Krenca Džeina Ena

Bīstamā patiesība

Džeina Ena Krenca

Bīstamā patiesība

Ar mīlestību manam brālim Dzeimsam Kāstlam. Liels paldies par palīdzību jautājumos, kas saistās ar GFI* un privātdetektīvu darbu!

* GFI ASV kompānija, kas ražo elektroierīces un drošinātāju sistēmas.

.

1

Viņam ļoti nepatika lietas, kas beidzās tā, kā acīmredzot beigsies šī. Etāns Triā aizvēra aktu vākus un uzlika rokas uz maza, apaļa galdiņa. Viņš vērīgi paraudzījās uz vīrieti, kas sēdēja viņam pretī viesnīcas mazās istabiņas krēslā.

-  Jūs esat pārliecināts, ka šie skaitļi ir pareizi? viņš bezkaislīgā balsī jautāja.

-  Pilnīgi, Deksters Morovs atbildēja ar raksturīgo pārliecināta ieguldījumu konsultanta smaidu sejā. Taču tas nespēja slēpt aprēķinu, ko pauda viņa skatiens. Es tos izrakstīju no Ketrīnas klēpjdatora vakar vakarā, kad viņa aizgāja gulēt.

-  Jūs teicāt, ka jums ir tuvas attiecības ar kompānijas īpašnieci.

Morovs palaida smiekliņu tādus smējienus parasti var dzirdēt vīriešu sabiedrībā sporta zāles ģērbtuvē vai bārā.

-  Ļoti tuvas. No savas pieredzes varu teikt, ka gultā viņa ir gandrīz tikpat prasmīga kā kompānijas vadīšanā.

Etanam izdevās saglabāt vienaldzīgu sejas izteiksmi, bet tas nebija viegli. Viņa uzdevums bija strādāt savas klientes labā, nevis aizstāvēt viņas godu.

Ārā Arizonas spožā saule apspīdēja viesnīcas baseinu, kas bija izklāts ar zilām flīzēm, un atpūtas laukumu tam līdzās. Diena bija silta un mirdzoša. Ar šādiem laika apstākļiem Arizona bija slavena visā valstī. Taču telpā varēja just saltumu, un tas neplūda no kondicionēšanas iekārtas.

Morovs nevērīgi atbalstīja vienas kājas potīti pret otras ceļgalu. Viņš bija ģērbies dārgā krēmkrāsas polo kreklā, kura apkaklīte bija apdarināta ar tievu melnu maliņu, un biksēs no slavena dizainera kolekcijas. Eleganto apģērbu papildināja mokasīnu stila ādas apavi. Uz plaukstas locītavas mirdzēja Šveices zelta pulkstenis.

Deksters Morovs to visu bija sasniedzis. Viņš strādāja greznā birojā, spēlēja golfu nedēļas vidū un izklaidēja savus klientus tik dārgās vietās kā Tuksneša ainavas ārpilsētas klubs.

Etāns tagad grasījās to visu viņam atņemt.

-  Labi, Etāns mierīgi teica, būdams pilnīgi sagatavojies spēles beigu posmam. Esam vienojušies.

Morovs pameta skatienu uz koferīti ar metāla malām, kas atradās uz grīdas blakus Etana krēslam.

-  Jūs atnesāt naudu?

-  Nelielās naudaszīmēs, kā jau vienojāmies. Etāns pastiepa roku, satvēra koferīti aiz roktura un pāri paklājam pastūma to Morovam.

Lai gan šajā pasaulē ar datora palīdzību naudas pārvedumu uz jebkuru zemeslodes vietu bija iespējams veikt vienā mirklī, tomēr skaidras naudas nodošana joprojām bija iecienīta metode tiem, kuri negribēja atstāt elektroniskas pēdas, ko varētu atklāt federāļi vai drošības dienesta vīri.

Morovs paņēma koferīti un uzcēla uz galda. Etāns redzēja, ka viņš cenšas izskatīties aukstasinīgs, taču tas viņam īsti neveicās. Taisot vaļā slēdžus, viņam viegli trīcēja pirksti. Tas zellis bija uztraucies.

Morovs atvēra koferīti un paskatījās uz glīti sarindotajiem banknošu sainīšiem. Etāns gandrīz fiziski sajuta, kā no viņa puses plūst smacīgi drudžainu gaidu viļņi, ja Morova vietā būtu kāds

cits vīrietis, varētu tos maldīgi uzskatīt par slimīgas kaisles radītu uzbudinājumu.

-  Jūs gribat pārskaitīt? Etāns klusi iejautājās.

-  Tas būtu pārāk ilgi. Man jāatgriežas birojā. Nevēlos, lai kāds sāk uzdot jautājumus. Morovs pastiepa roku, lai paņemtu no koferīša naudas paciņu. Es tikai paskatīšos.

