Denijs pa-maja ar galvu. Saņēmis drosmi un ieskatījies Gelvinam acīs, viņš piepeši izdzirdēja Selinu sakām:

- Kādu sazvērestību jūs perināt?

- Labrīt, mīļā, - Gelvins novilka, un abi saskūpstījās.

- Labrīt, - Denijs sacīja.

Prātu neatstāja frāze, ko Gelvins tikko bija pateicis. "Lai aizsargātu ģimeni, es būtu gatavs pat nogalināt." No jebkura cita cilvēka mutes tas skanētu kā retoriska figūra domas uzsvēršanai. Gelvina lūpās tas vairāk līdzinājās biedējošam draudam.

45

Selina brokastīs pagatavoja tostermaizes un bekonu, ko pasniedza kopā ar maizītēm no kafejnīcas. Tad viņi uzģērba kombinezonus un ar Sudraba karalienes vagoniņu devās uz Espenas kalna virsotni. Saule apmirdzēja sniegotās nogāzes un apsarmojušos kokus, un nīkulīgās priedes lejā vairāk atgādināja slotas sarus.

Visiem trim Gelviniem mugurā bija dārgi slēpošanas kostīmi. Dženai - zelta krāsas dūnu vējjaka ar bikses, kuru apdrukā atdarināts zils džinsa audums. Mātei - gara metāliski sudrabotas krāsas jaka ar kažokādas apkakli, pārāk moderns apģērbs, lai būtu praktisks trasē. Tomam - koši dzeltena Salomon vējjaka, kas līdzinājās lietusmētelim ar augstu apkakli, un tikpat koša zaļi dzelteni svītrota cepure ar bumbuli. "Tāda tērpā viņu var pamanīt pa gabalu," Denijs nodomāja.

Meitenes sēdēja pretī pieaugušajiem un nebeidzami pļāpāja. Ebijai mugurā bija žilbinoši sārta Helh/ Hansen firmas slēpošanas vējjaka - to pirms dažiem gadiem nopirka Sāra, un tagad pavalkātais tērps meitenei bija nedaudz par šauru.

Lūsija turēja Deniju aiz rokas, tad piespiedās viņam klāt un nočukstēja:

- Viņa tiešām izskatās laimīga, vai ne?

Denijs pamāja ar galvu un spožajā gaismā nopētīja atsevišķos vasarraibumus draudzenei uz deguna. Lūsijai tie nepatika, tādēļ parasti viņa tos slēpa zem kosmētikas, turpretī Denijs tos dievināja. Todien viņa bija uzvilkusi gaišzilu dūnu jaku, zilu šalli un baltas bikses, kurās viņas lieliskās kājas izskatījās vel burvīgākas.

Piepeši Ebija apklusa pusvārdā un palūkojās uz tēvu. Meitenei piemita sikspārņa dzirde, it īpaši gadījumos, kad kāds runāja par viņu.

- Mēs nekad agrāk neesam slēpojuši kopā, vai ne? - Lū-sija vaicāja.

- Jā, ši būs pirmā reize.

- Man šis sporta veids padodas. Vai zināji?

- Es nemaz nebrīnos par to. Tu esi laba sportiste.

- Cerams, ka tu nekaunēsies.

- Par ko?

- Par to, ka es slēpoju krietni labāk. - Lūsija pasmaidīja, flirtējot tēlodama kautrīgumu.

- Noteikti ne. Drīzāk jau tu mani iedvesmosi. Tev blakus es allaž kļūstu krietni labāks.

- Neapšaubāmi. - Lūsija iesmējās.

Turpretī Denijs nebūt nedomāja par slēpošanu.

Viņa prātu nodarbināja minējumi par izeju no nepatīkama stāvokļa. Narkotiku apkarošanas pārvaldes aģenti gan bija iespieduši viņu stūrī, taču viņš tāpēc nejutās bezspēcīgs. "Ja es nofotografēšu cilvēku, ar ko Gelvins tiekas, tad pārvalde būs dabūjusi, ko vēlas. Un tad es varēšu pieprasīt imunitātes garantiju, ko parakstījis pārvaldes priekšnieks, tieslietu ministrs vai vēl kāds, kura pilnvarās tas ietilpst. Kaut pats prezidents! Galvenais, lai mani nekad vairs nesaista ar Gelvinu. Tad virs manas galvas beidzot nekarāsies draudīgais zobens, ko pārvalde pavicina un tik pieprasa no manis arvien jaunus pakalpojumus. Man apriebies būt par marioneti! Lai pārcirstu aukliņas, jābūt nežēlīgam."

Diemžēl viņam nebija ne jausmas, cik bīstama varētu but Gelvina izsekošana. "Ja viņš patiešām tiekas ar kādu "Sinaloas karteļa" pārstāvi, tad noteikti pieraudzīs, lai neviens par to neuzzina. Es esmu rakstnieks, nevis spiegs vai trenēts izlūks, un neko pat nenojaušu par slepenu novērošanu." Par šo tematu viņš bija tikai lasījis - lielākoties spiegu romānos - un secinājis, ka nepamana tikai tos izsekotājus, kas prasmi slīpējuši daudzu gadu praksē. Viņam tādas pieredzes nebija.

"Ja es nepieķēdēšos Gelvina zābakiem, man nav ne mazāko izredžu pārliecināties, vai viņš pēcpusdienas gaitā ar kādu nesatiekas. Viņš mierīgi var nolaisties no kalna, nozust Espenas ieliņās un ieiet kādā kafejnīcā, restorānā vai bārā, un es nemūžam par to neuzzināšu. Atliek vien paturēt viņu acīs pēc iespējas ilgāk un cerēt uz veiksmi."

Kalna virsotnē viņi izkāpa no vagoniņa, piestiprināja slēpes zābakiem un apsprieda tālākos plānus.

- Te nav nevienas zaļās trases? - Ebija pabrīnījās, pūlēdamās runāt vienaldzīgā tonī, un norija siekalas.

- Ir tikai piedāvājums vidējās un augstākās sagatavotības slēpotājiem, - Denijs atbildēja. - Tu vari patrenēties, kamēr pierodi pie trases, un noteikti visu atcerēsies. Vai tad tu neteici, ka šīs prasmes nevar aizmirst, gluži tāpat kā braukšanu ar divriteni?

- Zilās trases nemaz nav tik briesmīgas, - Dzena iedrošināja.

Meitenes nevēlējās slēpot kopā ar pieaugušajiem. Un kurš varētu viņām kaut ko pārmest? Ebija sakārtoja brilles, un abas laidās lejup pa nogāzi - pa zilo trasi "Atzveltnes krēsls". Pārāk vienkārša tā neizskatījās.

Selina vel uzsauca viņām nopakaļ:

- Pusdivos tiekamies "Solārijā" uz pusdienām, labi? Vai dzirdējāt, meitenes?

Dzena nepacietīgi pavēcināja ar roku, lai apliecinātu, ka ir sapratusi, un abas aiztraucās prom. Ja Ebija ari raizējās par savu slēpošanas prasmi, tad vairs to neizrādīja.

Pēc dažām minūtēm arī pieaugušie laidās lejup pa to pašu trasi - pietiekamā attālumā, lai sagādātu pusaudzēm ilūziju par nesekošanu. Gelvins izrādījās veikls, graciozs un labi sagatavots slēpotājs. Lūsija no viņa noteikti neatpalika, savukārt Selina un Denijs likās par pakāpi zemākā līmenī.

Drīz vien viņi nonāca krustojumā ar melno trasi.

- Kā domā, Dcnij? - Lūsija vaicāja. - Paliksi zilajā?

- Es laikam turēšos pie melnajām, - Gelvins pasteidzās norādīt. - Ja nevēlies, nevajag traukties man līdzi.

Denijs nedrīkstēja paskaidrot Lūsijai, kāpēc viņš ir spiests neizlaist Gelvinu no acīm. Mirkli vilcinājies, viņš sacīja:

- Gan jau būs labi.

Un abi vīrieši aizslēpoja pa pieredzējušiem sportistiem domāto trasi, atstājot Lūsiju un Selinu sev aiz muguras.

Melnās trases noteikti nebija vieglas. Dažbrīd līkloči un stāvie posmi izrādījās pat biedējoši, tomēr Denijam izdevās vismaz divas stundas noturēties līdzi Gelvinam, kas pašas grūtākās nogāzes tomēr neizvēlējās. Pāris gadījumos Denijs nokrita, savainodams vien savu pašlepnumu, nemitīgi uztraucās par fotokameru un cerēja, ka jakas dūnu odere to pasargās.

Vairākkārt viņš pamanīja Ebiju un Dzenu sēžam pacēlājā vai laižamies lejup. Šķita, ka Ebijai klājas visnotaļ labi. Divreiz viņi pie Ēnu kalna pacēlāja satikās ar Lūsiju un Selinu. Lūsija nelikās dusmīga, ka mīļotais izvēlējies Gelvina, nevis viņas sabiedrību.

Mirkli pēc pusdiviem pieaugušie sapulcējās "Solārijā" pie āra galdiņiem un gaidīja meitenes, tikmēr novietodami slēpes statīvā. Gelvins aizkūpināja cigāru un jautājoši pamāja Denijam, kurš papurināja galvu.

- Nē, paldies.

Daži atpūtnieki veltīja Gelvinam iznīcinošus skatienus, taču viņš nelikās zinis un varbūt tos pat nepamanīja.

Viņš nez kādēļ šķita savāds - neparasti noraizējies un domīgs. "Varbūt nabadziņam nav paveicies ar kādu darījumu," Denijs prātoja, "un viņš zaudējis pārsimts miljonu dolāru. Bet varbūt ir sastrīdējies ar Selinu. Un vispār... Ko gan es zinu par šo cilvēku? Mēs pāris reižu esam papļāpājuši, un mūs vieno tikai dzimtās vietas. Vīrieši nemēdz atklati runāt par jūtām vai raudāt otram uz pleca. Daudz labprātāk viņi kopā ar kaut ko nodarbojas, skatās futbolu televīzijā vai spēlē pokeru, iedzer vai izzobo viens otru."

Skaidri zināt, kas Gelvinam noticis, nebija iespējams. Tikpat labi varēja būt, ka viņam tiešām paredzēta tikšanās ar "Sinaloas karteļa" pārstāvi.

- Tu aizbēgi! - Lūsija aizrādīja Denijam.

- Piedod. Es gribēju pārbaudīt savus spēkus. Laikam nevajadzēja.

- Vīrieši allaž grib sacensties, - viņa noteica un uzjautrināta papurināja galvu.

Denijs aizgāja uz tualeti. Slēpošanas zābakos viņš jutās neveikls kā Frankenšteina radīts briesmonis.

Atgriezies viņš secināja, ka Gelvins ir nozudis.

- Toms atkal devās paslēpot, - Selina paskaidroja, - jo neesot izsalcis.

Gan tonis, gan izvairīšanās skatīties vira draugam acīs uzjundīja aizdomas.

- Uz kuru trasi viņš aizlaidās? - Denijs jautāja. - Es gribu pievienoties. Tas nekas, ka vajadzēs palikt bez pusdienām.

- Manuprāt, uz turieni, - Ebija teica un pavirši norādīja uz kokiem apaugušu kalna nogāzi visnotaļ attālu no zilajām un melnajām trasēm un pretējā pusē vagoniņu laukumam.

- Labāk paliec pie mums, - Lūsija sacīja.

- Pazīstot tēti, - Džena paziņoja, - varu saderēt, ka viņš aizslēpoja uz visgrūtāko trases posmu.

- Es arī varētu pamēģināt, - Denijs apgalvoja.

- Iespējams, ka Toms vēlējās paslēpot viens, - Selina iebilda ar tikko jaušamu aizkaitinājumu balsi un veltīja Denijam gandrīz vai brīdinošu skatienu.

Denijs izlikās nedzirdējis un devās uz apaugušo nogāzi.

-Tu tiešām nepaliksi kopa ar mums uz pusdienām? - Lū-sija vēl noprasīja.

- Viss būs labi, - viņš attrauca un steidzās uzmeklēt Tomu Gelvinu.

46

Šajā kalna nogāzē teritoriju norobežoja neonsārta virve. Aiz barjerām augstos stabos atradās dzeltenas rombveida brīdinājuma zīmes. Viena: "Bīstami - tālāk slēpot aizliegts." Un otra: "Uzmanību! Iespējami nenodalīti šķēršļi. Slēpojot esiet piesardzīgi." Aiz tam nākamajā staba vīdēja sarkana zīme: "Te jūs pieņemat lēmumu. Turpmāk iespējamas dažādas briesmas, kas apdraud dzīvību."

Trases nebija iezīmētas. Tur vispār nebija nekādu trašu. Denijs atradās ārpus slēpošanas kompleksa teritorijas - šīs nogāzes netika ikdienā uzturētas kārtībā un bija atvēlētas pieredzējušiem piedzīvojumu meklētājiem, lietpratējiem, trakgalvjiem un ekstrēmistiem.

Sniegā vīdēja dažas vientuļas sliedes, ko atstājušas slēpes, sniega kurpes un kāpurķēžu transportlīdzeklis. Parasti cilvēki tik nedrošos apgabalos neslēpoja vieni. Piedzīvojumu meklētāji pulcējās grupās, kam priekšgalā atradās gidi ar speciāliem traktoriem.

"Vai tiešām Gelvins nolaidies lejā pa šo nogāzi? Diez vai. Vispār neizskatās, ka Gelvins būtu braucis pa šejieni. Ebija droši vien kļūdījusies."

Tad viņš dažus soļus tālāk sniegā ieraudzīja kaut ko tumšu, saņurcītu un smirdīgu - cigāra izsmēķi, kas atgādināja suņa ekskrementu.

Dcnijs nopētīja kalna nogāzi un cerēja saskatīt Gelvina dzelteno jaku. Nekā. Taču tas nenozīmēja, ka viņš te nav slēpojis. Iespējams, ka viņš jau aiztraucies aiz klints izvirzījuma un nozudis no redzesloka.

Saules apmirdzētais sniegs žilbināja. Denijs uzlika brilles, dziļi ieelpoja un nostājās pie pašas malas. Kupenas likās ārkārtīgi dzijas. Pēc koku stumbriem viņš secināja, ka dažās vietās tas sasniedz vismaz sešas pēdas. Parasti šādas trases -neskartas, nenolīdzinātas - nebija viņa gaumē. Tās gaidīja tikai ekstrēmistus.

Viņš apsvēra izmisuma soli - varbūt piesardzīgi laisties lejā un veidot garus līkločus, lai samazinātu ātrumu. "Nē, tā būtu absolūta nejēdzība un bezatbildība!" Viņš jau pagrieza slēpes uz sāniem - un piepeši sajuta, ka sniegs zem kājām sagrūst.

Kritiens bija straujš un vairāk atgādināja raķetes traukšanos lejup. Slēpes grima pēdas dziļumā, uzjundot sniega vērpetes. Kalna otrā pusē, kur to katru dienu pieblietēja un piebrauka ja simtiem un varbūt pat tūkstošiem slēpotāju, nekas tāds nebūtu iespējams. Savukārt te sniegs bija pūkains un vieglāks par gaisu. Šķita, ka viņš slīd cauri mākonim.

Tālāk nogāze bija blīvi apaugusi ar augstām priedēm, ko vajadzēja veikli apbraukt mežonīgā ātrumā. Piepeši radās iespaids, ka viņš piedalās videospēlē, kur jāpārvar negaidīti uzradušies šķēršļi. Tas tik bija slaloms starp stumbriem! Nez kur uzradās atmiņas par kādu pamācību, ka šādos apstākļos vislabāk ir koncentrēties uz baltajiem laukumiem starp kokiem un neļauties panikai.

Ātrums arvien palielinājās, kaut gan Denijs centās to ierobežot. Lai to izdarītu, vajadzētu slēpot zigzagā šķērsām nogāzei, pagriezienos pārnesot svaru no vienas slēpes uz otru. Un tas tādā šķēršļotā joslā un tik stāvā nogāzē nebija iespējams. Te nedrīkstēja pieļaut nevienu lieku manevru. Slēpes kratījās. Kājas no tādas nepierastas muskuļu slodzes dega.

Sniega sega starp kokiem nebija vienmērīga - dažviet tā bija dziļa un mīksta, citviet pārvērtusies ledū vai kļuvusi tik plāna, ka nenosedza zemes kukuržņus. Seja likās vai sasalusi ragā. Bet ne uz mirkli nedrīkstēja aizmirst, ka pat vissīkākā kļūda novedīs pie ietriekšanās kokā.

Pēkšņi slēpes pret kaut ko atdūrās. Denijs atskārta, ka tā ir klints kore. Diemžēl atskārta par vēlu.

Lidodams viņš nodomāja, ka laiks ir palēninājies. Acu priekšā pavīdēja kraujais, klinšainais bezdibenis apakšā. "Ja es nokritīšu pārāk ātri, tad atsitīšos pret akmeņiem un būšu uz vietas beigts."

Bet liktenis tobrīd nebija viņa rokās. Gravitācijas speķu vai krišanas trajektoriju ietekmēt nevarēja. Divdesmit pēdu garajā lēcienā gar vertikālu klints sienu viņa vienīgie ieroči bija pie kājām piestiprināti slideni dēlīši bez bremzēm.

Un tomēr - vismaz uz bridi tas šķita aizraujoši. Likās brīnišķīgi atrasties brīvā lidojumā kā izšautam lādiņam vai raķetei. Satraucoši. Neko tādu Denijs nekad nebija piedzīvojis. Ausīs šalkoja vējš.

Pēc dažām sekundēm vai vienas nepareizas kustības viņu varēja gaidīt nāve.

Apziņas dziļākajos pagrabos atausa secinājums par to, cik šaura ir robeža starp ekstremālo, vareni grandiozo, dzirksteļojošo un biedējošo... un nāvi. Pirmo reizi mūžā Denijs saprata piedzīvojumu meklētājus, pārgalvīgos slēpotājus un alpīnistus, planieristus, izpletņlēcējus un staigātājus pa virvi. Tikai tagad viņš atskarta, cik skurbinoši ir izaicināt nāvi un nomākt spēcīgo pašsaglabāšanās instinktu.

Un jau nākamajā mirklī viņš apjauta vēl kaut ko. "Varbūt šajās klintīs es iešu bojā."

Pašsaglabāšanās instinkts guva virsroku.

Vajadzēja vien divas sekundes, ne vairāk. Viņš salieca kājas ceļgalos, apķēra tās, sagatavojās...

Atsitiens pret zemi bija spēcīgs, taču to uztvēra viss ķermenis uzreiz. Sekoja nekontrolēta kustība tālāk. Viņš jutās ka izšauts no katapultas.

Labās slēpes gals kaut kur aizķērās, viņš nokrita uz muguras un stipri sasitās. Uz mirkli iestājās absolūts klusums. Viņš bija apstājies.

Un sagaršoja asinis.

Pagrozījies viņš sajuta sāpes locekļos, tās kā zibens šautras graizīja visu ķermeni.

Ausis, acis un ap kaklu saķepa sniegs. Viņš atkal mēģināja pakustēties un palocīties. Kājas un rokas klausīja, tātad lauzts acīmredzot nekas nebija. Tad viņš atcerējās pamācību, kā jāpieceļas, ja slēpes joprojām ir piestiprinātas pie zābakiem. Vajadzēja salikt kājas priekšā, ceļus noliekt pa kreisi. Piepeši viņš aptvēra, ka slēpes ir pazudušas, un lēnam pavēlās uz vēdera. Krustos kaut kas nobrakšķēja, par sevi atgādināja sakairinātie nervu gali. Bojāta cīpsla? Sastiepts muskulis? Viņš cerēja, ka trauma nebūs daudz nopietnāka. Gribējās kādu mirkli atpūsties, tādēļ viņš piepla-ka zemei un iespieda seju sniegā, kas sākumā likās savādi silts un pēc tam stindzinoši auksts.

Pēc tam viņš paslējās uz elkoņiem. Kustība izraisīja durstošas sāpes delmos un plecos, bet tām par spīti viņš pie-trausās uz ceļgaliem. Asiņu garša neatstājās, un viņš ar mēli iztaustīja mutes dobumu. Izrādījās, ka kritienā viņš sakodis apakšlūpu.

Piecēlies viņš divsimt vai trīssimt pēdu attālumā ieraudzīja vecu guļbūvi - apmēram desmit reiz desmit pēdas lielu būdu ar lubiņu jumtu. Izskatījās pēc pamestas kalnraču mītnes, kas uzcelta raktuvju izmantošanas ziedu laikos deviņpadsmitā gadsimta beigās. Savulaik Espenā atradās plašākās sudraba ieguves vietas visā valstī - līdz dienai, kad Kongress atcēla Šērmana likumu par sudraba iepirkumu un tādējādi izņēma no aprites sudraba monētas. Pēc dažiem mēnešiem Espena pārvērtās par spoku pilsētu, bet daudzas ēkas kalnu nogāzēs bija saglabājušās.

Nelielajā lodziņā mirguļoja dzintardzeltena gaisma. De-nijs saskatīja kustīgus siluetus, instinktīvi apsēdās sniegā, pārmeklēja kabatas un beidzot sataustīja neilona maisiņu ar kameru.

Viņš to attaisīja, un bezdibenīgo klusumu skaļi pāršķēla līpslēdzēja plarkšķis. Noregulējis asumu, viņš objektīvā ieraudzīja cilvēka seju.

Gelvins.

Pat šādā attālumā Denijs saoda cigāru smārdu.

Vispirms izskatījās, ka Gelvins šūpojas. Tad Denijs aptvēra, ka viņš soļo šurpu un turpu. Viņam aiz muguras stāvēja divi cilvēki tumšos mēteļos, un pirmais izrādījās plikgalvis. Denijs pievērsās viņam - tuklam vīrietim ar apaļu seju, kaz-bārdiņu, dubultzodu, drūmu sejas izteiksmi un neskūtu vaigu. Nobrakšķēja zars, un Denijs pagriezās.

Viņam tuvojās vīrietis melnā jakā un slēpotāja maskā. Nepaguvis piecelties, Denijs saņēma sitienu pa deniņiem, sajuta neaptveramas sāpes un ieraudzīja ballu gaismu, kas aizstāja pilnīgi visu citu. Mutē parādījās rūgteni metāliska asiņu garša, it ka viņš sūkātu vara monētas. Un tad iestājās absolūts klusums.

47

Vēlāk mediķi pastāstīja Denijam, ka viņš zaudējis samaņu tikai uz divdesmit vai trīsdesmit sekundēm. Diemžēl viņš neatcerējās, kas noticis stundu pēc tam. Citi apgalvoja, ka viņš nemitīgi jautājis: "Kur es esmu? Kas notika?" Viņa atmiņu stīdziņas haotiski virpuļoja un mirgoja kā ziemeļblāzmas stari.

Tik daudz viņš zināja, ka bija kameras ekrānā pētījis vecu guļbūvi. Un jau nākamajā mirklī gulēja uz grīdas milzīgā šķūnī ar finiera sienām. Nebija ne jausmas, kur viņš atrodas. Acu priekšā vīdēja neskaidras sejas. Kāds pieliecās viņam tuvāk un šķita bez skaņas sakām kaut ko bezjēdzīgu.

Iespējams, ka tas bija jautājums, taču vārdi neveidoja loģisku frāzi.

Denijs centās paskatīties apkārt, taču tik tikko varēja pakustināt galvu. Telpā valdīja nežēlīgs, smacējošs karstums. Viņš svīda.

Ari otrs mēģinājums paraudzīties uz visām pusēm izrādījās neveiksmīgs. Kakls šķita kā iebetonēts. Panikas pārņemts, Denijs pūlējās piecelties sēdus, taču ķermenis neklausīja. Kājas, rokas, plaukstas, pēdas - viss likās teju sasalis. Pilnīgas imobilizācijas stāvoklis.

Prātā iešalcās šausmīga doma: "Es esmu paralizēts. Kvad-riplēģiski."

- ...prezidents, - kāds teica.

-

- Ко? - Denijs noprasīja. "Es nevaru ne pakustināt locekļus, ne pagrozīt galvu! Es esmu piesalis šai vietai, pielipis. Es esmu paralizēts."

- Kas ir Savienoto Valstu prezidents? - čērkstošā balsī jautāja cilvēks, kurš bija noliecies pār Deniju.

"Neticami!" Denijs klusībā brīnījās. "Es esmu nonācis kvadripleģijas stāvoklī, bet jūs šķiežat laiku ar tik smieklīgiem jautājumiem?"

- Kelvins Kūlidžs, - viņš atbildēja.

Seja nozuda no redzesloka. Kāds ieķiķinājās un noteica:

- Gudrinieks.

- Vismaz nav zaudējis humora izjūtu.

Tas bija Gelvins.

Denijam atmiņā atausa aina - Gelvins ar vēl kādu stāv pie būdiņas loga. To otru viņš nekad nebija redzējis. Apaļa lodveida galva, kazbārdiņa un dubultzods. Drūmi saraukta piere.

"Cik sen tas bija? Vai pagājušas vairākas stundas?" viņš prātoja. "Gelvins vientuļā būdiņā kalnu nogāzē tikās ar nepazīstamu personu. Un tagad viņi stāv man blakus."

- Kur es esmu? - Denijs vaicāja.

- Laikam jau tūkstoš deviņsimt divdesmit piektā gada Amerikā, - Gelvins atbildēja.

- Es nevaru pakustēties, - Denijs paziņoja.

- Sveiks, mīļais. - Denija redzeslokā parādījās Lūsija. Ar ieplestām acīm viņa izskatījās pārbijusies.

- Sveika. Vai tu beidzot pateiksi, kur es atrodos? - Viņš pasmaidīja atvieglojumā, pateicībā un mīlestībā.

- Trases uzraugu būdā kalna pakājē. Mīļais, vai tu atceries, ka kriti un sasities?

- Nē, diemžēl ne.

- Vai atceries, ka devies slēpot ārpus iezīmētajām trasēm?

- Tas bija negadījums.

- Vai galva sāp? Varbūt tev reibst vai...

- Es nevaru pakustēties.

- Paklau, nevajadzēja viņu tā sasaitēt, - Lūsija ieminējās. - Izbeidziet! Tas tiešām ir muļķīgi.

- Es esmu sasiets? Tās ir labākās ziņas manā mūžā!

- Es uzstāju, ka viņš jānogādā Espenas ielejas slimnīcā, -aizrādīja tas pats baritona īpašnieks, kurš bija apjautājies par valsts prezidentu. - Vajadzīga datortomogrāfija.

Kaut kas plīsa, krakšķēja, švīkstēja un berzējās. Delnu locītavas tika sāpīgi nospiestas, bet jau nākamajā mirklī De-nijs sajuta savas rokas - tirpstošas un smagas. Viņš atkal spēja pakustēties. Tūliņ varēja paapļot ari pēdas, un ari tas tirpa traucētās asinsrites dēļ. Pirksti brīvi locījās. Kad tika noņemta siksna no krūtīm, kāds palīdzēja viņam piecelties sēdus.

Lūsija. Viņa noskūpstīja Deniju uz vaiga, ieskaujot savā mīlestībā.

- Vai galva nesāp? - viņa atkal pajautāja.

Denijs nedroši pagrozīja galvu, bet neatbildēja.

Piere un deniņi smagi pulsēja. Patiesībā mežonīgi sāpēja. Šķita, ka smadzenes kustas. Asi dūrieni iešķēla vietā aiz acu āboliem. Dunēšana likās saskaņojamies ar sirdspukstiem. "Ja izdotos atdalīt pieri no galvaskausa, tad sāpes mitētos, asiņainas un trīsošas tās paliktu man plaukstās."

- Nopietni? - Lūsija neatlaidās.

- Jā, drusciņ, - Denijs norūca.

Viss šķita košs un neganti žilbinošs. Viņš ieraudzīja vairākus vīriešus sarkanmelnās jakās ar baltiem krustiem - acīmredzot Espenas kalnu trašu uzraugi. Apkārt rosījās vēl citi. Tālāk stāvēja Gelvins. Dzeltenas jakas rāvējslēdzējs bija vaļā.

Blakus viņam pavērtā melnā jakā stāvēja šoferis Alehan-dro. "Savads cilvēks," Denijs secināja. "Ar neparasti platu galvu, bet šauru, pat saspiestu seju. Smalkā baltā līnija uz augšlūpas acīmredzot palikusi pēc sena ievainojuma." Kaklarotā no zaļām un melnām bumbiņām karājās kaut kas tāds, kas atgādināja Jaunavu Mariju.

Tieši melnā jaka uzjundīja neskaidras atmiņas.

Denijs attapas, ka viņam novilkti slēpošanas zābaki un viņš palicis zeķēs.

Viens no vīriešiem sarkanmelnajās jakās paliecās uz priekšu.

- Acu zīlites izskatās normāli, un ari pārējās dzīvībai svarīgās funkcijas šķiet kārtībā. - Čērkstošā baritona īpašnieks rādījās galvenais no visiem. - Kognitīvie testi uzrāda labus rezultātus. Izņemot jautājumu par prezidentu. Bet jus zaudējāt samaņu. Varbūt tikai uz dažām sekundēm, taču pēc tam ilgu laiku izturējāties kā dezorientēts, un tas ir nopietns simptoms.

Lai arī galva sāpēja, Denijs piesardzīgi pamāja.

- Jums ļoti paveicies. Draugs redzēja, kas ar jums noticis, un tūdaļ izsauca mūs. - Viņš palūkojās uz Gelvinu. - Ja nebūtu viņa, jūs nosaltu līdz nāvei.

- Pateicību ir pelnījis Alehandro, nevis es, - Gelvins paziņoja. - Tevi atrada viņš.

Denijs palūkojās uz abiem un ciešāk pievērsās Gelvinam. Atmiņā atausa melna jaka un melna slēpotāju maska. Gelvins kaut ko pateica šoferim, un Alehandro izgāja no būdas.

Viens no uzraugiem sacīja:

- Mes aizvedīsim jūs uz Espenas slimnīcu. Varbūt jums ir lauzts galvaskauss vai iekšēja asiņošana, tādēļ nepieciešama vismaz datortomogrāfija.

- Gan jau būs labi. Man riebjas slimnīcas.

- Ar galvu nevajadzētu jokot.

- Es saprotu, bet domāju, ka viss būs kārtībā. Paldies jums par visu! - Denijs paraudzījās uz Lūsiju. - Kur ir Ebija?

- Meitenes un Selina slēpo, - draudzene paskaidroja. - Ļauj, es palīdzēšu! - Viņa satvēra Denija elkoni.

- Izbeidz. - Denijs atgaiņājās. - Man nekas nekaiš.

- Alehandro piebrauks mašīnu, - Gelvins sacīja. - Es aizvedīšu viņu mājās. Tiksimies ārā! - Viņš pavēcināja roku un aizgāja.

\

- Piedodiet par traucējumu, - Lūsija teica trases uzraugiem.

Lai ari atbalstu nevajadzēja, Denijs tomēr satvēra Lūsijas roku. Viņa palīdzēja uzvilkt apavus - tos, kurus viņš bija atstājis nomā. Kāds acīmredzot tos pirmīt atnesis.

- Nemaz tik labi tu neizskaties, - Lūsija secināja, kad viņi bija pārkāpuši slieksnim. - Vai tev kaut kas sāp?

Viņš pasmaidīja.

- Tikai galva.

- Es zinu, ka tev riebjas slimnīcas, bet vajadzētu aizbraukt. Ja pēkšņi sāksi runāt muļķības, es nekavējoties tevi vedīšu pie ārsta. Bez iebildumiem!

- Esi pārliecināta?

- Par ko?

- Ka varēsi noteikt, ka es sāku runāt muļķības. Es taču to daru nemitīgi.

- Tu saprati. Vai vari iedomāties, kāpēc zaudēji samaņu?

- Patiešām nezinu, Lūsij. Es neko daudz neatceros.

Diemžēl atmiņā uzjundījās vairāk, nekā viņš vēlētos. "Es nenokritu. Man iesita pa galvu. Vīrietis melnā jakā un melnā slēpotāju maskā. Visticamāk, tas bija Gelvina šoferis Alehandro."

Vajadzēja apsēsties, jo bija atsākusies pulsācija aiz acu āboliem. Ja galvu turēja nekustīgu, sāpēja mazāk, vismaz neradās sajūta, ka smadzenes šūpojas.

- Vai tu jūties miegains?

- Nē, ne miegains. Drīzāk... nezinu, varbūt jūtos mazliet idiotiski.

Ceļa malā rūca melns Chevrolet Suburban automobilis. Toms Celvins izkāpa no pasažiera vietas un atvēra vidējās pasažieru puses durvis. Lūsija palīdzēja Denijam apsēsties.

- Man taču nekas nekaiš, - viņš norūca.

Kad viņš bija iekārtojies, ari Lūsija steidzās kāpt blakus, bet Gelvins pieskārās viņas plecam.

- Varbūt tu varētu palikt pie meitenēm?

- Man vajadzētu parūpēties par Deniju.

- Selinai jāsatiekas ar draudzeni no fonda, ko abas kopīgi vada. Un viņa negribētu atstāt meitenes trasē vienas. Neuztraucies par mūsu neveiksminieku! Es viņu aizvedīšu mājās. Viņš būs labās rokās.

Lūsija noskūpstīja Deniju uz lūpām, pakavējoties mazliet ilgāk nekā parasti. Skatieni sastapās. Lūsija šķita noraizējusies.

- Labi, - viņa noteica un negribīgi pamāja atvadas.

Kad automobilis uzsāka gaitu, salonā dzirdama bija tikai trīssimt divdesmit zirgspēku un astoņu cilindru iekšdedzes dzinēja rūkoņa.

Ilgi klusējis, Denijs sacīja:

- Mēs abi zinām, kas notika.

Gelvins neatbildēja.

"Varbūt nedzirdēja?" Denijs prātoja un grasījās atkārtot savu apgalvojumu.

Tanī mirkli Gelvins pagrieza galvu un ieskatījās Denijam acīs.

- Manuprāt, ir pienācis laiks aprunāties.

48

Gelvins iesānis palūkojas uz šoferi. Alehandro tikko jaušami pamāja.

Denijam dunēja piere - tikpat strauji un neganti, kā pukstēja viņa sirds.

- Tev taisnība, ir laiks, - viņš piekrita.

Atkal iestājās klusums. Alehandro iestūrēja degvielas uzpildes stacijas teritorijā, pabrauca garām sūkņiem un veica U veida pagriezienu. Pēc brīža Denijs aiz logiem ievēroja nepazīstamu ainavu.

- Vai tad mēs nebrauksim mājās?

- Vēl ne, - Gelvins atbildēja. - Cimdu nodalījumā ir mot-rīns. Varbūt iedzer kopā ar ūdeni. Uzreiz jutīsies labāk.

- Pašsajūta uzlabosies, tiklīdz būšu atpūties.

- Vispirms mēs dosimies nelielā ekskursijā, - Gelvins paziņoja.

Vēders Denijam sarāvās čokurā. Viņš jau sāka protestēt, bet pārdomāja, atslīga sēdeklī un ieklausījās dzinēja rūkoņā.

Pa astoņdesmit otro automaģistrāli viņi traucās uz ziemeļrietumiem. Gelvins neteica ne vārda, un arī Denijs klusēja, taču beidzot neizturēja un noprasīja:

- Kurp mēs braucam?

- Uz vietu, kur varēsim netraucēti aprunāties.

- Ja gribi izrunāties, lai notiek. Apturi mašīnu!

Pēc garākas pauzes Gelvins sacīja:

- Es gribu tev parādīt kaut ko.

- Citreiz.

"Varbūt saruna viņam nemaz nav ieplānota," Denijs prātoja. "Varbūt mērķis ir pilnīgi cits." Viņš mēģināja apslapēt panikas uzplūdus. "Varbūt jāuzraksta Slokumam un Jeige-ram un jāpastāsta, ka mani apdullināja..." Un piepeši viņš atcerējās par Slokuma iedoto kameru. Nebija šaubu, ka pirms sitiena viņš nepaguva uzņemt nevienu kadru. "Tātad tai jā-but kabatā." Viņš iztaustīja visu jaku un pārmeklēja katru stūrīti. Nekā. "Varbūt sitiena brīdī es turēju kameru rokā? Laikam. Tātad to kāds - Alehandro? - ir paņēmis."

Gelvins pagrieza galvu, palūkojās uz Deniju un noteica:

- Es gribu aprunāties privāti. - Viņš ar acīm norādīja uz šoferi un tad atkal paskatījās uz Deniju. Vai tā bija zīme, ka Alehandro nedrīkst neko dzirdēt? - Mes pastaigāsimies.

Denijam nebija ne jausmas, cik ilgi viņi braukuši. Monotono šūpu dēļ uzmācās miegs, taču viņš parak nervozēja, lai iekristu snaudā. Garāmbraucošo automobiļu nebija daudz. Tad Chevrolet Suburban nogriezās pa kreisi un turpināja braukt pa akmeņainu zemesceļu. Automobilis kratījās un brīžiem sasvērās uz sāniem, slīdēja un drebēja. Drīz viņi nonāca pie dzeltenas rombveida zīmes:

Tālāk braukt atļauts

TIKAI ČETRU RITEŅU PIEDZIŅAS TRANSPORTAM

Turpat vīdēja vēl lielāka un biedējošāka zīme:

UzMANiBu! Ļoti bīstams ceļš. Transporta kustIba nav ieteicama. Braukt atļauts tikai pieredzējušiem vadītājiem, pilnpiedziņas automobiļiem ar īsu garenbāzi

- Kas tev padomā? - Denijs bažīgi pajautāja.

- Gan redzēsi, - Gelvins attrauca.

Ceļš strauji kļuva šaurāks, abpus tam auga koki un krūmi - izstīdzējušas, apsnigušas egles, biezas apšu audzes, vēju deformēti vītoli, tāpat ozoli ar kroplīgiem zariem un priedes.

Parādījās vēl kāda zīme:

Ši IR PĒDĒJĀ IESPĒJA, KAD VARAT PAGRIEZTIES ATPAKAĻ VAI PALAIST

GARĀM CITU TRANSPORTLĪDZEKLI. TĀLĀK ŠAURS CEĻŠ AR STĀVIEM

KRITUMIEM. JA NEEJAT KĀJĀM VAI NEBRAUCAT AR VELOSIPĒDU VAI VISURGĀJĒJU, NEKAVĒJOTIES GRIEZIET RIŅĶĪ!

Pēc apmēram piecsimt pēdām ceļš beidzās. To aizšķērsoja ar atstarojošu oranžu lenti aprīkota zīme "Ceļš slēgts", kas pieskrūvēta pie diviem zemē ieraktiem stabiem. Radās iespaids, ka aizliegums darbojas tikai ziemā.

Tagad Denijam tapa skaidrs, kādu pastaigu ir iecerējis Gelvins, un kļuva grūti elpot.

Apkārt - varbūt pat jūdzēm tālu - nebija neviena, kas varētu kaut ko ieraudzīt vai noklausīties.

"Lūsija, šķiet, bija vienīgā, kas redzēja, ka Gelvins aizbrauc kopā ar mani. Viņasprāt, mēs devāmies mājup. Gel-vins to vairākas reizes atkārtoja," Denijs sprieda.

Automobilis apstājās ceļa malā pie bērza.

Gelvins kaut ko spāniski nobēra šoferim.

- Tom? - Denijs ieminējās.

Bet Alehandro izslēdza dzinēju un izkāpa, apgāja apkārt automobilim, atvēra vidējās durvis un pastiepa roku, lai izvilktu Deniju ārā.

49

Šofera sejas izteiksme liecināja, ka pretoties būtu bezjēdzīgi. Denijs izkāpa no automobiļa un noprasīja:

- Kas notiek?

- Kā jau teicu, mēs iziesim pastaigā.

- Man tiešām nav noskaņojuma, Tom.

- Es gribu tev kaut ko parādīt.

Alehandro piegāja pie pasažiera puses durvīm un atvēra tās. Gelvins izkāpa, piegāja pie Denija, aplika viņam roku ap pleciem un vedināja uz aizlieguma zīmes pusi.

- Ko tas nozīmē, Tom?

Gelvins pirmais spēra soli aiz barjeras, iespraucoties starp žoga stabu un oranžu plastmasas sietu, kas šķita nesen nostiepts. Denijs atskatījās. Alehandro stāvēja pie automobiļa un gaidīja.

Denijs negribīgi sekoja Gelvinam.

Priekšā viņš ieraudzīja kalnu ceļu, kas meta bīstami asu līkumu.

- Tev jāredz viens no Dieva brīnumiem, - Gelvins paskaidroja. Viņš noliecās, pacēla un aizmeta akmeni.

Nebija dzirdams, kā tas nokrita.

Aiz likuma Denijs saprata, kāds tam bijis iemesls. Ceļš bija spēji beidzies pie klinšaina kanjona kraujas malas.

Tālāk pletās bezdibenis ar stāvām, gandrīz perpendikulārām sienām. Likās grūti aptvert, kā automobilis - kaut

pilnpiedziņas un ar īsu garenbāzi - varētu noturēties uz šauras strēles un, piemēram, izmainīties ar pretimbraucošo transportlīdzekli.

Norobežojošu margu nebija, savukārt sniega kupenu un ledus netrūka.

Sirds Denijam pukstēja spēcīgāk nekā jebkad agrak.

Gelvinam kājās bija Timberland pārgājienu zābaki, Denijam - sporta kurpes. Tātad Denijs itin viegli varēja paslīdēt uz ledus vai paklupt pret akmeni un iegāzties tūkstošiem pēdu dziļajā aizā.

Līķi varbūt atradīs tikai pavasarī. Izmeklētāju secinājums būs skaidrs - nepieredzējis pilsētnieks viens pats devies pastaigā.

Nelaimes gadījums.

"Viņš grasās mani nogalināt," Denijs sprieda. "Ideāls variants."

Gelvins sadrūmušu seju ar rokas mājienu aicināja tālāk.

- Iesim. Nekavējies!

- Es ari no šejienes labi redzu.

- Nāc taču! Es parūpēšos, lai tu nenokrīti.

- Man tepat ir labi.

- Šī ir mana mīļākā vieta uz pasaules.

- Jā, skaista.

- Nē, Denij. Tā nav skaista. Nāc šurp! Vai palūgt, lai Ale-handro tevi atnes?

Denijs vilcinājās tikai dažas sekundes. "Saķeršanās kraujas malā var izrādīties liktenīga arī Gelvinam, lai gan ne tik bīstama kā man. Lai nu kā, es cīnīšos līdz galam. Ja man jākrīt bezdibeni, tad Gelvins kritīs man līdzi."

Prātā atausa aina no senas Hičkoka filmas, kurā Džoana Fonteina jutās pārliecināta, ka Kerijs Grants mēģina viņu noslepkavot. Viņš atnes glāzi piena, un Hičkoks laikam tajā iegremdē lampiņu, lai šķidrums draudīgi mirdz - lai kaut kas nomierinošs pārvēršas par kaut ko biedējošu.

Varbūt Džoana Fonteina maldījās, taču Hičkoks izdarīja visu, lai mūs nomāktu līdzīgas aizdomas.

Skats pār kanjonu tiešām bija iespaidīgs - kristāldzidras zilas debesis ar baltiem spalvu mākoņiem, priedēm apaugušas klinšainas nogāzes, teju pirmatnējs ūdenskritums kaut kur lejā.

Vējš svilpoja gar ausīm un koda vaigos.

- Apakšā ir Velna punša trauks. Un tas ir Cekulainais kalns. Iedomājies, kā būtu te braukt?

- Droši vien jautri, - Denijs pēc brīža attrauca.

Gelvins dobji iesmējās.

- Tas ir sens ratu ceļš, kas savienoja divas kalnraču pilsētas. Pirms simts gadiem izcirsts un izspridzināts klintīs. Es esmu tur braucis, un tas bija satriecoši.

Kādu brīdi viņi stāvēja klusēdami - Gelvins pie pašas malas, Denijs desmit vai divdesmit pēdas tālāk.

- Nevajag, Tom.

Tā ka Gelvins uzreiz neatbildēja, atkal valdīja klusums -varbūt tikai minūti, kas tomēr līdzinājās četrām vai piecām. Tad viņš sacīja:

- Es zinu, ka tu nonāci ārpus trases un redzēji, ka es neslēpoju. Tu vēroji manu tikšanos ar kādu cilvēku.

- Man iesita pa galvu. Es neko neatceros.

Gelvins skaļi ievilka elpu un nopūtās.

- Vai zini, ko dara Indijas parsi, kad mirst? - Denijs papurināja galvu. - Parsi uzskata, ka zeme, uguns un ūdens ir svēti elementi un tos nedrīkst apgānīt. Tāpēc viņi aizliedz kremāciju un aprakšanu.

- Kā tad viņi apglaba mirušos?

- Viņi aiznes piederīgo līķus uz tā saucamo Klusēšanas torni un noliek uz marmora plāksnes maitasputniem. Pēc dažām stundām maitasputni ir pārēdušies un laimīgi, bet miesas vairs nav.

- Palikuši tikai kauli.

- Ar tiem laikam mēslo augsni. Esmu aizmirsis. Vienalga... Diemžēl pamazām maitasputni Indijā izmira. Kā noskaidrojās, šīs nāves cēlonis bija pretsāpju līdzekļi, ko Indijas slimnīcas izrakstīja saviem pacientiem. Ja tiek remdētas sāpes cilvēkiem, tiek nogalināti maitasputni. - Gelvins uz mirkli apklusa. - Bet mums maitasputni ir vajadzīgi.

- Dzīvē viss ir saistīts pa apli.

- Tas ir gluži kā ceļš. Tu vari būt visprofesionālākais braucējs pasaulē, bet pietiek ar vissīkāko kļūdu, lai tu nonāktu grāvī. Vai, teiksim, var nokrist klints bluķis, nogāzties lavīna vai sabojāties mašīnas bremzes. Tu visu izdari pareizi, bet gadās kāds faktors, kuru tu nespēj kontrolēt.

- Ko tu gribi pateikt, Tom?

- Mums jāizskaidrojas, - Gelvins atbildēja. - Man draud nopietnas nepatikšanas.

50

- Kādas nepatikšanas? - Denijs vaicāja.

- Vai esi kādreiz domājis, ka varētu nozust? Vienkārši izgaist no zemes virsas? - Gelvins jautāja. Denijs pamāja ar galvu, jo nezināja, ko sacīt. - Paslēpties uz visiem laikiem. Atstāt visu. Nokratīt visu mirstīgo. Izdzēst savas digitālās pēdas un doties uz Belizu, Madagaskaru vai Jaunzēlandi un sākt visu no sākuma.

- Protams, - Denijs novilka. - Dažkārt. - Radās sajūta, ka Gelvins nerunā hipotētiski. - Protams, tagad to izdarīt varbūt nav tik viegli. Viss ir tiešsaistē un...

- Ir grāmatas, kur aprakstīti dažādi varianti. Un cilvēki, kas specializējas šādos jautājumos. Es daudz par to esmu domājis. Varētu izbraukt ar jahtu, paslīdēt, pārkrist pār bortu... Liki tā arī neatrastu.

/

- Bet tu pārceltos dzīvot uz Madagaskaru.

- Piemēram.

- Fantastiski, bet neiespējami. Tev ir sieva un bērni. Viņi ir atkarīgi no tevis. - Denijs pagriezās, bet Gelvins šķita raugāmies bezdibenī. - Tom? - Denijs klusi uzsauca un pagaidīja. - Izklausās, ka tu gribi padarīt sev galu.

- Reiz es tev stāstīju, ka man ir gluži vienkārši laimējies. Vai atceries? - Viņa lūpās rotaļājās smaids. Denijs gaidīja. Gelvins joprojām lūkojās pāri kraujai. - Svarīgākais ir atras-

ties pareizajā vietā un pareizajā laikā. Diemžēl jāatzīst, ka man atvēlētais veiksmes limits ir izsīcis.

Denijs pamāja.

- Veiksme ar naudu? Biznesā?

Gelvins papurināja galvu. Aurojošais vējš knieba Denijam vaigos un ausīs. "Vai viņš tūdaļ sacerēs kādu pasaciņu, lai ticami paskaidrotu, ko es pirmīt redzēju?" Denijs prātoja. "Patiesību sakot, neko daudz es neredzēju. Tikai divus vīriešus būdiņā. Bet Gelvins izskatās nobažījies."

- Pirms divdesmit gadiem, - Gelvins iesāka, - es aizbraucu uz Kankunu, lai izpētītu iespējas investēt Plaja del Karmenā. Pāris Meksikas biznesmeņu plānoja būvēt luksusa kūrortu maiju krastā netālu no Tulumas. Es šo ideju uzskatīju par lielisku un vietu par ideālu. Galvenais šajā projektā bija Umberto Parra Fernandess i Gerrero. - Šo vārdu Gelvins izrunāja bez aizķeršanās un akcenta. Uz krietnu bridi iestājās klusums. -Šķila, ka naudas puisim netrūkst. Man stāstīja, ka reiz viņš bijis Mičoakanas štata gubernators, bet pēc tam pievērsies uzņēmējdarbībai. Iespējams, ka ievēlēšana politiskā amatā ir viens no veidiem, kā kļūt bagātam Meksikā. - Denijs pamāja, un Gelvins turpināja: - Fernandess cienāja mani ar vīnu un pusdienām, veltīja man bezgalīgi daudz laika. Viņi zināja, ka es strādāju vienā no lielākajām fondu kompānijām un pārstāvu simtiem miljardu vērtus aktīvus. Šķita, ka viņi patiešām vēlas, lai es ieguldu naudu taja projektā.

- Skaidrs.

- Es atgriezos mājās un izstāstīju bosiem, ka tas varētu būt veiksmīgs ilgtermiņa projekts, pārliecināju viņus, ka nauda jāiegulda. Pēc mēneša es atkal aizbraucu uz Plaja del Karmenu, un mēs noslēdzām darījumu. - Viņš uz mirkli apklusa. - Meksikāņi ļoti lepojas ar ģimeni, tādēļ Fernandess uzaicināja mani pusdienās ar viņa sievu un meitu, kas izrādījās īsta skaistule.

- Selina. - Denijs pasmaidīja.

- Nākamajā dienā es piedāvāju viņai vakariņas, un mēs... kā lai pasaka... mums saskanēja. Mēs iemīlējāmies līdz ausīm. Es paliku Meksikā, un mēs sākām satikties. Spāņu valodu es biju apguvis vidusskolā, bet pamazām iemācījos vairāk. - Viņš skumji iesmējās. - Atgriezies Bostonā, tūdaļ steidzu meklēt ieganstus, lai brauktu uz Meksiku. Man vajadzēja viņu redzēt, es nemitējos domāt par viņu. Selina mēdza lidot uz Bostonu, vai arī mēs tikāmies šeit, Espenā, vai nedēļas nogali pavadījām Ņujorkā. Pēc četriem mēnešiem mēs apprecējāmies. Pieļauju, ka es iepatikos viņas tēvam. Es kļuvu par ģimenes locekli, taču tas nebija galvenais. Fernandess saprata, ka es protu kārtot darījumus, un atvēlēja naudu ieguldījumiem - nevis "Patnema investīcijām", bet man personīgi. Pusmiljonu ASV dolāru! Un es to izmantoju lietderīgi. Vairāk nekā lietderīgi. Es izvēlējos pareizu laiku, pareizos projektus un tā tālāk. Piecos mēnešos summa dubultojās. Un sievastēvs uzticēja man vēl vairāk. - Paraustījis plecus, Gelvins pievērsās Denijam. - Ko lai saka? Kad veicas, tad veicas. Otrreiz summu dubultot man neizdevās, taču veiksme bija manā pusē. Viņš apgalvoja, ka Meksikā nekad nav sasniegts tāds rezultāts. Drīz vien viņš bija viens no maniem lielākajiem privātajiem klientiem. Kādudien es viņam atzinos, ka vēlos aiziet no "Patnema" firmas un sākt savu biznesu, dibināt savu investīciju pārvaldīšanas firmu. Viņš izteica man piedāvājumu un iedeva simts miljonus dolāru kādam ieguldījumam.

- Jēziņ!

Gelvins lēni pamāja ar galvu, it kā labprāt kavētos patīkamas atmiņās. - Fernandess paziņoja, ka apmēram gadu vēros manus panākumus. Ja man veiksies, naudas būs krietni vairāk.

- Satriecoši! Tātad viņš bija nevis bagāts, bet superbagāts.

Šādu secinājumu Gelvins apstiprināja ar savadu galvas

kustību, pa pusei mājienu, pa pusei pacelšanu, un tad paraustīja plecus.

- Vismaz tolaik es tā domāju. Taču naudu viņš iedeva ar vienu nosacījumu, proti, viņš bus mans vienīgais klients. Jebkura projekta es drīkstēju investēt tikai viņa naudu. Man bija jāpieņem bezgalīgi svarīgs lēmums. Pamest "Patnema" firmu un palikt ar vienu vienīgu klientu, kurš turklāt ir mans sievastēvs? - Gelvins lēni pagriezās un mudināja: - Iesim, labi?

Denijs sekoja viņam pa diezgan slīpa grantēta ceļa vidu. Vietām to klāja sniegs, ledus un akmeņu šķembas.

- Ja ieskatīsies turp, - Gelvins stāstīja, - tad ieraudzīsi seno kalnraču pilsētu. Tagad tā ir spoku pilsēta.

- Tu patiešām es braukājis pa šo ceļu?

- Protams.

- Ne jau ar savu Chevrolet Suburban, vai ne? Tam garen-baze ir parak gara.

- Nē, man bija vecs Land Rover Defender 90.

- Man tādas mašīnas patīk.

- Ari man tās pietrūkst.

- Diemžēl šo nevar nosaukt par ceļu.

- Jā, šeit tas vairāk līdzinās takai. Mežu dienests grib to slēgt, jo zaudē pārāk daudz tūristu. - Viņš paspēra akmeni, kas pārvēlās pāri malai un milzīgā ātrumā tuvojas ūdenim.

Plunkšķi Denijs nedzirdēja, tādēļ nonāca pie secinājuma, ka augstums ir neaptverams.

- Tu noteikti piekriti tādam piedāvājumam, - Denijs minēja.

- Tur jau tā lieta! Es "Patnema investīcijās" strādāju piecus gadus, pelnīju apmēram trīssimt tūkstošus, nereti pat trīssimt piecdesmit. Un es sāku prātot, vai ir gudri strādāt par nejēgas atmestiem grašiem, ja varu pelnīt reālu naudu.

- Neapšaubāmi. - Denijam trīssimt piecdesmit tūkstoši dolāru gadā noteikti nebija graši, taču viņš savu viedokli noklusēja.

- Es biju noguris tēlot pakalpiņu gigantiskas birokrātijas idiotiem. Vienīgais iemesls turpināt attiecības ar to kompāniju bija pārliecība par garantētu darbu. Bet, redzi, tādu var dabūt ari pastā.

- Protams.

- Es nospriedu, ka riskējot varēšu sevi pierādīt vislabākajā veidā. Un vēl es drusku parēķināju... Ja es pats vadīšu savu fondu, tad saņemšu divdesmit procentus peļņas, vai ne? Ja netērēšos greznam birojam un tamlīdzīgām lietām, tad mājās atnesīšu piecus miljonus. Gadā, Denij! Piecus miljonus jau pirmajā gadā.

- Nav slikti santehniķa dēlam.

- Man bija aplēses arī visļaunākajam gadījumam. Ja es visu salaistu grīstē un zaudētu naudu, man kabatā paliktu miljons dolāru! Kā es varēju atteikties no tāda piedāvājuma?

- Nekā.

- Un es lieki nedomāju un neatteicos.

- Bet man radās iespaids, ka tu visu vienmēr rūpīgi apsver.

Gelvins izbrīnīts secināja, ka Denijs ir soli viņam priekšā, un tad draiskulīgi pasmaidīja.

- Tu tiešām esi apķērīgs, ko? Ja tev piedāvā simts miljonus dolāru un iespēju sākt savu biznesu, cik rūpīgi tu visu apsvērsi? Vai, tavuprāt, "Patnems" vai “Uzticības investīcijas" jautā saviem klientiem, kā viņi nopelnījuši naudu?

- Protams, ka ne.

- Lai nu kā, pirmajā gadā es pārsniedzu prognozes par astoņiem punktiem. Puisis bija laimīgs. Un viņa partneri arī.

- Partneri?

- Izrādījās, manas līgavas tēvs nebija parasts uzņēmējs. -Gelvins uz mirkli apklusa, palūkojās uz Deniju un pagaidīja vēl dažas sekundes. Varbūt vēlējās ieturēt dramatisku pauzi. Bet varbūt apzinājās, ka nekas vairs nebūs kā agrak, tiklīdz Denijs atskārtīs patiesību. Gelvins smagi nopūtās un izgrūda: - Noskaidrojās, ka es strādāju meksikāņu narkotiku kartelim.

Ceturtā daļa

.

51

Dcnijs patiešām jutās pārsteigts par to, cik lietišķi un ne-dramatiski tāds paziņojums izklausās.

Un kādu atvieglojumu nesa šis apstiprinājums!

- Oho! - Denijs klusi iesvilpās.

"Vai izbrīnu es notēloju pārliecinoši? Cerams. Turklāt es patiešām negaidīju, ka Gelvins nāks klajā ar kaut ko tik satriecošu un tik ļoti man uzticēsies."

Bet galvenais jautājums palika neatbildēts - kāpēc viņš vispār atzinās?

- Selinas tēvs bija tā saucamais "Sinaloas karteļa" naudasmaiss. Liels virs. Šefs. Ja pareizi sapratu, viņš bija tāds kā galvenais finansists.

- Un tev sākumā nebija ne jausmas par to?

- Man bija aizdomas, ka tur kaut kas nav kārtībā, taču es pārāk sajūsminājos par izdevību un neiedziļinājos. Varbūt gluži vienkārši negribēju zināt. - Gelvins sarauca pieri, it kā runāšana viņam sagādātu sāpes.

- Tu gribi teikt, ka atmazgāji karteļa naudu?

- Nē, - Gelvins ar riebumu attrauca. - Es neatmazgāju naudu.

Tālumā skaļi ierūcās automobiļa dzinējs. Izklausījās, ka tas noticis vietā, kur viņi atstāja savu transportlīdzekli. Gelvins pagriezās, bet acīmredzot nosprieda, ka tas ir nevis viņa Chevrolet Suburban, bet gan kāds garāmbraucošs

kravas automobilis. Viņš neizpratnē palūkojās uz Deniju, tomēr izlēma turpināt ceļu. Denijs viņam sekoja.

- Šim nolūkam es viņiem neesmu vajadzīgs. Tam domātas lielās bankas.

- Meksikā?

- šeit, Anglijā un jebkur citur. Ieraksti internēta meklētājā "HSBC banka Londonā" un "Vahavijas banka Amerikā". Tie ir slavenākie gadījumi.

- Ko tad viņi gribēja no tevis?

- Viņiem vajadzēja naudas pārvaldītāju. Privāto investoru.

- Kartelim?

Gelvins pamāja.

- Selinas tēvs bija gudrs. Kartelis pelnīja daudz naudas, miljardiem dolāru gadā, un lielāka daļa nonāca noliktavās vai čemodānos. Un Fernandess nosprieda, ka ar to varētu kaut ko iesākt, piemēram, ieguldīt nekustamajā īpašuma, restorānu ķēdēs vai akciju tirgū. Nopelnīt vēl vairāk, saproti? Un tāpēc viņiem biju vajadzīgs es.

- Kāpēc tu man to stāsti? - Tā kā Gelvins izlikās nedzirdējis un soļoja uz priekšu, Denijs uzsauca: - Tom?

Beidzot Gelvins apstājās blakus Denijam.

- Mājās es tādas lietas nedrīkstu apspriest, jo tur saliktas noklausīšanās ierīces. Un Bostonā tāpat. Manas telefonsarunas tiek kontrolētas un e-pasta vēstules izlasītas. Te mobilajiem tālruņiem nav zonas, tātad noklausīties neko nav iespējams.

- Kartelis uzrauga tevi, jo neuzticas?

- Ak, tas nav jāuztver personiski. Viņi neuzticas nevienam un grib pārliecināties, ka es nesadarbojos ar Federālo izmeklēšanas biroju vai Narkotiku apkarošanas pārvaldi. Manā rīcībā taču ir divi miljardi viņu naudas! Ikkatrs te būtu piesardzīgs.

- Patiesību sakot, jāuztraucas būtu tev, jo tevi var ielikt

cietumā. - Gelvina sejas izteiksme bija neizdibināma, un De-nijs turpināja: - Vai tava mašīna ir sarunām droša?

- Bostonā nav. So es tikko iznomāju, tatad viņiem nebija laika to piebāzt ar ierīcēm. Bet šoferis klausās.

- Tavs šoferis...

- Viņu ieliktenis, nevis mans cilvēks. Ne tikai miesassargs, bet arī uzraugs. Tie ir zelta rokudzelži, Denij.

- Bet... Es joprojām nesaprotu, kāpēc tu man to visu stāsti.

- Tāpēc, ka tu esi redzējis šo to. Es nevēlos, lai tu ložņā apkart un uzdod jautājumus. Gan manis, gan sevis paša drošības labad. Tu redzēji mani kalnos un varbūt vēl kaut ko, bet es gribu tevi pasargāt. - Viņš ieraudzīja debesīs melnu vanagu ar dzeltenu knābi un baltu svītru uz astes. Putns šķita medījam. - Turklāt... Godīgi sakot, es esmu pārbijies līdz nāvei un nezinu, ar ko vēl varētu aprunāties.

Denijs pārsteigts lūkojās Gelvina sasprindzinātajos vaibstos un nemiera ievilktajās grumbās.

- No kā tu baidies? - Denijs vaicāja.

- Vai saproti, ka nevienam nedrīkst to stāstīt? Tas būtu atkārtojams daudzkārt. Izpļāpājoties tu apdraudēsi gan sevi, gan Ebiju. - Ar galvas mājienu Denijs apstiprināja, ka viņam viss ir skaidrs. Meitas pieminēšanas dēļ viņam sažņaudzās vēders. - Neticami, taču kartelim ir avoti Savienoto Valstu varas iestādēs, it īpaši Narkotiku apkarošanas pārvaldē, no kurienes tek kā no sieta. Pirms pāris nedēļām kartelim no pārvaldes pienāca informācija par jaunu ziņotāju. Kāds piegādā viņiem "Sinaloas karteļa" iekšējo informāciju, kas vispār tiek turēta ārkārtīgā slepenībā, tostarp kontaktpersonu vārdus Amerikā, mobilo tālruņu numurus, e-pasta adreses. Tāpat viņiem izstāstīts par loģistikas kompāniju, ko es palīdzēju dibināt un ko mēs lielākoties izmantojam kā aizsegu naudas pārvadāšanai. Karteļa vadoņi nosprieda, ka tādu informāciju varēja iegūt tikai no manis. - Denijs ar grūtībām

norija siekalas, kas likās rūgtas un ar metālisku piegaršu. - Tādēļ viņi pārmeklēja manu biroju, māju, mašīnas un pat lidmašīnu. Visu.

-Un?

- Sākotnēji viņi secināja, ka ziņotājs ir mans šoferis Este-vans.

- Estevans? Kāpēc?

- Es īsti nezinu. Bet vainīgais varējis brīvi ieiet manā mājās kabinetā. Nav runa par manu biroju pilsētas centrā. Pie manis strādā aptuveni simts cilvēku, bet viņi uzskata, ka ir nodarbināti ģimenes uzņēmumā. Es esmu vienīgais, kurš zina patiesību un kurš uztur sakarus ar karteļa vadoņiem. Tikai man ir zināmas viņu e-pasta adreses un mobilo tālruņu numuri. Tātad ziņotājam ir pieejams mans mājas dators vai vied tālrunis.

- Un tāpēc tu atlaidi Estevanu?

- Saproti, Denij, es viņu neatlaidu. Kā jau teicu, tie nav mani cilvēki. Arī Estevans bija karteļa ieliktenis. Un kādudien... gluži vienkārši pazuda. Es esmu visnotaļ pārliecināts, ka viņu nogalināja.

Denijs aizvēra acis. Atmiņa atausa fotogrāfija ar neģēlīgi sakropļoto līķi.

- Ak Dievs, - viņš izdvesa.

- Vai zini, kādu pensionēšanas labumu paketi kartelis piedāvā? Apmaksātu biļeti vienā virzienā cauri šķeldotājam. Saproti? Taču informācijas noplūde turpinājās. - Gelvins ieturēja ilgu pauzi. - Un tagad kartelis ir pārliecināts, ka ziņotājs esmu es.

- Tavs sievastēvs ir gatavs tevi iznīcināt?

Gelvins pašūpoja galvu.

- Kas to lai zina. Iespējams, ja Femandess vēl būtu dzīvs. Bet viņš jau kādu laiciņu ir miris, pirms desmit vai divpadsmit gadiem nepārcieta sirdstrieku.

- Tātad tev vairs nav aizstāvja. - Gelvins tikai pamāja ar galvu, tādēļ Denijs turpināja: - Kāpēc lai tu sadarbotos ar Narkotiku apkarošanas pārvaldi?

Šķita, ka Gelvins nespēj saņemties, lai sarunu turpinātu, un tādēļ klusē. Pēc mirkļa viņš paraustīja plecus.

-Tas ir karteļa vadoņu pieņēmums. Viņuprāt, es esmu noslēdzis vienošanos un sadarbojos ar pārvaldi, lai izvairītos no cietumsoda. Es esot pārdevis viņus, lai glābtu savu ādu.

- Bet... tas taču ir smieklīgi! - Denijs iesaucās.

Bija vajadzīgs milzu gribasspēks, lai turpinātu izlikties. Patiesībā Deniju mocīja vainas apziņa, jo viņš taču bija pārvaldes ziņotājs, par kuru tapis zināms kartelim. "Kamēr Gelvins te izvērš dvēseli uz āru, atklāj savu dziļāko, tumšāko noslēpumu, es vienaldzīgi klusēju, tādējādi pakļaujot viņa ģimeni briesmām. Bet Toms Gelvins ir mans draugs! Hm, varbūt es pārspīlēju? Ja, agrāk varbūt nebijām, bet tagad esam kļuvuši par draugiem. Cik nu mušu vecumā vispār iespējams iegūt jaunus draugus..." Denijs alka apsēsties. Sirds sitās mežonīgā ritmā.

Viņš iegrima diskusijā ar sevi. "Jautājumā par sadarbību ar Narkotiku apkarošanas pārvaldi man nebija izvēles. Mani iedzina stūrī, šantažēja. Tolaik es Gelvinu nemaz nepazinu."

Pašsajūta neuzlabojās.

- Vai tiešām tik smieklīgi? - Gelvins pajautāja. - Es šajā biznesā esmu jau pietiekami ilgi, lai Narkotiku apkarošanas pārvalde būtu smalki izpētījusi, ar ko es nodarbojos, un noķertu mani slazdā, piespiestu kļūt par nodevēju. Nemaz tik neprātīgi neizklausās, vai ne?

- Nē, - Denijs atzina, - taču viņi maldās.

- Protams. Un tāpēc mēs tikāmies Espenā. Kartelis to pieprasīja. Personiski mēs gandrīz nekad netiekamies, jo tas ir pārāk riskanti. Kalnos, kur tu man sekoji, es tikos ar karteļa drošības dienesta pārstāvi Ziemeļamerikā.

- Viņš drīkst iebraukt valstī?

- Viņš ir naturalizēts Savienoto Valstu pilsonis.

- Tomēr tevi nenogalināja. Tas, ka organizēta tikai saruna, kaut ko taču nozīmē, vai ne?

- Iespējams, viņi nav pārliecināti, ka esmu ziņotājs, jo ir pārāk daudz pretrunīgas informācijas, bet varbūt es viņiem vēl kādu laiku esmu vajadzīgs dzīvs. Es balsotu par otru variantu, jo man jānodrošina aktīvu transferti un finanšu darījumi. Tātad pagaidām es esmu vērtīgs. Pēc tam mani gaida šķeldotājs.

- Jēziņ, Tom, es... - Denijs mocījās pašpārmetumos, jo nevēlējās melot draugam.

- Mūsu tikšanās laikā Alehandro uzraudzīja apkārtni un... Pieņemu, ka viņš tevi nepazina.

Denijs pamāja ar galvu. "Acīmredzot Gelvins uzskata, ka uzbrukuma brīdī es redzēju Alehandro seju. Tātad nav jēgas apgalvot pretējo."

- Man ļoti žēl, - Gelvins turpināja, - tā bija muļķīga kļūda. Tiklīdz sapratu, ka tas esi tu, es tūdaļ pastāstīju, ka tu esi nekaitīgs un tikai sekoji man lejup pa kalnu. Kā izrādījās, tā bija patiesība. - Viņš apklusa, un Denijs pamāja. - Es galvoju par tevi, un viņi noticēja. Vismaz pagaidām. Bet mums vajadzēja pārtraukt sarunas un izsaukt palīgus.

- Laikam es gadījos nepareizā vietā un nepareizā laikā, -Denijs secināja.

- Varēja beigties ari sliktāk. Par laimi, tā nenotika.

- Tiešām, - Denijs piekrita.

- Paklau, Denij, es gribu tev kaut ko pajautāt. Tas... ir ļoti svarīgi.

Piepeši Denijs atskārta, ka Gelvina seja pauž ciešanas. Pirmajā mirklī viņš pat apmulsa, jo šī cilvēka vaibsti tik dziļas emocijas agrāk nekad neatklāja.

- Protams. Ko tu gribi zināt?

- Ja kaut kas notiks... ar mani un Selinu... - Viņš apklusa. Denijs ar galvas mājienu mudināja turpināt. - Vai apsoli... apsoli parūpēties par maniem bērniem, īpaši jau Dženu.

- Nu, jā... ē... protams...

- Denij, man tas ir jāzina. Nevienam citam es to lūgt nevaru.

52

Atpakaļceļā uz automobili Deniju mocīja reibonis un apdullums.

Viņš palūkojās pa kreisi - uz bezdibenīgo aizu. Vietumis klinti klāja ledus un pūdercukuram līdzīgs sniegs. Tas nelāgo sajūtu tikai pastiprināja.

- Labi, - Denijs sacīja un pamāja. "Ari Gelvins ir tada pašā slazdā kā es."

- Būsim brāļi? - Gelvins piedāvāja. Denijs pagriezās pret

viņu. - Es tev uzticos ka nevienam citam savā mūžā. Šī iz-/

runāšanās man nesa neizsakāmu atvieglojumu. Ir brīnišķīgi, ja vari kādam uzticēties.

Šie vārdi sašķēla Denijam dvēseli. Vainas apziņa neatstājās. Viņš spēja izmocīt tikai vienu:

- Protams.

Chevrolet Suburban automobilis atradās turpat, kur pirmīt atstāts, taču Alehandro nesēdēja pie stūres. Gelvins apstājās desmit pēdu attālumā un piesardzīgi paraudzījās apkārt.

- Pie velna, kas notiek? - viņš norūca. - Automobilis palicis bez šofera.

- Varbūt viņš aizgājis pačurāt.

Gelvins nobažījies papurināja galvu.

Denijs paspēra dažus soļus uz priekšu. Zeme pie paša automobiļa izskatījās tumša, un ovālā formā izplūdušais šķidrums atgādināja kaut ko eļļainu. Sniegpārslas un ledus kristāliņi ceļa grambās bija iekrāsojušies sārti.

Izskatījās gluži kā uz grīdas kautuvē.

- Nē, - Denijs nočukstēja, piegāja tuvāk un ieraudzīja kaut ko stipri mazāku par cilvēka augumu. Varbūt tas bija nežēlīgi nogalināts suns vai lapsa.

Blakus pagalam apjucis nostājās Gelvins.

- Sasodīts, ko tas nozīmē?

Izrādījās, ka nokautais ir piesiets pie automobiļa, turklāt joprojām kustas, tātad ir dzīvs.

Piepeši Gelvins noliecās un izvēmās.

- Šausmas, - Denijs izgrūda un spēra vēl soli tuvāk.

Tagad savādais kunkulis ieguva pazīstamākus apveidus.

Tas bija apmēram uz pusi mazāks par cilvēka augumu, un Denijs beidzot saprata, kādēļ radies tāds iespaids.

Atskanēja saraustītas elsas un dzīvniecisks kauciens.

"Kaut ko tādu es nemūžam neaizmirsīšu," Denijs nosprieda.

Viņš raudzījās uz cilvēka pirkstiem, kas joprojām locījās un drebēja.

- Augstais Dievs! - Gelvins izdvesa. Viņš saliecies ieķērās šofera puses durvju rokturi, lai nezaudētu līdzsvaru un noturētos kājās.

Arī Denijs izvēmās. Ausīs grieza žēlabains kauciens, un viņš kā neprātīgs lūkojās uz kustīgajiem pirkstiem.

Gelvins - elsdams, rīstīdamies un vaidēdams - attaisīja automobiļa durvis.

- Dievs, ak Dievs! - viņš nemitīgi atkārtoja.

Jau nākamajā mirklī viņš nostājās automobiļa priekšā ar melnu pistoli rokā. Viņš kā pieredzējis šāvējs sagatavoja ieroci darbam, nospieda mēlīti un raidīja lodi savam šoferim galvā. Pirksti beidza raustīties.

53

Tagad Denijs saprata, kas noticis.

Atskārsme nāca viļņveidīgi. Atsevišķās detaļas kārtojās rindās un tad gluži kā kaleidoskopā atkal veidoja pavisam jaunus rakstus.

Desmit pēdu attālumā no Chevrolet Suburban režģa bija redzamas daudz lielāka kravas automobiļa riepu nospiedumi. Tas acīmredzot triecies uz priekšu, bet Alehandro kājas piesietas tam pie aizmugures bufera. Visticamāk, šoferim bija aizbāzta mute, jo Gelvins ar Deniju nedzirdēja kliedzienus.

Savulaik Denijs internētā bija lasījis, ka noteiktos gadījumos šis ir meksikāņu narkotiku karteļu iecienītākais veids, kā izrēķināties ar vainīgajiem.

"Interesanti, vai karteļa rokaspuiši zina, ka atdarina vienu no šaušalīgākajiem viduslaiku soda izpildes paņēmieniem?" viņš prātoja. "To piesprieda par nodevību." Reiz viņš bija lasījis par Fransuā Ravaijaku, Francijas karaļa Anrī Ceturtā slepkavu, kurš par to sodīts īpaši nežēlīgi - Krastmalas laukumā viņa rokas un kājas piesietas pie zirgiem, kas aiztriekti četros dažādos virzienos, tādējādi saraujot notiesāto gabalos.

Meksikāņu narkotiku karteļi deva priekšroku daudz efektīvākam līdzeklim - diviem automobiļiem, kas brauc pretējos virzienos. Chevrolet Suburban atslēgu nebija, tātad viņi acīmredzot izmantojuši tikai savu transportlīdzekli.

Taču ar to pietika.

- Mums jāatbrlvojas no līķa, - Gelvins paziņoja. - Izvēles nav. - Viņš drudžaini lūkojās apkārt un rādīja ar ieroci. - Policiju iesaistīt nedrīkst.

Ari Denijs raudzījās uz visām pusēm. Tas, kurš pastrādājis baiso noziegumu, joprojām varēja atrasties tuvumā. Bet Denijs nevienu neredzēja.

Gelvins pamāja ar roku. Denijs kustējās gluži kā mēnessērdzīgais, ka nohipnotizēts - tik lēni, kā brizdams pa dīķi.

Alehandro ķermeņa apakšdaļa bija pamesta ceļmalas kupena. Gelvins aicināja Deniju tuvāk, un viņam nācās kapi pāri asiņu straumei.

Kājas ap potītēm bija sasietas. Virs bikšu siksnas ārā karājās mirdzošas iekšas.

- Augstais Dievs! - viņš izdvesa. Atkal uzmācās nelabums.

- Vai tev ir cimdi? - Denijs papurināja galvu, un Gelvins turpināja: - Man ari nav. Tikai... - Sakodis zobus un sakniebis lūpas, viņš sagrāba asiņaino metāla āķi un mēģināja pacelt līķi, taču tas izrādījās pārāk smags, tādēļ atlika vilkšana.

- Tu iemetīsi viņu bezdibenī? - Denijs vaicāja. Gelvins neatbildēja. - Kāpēc?

- Maitasputniem, nolādēts! - Gelvins atcirta. - Tādējādi būs grūtāk identificēt līķi.

- Kāds ieraudzīs asiņu lāmas un... izsauks policiju.

- Par laimi, snieg. Varbūt viss pazudīs zem kupenām. Mēs iegūsim laiku. Tu paņem... - Gelvins pamāja uz sava automobiļa pusi, kur vīdēja šofera galva, rokas un torss. Piepeši viņš bija atbrīvojies no katatoniskā stāvokļa un atguvis paškontroli.

Citos apstākļos Denijs atteiktos. Nozieguma slēpšana ir sodāma. Taču tagad viņš pakļāvās bez ierunām, piegāja pie automobiļa un noņēma āķi no bufera.

- Ak Dievs! - Gelvins iesaucās, novērsies no torsa. - Viņi ir iecirtuši miesā "Z".

- Ko tas nozīmē?

Gelvins tikai papurināja galvu.

Ēnas kalnos kjuva arvien garākas un izteiktākas, iespiežot tumsu visās plaisās un dobumos. Robotās klintis un virsotnes apmirdzēja dzintarkrāsas gaisma. Saule kā milzīga oranža lode kavējās zemu tumšzilajās debesīs, kur slīdēja pelēku un baltu mākoņu strēles un švīkas.

Piesala.

- Jābrauc prom. No Espenas, es gribēju teikt.

- Tiešām visiem?

- Protams, atpakaļ uz Bostonu.

- Tavuprāt, sievietēm draud briesmas?

- Varbūt. Iespējams.

- Kā mēs viņām to paskaidrosim? Vai tava sieva... Neapšaubāmi, Selina visu zina.

- Pateiksim, ka man pēkšņi jādodas uz svarīgu tikšanos. Man jālido atpakaļ, bet lidmašīna mums ir viena, tātad brauksim visi kopā. Atpūta nedēļas nogalē ir sabojāta, bet neko darīt.

Denijs pamāja ar galvu.

- Meitenes dusmosies.

- Piezvani savai draudzenei un pasaki, lai pasteidzas ar kravāšanos, - Gelvins pamācīja.

54

Gelvins ievēroja asinis uz priekšējā bufera un režģa, tādēļ sameklēja kabatlakatu un mēģināja visu noslaucīt, taču neveiksmīgi. Asinis bija piesalušas pie metāla.