Etāns piecēlās un pagāja mazliet tālāk no galda. Nekad nevarēja zināt, kā reaģēs vīrietis, saprazdams, ka iedzīts stūrī.

Morovs pāršķirstīja paciņu, kur zem vienas virsējās divdesmit dolāru banknotes atradās tikai kārtīgi sagrieztas balta papīra lapiņas. īsu brīdi viņš, šķiet, nevarēja apjēgt, kas noticis. Tad pēkšņi saprata visu. Morova saulē iedegusī seja tumši pietvīka. Viņš strauji pievērsās Etanam.

-   Pie velna, ko tas nozīmē? viņš iešņācās.

Vannasistabas durvis atvērās. Pa tām istabā ienāca Ketrīna

Kamptone.

-  Tieši to es tikko grasījos jautāt tev, Dek, viņa teica. Ketrīna runāja mierīgi, apvaldot dusmas. Glītā seja bija saspringta.

-   Taču tā būtu laika šķiešana, vai ne? Atbildi es jau zinu. Tu nupat mēģināji pārdot šos konfidenciālos izsoles skaitļus misteram Triā.

Morova skatienā pazibēja šausmu izteiksme.

-  Viņš teica, ka viņa vārds esot Viljams.

-   Mans vārds ir Triā, Etāns teica. Etāns Triā no “Triā izmeklēšanas biroja”.

Morovs, turēdams rokas gar sāniem, žņaudzīja pirkstus dūrēs. Šķiet, viņam joprojām bija grūti aptvert īstenību.

-Jūs esat privātdetektīvs?

-Jā, Etāns atbildēja.

Viņu mazliet pārsteidza Morova apstulbums. Šis zellis jau agrāk bija pieķerts krāpniecībā. Likās, viņam vajadzēja būt pieradušam, ka šad tad noiet greizi. Šoreiz Morovam briesmas nemaz nedraudēja, un viņam tas būtu bijis jāzina. Šādās situācijās darba devēji gandrīz nekad lietu neierosināja. Viņi negribēja iegūt sliktu slavu.

-   Etānu es nolīgu pagājušajā nedēļā, kad man radās aizdomas pret tevi, Dek, Ketrīna sacīja.

Morovs lūdzoši ieplēta rokas.

-   Dārgā, tu nesaproti.

-   Diemžēl saprotu gan, viņa teica. Es saprotu visu. Tev kādu laiku izdevās mani muļķot, bet nu ar to ir cauri.

Morovs uzmeta skatienu Etanam. Viņa seja aiz niknuma bija gluži sarkana. Tad viņš pievērsās Ketrīnai.

-   Tu visu esi sapratusi pilnīgi aplam. Nu tu pieļauj lielu kļūdu.

-  Nē, — Ketrīna iebilda.

-   Paklausies! Es zināju par informācijas noplūdi, zināju, ka tas tev ir ļoti nozīmīgi. Es centos atrast to nelieti, kas tevi krāpj.

-  Tu biji tas nelietis, kas mani krāpa, Ketrīna sacīja.

-   Tā nav taisnība. Es mīlu tevi. Mēģināju tevi pasargāt. Kad Triā vērpa slazdus, liekot man noprast, ka viņš ir saistīts ar šo izsoles skaitļu tirdzniecību, es domāju, ka beidzot esmu dabūjis rokā pavedienu, kā atrast to, kurš slēpjas aiz informācijas iekšējās noplūdes. Esmu šeit tāpēc, ka gribēju viņu iebiedēt un panākt, lai viņš man šo to atklāj. Es viņam pūtu miglu acīs.

-   Vari neuztraukties, Ketrīna teica. Es nedomāju tevi iesūdzēt. Tiesas process kaitētu kompānijai. "Compton Investments" kompānijā mēs turam godā uzticēšanos un noturīgas attiecības biznesā. Viņa tikko manāmi pasmaidīja. Taču to tu jau zināji, vai ne, Dek? Tu pie manis esi strādājis gandrīz gadu.

-   Ketrīna, tu visu esi pārpratusi.

-   Vari iet, viņa sacīja. Birojā tevi sagaidīs apsardzes dienesta vīrs. Viņš tevi uzmanīs, kamēr izvāksi visu no rakstāmgalda, tad paņems tavas atslēgas un izvadīs ārā no ēkas. Tu zini, kāda ir kārtība, parastā norise šāda veida situācijās. Nevienam netiks paskaidrots, kāpēc tev vajadzēja aiziet. Esmu pārliecināta, ka firmā ikvienam bija zināmš, ka esam tuvi. Visi domās, ka esam izbeiguši attiecības. Ja kas tāds notiek, parasti no firmas jāaiziet zemākstāvošajam, vai ne?

-   Ketrīna, tu to nedrīksti mums nodarīt.

-   Es neko negrasos nodarīt mums. To es nodarīšu tev. Starp citu, atņemšu tev manas mājas atslēgu, ko iedevu pirms vairākiem mēnešiem. Tev tā vairs nebūs vajadzīga. Ketrīna pastiepa roku.