- Nolādēts! - viņš nošņāca. - Mašīna ir obligāti jānomazgā. Es nedrīkstu pieļaut, ka dažas asiņu lāses sasaista mani ar noziegumu.

- Kārbondeilas ielā es redzēju automazgātavu, - Denijs paziņoja. - Vai mums būs laiks piestāt?

- Diemžēl mums nav izvēles, tādēļ būs jāpakavējas. - Gelvins savieba seju grimasē.

Viņi iekāpa automobilī. Gelvins apsēdās pie stūres un no jakas kreisās puses kabatas izņēma savu tālruni.

- Plāni ir mainījušies, Kērtis, - viņš sacīja klausulē. - Iepildi lidmašīnā degvielu, lai pēc stundas varam pacelties gaisā. Vai pagūsi? - Uz mirkli iestājās klusums. - Un reģistrē lidojumu. Tātad pēc pusotras stundas. Lieliski. Paldies. -Saruna beidzās.

Automobili Gelvins vadīja gluži ka neprātīgs. Viņš ieķērās stūrē tik cieši, ka pirkstu kauliņi kļuva balti, un vairākkārt šaurā ceļa līkumos tik tikko neietriecās apmalē.

- Jēziņ, Tom, lēnāk!

Bet Gelvins tikai nomurmināja kaut ko, un automobilis saslīdēja, uztriecās kupenai un atkal nonāca uz ceļa. Denijs aizturēja elpu un ieķērās durvju rokturī.

- Es gribu palikt dzīvs!

Gelvins ievaidējās.

- Ļoti piemēroti vārdi. - Viņš skumji nopūtās. - Mums jātiek mājās, lai pārliecinātos, ka nevienam nekas nekaiš. Un visi rosās prombraukšanai.

Denijs pagaidīja, kamēr Gelvins kaut mazliet nomierinās, un tad piezvanīja Lūsijai.

- Kas noticis? - viņa jautāja. - Kurp tu aizbrauci?

- Es esmu kopā ar Tomu. Paklau, Tomam tūdaļ jādodas atpakaļ uz Bostonu, un tas nozīmē, ka arī mums jālido prom.

- Ak tā? Kaut kas ir noticis?

- Tikko viņš uzzināja, ka gadījusies neplānota tikšanās.

- Vai mēs nevaram palikt?

- Viņš lidos ar lidmašīnu.

- Jā, protams. Žēl. Vai tev patiešām viss ir kārtībā? Tava balss... ir mazliet dīvaina. Pēc tās galvas traumas...

- Man ir uztveres grūtības, vairāk nekas. Mēs tūdaļ būsim klāt, pēc apmēram pusstundas. Pasteidzieties! - Denijs beidza sarunu.

- Lūk! - Gelvins bija priekšā pa labi ieraudzījis automaz-gātavu. Riepām kaucot, viņš iestūrēja laukumā. Citus klientus nemanīja.

Pēc minūtes automobilis uzbrauca uz konveijera lentes un ieslīdēja mazgātavas tunelī. Denijs un Gelvins sēdēja salonā.

Saspringto klusumu pārtrauca Denijs:

- Kas tur īsti notika, Tom? Šis ir jau otrais šoferis, kurš gājis bojā.

Vairākas sekundes Gelvins neteica neko. Viņš likās samulsis, bet varbūt bija tikai pārbiedēts.

- Es taču jau stāstīju, ka tie nav parasti šoferi. Viņu uzdevums ir novērot un ziņot kartelim, uzraudzīt un vienlaikus apsargāt mani. Tādējādi viņi kļūst par izdevīgu mērķi uzbrukumam.

Automobilis virzījās cauri iekārtai ar sukām, kas čīkstēdamas berza virsbūvi. Temps šķita mokoši lēns.

- Tātad... kas to izdarīja? Tavi bosi no "Sinaloas karteļa"?

- Nē... Atceries to vēderā iecirsto "Z"? Tas nozīmē "Ze-tas". Tas ir vēl viens kartelis, - Gelvins paskaidroja. - Vispār ir septiņi lielie karteļi, ietekmīgākie no tiem ir "Sinaloa", tātad manējie, un "Zetas", ko daži uzskata par izveicīgākajiem un bīstamākajiem. Cilvēka saraušana gabalos ar divām mašīnām ir "Zetas" firmas zīme.

- Kāpēc sāncenši uzbrukuši tavam šoferim?

Gelvins papurināja galvu, paraustīja plecus un atbildēja, bažīgi raugoties Denijam acis:

- Man nav ne jausmas.

Denijs atcerējās, ka no rīta Alehandro stāvējis pie kafejnīcas. "Viņš noteikti redzēja, ka es tikos ar pārvaldes aģentu Slokumu. Protams, Gelvinam par to stāstīt nebūtu prātīgi. Un tomēr... Vai šī slepkavība ir jebkā saistīta ar to, ka Alehandro šorīt mani redzēja?"

Atskanēja dziesmas "Mīļās mājas Alabama" melodija Gel-vina viedtālrunī.

- Mīļā, - viņš sacīja klausulē. Sākās steidzīga saruna spāņu valodā. Denijs uztvēra un saprata vien dažus vārdus. "Nekavējoties", "pasargāt" un "briesmas". Varēja nojaust, ka Gelvins atstāsta sievai visu, kas tikko noticis, un mudina gatavoties aizbraukšanai.

Augstspiediena mazgātāja iekārtas spēcīgi apšļāca automobiļa logus un sānus, un radās ilūzija, ka viņi nokļuvuši pamatīgā lietusgāzē.

Pabeidzis sarunu ar sievu, Gelvins ilgi klusēja un vēroja karstā gaisa strūklas, kas apžāvēja automobili.

- Man ir pienācis laiks nozust, - viņš piepeši paziņoja.

- Nozust?

- Un par to drīksti zināt tikai tu un mana sieva.

55

Grasjela Arrjaga jau gandrīz astoņpadsmit gadu strādāja Narkotiku apkarošanas pārvaldes štābā Ārlingtonā, Virdžī-nijas štatā.

Viņa bija lietvede Dokumentu pārvaldības nodaļa un zināja, ka daudzi kolēģi aiz muguras smejas un uzskata viņu par saspringtu un nelokāmu personu bez humora izjūtas un ar pārlieku tieksmi ievērot noteikumus. Daži saukāja viņu par bargo kundzi vai darvas karoti.

Patiesībā Grasjela bija pilnīgi citāda - sieviete, kas vēlas centīgi un pareizi pildīt uzticētos pienākumus, lieki nepacelt galvu, nopelnīt iztiku un mierīgi dzīvot. Viņai vajadzēja atbalstīt meitu un mazdēlu no sestajai mēnešalgu grupai atbilstošiem ienākumiem un niecīgās pārdzīvojušā laulātā pensijas, ko viņai maksāja Veterānu lietu ministrija par vīru Luisu - Vjetnamas kara veterānu, kurš nomira pirms vairāk nekā desmit gadiem.

Meita Marija Elena strādāja veikala “Maršals" klientu apkalpošanas nodaļā Snoudena laukuma iepirkšanās centrā un mājās varēja atnest vien tik daudz naudas, lai samaksātu par vietu bērnu uzraudzības grupā savam divus gadus vecajam dēlam Džeidenam, kā arī par pārtiku un apģērbu.

Līdzekļu trūkuma dēļ Marija Elena ar Džeidenu dzīvoja pie Grasjelas - pelēcīgi brūnas ķieģeļu daudzdzīvokļu mājas ceturtajā stāvā. Nams atradās Kolumbijas ceļā Kolumbijas augstienes rajonā Mērilendā. Grasjelas dēls Rauls bija ieslodzīts cietumā par zagšanu autonomas uzņēmumā Zipcar.

Parasti Grasjela nedarīja neko tādu, kas varētu apdraudēt viņas darbu, taču bija radušās problēmas ar naudu, turklāt nedrīkstēja aizmirst par krustmāti Jolandu, viņas deviņiem bērniem un divdesmit četriem mazbērniem Masatlanā -tie gaidīja ikvienu Grasjelas nosūtīto centu.

Diemžēl dzīvē ne vienmēr ir iespējams izvēlēties.

Todien mugurā Grasjelai bija garš stepēts dunu mētelis kokogļu pelēkā krāsā, pelēkas bikses un vienkāršas melnas kurpes. Viņai bija augsti vaigu kauli un neuzkrītošas melnas brilles. Savulaik viņu uzskatīja par visnotaļ pievilcīgu sievieti, bet tagad lielākoties vērtēja ka cienījamu.

Viņa uzkāpa ceturtajā stāvā un atdarīja durvis - dzīvokli sargāja trīs atslēgas. Skaļi ņaudēdams un trldamies viņai gar kājām, saimnieci sagaidīja svītrainais kaķis Senjors Dons Ga-to. Tas šķita savādi, jo parasti runcis vienaldzīgi gulēja dīvānā.

Grasjela paošņāja gaisu un secināja: "Jānomaina smiltis kastītē." Tad viņa novilka mēteli un pakāra uz āķa blakus Džeidena slēpotāju biksēm. "Diemžēl trauki joprojām ir izlietnē. Cik reizes var lūgties, lai Marija Elena nomazgā brokastu šķīvjus!"

Sodīdamās viņa uzšķīla uguni zem kannas, lai uzvārītu ūdeni tējai, un sameklēja savu iemīļotāko krūzi ar uzrakstu "Labākajai mammai pasaulē".

- Uzvāri diviem, ja? - Šis maigais baritons pārbiedēja Grasjelu. Viņa pagriezās un dzīvojamās istabas nišas ēnās ieraudzīja kādu siluetu. - Tu taču mani pazīsti, vai ne?

Krūze izslīdēja Grasjelai no rokas un nokrita uz linoleja grīdas, bet nesaplīsa. Viņa klusējot pamāja ar galvu.

- Ceru, ka tu esi kaut ko noskaidrojusi, - vīrietis sacīja.

56

- Es darīšu visu, ko teiksi, - Denijs apsolīja.

- Būtu lieliski, ja tu varētu apstiprināt manu versiju.

Denijs ziņkārīgi palūkojās uz Gelvinu.

- Apstiprināt versiju? Kā to saprast?

- Tas nebūs nekas patīkams, brāl. Kad es nozudīšu, tev vajadzēs samelot varas iestādēm, nodrošināt man alibi. Kad Federālais izmeklēšanas birojs tevi iztaujās... un tā noteikti būs... apgalvo, ka es esmu aizlidojis uz lietišķu tikšanos Meksika un ka to es pats tev esmu stāstījis.

- Kur tu būsi patiesībā?

- Būs labāk, ja to tu nezināsi. Vispirms es apmetīšos Be-lizā, tad Kubā, Venecuēlā, varbūt Kazahstānā, Horvātijā vai Dubaijā. - Gelvins bija samazinājis automobiļa ātrumu, taču par lēnu šādu braukšanu arī nevarēja nosaukt. - Jaunzēlandē ir Dieva aizmirsts zvejnieku ciems, kur mēs ar Selinu dzīvojām medusmēneša laikā. Tas atrodas Dienvidsalas rietumu krastā, nekurienes vidu. īstā vieta, kur uzņemt "Gredzenu pavēlnieku". Tur ir kāds ducis senlaicīgu akmens māju un zaļas kalnu nogāzes, kur ganās aitas. Tu sēdi, mielojies ar izcilu zivi, no nelielas būdiņas ūdens malā vēro rotaļīgus delfīnus un zvejnieku laivas, kas šūpojas viszilākajā ūdenī, kādu vien var iztēloties.

Denijs pamāja.

- Vai izmantosi savu lidmašīnu?

- Tieši tā. Bet atceries, ka tā ir nofraktēta. Man tā nepieder. Reiss ir jāreģistrē. Es to darīšu, bet mazliet samānīšos, jo pieprasīšu vienu konkrētu pilotu, kas piekritīs sadarboties un aizvedīs mani jebkur. Par koferīti ar naudu.

- Tātad tu gribi, lai Savienoto Valstu varas iestādes uzskata, ka tu esi devies uz tikšanos ar karteļa vadoņiem un tevi ir nolaupījuši. - Kad Gelvins pamāja ar galvu, Denijs turpināja tincināšanu: - Kā tu rīkosies? Vienā jaukā dienā aizlidosi un viss?

- Apmēram tā.

- Vai tev ir viltota pase?

- Nē, īsta.

- Nesaprotu.

- Ja pazīsti vajadzīgos cilvēkus un tev ir pietiekami daudz naudas, tu vari nopirkt simtprocentīgi īstu Savienoto Valstu pilsoņa pasi, kurā ierakstīts cits vārds.

- Jēziņ, Tom! Vai tu uzskati, ka tas ir iespējams? Tevi taču var piemuļķot, un policijai būs pavediens, kā tevi atrast un arestēt.

- Pase ir absolūti autentiska un nenormāli dārga.

Uz brīdi iestājās klusums. Tad Denijs vaicāja:

- Tu pametīsi ģimeni?

- Viņiem tā būs labāk, - Gelvins atbildēja, pamājis ar galvu.

- Vai tu... pateiksi viņiem patiesību?

- Tikai Selinai. Viņa saprot, ka reiz tas var notikt. Puikām un Dženai es tādu slogu nedrīkstu uzkraut. Kad pienāks laiks, es atvadīšos no viņiem, it kā uz nedēļu brauktu satikt biznesa partnerus.

- Un gluži vienkārši izkūpēsi gaisā.

-Jā.

Atkal salonā valdīja ilgs klusums.

- Nesaprotu.

- Ko tieši?

- Ka tu realizēsi savu plānu. Tu tik karsti mīli bērnus, Se-linu... Vai tu patiešām varēsi kādudien pieņemt lēmumu un vairs nekad viņus neredzēt?

Gelvins smagi nopūtās un vilcinādamies izstomlja:

- Es nevaru... kā lai pasaka... Kādas, tavuprāt, būtu alternatīvas? Apzināties, ka tēvs izcieš mūža ieslodzījumu? Vai samierināties, ka tēvu nogalinājis kartelis? Dzīvot mūžīgu briesmu ēnā?

- Kāpēc tu domā, ka ģimenes pamešana un aizbēgšana ir labākais veids? Viņi taču mocīsies neziņā par tavu likteni! Prātos, ka tevi varbūt nolaupījuši un nogalinājuši...

- Ar laiku viņi sapratīs, ka man vajadzēja doties prom, jo nebija izvēles. - Gelvina balsi ieskanējās vilšanās, pat neapmierinātība. - Varbūt viņi ienīdīs mani, taču secinās, ka tas bija vienīgais veids, ka viņus pasargāt. Katram bērnam ir noguldīta nauda, par viņiem būs parūpējušies.

"Par viņiem būs parūpējušies," Denijs domās atkārtoja. "Tā tik ir frāze! Ja, ar naudu bērni būs apgādāti kā vienmēr. Bet tēvs vienā jaukā dienā būs aizbēdzis, ne vārda nepaskaidrojot. Ir grūti iztēloties kaut ko smagāku vai sāpīgāku par zaudējumu, kad māte nomirst no vēža. Kā Ebijai. Bet nezināt, kurp un kāpēc piepeši aizbraucis tēvs? To vārdos nav iespējams izteikt."

- Man ir grūti iejusties tavā ādā.

- Es par to esmu prātojis vairāk nekā divdesmit gadus. Bet vieglāk nav kļuvis.

Denijs palūkojās uz melno matēto ieroci, ko Gelvins bija nolicis starp sēdekļiem. Uz spala bija uzspiests Bērētas sistēmas pistoļu ražotāja zīmogs. Kad Denijs to pacēla, izrādījās, ka pistole šķiet auksta un smaga.

Viņam ieroči nepatika un allaž radīja savādu satraukumu. Tagad viņam neviens ierocis nepiederēja, taču bērnība tēvs "Nausetu makšķeru un šauteņu klubā" iemācīja apieties ar pistolēm un šaujamajiem, un nepieciešamības gadījumā viņš zinātu, kas darāms.

- Uzmanīgi! - Gelvins brīdināja. - Tas ir pielādēts.

Denijs pamāja. - Drošinātājs ir vietā.

- Vai proti apieties ar šaujamieročiem?

- Pietiekami. Vai tev ir vēl kāds?

Novērsies no ceļa, Gelvins nopētīja Deniju un tad atkal paskatījās taisni.

- Zem tava sēdekļa. Vai tu varētu nospiest mēlīti, ja vajadzētu kādu nošaut?

Piecas vai sešas sekundes Denijs paklusēja, tad ar grūtībām norija siekalas un atzina:

-Jā. Tagad varētu.

57

Denijs pasniedzās un sataustīja kaut ko gludu un cietu. Tas bija metāla futrālis. Viņš to attaisīja un ieraudzīja šaujamieroci un kartona kastīti. Tāda pati Bērētas sistēmas pistole. Kastītē atradās ekspansīvās lodes ar apvalku.

Aptvere izrādījās pilna. Ierocis bija pielādēts.

- Kas notiks, ja mums uzsūtīs karteļa rokaspuišus ar Kalašņikova automātiem? - Denijs vaicāja. - Ar pistoli nebūs līdzēts.

- Tāda gadījumā tas būs nevis fttsilado, bet tiro de gracia.

- Un tulkojumā?

- Žēlsirdības šāviens, nevis zalve. Ja vispār tik tālu nonāks. Lai nogalinātu mani, kartelis nesūtīs rokaspuišu pulku ar automātiem.

- Kāpēc tu tā uzskati?

- Viņiem ir pat veselas armijas, taču viena cilvēka iznīcināšanai tās nav vajadzīgas. Turklāt jāņem vērā apvidus. Te furgons ar bruņotiem meksikāņiem būs visiem kā uz delnas. Tapat jāatceras, ka pašlaik mana bojāeja viņiem nebūtu izdevīga.

Denijs paraustīja plecus.

- Es neko nesaprotu.

Gelvins piesita ar rādītājpirkstu pie pieres.

- Te ir pārāk daudz viņiem noderīgas informācijas. Paroles bankas kontiem un tamlīdzīgi.

- Tātad vispirms tevi spīdzinās. - Pūlēdamies aizgainīt no prāta internēta videomateriālu ainiņas ar galvas nociršanu un kastrāciju, Denijs riebumā saviebās un izdvesa - Jēziņ!

- Galvenais ir nedot viņiem tādu iespēju, - Gelvins pamācīja. - Tagad tev vajadzēs uzmanīt māju. Mums bez starpgadījumiem jāaizgādā sievietes uz lidostu un jāiesēdina lidmašīnā. Turklāt Ebija un Lūsija nedrīkst nojaust, ka ir noticis kaut kas ļauns. Norunāts?

- Protams, es darīšu visu, kas manos spēkos, bet...

- Tu esi krietns draugs. Patiesībā šī lieta uz tevi neattiecas. Tu varēji gluži vienkārši aiziet, bet tu paliki. Tu pat iedomāties nespēj, cik daudz tas man nozīmē!

"Ja vien tu zinātu īstos iemeslus," Denijs klusībā attrauca.

Kad viņi iestūrēja garajā piebraucamajā ceļā pie mājas, Gelvins sacīja:

- Vai redzi logu virs garāžas? - Denijs pamāja. - Esi tik laipns un uzkāp tajā istabā, lai novērotu apkārtni, kamēr pārējie kravāsies. Ja ieraugi kādu cilvēku ar ieroci, šauj!

- Skaidrs.

Iegājis mājā, Gelvins gluži ka pamatskolas pedagogs sasita plaukstas un uzsauca:

- Braucam, meitenes! Pēc pusstundas mums jābūt lidostā. Veikli, veikli!

Meitenes tobrīd atradās kāpnēs.

- Tas ir stulbums, - Džena izgrūda.

- Vai ne? - Ebija piebalsoja. Abām mugurā joprojām bija slēpošanas kostīmi, sejās vidēja ārā iegūts sārtums.

- Mēs pat dušā nedrīkstam ieiet?

- Nē.

- Vai tas... kā viņu sauca... Alehandro paņems mūsu mantas?

- Alehandro šovakar nestrādās, - Gelvins paziņoja. - Nonesiet visu lejā, un es salikšu mašīnā.

- Tu vēl neesi sakravājusies? - Selina jautāja meitai. - Žigli!

- Ak tā? - Denijs novilka. - Ebij, kusties!

Meitenes trokšņaini kāpa augšā. Selina rosījās pa lielo dzīvojamo istabu, vakdama meitas izsvaidītās mantas - Dzenas planšetdatoru, tālruņa lādētāju, lupu spīdumu. Uz vīru viņa neskatījās. Spriežot pēc izplūdušās kosmētikas un ap-sartušajām acīm, viņa bija raudājusi.

Lūsiju neredzēja. Denijs secināja, ka viņa kravā mantas.

- Ejam, - Gelvins mudināja. Augšstāvā viņš apstājās pie kādām durvīm garajā gaitenī, kas veda uz viesu guļamistabu. Viņš iededza gaismu. Telpā, kas bija daudz mazāka par to, kur nakti pārlaida Lūsija un Denijs, oda pēc nesen ieklāta grīdas seguma. Vienīgās mēbeles bija paliela gulta ar Senila pārklāju, divi naktsgaldiņi un rakstāmgalds. Gelvins norādīja uz logu. - No šejienes ir pārredzama visa apkārtne, bet tevi no ārpuses pamanīt nav iespējams. Ja jāšauj caur stiklu, dari tā!

- Sapratu, - Denijs teica.

Gelvins pagriezās un izsteidzās no istabas, neaiztaisījis durvis.

Pa ceļu ik pēc apmēram minūtes aizbrauca kāds vieglais vai kravas automobilis - par to liecināja starmešu gaismas. Denijs nervozēdams mīņājās no kājas uz kāju.

- Denij?

Tā bija Lūsija. Viņš pagriezās un ieraudzīja draudzeni gaitenī. Blondos matus apspīdēja lustra. Rokā viņš joprojām turēja šaujamieroci.

- Ko tu te dari, Denij?

58

Bērētas sistēmas pistoli Denijs noglabāja dūnu jakas kabatā. Tā bija ieteicis Gelvins.

Viss noritēja pēc Gelvina plāna. Lidostā nevajadzēja kavēties drošības kontroles postenī, pie metālu detektoriem un pārmeklētājiem. Viņi taisnā ceļā devās uz lidmašīnu.

Vietas tika ierādītas mazliet citādi nekā pirmajā reizē.

Selina apsēdās blakus vīram. Abi teju nepārtraukti sačukstējās pārmaiņus spāņu un angļu valodā. Denijs sarunu nedzirdēja, taču Selina šķita uztraukusies un nobēdājusies, bet Gelvins mēģināja viņu nomierināt.

Meitenes atkal iekārtojās viena otrai blakus uz dīvāna. Džena lasīja grāmatu, ko Ebija tikko bija pabeigusi, - Džona Grīna "Mūsu zvaigžņu vaina". Ebija klēpi turēja Džodi-jas Pikultas romānu.

Denijs atradās blakus Lūsijai, kura neizrādīja vēlēšanos sarunāties. Viņa klusēja ari pa ceļam uz lidostu un bridi, kad lidmašīna pacēlās debesīs, demonstratīvi atvēra Kleopatras biogrāfiju. Pāris reižu Denijs paguva ieskatīties viņai acīs vai pieskārās rokai, taču atbildē saņēma vien steigšus nodurtu galvu vai ļenganus pirkstus.

Draudzene dusmojās. Tik niknu viņu Denijs nekad vēl nebija redzējis. Likās pat grūti atcerēties kaut reizi, kad viņa vispār noskaitusies par kaut ko. Paretam viņa izrādīja tikai

viegla aizkaitinājuma pazīmes. Tagad viņa bija dusmīga un nobijusies.

Diemžēl Denijam neradās izdevība netraucēti paskaidrot, kāpēc turējis rokā ieroci. Tieši tas, visticamāk, Lūsiju pārbiedēja līdz nāvei.

- Paklau, - Denijs klusītēm sacīja.

Lūsija jautājoši pacēla uzaci un pāršķīra lapu.

-Jā?

- Mums jāaprunājas. Tas ir svarīgi.

Viņa aizvēra grāmatu, vajadzīgajā vietā iebāžot rādītājpirkstu. Tā bija gluži kā zīme: "Es dodu tev minūti, ne vairāk."

- Tik svarīgi, ka jāinformē arī mani un tavu meitu? -Spalgā, saspringtā balss pauda sašutumu un viegli drebēja. Naidīgais skatiens un pievērtās acis drīzāk vedināja domāt, ka viņa ir vienaldzīga vai negrasās ticēt kaut vārdam. - Tātad?

- Šeit tas nav iespējams. Kad aizbrauksim mājās, es visu izstāstīšu. Man patiešām žēl, ka tā sanācis.

Paraustījusi plecus, Lūsija atkal pievērsās grāmatai.

Pēcpusdienā piedzīvotās šausmas kalnos bija mainījušas Denija dzīvi līdz nepazīšanai.

"Es pārāk ilgi esmu reālo situāciju slēpis no mīļotās sievietes. Ir pienācis laiks izstāstīt viņai visu."

Piektā daļa

..

59

Denijs pagaidīja, kamēr Ebija aizies pie miera.

Vēl pavisam nesen viņš būtu apsedzis meitu, palasījis viņai priekšā, aprunājies un visbeidzot izslēdzis gaismu. Nereti viņš aizmigtu pirmais un vēlāk apjucis taustītos ārā no guļamistabas. Tagad Ebija aizvēra istabas durvis, uzlika austiņas, klausījās mūziku un tērzēja ar draugiem feisbukā.

Ja nu Ebija tomēr neklausītos mūziku un būtu ziņkārē piespiedusi ausi pie sienas, Denijs runāja čukstus:

- Mīļā, šopēcpusdien gadījās kaut kas pavisam neparasts. Un sākās tas krietni agrāk.

Viņš izstāstīja par Gelvina aizdevumu un tikšanos ar Narkotiku apkarošanas pārvaldes aģentiem, par noklausīšanās ierīci Bostonas koledžas medaļā un sakropļoto Estevanu, par informācijas lejupielādēšanu no Gelvina viedtālruņa Plimptona klubā un briesmīgajiem notikumiem kalnos. No mirkļa, kad viņi atrada saraustīto šoferi, bija pagājušas vien stundas, taču tās līdzinājās daudzām dienām.

Lūsija klausījās un pēc dažām minūtēm mitējās uzdot jautājumus. Vairākas reizes viņa šokēta pavēra muti un noelsās, kad Denijs aprakstīja divu šoferu un miesassargu likteni.

Kad Denijs pabeidza, viņa sakniebtam lupām ilgi klusēja. Acīs riesās asaras.

- Tātad tu nolēmi slepeni sadarboties ar Narkotiku apkarošanas pārvaldi cīņā pret meksikāņu karteli, - Lūsija rezumēja, - un apdraudēt savu, meitas un manu dzīvību.

Deniju pārsteidza skarbais, dzedrais un rūgtais tonis.

- Tā nebija, Lūsij. Es taču izskaidroju.

ledžinkstējās viņa mobilais tālrunis. Bija pienākusi šifrēta isziņa. Viņš nelikās par to zinis. Tāpat šķita skaidrs, kas tajā rakstīts, - ka pārvaldei vajadzīgas fotogrāfijas, lai redzētu, ar ko Gelvins ticies Espenas kalnos. "Nekas, pagaidīs," Denijs nosprieda.

- Nē, notika tieši tā. - Lūsija apsēdās gultā taisnāk. - Sākumā tu man neko nestāstīji, jo zināji, ko es teikšu un kā reaģēšu.

Viņš papurināja galvu.

- Izbeidz! - Bet klusībā viņš atskārta, ka Lusijai droši vien ir taisnība.

- Tu uzskatīji, ka pasargāsi mūs, ja turēsi visu noslēpumā. Vai ne? Psihiatrijā to dēvē par maģisko domāšanu.

- Lūsija!

- Tu klusēji tāpēc, ka negribēji piedzīvot šo strīdu?

- Es gribēju pasargāt tevi un Ebiju.

Viņa lēni papurināja galvu. Mugurā viņai bija milzīgs T krekls ar uzrakstu "Mieru, tikai mieru." Denijs nespēja atcerēties, vai pats to uzdāvinājis draudzenei.

- Man šķita, ka būs labāk, ja jūs neko nezināsiet un nebūsiet pakļautas briesmām.

- Kādudien Tomu Gelvinu arestētu, un meksikāņi vien noplātītu rokas un teiktu: "Mums laikam atlicis tikai iesniegt apelāciju. Bet to puisi, kurš ir atbildīgs par mūsu zaudētajiem miljardiem un informācijas nodošanu Narkotiku apkarošanas pārvaldei, mēs liksim mierā, jo tādi, lūk, ir šis valsts likumi." Apmēram tā?

- Kāpēc tu kliedz?

Lūsija atmeta segas un izkāpa no gultas.

- Ko, pie velna, tu domāji? Ka viss beigsies labi, jo karteļa rokaspuiši ir visnotaļ draudzīgi un padevušies paceļ rokas? Ļautiņi, kas nocērt galvu ienaidniekam un sagriež ga-

balos nevēlamos cilvēkus... Tu uzskatīji, ka iesaistīsies spēlē pret aukstasinīgiem slepkavam un viņi nepiedurs tev vai meitai ne pirkstiņa?

Denijs strauji vēzēja rokas, lai tādējādi atvēsinātu draudzeni un palūgtu pieklusināt balsi.

- Tu taču nedomā, ka es apzināti darītu jebko tādu, kas varētu kaitēt Ebijai, vai ne?

- Kad tu aizliedzi Ebijai ciemoties pie Gelviniem un es jautāju, kas tev tajā ģimenē nepatīk, tu neko prātīgu nepaskaidroji... - Lūsija sakrustoja rokas uz krūtīm.

- Jā, es meloju.

- Pēc tam tu minēji, ka negribi, lai Ebija vizinās Gelvinu mašīnā ar šoferi, jo tev tas vienkārši nepatīkot.

- Arī tie bija meli.

- Sendienu draugs, kam vajadzīgs padoms izdevējdarbībā, un Džeja Gulda vēstules Velzlijas koledžā...

- Es tev nemitīgi meloju. Diemžēl. Man ir ļoti liels kauns. Bet es tā rīkojos, lai pasargātu tevi un Ebiju. Izbeidz, Lūsij, nomierinies! Ebija var izdzirdēt.

- Un viss tikai tāpēc, ka tev ir bail no konfrontācijas. -Viņas vaigi dega. - Te es nekā nevaru palīdzēt. Skumji.

Denijs viņu vairs nepazina. Dusmas bija izgaisušas, bet jaunās emocijas viņš neprata noteikt. Šī sieviete raudzījās uz viņu kā uz svešinieku. Skatiens pauda savādu neitralitāti un vienaldzību.

- Tu negribēji sastrīdēties ar mani, tādēļ nolēmi klusēt.

- Nē, es... - Viņš sastomījās, jo nezināja, kas būtu sakāms. Lusijas pārmetumi bija pelnīti.

Abi klusēja.

Beidzot Denijs piecēlās. Lūsijai acīs mirdzēja asaras. Viņa ierunājās tik tikko dzirdami:

- Parūpējies par meitu un atgādini viņai, cik stipri es viņu mīlu. Es no viņas atvadīšos citreiz, jo patlaban tas nav iespējams.

- Lūsij.

Bet viņa jau izgāja pa guļamistabas durvīm.

Šķita, ka viņš ir gulējis stundām ilgi.

Un raudājis.

Četros no rīta, kad debesis bija pavisam melnas un ausma likās bezgalīgi tālu, piedzima ideja.

Viņš viedtālrunī izvēlējās lietotni ChatSecure un uzrakstīja Narkotiku apkarošanas pārvaldes aģentiem: "Steidzami jāsatiekas."

- Tik tiešām stulbi, ka man šodien jāiet uz skolu, - Ebija pukojās nākamajā rītā, - nevis jāatpūšas Espena.

- Zinu, dzīve ir skarba.

Tas mazliet atvēsināja dumpīgo prātu.

- Ir gan. Dzena to dēvē par pasaules lielāko problēmu. Lūsija ir prom?

- Viņai agri jābūt darbā.

- [ūs vakar sastrīdējāties.

- Tā bija diskusija. Vai mēs tevi pamodinājām?

Ebija papurināja galvu un tad paraustīja plecus.

Ievibrējās un iedžinkstējās viedtālrunis, ko Denijs bija ielicis bikšu kabatā.

- Tavējais?

Viņš pamāja un izņēma aparātu, ievadīja kodu un izlasīja: "Esmu aizņemts citā lietā. Varam tikties rit vai varbūt šovakar vēlu."

- No Lūsijas?

- Darba lietas. Nekas interesants.

- Tu esi nomainījis īsziņas signālu? Vismaz izklausījās citāda.

- Nezinu. Vai gribēsi kafiju?

Meita veltīja viņam pārsteiguma pilnu skatienu.

- Jā, lūdzu. - Ebija pasmaidīja.

- Tikai šoreiz, - Denijs piebilda, tad piecēlās, sameklēja

skapi krūzi ar Vinnija Pūka attēlu un pielēja to par trim ceturtdaļām. - Vari pievienot pienu un cukuru.

- Labi. - Viņa iešļāca krūzē tik daudz piena bez laktozes, ka šķidrums vairāk līdzinājās gaišam kafijas saldējumam, un iebēra trīs tējkarotes cukura. - Jūs tiešām nestrīdējāties?

- Viss ir kārtībā, - Denijs attrauca un nolēma Ebijai visu izstāstīt, kad pats bus nomierinājies. - Nenokavē skolu!

- Braucam! - Denijs uzsauca pēc piecpadsmit minūtēm un šķindināja atslēgas. Kā jau daždien pusaudzes, Ebija vēl uzturējās vannas istabā. - Būgij, kusties!

Vannas istabas durvis atvērās. Sākotnēji šķita, ka seja pauž ziņkārību, taču ari kaut ko tādu, kas Denijam nepatika.

- Kur ir viņas zobu suka? - meitene jautāja.

- Par ko tu runā?

- Par Lūsijas zobu suku un kosmētiku. Te nekā vairs nav!

- Tiešām? - Denijs neattapa, ko vel varētu pateikt.

- Jūs izšķīrāties. - Tas izskanēja kā apsūdzība.

Denijs nopūtās.

- Vai tagad mēs varam braukt? Tu nokavēsi skolu.

- Tu man meloji!

- Tā nav tava darīšana.

- Nav mana darīšana? Tu nemitīgi liki pret viņu izturēties kā pret ģimenes locekli! "Viņa tevi mīl, Ebij. Viņa ir daļa no ģimenes, tādēļ uzvedies atbilstoši." Un tagad tu uzdrošinies man melot?

- Ebij... Būgij... Aprunāsimies vēlāk. Ne tagad.

- Nē! - Ebija meta ar kaut ko mazu un cietu. Tā izrādījās ķemme, kas nokrita dažas pēdas no Denija.

- Ei, ko tu dari? - viņš uzkliedza.

-Jā, kāpēc lai tu nemelotu, ja reiz meloji par mammu!

- Ko?

- Tu apgalvoji, ka tā bija infekcija. - Meitene jau raudāja. Seja pietvīka un savaikšķījās.

- Paklau...

- Tu mani aizsūtīji uz nometni!

- Tu pati to gribēji. Un ari mamma lūdza, lai tu brauc.

- Es peldējos un izklaidējos, bet mamma tikmēr cīnījās ar nāvējošu slimību. Ak Dievs! - Balss bija kļuvusi spalga un aizžņaugta.

- Mīļā, - Denijs iesāka un centās meitu apskaut, taču viņa tēvu atgrūda. Viņš sastinga.

Meitenei pār vaigiem ritēja asaras, deguns tecēja. Deni-jam sirds vai lūza.

- It kā man nebūtu tiesību zināt, ka mammai ir krūts vēzis! It kā es nebūtu pelnījusi dzirdēt patiesību!

- Nevajag, mīļā. - Arī Denijs raudāja. - Tā nudien nebija. Mamma gribēja, lai tu esi laimīga, cik vien ilgi iespējams.

Viņa kaut ko pateica, taču Denijs saklausīja tikai vārdu "laimīga".

- Es tev meloju tāpēc, ka mamma tā vēlējās.

"Jā, malacis. Tagad tu visu esi novēlis uz mirušās sievas pleciem," Denijs nodomāja. "Vaino tādu, kurš nevar aizstāvēties! Protams, tā ir patiesība. Nu un?"

Denijs atkal mēģināja meitu apskaut, un viņa nepretojās, stāvēja un ļāva, lai tēvs piespiež viņu sev klāt. Karstās asaras saslapināja Denijam kreklu.

Pēc desmit minūtēm viņš piezvanīja advokātam Džejam Poskanceram un teica:

- Sveiks! Man vajadzīga palīdzība.

- Kādā jautājumā?

- Runa ir par Narkotiku apkarošanas pārvaldes aģentiem.

- Oho!

- Jā, es gribu izstāties no spēles.

60

Bailes, kas Deniju bija pārņēmušas Espenas kalnos, neatkāpās.

Lai kāds būtu iemesls tā sakropļot cilvēku, tas varēja būt brīdinājums viņam. Ieskats viņa nākotnē.

Taču Ebijas asaras piespieda viņu izlemt: "Ir jāizstājas no bīstamās spēles. Narkotiku apkarošanas pārvaldes aģenti neatstāsies, kamēr es nebūšu aizgājis tikpat šaušalīgā nāvē. Viņiem jau sirds nesāpēs, es būšu tikai nejaušs mirušais ilgā un nežēlīgā karā."

Viņš iztēlojās, ko aģenti sacīs. "Atpakaļceļa vairs nav. Džins ir izlaists no pudeles. Gan būs labi, mēs par visu parūpēsimies."

Denijs apzinājās, ka vairs nespēj pildīt uzdevumu. "Lai viņi sola, ko grib, lai draud ar visām pasaules nelaimēm, mēģinot piespiest mani meklet pierādījumus pret Tomu Gelvi-nu. Es vairs negribu to darīt. Ja es turpināšu ziņot, Gelvins -mīlošs trīs bērnu tēvs - tiks ieslodzīts cietumā vai varbūt pat noslepkavots. Man personīgi viņš neko sliktu nav nodarījis, gluži pretēji, viņš grūtā brīdī aizdeva man naudu un patiesībā ir nonācis tādās pašās lamatās kā es. Lūsijai taisnība. Es esmu pieļāvis milzīgu kļūdu. Tagad tā jāizlabo. Ir jāvienojas, jebkādiem līdzekļiem jāvienojas ar pārvaldes aģentiem, lai liek mani miera."

Tā nu viņš sēdēja pie Džeja Poskancera rakstāmgalda un centās saprast, vai ir pieņēmis pareizu lēmumu.

Poskancers rotaļājās ar miniatūru beisbola nūju, suvenīru no Red Sox komandas, un atslīga savā dārgajā biroja krēslā.

- Ko nozīmē tava vēlēšanās izstāties no spēles?

- Es vairs negribu sadarboties ar pārvaldi.

Advokāts piemiedza acis. Stiepļu ietvarā iestiprinātie briļļu stikli šķita matēti, it ka būtu apgrābstīti ar taukainiem pirkstiem. Sprogainie rudi pelēkie mati pie deniņiem savijās dīvainos auna radziņos.

-Tu parakstīji līgumu. Tas ir saistošs juridisks dokuments.

- Jā, es gribu to lauzt. Anulēt. Izbeigt. Un punkts.

Pa spoguļstikla sienām kabinetā iespīdēja saule, uzzibsnījot rakstāmgalda stikla virsmā.

- Tas nav tik vienkārši, puis.

- Ja tas būtu vienkārši, es nenāktu pie tevis.

- Vai mēs jau apspriežam manu honorāru?

- Pēc pāris minūtēm pateikšu.

Poskancers paraustīja plecus.

- Kāds būs pamatojums, lai atkāptos?

- Amatpārkāpums.

Advokāts nervozi iesmējās.

- Ko tas nozīmē?

- Draudi izstāstīt "Sinaloas kartelim", ka es sadarbojos ar pārvaldi.

- Viņi ne... Tu taču patiesībā netici, ka viņi...

- Protams. - Denijs pamāja ar galvu. - Mani tas nepārsteigtu. Vajadzēs turēt viņus pie vārda.

Narkotiku apkarošanas pārvaldei atliktu vien nogādāt viņu liecinieka solā, un kartelis mēģinātu viņu iznīcināt. Pilnīgi aplams drauds, bet viņi to izteica.

- Tev ir pierādījumi? Piemēram, e-pasta vēstule? - Denijs papurināja galvu. Advokāts turpināja: - Ieraksts? Zīmīte? Vismaz kaut kas? - Uz katru minējumu Denijs atbildēja ar

noliegumu. - Kā aģentus sauca? - Denijs atgādināja, un Poskancers pierakstīja vārdus. - Tātad mums ir tavi apgalvojumi pret divu federālo aģentu liecībām.

- Bet mēs vēl varam tikt pie ieraksta.

- Pag. - Poskancers pacēla roku gluži kā ceļu policists. - Cerams, ka tu negrasies to ierakstīt pats.

- Kāpēc ne?

- Vispirms tāpēc, ka tas nav legāli. Masačūsetsā nepieciešama abu pušu piekrišana.

- Jā, bet šaubos, vai viņi jebkad piekritīs.

- Tieši tā. Un es nedrīkstu ar savu padomu pamudināt tevi uz likuma pārkāpumu. To neļauj Masačūsetsas advokātu ētikas kodekss.

- Šajā jautājumā es tev padomu neprasīju, vai ne? - Denijs pasmaidīja. - Mēs runājam par iespaidīgu, daudzus miljonus dolāru vērtu izmeklēšanu pret "Sinaloas karteli". Es pārkāpšu likumu, slepus ierakstot sarunu. Tas būs tikai sitiens par roku vai, teiksim, sods par ātruma pārsniegšanu, sasodīts!

Poskancers paraustīja plecus.

- Es... nepiekrītu.

- Skaidrs. Nepārprotami. Pieņemsim, ka es tikšu pie vajadzīgajiem pierādījumiem. Kurp tos aiznest?

- Uz Tieslietu ministrijas Profesionālās atbildības izvērtēšanas pārvaldi. Pag. - Advokāts sagrozījās krēslā un pa-klabināja datora taustiņus. - Te būs viņu tīmekļa vietne... tā... Luk! "Jurisdikcija... blāblāblā... izmeklēt ziņojumus par amatpārkāpumiem, ko pieļāvuši darbinieki, kas atbildīgi par likumu izpildi."

- Un viņi uzklups diviem Narkotiku apkarošanas pārvaldes aģentiem, nevis centīsies piesegt?

Advokāta smagā nopūta pauda vilšanos.

- Viņu uzdevums ir izmeklēt varas pārstāvju izdarītos pārkāpumus, taču lietu ierosinās tikai tādā gadījumā, ja viņi

būs pārliecināti par uzvaru. Un te mēs atgriežamies pie neapgāžamiem pierādījumiem. Tev tādu nav.

- Pagaidām, - Denijs novilka un piecēlās. - Bet drīz bus.

Aģenti bija atsūtījuši trīs šifrētās īsziņas, lai aicinātu uz tikšanos. Viņiem bija vajadzīgas fotogrāfijas, ko Denijs Es-penā tā arī neuzņēma.

Taču tagad viņš bija gatavs satikties.

61

Pie Henkoka torņa Denijs noīrēja taksometru, lai aizbrauktu uz Valdības iestāžu rajonu.

Viņš vēl nebija atbildējis uz aģentu īsziņām, jo gribēja pārsteigt viņus nesagatavotus. "Ja es izprovocēšu abus, tad viņi atkal man piedraudēs."

Pēcpusdienas saule kausēja sniegu. Ūdens pilēja visās malās. Pie biroju ēkas "Pirmais centrs" Kembridžas ielā kāds kravas automobilis strauji izbrauca cauri pelēcīgai peļķei, ap-šļācot itin visu desmit pēdu rādiusā, tostarp Denija kurpes un zeķes. Viņš skaļi nolamājās.

Stāvēdams pie neglītā nama, Denijs izvilka no kabatas viedtālruni un izvēlējās vienu no ieraksta lietotnēm, tad izmēģinājumam ierunāja un atskaņoja dažas frāzes. Izklausījās nevainojami.

Nākamajā mirklī viņš sāka no gala:

- Es esmu Denjels Gudmens un dzīvoju Morlboro ielā trīssimt pieci Bostonā, Masačūsetsas štatā. - Viņš nosauca datumu un pulksteņa laiku un, neizslēdzis lietotni, iebāza vied-talruni atpakaļ priekšējā kabata. Poskancers bija brīdinājis, ka ieraksts derēs kā lietiskais pierādījums vien tad, ja būs nepārtraukts.

Ar liftu viņš uzbrauca otrajā stāvā, un tanī mirklī iedžink-stējas viņa mobilais tālrunis. Ekrānā bija rakstīts "Betens Šekters". Tātad zvanīja Džejs Poskancers.

Denijs tomēr nolēma neatbildēt, jo viedtālrunis jau bija uzstādīts ieraksta režīmā. "Aprunāšos ar Poskanceru, kad beigsies tikšanās ar aģentiem."

Pie trīssimt divdesmit otrā kabineta viņš ieraudzīja pazīstamo traipu uz paklāja. Viņš pagrieza rokturi, atvēra durvis un palūkojās pa kreisi. "Savādi, bet sekretāres nav." Ar sarkankoku laminētais rakstāmgalds joprojām atradās iepriekšējā vietā, taču pārējās mēbeles bija pazudušas, tāpat kā Narkotiku apkarošanas pārvaldes logo un meklējamo personu attēli. Uz grīdas stāvēja tukša kartona kaste.

- Hallo? - Denijs uzsauca.

Viņš iegāja dziļāk kabinetā un atvēra durvis uz iekšējo koridoru, kur savulaik bija ticies ar aģentiem.

Ari tā telpa izrādījās tukša.

Pa grīdu mētājās putu polistirola graudiņi, vēl viena kartona kaste un Staples ražotā printeru papīra iepakojums.

Nevienu dzīvu dvēseli neredzēja.

Ne miņas par biroja rosību. Viss šķita novākts gluži kā no skatuves pēc teātra izrādes.

Kamēr Denijs apjucis lūkojās uz visām pusēm, iedžinkstē-jās viņa mobilais tālrunis. Atkal zvanīja advokāts. Viņš nospieda atbildēšanas pogu, jau zinādams, ko teiks Džejs Poskancers.

- Paklau, kas notiek? - advokāts jautāja. Balsī skanēja dusmas. - Es tikko aprunājos ar savu draugu ASV prokurora birojā, un viņš apgalvo, ka Narkotiku apkarošanas pārvaldē nav neviena Slokuma vai Jeigera. Pirms pāris gadiem bijuši, bet vairs nestrādā.

62

Dcnija augumu pāršalca auksti drebuļi, kas ledainiem pirkstiem iztaustīja katru šķiedru.

"Ja tie nav Narkotiku apkarošanas pārvaldes aģenti, tad kas viņi ir? Hm, varbūt īsti aģenti, kas slēpjas aiz segvārdiem? Tas pilnīgi noteikti ir iespējams." Denijs reiz slepus bija uzņēmis Slokuma fotogrāfiju un tagad to nosūtīja Dzejām Poskanceram, lai īstie Narkotiku apkarošanas pārvaldes darbinieki pārbauda ši cilvēka personību.

Poskancers piezvanīja pēc divdesmit minūtēm.

- Jaunumi nebeidz pārsteigt, - viņš sacīja. - Šie sliktie puiši savulaik pārvaldes uzdevumā strādāja Nuevolaredo pilsētā Meksikā un tika pieķerti korupcijā. Abi atlaisti pirms pusotra gada.

Tobrīd Denijs neattapa, ko atbildēt, taču saprata, ka noskaidros patiesību. Iedžinkstējās mobilais tālrunis, vēstot par pienākušu šifrēto īsziņu.

- Pagaidi, - viņš sacīja advokātam un izlasīja tekstu.

Anonteksts007@gmail.com rakstīja: "Sešos "Preces mājai"

stāvlaukums "Dienvidu līcī"."

Tas bija iepirkšanās centrs starp Sautendas un Dorčeste-ras rajoniem Bostonā, blakus Dienvidaustrumu ātrgaitas automaģistrālei.

Tie, kas uzdevās par Slokumu un Jeigeru, aicināja uz tikšanos.

63

Volisam Tūijam neganti sāpēja ceļgali.

Kad notirkšķēja durvju zvans, viņš piecēlās no dīvāna un aizkliboja līdz ārdurvim. Pār lūpām izlauzās vaids. Ceļgala operāciju viņš bija nolēmis atlikt līdz aiziešanai pensijā, taču pēdējā laikā prātoja, ka vēl četrus mēnešus neizturēs. Ortoze stāvokli neatviegloja, un arī steroīdu injekcijas nekam nederēja, bet motrīna tabletes viņš ēda kā maizi. Ārsts apgalvoja, ka viens no stipro sāpju cēloņiem ir liekās trīsdesmit vai četrdesmit mārciņas svara, taču Voliss zināja patieso - pirms pusgadsimta viņš četrus gadus nopietni spēlēja futbolu Bile-rikas Memoriāla vidusskolā. Viss pārējais bija tikai papildu faktori.

- Aģents Tūijs? - jautāja garš un slaids latīņamerikānis.

Tūijs ar elkoni atvēra pamatīgās ārdurvis un norūca:

- Jā, jā. Nāciet iekšā! Ernandess, vai ne?

- Paldies, ka piekritāt satikties.

- Nezinu gan, vai nebūsiet velti izšķieduši laiku. - Tūijs norādīja uz dzīvojamās istabas pusi. - Es varētu uzvārīt kafiju, bet ticiet man, ka jūsu vēders teiktu paldies, ja es to nedarītu.

- Būs jau labi, - viesis attrauca. - Es uzskatu, ka mūsu saruna jums sagādās vairāk prieka nekā krūzīte kafijas.

Viņš pasniedza Tūijam glītu kasti ar viskija pudeli.

- Oho, PappI/ Van Winkle! - Tūijs izbrīnā pavēra muti.

- Ceru, ka mani izlūki nekļūdījās. Man stāstīja, ka jums garšo burbons.

- Garšo gan.

- Šis ražots nelielā partijā...

- Es ļoti labi zinu, kas ir Pappy Van Winkle, taču nekad neesmu tādu dzēris, jo tuvākajā apkārtnē nevarēju nopirkt. Jūs esat ārkārtīgi dāsns!

- Divdesmitgadīgie bija beigušies, bet arī piecpadsmit gadus noturētais tiek uzskatīts par labu.

- Liels paldies, aģent Ernandes.

- Lūdzu, sauciet mani par Deividu.

- Labi. Sēdieties! Es sameklēšu glāzes. - Tūijs uzlauza burbona pudeles zīmogu un ielēja dzērienu divās viskija glāzēs, no kurām vienu pasniedza viesim. - Uzdzert nevajadzēs?

- Man garšo tīra manta.

Aģents Tūijs izskatījās desmit gadus vecāks par saviem piecdesmit septiņiem gadiem. Sirmajos matos jautās dzeltenīga nokrāsa. Viņam bija liela seja, dubultzods un spīdīgi, sārti vaigi, kas liecināja par smagu rozācijas pakāpi un gadiem ilgu atkarību no alkohola.

Milzīgā plakanekrāna televizorā varēja sekot līdzi kādam realitātes šovam par diviem vīriešiem, kas centās izdzīvot Amazones džungļos.

- Tātad, - Tūijs sacīja, skaļi nopūties un iekārtojies savā iemīļotajā krēslā. Tad viņš pasniedzās pec tālvadības pults un izslēdza televizoram skaņu. - Kas tik steidzams noticis, ka mēs nevarējām pagaidīt līdz rītdienai?

- Atvainojiet par sagādātajām neērtībām, aģent Tūij. Rīt no rīta man jālido atpakaļ uz Sanfrancisko.

- Jā, jā, atceros, jus jau stāstījāt. - Tūijs iemalkoja viskiju. - Hm, nemaz nav slikts!

- Priecājos, ka jums garšo. Piedodiet, ka nepaguvu laikus paziņot par savu ierašanos.

- Jus patiešām esat izjaucis manu sabiedriskās dzīves ritmu. - Tūijs dārdoši iesmējās un piepeši saka klepot. - Smēķējat? - Viņš pastiepa viesim paciņu ar Camel Light cigaretēm.

- Nē, paldies.

- Nedomāju, ka pēc šī malciņa es spēšu atgriezties pie \Nild Turkey burbona. - Tūijs izkratīja cigareti no paciņas, iesprauda mutes kaktiņā un no galdiņa paņēma Zippo šķiltavas, tad aizkūpināja cigareti un dziļi ievilka dūmu. - Trū-dija neļāva man smēķēt mājā. Tagad es šo mazo prieciņu drīkstu brīvi atļauties.

- Pieņemiet manu līdzjūtību sievas nāves sakarā.

- Ticiet man, tas nāca ka svētlaime. Pāris pēdējie gadi bija ka murgs. Amiotrofisko laterālo sklerozi es nenovēlu pat ļaunākajam ienaidniekam. - Viņš izpūta dumu mutuli. - Tātad jūs strādājat ārpus Sanfrancisko. - Latīņamerikānis pamāja ar galvu, un Tūijs turpināja: - Kā jums patīk Mehiko?

Viesis pasmaidīja.

- Arī jūs esat šo to noskaidrojis. Ja, Mehiko nav rožu lauks.

- Bet tur noris īstās lietas! Jūs vismaz runājat spāņu valodā. Man neizdevās atbrīvoties no akcenta. - Paraustījis plecus, viesis malkoja viskiju, un Tūijs turpināja: - Es nezinu, cik daudz varēšu jums izstāstīt. Visa informācija man ir birojā.

- Neesiet nu tik pieticīgs! Jūs esat nodaļas drošības dienesta darbinieks un regulāri atjaunojat datus par konfidenciālajiem avotiem.

- Nemaz tik bieži tas nenotiek. Par kuru ziņotāju jūs interesējaties?

Viesis no žaketes kabatas izvilka nelielu bloknotu ar spirāli un nolasīja, it kā no galvas neatcerētos:

- SCC, trīspadsmit, nulle, nulle, vienpadsmit.

- Jā, tas ir viens no mūsējiem. Vienpadsmit, jūs teicāt?

- Tieši tā.

- Ko jūs vēlaties uzzināt?

- Vai šis cilvēks kādreiz ir pārkāpis likumu, piemēram. Jebko, kas apliecinātu, ka viņš neatbilst mūsu mērķim. Mēs gribam turp nosūtīt komandu, lai aprunājas ar šo ziņotāju, taču mans palīgs uzskata, ka tādējādi mēs tikai velti izšķiedīsim laiku.

Tūijs iedzēra krietnu burbona malku.

- Es nezinu, ko tādu varētu izstāstīt, kas varētu mainīt jūsu viedokli.

- Protams, es nejautāšu pēc tā cilvēka vārda, bet varbūt jūs varētu viņu raksturot. Par ko viņš strādā, kur dzīvo, kāds ir viņa sabiedriskais stāvoklis un tamlīdzīgi.

Piemiedzis acis, Tūijs lēni ievilka plaušās dumu, ko pēc tam tievā strūkliņā lēni izpūta.

- Kā tagad klājas Renijam Hābermenam? Vai viņš nav zaudējis savu humora izjūtu?

- Viņš ir lielisks, joprojām uzjautrina visu nodaļu.

- Vai nodosiet viņam manus sveicienus? Mēs kopā apmeklējām kursus.

- Noteikti.

- Tā gan. Ziniet, Renijs Hābermens ir mans ortopēds un nestrādā Narkotiku apkarošanas pārvaldē.

Iestājās ļoti ilgs klusums.

- Manuprāt, šī asprātība bija pilnīgi lieka, aģent Tuij, -doktors Mendosa skumji noteica.

64

Vecais vīrs nolēma izrādīt pretestību un steidzās pie plauktiņa līdzās ārdurvīm, kur glabāja Narkotiku apkarošanas pārvaldes izsniegto četrdesmitā kalibra Gloka sistēmas divdesmit trešā modeļa pistoli. Diemžēl vecums darīja savu. Ceļgali bija trausli kā stikls, un viskijs vājināja reakciju.

Doktors Mendosa veikli viņu panāca.

Jau pēc mirkļa Tūijs locījās uz paklāja netālu no televizora. Delnu un potīšu locītavas bija savažotas ar kabeļu saitēm, mute aizlīmēta ar lenti. Vietā virs acs, kur doktors Mendosa bija iesitis viņam ar nelielu adas steku, veidojās violeta švīka.

Cīniņa laikā doktors Mendosa bija pazaudējis šinjonu, taču viņam vairs nevajadzēja izskatīties pēc Narkotiku apkarošanas pārvaldes aģenta Ernandesa no Sanfrancisko nodaļas.

Vienmēr bija labak iegūt informāciju ar sociālās inženierijas līdzekļiem. Skarbākas metodes viņam nepatika, un ķeršanos pie tām viņš uzskatīja par savas neveiksmes atzīšanu. Bet nepieciešamības gadījumā viņš lieliski tās prata izmantot.

Viņš uzvilka gumijas cimdus un ar pūlēm iedabūja aģentu tuvākajā guļamistabā, kura acīmredzot pārāk bieži netika izmantota. Tur atradās paliela gulta ar tumši zilu poliestera segu, divi nelieli nesaskaņoti naktsgaldiņi un kumode ar spoguli. Grīdu sedza tirkīzkrāsas paklājs. Visas mēbeles klāja bieza putekļu kārta. Aģents Tūijs bija atraitnis un dzīvoja viens, arī saimniecības vadītājas viņam, visticamāk, nebija. Doktors Mendosa sprieda, ka varbūt vecais reizi pāris nedēļās pastrādā ar putekļsūcēju un ar to mājas uzkopšana beidzas.

Tūijs locījās un raustījās, tādēļ izrādījās jo grūtāk ievelt viņu gultā. Bet doktors Mendosa bija stiprs un drošības pēc arī sasēja viņu ciešāk, nodarot lielākas sāpes.

"Nekas, vecais! Ja tu nesadarbosies, šīs sāpes būs nieks salīdzinājumā ar pārējo, ko tev nāksies piedzīvot."

Gultā doktors Mendosa ar vienu rokas kustību apvēla Tūiju uz vēdera. Drīz vien aģents padevās un nomierinājās. Viņš mēģināja kaut ko uzkliegt, taču līmlente apslāpēja jebkuru vārdu. Viss liecināja, ka viņš nesadarbosies. Aģents mēģināja pagriezties uz muguras, taču doktors Mendosa ar ceļgalu piespieda viņu gultai.

- Paklau, aģent Tūij, tu vari atvieglot savu stāvokli pavisam vienkārši. Atliek tikai izstāstīt, kāds ir konfidenciālā avota SCC trīspadsmit, nulle, nulle, vienpadsmit īstais vārds. Vairāk nekas man nav vajadzīgs. Tiklīdz tu nosauksi vārdu, es atstāšu tevi šeit un nenodarīšu neko ļaunu. Manuprāt, tas ir labākais risinājums. Tikai vārdu, un viss!

Doktors Mendosa gaidīja kādu pazīmi par piekrišanu, varbūt galvas mājienu. Bet Tūijs tikai smagi elpoja caur degunu. Tad uzbrucējs nolēma dot viņam iespēju un uzmanīgi parāva nost līmlentes galu.

Aģents Tūijs nolamājās.

"Bezpalīdzīga bērna dusmu lēkme." Doktors Mendosa pasmaidīja.

- Tev ir zināmi visu konfidenciālo avotu vārdi Bostonā. Par vienpadsmito numuru vakar tika spriests Sanfrancisko nodaļā. Tev viņš noteikti vēl ir svaigā atmiņā.

- Tu nemaz neesi Ernandess, glumais rieb...

Mocītājs atkal aizlīmēja upurim muti. Viņam nepatika lamuvārdi, turklāt šādi personīgie apvainojumi lietā nepalīdzēs.

No mēteļa kabatas doktors Mendosa izņēma nelielu četrstūra futrāli, attaisīja rāvējslēdzēju un izklāja piederumus uz naktsgaldiņa. Tad viņš atvēra sterila marles spilventiņa iepakojumu un uzspieda uz marles dažas betadīna piles. Tas bija ieraduma spēks - ari karteļa uzdevumu veicot, viņš ievēroja sanitārās normas. Tūijam uz kakla viņš uztriepa oranžu ovālu.

Aģents sparīgi pretojās un mēģināja izlocīties. Viņš saprata, ka liktenis būs briesmīgs, jo zināja, kādus paņēmienus izmanto "Sinaloas karteļa" algotie slepkavas. Piemēram, sacirta upuri gabalos vai nogrieza tam galvu.

Bet doktors Mendosa nelietoja ķēdes motorzāģus. Viņa metodes bija izsmalcinātākas un efektīvākas, turklāt asiņu lija daudz mazāk.

Nolēmis nepadoties, Tūijs raustījās kā neprātīgs. "Diemžēl," doktors Mendosa nodomāja. "Lai butu. Es esmu sagatavojies dažādiem pavērsieniem." Viņš iztukšoja pudelīti ar divdesmit miligramiem etomidāta un rūpīgi nomērķēja ar šļirci uz. miega artēriju upura kakla kreisajā pusē. Tūijs mēģināja kliegt, taču medikaments iedarbojās gandrīz nekavējoties. Pēc nepilnas minūtes viņš jau gulēja rāms un paklau-sīgs.

Tagad doktors Mendosa varēja netraucēti izpildīt uzdevumu. Viņš atbrīvoja Tūiju no važām un rūpīgi atpogāja upura zilo kreklu.

Bija vajadzīgas vēl divas injekcijas. Pirmajai viņš izmantoja trīsarpus collas garu Whitacre spinālo adatu, lai Tūijam ceturtā kakla skriemeļa apvidū iešļircinātu vietējās anestēzijas līdzekli ropivakaīnu. Skaidri sadzirdams paukšķis apliecināja, ka adatas gals ir iedūries cietajā smadzeņu apvalkā.

Viņš piecēlās, ielika izlietotās šļirces futrālī un paņēma šļirci zemādas injekcijām. Taja bija naloksons, ko dažkārt lieto opioīdu - heroīna vai morfija - pārdozēšanas gadījumos. Ja to injicē asinsritē normālam cilvēkam, viņš kliedz neizturamās sāpēs.

"Aģentu Tūiju gaida murgs, no kura viņš nespēs pamosties," doktors Mēdoša ļauni nopriecājās un apvēla upuri uz muguras. Kailās krūtis bija bālas un mīkstas, ap krusu galiņiem auga spuraini sirmi matiņi. Plakstiņi noraustījās, un viņš atvēra acis. Medikamenti bija iedarbojušies. Doktors Mendosa norāva līmlenti no mutes, lai vīrs varētu parunāt.

- Ko, pie velna, tu... es nevaru... nevaru...

- Pakustēties, - uzbrucējs palīdzēja. - Tu esi paralizēts.

-Jēziņ!

- Drīz tu jutīsi mežonīgas sāpes. Ja cilvēks uzmet sev uz kājas ķieģeli vai uzsit īkšķim ar āmuru, sāpes ir spēcīgas, taču ātri maziņas, jo organisms izdala endorfīnus, kas notrulina jutekļus, lai stāvoklis ir izturams. Tu piedzīvosi kaut ko tādu, kas cilvēkam nemaz nebūtu jāpieredz.

Doktors Mendosa no futrāļa izņēma vienreiz lietojamu vienpadsmitā numura skalpeli, atbrīvoja to no iesaiņojuma, un bez vilcināšanās pārgrieza Tūija krūts galiņu uz pusēm. No brūces izplūda koši sarkanas asinis.

Tūijs ieaurojās, saviebās un iepleta acis. Jau nākamajā mirklī mute atkal bija aizlīmēta, taču lente vairs labi neturējās un aģents izgrūda negantu sāpju kliedzienu. Doktors Mendosa noplēsa jaunu lentes gabalu un bez žēlastības apklusināja upuri.

Kliedzieni nemitējās, taču bija apslāpēti.

Spīdzinātājs pielika rādītājpirkstu sev pie lūpām.

- Vai tagad saproti? Sāpes nemazinās. Skumji, bet tās turpināsies, kamēr vien naloksons riņķos tavos asinsvados. Ja es neko nedarīšu, tās pierims pēc aptuveni piecām minūtēm. Ļoti garām minūtēm, protams. Ja es injicēšu nākamo nalok-sona devu, sāpes pastiprināsies. Beigās vai nu tev neizturēs sirds, vai ап tu sajuksi prātā. - Aģenta seja ieguva violeti sarkanu toni, viņa acis izvalbījās. Viņš nosprauslājās. Doktors Mendosa piebilda: - Bet tu vari izdarīt tā, ka sāpes tiek remdētas. Man ir vajadzīgs tikai viens vārds. Pašreizējos apstākļos tā laikam nav pārāk augsta cena, vai ne?

Upuris izturēja vēl nepilnu minūti.

65

Denijam nebija izvēles. Uz tikšanos vajadzēja iet.

"Ja es neparādīšos, viņiem radīsies aizdomas. Man jāizturas pēc iespējas normāli. Bet... varbūt tās ir lamatas? Ja nu neģēļi ir sapratuši, ka es zinu patiesību? Ja viņi noklausās manas telefonsarunas, tad viegli noskaidros, ka esmu bijis pie advokāta. Un tādā gadījumā tikšanās beigsies ar soda izpildi. Nē, varbūt tā ir paranoja. Varbūt viņi neko nenojauš un turpinās izlikties par Narkotiku apkarošanas pārvaldes aģentiem."

Diemžēl šī situācija vairāk līdzinājās krievu ruletei - tiek griezta revolvera aptvere un pēkšņi nospiesta mēlīte. Un neviens nezina, vai aptverē vispār ir lode.

Viņš ieskatījās rokaspulkstenī. Pēc pusstundas vajadzēja sagaidīt Ebiju pie skolas un aizvest mājās. "Ja Slokums un Jeigers ir sapratuši, ka es zinu patiesību, F.bijai draud briesmas. Visur, bet jo īpaši mūsu dzīvoklī."

Bija nepieciešams aprunāties ar Tomu Gelvinu pa tālruni, kuru neviens nenoklausās.

Denijs nopirka Samsung priekšapmaksas tālruni par desmit dolāriem un karti ar sešdesmit sarunu minūtēm par divdesmit dolāriem.

Aparāts likās aizvēsturisks. Tam vajadzēja vispirms ievietot bateriju, tad uzlikt metāliska izskata plastmasas vāciņu un iespraust vadu, lai tālruni uzlādētu. Instrukcija bija rakstīta pa pusei angliski, pa pusei spāniski. Viņš klepjdatorā sameklēja firmas tīmekļa vietni un aktivizēja tālruni, izmantojot izdomātu vārdu. "Kāpēc lai tas nebūtu Džejs Gūlds?" Un izdomātu elektroniskā pasta adresi. Sērijas numurs bija uzrādīts iepakojuma kastē atrodamajā brošūrā. Viņš nokasīja sudraboto plēksnīti no kartes, lai uzzinātu PIN kodu un ievadītu arī to. Beidzot tālrunis bija gatavs lietošanai, lai gan sarkans paziņojums tīmekļa vietnes lapa nemitējās brīdināt, ka tālruņa numurs nav apstiprināts. "Kā gan to aparātu pie dzīvības dabu narkomāns, kas lietojis metamfetamīnu vai kokainu un kam neizsekojams telefons ir vitāli nepieciešams? Šis reģistrācijas process taču ir bezgalīgi sarežģīts! Nūja, varbūt viņi nemaz nenoņemas ar tādiem niekiem, jo zina, ka tas nav vajadzīgs."

Uz Gelvina viedtālruni zvanīt nedrīkstēja, un arī par fiksēto līniju birojā Denijs nejutās pārliecināts - nekādi nevarēja zināt, vai to noklausās. Viņam bija zināms Selinas mobilā tālruņa numurs, ko varbūt nebija sagādājuši abi aģenti.

Selina atbildēja piesardzīgā tonī, jo zvanītāja numurs bija pavisam jauns. Tad viņa pazina Denija balsi un atmaiga.

- Es gribēju apjautāties, vai Ebija varētu šodien aizbraukt pie Dzenas. Man pēcpusdienā ir svarīgas darīšanas.

- Manuprāt, Dzena tikai priecāsies.

- Vai viņai pakaļ brauks šoferis?

Iestājās vairākas sekundes ilgs klusums.

- Toms nomainīja šoferus.

- Skaidrs. - Denijs gan nebija pārliecināts, kas viņam īsti ir skaidrs.

- Cilvēku Djego vietā viņš izvēlējās pats.

Tātad viņš bija ievērojis Denija ieteikumus.

- Un vēl... Vai tev ekrānā uzrādījās numurs, no kura es zvanu?

- Es... pag... jā, bet man tas ir svešs. Parasti tu zvani no cita.

- Vai Toms ir līdzās?

- Viņš aizbrauca uz biroju.

- Labi. Vai varu lūgt kādu pakalpojumu? Piezvani viņam un nosauc šo numuru. Bet nezvani viņam uz viedtalruni vai kabineta tālruni! Gan jau ir kāds, ar ko sazināties ārkārtas gadījumos.

- Ko... - Selina iesāka, bet acīmredzot attapās, ka viss ir mainījies un notiek kaut kas nelāgs. - Labi.

No sava viedtālruņa Denijs uzrakstīja Ebijai īsziņu - ka meitai pec stundām jāsēžas Gelvinu automobili un jābrauc pie viņiem. Sīkākus paskaidrojumus viņš nedeva. Ebijas atbildi gaidīt nenācās ilgi. "Jā!"

Strīdēties nevajadzēja.

Pēc dažām minūtēm iedžinkstējās vienreiz lietojamais aparāts.

- Denij? - Zvanīja Gelvins. Numuru Denijs nepazina. - Vai viss ir kārtībā?

- Turpmāk lieto šo numuru.

- Saprotu. Un tu pieraksti manējo.

- Es palūdzu, lai Ebija brauc pie Dzenas.

- Jā, Selina jau stāstīja. Vai kaut kas ir noticis?

- Parunāsimies vēlāk. Vai tavā māja ir droši?

Gelvins skaļi nopūtās.

- Kā vienojāmies. Es nolīgu privātu apsardzi.

- Teritorijai?

- Pa perimetru. Visā īpašumā. Kas noticis?

- Vēlāk, - Denijs attrauca un beidza sarunu.

66

"Dienvidu līča" iepirkšanās centra viņš nonāca divdesmit minūtes pirms noteiktā laika. Milzīgais stāvlaukums bija pilns ar automobiļiem - tie brauca iekšā un ārā, riņķoja pa apli un karoja par brīvajām vietām. Bija sastrēgumstunda, un šajā iepirkšanās centrā atradās vairāki plaši un iecienīti veikali, tostarp arī vecais labais "Preces mājai". Viņaprāt, tā bija īsta elle - tāpat kā iešana uz "Neskartajiem produktiem" svētdienas pēcpusdienā.

Viņš atrada vietu dažu joslu attālumā no "Precēm mājai", sēdēja automobilī un gaidīja instrukcijas - zvanu vai īsziņu. Viltus aģenti bija pieminējuši tikai stāvlaukumu, taču tas izrādījās milzīgs, un Denijs nezināja, vai viņi ieradīsies kājām vai ar kādu transportlīdzekli.

Zem priekšējā sēdekļa bija paslēpta Gelvina dotā Bērētas sistēmas pistole, kabatā - viedtālrunis.

Denijs vairākas reizes dziļi ieelpoja, lai nomierinātu nervus. "Es lūdzu satikties vēl pirms tam, kad atklāju patiesību. Nu, vismaz to, ka viņi meloja un nemaz nestrādā Narkotiku apkarošanas pārvaldē. Taču - kas viņi ir un ko viņiem vajag?"

Pirmajā mirklī varēja nospriest, ka Slokums un Jeigers ir bijušie pārvaldes aģenti, kas iesaistījušies kādā ilgā un slepenā operācijā un pēc apsūdzībām korupcijā atlaisti no darba Meksikā, tāpēc izlēmuši nopelnīt. Strādājot pārvalde, viņi uzzinājuši, kas atbild par karteļa finansēm, un sagribējuši Tomu Gelvinu nevis nodot varas iestādēm, bet apzagt.

Tikpat droši bija domāt, ka viņus algo cits kartelis.

Lai nu kā, vienīgā iespēja tikt no abiem vaļā bija Federālā izmeklēšanas biroja iesaistīšana operācijā.

Džejs Poskancers pazina pietiekami augsta ranga darbiniekus, lai to varētu izdarīt, taču vispirms vajadzēja iegūt taustāmus pierādījumus.

- Sadabū kaut ko, lai varam sākt sarunas ar federāļiem, -Poskancers sacīja. - Piemēram, paziņo par vietu, kur abus krāpniekus var pieķert, iztaujāt un arestēt. Tad lieta būs FIB rokās.

"Jā, es apzinos risku," Denijs nodomāja. "Varbūt tas ir pārlieku liels. Tāpēc tagad ir jānomierinās un jāatslābinās. Turpmāk man būs vajadzīgs vēss prāts un izsvērta rīcība."

Viņš ieskatījās tālruņa ekrānā. Nebija pienākusi neviena īsziņa. Izslēdzis zvana signālu, viņš ieslidināja aparātu kabatā.

Un gaidīja.

Beidzot atskanēja neparasts elektronisks plarkšķis. ChatSecure lietotne. īsziņā bija teikts: "Pēdējā stāvvieta piektajā rindā. Balts furgons."

Denijs to uzmeklēja. Uz sāniem vīdēja uzraksts "Starpšta-tu ēdieni un dzērieni". Pie stūres sēdēja žurkai līdzīgais Slo-kums ar piķa melnajiem matiem. Viņš palūkojās uz Deniju, sarauca pieri un novērsās. Attaisījās durvis, un druknais plikgalvis Jeigers izkāpa, pamāja Denijam, lai seko, un devās pie aizmugures durvīm. Denijs ielēca iekšā. Gar sienām bija izvietoti pelēki metāla moduļu plaukti, taču lielākoties tukši. Tur atradās vien dažas instrumentu kastes un pagarinātāja vads. Oda pēc mašīneļļas un vecām cigaretēm.

- Tagad stāvi nekustīgi, - Jeigers nokomandēja.

No plaukta paņēmis kādu melnu garenu priekšmetu vecmodīga mobilā tālruņa izmērā, viņš to ieslēdza, izvilka tele-

skopisku antenu un noslidināja no augšas uz leju gar Denija sāniem. Aparāts pīkstēja gluži kā metāla detektors, un spalgie toņi te pieklusa, te pastiprinājās.

To Denijs nebija gaidījis. "Tātad abiem radušās kādas aizdomas. Vai viņi uzzinājuši manus nolūkus? Nē, tas taču nav iespējams!"

- Ko tas nozīmē? - viņš vaicāja.

Jeigers jautājumu ignorēja un uzsita pa Denija bikšu kabatu kreisajā pusē.

- Tas ir mobilais?

Denijs sastinga, taču saņēmās, paraustīja plecus un notēloja vienaldzību.

- Uzminējāt!

Pastieptā roka ar atvērto plaukstu mudināja aparātu atdot.

"Bet es esmu ieslēdzis ieraksta funkciju, un par to liecinās sarkanais aplītis ekrānā! Tiklīdz Jeigers to ieraudzīs, man būs beigas."

Nekas cits neatlika - nepacietīgi nopūties, Denijs ielika tālruni ar ekrānu uz leju Jeigera platajā plaukstā. Brīdī, kad aparāts tika pagriezts otrādi, izrādījās, ka ekrāns ir tumšs. Jeigers nometa viedtālruni uz plaukta blakus melnai plastmasas kastei ar urbja attēlu un turpināja pārbaudi, meklējot noklausīšanās ierīces. Vairāk neko detektors neuzrādīja.

-Jūs esat kaut ko aizmirsis, - Jeigers sacīja. Denijs samirkšķināja acis. - Fotogrāfijas no Espenas. Pie velna, kur tās ir?

- Man nekā nav, - Denijs attrauca.

Pārsteigumu Jeigera sejā steigšus nomainīja drūms uzjautrinājums.

- Tas ir pavisam nelāgi, - viņš secināja un sāka masēt labo plaukstu.

- Tāpēc jau es gribēju aprunāties. Man atņēma kameru.

- Kurš?

- Kā lai es zinu? Tie, kas strādā kopā ar Gelvinu. Varbūt

L

viņa apsargs. Man pat neradās iespēja uzņemt kaut vienu fotogrāfiju. Mani pieķēra brīdī, kad es grasījos to darīt.

- Kas jāsaprot ar vārdu "pieķēra"?

- Kāds man iesita pa galvu. - Denijs atdarināja atvēzienu un sitienu. - Bums!

- Un e-pasta par izgāšanos paziņot nevarējāt?

- Kā jūs nesaprotat! Ja mani pieķēra, Gelvinam... viņiem ir radušās aizdomas.

Jeigers mitējās berzēt pirkstu kauliņus.

- Vai jums izdevās ticami visu izskaidrot?

- Kad es atguvu samaņu? Es teicu, ka slēpoju.

- Un kamera?

- Neviens to pat nepieminēja. Tā gluži vienkārši izkūpēja gaisā. Es nospriedu, ka viņi to paņēma.

- Bez jautājumiem? - Jeigers brīnījās. - Neviens pat nepainteresējās, kāpēc jums slēpojot līdzi bija fotokamera?

Denijs papurināja galvu.

- Tieši tā. Neizskanēja neviens jautājums.

- Jūs esat pārliecināts, ka nepaguvāt uzņemt nevienu fotogrāfiju?

- Absolūti.

- Varbūt jūs noturēja par diletantu, kas meklē skatus ar sniegu un kokiem. Lai nu paliek. Mēs esam izdomājuši citu veidu, ka jūs varētu izpildīt mūsu...

- Nē, - Denijs viņu strikti pārtrauca.

Jeigers iesmējās un paskatījās uz Slokumu.

- Vai dzirdēji? Viņš teica "nē"!

- Šis ir izrādījies bīstams uzdevums, un noteikumi jama ina. Es pieprasu maksu par risku.

Vispirms pavēris muti, lai kaut ko sacītu vai pasmietos, Jeigers šķita pārdomājām un noteica:

- Jūs tiešām esat interesants cilvēks.

Denijs atslīga pret furgona sienu.

- Es nejokoju. Līdz šim es esmu izpildījis visu, kā prasījāt,

tādēļ prātīgāk būtu atteikties no tālākas sadarbības. Bet es gribu pamēģināt vēlreiz. Ja man tiks atlīdzināts par pūliņiem.

- Narkotiku apkarošanas pārvalde nemaksā ziņotājiem.