-   Es jau teicu, tu pieļauj kļūdu. Morovam bija aizsmakusi balss.

-  Nē, es laboju kļūdu, ko esmu pieļāvusi, iesaistīdamās ātriečībās ar tevi. Atslēgu, lūdzu! Balss tonis kļuva asāks. Tūlīt.

Morovs sarāvās. Etāns bija pārsteigts, cik žigli viņš izvilka no kabatas atslēgu riņķi, kas bija izgatavots no zelta.

Morovs neveikliem pirkstiem noņēma atslēgu un pasvieda Ketrīnai.

-  Protams, drošības pēc es mājas atslēgas nomainīšu. Ketrīna iemeta atslēgu somiņā. Šorīt, kad tu biji aizgājis, es saliku sainī visas mantas, ko tu manā mājā biji turējis pēdējos mēnešus. Tīros kreklus, skuvekli un citus sīkumus. To visu es atstāju pie tava dzīvokļa durvīm.

Morovs nikni novaibstījās. Viņš paskatījās uz Etānu.

-  Tā ir tava vaina, draņķis tāds! Tu to dabūsi nožēlot, es apsolu.

Etāns izņēma no kabatas mazu digitālo diktofonu. Visi klātesošie palūkojās uz to, bet Etāns, neteicis ne vārda, ierīci izslēdza.

Kad Morovs saprata, ka draudi ir ierakstīti diktofonā, viņam mute bija ciet. Klusēdams viņš paņēma savu portfeli, aiz niknuma satverdams rokturi tik cieši, ka no pirkstu kauliņiem gandrīz izsprāga asinis.

Viņš aizgāja līdz durvīm, atvēra tās un devās ārā no viesnīcas numura.

īsu brīdi valdīja klusums. Šķita, ka gaisā novibrē atvieglojuma nopūta.

Ketrīna nenovērsa skatienu no durvīm.

-   Vai domājat, ka tic draudi bija nopietni, Etan?

-  Par to neraizējieties. Etāns piegāja pie galda, paņēma neīsto dolāru paciņu un iemeta to atpakaļ koferītī. Tādi zeļļi kā Morovs nemēdz riskēt un rīkoties vardarbīgi. Ja viņus pieķer, tie laižas lapās, cik vien ātri spēj. Viņš būs nozudis no pilsētas jau rīt

ap šo laiku vai pats vēlākais parīt. Pēc pāris nedēļām viņš būs iekārtojies kur citur un ķersies pie nākamās krāpšanas.

Ketrīna saviebās. Es sabiedrībai neesmu izdarījusi nekādu pakalpojumu, ļaujot viņam nozust nesodītam, vai ne?

-  Tas nav jūsu uzdevums izdarīt pakalpojumu sabiedrībai, Etāns atklāti pateica. Jūs esat atbildīga par savu kompāniju un klientiem. Šādu lēmumu pieņemt ir grūti.

-  Nē, Ketrīna nekavējoties atbildēja, tā nav. Kompānija ir pats svarīgākais. Mēs pašreiz risinām ārkārtīgi delikātas sarunas. "Compton Investments" trijās filiālēs šeit, Visperingspringsā, un arī Fēniksas apgabalā man ir piecdesmit darbinieku un simtiem klientu, kurus šis darījums iespaidos pavisam tieši. Man ir pienākums visu viņu priekšā.

Viņa runā kā īsta galvenā administratore, Etāns nodomāja.

Ketrīna papurināja galvu. Tagad, kad viss bija jau garām, viņa izskatījās nogurusi.

-  Vai zināt, nekad nebūtu varējusi iedomāties, ka vīrietis mani tā var apvest ap stūri. Vienmēr jutos pārliecināta par sevi un savu instinktīvo nojautu. Tik pārliecināta, ka šķita es pamanīšu, ja mani gribēs apkrāpt.

-  Jūs pamanījāt, ko dara Morovs. Etāns aizvēra koferīti un aizslēdza to. Tāpēc taču jūs man zvanījāt, atceraties?

Kerrīnu pārsteidza šis novērojums. Brīdi pārdomājusi, viņa pamāja ar galvu, atzīstot, ka tas ir pareizs.

-Jā, es tiešām piezvanīju, vai ne? Ketrīna apņēmīgi devās uz durvīm. Pateicos, ka atgādinājāt man šo nozīmīgo faktu, mister Triā. Satraukumā biju piemirsusi, ka tieši es beigās sapratu Dckstera Morova izturēšanās ir pārāk laba, lai būtu patiesa.

Etāns kopā ar Ketrīnu izgāja gaitenī un aizvēra numura durvis.

-  Nojauta jūs nepievīla.

-   Patiesību sakot, es pat sāku apsvērt, vai neapprecēt viņu.