- Izbeidziet, Glen! - Denijs pasmaidīja. - Jūs domājat, ka es nepameklēju informāciju? Tātad jūs novērtējat mani pārak zemu. Pārvalde maksā, dažkārt pat ļoti labi. Es lasīju par Gvatemalas narkotiku tirgoni, kam Savienoto Valstu valdība par palīdzību noskaitīja deviņus miljonus dolāru. Bet jums šorīt ir paveicies. Es vēlos piedāvāt sevišķi zemu cenu.

- Sapņo vien!

- Redziet, man ir kaut kas tāds, ko jūs izmisīgi cenšaties iegūt. Un es gribētu jums to atdot. Ja jus izpildīsiet manus nosacījumus.

- Jūsu nosacījumus? - Jeigers pagalam savādi palūkojās uz viņu. Iespējams, šajā skatienā pavīdēja cieņa.

- Ar parakstu apstiprināsiet, ka maksāsiet miljonu dolāru skaidrā naudā. - Jeigers izplūda neparasti dobjos smieklos. Denijs turpināja: - Es to pieņemšu četrās reizēs. Pirmos divsimt piecdesmit tūkstošus ne vēlāk kā desmitos rīt no rīta. - Viņš uz mirkli apklusa, lai sarunbiedri aptvertu šo paziņojumu. Jeigers neatbildēja. - Un tagad mēs varētu apspriest nākamo uzdevumu.

Jeigers lēni purināja galvu un tad tikko jaušami pasmaidīja.

- Nedomāju, ka jūs izprotat situāciju. Ne jau jūs diktējat noteikumus, jo patlaban karājaties mata galā. Tas nav prātīgi, Denij. Noteikti nav.

- Tiešām?

- Neapšaubāmi.

- Lēmums ir jāpieņem jums, - Denijs attrauca. - Jūs zināt, kā mani uzmeklēt. - Viņš pagriezās, atrāva vaļā furgona durvis un izlēca ārā.

Viedtālrunis palika uz plaukta.

To viņš atstāja ar nolūku.

67

Denijs sēdēja patīkamā kafejnīcā "Grafīti" Ņūberi iela. Tai bija skārda griesti un grīda no mazām baltām astoņstūra flīzītēm. Pie sienām karājās pārdodami mākslas darbi, ko radījuši Tēlotājmākslas muzeja skolas audzēkņi. Klientiem te pasniedza kafiju no vienas konkrētas plantācijas, tāpēc ļoti dārgu. Kapučīno maksāja sešus dolārus. Bārmeņi ar glīti apcirptām bārdām un baltiem pogājamiem krekliem izskatījās nevainojami.

Visi galdiņi izrādījās aizņemti, tādēļ Denijs nopirka tasi kapučīno un apsēdās uz polsterēta soliņa, nolika savu klēpj-datoru uz celma, kas pārklāts ar šellaku un ierādīts bez galdiņa palikušajiem, lai varētu novietot tasītes un šķīvjus.

Bezvadu internēta izmantošanai paroli nevajadzēja. Denijs uzskatīja, ka viltus aģenti bus atraduši iespēju piekļūt viņa mājas internētam.

Viņš atvēra iCloud.com, Apple mākoņu noliktavas un datoru servisa tīmekļa vietni, un ievadīja savus personas datus. Drīz vien viņš atrada zaļu ikonu aplikācijai ar nosaukumu "Atrodi manu iPhone". Tad ekrānā parādījās liela Google karte ar Bek-bejas rajonu centrā. Nākamajā mirklī karte pavirzījās pa kreisi, un uz oranža ceļa ar atzīmi "deviņdesmitā starpštatu maģistrāle" uzradās zaļas kniepadatas attēls, kas lēni pārvietojās rietumu virzienā. Tātad automobilis ar viltus aģentiem un viņa tālruņa aparātu brauca pa Masačūsetsas ātrgaitas ceļu.

“Mans telefons ir daudz noderīgāka izsekošanas ierīce nekā diktofons," Denijs secināja. "Varbūt Jeigers atskārta, ka esmu atstājis aparātu uz plaukta. Droši vien. Bet viņš varētu nospriest, ka tas notika strīda karstumā, nevis ar nolūku. Vai viņi to izmetīs? Diezin vai. Katrā ziņā vispirms viņi izpētīs pieejamo informāciju - zvanus, īsziņas, numurus. Pārāk daudz noderīga tur nebūs." Denijs pirms tikšanās bija kārligi padzēsis datus.

Bet tikpat iespējams bija tas, ka viltus aģenti tālruni nav pamanījuši. Denijs bija izslēdzis zvana signālu un vibrozva-nu.

Zaļās kniepadatas attēls nogriezās no maģistrāles un turpināja braukt pa simt divdesmit astoto ceļu.

Denijs malkoja rūgto kapučīno un vēroja datora ekrānu. Drīz vien automobilis iestūrēja Voltemas Trešajā avēnijā. Maršruts veda uz dienvidiem, bet mērķis Denijam nebija pat nojaušams.

Pēc dažām minūtēm zaļā kniepadata apstājās.

Ar vienu peles klikšķi Denijs palielināja kartes mērogu un izvēlējās iespēju apskatīt ielas attēlus. Zaļais punktiņš atradās stāvlaukumā aiz ēkas ar uzrakstu "Vēstnieka apartamenti".

Interneta meklētājā Denijs noskaidroja, ka tā ir biznesa klases viesnīca Voltemā.

"Te jūs noteikti jutīsieties kā mājās. Minimālais uzturēšanās laiks - nedēļa. Pilnīgi aprīkota mini virtuve, telpu uzkopšana," solīja viesnīcas tīmekļa vietne.

Tās izrādījās pagaidu mājas diviem bijušajiem Narkotiku apkarošanas pārvaldes aģentiem.

Bija pienācis laiks nepieteiktai vizītei.

68

Pēc pusstundas Denijs iestūrēja stāvlaukumā pie ķieģeļu ēkas - neuzkrītošas trīsstāvu viesnīcas "Vēstnieka apartamenti" Voltemā.

Balto furgonu nekur neredzēja.

Viņš izslēdza dzinēju. Līdz viesnīcas parādes durvīm veda segta eja. Tā bija drūma, taču nevainojama vieta, kas izstaroja vientulību, izmisumu un nepastāvību. "Lielākoties te droši vien uzturas vidēja ranga darbinieki no tādiem uzņēmumiem ka Oracle, Raytheon un Biogett Idec, kas tikko pārcēlušies uz Bostonas apkārtni un vēl meklē savu mitekli," Denijs prātoja. "Tāpat viesnīca piemērota viesu komandām no Google, Microsoft vai Genzyme, kas ieradušās pāris nedēļās realizēt īslaicīgu projektu. Un meistarīgiem celtniecības inženieriem, kam mēnesis vai divi jāpavada prom no mājām. Bet diviem bijušajiem Narkotiku apkarošanas pārvaldes aģentiem, kas iecerējuši neģēlīgu zagšanu?"

No viesnīcas otras puses parādījās pelēks Mini Cooper, kas tūdaļ izbrauca uz ielas. Tobrīd Denijs aptvēra, ka stāvvietas atrodas ari aiz ēkas. Viņš atkal iedarbināja savu automobili, devās turp un nonāca laukumā ar divām rindām transportlīdzekļu, kam pa vidu ierīkota eja uz viesnīcu un talak redzams ceļš līdz ielai. Pretī viesnīcai slejas milzīga, teju kvartālu gara daudzstāvu autostāvvieta.

Otrajā rindā pa kreisi aiz ekonomiskās klases sedaniem

varēja saskatīt baltu furgonu. "Starpštatu ēdieni un dzērieni".

Tātad viltus aģenti bija apmetušies te. Nešķita, ka apkārtni būtu iecienījuši kājāmgājēji, jo nebija pat ietvju un attālumi likās pārāk lieli. Lai jebkur nokļūtu, vajadzīgs automobilis.

"Jā, viņi ir šeit!"

Denijs izslēdza dzinēju, uzmeta datora somu plecā un devās uz galveno ieeju. Foajē izrādījās neliels un vāji apgaismots, tur oda pēc piededzinātas kafijas un ātrajām uzkodām. Reģistratūrai bija neuzkrītoša lete ar marmora virsmu. Mirgoja dienasgaismas lampa. Aiz letes darbinieku neredzēja, bet uz tās atradās zvaniņš. "Nē, nevienam, pat Pavlova sunim, nepatīk, ja viņu izsauc ar zvaniņu," Denijs nosprieda un uzsauca:

- Hallo?

Smagiem soļiem iznāca masīvs, apmēram divdesmit piecus gadus vecs jauneklis. Uz piespraustās nozīmītes bija vārds "Mets".

- Vai es, lūdzu, varu dabūt istabu uz vienu nakti, Met? -Denijs vaicāja un klusībā cerēja, ka noteikums par vienu minimālo nedēļu nemaz nebūs tik strikts. Viņš sakārtoja somas siksnu uz pleca. Tikai neliels izspiedums liecināja, kurā somas kabatā viņš paslēpis Gelvina pistoli. Savādi, bet apziņa, ka ierocis ir tik tuvu, vien pastiprināja biklumu.

- Protams, - Mets atbildēja. Tatad brīvu istabu netrūka, un tādēļ stingros noteikumus varēja neievērot.

- Varbūt kādu numuru ar logiem uz sētas pusi? - Denijs papildināja. "Uz to pusi, kur novietots baltais furgons."

Darbinieks sakumpa par datora tastatūru. Atskanēja klikšķi.

"Es esmu nostājies uz bīstama ceļa, bet daudz muļķīgāk butu dīki pakļauties liktenim." Denijs sastinga. "Līdzīga sajūta droši vien rodas Koijotam no animācijas filmas - ja

paskatīsies lejup no klints, tad noteikti nokritīsi. Savādā fizika."

Tātad nedrīkstēja lūkoties lejup.

- Kopā simt četri un deviņdesmit deviņi.

Denijs pasniedza savu kredītkarti un aizturēja elpu, taču pēc brīža atslābinājās, jo kartē izrādījās pietiekami daudz naudas viesnīcas pakalpojumu apmaksai.

Mets no printera paņēma papīra lapu un paslidināja pāri letei. Denijs parakstījās.

- Vai palīdzēt ar bagāžu?

- To es uznesīšu vēlāk.

Nelielā, taču gaumīgi iekārtotā istaba atradās otrajā stāvā. Bija pilnīgi iespējams, ka viņš saskriesies ar kādu no viltus aģentiem un tad nepratīs ticami izskaidrot savu klātbūtni.

"Ja tā notiks, es būšu visu salaidis grīstē."

Istabā atradās paliela gulta, rakstāmgalds un krēsls, virtuves zonā - trauku mazgājamā mašīna, ledusskapis, kafijas automāts un elektriskā plīts ar diviem degļiem. Viss, kas nepieciešams ceļojošam vidēja ranga vadītājam, lai dažas nedēļas padzīvotu viens.

Pa logu varēja redzēt viesnīcas sētas pusi un abas automobiļu rindas. Baltais furgons nebija kustināts.

"Interesanti, kurā istabā dzīvo Jeigers un Slokums? To varētu noskaidrot. Piemēram, izmantojot kādu ticamu ieganstu, uzdodoties par citu personu vai tēlojot, ka ir noticis kaut kas svarīgs. Bet varbūt tā rīkoties nevajadzēs."

Denijs izņēma no somas datoru, pieslēdza to elektriskajai strāvai un reģistrējās bezvadu internēta pakalpojumam. Blakus viņš nolika vienreiz lietojamo tālruni, pistoli un munīcijas kastīti.

Pistole oda pēc ieroču eļļas, taču nešķita, ka no tās pēdējā laikā būtu šauts. Tā izskatījās jauna un neapbružāta. Viņš

izņēma aptveri. Tur atradās piecpadsmit patronas. Satvēris ieroci abas rokās, kā bija mācījis tēvs, Denijs nomērķēja uz gaismekli gultas labajā pusē. Tad viņš pagriezās un notēmēja uz zilu Prius markas automobili stāvlaukumā.

Ierocis labi iegūla rokā. "Nopietns... Hm, vai ieroči varētu but ап nenopietni? Un agrāk es vienmēr labi mērķēju, lai ari neesmu snaiperis un izšauju varbūt reizi divos gados. Stāvot Nausetu klubā kontrolētos, mākslīgos, ideālos apstākļos. Realitātē es startēju amatieru kategorijā. Un tagad es aci pret aci satikšos ar vīriem, kas šauj regulāri? Aizmirsti! Tā bus nāve uz līdzenas vietas. Nūja, bet kādam nolūkam es esmu paņēmis to pistoli? Vai nepieciešamības gadījumā es tomēr varētu izšaut?"

Viņš aizgainīja šo domu un nosprieda, ka labāk būt bruņotam nekā neaizsargātam.

"Varbūt ir īstais bridis piezvanīt Džejam Poskanceram un nosaukt adresi? Federālajam izmeklēšanas birojam taču jā-zina, kur apmetušies bijušie Narkotiku apkarošanas pārvaldes aģenti, kas uzdodas par īstiem. Nē, vispirms es iegūšu vairāk informācijas."

Sākt viņš gribēja ar baltā furgona numuru, tādēļ paskatījās ārā pa logu.

Tanī acumirklī Slokums un Jeigers kāpa savā automobilī.

69

Lifts likās pārāk lēns, tādēļ viņš skrēja lejup pa kāpnēm. Soļi atbalsojās telpā. Foajē viņš samazināja gaitu un uztvēra Meta skatienu, tad izsteidzās pa stiklotajām durvīm, nostājās blakus un raudzījās uz visam pusēm.

Furgons bija aizbraucis.

Viņš atgriezās pie reģistratūras. Kaut kur oda pēc ceptiem kartupeļiem.

- Tikko aizbrauca divi cilvēki...

- Kā, lūdzu? - Mets košļāja gumiju un pieklājīgā pozā pielieca galvu.

- Man gadījās muļķīgs misēklis. Pirmīt es uztriecos viņu baltajam furgonam un gribēju viņiem to pateikt... Jūs taču saprotat, par ko es runāju, vai ne?

Mets ar grūtībām norija siekalas.

- Es tiešām neko nezinu par baltiem furgoniem, kungs, jo nesekoju līdzi tam, ar kādām mašīnām pārvietojās mūsu viesi. - Viņa kazbārdiņā bija ieķēries salātlapas gabaliņš.

- Jūs taču pamanījāt divus vīriešus, kas tikko izgāja pa durvīm, vai ne? Viens bija kaulains un ar melniem matiem, bet otrs drukns plikgalvis.

Pamājis ar galvu, Mets apstiprināja, ka saprot, par ko Deli ijs runā.

- Vai vēlēsieties atstāt viņiem kādu zīmīti?

Denijs tēloja drudžainu izmisumu.

- Diemžēl tas būtu pārāk riskanti. Saprotiet, ja viņi ieraudzīs, kāds mašīnai nodarīts bojājums, man būs beigas. Tā ir kompānijas mašīna, bet visi papiri vēl nav nokārtoti. Ja tas nāks gaismā, es būšu pirmais, ko atlaidīs. Vai ari vēlāk dežurēsiet jūs?

- Šonakt? Nē, maiņa beidzas piecos, un tad te strādās Leslijs.

Tā varēja būt astoņu stundu maiņa, tātad no deviņiem līdz pieciem, un vēlāk ierodas cits darbinieks. Denijs cerēja tieši uz tādu kārtību.

- Varbūt es varētu pierakstīt viņu istabas numuru? - Man vajadzēs aizpildīt apdrošināšanas veidlapu, sagatavot čeku un... Es to visu vēlāk pabāzīšu viņiem zem durvīm.

Mets vilcinājās un lēni norija siekalas, it kā grasītos atvainoties, ka nevar palīdzēt. Šķita, ka viņš nobērs kādu formālu, pieklājīgu frāzi. "Piedodiet, kungs, mēs nedrīkstam nodot trešajām personām viesu istabu numurus. Tāda ir mūsu viesnīcas politika."

Nākamajā mirklī viņš ieraudzīja divdesmit dolāru banknoti, ko Denijs paslidināja pāri letei.

- Nevajadzēja, kungs, - Mets sastomījās un apmulsis pasmaidīja.

- Es saprotu, ka tas nav daudz, bet...

Paķēris banknoti, Mets apliecināja, ka darījums ir noticis. Ne jau tikai naudas dēj. Nē, lielāka nozīme bija Denija tēlotajam izmisumam. Tikai cietsirdis nepalīdzētu tādā situācijā. Mets paklabināja datora taustiņus un klusi noskaitīja:

- Trīssimt trešā un trīssimt ceturtā. Vārdus gan es nedrīkstu nosaukt.

- Nekas. Liels paldies par to pašu. Jus man patiešām ļoti palīdzējāt!

70

Denijs klejoja pa trešo stāvu un meklēja apkopēju. Trīssimt septītās istabas durvis bija vaļā, un ailā novietoti ratiņi.

- Atvainojiet, - viņš sacīja. - Es muļķīgā kārtā esmu tā aizslēdzis istabu, ka nevaru vairs atslēgt. Trīssimt trešā... Vai ielaidīsiet mani, lūdzu?

Apkopēja pagriezās un iepleta acis.

- Kungs! Kas noticis?

Viņš pacēla stikla spainīti.

- Es izgāju pec ledus. - Tad viņš papurināja galvu un sarauca pieri, it kā justos aizkaitināts par to, cik negaidīti ātri aizcirtušās istabas durvis, un misēklī vainotu viesnīcu, nevis sevi.

- Kura istaba?

- Trīssimt trešā. - Viņš joprojām tēloja neapmierinātu klientu.

Sieviete paņēma no ratiņiem planšeti.

- Kāds ir jūsu uzvārds?

- Jeigers.

Pārskatījusi viesu sarakstu, apkopēja papurināja galvu.

- Kā, lūdzu?

Bija iespējams, ka viltus aģenti reģistrējušies viesnīcā ar citiem vārdiem.

- Trīssimt trešais numurs. Vai jūs pasteigtos? Pēc pāris

г

minūtēm man paredzēts svarīgs telefona zvans konferenču režīma.

- Jā, trīssimt trešā, - sieviete mundri atsaucās, it kā vēlētos vēlreiz apstiprināt šo patiesību.

Viņi izgāja gaitenī. Apkopēja smaržoja pēc veļas mīkstinātājā, gaisa atsvaidzinātāja un pašas sviedriem. Acīmredzot viņa smagi strādāja, turklāt visnotaļ kaitīgos apstākļos.

Izrādījās, ka viņa mazliet pieklibo.

Pie trīssimt trešās istabas viņa apstājās un ievietoja savu karti elektronisko karšu lasītājā. Radās iespaids, ka ar šo vienu karti var atvērt visas trešā stāva istabas.

- Liels paldies, - Denijs sacīja un pasniedza apkopējai divdesmit dolāru banknoti.

- Ak, paldies, paldies, senjor! Varbūt atnest jums ledu?

Istaba līdzinājās tai, kas bija atvēlēta Denijam, un likās tikko tīrīta.

Bagāžas statīvā atradās Rimoiva firmas metāla koferis. Viņš mēģināja to attaisīt, taču bez atslēgas tas nebija iespējams. Ietilpīgajā skapī blakus vannas istabai karājās uzvalks un bleizers. Virtuvītē neredzēja nekā lieka. Vienīgā norāde uz to, ka istabā kāds apmeties, bija koferis un rakstāmgalds.

Uz tā atradās atvērts Toshiba klēpjdators un papīru žūksnis. Denijs izvilka aiz siksnas aizbāzto pistoli un nolika līdzās.

Mirguļoja un viļņojās psihodēlisks ekrāna saudzētājs -dažādu krāsu stari zvaigžņotās debesīs.

Viņš uzsita pa taustiņu, attēls pazuda un parādījās logs, pieprasot paroli. Vairākas sekundes viņš lūkojās uz to un nospieda atgriešanās ikonu - varēja gadīties, ka parole nemaz nav vajadzīga.

PAROLE NEPAREIZA.

Tad Denijs lodziņā ierakstīja vardu "Parole" un nospieda ievadīšanas taustiņu.

Ka nakamo viņš izmēģināja ciparu kombināciju "12345678", bet ari tā nederēja. Tāpat kā virknes "abcl23", "999999" un "99999999".

PAROLE NEPAREIZA.

Denijs apdomājās. "Man jau pieeja klēpjdatoram nemaz nav vajadzīga! Lai ar to nodarbojas federāli. Bet ir skaidrs, ka failos būs atrodama kompromitējoša informācija par viltus aģentiem, tātad man izdosies noslēgt brīnišķīgu darījumu ar Tieslietu ministriju. Atliek tik paķert šo datoru..."

Aizvēris to, viņš paskatījās uz papīru žūksni. Pašā augšā atradās biļetes izdruka. Biļete uz Artura Dankana vārda lidmašīnas reisam divpadsmitos četrdesmit piecās no Džona Ficdžeralda Kenedija lidostas Ņujorkā uz Nuevolaredo Meksikā. Reiss 401/2470, ko izpilda Aerolitoral DBO Aeromexico Connect, bija paredzēts pēc trim dienām. Bija iespējams, ka tas ir īstais vārds, taču tikpat labi varēja izrādīties vēl viens segvārds. Lidot viņš grasījās uz Nuevolaredo, kur, kā stāstīja Džejs Poskancers, pirms atlaišanas strādāja Slokums un Jeigers. Pagaidām gan nebija skaidrs, kāpēc vienam no viņiem turp jādodas tagad.

Četrās daļās salocīto papīru Denijs iebāza kabatā.

Tanī brīdī atvērās istabas durvis.

Denijs sagrāba ieroci un pagriezās turp.

Durvīs stāvēja Filips Slokums.

71

Slokums lēni iesoļoja istabā, pārsteigumā iepleta acis un tad, visu sapratis, pasmaidīja. Durvis aiz viņa aizcirtās.

- Ne soli tālāk! - Denijs uzsauca.

Viņš notēmēja pistoli Slokumam kaitis. Savulaik viņš bija lasījis, ka mērķēšana ķermeņa masas centrā palielina iespējas trāpīt uzbrucējam, īpaši gadījumos, ja neesi pārliecināts par savām prasmēm. Viņš ar īkšķi pabīdīja drošinātāju. Ierocis bija diezgan smags, varbūt svēra pat divas mārciņas.

Filips Slokums stāvēja nepilnu piecpadsmit pēdu attālumā. "Kļūdīties būtu grūti," Denijs sprieda. "Ja vien es nenobīšos un nospiedīšu mēlīti."

Denijs satvēra pistoli ar abām rokām.

- Rokas augšā!

Šķita, ka Slokums apsver savas izredzes. Viņš vilcinājās, it kā nespētu pieņemt izšķirošo lēmumu par to, vai uzbrukt Denijam.

Beidzot viņš paraustīja plecus un pacēla rokas. Sejā vīdēja iecietības pilns smaids - varbūt viņa acīs Denijs līdzinājās uzmācīgam bērnam, kurš jau simto reizi grib atkārtot plaukšķināšanas spēli. Bet varbūt uzjautrinājumu izraisīja nepieciešamība tēlot labo puisi.

- Ka teiksiet. - Slokums pacēla rokas vēl augstāk. Smaids lēnām pārvērtās par smīnu. Viņš nemaz nenervozēja, lai gan uz viņu tika mērķēts ar šaujamieroci.

- Pakāpieties malā, - Denijs komandēja un ar pistoli pamāja uz atpūtas krēslu pie loga. Blakus atradās stāvlampa ar milzīgu baltu abažuru. - Apsēdieties!

Kaimiņu istabā tika ieslēgts televizors, un cauri plānajām sienām izlauzās nesaprotama murdoņa. Acīmredzot bija pārradies arī Jeigers.

- Varbūt jūs nezināt, ka federālā dienesta pārstāvja nogalināšana ir smags noziegums? - Slokums pajautāja izaicinošā tonī.

- Ak tā? Un kāds ir sods, ja tiek nogalināts bijušais aģents, kurš iepinies netīros darījumos? Apsēdieties!

Pamājis Slokums plati pasmaidīja, taču palika stāvam. Acīmredzot viņš jau agrāk bija sapratis, ka noslēpums ir atklāts.

- Iespējams, ka jūs šo divpadsmit pēdu attālumu vērtējat ka pietiekamu precīzai trāpīšanai, - Slokums sacīja. - Var gadīties, ka ar savu četrdesmitā kalibra lodi jūs cauršaujat rī-ģipša sienu un nogalināt vai sakropļojat nevainīgu civiliedzīvotāju. Kādu viesnīcas klientu, kuru nemaz neredzat. Vai darbinieku. Tieši tādēļ policistiem māca, ka šādos apstākļos nedrīkst šaut, ja neesi pārliecināts, ka lode kaut kur iestrēgs. Vai jūs esat pārliecināts, Denij? - Viņš papurināja galvu. - To jus vispār neesat apsvēris, vai ne?

Adrenalīna iespaidā Denijam bija grūti sakopot domas. "Ko tagad iesākt? Es nemaz negribu viņu nošaut, un man nav zināms ne kāda FIB aģenta vārds, ne tālruņa numurs. Varbūt zvanīt policijai? Kamēr viņi atbrauks, es jau būšu beigts."

Piepeši Slokums izstieptām rokam lēca uz priekšu. Denijs pakāpās sānis, ciešāk satvēra pistoli, pagriezās un iesita uzbrucējam pa deniņiem. Slokums ievaidējās, tad sāpēs iekaucās un atmuguriski nogāzās uz grīdas. No acs izplūda asinis.

- Tu tikko pastrādāji noziegumu, patētiskais muļķi! - viņš iesaucās.

Atskanēja metālisks klikšķis - tika atvērtas blakus istabas durvis.

Pie viņiem ienāca Jeigers.

- Denjel, tas nemaz nav labi, - viņš noteica un izvilka ieroci.

Pa kreisi no Denija kājās rausās Slokums, kuram pār vaigu ritēja asinis. Iespējams, ka Denijs ar pistoli pāršķēlis viņam ādu zem acs. Tagad Denijam nācās pamīšus tēmēt uz abiem pretiniekiem.

- Nolieciet ieroci, Denjel, - Jeigers sacīja bezgalīgas pacietības pilnā tonī. - Nevajag muļķoties.

- Atkāpieties! - Denijs brīdināja Slokumu un nomērķēja uz viņu.

- Jūs jau esat ievainojis Filipu, - Jeigers turpināja. - Izskatās, ka esat pārspējis pats sevi. Ar to ari apsveicu! - Viņš ar žestu atdarināja salutēšanu. - Protams, jūs varat mēģināt un šaut uz manu draugu, taču tas noteikti nebūtu prātīgi, jo pat iedomāties nespējat, cik ātri es varētu nogalināt jūs. Es to nemaz negribu, jo, godīgi sakot, dzīvs jus esat daudz noderīgāks nekā miris. Tādēļ labāk būs, ja mēs abi nolaidīsim ieročus un aprunāsimies civilizēti. Daži jautājumi mums noteikti ir jāapspriež.

Slokums ar plaukstu pārvilka asiņojošajai sejai un veltīja Denijam indīgu skatienu - it kā brīdinot, ka uzbruktu, ja līdzās nestāvētu kolēģis.

Jeigers saglabāja nesatricināmu mieru.

- Ja mēs gribētu jūs nogalināt, Denjel, tad jus jau sen būtu miris. Goda vārds!

"Viņam taisnība. Tātad es viņiem joprojām esmu vajadzīgs," Denijs secināja. "Mana nāve nepavisam nav viņu interesēs."

Denijs nolaida ieroci.

- Paldies, - Jeigers sacīja. - Tā ir pareizi.

- Es visu zinu, - Denijs paskaidroja. - Jūs esat viltvārži un nemaz nestrādājat Narkotiku apkarošanas pārvaldē.

- Diemžēl jāatzīst, ka jums taisnība, - Jeigers noteica. - Mēs nesaņemam algu pārvaldē. Jums ir paveicies.

- Un jūsu draudi, ka varat ieslodzīt mani cietumā, bija tukši un nepamatoti.

- Tiesa. Mēs neliksim jūs cietumā. Nē, Denjel, ja jūs nesadarbosieties, tad jau nākamajā mirklī karsti ilgosieties, kaut atrastos cietumā. Jo mūsu atbilde būs daudz ļaunāka. Vai saprotat? - Denijam pār muguru pārskrēja auksti šermuļi. Jeigers turpināja: - Tātad jūs nemaz nezināt, kas ir mūsu darba devēji? Es esmu vilies. Labi, došu jums mājienu. - Viņš kaut ko izvilka no kabatas un pameta Denijam. Izrādījās, ka tā ir kaklarota ar zaļām un melnām bumbiņām un karekli, kurā iestrādāta sieviete ar izkapti rokā. - Vai pazīstat? - Jeigers jautāja.

- Tā ir... tā... - Pēdējoreiz Denijs tādu bija redzējis ap kaklu Gelvina šoferim Espenā. Tobrīd viņš uzskatīja, ka tā ir Jaunava Marija. Diemžēl viņš maldījās. Izkapts vairāk piederējās Nāvei.

Dažas bumbiņas klāja kaut kas tumšs, varbūt asinis. Denijs riebumā nosvieda kaklarotu uz grīdas.

- Uzskatiet to par dāvanu. Jums taču nebūs iebildumu pret to, ka savulaik manta piederējusi kādam citam, vai ne? Tā ir Svētā Nāve. Nekanonizēta svētā. Uz dienvidiem no robežas cilvēki to nereti nēsā kā sargājošu amuletu. Tas nesot veiksmi.

- Es gan piebilstu, ka ir ari pretēji viedokļi, - Slokums ieminējās.

Jeigers pasmējās.

- Patiešām, Alehandro liktenis nebija labvēlīgs. Bet nekad jau nevar zināt. Varbūt Denjelam paveicas.

Tanī mirkli Denijs aptvēra, ka vai nu abi viltus aģenti ir nogalinājuši Gelvina šoferi Espenā, vai arī cieši sadarbojas ar vainīgajiem šajā slepkavībā. Šķita, ka viņam sašūpojas pamats zem kājām.

"Kas patiesībā ir viņu saimnieki?" Denijs prātoja. "Varbūt patiešām kartelis?" Izdrukātā e-biļete apliecināja, ka viens no viņiem grasās lidot uz Nuevolaredo, kur abi savulaik strādājuši Narkotiku apkarošanas pārvaldes uzdevumā un atlaisti. "Varbūt tur atrodas karteļa galvenā mītne?"

- Fil, - Jeigers sacīja, - vai uzliksi paskatīties kādu mājas video?

Slokums piegāja pie rakstāmgalda, paklabināja klēpjdato-ra taustiņus un pagriezās pret Deniju. Pēc dažiem klikšķiem ekrānā atvērās logs. Denijam bija vajadzīga minūte, lai pazītu graudainajā attēlā redzamo cilvēku. Varbūt materials bija uzņemts ar novērošanas kameru.

Viņš nobālēja un sajuta nelāgu reiboni.

Lūsija pasteļzilā T kreklā un tumši zilos šortos aktīvi rosījās pa savu virtuvi. Vārīja kafiju.

- Vai gribat zināt, kāpēc viņa vienmēr ož pēc dūmiem? -Jeigers jautāja. - Ne jau tāpēc, ka vazājas apkārt ar paklīdeņiem. Es atvainojos par izteicienu. Jā, viņa apgalvoja, ka ir atmetusi smēķēšanu. Bet diemžēl jāatzīst, ka jūsu kādreizējā draudzene nemitīgi izlūdzas kādu cigareti no draugiem un pati nekad tās neperk. Un tagad, Fil, pārslēdz citu kanālu!

Ekrānā parādījās nākamais logs. Par šausmām Denijam, materiālā bija redzama viņa bērnības mājas dzīvojamā istaba. Tēvs bija iekārtojies iemīļotajā atpūtas krēslā ar paceļamu paliktni kājām, savukārt māte sēdēja parastajā vietā uz rūtainā dīvāna. Abi skatījās televīziju.

- Mīļi, - Jeigers secināja. - Mamma un tētis divreiz nedēļā kopā iet uz veikalu Orlīnsā. Tētis uzstāj, ka jāpērk dienu veca maize, bet mammai tāda negaršo, tomēr viņa piekāpjas. Ilgā laulībā laikam ir jāiemācās nonākt pie kompromi-šiem, vai ne? - Viņš nokremšļojās. - Un te ir tava pusaugu meitiņa, bet pie bērniem mēs ķeramies tikai ārkārtas gadījumos. Ceru, ka šoreiz tā nenotiks. Ari man ir meita.

- Nelietis, - Denijs nikni izgrūda caur zobiem. - Nolādētais nelietis!

- Tātad, Denij, jūs pieprasījāt divsimt piecdesmit tūkstošus dolāru, ko vajadzēja sagādāt līdz rītdienas desmitiem. Naudas nebūs. Es augstu vērtēju tādu tiešumu attiecībās, tādēļ būšu tikpat tiešs. Tomass Gelvins visus kontu numurus un paroles ir saglabājis kādā kodētā vietnē mākonī. Tai var piekļūt, ja zina vienu vienīgu paroli. Tātad, mīļais draugs, sadabūjiet mums šo paroli līdz rītdienas desmitiem. Tādu termiņu noteicāt jūs pats. Ja uzdevumu neizpildīsiet, jūs kļūsiet par bāreni. Un tas būs tikai nepatikšanu sakums. - Jei-gers atplauka. - Ja parole nonāks mūsu rokās, visas jūsu problēmas beigsies, dzīve nokārtosies. - Denijs neizpratnē lūkojās uz viņu. - Vai skaidrs?

Denijs pamāja ar galvu. Pulss bija uzņēmis negantu ātrumu, un telpa šķita piepildīta ar spožu gaismu.

- Jā, - viņš izgrūda, - skaidrs.

- Lieliski. Un vēl kas, - Jeigers sacīja. Denijs pagriezās. - Esiet uzmanīgs ar šaujamieroci, lai nenodarāt kādam pāri.

72

Riepām kaucot, viņš izstūrēja cauri Laimena akadēmijas dzelzs vārtiem, pabrauca garām pedagogu Hyundai, Nissan un Ford Fiesta mārku automobiļu stāvlaukumam un ieslīdēja pusaplī, kur parasti vecāki gaidīja savus bērnus. Šajā stundā viņš bija vienīgais pie skolas ēkas galvenās ieejas. Viņu mocīja nemiers. Itin viss likās pārāk spožs un saraustīts kā nekvalitatīvā videoierakstā. Asinīs joņoja adrenalīns.

Viltus aģentu apgalvojums, ka bērniem parasti klāt neķeras, neko nenozīmēja. Gelvina šofera liktenis Espenā apliecināja, ka šie cilvēki vai viņu līdzbiedri ir spējīgi uz galēju nežēlību. Ja vienīgās meitas nolaupīšana būs ērts līdzeklis, kā piespiest Deniju pakļauties, viņi nevilcinoties to izmantos.

"Ebija ir jāved prom no šejienes. Uz vietu, par kuru neviens nevarētu iedomāties," Denijs prātoja. "Velflītā pie maniem vecākiem noteikti Ebija nedrīkst dzīvot, par to nevar būt ne runas, jo kartelis ir viņus novērojis. Patlaban ir tikai viena droša vieta, un tā ir Gelvinu māja Vestonā. Arī tai var uzbrukt, taču tas būtu sarežģītāk. īpašums ir iežogots, un Gelvins algo personīgo apsardzi. Nevis kādu karteļa rokaspuisi, bet īstus apsargus."

Denijs izlēca no sava automobiļa un ieskrēja skolā.

Skolas sargs Līons Čizoms pacēla galvu. Tobrīd viņš sēdēja savā vietā un lasīja avīzi.

- Sveiks, Den... - Taču Denijs jau aizsteidzās prom pa gaiteni un augšā pa kāpnēm. Akadēmijas sekretāre Giforda kundze apmulsusi pasmaidīja un piepeši pārbijās.

- Vai viss ir kārtībā, Gudmena kungs?

- Kur ir Kbija?

- Viņa nav izreģistrējusies...

- Kurā klasē?

Giforda kundze uzlika brilles, kas karājās ķēdītē ap kaklu, un ieskatījās datora ekrānā.

- Patlaban viņiem ir ievads matemātiskajā analīzē pie Klotjesa kunga. Vai aiznest viņai kādu zīmīti? Vai kaut kas ir noticis?

- Kur atrodas tā klase?

- Meitera ēkas divdesmit devītais kabinets, bet...

- Uz kuru pusi man jāiet?

- Es varu nosūtīt zīmīti, bet vecāki nedrīkst...

- Paldies. - Denijs jau bija pagriezies, lai meklētu Meitera ēku.

Sekretāre piecēlās kājās no rakstāmgalda un uzsauca:

- Gudmena kungs!

Viņa soļi uz betona mozaīkas flīzēm atbalsojās gaitenī. Šī izglītības iestāde līdzinājās koridoru, telpu, skapīšu, kāpņu posmu un strupceļu labirintam.

Vajadzīgo kabinetu viņš atrada pēc piecām minūtēm. Tā bija moderni iekārtota klase, vismaz pēc Laimena akadēmijas standartiem - ar baltajām tāfelēm, Maurica Kornēlisa Ešera plakātiem un neizprotamām diagrammām. Denijs ieskatījās klasē caur durvju stiklu. Piecpadsmit garlaikotas audzēknes sēdēja tumšsarkanos krēslos ar nolokāmu rak-stāmvirsmu un mulsi raudzījās uz Klotjesa kungu - korpulentu rudmati ar bārdu, netīrām brillēm stiepļu ietvarā un iemidzinošu balsi. Viņš tobrīd ar zaļu marķieri kricelēja uz baltās tāfeles dažādu ciparu virknes. Denijs ar viņu vienreiz bija ticies vecāku sapulcē un jau pirmaja momentā saprata, kāpēc meitai šis cilvēks nepatīk.

Ebija sēdēja pēdēja rindā un cīnījās ar miegu. Dženu Denijs neredzēja - varbūt viņa mācījās citā matemātikas klasē.

Denijs atvēra klases durvis. Klotjesa kungs pagriezās un piemiedza acis.

-Jā?

- Nāc, Ebij! - nepacietīgi mādams, Denijs uzsauca.

Meita izskatījās satraukusies.

-Tēt?

- Nekavējies un nāc! - Piecpadsmit meitenes cieši vēroja viņu, un dažas klusītēm ķiķināja. Viena paskaidroja citām, ka tas ir Ebijas tēvs.

- Atvainojiet, kungs, - ierunājās pasniedzējs.

- Tas ir svarīgi, Ebij! Mums jābrauc, - Denijs neatlaidās.

Tik tikko valdīdamās, meitene izskrēja gaiteni un noprasīja:

- Kas noticis?

- Tūliņ aprunāsimies.

- Man jāpaņem mantas no skapīša.

- Nav laika.

- Tas ir tepat, Bērka ēkā...

- Lai paliek līdz citai reizei!

- Kas īsti ir noticis?

- Aprunāsimies mašīnā.

- Kāpēc tu tā steidzies? Vai kaut kas ir atgadījies?

- Aprunāsimies mašīnā, - viņš atkārtoja.

Ebija aizcirta automobiļa durvis.

- Ak Dievs! Tas nu gan ir trakums! Kas, pie velna, bija tik svarīgs, ka vajdzēja mani tā izraut no klases? Ko tik briesmīgu es esmu nodarījusi?

- Tu neko neesi nodarījusi. - Patiesību meitai stāstīt De-nijs neuzdrīkstējās, tapat neuzdrošinājās pateikt, kas notiek un kas viņai draud. - Es aizvedīšu tevi pie Dženas.