Etāns pamāja.

-  Tā man būtu otrā laulība, viņa piebilda.

Etāns pamāja vēlreiz. Apstājies pie lifta, viņš nospieda pogu.

-   Pirmais vīrs mani apprecēja tāpēc, ka gribēja dabūt mana tēva kompāniju savās rokās, Ketrīna turpināja. Kad viņš saprata, ka neapšaubāmi mantošu kompāniju un esmu nolēmusi to vadīt pati, viņš iesniedza tiesā šķiršanās prasību.

Etāns veltīgā cerībā klusi lūdzās, kaut lifta durvis atvērtos ātrāk. Viņš saprata, ka tagad, kad viss bija jau beidzies, klientei nepieciešams runāt. Parasti Etāns mēdza pacietīgi uzklausīt. To viņš uzskatīja par sava darba daļu. Taču šodien viņš gribēja, kaut viss jau būtu beidzies. Viņu sāka pārņemt smags nogurums.

Etāns šoreiz viesnīcas numurā nebija sajutis adrenalīna uzplūdu, kas parasti pavadīja lietas pozitīvu atrisinājumu. Varbūt tāpēc, ka viņš pēdējā laikā bija gulējis maz un slikti.

Etāns zināja bezmiega iemeslu. Tagad bija novembris, un tas bija nelāgs mēnesis. Ņemot vērā divu pēdējo gadu pieredzi, varēja domāt, ka tikpat slikti viņš gulēs līdz decembrim.

Par laimi, lifta durvis atvērās. Ketrīna iegāja kabīnē pirms Etana.

-  Vai esat bijis precējies? viņa apvaicājās.

-   Ak jā, Etāns atbildēja.

Viņa savilka uzacis.

-   Esat šķīries?

-  Trīs reizes.

Ketrīna sarauca pieri. Etāns nejutās pārsteigts. Šajā sarežģītajā laikmetā šķirt laulību vienu vai divas reizes bija gluži saprotama lieta. To vienmēr varēja kaut kā aizbildināt. Taču, ja cilvēks bija šķīries trīs reizes, radās jautājums par varbūtējiem trūkumiem viņa raksturā.

-  Vai pašreiz esat precējies? Ketrīna jautāja vēlreiz.

Etāns iedomājās Zoiju, kas gaidīja viņu mājās. Viņš iztēlojās, kā Zoija šorīt bija sēdējusi pie brokastu galda viņam pretī, spirgta un dzīvības pilna savā ametista krāsas bikškostīmā. Etāns atcerējās, kā rīta saules stari, kas plūda caur logu, bija dzirkstījuši viņas tumšajos kastaņkrāsas matos, kā Zoija bija lūkojusies uz viņu ar savu noslēpumaino, it kā vieglas dūmakas aizplīvuroto skatienu. Viņa sieviete viņa sieva.

Šis tēls bija Etana talismans, ar kuru viņš aizsargājās pret novembra tumšajiem spēkiem, kas virmoja apkārt. Taču dvēseles dziļumos viņš baidījās no nākotnes, jo bija pārliecināts, ka agrāk vai vēlāk šie spēki svinēs uzvani un aizraus Zoiju projām no viņa.

Etāns piespieda pogu, lai brauktu lejup līdz vestibilam.

-  Tā varētu teikt, viņš atbildēja.

2

V

šī diena bija izrādījusies laba. Viņa nebija saskārusies ar kliedzošām sienām.

Gandrīz visiem interjera dizaineriem frāze “kliedzošas sienas” nozīmēja neveiksmīgi izvēlētas krāsas vai ļoti sliktu logu apdari. Taču dizainerei, kurai piemita ekstrasensoriskas spējas un kura tāpēc bija ārkārtīgi jutīga pret neredzamo auru, kas bija palikusi istabās, kur notikusi vardarbība vai risinājušās spēcīgas kaislības, teiciens “kliedzošas sienas” ieguva gluži burtisku nozīmi.

Lejot vīnu divās glāzēs, Zoija pārdomāja, ka sākumā nebūt nebija iecerējusi kļūt par interjera dizaineri. Viņa bija sliekusies uz mākslas kuratora profesiju. Taču pirmā vīra slepkavība bija visu mainījusi.

Zoija pati pirmā bija gatava atzīt, ka pēc Prestona nāves viņa kādu laiku bija zaudējusi apvaldu. Ko lai saka? Toreiz Zoija bija izjutusi dziļu izmisumu. Policija bija secinājusi, ka Prestonu nejauši nošāvis kāds laupītājs. Taču jau pirmajā brīdī, iegājusi kotedžā, kur bija nogalināts vīrs, Zoija bija zinājusi, ka tas nav tiesa. Sienas bija brēkušas par asiņainu slepkavību.

Dedzīgi tiecoties panākt taisnīgumu, Zoija bija izdarījusi gandrīz liktenīgu kļūdu, stāstot ikvienam, kas bija gatavs klausīties,

ka Prestonu nogalinājis kāds viņam labi pazīstams cilvēks. Izmisīgi mēģinot pārliecināt liekulīgos vīra radus, ka vainīgs ir kāds no viņiem, Zoija bija pateikusi, ka spēj sajust slepkavas mežonīgo niknumu, kādā viņš pieskāries kotedžas sienām.

Smaga kļūda.

Zoijas neapvaldītie apgalvojumi, ka viņai piemīt ekstrasensoriskas spējas, bija snieguši vīra radiem nepieciešamo attaisnojumu, lai piespiedu kārtā viņu ievietotu kādā ļoti slepenā, ļoti īpašā psihiatriskajā slimnīcā. Iestājoties slimnīcā, Zoija zināja, ka viņas psibe ir pilnīgi vesela, bet mocības, kas viņai tur bija jāpārcieš, viltus diagnozi gandrīz vai pārvērta realitātē. Līdz pat šai dienai Zoija naktīs murgainajos sapņos redzēja, kā staigā pa Svečezera iespaidīgās ēkas gaiteņiem.

Zoija uzlika abas vīna glāzes uz paplātes blakus šķīvim ar sieru un sausiem cepumiem. Paņēmusi paplāti, viņa to ienesa sava nelielā dzīvokļa dzīvojamā istabā.

Etāns sēdēja uz dīvāna, viegli saliecies uz priekšu, kājas iepletis, ar elkoņiem atbalstījies pret augšstilbiem. Viņš bija ģērbies melnā T kreklā ar apaļu kakla izgriezumu un haki krāsas biksēs. Vienā rokā Etāns nevērīgi turēja televizora tālvadības pulti, izklaidīgi pārslēgdams kanālus, kas raidīja vakara ziņu programmas.

Zoijai ienāca prātā pirmais iespaids par Etānu, kas bija radies neaizmirstamajā dienā pirms sešām nedēļām oktobrī, kad viņa bija iegājusi Etana birojā otrajā stāvā Kobalta ielā. Ar interjera dizaineres pieredzējušo skatienu viņa vienā mirklī bija secinājusi, ka Etanam acīmredzot ir daudz kopīgu īpašību ar biroja mēbelēm tās bija jau labu laiku lietotas un mazliet apbružātas, taču noteikti izskatījās pēc dzimtas mantojuma, jo bija senlaicīgas un izgatavotas ļoti pamatīgi.

Etāns bija vīrs, kas vienmēr mēdza pabeigt to, ko bija iesācis, šādi cilvēki nelikās mierā, līdz darbs bija padarīts. Viņu varētu apturēt, vienīgi nogalinot, un Zoijai likās, ka tas nebūtu viegli.

Etāns bija stiprs, nesatricināms un iedvesa paļāvību. Tas bija labi, Zoija bija nolēmusi. Tomēr sākumā viņu bija satraukušas Etana

acis. Tās bija zeltaini brūnas, noslēpumainas un gudras spēcīga plēsoņas acis.

Viņu steidzīgi noslēgtās laulības Lasvegasā bija domātas vienīgi kā īslaicīgs stratēģisks paņēmiens, lai pasargātu Zoiju no bagātajiem radiem, kuriem bija nopietns finansiāla rakstura motīvs vēlēties viņas nāvi. Lēmums pamēģināt dzīvot patiesā laulībā radās vēlāk, kad bija norimies un pagaisis no atmiņas satraukums par to, ka Zoija gandrīz tika noslepkavota.

Viņi bija vienojušies neko nesasteigt abi skaidri apzinājās, ka gan viens, gan otrs ienes šajās attiecībās ļoti daudz no pagātnes. Varēja derēt, ka jebkurš cienījams psihoterapeits vai konsultants nebūtu ieteicis noslēgt šo laulību, un ne jau rikai tāpēc, ka tas tika izdarīts tādā steigā.

Zoija nebūtu vainojusi speciālistus par šādu ieteikumu. Izredzes nodibināt veiksmīgas, stabilas attiecības starp sievieti, kas izkļuvusi no psihiatriskās slimnīcas, un vīrieti, kas trīs reizes bija precējies un šķīries, bija gandrīz neiespējamas.

Turklāt vēl Etanam bija negatīvs viedoklis par ekstrasensiem. Tas bija izveidojies pēc tam, kad bija noslepkavots viņa brālis un kāds šarlatāns, kas apgalvoja, ka redzot vīzijas, bija pārliecinājis Etana brāļasievu Boniju, ka viņas vīrs ir dzīvs. Krāpniecības radītās emocionālās ciešanas bija Boniju novedušas gandrīz līdz sabrukumam. Etānu tas bija saniknojis līdz baltkvēlei. Bonija vēlāk bija pastāstījusi Zoijai, ka brīnījusies, kā nekrietnajam ekstrasensam pēc Etana atriebīgo dusmu izpausmes izdevies palikt dzīvam.