- Pie Dženas? Kāpēc? Ko mēs tur iesāksim?

- Lūdzu... paklausies, - Denijs izdvesa, izstūrēdams automobili pa akadēmijas vārtiem un nonākdams Svētās Agneses ceļā. - Pāris dienu tu padzīvosi pie Gelviņiem.

- Pie Gelviniem?

- Viņu mājā. Tikai pāris dienu.

- Kāpēc?

- Tu taču nesāksi sūdzēties, ko? Es domāju, ka tu priecāsies.

- Jā, protams, bet... man vajadzīgas mantas!

- Vēlāk es tev aizvedīšu.

- Tu nezini, kas jāpaņem un kur es to visu glabāju.

- Dzīvoklis nemaz nav tik liels. Es visu atradīšu.

Plašākus paskaidrojumus Denijs nevarēja sniegt, lai kā gribētu. "Es baidos, ka tev var nodarīt pāri. Kāds varbūt vēlētos tevi nolaupīt. Piepilsētas mājā tu būsi lielākā drošībā, jo tur ir žogs un bruņoti sargi, savukārt mūsu otrā stāva dzīvoklis ar dažām necilām atslēgām ir pārāk viegls mērķis."

Denijs apņēmās nebiedēt meitu.

- Vai tu beidzot pateiksi, kādēļ tāda steiga?

- Nē, tagad ne, - Denijs attrauca. - Vēlāk.

73

Drošības pasākumi Gelvinu īpašumā likās nopietni izstrādāti, turklāt to ieskāva astoņas pēdas augsts kaltas dzelzs žogs ar elektriskajiem vārtiem, kas atvērās tikai tad, ja braucējs bija identificējies.

Tomēr Gelvins, paklausot Denija padomam, bija papildus nolīdzis privātu apsardzes firmu, kurā strādāja labi trenēti bijušie karavīri un policisti. Tagad īpašums vairāk atgādināja militāro bāzi. Divi vīri formastērpos apstādināja Deniju pie vārtiem, un viņi nemaz neizskatījās pec parastiem sargiem. Viņi noteikti likās profesionāli un nēsāja rācijas un ieročus. Trešais tobrīd bija devies apgaitā pa perimetru.

Viens no apsargiem piegāja pie Denija automobiļa un pieprasīja atvērt logu. Denijs uzrādīja savu autovadītāja apliecību.

- Es esmu ģimenes draugs Denijs Gudmens.

- Jā, kungs, jūs jau gaida, - apsargs sacīja, ielūkojies kādā dokumentā. Tad viņš nopētīja autovadītāja apliecību, pasniedza to atpakaļ un pamāja kolēģim. Vārti lēnām atvērās.

- Ko tas nozīmē? - Ebija vaicāja. - Kas ir šie cilvēki?

Denijs neatbildēja, jo patiesību stāstīt nedrīkstēja un melot negribējās. Viņš stūrēja pa koku ieskauto ceļu, kas aizvijās līdz mājai.

- Vai tu beidzot runāsi?

Viņš novietoja automobili stāvlaukumā, bet dzinēju neizslēdza.

- Bugij, paklausies! Viens no Gelvina kunga klientiem draudēja viņam un ģimenei.

- Un kāds man ar to sakars? - Ebija samiedza acis un sarauca pieri.

- Tiek uzskatīts, ka viņš varētu uzbrukt arī tuvākajiem draugiem. Tā vismaz apgalvo Toma nolīgtā apsardzes kompānija, un mēs negribam riskēt.

Meitene izbrīnā pavēra muti.

- Un... un Dzena?

- Viņu atvedīs atsevišķi.

- Oho! - Ebija iesaucās. - Neticami. Mēs nedrīkstēsim iziet no mājas?

- Tikai dažas dienas. Kamēr viss norims.

Viņi devās uz māju.

Selina atvēra durvis - skaista ka vienmēr. Viņa bija apvilkusi džinsus un smilškrāsas zīda blūzīti, taču žilbinošais smaids bija zudis, trūka ari kosmētikas un mundruma sejā. Paviršais smaids nebija naidīgs un drīzāk apliecināja nogurumu un piesardzību. Viņas dzīvi mainīja slepkavība Espe-nā un vēlākie notikumi mājās. Viss bija apgriezts kājām gaisā, turklāt nevarēja zināt, vai nav gaidāms arī kaut kas ļaunāks. Viņa bažījās par savu ģimeni.

- Vai tu, Ebij, aiziesi uz Dzenas istabu? Viņa jau brauc mājup. - Parādījās suņi, riedami, spiezdamies cilvēkiem gar kājām un ošņādamies. - Loko, Torito! Pietiek! - Selina uzlika rokas Ebijai uz pleciem. - Mīļā, jums ar Dženu būs brīnišķīga nedēļas nogale. Varbūt jūs palīdzēsiet man gatavot vakariņas?

Samirkšķinājusi acis, Ebija pamāja ar galvu.

- Protams, - viņa sacīja bez aizrautības balsī un uz īsu mirkli pasmaidīja.

- Jums nav jābaidās, - Selina drošināja.

Diemžēl Ebiju šie vārdi nepārliecināja.

Dažas minūtes vēlāk pārbrauca Toms Gelvins un Dzena, viņiem sekoja plecīgs melnādains vīrietis tumšzilā sporta kreklā. Kreisajā pusē pie siksnas karājās ieroča maksts, un ausī vīdēja rācijas austiņa. Viņš nostājās pie durvīm.

Gelvins izskatījās slims, sagumis, bāls un nosvīdis.

- Viss ir kārtībā, Denis, - viņš sacīja apsargam, kas pamāja un aizgāja, rūpīgi aiztaisījis durvis.

- Mammu! - Dzena iesaucās, izbīlī iepletusi acis. - Vai kāds beidzot izskaidros, kas te notiek? Vai mēs tagad būsim cietumnieki?

- Selina, - Gelvins stingrā tonī iesāka, - aprunājies ar meitenēm! Mums ar Deniju ir savas problēmas risināmas.

- Kā paliks ar "Koledžas nakti"? - Dzena jautāja.

- Ar ko? - viņas tēvs pārprasīja.

- Šovakar skolā notiek "Koledžas nakts", - Ebija atgādināja. - Jāpiedalās visiem.

- Piedodiet, - Gelvins attrauca, - plāni ir mainījušies, un "Koledžas nakts" ir jāatceļ. Jūs paliksiet šeit un varat sarīkot savu ballīti.

- Mums nav izvēles, - Dzena iebilda. - Tas ir nevis brīvprātīgs, bet obligāts pasākums.

Denijs papurināja galvu, un Selina sacīja:

- Ne šoreiz.

- Tēt, tur bus meitenes no visas klases! - Ebija sūdzējās. - Un pārstāvji no Jeila universitātes uzņemšanas nodaļas, tāpat no Prinstonas un Brauna universitātes, kā arī no koledžām. Viņi stāstīs, kas mums jādara, lai iestātos šajās skolās, un atbildēs uz jautājumiem. Mums tur jābūt. Abām.

- Ne šovakar, - Denijs stingri noteica. - Piedod.

- Jūs domājat, ka man baigi gribas uz to "Koledžas nakti"? Phe! Ebijai tas ir vajadzīgs krietni vairāk. Es nemaz neceru, ka jebkad iestāšos kādā koledžā. Lai tā notiktu, tev vajadzēs nopirkt viņiem sporta zāli.

Gelvins izskatījās sāpināts.

- Nerunā tā, mīļumiņ. īstā koledža priecāsies par tādu audzēkni kā tu.

- Drīzāk jau par tādu tēvu kā tu. Vienalga! Tu nevari mūs piespiest palikt šeit. Mēs neesam ieslodzītas.

- Diemžēl man ir sliktas ziņas. Es varu jūs piespiest. Cik man zināms, es esmu tavs tēvs.

- Kaut tā nebūtu, sasodīts! - Džena nokliedza. - Tu esi nacists, vai saprati? - Aizturētās dusmas slapēja vien asaras.

Dažas sekundes Gelvins klusēja un tad papurināja galvu, it kā justos bezspēcīgs šai cīņā.

- Nerunā tā, - viņš klusi lūdzās.

- Es tevi ienīstu! - Džena tomēr nerimās. - Tu esi sagrāvis manu dzīvi!

- Tēvs mīl tevi, dārgā, - iejaucās Selina. - Tādēļ padomā, ko saki.

- Nē! - Džena noskaldīja un uzskrēja augšā pa kāpnēm. Pēc brīža Ebija viņai sekoja.

Gelvins kaut ko spāniski nočukstēja Selinai un tad skaļi teica:

- Tagad mums ar Deniju jāapspriežas. - Un abi aizgāja uz kabinetu. - Es tev kaut ko parādīšu, - viņš piebilda.

- Tas pagaidīs, - Denijs iebilda. Gelvins pārsteigts paskatījās uz viņu. - Manuprāt, tu neesi bijis godīgs pret mani.

- Ak tā?

- Jā. - Nostājies pie kabineta durvīm, Denijs sakrustoja rokas uz krūtīm.

- Kādā jautājumā? - Gelvins cieši palūkojās viņam acīs.

Tanī mirklī Denijs jutās pilnīgi pārliecināts, ka nemaldās.

- Jautājumā par tavu darbu Narkotiku apkarošanas pārvaldē.

74

Kamēr nebija zināma patiesība par Siokumu un Jeigeru, Denijs uzskatīja, ka ir ziņotājs, konfidenciālais avots, kas piegādā informāciju par Gelvinu un tādējādi ir satraucis "Sina-loas karteli".

Pieņēmumi izrādījās maldīgi. Šie cilvēki bija viltvārži, un tātad ziņotājs ari bija kāds cits.

Gelvins pats.

Protams, bija grīiti saprast, kā Gelvinam ir izdevies tik ilgi nokalpot par "Sinaloas karteļa" finanšu kārtotāju un neizraisīt Narkotiku apkarošanas pārvaldes aizdomas.

Kā nesen Gelvins teica?

"Es šajā biznesā esmu jau pietiekami ilgi, lai Narkotiku apkarošanas pārvalde būtu smalki izpētījusi, ar ko es nodarbojos, un noķertu mani slazdā, piespiestu kļūt par nodevēju. Nemaz tik neprātīgi neizklausās, vai ne?"

Tagad viņš ilgi noraudzījās uz Deniju un samirkšķināja acis.

- Tu esi sasodīti gudrs! - Gelvins beidzot ierunājās. - Es likšu visas kārtis galdā. Vienkāršā, riebīgā patiesība ir tāda, ka federāļi mani pieķēra pirms divpadsmit gadiem. To jau varēja gaidīt, jo tik veiksmīgi darījumi nemēdz but ilgi. Narkotiku apkarošanas pārvaldes aģents atnāca pie manis uz biroju un iztaujāja. Pieļauju, ka viņiem bija grāmatvežu komanda, kas pētīja meksikāņu karteļa naudas plūsmas no "HSBC bankas". Un iegūtie pierādījumi atveda taisnā ceļa pie manis.

- Bet tu visu noliedzi.

- Protams! - Gelvins paraustīja plecus. - Taču drīz vien es sapratu, ka patiesībā fronti ir nomainījis kāds no augstākajiem karteļa vadoņiem. Es biju viņiem nagos un varēju vai nu sadarboties, vai cīnīties. Pārvaldes aģents... Voliss Tūijs bija ļoti gudrs. Km, varbūt viņam bija nevainojami informācijas avoti. Un viņš mani piespieda.

- Tu nemēģināji cīnīties?

Gelvins papurināja galvu.

- Kāda būtu jēga? Pretējo es nevarēju pierādīt. Un es nespēju iestāstīt kartelim, ka nesadarbojos ar Narkotiku apkarošanas pārvaldi, ja vadoņi ir cieši nosprieduši, ka es to daru. Turklāt, ja es mēģinātu nostāties pretī un pēc tam salūztu, mani nogalinātu, norakstītu ka jebkuru citu gļēvu nodevēju.

- Un tāpēc tu kļuvi par Narkotiku apkarošanas pārvaldes ziņotāju.

- Viņi deva man iespēju izvēlēties. Divdesmit, pat trīsdesmit gadu aiz restēm vai palīdzība varas iestādēm. Mans uzdevums bija nodot viņiem vienu vai otru karteļa puisi, bet tā, lai vadoņiem nerastos aizdomas. Diemžēl tā ir skarbā patiesība - nekad nevar zināt, kurš no pārvaldes aģentiem strādā karteļos. Un Tūijs apsolīja, ka izsvītros mani no visiem reģistriem. Tikai tā mēs varējām but droši, ka noziedzīgais kartelis neko neuzzinās. Viņš ieslēdza dokumentus kaut kādā skapī. Es nezinu, kas tie par dokumentiem, bet vienmēr taču ir kāds papīrs, vai ne? Figurēja tikai man piešķirtais numurs. Šo gadu laikā es nodevu piecus vai sešus augsta ranga "Sinaloas karteļa" pārstāvjus.

- Kā, tavuprāt, kartelis to uzzināja?

Gelvins paraustīja plecus.

- Vai esi redzējis to Otrā pasaules kara plakātu ar slīkstošo karavīru, kurš sauc: “Kāds ir izpļāpājies!" - Denijs pamāja ar galvu, un Gelvins turpināja: - Man laikam jābūt pateicīgam par to, ka esmu tik ilgi noturējies.

- Vai aģents vairs nevar tev palīdzēt?

- Aģents? - Gelvins pasmējās. - Vai, tavuprāt, viņiem vajadzētu visu ģimeni iekļaut liecinieku aizsardzības programmā? Viņi ir spējīgi vien apmaksāt plastisko operāciju un nobāzt mani Ziemeļdakotā, tas arī viss. Nekas vairāk nav valdības vīru spēkos. Pēdējās dienās es esmu mēģinājis sazināties ar Tūiju. Savulaik man iedeva telefona numuru, kur drīkst zvanīt cauru diennakti. Bet tagad viņš neatbild.

Deniju pārņēma jauns panikas vilnis.

-Un?

- Un es noskaidroju, kāpēc tā notiek. Kāds štata policists pastāstīja, ka Tūijs ir miris. Brutāli noslepkavots. Spīdzināts līdz nāvei. Ja es nerīkošos, tad būšu nākamais.

- Tu esi pārliecināts?

- Visnotaļ. Un es zinu, kurš tiks atsūtīts izpildīt netīro darbiņu.

75

- Es parādīšu tev kādu fotogrāfiju, - Gelvins sacīja un ar galvu pamāja uz klēpjdatora pusi.

Tas bija vīrietis tumšā mētelī. Denijs paliecās tuvāk. Mazliet izplūdušajā attēlā, kas varbūt nokopēts no kādas novērošanas kameras, bija redzams plikgalvis ar brillēm bez ietvara. Varēja noprast, ka viņš atrodas transportlīdzeklī un cieši skatās kamerā.

- Kā viņu sauc? - Denijs vaicāja.

Gelvins aizgriezās no ekrāna. Acis bija apsārtušas, piere nosvīdusi. Radās iespaids, ka viņš tikko atgūstas no vēdergraizēm. Viņš ar plaukstu noslaucīja seju.

- Nāves eņģelis. Tā viņi nodēvējuši viru, kuru sūta nogalināt upurus.

- Kas sūta?

- "Sinaloas kartelis". Tas ir doktors Mendosa. Vairāk es neko nezinu, pat vārds nav plašākai publikai pieejams. - Viņš ievilka dziļu elpu. - Šis cilvēks specializējas... iztaujāšanā ar piespiedu līdzekļiem.

- Tu runā par uzlabotām iztaujāšanas metodēm, piemēram, spīdzināšanu?

- Sauc kā gribi. - Gelvins paraustīja plecus. - Es esmu nākamais viņa sarakstā.

- Kā tu zini, ka ieradīsies tieši viņš?

- Šī fotogrāfija uzņemta pirms nepilnas pusotras stundas ar novērošanas kameru, kas ierīkota mana īpašuma žogā. Šis cilvēks ir sēdējis automašīnā ceļa otrā pusē, vērojis un gaidījis izdevīgu mirkli.

- Vai, tavuprāt, Tūijs ir spīdzināts un nosaucis tavu vārdu?

Gelvins palocīja galvu.

- Pieļauju, ka mēs esam drošībā tik ilgi, kamēr uzturamies šajā īpašumā. Taču es noteikti nevaru te palikt. Man jā-nozud. Es drīz braukšu prom.

- Un tālāk? Viņš...

- Vai esi redzējis internētā puišus, kas ar ķēdes zāģiem nošķeļ galvu savam upurim? Kaut ko tādu tu negribētu piedzīvot pat ļaunākajos murgos.

Denijs skaļi nopūtās un pamāja, taču izdvest spēja vien divas zilbes:

- Ak jā.

- Nu redzi. Un Mendosa ir ļaunāks par šo puišu murgiem.

- Jēziņ! - Denijs novilka. Iestājās ilgs klusums. - Ko viņš grib no tevis?

- Kontu numurus, paroles un tamlīdzīgi.

- Vai viņš sarīkoja to asinspirti Espenā?

- Nedomāju vis. Tur bija "Zetu" pazīšanās zīme. Un to es nekādi nesaprotu.

- Ko tieši?

- Ja ūdenī izplūst asinis, parādās haizivs. Manējie, arī Mendosa, ir no "Sinaloas karteļa". Bet es nesaprotu, kā šai lietā ir iesaistījies konkurējošais kartelis un kāpēc viņi medī mani.

Gelvins pagriezās pret Deniju un jautājoši lūkojās viņam acīs. Skatienā pavīdēja apsūdzoša izteiksme - it kā viņš zinātu, ka Denijs kaut ko slēpj.

Tas vairs nebija paciešams, un Denijs nolēma izstāstīt visu Gclvinam.

76

Gaiss Gelvina mājas kabinetā šķita biezs no cigāru dūmiem, kas veidoja kuplus, lidmašīnu izplūdes grīstēm līdzīgus mākoņus. Viens cigārs vēl kūpēja milzīgā stikla pelnu traukā uz rakstāmgalda, bet no otra bija palicis vien nodegulis.

Denija stāstā Gelvins noklausījās klusēdams un teju pat nekustēdamies.

- Es nojautu, ka tu esi iejaukts kādā nelāgā lietā, - viņš teica, kad Denijs bija pabeidzis. - Jau kopš mūsu skvoša spēles.

- Pat nezinu, ko lai tev saku. - Denijs saviebās. - Nezinu, ka lai atvainojos.

- Tu domā, ka es tevi tiesāšu? Pēc visa, ko esmu nodarījis? Nu nē, vecīt!

Kādu mirkli Denijs klusēja.

- Vai, tavuprāt, viņi ir no... "Zetām"?

Gelvins paraustīja plecus.

- Iespējams. Tas ir visnotaļ ticami. Ir pilnīgi skaidrs, ka savulaik viņi strādājuši Narkotiku apkarošanas pārvaldē un vismaz viens no viņiem uzturējies Espenā. Tās šausmas... Kā jau teicu, tas ir "Zetu" karteļa rokraksts.

- Un biļete uz Nuevolaredo... tur taču atrodas "Zetu" bāze!

- Tieši tā. Saproti, itin viss liecina, ka tas ir konkurējošā karteļa darbs. Viņi ir ka... vēži vientuļnieki.

- Ko tos nozīmē?

- Vai zini, kā "Zetas" aizsāka savu darbību? Karteļa puiši savulaik bija Meksikas īpašo uzdevumu vienības karavīri, ko "Līča kartelis" nolīga apsardzei un uzbrukumiem. Vēlāk viņi nosprieda, ka negrib būt tikai algoti muskuļi un var nopelnīt vismaz tikpat daudz kā saimnieki, un nodibināja paši savu karteli. Gluži kā vēži vientuļnieki atrada tukšu čaulu un iekārtojās tur uz dzīvi.

- Savukārt tagad viņi mēģina pārņemt "Sinaloas karteli"?

- Puišiem ir vajadzīga finanšu struktūra, ko es esmu izveidojis kartelim. Kontu numuri, paroles un karalistes atslēgas. Puiši grib izcīnīt vietu pirmajā rindā. Kolonizēt apkārtni, pārņemt visu. Jā, patiesību sakot, viņi ir nevis vēži vientuļnieki, bet īsts vēzis. Audzējs.

- Viņi cer saņemt galveno paroli līdz desmitiem no rīta, vai arī... - Denijs papurināja galvu, jo negribēja par alternatīvām pat domāt. - Vai tāda galvenā parole vispār ir?

- Kā lai viņi to zina? - Gelvins smīnēdams atjautāja.

- Tātad ir?

Gelvins pamāja ar galvu.

- Paklau, es no datoriem neko īpaši nesaprotu, bet esmu pietiekami apķērīgs, lai algotu gudrus virus, kas uztaisīja man vissmalkāko paroļu vadības sistēmu, kada vien iespējama. Visa sensitīvā informācija, proti, kontu numuru saraksts, paroles, uzvārdi un telefonu numuri, ir šifrēta, glabājas mākoņos un tā tālāk, ļa vēlies atslēgt direktoriju, ir jāievada frāzveida parole. Tie ir vārdi no Lynyrd Skynyrd grupas dziesmas.

- Un es laikam pat zinu, kādi tie ir. - Denijs nosprieda, ka Gelvins izvēlējies "Mīļās mājas Alabama".

- Droši vien.

- Diemžēl labāk no tā nepaliek. Nedomāju, ka mani liks mierā, ja nosaukšu viņiem frāzveida paroli. Tie nav puiši, kas pateiksies, paspiedīs roku un aizies.

Gelvins saviebās. - Piedod, ka tev radušās nepatikšanas.

Denijs ilgi noraudzījās uz viņu. "Par ko Gelvins atvainojas? Viņš taču mani tajās neievilka! Es pats esmu vainīgs."

- Nav nekā tāda, ko es varētu viņiem iedot un tādējādi nopirkt drošību sev un ģimenei, - Denijs secināja. Sejā parādījās drūms izmisums. - Labākais, ko tagad varu darīt, ir novilcināt laiku.

- Kaut es spētu kaut kā palīdzēt! - Gelvins iesaucās.

- Un tu? Ja nozudisi ar visiem viņu miljardiem, tad tevi meklēs mūžīgi.

- Neapšaubāmi. Tāpēc es paņemšu tikai peļņu.

- Peļņu?

- Kartelim pieder nekustamie īpašumi, tirdzniecības centri, ātro uzkodu bistro franšīzes un dažādi uzņēmumi. Viss reģistrēts uz kādas kontrolakciju sabiedrības vārda. Un vēl viņiem ir ļoti daudz skaidras naudas.

- Vai tu grasies pievākt skaidro naudu?

- Jā. Es vienmēr esmu zinājis, ka šai sadarbībai ir derīguma termiņš un pienāks laiks, kad vajadzēs nozust. Un tāpēc es jau gadiem šo to atlieku nebaltām dienām.

- Tu apzodz karteli?

- Nebūt ne. Es tos pārsimt miljonus dolāru esmu nopelnījis un noglabājis vairākos ārzonu kontos. Sauksim to par honorāru.

- Tātad tu aizbēgsi uz Kārību jūru un nozudisi ar simtprocentīgi īsto ASV pilsoņa pasi kabatā? - Gelvins pamāja, un Denijs turpināja tincināšanu: - Vai miljoni ir uz tā paša vārda?

- Nē. Ārzonu konti reģistrēti uz cita vārda. Kā esmu noskaidrojis, ir labāk, ja pasē un kontu dokumentos ir dažādi vārdi.

- Kas notiks, kad Savienoto Valstu likumsargi nonāks pie kādiem pavedieniem izmeklēšanā? Dažkārt viņiem tas lieliski padodas. Daudzas Kārību jūras valstis ir sākušas sadarboties ar ASV.

- Dažas vairāk, dažas mazāk, taču pagaidām tas nav svarīgi. Mana nauda glabājas ceļojošajā pilnvaras īpašumā, kā to dēvē grāmatveži. Tiklīdz varas iestādes sāks izmeklēt lietu par kādu no maniem kontiem, pilnvaras īpašums automātiski pazudis un nauda tiks pārsūtīta uz citu kontu citā valstī. Tu vari būt pilnīgi drošs, ka mani neatradīs.

- Te nav nekādu garantiju. Pat gadījumā, ja tu radīsi iespaidu par savu nāvi, varas iestādes šaubīsies un nenoticēs.

- Taisnība. Diemžēl tur es neko nespēju padarīt.

- Iespējams.

- Neuztraucies par mani! Tev jāparūpējas par savu ģimeni.

- Manu meitu patlaban sargā tu. Par to es esmu sevišķi pateicīgs.

Gelvins iekoda sev apakšlūpā.

- Vai jums ar Lūsiju viss ir kartībā? - Izklausījās, ka viņš tādu jautājumu ir vēlējies uzdot jau sen. Denijs pamāja ar galvu. - Tu to izdarīji, lai pasargātu viņu.

Denijs pāris reižu samirkšķināja acis, kurās saricsās asaras.

- Lusija pati aizgāja.

- Un tu viņu neaizkavēji. - Denijs atkal pamāja, un Gelvins piebilda: - Tu rīkojies pareizi.

- Ne jau es to izlēmu.

- Tomer tu atļāvi Lūsijai aiziet, jo mīli viņu. Saprotu.

Saviebies Denijs palocīja galvu.

- Un kā rīkosies tu?

- Kādā ziņā?

- Vienkārši aizbēgsi, un viss? Iekāpsi jahtā un nozudīsi no radariem?

- Apmēram tā.

- Kas notiks ar tavu ģimeni?

- Visiem tiks nodrošināta apsardze. Vai tu domā, ka man nelūst sirds?

- Protams, ka es tā nedomāju. Taču pat ar vislabāko apsardzi pasaule nepietiks.

- Man ir dokumenti un nauda. Ko vēl vajag?

- Es esmu biogrāfs un no pieredzes varu pateikt, ka tev ir vajadzīga detalizēta shēma. - Tā kā Gelvins neizpratnē purināja galvu, Denijs piebilda: - Un atbilde visu šo laiku ir bijusi man acu priekšā.

77

Gelvins lūkojās uz Deniju un paraustīja plecus.

- Es neko nesaprotu.

- Kā šajā situācijā rīkotos Džejs GCilds?

- Kas?

- Džejs Gūlds. Par šo rūpnieku un zaglīgo kapitālistu es tagad rakstu grāmatu.

- Skaidrs.

- Vienīgais, kā mēs varam izdzīvot, ir stāties pretī problēmai.

- Kā?

- Krāpjot krāpniekus.

- Es uzmanīgi klausos.

- Pēdējā laikā Džejs Gūlds man iepatīkas arvien vairāk. Viņš bija sīka auguma, vārgs un ļoti slimīgs, tomēr ieguva daudz ienaidnieku, un šai kategorijā varēja ieskaitīt gandrīz katru cilvēku Volstrītā. Un tomēr viņš bija daudzus gaismas gadus priekšā ikvienam laikabiedram. Cik esmu izpētījis, pie bagātības viņš tika, spēlējot daudz nopietnāk un izsmalcinātāk nekā pārējie.

-Un?

- Viņš ieguva kompāniju "Rietumu savienība". Tolaik telegrāfam bija tāda pati loma ka mūsdienu internētam, un ši kompānija bija nozares flagmanis, tādēļ bija tikai dabiski, ka

Džejs Gūlds velējās kļūt par tās īpašnieku. Bet valde nelaistu viņu kompānijai pat tuvumā.

- Saprotu. - Gelvins klausījās ļoti uzmanīgi.

- Lai panāktu savu, Džejs Gūlds blēdījās, proti, radīja iespaidu, ka grasās dibināt konkurējošu uzņēmumu, un patiešām sāka uzpirkt sāncenša - "Atlantijas un Klusa okeāna telegrāfa kompānijas" - akcijas. Viņš zināja, ka "Rietumu savienība" uzrauga telegrammas, ko nosūta citas kompānijas. Un Gūlds izsūtīja telegrammas, kas it ka apliecināja, ka viņš plāno dibināt savu uzņēmumu. "Rietumu savienības" pārstāvji tās izlasīja, saprata, ka jauns sāncensis nav vajadzīgs, un tādēļ nopirka Gulda uzņēmumu. Bet patiesībā tā bija viena liela, smalka blēdība, jo viņš mākslīgi paaugstināja akciju cenu un piespieda "Rietumu savienību" to samaksāt. Tā bija indes tabletīte. "Rietumu savienība" krietni pārtērējās, un Gūlds rīkojās veikli kā klaburčūska. Proti, viņš nopirka "Rietumu savienību".

- Kāds tam sakars ar mūsu situāciju?

- Mūsējā, protams, ir mazliet sarežģītāka, - Denijs atzina, - bet mēs varētu izmantot tādu pašu shēmu. Tev... tas ir, kartelim portfelī ir vairākas kompānijas. Tiesa? - Gelvins pamāja. - Vai tostarp arī celtniecības uzņēmumi?

- Protams.

- Kāds no tiem atrodas mūsu apkaimē?

- Mums pieder Medfordas Reģionālā celtniecības un inženierzinātņu kompānija. Bostonā gan nekā nav.

- Pietiks. - Gelvins izbrīnījies raudzījās uz Deniju, kurš piebilda: - Protams, es paskaidrošu.

Nākamo pusstundu viņš izklāstīja savu ideju un vairākas reizes kādam piezvanīja. Rezultātā radās pieņemams rīcības plāns. Ne pārāk drošs un ne pārāk viegls. Bet iespējams.

78

Izbraucis no Gclvinu īpašuma, Denijs pie vārtiem uzmeta skatienu apsargiem. Viens viņam pamāja. Otrs uzmanīgi nopētīja Denija automobili - varbūt gribēja pārliecināties, ka salonā nav neviena cita.

Pēc pusjūdzes Denijs konstatēja, ka aiz muguras viņam parādījies melns transportlīdzeklis. Chevrolet Suburban. Atpa-kaļskata spoguli Denijs redzēja, ka pie stūres sēž muskuļots virs, blakus - vēl viens tikpat iespaidīgas miesasbūves cilvēks.

Denijs nonāca uz Masačusetsas ātrgaitas ceļa, un melnais automobilis joprojām turējās viņa pēdās. Bija pilnīgi skaidrs, ka viņam piesardzīgi, taču neatlaidīgi seko. Tiklīdz Denijs nogriezās uz Koplija laukumu, Chevrolet Suburban darīja tāpat.

Abiem sekotājiem bija apātiskas, pat flegmatiskas sejas un īsi apcirpti mati, un Denijam tāds izskats allaž bija asociējies ar Slepenā dienesta, Federālā izmeklēšanas biroja vai vēl kādas iestādes aģentiem.

Bet tikpat labi varēja izrādīties, ka viņi privātā kārtā rīkojas Slokuma vai Jeigera uzdevumā. Tādā gadījumā gan šķita grūti uzminēt, kādu rezultātu viņi vēlas sasniegt ar sekošanu. "Gelvina māja un dzīvoklis Bekbejā ir divas adreses, kurās es noteikti varētu uzrasties. Kāda jēga braukāt man līdzi? Iespējams, ka tādējādi viņi grib mani satraukt, apliecināt savu klātbūtni. Nu ko, lai puiši pastrādā. Es izturēšos normāli, paredzami. Bet pēc stundas es novirzīšos no ikdienas maršruta, lai nonāktu vietā, par kuru neviens nedrīkst zināt."

Viņš atrada stāvvietu Morlboro ielas malā, tieši pretī daudzdzīvokļu namam. Melnais automobilis turējās aizmugurē un pat necentās slēpties. Tas aizbrauca puskvartālu tālāk, apstājās un ieslēdza avārijas gaismas - acīmredzot iekārtojās uz gaidīšanu.

"Laipni lūdzam!" Denijs nodomāja.

Iegājis mājā, viņš sameklēja dzīvokļa atslēgas. Bija dzirdama Rekša smilkstēšana, skrāpēšanās pie durvīm un astes būkšķi pret cietkoksnes grīdu. Suns prasījās lauka.

Apakšējā slēdzene bija vaļā.

Pirms iziešanas no mājas Denijs neapšaubāmi bija aizslēdzis abas.

Reksis klusi ierējās.

- Es tūdaļ izvedīšu tevi ārā, - Denijs solīja.

Priekšnamā dega lampa, lai gan viņš to bija izslēdzis.

"Iespējams, ka Slokums vai Jeigers tādējādi atkal vēlas paziņot par to, ka elpo man pakausī."

Suns iesmilkstējās un mēģināja piecelties.

- Nabadziņš! Tu šodien esi ļoti nocieties. - Denijs pieāķēja pavadu - sarkanu zīdaina materiāla pavadu ar Laimena akadēmijas emblēmu. Ebija savulaik izlūdzās, lai tēvs to nopērk kādā līdzekļu vākšanas akcijā. Reksis viņam pateicīgi nolaizīja roku.

Novērotāji secinās, ka Denijs pārbraucis mājās, lai pabarotu suni.

Kā ierasts.

Reksis nokliboja apmēram kvartālu līdz gatvei Sadraudzības avēnijā, kur zālē atvieglojās. Tikmēr Denijs kabatā sameklēja lapiņu, uz kuras bija pierakstījis vairākus svarīgus numurus, paņēma vienreiz lietojamo tālruni un piezvanīja Laimena akadēmijas apsargam Līonam Čizomam.

- Jums paveicies, - Līons klusi paziņoja. - Man joprojām ir draugi tajā iestādē.

- Lieliski. Bostonas policijā vai...

- Jā, Bostonas policijas departamentā.

- Kad būtu jāpaziņo?

- Jo ātrāk, jo labāk. Bet pietiktu ar pusstundu, varbūt četrdesmit piecām minūtēm.

- Es drīz atkal piezvanīšu. Jus man ļoti palīdzējāt.

- Tikai neaizmirstiet to, - Līons atgādināja.

Pēc piecām minūtēm viņš iekāpa savā Honda automobilī. Melnais Chevrolet Suburban tobrīd jau stāvēja apmēram divdesmit pēdu attālumā.

Gaidīja.

Abi transportlīdzekļi gandrīz vienlaikus uzsāka gaitu. "Visticamāk, sekotāji uzskatīs, ka es nogriezīšos uz Gelvina māju, tātad izvēlēšos piecpadsmito nobrauktuvi. Kaut viņi patiešām tā domātu!" Denijs prātoja. Ņūberī ielas galā viņš šķērsoja Masačūsetsas avēniju un nonāca uz ātrgaitas ceļa. Tāpat rīkojās ari sekotāji.

Bija pusčetri. Pēc pusstundas sāksies sastrēgumi, bet arī tobrīd satiksmes straume likās blīva un lēna. Denijam izdevās apsteigt vairākus automobiļus un atstāt Chevrolet Suburban tālāk aiz sevis, turklāt citā joslā. Viņš nemēģināja atrauties, taču gribēja parādīt savu neapmierinātību un radīt iespaidu, ka dusmojas, ir nobijies. Tā būtu visnotaļ dabiska reakcija.

Sešpadsmit jūdzes līdz nobrauktuvei uz Vestonu vajadzēja gliemeža gaitā virzīties gandrīz četrdesmit minūtes, lai gan parasti pietika ar divdesmit. Tuvojoties tai, Denijs ieslēdza labā pagrieziena signālu un palūkojās atpakaļskata spogulī. Sekotāji neatpalika un turējās dažu automobiļu attālumā. Un Denijs sagādāja viņiem pārsteigumu, piepeši pēc veikla

manevra izvēloties simt divdesmit astoto ceļu uz ziemeļiem.

Viņš patiesībā brauca nevis uz Vestonu, bet uz Bostonai netālo Medfordu, taču sekotāji nedrīkstēja to pat nojaust. No šīs slepenības bija atkarīga plāna izdošanās un varbūt arī De-nija dzīvība.

Diemžēl neatlaidīgajiem vīriem izdevās nepazaudēt pēdas, un viņi joprojām turējās Denijam aizmugurē.

"Ja es nevarēšu atrauties no viņiem, tad vajadzēs atlikt tikšanos Medfordā," viņš nosprieda.

Priekšā bija nobrauktuve uz Otro ceļu. Denijs nogriezās, un melnais automobilis tāpat. Tagad viņš stūrēja uz austru-miem Bostonas un vienlaikus arī Medfordas virzienā. Šoseja bija plata, ar četrām joslām uz katru pusi un metāla margām pa vidu. Vienā malā slējās klintis, kurās ceļš reiz. izcirsts, otra - augsta betona siena. Par spīti sastrēgumstundai, satiksme likās raita, un Denijs varēja braukt ar ātrumu sešdesmit līdz sešdesmit piecas jūdzes stundā.

Chevrolet Suburban turējās divu automobiļu attālumā un vienmēr parūpējās, lai būtu Denija redzeslokā.

Parādījās norāde uz sešdesmito nobrauktuvi - uz Ezera ielu, Arlingtonas austrumiem un Belmontu. Denijs parādīja labo pagriezienu, un sekotāji tāpat.

Ar luksoforu regulējama krustojumā ceļš sadalījās. Ja brauktu pa labi, tad nonāktu atpakaļ uz otrā ceļa. Ja nogrieztos pa kreisi, drīz attaptos jau pasen blīvi apdzīvotajā Ār-lingtonā. Denijs savulaik te pabijis, tādēļ pazina apkārtni. Luksoforā iedegās sarkanais signāls ar bultiņu pa kreisi. Tur rindā gaidīja vairāki automobiļi. Samazinājis ātrumu, Denijs lēnām tiem tuvojās. Vajadzēja izvēlēties - pa labi vai pa kreisi.

Viņš ieslēdza labo pagrieziena lukturi, lai sekotāji to redzētu, bet jau nākamajā mirklī nospieda bremžu pedāli, nenoņemot kāju no akseleratora. Automobilis apstājās, un dzinējs rūca kā negudrs. Tiklīdz Chevrolet Suburban nobremzēja viņam aiz muguras, Denijs spēji pagrieza stūri pa kreisi, iespieda akseleratora pedāli grīdā, ietraucās krustojumā, lai gan luksoforā vēl dega sarkanais signāls, un tik tikko izvairījās no sadursmes ar citu automobili.

Vairāki transportlīdzekļi sadūrās, bet Denijs uz tiem noraudzījās atpakaļskata spoguli, stūrēdams prom pa viaduktu. Jau tūdaļ vajadzēja nogriezties pa labi - tik strauji, ka automobilis sasvērās. Pēc diviem kvartāliem viņš veica vēl dažus pagriešanās manevrus.

Pretējā virzienā aizšāvās divas policijas patruļmašīnas ar kaucošām sirēnām. "Droši vien uz tikko izraisītās avārijas vietu," Denijs nosprieda. Sekotājus aiz muguras neredzēja. Kādā īsā ieliņā viņš pabrauca garām divām nelielām ķieģeļu mājām ar glīti appļautiem mauriņiem, tad T veida krustojumā izvēlējās pagriezienu pa labi, pēc tam pirmo pa kreisi un jau tūdaļ atskārta, ka nonācis strupceļā. Tuvākajā piebraucamajā ceļā stāvēja sārts trīsritenis, kam no rokturiem nokarājās sudrabotas bārkstis. Blakus pastmarkas izmēra mauriņa atradās krāsainas rotaļu ierīces. Mājas logā kāds nolaida aizkaru.