Viss vēl jo sarežģītāk bija tāpēc, ka Etāns reiz bija guvis ļoti nelāgu pieredzi ar kādu interjera dizaineri.

Tomēr par spīti visiem iemesliem, kuru pēc šī laulība bija nolemta neveiksmei jau kopš sākuma, Zoija domāja, viņa un Etāns bija nolēmuši mest piesardzību pie malas un riskēt. Varbūt tāpēc, ka abiem šajā ziņā jau bija krietna pieredze.

Līdz pat pirmajam novembrim Zoija sev iestāstīja, ka viņi noteikti laimēs šajās kosmiskā mēroga derībās viņiem tas izdosies. Viņa pat iegādājās jaunu trauku komplektu tumšsarkanā chili piparu krāsā.

Abu dīvainās laulības pirmajās pāris nedēļās viņi dabiski un viegli bija iejutušies situācijā, ko Zoija būtu nosaukusi par "mājīgu”, ja vien neliktos, ka šis vārds nepavisam nav vietā, runājot par Etānu. Viņam piemita daudz labu īpašību Etāns bija gudrs, kaislīgs un apveltīts ar lielu gribasspēku -, bet viņam nekādi nepiederējās tādi apzīmējumi kā, piemēram, mīlīgs un omulīgs, kas nāca prātā, domājot par “mājīgumu”.

Lai gan Zoija bija paturējusi savu dzīvokli Casa de Oro, tomēr naktis abi vienmēr pavadīja kopā, parasti Etana ērmīgi milzīgajā, sārtajā savrupmājā “Naktsvējos". Šķita, ka viņu attiecības pamazām veidojas noturīgas un stabilas. Abi kopā darbojās virtuvē. Viņi bija atklājuši, ka abi mēdz celties agri. Ne vienam, ne otram nebija paraduma nomest drēbes uz grīdas. Abi katru dienu mazgājās dušā. Ko gan vairāk varēja prasīt laulības sākumā?

Taču pienāca novembris, un kaut kas pārvērtās. Zoija juta, ka Etāns ieraujas sevī, norobežojas no viņas. Viņš likās nemierpilns, viņam strauji mainījās garastāvoklis. Zoija zināja, ka naktīs viņš slikti guļ. Klusuma brīži, abiem esot kopā, vairs nebija ne patīkami, ne draudzīgi, un tie ieilga arvien vairāk. Etāns izvairījās no Zoijas mēģinājumiem panākt, lai viņš pastāsta, kas viņam sagādā raizes.

Zoija domāja, ka tagad viņu attiecības atgādina nevis laulību, bet drīzāk gan mīlas dēku, kas teju teju grasās izirt.

Varbūt viņa bija pieļāvusi kļūdu, tik drīz uzsākot “Naktsvēju” remontu. Tā kā bija izlemts pārkrāsot visas istabas, viņi bija spiesti atbrīvot lielo māju, kurā bija vairākas vannasistabas un visas telpas bija ļoti plašas, un pārcelties uz Zoijas mazo dzīvoklīti. Te bija tikai viena vannasistaba, un nebija neviena stūrīša, kur Etāns vai Zoija varētu patverties, lai kādu brīdi baudītu vienatni.

Zoijai likās, ka Etāns šajā šaurībā jūtas kā lauva zooloģiskā dārza krātiņā. Tādējādi dažas nesaprašanās bija neizbēgamas.

-  Kā Ketrīna Kamptone šodien tika galā ar šīs lietas finālu? Zoija jautāja, noliekot paplāti uz kafijas galdiņa.

-  Viņa nejutās priecīga, ka aizdomas apstiprinājušās, bet izturējās ļoti savaldīgi. Etāns izslēdza televizoru un tālvadības pulti

nolika blakus paplātei. Viņš paņēma vienu glāzi. Visgrūtāk viņai bija paciest to, ka ļāvusi Deksteram Morovam tuvināties viņai tik ļoti, ka zaudējusi piesardzību. Ketrīna teica, ka jutusies kā muļķe.

Zoija saritinājās dīvāna stūrī un uzlika vienu roku uz atzveltnes.

-   Gluži saprotami. Ko tu viņai teici?

Etāns paraustīja plecus.

-   Es atgādināju, ka viņa pati piezvanīja man un lūdza izpētīt Morova darījumus. Lai kā, taču muļķe Ketrīna Kamptone nav. Pagāja kāds laiks, līdz viņa atzina, ka attiecībās ar Morovu kaut kas nav kārtībā, bet beigās tika ar to galā īsti enerģiski, kā jau lielas kompānijas administratore. Ar viņu viss būs kārtībā.

-   Un kā ir ar tevi?

Etāns jau grasījās iedzert vīnu, bet paceltā roka ar glāzi palika pāris collu no lūpām.

-   Kas tad ir ar mani ?

-  Šī lieta, šķiet, nokārtojās ļoti labi. Tu pats teici, ka tā esot ikdienišķa.

-Tā patiešām ir. Etāns iedzēra malku vīna un nolaida roku ar glāzi zemāk. Morovs ir alkatīgs. Nojautis, ka piedāvāju skaidru naudu, viņš kļuva neuzmanīgs.

-  Ja jau viss ir cauri un garām, kāpēc tas tev arvien vēl dara raizes?

Vienu brīdi Zoijai likās, ka Etāns nemaz nedomā atbildēt.

-   Sasodīts, to es pats gribētu zināt, viņš beidzot izdvesa.

Zoija mazliet pasmaidīja.

-  Vai zini, ko es domāju?

-   Nē, bet tu tūlīt man pateiksi, vai ne?

-  Protams! Man pienākas to darīt, ja reiz esmu tava sieva, un tu taču zini esmu pārliecināta, ka laulībā saskarsmes māksla ir ļoti svarīga.

-   Hmm.

-   Domāju, ka sirds dziļumos tu esi romantiķis, Zoija maigi sacīja.

Etāns saviebās.

-   Blēņas.

-  Tev šī lieta bija grūta, jo tu zināji, ka beigās tavai klientei būs jācieš sāpes.

-   Klienti no manis parasti saņem sliktas ziņas. Ketrīna nebija ne pirmā, ne pēdējā.

-   Zinu, bet tas vēl nenozīmē, ka tev šis darba aspekts patīk vai liekas viegls.

Etāns iedzēra vēl vienu malku vīna un iekārtojās dīvāna pretējā stūri.

-  Varbūt tev liekas, ka es nepareizi esmu izvēlējies profesiju?

Zoijai gandrīz izkrita no pirkstiem cepums, ko viņa bija paņēmusi no šķīvja. Vispirms viņai ienāca prātā, ka Etāns joko, taču tad Zoija ievēroja viņa acu izteiksmi.

-   Nē, viņa teica. Es domāju, tu dari tieši to, kādēļ esi nācis šajā pasaulē, vienīgo, ko vari darīt.

-Ak tā?

-  Tas ir tavs aicinājums, Etan!

Lai gan Etanam neapšaubāmi bija drūms noskaņojums, viņam viegli noraustījās lūpu kaktiņš.

-   Šī laikam gan ir pirmā un vienīgā reize pasaules vēsturē, kad privātdetektīva darbu kāds nosaucis par aicinājumu.

-  Runājot par tevi, tā ir tīra patiesība. Pastāsti, kas tajā viesnīcas numurā šodien notika.

Etāns ēda sauso cepumu ar sieru, iedzēra vēl malciņu vīna un tad sāka runāt. Zoija klausījās, kā viņš ievilinājis Deksteru Morovu viesnīcas numurā un kā Ketrīna Kamptone uzstājusi, lai pretēji Etana ieteikumam ļauj viņai paslēpties vannasistabā.

-  Visvairāk biju noraizējies, ka Morovs gribēs izmantot labierīcības, pirms būšu panācis, ka viņš atklāj sevi, Etāns sacīja.

—Tomēr es sapratu, kāpēc Ketrīnai vajadzēja tur būt, tāpēc ļāvu, lai viņa gaida vannasistabā. Par laimi, viss izdevās bez aizķeršanās. Kā jau teicu, Morovs ir alkatīgs. Viņš negribēja šķiest daudz laika. Taču man, protams, ne prātā nenāca piedāvāt viņam iedzert glāzi alus, pat ūdeni ne.

-   Pareiza doma.

-   Paldies! Pats biju lepns par šo stratēģisko gājienu.

Etāns turpināja runāt un beigās devās Zoijai līdzi uz virtuvi, lai stāstījumu pabeigtu tur. Viņš stāvēja durvīs, dzerot vīnu un noraugoties, kā viņa sakārto uz šķīvja dārzeņu kariju*, ko bija pagatavojusi.

Tieši tā, kā mēdz darīt vīrs. Šī doma uzlaboja Zoijas garastāvokli.

Tomēr kaut kas Etana teiktajā viņai darīja raizes.

-  Tu esi pārliecināts, ka Morovs nevar sagādāt nepatikšanas? viņa vaicāja, ar karoti ņemdama rīsus no tvaicējamā katliņa un likdama tos vienā no jaunajām, tumšsarkanajām bļodiņām. Varbūt viņš tev pieminēs to, ka esi izjaucis viņa viltīgo plānu Kamptones kompānijā.

-   Es jau Ketrīnai teicu, ka tādi zeļļi kā Morovs parasti pazū<^, ja sāk svilt papēži, un tā patiešām ir. Viņš pametīs visu, kā ir, un… laidīsies krūmos.