Denijs atpakaļgaitā izstūrēja līdz platākajai ielai un drīz atkal tika uz maģistrāles ar blīvu satiksmes straumi. Garām paslīdēja juvelierizstrādājumu veikals, ceļojumu aģentūra, radiostacijas ēka, ķiniešu restorāns un vēl divi kvartāli. Jau pavisam drīz viņš nonāca uz sešdesmitā ceļa, pa kuru bez aizķeršanās varēja nokļūt Medfordā. Viņš palūkojās atpakaļskata spogulī...

Un sirds pamira. Sekotāji atkal turējās pa pēdām. Sakodis zobus, Denijs palielināja ātrumu un iegriezās šaurā ieliņā blakus ķīniešu restorānam. Pa kreisi stāvēja atkritumu konteiners, piebāzts ar melniem maisiem. Viņš apturēja savu automobili pie pašas ķieģeļu sienas.

"Vai viņi redzēja, ka es nogriezos? Vai mašīna ir redzama no lielas ielas? Pretī ir strupceļš. Man atliek tikai gaidīt un cerēt uz labāko."

Pagāja minūte. Aizturējis elpu, Denijs ieraudzīja sekotāju automobili. Tas pārvietojās lēni - tik lēni, ka Denijs ievēroja šofera uzliktās spoguļstiklu brilles. Melnajā virsbūvē uzmir-dzēja saule.

Nopūties Denijs nogaidīja vēl dažas minutes. Pēkšņi ieliņā atvērās nobružātas metāla durvis un tajās parādījās pusmūža ķīnietis. Virs izskatījās noguris. Viņš izmeta konteinerā atkritumu maisu. Denijs atvieglojumā sāka smieties. Kungs palūkojās uz viņu, papurināja galvu un iegāja ēkā, skaļi aizcirzdams durvis.

Pēc piecām minūtēm Denijs izstūrēja atpakaļ uz ielas un pusstundu vēlāk nonaca Medfordā.

Milzīgā putekļainā stāvlaukuma stiepļu žoga augšpusē bija novilktas dzeloņstieples. Brīdinājuma zīmes norādīja, ka tālāk iet vai braukt nav atļauts. Pie ieejas vārtiem atradās izkārtne "Medfordas Reģionālā celtniecības un inženierzinātņu kompānija. Tikai personālam. Nepiederošiem ieeja aizliegta".

Vārti bija vaļā.

79

Tā bija viena no Masačūsetsas kompānijām, kas piederēja "Sinaloas kartelim", un Toms Gelvins formāli bija tās vadītājs. "Varbūt kartelis uzņēmumu nopircis tikai tādēļ, ka finanšu pārvaldītājs to uzskata par veiksmīgu ieguldījumu. Kā stāstīja Gelvins, darbiniekiem neesot ne jausmas, kas ir patiesie īpašnieki. Viņiem pietiekot zināt priekšnieku pēc vārda."

Iebraucis teritorijā, Denijs apstājās pie celtnieku vagoni-ņa, izkāpa un pieveica dažus pakāpienus līdz durvīm, kur varēja apskatīt ASV jūras kājnieku emblēmu un svītrotu uzlīmi ar saukli "Bostona ir stipra". Viņš atvēra durvis un sacīja:

- Es meklēju Polu.

- Te esmu es, - nikni atrūca kāds jauneklis, bet kļuva draudzīgāks, tiklīdz Denijs nosauca savu vārdu, un pastiepa roku sveicienam.

- Tās pavēles... nē, tas nevar būt!

Līdzīgu reakciju Denijs bija gaidījis.

- Diemžēl ir gan.

- Jums ir galalietotāja sertifikāts?

Denijs izvilka dokumentu, kas elektroniskajā pastā bija atsūtīts Tomam Gelvinam. Pols to apskatīja, pacēla galvu un paraustīja plecus.

- Kamēr man nekas nedraud, es neiebilstu. Kurp to visu nest? - Denijs norādīja uz savu automobili, un Pols piebilda: - Jāpiebrauc pie pēdējā vagoniņa, bet vispirms jāaizpilda kaudze visādu veidlapu.

80

Narkotiku apkarošanas pārvaldes konfidenciālā avota vārdu doktors Mendosa bija uzzinājis pirms vairākām stundām, taču joprojām nespēja apvaldīt izbrīnu.

Izrādījās, ka tas ir Tomass Gelvins - amerikānis, kas atbild par karteļa finansēm.

Doktors Mendosa nebija gaidījis, ka ziņotājs būs tik augsta ranga cilvēks. Darījumos ar "Sinaloas karteli" Gelvins bija kļuvis stāvus bagāts un diez vai gribētu pielikt tiem punktu, tātad varēja secināt, ka viņš piespiests. Acīmredzot Narkotiku apkarošanas pārvaldes aģenti ieguvuši pierādījumus pret viņu.

Bet ar secinājumiem šajā lietā nepietika. Vajadzēja risinājumu.

Kartelis pavēlēja Gelvinu apklusināt. Tādam nolūkam doktora Mendosas pakalpojumi nebija nepieciešami. Tas bija algotu slepkavu uzdevums. Kartelis varēja nosūtīt komandu ar vietējiem talantiem, kas viena mirklī iznīcinās Gelvinu, un nekāda personīgā apsardze viņus neaizkavēs. Turklāt Gelvina īpašumu uzraudzīja vien četri vīri - tris kājnieki un viens, kurš transportlīdzeklī nemitīgi apbraukā perimetru. Tik tiešām nieks!

Taču kartelis vēlējās panākt, lai Gelvins izpauž kontu numurus un paroles un atdod īpašuma dokumentus. Ja viņš nomirtu, kartelim rastos milzīgas birokrātiskas problēmas. Pirms naves Gelvins bija jānopratina.

Sēdēdams savā nomātajā Nissan Maxima automobilī, doktors Mendosa novēroja vārtus uz Gelvinu īpašumu un iegrima domās.

Gelvins bija iebarikādējies kopā ar ģimeni. Tas likās vērtējams kā izmisuma solis. Doktors Mendosa steigā bija apkopojis informāciju, atskaites par kredītiem un finanšu stāvokli un paris karteļa dokumentu. Tas ļāva izveidot ģimenes psiholoģisko portretu. Gelvina sieva regulāri devās iepirkties un satikās ar vairākiem cilvēkiem, tādēļ varēja spriest, ka ilgi viņa ieslodzījumu neizturēs. Taču viņa bija karteļa dibinātāja meita, tātad neaizskarama. Gelviniem bija skolas vecuma meita bez autovadītāja apliecības - pati no īpašuma neaizbrauks.

Bet par pašu Gelvinu doktors Mendosa nešaubījās - viņš gatavojas bēgšanai. "Tad es ķeršos pie darba, un nabadziņš salūzīs kā ikviens mans upuris, izliks man paroles, kodus un visu pārējo kā uz delnas."

Lielākas raizes gan sagādāja divi bijušie Narkotiku apkarošanas pārvaldes aģenti, kas arī centās tikt Gelvinam uz pēdām.

Ar pāris tālruņa zvaniem pietika, lai noskaidrotu, ka viņus noalgojis kartelis "Zetas". Tas jau kādu laiku nopūlējās uzbrukt sāncenšu drošībai, bet pagaidām neveiksmīgi. Un tad viņi atrada vājo punktu - Tomasu Gelvinu.

Līdz ar viņu gūsta nonāktu arī miljardiem dolāru investētā kapitāla. "Sinaloas kartelis" būtu aplaupīts. Tas būtu katastrofāls zaudējums, un to nedrīkstēja pieļaut.

Jau apmēram stundu ap Gelvinu īpašumu riņķoja melns Chevrolet Suburban automobilis. Doktors Mendosa sprieda, ka ari šie cilvēki grib notvert mājas saimnieku.

"Man tas jāizdara pirmajam," viņš prātoja. "Tas ir ļoti būtiski."

Piepeši iekaucās policijas sirēna. Pēc pusminūtes parādījās patruļmašīna ar iedegtām bākugunīm.

"Vai tiešām..."

Jā, policisti apstājās pie Gelvina īpašuma vārtiem. Doktors Mendosa binokli redzēja, ka viens no apsargiem apskata likumsargu žetonus un ar mājienu ļauj iebraukt.

"Bez iemesla tā nenotiktu. Vai Gelvinu arestēs? Parastas vizītes dēļ sirēnas nebūtu iedarbinātas," secināja doktors Mendosa. "Ļoti savādi."

Policisti Gelvina īpašumā bija pavadījuši gandrīz piecas minutes, kad atkal atskanēja sirēnas un vārtos parādījās patruļmašīna.

Aizmugures sēdeklī skaidri varēja saskatīt cilvēku roku-dzelžos.

Tas bija Tomass Gelvins. Tikko arestēts.

81

Pēc stundas un piecām minūtēm Honda traucās pa Atlantijas avēniju Nortendā, gar Bostonas piekrasti.

Denijs iegriezās šaurā ieliņā, kur zīme brīdināja, ka iebraukt aizliegts. Samazinājis ātrumu, lai pievārētu ātrum-vaļņus, viņš beidzot apstājās pie vārtiem ar izkārtni "Bostonas jahtu osta".

Vārti nebija aizslēgti. Piestātne darbojās divdesmit četras stundas diennaktī, taču šajā gadalaikā ne pārāk aktīvi. Lielākā daļa eliņu izrādījās tukši. Stāvlaukumā varēja redzēt dažus transportlīdzekļus, kas droši vien piederēja personālam. Pie ēkas parādījās jauneklis zilā polo kreklā ar īsām piedurknēm un planšeti rokā. Viņš izskatījās aizņemts.

Dažus simtus pēdu tālāk dūca Atlantijas avēnijas satiksme, taču pie ūdens bija savādi kluss. Debesīs laidelējās divas kaijas, un piepeši viena piķēja lejup, acīmredzot kaut ko ieraudzījusi.

Toma Gelvina iemīļotā jahta "E1 Antojo" šūpojās pa labi no ēkas, kur ūdens ir visdziļākais. Vēlās pēcpusdienas saulē tā mirdzēja. "Patiešām skaista. Es saprotu, kādēļ Gelvins par to tik aizrautīgi jūsmo." Tobrīd tā bija lielākā jahta visā piestātnē. Kad sāksies vasaras sezona, parādīsies vēl lielākas un dižmanīgākas.

Denijs no internēta bija lejupielādējis informāciju par šo Ferreti firmas Navetta 2 Crescendo jahtas modeli. Tas bija astoņdesmit sešas pēdas garš un gandrīz divdesmit trīs pēdas plats peldlīdzeklis ar diviem MAN V8-900 dzinējiem un ietilpīgu bāku vairāk nekā trim tūkstošiem degvielas galonu. Līdz Mazajām Antiļu salam tā varēja nokļūt bez degvielas papildu uzpildīšanas.

Pulkstenis apliecināja, ka Denijs ir ieradies mazliet - varbūt pusstundu - pirms Gelvina.

Ar atslēgkarti viņš atdarīja vārtiņus, kas veda līdz trapam.

Medfordas uzņēmuma priekšstrādnieks Pols - prasmīgs elektriķis - bija sagatavojis visu nepieciešamo, un Denijam atlika vien salikt visu pa vietām.

Pārējo kontrolēt nebija viņu spēkos. Kas notiks, tas notiks.

Pietika ar divdesmit minūtēm. Oranžā saule tuvojās horizontam un iekrāsoja debesis tumši violetas. Pamazām iedegās laternas.

Piepeši atskanēja policijas sirēnu kaucieni, kas kļuva arvien skaļāki. Denijs pielieca galvu, tad izgāja no jahtas, pāri trapam nonāca pie vārtiņiem un tālāk līdz jahtklubam.

Patruļmašīna bija iebraukusi stāvlaukumā, sirēnas apklusa. Lions Čizoms izkāpa, palūkojās uz ēku, nopētīja ūdens klaju un tad atvēra automobiļa aizmugures durvis.

Parādījās Toms Gelvins džinsos, sporta apavos un pelēkā sporta kreklā. Pietūkušās acis mudināja domāt, ka viņš ir raudājis.

82

- Ja, seržant, tieši ta, - doktors Mendosa teica. - Tomass Gelvins. Es pagaidīšu.

Viņš bija pierakstījis patruļmašīnas numuru, kad tā izbrauca no Gelvina īpašuma. Tikai vēlāk viņš aptvēra, ka tas ir Bostonas, nevis Vestonas iecirkņa transportlīdzeklis. Klēpj-datorā ar bezvadu internēta piekļuvi varēja viegli noskaidrot, kāds ir iecirkņa numurs un rajons.

"Kāpēc Dorčesteras policija arestē Vestonā dzīvojošu cilvēku?" doktors Mendosa prātoja. "Neloģiski."

Klausulē atkal atskanēja iecirkņa policijas dežuranta balss.

- Par Tomasu Gelvinu mums nav saņemts neviens ziņojums. Kā jīis sauca?

- Džons Raiens, - doktors Mendosa atbildēja. - No firmas "Naters Maklenens".

Seržants varbūt pat nezināja, ka tā ir reāla juridiskā firma, un nepieprasīja, lai doktors Mendosa pierāda, ka patiešām ir advokāts, kas pārstāv Tomasa Gelvina intereses.

- Redziet, ē... Raiena kungs, šodien tāds Tomass Gelvins pie mums nav ievests. Ne iztaujāšanai, ne arestam.

- Savādi, - doktors Mendosa atbildēja. - Atvainojiet par traucējumu.

"Ja Gelvinu kāda iemesla pēc arestēja un aizveda Dorčesteras iecirkņa patruļmašīnā, tad dežurantam vajadzētu par to zināt. Kas īsti notiek? Varbūt..."

- Pagaidiet, seržant! Gelvina kungs nosauca man patruļmašīnas numuru. Piecsimt trīsdesmit seši. Tā taču ir no jūsu iecirkņa, vai ne?

Seržants skaļi nopūtās.

- Acumirkli! - Pēc divām minūtēm viņš atgriezās pie klausules. - Arī te jūs kļūdāties. Šis automobilis ir nodots remontā un nav lietojams jau gandrīz nedēļu.

83

Toms Gelvins nolika uz ietves divas audekla somas.

- Paldies, Lion, - Denijs sacīja.

- Šis pasākums bija vērtīgs kaut vai tādēļ, lai es konstatētu, ka joprojām varu ielīst savā vecajā formastērpā, - Lions attrauca. - Bet tagad, kungi, man vajadzētu pasteigties un nogādāt mašīnu atpakaļ garāžā, kamēr neviens nav ziņojis par pazušanu. Un pēc tam jādodas uz skolu. Šovakar man jāstrādā, jo ir taču "Koledžas nakts".

- Žēl, ka nevarēsim piedalīties, - Gelvins noteica.

Denijs prātoja, vai Gelvins jebkad agrāk ir kaut vārdu

pārmijis ar Līonu. "Varbūt ari nav. Taču ne jau snobisma dēļ. Tie gluži vienkārši ir divi dažādi slāņi, kas nekad nepārklājas."

- Ģimenei viss būs kārtība? - Lions pajautāja Gelvinam. - Tie krievi tvarsta tikai jūs?

- Tikai mani, - Gelvins norūca un izņēma naudas maku. Lions papurināja galvu.

- Nevajag. Denija draugs ir ari mans draugs.

Gelvins tomēr izvilka banknošu kaudzīti un iespieda Līonam saujā. Lai arī apmulsis, skolas sargs paņēma naudu.

- Dodiet ziņu, ja varu palīdzēt vēl kaut kā. - Viņš sarokojās ar Gelvinu, tad ar Deniju un aizbrauca.

Paņēmis vienu somu, Denijs to atvēra, un abi pārbaudīja saturu.

- Kurpes?

- Speciālās, lai staigātu pa jahtu.

- Jā, protams. Apakšveja?

- Ir.

- Būs vajadzīgs ari rokaspulkstenis, - Denijs paziņoja.

- Man ir tikai šis, ko valkāju. Pārējos es atstāju... mājās.

- Tad es to paņemšu.

- Jēziņ! - Gelvins iesaucās, atsprādzēja Patek Philippe firmas pulksteņa siksniņu un atdeva Denijam. - Tas nebija lēts. Kā es tagad zināšu, vai nav jāpasteidzas? - Šķila, ka viņš sūkstās tikai kārtības pēc, nevis patiesās dusmās. Viņš likās samulsis un apjucis, varbūt pat iztukšots.

- Var izmantot viedtālruni, - Denijs pamācīja. - Piedod. Un tagad jāpārbauda mobilo tālruņu zona.

- Man ir pilnas piecas svītriņas.

- Ūdenī, - paskaidroja Denijs. - Man jāzina, cik tālu drīkst izbraukt atklātā jura un tomēr saglabāt vismaz divas signālā svītriņas. Tev jāsaņem zvani un pašam jāzvana.

Gelvins pamāja.

- Es izkuģošu ārā. Tagad man atliek vien gaidīt.

Denijs ieskatījās rokaspulkstenī un secināja:

- Vairs nebūs ilgi. Tev jākāpj uz jahtas, nevis jāslaistās šeit. Kur ir mantas? - Ar galvas mājienu Gelvins norādīja uz otru audekla somu. Denijs pabrīnījās: - Ar to pietiks?

- Zini, kravāties visai atlikušajai dzīvei ir interesants uzdevums. Kas cilvēkam patiesībā ir nepieciešams? Kam obligati ir jābūt līdzi? Un pavisam drīz tu saproti, ka visu tāpat nepaņemsi, tādēļ somā neieliec gandrīz neko. Ja nevari nodrošināties gadiem, tad apgādā sevi dažām dienām.

- Iespējams, ka ir vērtīgāk, ja vecā dzīve nevelkas līdzi. Jo mazāk mantības saista tevi ar pagātni, jo labāk.

- Es nekad nedomāju, ka no ģimenes šķirties būs viegli, -Gelvins atzina, - taču negaidīju, ka būs tik smagi.

- Vēlāk varbūt izrādīsies vēl smagāk. - To dzirdot,

Gelvins tik tikko apvaldīja asaras. Denijs piebilda: - It īpaši tādēļ, ka tuvinieki neko nezina.

- Sievai es izstāstīju. Dzena brīnījās, kāpēc es no parasta komandējuma iztaisu tādu problēmu.

Atskanēja "Mīļās mājas Alabama", un Gelvins sameklēja viedtālruni.

- Selina, dārgā! - viņš klusi noteica un tad skaļāk piebilda: - Ko? - Viņš iepleta acis. - Tu joko? Pagaidi! - Denijam viņš sacīja: - Vai tu vari iedomāties, kurp devušās meitenes?

- Ko?

- Uzgājusi augšā, lai aicinātu vakariņās, Selina konstatējusi, ka abas ir pazudušas.

- Viņām jābūt kaut kur mājā! Tā ir pietiekami plaša, lai apmaldītos.

Gelvins papurināja galvu.

- Nav atrodams an Selinas automobilis.

- Jēziņ! Uz Dzenas mobilo Selina jau droši vien ir zvanījusi.

- Nekādas atbildes, - Gelvins paziņoja.

- Pamēģini tu, un es pameklēšu Ebiju! - Abi spaidīja tālruņu pogas. - Es vienmēr viņai atgādinu, ka nedrīkst izslēgt telefonu, kad iet ārā no mājas, - Denijs sūkstījās.

- Klusums, - Gelvins noteica. - Kamēr nezināšu, kur viņa palikusi, es uz jahtas nekāpšu. Man jābūt pārliecinātam, ka meitai nekas nekaiš.

Pēc pirmā signāla ieslēdzās Ebijas balss pastkastīte.

- Arī te bez rezultātiem, - Denijs secināja.

- Džena, te tētis, - Gelvins sacīja klausulē. - Mēs ar mammu uztraucamies. Es taču paskaidroju, ka dažas dienas nedrīkstēs iziet no mājas. Lūdzu, piezvani, tiklīdz noklausies šo ziņu!

Denijs pastkastītē neko neierunāja un atvienoja zvanu. Pēdējoreiz meitai bija atslēgts tālrunis, kad viņa uztaisīja deguna pirsingu. Cik tagad tas šķita maznozīmīgi!

- Es viņas atradīšu.

84

Doktors Mendosa lūkojās uz milzīgo telpu un apbrīnoja ozolkoka paneļiem apšūtās sienas. Visapkārt karājās lieli portreti zeltītos rāmjos - skolas direktores līdz pat dibinātājai Elisai Laimenai deviņpadsmitā gadsimta sākumā.

Nevainojami piegrieztajā sarža uzvalkā un sarkanajā kaklasaitē doktors Mendosa izskatījās pārticis un elegants - gluži kā Laimena akadēmijas audzēknes tēvs. Vairāki vecāki un administratori viņam uzsmaidīja, pat nezinot, kas viņš ir, taču juzdamies pārliecināti par viņa piederību iestādei.

Viņš dzīvespriecīgi raudzījās apkārt, it kā gaidītu sievu vai meitu.

Diemžēl viņš nezināja, kāds izskatās meklējamais objekts. Tēvs, protams, bija redzēts, taču akadēmijā tēvs neuzradās.

Tas, ka meitenes izbrauca no Gelvina īpašuma, bija īsta veiksme. Debesu dāvana. "Viņām ir jābūt šeit. Neapšaubāmi. Tikai kur?"

Vecāki un bērni uzturējās savrup. Telpā valdīja nervozitāte, to pauda arī vecāku sejas un uzspēlēti mundrās sarunas.

Doktors Mendosa apturēja kādu meiteni un bažīgā toni pavaicāja:

- Kur es varētu atrast Ebiju Gudmenu?

Meitene norādīja uz audzēkņu pulciņu.

- Ak jā, jā! - doktors Mendosa iesaucās. - Liels paldies.

85

No jahtkluba uz Laimena akadēmiju tieša ceļa nebija, tādēļ Denijs brauca pa pilsētas ielu labirintu no Komercostas ielas līdz pat Tremonta ielai - pašā sastrēgumstundas kulminācijas posmā.

- Kusties, nolādēts! - viņš skaļi Iamajās un pamīšus nepārtraukti zvanīja Ebijai un Dženai. Visi zvani nonāca balss pastkastītē. Pēc pirmajiem neveiksmīgajiem mēģinājumiem ziņojumus viņš vairs neatstāja.

Kad viņš atradās dažas jūdzes no akadēmijas, Dzena pacēla klausuli. Denijs bija tik pārsteigts, ka tik tikko novaldīja stūri.

- Labvakar, Gudmena kungs, - viņa neizteiksmīgi noteica.

- Džena! Vai Ebija ir kopā ar tevi?

Iestājās ilgs klusums. Tad meitene sacīja:

- Saprotiet...

- Paklau, mēs ar Tomasu zinām, ka jus aizbēgat no mājām. Pie velna, kur jūs esat? Vai skolā?

Meitene neatbildēja. Denijs atskārta, kas ir noticis. Ebija vēlējās piedalīties "Koledžas naktī", un Džena viņu turp aizveda.

- Lūdzu, iedod telefonu Ebijai!

Džena skaļi nopūtās.

- Pirms desmit minūtēm es viņu izlaidu pie skolas, jo nevarēju atrast stāvvietu. Es joprojām riņķoju apkārt.

Laimena akadēmijas stāvlaukums bija milzīgs, taču dažkārt ari pārpilns. Vairāki nelieli laukumi bija iekārtoti starp kokiem, lieliski iekļaujoties ainavā, taču vietu nekad nepietika.

- Viņa devās uz pasākumu? - Klusums. - Tas ir svarīgi, Džena! Jums nekavējoties jābrauc mājās. Jebkur citur jums draud briesmas. Un pasaki Ebijai, lai tūdaļ piezvana man!

- Jūs mēģinājāt viņai zvanīt?

- Es tagad esmu ceļā uz skolu. Kur tu esi?

- Braukāju apkārt...

- Lūdzu, piezvani Ebijai! Esi tik mīļa.

Denijs beidza sarunu.

86

- Piedodiet... Ebija? - doktors Mendosa jautāja. - Ebija Gudmena, vai ne?

-Ja. - Meitene piesardzīgi palūkojās uz viņu.

- Paldies Dievam! Jums nekavējoties jādodas pie tēva.

- Pag... kas jūs esat?

- Ar jūsu tēvu viss ir kārtībā, taču viņš iekļuva šausmīgā negadījumā. - Doktors Mendosa paņēma Ebiju zem elkoņa un vedināja prom. - Nāciet, lūdzu. Ātrāk!

- Ko? - meitene iekliedzās. - Ak Dievs!

- Viņu aizgādāja uz Masačūsetsas slimnīcu, un viņš lūdza, lai atvedu jūs. Es esmu doktors Mendosa. Ari mana meita mācās Laimena akadēmijā. Un tikko es saņēmu īsziņu no kolēģa slimnīcā.

- Ak Dievs, ak Dievs! Kas notika?

- Lūdzu, pasteidzieties! - doktors Mendosa mudināja. Viņš platiem soļiem strauji devās uz izeju. Denjela Gudmena meita centās neatpalikt. - Uz šosejas netālu no Vestonas sadūrās vairākas mašīnas.

Viņš rūpīgi izvēlējās vārdus.

Meitene iekliedzās:

- Bet... Ak Dievs! Jūs teicāt, ka viņam viss ir kārtībā. Tātad nekas ļauns nav noticis? Varbūt tomēr ir?

Gaitenis bija tukšs un tumšs. Tiklīdz zāles durvis aizvērās, viņi palika divatā. Soļi atbalsojās augstajos griestos.

- Tēvam esat vajadzīga jūs, - doktors Mendosa noteica.

87

Denijs apturēja automobili pie pašas Laimena akadēmijas, kur norāde aizliedza novietot jebkādu transportlīdzekli. "Lai evakuē, ja grib," Denijs nodomāja.

Viņš aizcirta durvis un ieskrēja skolā.

Lions Cīzoms sēdēja foajē.

- Sveiks, Denij! Es negaidīju, ka atkal atbrauksiet...

- Vai redzējāt manu meitu, Lion? - Denijs satrauktā balsi pajautāja.

- Nē, diemžēl ne, taču visas meitenes un vecāki ir Dibinātāju zālē. Tātad ari viņai jābūt tur.

- Paldies, - Denijs uzsauca un jau aizsteidzās prom pa gaiteni.

- ja es viņu satikšu, tad... - Lions sacīja, taču beigas Denijs vairs nedzirdēja.

Dibinātāju zāle bija plaša un grezna, un tajā parasti notika lielākie skolas pasākumi. Sapulcēs vecāki te satikās ar meiteņu skolotājiem. "Koledžas naktī" vecāko klašu audzēknes, viņu tēvi un mātes pulcējās kopā, lai uzklausītu atsevišķu uzņemšanas komisiju pārstāvjus, lielākoties no Efeju līgas augstskolām vai ekskluzīvām nelielām koledžām. Viņi stāstīja par savām augstākās izglītības iestādēm.

Pie Dibinātāju zāles divvērtņu durvīm Denijs apstājās. Pa apaļajiem lodziņiem viņš novēroja, ka visi ir apsēdušies un klausās vasarraibumaiņā rudmatē.

- ...pirmajā kursā uzņemt audzēkņus ar vidējo atzīmi "četri" un divtūkstoš četrsimt punktiem zināšanu vērtējuma testā. Bet pats galvenais ir tas īpašais papildu pluss, kas jūsu iesniegumu pacels pāri citiem.

Denijs varēja saskatīt tikai cilvēku pakaušus, taču Ebiju un Dženu neieraudzīja. Viņš piegāja pie nākamajām durvīm, no kurām varēja ielūkoties klātesošajiem sejās, taču tikai pusei no visiem. Rindu pēc rindas viņš nopētīja visus, taču meitenes neatrada.

Kamēr viņš steidzās pie trešajām zāles durvīm, iedžink-stējās viedtālrunis.

Viņš apstājās, pievērsās ekrānam un pārsteigts atskārta, ka īsziņu rakstījusi Dzena.

"Vai atradāt viņu?"

"Nē," Denijs atbildēja. "Vai jūs esat kopā?"

"Es esmu Dibinātāju zālē, bet viņas te nav. Iedomājos, ka varbūt jūs viņu atradāt."

"Lūdzu, nāc ārā, lai varam aprunāties."

Pēc brīža īsziņā pienāca viens vārds: "Labi."

Denijs nolēma gaidīt meiteni pie durvīm tālākajā galā. Zāle atskanēja aplausi un pieaugoša balsu murdoņa. Prezentācija bija beigusies. Kad Denijs nonāca pie ieejas, teju ikviens jau bija piecēlies un steidza sarunāties ar citiem. Priekšā stāvēja Jeila universitātes uzņemšanas komisijas pārstāve, kuru gluži kā bišu spiets aplenca interesentu pulks. Aizsedzot Denijam skatu, vecāki drūzmējās pie durvīm.

Denijs tās atgrūda vaļā, iegāja zālē un meklēja Dženu. Mēģinājumus apgrūtināja rinda, kas spiedās pie tobrīd jau pustukša uzkodu galda ar sarkanajām vīnogām un siera kubi ņiem.

Sarunu fragmenti izšāvās telpā kā daudzkrāsaini konfeti. Kāda sieviete jautāja:

- Ja viņu uzņems pirmajā kārtā, un tā vajadzētu būt, bet vēlāk viņa iestāsies citā koledžā... Tas taču ir murgs, vai ne?

Vīrietis skaidroja:

- Viņi vairs nerīko pārrunas, ir tikai intervijas ar audzēkņiem, un visi apzinās, ka tās ir muļķības.

Denijs ieraudzīja maza auguma tuklu tumšmati, kas līdzinājās Dženai, taču nebija.

- Piedodiet, vai esat redzējusi Dženu Gelvinu? - Denijs vaicāja.

Meitene pamāja ar galvu.

- Tur.

Viņu pagrūda sieviete, kas tobrīd sacīja:

- Protams, taču tā U.S. News rangā neatrodas pat desmitniekā.

Viens vīrietis stāstīja otram:

- Jūs taču zināt, ka skolu kara bāreņiem, ko viņu meita it kā atvērusi Ruandā, patiesībā finansēja viņas tēvs, vai ne?

Piepeši Denijs ieraudzīja Dženu un atvieglojumā nopūtās. Meitene pamanīja viņu tuvojamies un uzsauca:

- Es nezinu, kur viņu meklēt! Vai mans tētis ir šeit?

- Nē. Vai kāds Ebiju šovakar ir redzējis?

- Jā, vairāki cilvēki apliecina, ka viņa ienākusi skolā. Bet vēlāk Džordana un Emilija ievēroja, ka Ebija aiziet kopā ar to vīrieti.

- Kādu vīrieti?

Džena paraustīja plecus.

- Nezinu. Varbūt kādas meitenes tēti.

- Viņa izgāja no ēkas?

- Laikam. - Džena atkal paraustīja plecus. - Manuprāt, viņai kaut kas ir atgadījies.

- Kopš mirkļa, kad izšķīrāties, Ebija nav ne zvanījusi, ne atsūtījusi īsziņu?

- Nē...

- Tātad šeit viņas nav?

- Acīmredzot. Es uzrakstīju īsziņu...

- Jums abām jābrauc atpakaļ uz mājām. Ja Ebija neuzradīsies...

- Jā, es tūdaļ ziņošu jums.

“Meita ir izgājusi no skolas kopā ar vīrieti, kurš izskatījies pēc audzēknes tēva un kuru Dzena nepazina." Deniju pārņēma panika. "Bet svešam cilvēkam Ebija līdzi neietu! Noteikti neietu. Mēs neskaitāmas reizes esam to apsprieduši. Mūsdienās bērniem to māca jau no mazotnes."

Kāds pāris mēģināja paspraukties viņam garām.

- Vecāko māsu reģistrēja Hārvarda universitātes rezerves sarakstā. Viņi noteikti ir izspēlējuši Eljota kārti.

- Vai tu runā par to Eljotu, kas bija universitātes prezidents?

- Sveiks, Denij! - Kāds uzsita viņam pa plecu. Tas izrādījās meitenes tēvs, ar kuru viņi vairākkārt sastapušies vecāku sapulcēs. - Tu izskaties tikpat satraucies kā es! īsta Spriedzes pilsēta, vai ne?

Denijam šķita, ka redz šo cilvēku miljoniem jūdžu tālu, tomēr viņš atbildēja:

- Tā gan. - Nepārliecinoši pasmaidījis, viņš pakāpās sānis, sameklēja viedtālruni un atkal piezvanīja Ebijai.

Brīnumainā kārtā balss pastkastīte neieslēdzās.

Pēc trešā signāla ierunājās svešinieks:

- Labvakar, Denjel.

Vīrietis.

- Kas jūs esat? - Denijs juta, cik neprātīgā tempā auļo sirds.

- Piedod, bet Ebija patlaban nevar pienākt pie telefona.

- Kas jūs esat?

- Tavs glābšanas plosts, - svešais atbildēja. - Un tu esi slīcējs.

88

- Pie velna, kas tu esi?

Denijs atskārta, ka klausulē fona trokšņi līdzinās tiem, kas valda akadēmijas zālē. Viņš nodrebēja. Iespējams, ka svešais vīrietis atradās kaut kur blakus.

- Pie tevis ir tas, ko vajag man. Es esmu ieguvis kaut ko tavu, - viņš sacīja.

- Kā tu, nelieti, esi ticis pie manas meitas telefona? - Denijs uzkliedza. Nekas cits tobrīd prātā neienāca.

Viņš izmisīgi ar acīm vairākkārt pārmeklēja zāli - varbūt ieraudzīs kādu, kurš piespiedis ausij tālruni un nebūtu Lai-mena akadēmijas audzēknes tēvs.

- Mums nevajadzētu šķiest laiku, Gudmena kungs. Tava meita ir mana kolēģa uzraudzībā. Pagaidām pret viņu izturas labi.

- Kolēģis? Ko tas nozīmē?

Piepeši kāds vecāku pulciņš pašķīrās un Denijs ieraudzīja plikgalvi ar mokas krāsas ādu un brillēm bez ietvara. Viņam rokā bija Ebijas sarkanais LG firmas mobilais tālrunis.

Abu skatieni sastapās.

Ši cilvēka portretu Toms Gelvins bija rādījis sava datora ekrānā. Novērošanas kamera bija fiksējusi viņu sēžam pie Gelvina īpašuma vārtiem. Vīrs, kuru kartelis sūtīja...

- Ja tu sadarbosies, - nelietis sacīja, - ar meiteni nekas nenotiks. Neuztraucies! Tas būs ātri un nesāpīgi. Ja tu atteiksies vai vilcināsies, man atliks tikai piezvanīt kolēģim. Un tad ar tavu meitu... baidos, ka viņa nekad vairs nebūs tāda kā iepriekš.

Piepeši Denijs atcerējās Gelvina vārdus.

"Vai esi redzējis internētā puišus, kas ar ķēdes zāģiem nošķeļ galvu savam upurim? Kaut ko tādu tu negribētu piedzīvot pat ļaunākajos murgos. Nu redzi. Un Mendosa ir ļaunāks par šo puišu murgiem... Viņš specializējas iztaujāšanā ar piespiedu līdzekļiem."

- Iziesim ārā, Gudmena kungs, - svešais aicināja.

89

Sirds pukstēja kā negudra. Apreibis no adrenalīna, Denijs stāvēja skolas galvenās ēkas pagalma pusē un gaidīja doktoru Mendosu.

Ada kņudēja. Stāvlaukuma laternu lampas sanēja ļoti skaļi. Tālumā bija dzirdams, kā iedarbina automobiļa dzinēju.

Viss likās baismīgi skaidrs un neparasti reāls. Tad viņš saklausīja kurpju švīkstus pa grantētu virsmu, un parādījās vīrietis, kurš tika dēvēts par doktoru Mendosu.

- Tātad... - doktors Mendosa iesāka, bet pabeigt nepaguva.

- Nelietis! - Denijs nokliedza. - Dieva nolādētais nelieti!

Viņš satvēra Mendosu aiz krekla apkakles, aiz kaklasaites mezgla un ar visu augumu ietriecās ļaundarim krūtis. Doktors Mendosa aizžņaugti nošņācās, bet izslējās ar pārsteidzošu speķu. Brilles sašķiebās uz deguna.

Doktors Mendosa ar uzjautrinātu augstprātību skatijas uz Deniju un sakārtoja brilles.

- Žēl, ka tu tā izdarīji, - viņš teica un vairākkārt samirkšķināja acis. - Tu tikko pieļāvi liktenīgu kļūdu.

- Kur, pie velna, ir mana meita?

- Lūdzu, atkāpies. - Doktors Mendosa runāja pacietīgi un tad saknieba lūpas.

Asinīm dūcot ausīs, Dcnijs nedroši paspēra soli atpakaļ, taču dusmās žņaudzīja dūres gar sāniem nolaistajās rokās.

- Tu, Gudmen, esi pārguris. Šo emociju uzliesmojumu es uzskatīšu par saprotamu, jo tu nespēj tās kontrolēt. Bet runāsim atklātu valodu. Ja tu kaut reizi piedursi man pirkstu, tad tikai vēl vairāk kaitēsi savai meitai. Viņa pieredzēs tādas sāpes, ka nogalināšana būs pakalpojums, ko viņa lūgsies kā ubadze.

- Ko tu gribi, sasodīts?

- Es gribu zināt, kurp devās Tomass Gelvins.

- Un kāpēc tu domā, ka man tas ir zināms?

- Ak, dārgais, kāds kauns! Tu šo savu muļķigo spēlīšu dēļ riskē ar meitas dzīvību. Es ierosinu pavisam vienkāršu apmaiņas darījumu. Tava meita pret Tomasu Gelvinu.

- Man nav ne jausmas, kur viņš ir.

Doktors Mendosa paraustīja plecus.

- Šī spēle nedod labumu nevienam no mums un noteikti nepalīdz tavai meitai. Ebigeila, vai pareizi? Ebija?

Bija vajadzīgs milzu gribasspēks, lai Denijs savaldītos un atkal neuzbruktu nelietīgajam doktoram. Viņš savilka dūres un kodīja apakšlūpu. Negantajās dusmās drebēja viss augums.

- Kā es varu zināt, ka ar meitu viss ir kārtībā?

- Es tev dodu savu godavārdu.

- Godavārdu?

- Diemžēl tas ir labākais, ko tu vari dabūt. Bet tu redzēsi, ka es turu doto solījumu.

Denijs norija siekalas un saņēmās. Tālumā atskanēja smiekli, meiteņu spiedzieni.

- Labi, klausies. Ja tu atbrīvo manu meitu... ja tu pilnībā garantē viņas drošību, es darīšu visu, lai atrastu Gelvinu.

- Tu centīsies viņu atrast? - Doktors Mendosa pasmaidīja. - Tā ir tava izpratne par godīgumu? Es tiešām esmu vīlies. Arlabunakti. - Sakārtojot kaklasaiti, doktors Mendosa devās prom.

- Pagaidi! - Denijs uzsauca. Doktors Mendosa apstājās un pa pusei pagriezās. - Pagaidi. - Viņš atkal norija siekalas. Seja pauda bezgalīgas raizes un naidu, un balsi ieskanējās izmisums. - Viņš ir uz savas jahtas.

- Paldies, - doktors Mendosa teica. - Un kur ir šī jahta?

- Kur ir Ebija? Atdod man meitu, un es pateikšu, kur ir jahta.

Doktors Mendosa nopūtās un papurināja galvu.

- Tu tiešām gribi piedalīties šajā spēlītē, kur galvenā likme ir tavas meitas dzīvība? Nē, un tāpēc tu aizvedīsi mani pie Gelvina. Tikai pēc tam es pastāstīšu, kur meiteni meklēt.

Denijs izmisīgi raudzījās apkārt un mēģināja atgūties, saņemties. Norijis siekalas, viņš aizvēra acis.

- Labi, - viņš beidzot piekrita.

90

Denijs sēdēja pie stūres savā automobilī, un viņam blakus atradās slaids, garš un plecīgs vīrietis uzvalkā.

- Zvani! - doktors Mendosa pavēlēja.

- Viņš ir uz jahtas. Es pat nezinu, vai tur ir zona!

- Tevis un tavas meitas dēļ cerēsim, ka ir.

Gelvins bija uz jahtas un gaidīja, kad Denijs dos signālu, ka viss ir kartībā.

Diemžēl šis zvans mainīs pilnīgi visu.

Jau atkal Denijs skaidri izprata, kādā situācijā ir nonācis. “No mana lēmuma ir atkarīga meitas dzīvība." Viņš atcerējās rītu, kad abi ar Sāru piesprādzēja zīdaimti automobiļa sē-deklitī un pārveda no slimnīcas mājās. Arā plosījās sniega vētra, un viņi aizklāja meitas sejiņu ar sārti un zili svītrotu segu. Todien viņš brauca tik uzmanīgi, it kā vestu trauslu stiklu un no šīs rīcības būtu atkarīga bērna dzīvība.

Gluži tāpat kā tagad.

Meita bija dārgākais, kas viņam šajā pasaulē piederēja.

Vēders rāvās čokurā. Viņš jutās pārbijies un atstāts likteņa varā. “Ebija vai Toms Gelvins - vai te vispār ir izvēle?"

Nākamajā mirklī Denijs uzspieda Gelvina vied tālruņa numuru. Viens signāls, otrs, trešais. "Ja nu viņš neatbild? Ko darīs šis monstrs, kas ērti iekārtojies man blakus?"

- Jā? - Gelvins atsaucās.

- Nebrauc vel prom! - Denijs lūdza. - Es... tev kaut ko iedošu.

- Denij? Kā tu teici? Ko tu iedosi?

- Tikai neaizbrauc! - Denijs beidza sarunu.

- Kur ir Gelvins?

- Bostonas ostā, - Denijs klusi atbildēja.

- Jo ātrāk tur nokļūsim, - doktors Mendosa paskaidroja, - jo ātrāk lietai būs pielikts punkts.

- Ko tu iesāksi ar viņu?

Pēc krietna klusuma briža nelietis paziņoja:

- Tas ir atkarīgs no viņa uzvedības.

Denijs stūrēja gluži kā automāts. Vairs netika pārmīts ne vārds. Krūtis viņam nospieda savāds smagums. Izrādījās grūti elpot. Šķita, ka doktora Mendosas klātbūtne izsūc no salona gaisu. Vaigi un ausis Denijam dega, it kā viņš stāvētu līdzās pamatīgam ugunskuram.

Satiksmes straumes likās apsīkušas, un viņi ostā nonāca pēc divpadsmit minūtēm.

Viņš iestūrēja automašīnu Bostonas jahtu ostas stāvlaukumā un izkāpa. Kakla un kāju muskuļi smeldza.

Garām jahtklubam abi devās uz piestātni, un doktors Mendosa turējās Denijam blakus.

- Tu taču saproti, ka gadījumā, ja ar mani kaut kas notiks un es stundas laikā nepiezvanīšu savam kolēģim, tavai meitai neklāsies labi? - Viņš ielūkojās pulkstenī ar baltu ciparnīcu, zelta rādītājiem un bruņas ādas siksniņu. - Tu noteikti uzzināsi, ka šie draudi nav tikai tukši vardi.

Viegla reiboņa mocīts, Denijs pamāja ar galvu. Šķita, ka japārvietojas pa dūņām.

- Kur ir tā jahta? - Mendosa noprasīja.

"E1 Antojo" ierastajā vietā viļņos nešūpojās. Denijs norādīja uz tukšo vietu. Gelvina jahta bija izgājusi jūra un atradās dažu simtu jardu attālumā no krasta. Korpusu ieskāva oranža apgaismojuma mirga.

- Viņš ir aizbraucis? - Mendosa iesaucās. - Tātad tev nepaveiksies.

- Rau, kur viņš ir. Es taču brīdināju, lai viņš neaizbrauc!

Gaiss likās sāļš. Netālu nošvīkstēja apavi, taču Denijs nevienu neredzēja.

- Tad pacenties viņu pārliecināt, lai brauc atpakaļ. - Denijs palūkojās uz Mendosu, tad pievērsās ūdens klajam un klusēja. - Runāsim skaidru valodu, - Mendosa turpināja. - Ja viņš neatgriezīsies krastā, tava meita mirs. Pavisam vienkārši. Ja tu neiestāstīsi viņam elementāras lietas, tavu meitu nogalinās. Tagad viss ir atkarīgs no tevis.

- Jēziņ! - Denijs iesaucās. Nervi bija uzvilkti kā stigas. Viņš paņēma mobilo tālruni un jau grasījās zvanīt, taču sastinga un tad papurināja galvu.

- Zvani! - Mendosa mudināja.

- Nē. - Pirmo reizi Denijs ievēroja, ka Mendosas acīs iezvērojas patiesas dusmas. "Ļoti labi," viņš nosprieda. "Dusmas liecina par ievainojamību." - Ja tu pavēlēsi atbrīvot Ebiju, - Denijs paziņoja, - es piezvanīšu Gelvinam. Un labāk to darīt nekavējoties, citādi tu pazaudēsi Tomu Gelvinu uz mūžiem. Tiklīdz viņš būs ārpus mobilo sakaru uztveršanas zonas, viss būs pagalam.

- Tu te neizvirzīsi noteikumus!

- Atlaid meitu, un es tūliņ meklēšu rokā Gelvinu. Ja tev vajadzīgs ķīlnieks, ņem mani, bet bērnu neiejauc. Es gribu dzirdēt viņas balsi. Un pēc tam es izdarīšu visu, ko liksi.

Mendosa veltīja Denijam baziliska cienīgu skatienu, tad izvilka no žaketes kabatas nelielu mobilo tālruni un kaut ko sacīja spāņu valodā. Denijs nesaprata ne vārda. Tad doktors pasniedza aparātu viņam.

- Tēt? - Ebija sacīja ķērkstošā balsī.

- Ebij! - Denijam acīs sariesās asaras. - Mīļā, kur tu esi?

- Mani sasēja! Te laikam ir katlu māja ar visādiem boileriem... skolas pagrabā.

- Vai tev nodarīja pāri?

- Viņš tikko aizgāja, tēt. Pārgrieza tās plastmasas... nu, kaut kas līdzīgs rokudzelžiem.

- Tu vari pakustēties?

- Jā. Un ļoti gribu tikt ārā no šejienes. Es...

- Piezvani Lusijai! Nekavējoties. Palūdz, lai aizbrauc tev pakaļ. Vai izdarīsi?

- Jā, es... - Meitene sāka raudāt. - Tēt, piedod. Es mīlu tevi. Man žēl...

- Būgij, mīļā! Tagad piezvani Lūsijai, un viss būs kārtībā. -Viņš beidza sarunu.

Abi vīrieši pēc kārtas pamāja ar galvu, gluži ka apstiprinot vienošanos.

- Kā jau teicu, es allaž turu solījumu, - Mendosa atgādināja. - Tagad tava kārta.

Denijs uzspieda Gelvina viedtālruņa numuru. Pēc pirmā signāla Gclvins atbildēja:

- Pie velna, kas te notiek?

- Lūdzu, Tom, paklausies! Tev jāatgriežas krastā. Nekavējoties. Tas ir svarīgi.

- Kas ir noticis?

- Saproti... tas ir ļoti svarīgi. Es stāvu krastā. Brauc atpakaļ! - Denijs nospieda zvana pārtraukšanas pogu.

Piepeši Mendosa sarāvās. Denijs pagriezās un tanī mirklī sajuta, ka viņam tiek sažņaugts kreisais augšdelms un kaut kas auksts un ciets iespiežas deniņos. Tapa skaidrs, ka tas ir šaujamierocis. Viņš sastinga.

Kaut kas nošvīkstēja. Arī doktoram Mendosam kāds nomērķēja galvā. Abiem blakus uzradās pa vīrietim, kas oda pēc cigaretēm un ķermeņa smārda un kam rokas izrādījās notetovētas visa garumā.

Priekšā nostājās Glens Jeigers, kas izstieptā rokā gar sāniem turēja lielu pistoli, taču pat necentās notēmēt uz kādu no upuriem. Tādam darbiņam tika algoti muskuļotie viri.

- Tātad, Denjel, - Jeigers iesāka. - Izskatās, ka jūs esat atnesis mums uz paplātes "Sinaloas karteļa" leģendu. Doktor Mendosa, es priecājos beidzot ar jums iepazīties. - Men-dosa raudzījās taisni uz priekšu. Denijs pievērsās Jeigeram, kurš smaidīdams turpināja: - Un paldies par mājienu. Mēs, kā vienmēr, esam trīs soļus jums priekšā. Jūs aizmirsāt par Gelvina viedtālruni, vai ne? Aizmirsāt, ka mēs noklausāmies jūsu un Gelvina sarunas. Cerams, ka jums patiks jaunās auklītes, bet man un Filam jānokārto lietas ar jūsu draugu Tomu Gelvinu. Starp citu, Denjel... Es zināju, ka jūs rīkosieties pareizi.

Denijs saprata Jeigera nolūku. Mazliet tālāk no viņiem bija pietauvoti mazāki peldlīdzekļi, un Filips Slokums kopā ar vairākiem citiem bruņotiem puišiem kāpa uz paliela piepūšama plosta ar piekarināmu motoru. Slokumam plecā karājās automāts.

Motors skaļi ierēcās. Denijs instinktīvi pagriezās uz to pusi. Mendosam nodrebēja kreisā roka.

Piepeši Mēdoša sasvērās pa labi un atvēzēja brīvo kreiso roku. Uzmirdzēja kaut kas spīdīgs, nāvējošs un ass. Nākamajā mirklī vīrietis, kas stāvēja doktoram labajā pusē, izbrīnā iepleta acis. Viņam gar rīkli stiepās tumšsarkana švīka un izplūda asiņu geizers. Vīrietim saļodzījās ceļgali, un viņš saļima.

Tad Mendosa pagriezās uz otru pusi, bet Denijs palēca malā. Muskuļotais puisis, kurš vēl pirms brīža turēja ieroci Denijam pie deniņiem, izvairījās no dunča, ko Mendosa līdz šim bija slēpis kreisajā piedurknē.

Asmens nošalca gaisā, taču mērķī netrāpīja. Denijs piepla-ka zemei un aizlīda aiz augstas apstādījumu kastes.

Turpmākie notikumi risinājās vien desmit sekundes, taču likās palēnināmies un izstiepjamies vairāku minūšu garumā.

Doktors Mendosa ar lielu šaujamieroci rokā patvērās aiz platas koka kolonnas un kustējās ar baletdejotāja grāciju.

Jcigcra palīgs izšāva, un lode izšķaidīja skaidas vien dažas collas no Mendosas galvas.

Nākamais šāviens trāpīja bruģa ķieģeļos blakus Denijam. Sīkas šķembas ietriecās viņam sejā. Viņš četrrāpus aizlīda līdz Mendosam un spēcīgi viņam iesita.

Zaudējis līdzsvaru, Mendosa noslīdēja pie kolonnas, un viena lode ieurbās viņam vēderā, bet otra iestrēga krūtīs. Viņam tomēr pietika spēka vienu reizi izšaut no lielās pistoles. Atskanēja kliedziens, un Jeigera palīga ierocis nokrita zemē.

Kādu acumirkli bija dzirdama vien motora rūkoņa.

Baltais Mendosas krekls iekrāsojās sārts. Viņš bija nopietni ievainots. Ar vienu roku viņš sagrāba vēderu, bet no otras izslīdēja pistole un nobūkšķēja uz ietves.

Nākamajā brīdī Mendosa lēni paslējās, sasvērās un pārvēlās pāri stiepju barjerai. Viņš uz galvas iegāzās melnajā ūdenī - par to liecināja skaļš plunkšķis.

Daži īsi šļaksti vedināja domāt, ka Mendosa pūlas palikt peldus...

Un tad... tikai motora dūkoņa.

Attāls kliedziens netālu no krasta.

Denijs bija pieplacis bruģim un gaidīja vēl vienu šāvienu, taču tas neatskanēja. Tad viņš piesardzīgi pacēla galvu un nolūkojās, kā piepūšamais plosts tuvojas jahtai "E1 Antojo".

Pietrausies kājās, viņš sajuta nelāgu zvanīšanu ausīs. Plosts bija sasniedzis mērķi, motors apklusa.

Bijušie Narkotiku apkarošanas pārvaldes aģenti un viņu palīgi no karteļa rāpās uz jahtas borta, lai nogalinātu Tomu Gelvinu.

Pēkšņi Denijs attapas, ka skaita lūgšanu. Turpmākos notikumus viņš vairs nevarēja kontrolēt. Viss, kas bija viņa spēkos, tika izdarīts.

Viņš izņēma no kabatas vienreiz lietojamo tālruni un nospieda numuru, kas bija saglabāts aparāta atmiņā. Atskanēja trīs signāli, un zvanīšana pārtrūka.

Pagāja trīs sekundes, četras, sešas...

Naksnīgajās debesis uzplaiksnīja mežonīga liesma, it kā saule negaidīti būtu atgriezusies pie apvāršņa. Pēc dažiem acumirkļiem nogranda apdullinošs sprādziens, kas grieza ausī gluži kā slikti dublēta filma. Jahta pārvērtās uguns mutuli. Debesis iekrāsojās oranži sarkanas, un augšup pacēlās melni dūmi. Valdīja visļaunākās elles cienīga rēkoņa.

Denijs noslīga zemē un vēroja degošo jahtu. Sirdi pāršalca emocijas, ko viņš pirmajā mirklī pat nepazina - tik sen tās nebija izjustas.

Tas nebija izmisums vai pacilātība.

Tas bija pavisam vienkāršs cilvēcisks atvieglojums.

Pēcvārds

Nācis pie samaņas, viņš sajuta spilgtu gaismu, pulsējošas sāpes acu ābolos un sadzirdēja uzstājīgu pīkstēšanu - kako-foniju, ko radīja ši pīkstēšana visapkārt. Kāds murmināja un sāpēs vaidēja. Zem viņa aizvērtajiem plakstiņiem dejoja izplūdušas kontūras. Acis likās kā aizlīmētas un sāpēja, kad viņš tās atvēra. Viņš redzēja griestus, aizkaru stieni un atskārta, ka apkārt valda daudzbalsīga kņada.

"Tātad es esmu slimnīcas gultā." Norijot siekalas, kakls ļoti sāpēja. Viņš skaļi ievaidējās.

- Mīļais? - Runāja sieviete. - Denij?

Lūsija. Viņš pasmaidīja. - Lusij?

- Viņš ir pamodies, - draudzene teica, taču Denijs nebija pārliecināts, kam domāts šis paziņojums. "Kāpēc viņa ir šeit? Nē, es nemaz negribu to zināt."

- Viņam, - Denijs sacīja, - sāp galva. - Parunāt izrādījās grūti. Viņš jutās sazāļots, vārgs un ietīts tūkstoš jūdžu garās marles saitēs. Un pats ļaunākais bija iekaisušais kakls. Viņš centās smaidīt. - Beidzot tu dabūji mani slimnīcā. Tu zini, ka man riebjas slimnīcas.

- Es nospriedu, ka labāk būs, ja savainojumu ārstēšanu atstāsim speciālistu ziņā. Ja varētu, es pati izņemtu lodi.

Denijs piemiedza acis, it ka būtu pārklausījies.

- Mani nesašāva.

- Sašāva gan. Viss būs kārtībā, bet tev paliks nejauka rēta u7. pleca.

Viņš pūlējās piecelties sēdus un sajuta nežēlīgas sāpes. Atskanēja trauksmes signāls - ātri, spalgi, citādāki pīkstieni.

- Kur ir Ebija?

Medmāsa atrāva vaļā aizkaru.

- Ko viņš te iedomājies?

- Kur ir Ebija? - viņš atkārtoja.

- Pie Gelviniem, - Lūsija teica.

Medmāsa pavilka segu, parāva kaut ko nost viņam no krūtīm, ārkārtīgi sāpīgi izplēšot dažus matiņus. Denijs sprieda, ka viņa sakārtojusi atlipušu plāksteri. - Lūdzu, nemēģiniet vairs celties sēdus, Gudmena kungs.

- Vai es varētu palūgt glāzi ūdens? Es esmu ļoti izslāpis.

- Nē, kamēr jūsu asinsspiediens nebūs nostabilizējies un kamēr mēs nesagaidīsim jūsu urīnu. Apgulieties un beidziet, lūdzu, kustēties.

Denijs paraustīja plecus un juta sāpes labajā pusē.

- Ebijai iet labi, - Lūcija teica. - Viņa gan ir acīmredzami satriekta, guvusi diezgan pamatīgu traumu, bet izskatās, ka ar viņu viss būs kārtībā.

- Es gribu viņu redzēt.

- Viņa šeit bija uz neilgu brīdi, kamēr tu gulēji. Tagad tev būs jārunā ar F1B.

- FIB? Pagaidi...

- Te uzgaidāmajā telpā ir divi aģenti, bet medmāsa viņus ielaidīs tikai pa vienam. Abi vēloties uzklausīt informāciju. Es varu viņiem pateikt, lai nāk šurp.

- Bet kāpēc...

- Sprādziens, mīļais. Vai atceries? Tevi sašāva. Vai varēsi izstāstīt, kas notika piestātnē?

Denijs aizvēra acis, atmiņas pamazām atgriezās. Apšaudes uguns, piekaramo motoru rēkoņa, pamatīgs, apdullinošs sprādziens...

Minūti vai divas vēlāk viņš izdzirdēja citu skaņu - kāds pavisam netālu pastūma krēslu.

- Gudmena kungs, es esmu Federālā izmeklēšanas biroja aģents Stīvs Nočito un vēlējos jums uzdot paris jautājumu.

Pagriezis galvu sānis, Denijs atcerējās, cik veikli viņu apkrāpa viltvārži Slokums un Jeigers.

- Vai es varētu palūgt kādus dokumentus?

- Protams. - Aģents pasniedza viņam saliekamu, pec izskata diezgan smagu melnu ādas maku. Denijs uzmeta aci žetonam un personību apliecinošajiem dokumentiem un atdeva tos atpakaļ.

- Jūs vakarnakt bijāt sprādziena vietā, Gudmena kungs.

- Mmm.

- Kāpēc jūs tur bijāt?

"Tiešām, kāpēc es tur biju? Ak jā. Cik daudz no visa es drīkstētu izstāstīt?" Smadzenes strādāja pārāk lēni, un viņš klusēja.

- Vai jūs pazināt mirušo Tomasu Gelvinu? - aģents jautāja.

Vārdi satricināja Deniju līdz sirds dziļumiem. "Mirušais."

- Jā, pazinu.

- Jūs bijāt draugi?

Atbildi Denijs apsvēra ilgi.

-Jā.

- Vai viņš plānoja bēgt no valsts?

Jau atkal viņam vajadzēja laiku pārdomām. "Ko federāli varētu zināt un ko ne?"

- Jā, droši vien.

- Vai jūs zināt, kurp viņš grasījās doties? - Denijs pakratīja galvu, un aģents turpināja tincināšanu: - Vai tā varētu būt Angilja? Viņš ar ģimeni atvaļinājumā regulāri devās turp.

- Iespējams. Jā, acīmredzot.

- Vai viņam bija ienaidnieki?

Tobrid Denijam paātrinājās sirdsdarbība.

- Protams.

Aģents Nočito gaidīja turpinājumu, bet Denijs klusēja. Pēc brīža Nočito sacīja:

- Patlaban izmeklēšanā ir noskaidrots, ka sprādzienā miruši vēl trīs cilvēki. Divi no tiem ir bijušie Narkotiku apkarošanas pārvaldes darbinieki. Vai jūs bijāt ār viņiem pazīstams?

"Kāda butu pareizā atbilde?" Denijs prātoja un uz labu laimi attrauca:

- Nē.

- Varbūt jūs zināt, vai viņi bija saistīti ar Gelvina kungu.

- Nē, to es nezinu.

- Skaidrs. Tātad... jūsu meitu vakarnakt uz neilgu brīdi saņēma gūstā.

- Taisnība.

- Vai jums ir kādas aizdomas par uzbrucēja motīviem?

- Viņš vēlējās uzzināt, kur ir Gelvins.

- Tas cilvēks ir... - Aģents paņēma un pāršķirstīja fotogrāfiju žūksni. Vienu viņš izvilka un parādīja Denijam. - Šī persona?

Denijs pamāja. Plikgalvis brillēs bez ietvara, ar mokas kafijas krasas ādu. Skatoties doktora Mendosas sejā, viņam vēders sāka kņudēt.

- Jūs viņam pateicāt, kur ir Gelvins.

- Man nebija izvēles. Meita...

- Saprotu. Viņa bija nolaupīta. Vai vīrietis, kas viņu nolaupīja... šis kungs, ē... Mendosa... Vai viņš pastāstīja, kā ir pazīstams ar Gelvinu?

- Es domāju, - Denijs iesāka pēc neilgas pauzes, - ka viņš strādā "Sinaloas kartelī".

- Bet jums nav nekādu pierādījumu par to, vai ne?

- Nav gan.

- Tad par to jums nevajadzētu spriest. Šī tēma ir bīstama daudzām pusēm.

Aizgriezis galvu sānis, Denijs nevarēja pilnīgi saskatīt F1B aģenta sejas izteiksmi.

- Tā domāja Tomass Gelvins.

- Vai viņam bija jebkādi pierādījumi? - Kamēr Denijs raudzījās uz cilvēku no Federālā izmeklēšanas biroja, abu acis uz brīdi sastapās. Tik tikko jaušami Nočito pašūpoja galvu. Varbūt tas bija brīdinājuma žests? Tad viņš noliecās un iečukstēja Denijam ausī: - Esiet ļoti, ļoti uzmanīgs, atbildot uz šo jautājumu. Vai skaidrs? - Denijs attapās, ka ir aizturējis elpu. Nočito atkal apsēdās krēslā, un viņa sejā atgriezās neitrālā izteiksme. Viņš atkārtoja savu jautājumu: - Vai jums ir jebkādi pierādījumi? Kaut kas vairāk par vienkāršu prātošanu...

Un piepeši Denijs visu saprata. Tas bija kā mozaīkas gabaliņš, kas iekrita savā vietā. Dziji sirdī viņš to acīmredzot jau zināja, taču nebija aptvēris.

Gelvins bija Narkotiku apkarošanas pārvaldes konfidenciālais avots. Tika pieļautas kļūdas, atsevišķas lietas piesegtas. Vareniem cilvēkiem nepatīk, ja viņus sarūgtina.

- Gudmena kungs, vai nepieciešams atkārtot jautājumu?

- Ne, nē. Man nav nekādu pierādījumu. Es neesmu pārliecināts, kāpēc tā teicu. Mana galva...

- Labi, es saprotu. Jūs esat dezorientēts, nevarat skaidri padomāt. Daudzu iemeslu dēļ būs labāk, ja savas teorijas jūs paturēsiet pie sevis. Kaut vai izdzīvojušo un arī Gelvina kunga ģimenes dēļ.

- Mana atmiņa patlaban nav sevišķi labā kārtībā.

Denijs atskārta, ka Nočito ciešais skatiens pamazām atmaigst kā aktierim, kurš izpilda scenārijā paredzēto. Aģents piecēlās, labsirdīgi smaidīdams, un teica:

- Pagaidām mums informācijas pietiks. Paldies, ka ziedojāt man dažas minūtes sava laika, Gudmena kungs. Veseļojieties!

Denijs ieslīga miega. Kad viņš pamodas, cilvēks no Federālā izmeklēšanas biroja izrādījās aizgājis. Krēslā sēdēja Lūsija. Viņš ieraudzīja draudzeni un pasmaidīja.

- Tu atkal meloji, - viņa secināja.

Tobrīd Denijs sajuta, ka uz kreisās rokas sažņaudzas asinsspiediena aproce. Bija dzirdama iekārtas dūkoņa un šņākoņa.

- Par... ko?

- Izbeidz, Denij! Tu tikko samelojies puisim no FIB, un es gribu zināt iemeslu. Vai tu man pateiksi?

Viņš pastāstīja L.usijai par Dzeju Guldu un telegrammām. Gūlds zināja, ka viņa telegrammas tiek lasītas "Rietumu savienībā", un izmantoja šo pretinieka rīcību savā labā. Diženais kapitālists uzdeva melus par īstenību un piespieda sāncenšus tiem noticēt.

Savukārt Slokums un Jeigers, divi bijušie Narkotiku apkarošanas pārvaldes darbinieki, kuri plānoja izspiest miljardus dolāru no Tomasa Gelvina, noklausījās sava upura telefonu. Nelieši uzskatīja, ka Gelvins to nezinās, un tādēļ, protams, noticēja visam, ko sarunās teica Gelvins un Denijs. Arī tam, ka Gelvins ir uz jahtas un gatavojas aizkuģot.

Un tādējādi viņi uzzināja arī to, ka doktors Mendosa cer pie Gelvina nokļūt pirmais. Abiem viltvāržiem nebija izvēles - karteļa algoto ķirurgu vajadzēja nogalināt.

Kā jau Denijs un Gelvins bija nosprieduši, Gelvina ienaidnieki neitralizēja viens otru.

Medfordas Reģionālā būvniecības un inženierzinātņu kompānija vēlāk ziņoja ASV alkohola, tabakas, šaujamieroču un sprāgstvielu birojam, ka no uzņēmuma noliktavas ir nozagti astoņi vienu mārciņu smagi bloki ar C-4 plastiskajām sprāgstvielām, tāpat ari detonācijas vadi un detonācijas kapsula. Medfordas kompānijai šādas rezerves bija vajadzīgas ēku nojaukšanai.

Vai "Sinaloas karteļa" rokaspuiši uzbruka savam finansistam, iekams viņš paguva aizbēgt? Vai notikumi Bostonas ostā patiesībā bija rezultāts nāvīgai cīņai starp diviem karojošiem Meksikas narkotiku kontrabandas karteļiem?

Izmeklētāji no ASV alkohola, tabakas, šaujamieroču un sprāgstvielu biroja un Bostonas policijas atmīnēšanas komandas vēlāk secināja, ka C-4 sprāgstvielas Tomasa Gelvina jahtā ir uzstādītas trīs vietās - netālu no lielās kajītes, motortelpā jahtas pakaļgalā un uz tiltiņa. Vairums ekspertu piekrita apgalvojumam, ka Tomass Gelvins ir stāvējis uz šī tiltiņa un vadījis jahtu. Tā kā tiltiņš sprādzienā tika pilnīgi iznīcināts, no Gelvina nekas nebija palicis pāri. Atrast varēja vien dažus apģērba gabalus, kurpes un viņa Patek Philippe pulksteni.

Lūsija uzmanīgi klausījās Denija stāstā. Kad viņš pabeidza, iestājās bezgalīgi ilgs klusums.

Pārāk daudz Savienoto Valstu valdības iestāžu bija ieinteresētas šo lietu un pieļautās kļūdas noklusēt. Denijs atklāja Lūsijai pilnīgi visu, un tagad viņa saprata, kādu spriedzi viņam vajadzējis izturēt.

- Kad uzzināju, ka tu esi sašauts, es uztraukumā gandrīz zaudēju galvu, - Lūsija noteica. - Man žēl, ka tikai pēc tik dramatiskiem notikumiem es to sapratu.

- Ko saprati?

-Cik daudz tu man vēl joprojām nozīmē un ko tu esi pārdzīvojis. Tev bija jāpieņem tādi lēmumi... es nezinu...

- Nepareizi?

Viņa paraustīja plecus. - Nezinu, ko lai saku. Reizēm dzīve kļūst sarežģīta, un atbildes nav nemaz tik vienkāršas. - Abi atkal klusēja. Piepeši Lūsija jautāja: - Vai tas nozīmē, ka tagad tu esi drošībā? Ka mēs esam drošībā?

Denijs pamāja.

- Laikam gan.

Nedēļu vēlāk Bostonas dienvidos, Svētās Brigitas draudzē, kur Toms Gelvins bija kristīts un iesvētīts, notika piemiņas dievkalpojums. Viņš tika cildināts kā izcils investors un dāsns cilvēks, kurš nekad neaizmirsa par savām saknēm.

Ieradās daudz Gelvina seno paziņu no Bostonas dienvidiem. Daudz mazāk bija pēdējā laikā iegūto draugu, kas baznīcā jutās neveikli un saspiedās vienā ejas pusē. Selina Gelvina bija ģērbusies garā melnā kleitā ar plīvuru un izskatījās sīka, apmulsusi un apjukusi. Viņa meita Džena klusi raudāja visu dievkalpojuma laiku. Ebija sēdēja viņai blakus un centās draudzeni mierināt, taču bez panākumiem. Abi Gelvinu dēli savos tumšajos uzvalkos izskatījās savādi un nelaimīgi.

Denijs pamanīja pāris viru lietišķos uzvalkos sēžam aizmugurē netālu no joma. Viņi izskatījās neiederīgi šai vietā, jo bija ieradušies nevis lai sērotu, bet lai pētitu bēriniekus. Vienu no viņiem Denijs pazina - šis Federālā izmeklēšanas biroja aģents bija iztaujājis viņu slimnīcā.

Lūsija un Denijs apprecējās augustā. Ceremoniju vadīja miertiesnesis Bostonas Publiskajā dārzā. Vienīgie viesi bija Ebija Gudmena un Lūsijas dēls. Pēc tam viņi devās uz "Legālajām jūras veltēm", lai paēstu vēlas pusdienas.

Denijam vajadzēja krietnas sešas nedēļas, lai atveseļotos tiktāl, ka atkal drīkstētu apsēsties pie datora un bez piepūles rakstīt. Taču tad viņš izjuta tādu iedvesmu, ka grāmatu pabeidza trijos mēnešos, un viņa literārā aģente Mindija Le-vitāna pārdeva grāmatu citam izdevējam. Par lielāku summu, nekā bija samaksājis iepriekšējais.

Pusotru gadu pēc sprādzienā Bostonas ostā grāmata "Ģēnijs: pretrunīgais Džejs Golds" tika publicēta un saņēma grandiozas atsauksmes. Pirmās uzslavas parādījās New York Times otrdienā, kad grāmata nonāca veikalu plauktos, un tas bija pirmais cerigi uzmundrinošais solis pretī sešām nedēļām, ko izdevums noturējās New York Times pārdotāko grāmatu saraksta galvgalī. Grāmatas atklāšanas svētki notika Sautendas mākslas galerijā, kas piederēja Lūsijas draugam. Vakarā, atvadījies no pēdējiem viesiem, Denijs apskāva Ebiju.

- Sveika, Būgij. Mēs ar Lūsiju nolēmām pavadīt Ziemassvētkus Tērksu un Kaikosu salās. Tās būtu svinības par godu grāmatas pabeigšanai. Vai tu brauksi ar mums? Varbūt parunāsim ar Dženu, ja viņai nav citu plānu?

Ebija neticīgi skatījās uz Deniju. - Nopietni? Vai ta nebūs... vienkārši kā... es nezinu... naudas izniekošana?

- Es domāju, ka tu vienmēr esi gribējusi aizbraukt uz Kārību jūras salām.

Nesen Ebija un Džena secināja, ka iestāšanos koledžā nedaudz atliks un gadu strādās brīvprātīgo darbu bāreņu patversmē Gvatemalā.

- Izbeidz, tēt, - Ebija teica, un viņas acīs parādījās ķircinoši spožs smaids. - Saņemies.

Līdzko viņi pameta galeriju, Denijam telefonā pienāca īsziņa: "Video no Lynyrd."

- Kas tas ir?

- īsti nezinu, Bugij. - Viņš pagāja nostāk un ievadīja savu paroli.

Ekrānā parādījās attēls ar senlaicīgu akmens māju smaragdzaļā laukā, kur ganījās aitas. Aina šķita bezgalīgi skaista, gluži kā pastkartēs, taču Denijs zināja, ka tā nav pastkarte. Labajā augšējā ekrānā stūrī mainījās cipari no desmit uz leju.

Jaunzēlandi Denijs nekad nebija apmeklējis, bet šī vieta izskatījās tieši tāda kā Toma Gelvina stāstos. Brīnišķīgā, šķietami neuzkrītošā un rāmā ainava piepildīja viņu ar dziļu mieru.

Viņš rūpīgi nopētīja attēlu un prātoja, vai tajā atrodama kāda apslēpta ziņa. Izskatījās pēc vietas, kas atbilst priekšstatam par rimtu dzīvi.

- Ko tas nozīmē? Parādi man arī! - Ebija pieliecās tuvāk, un pēc mirkļa attēls pazuda.

- Pie velna! Kas...

- Ak, tēti, - Ebija novaidējās. - Tu esi tik vecmodīgs! Tagad ikviens var uzņemt tādu fotogrāfiju un aizsūtīt draugiem, bet pēc pāris sekundēm tā ir pazudusi.

Denijs pamāja. - Tā vienkārši pazūd? Uz visiem laikiem?

- Uz visiem laikiem, tēt. - Ebija smējās. - Bet šī izskatījās ļoti skaista. Kurš to atsūtīja?

- Nav svarīgi, - Denijs attrauca. - Kāds sens draugs.

Pateicības

Pētījumos un šī romāna rakstīšanā man palīdzēja vairāki cilvēki. Par Narkotiku apkarošanas pārvaldes darbību man stāstīja tās bijušais operāciju nodaļas vadītājs Maiks Brauns, īpašais aģents Bostonas birojā Džons Arvanitis un bijušais aģents Pols Doils. Neaptveramu atbalstu man sniedza Narkotiku apkarošanas pārvaldes bijusī aģente Heidi Rafanello. Par naudas atmazgāšanu es daudz uzzināju no Meta Flemin-ga, Dona Semeska un Džeka Blūma. Mani juriskonsulti bija Džonatans Šapiro no advokātu biroja "Šterns, Šapiro, Veis-bergs un Garina", īzaks Peress no biroja advokātu "Eltmens un Eltmens", Džordžs Praiss no advokātu biroja "Kesners un Edvardss", un īpaša pateicība Džejam Šapiro no advokātu biroja "Vaits un Vil jamss".

Jau atkal Džefs Fišbahs deva man padomus par infoteh-nisko ekspertīzi, savukārt Kevins Marijs stāstīja par novērošanas paņēmieniem un Džejs Grubs - par izmeklēšanas metodēm. Informāciju par Meksiku un meksikāņu kultūru man laipni sniedza Freds Feibels, Dženita Lepa un īpaši Pa-trišija Lī-Vuda. Par padomiem medicīnas jomā es esmu pateicīgs Dr. Tomam Vērkmenam, Dr. Frenklinam Kledisam, Dr. Kārlam Kreimeram, Ārstu privātpraksu drošības institūta prezidentam Dr. Fredam E. Šapiro, Dr. Markam Moro-ko, Dr. Dagam Lailam un manam brālim Dr. Džonatanam Fainderam. Par spilgtu ieskatu Espenas dzīvē es esmu parādā

Lizai Holthausai. Brūss Ērvings palīdzēja man ar Toma Gel-vina mājas iekārtošanu Vestonā, Džastins Salivans deva padomus par viņa lidmašīnu, savukārt Alisa Hāka, Stīvs Doils un Kevins Lasjers no Bostonas jahtu ostas ierādīja, kāda varētu būt Gelvina jahta. Dž. Marks Loizo laipni dalījās savā bezgalīgajā pieredzē par kontrolētu spridzināšanu un spridzekļiem, Tonijs Skoti un Džons Šēfers ieteica vairākus gudrus paņēmienus, kā aizbēgt no sekotājiem, savukārt Frenks Eihērns atklāja man, ka Gelvins veiksmīgāk varētu nozust. Džordžs Kērcs no firmas Crowd strike palīdzēja jautājumos par drošību un parolēm. Sēronai Breidijai ir nenovērtējamas zināšanas par skvošu, ko spēlēja Denijs un Gelvins. Paldies viņai! Mārgarita Bolza-Ficdžeralda un Ailīna K. Railija pastāstīja par ievērojamo organizāciju "Bostonas bezpajumtnieku veselības aprūpes programma". Es esmu pateicīgs Setam Klārmanam par dažiem noderīgiem padomiem. Kā vienmēr, paldies manai tīmekļa vietnes vadītājai Karenai Lūijai-Džoi-sai un redaktorei, petniecei un sabiedrisko attiecību speciālistei Klērai Lemai. Mana palīdze Klēra Boldvina ir nenovērtējama un neaizvietojama. Mani aģenti Saimons Lipskars un Dens Konavejs no literārās aģentūras Writers House kādā svarīgā brīdī bija īsteni cīnītāji, un vēl es esmu pateicību parādā Benam Sevjeram - par entuziasmu un vīziju.

Laimena akadēmija ir izdomāta un noteikti nelīdzinās nevienai no reālajām privātskolām Bostonā. Goda vārds!

Visbeidzot - par nesatricināmu mīlošu atbalstu es esmu pateicīgs savai sievai Mišelai Soudai, un par neizmērāmu apbrīnu es saku paldies mūsu meitai Emmai Dž. S. Fainderei.

Džozefs Faittders Bostona, 2013

Džozefs Fainders

BEZDIBEŅA MALĀ

Redaktore Ingūna Jundze Korektore Inguna Ozola Maketētājs Igors Iļjenkovs Atbildīgais sekretārs Igors Iļjenkovs

"Apgāds "Kontinents"",

LV-1050, Rīgā, Elijas ielā 17, tālr. 67204130. Apgr. formāts 130x200. Ofsetiespiedums. Iespiesta un iesieta SIA "PNB Print", www.pnbprint.eu

Dž. Fainders

Fa 231 Bezdibeņa malā/ No angļu vai. tulk. Liene Akmnens. - R., "Apgāds "Kontinents"". - 416 lpp.

Denijs Gudmens atdotu jebko, lai varētu samaksāt par savas vienīgās meitas izglītību privātskolā, tomēr parāds skolai ir lielāks nekā viņa iespējas to nomaksāt. Atrisinājums atnak Tomasa Gelvina, meitas draudzenes tēva, personā. Tik šķietami viegli Denija kontā ieripo vajadzīgā summa, bet jau nākamajā brīdī pie durvīm klauvē Narkotiku apkarošanas.pārvalde... Un skrējiens uz dzīvību un nāvi ir sācies.

ISBN 978-9984-35-813-0

"Apgādā "KONTINENTS"" internēta grāmatnīca

Pirmais internēta grāmatveikals Latvijā aicina Jūs savās lappusēs! Mūsu adrese internētā:

www.kontinents.lv

Informāciju par šo gramatu vairumtirdzniecību var iegūt pa tālruni 67204130.

Content

Fainders Džozefs Bezdibeņa malā

Pirmā daļa

1

2

3

5

6

7

8

9

10

11

12

13

14

15

16

Otrā daļa

17

18

19

20

21

22

23

24

25

26

27

28

29

30

31

32

Trešā dala

33

34

35

36

37

38

39

40

41

42

43

44

45

46

47

48

49

50

Ceturtā daļa

51

52

53

54

55

56

57

58

Piektā daļa

59

60

61

62

63

64

65

66

67

68

69

70

71

72

73

74

75

76

77

78

79

80

81

82

83

84

85

86

87

88

89

90