Etāns apsēdās pie galda, šķiet, ar patiesu prieku aplūkodams mazos trauciņus, kuros atradās karija garšvielas. Zoijai prāts kļuva vēl priecīgāks. Etana brāļasieva Bonija bija apzvērējusi, ka senais teiciens ceļš uz vīrieša sirdi ved caur vēderu esot patiess. Varbūt viņai bija taisnība.

Zoija cēla galdā paplāti ar smaržīgo kariju un rīsiem.

-   Vai tu domā, ka Morovam vispār bija jebkādas jūtas pret Ketrīnu Kamptoni?

-   Nezinu, kā bija ar viņa jūtām, bet tās nebija gana spēcīgas, * lai neļautu piekrāpt Ketrīnu par pāris simt tūkstošiem zaļo.

-   Acīmredzot. Zoija izņēma no ledusskapja salātus, uzlika uz galda un apsēdās Etanam iepretī. Cik nelāgi, ka Ketrīna bija Morovu patiesi iemīlējusi.

-  Viņa nebija kļuvusi akla aiz mīlestības. Etāns paņēma vīna pudeli un vēlreiz piepildīja glāzes. Kad Ketrīna saprata, kas notiek, viņa rīkojās tā, kā vajag.

-   Droši vien tāpēc viņa savā kompānijā tik labi tiek galā ar galvenās administratores pienākumiem.

* Karijs gaļas, livju vai dārzeņu sautējums ar daudzu garšvielu piedevu.

-   Droši vien. Etāns uzlika kariju uz nelielās rīsu kaudzītes savā šķīvī un paņēma no piedevu trauciņa zemesriekstus, rozīnes un aso mērci. — Vam piebilst, ka Ketrīna man ir pirmā kliente no Visperingspringsas lielā biznesa aprindām, un par to esmu viņai dziļi pateicīgs.

-   Nu nē tava pirmā kliente no lielā biznesa aprindām biju es. Zoija uzmeta Etanam dusmīgu skatienu. Jūtos satriekta, ka tu to varēji aizmirst.

-  Tu biji mana pirmā privātā kliente. Tā ir liela atšķirība.

-   Vai esi tik pārliecināts par to?

-  Esmu gan. Un vari man ticēt, ka par tavu lietu neesmu aizmirsis it neko.

-  Varbūt ir grūti aizmirst lietu, ja galu galā esi ar klienti apprecējies, Zoija ieminējās.

-  Tas tiesa.

Zoija pati nesaprata, ko tas nozīmē, viņa apjauta, ka jau otro reizi stundas laikā bija pieminējusi viņas un Etana laulību. Pirmo reizi tas bija noticis istabā, kad Zoija bija pateikusi, ka, būdama viņa sieva, uzskata par pienākumu izteikt savas domas, un tagad vēl šī tiešā piezīme par Etana apprecēšanos ar pirmo klienti.

Etana sejā parādījās domīga izteiksme.

-  Tas ir kas ērmots.

Zoija sastinga.

-   Karijs?

-  Ne jau karijs. Ēdiens ir lielisks. Ērmoti man šķiet tas, ka es šovakar runāju par lietu, kas ir jau pabeigta.

Zoija saspringa neskaidrā vēlmē aizstāvēties.

-  Tev nevajag par to runāt, ja negribi.

-   Nē, nē, viss ir labi. Es tikai neesmu pieradis tā darīt.

Viņai kļuva mazliet vieglāk.

-   Etan, tā taču precēti cilvēki dara.

-   Ak tā? Viņš pasmīnēja. Ne ar vienu no iepriekšējām sievām es netiku runājis par darbu.

-  Kāpēc ne?

-   Droši vien tāpēc, ka viņas tas neinteresēja. Teikšu skaidri tas, ko dara privātdetektīvs, lielākoties šķiet visai garlaicīgs, ja mēģina to izskaidrot kādam citam. Deviņdesmit procentus darba es veicu, runājot pa tālruni vai strādājot pie datora.

-  Tev taču tas neliekas garlaicīgi, vai ne? Zoija jautāja.

-  Nē. Tomēr tieši tā es strādāju.

-            Ja jau tev tas nešķiet garlaicīgi, viņa pacietīgi sacīja,

-   tad arī man ne.

-  Tu esi droša par to?

-   Pilnīgi.

-   Nu labi, par sevi esmu pastāstījis. Etāns ar dakšiņu paņēma kariju. Kā pagāja diena tev?

-   Nekā īpaša. Visu rītu strādāju pie sava bibliotēkas dizaina “Dizainera sapņu mājas” projektā. Šķiet, beidzot kaut kas iznāk.

Uzaicinājums piedalīties gadskārtējā “Dizainera sapņu mājas” projekta veidošanā bija necerēta veiksme Zoijai un viņas interjera dizaina firmai “Pievilcīgs interjers", kurā strādāja tikai Zoija viena pati. Kā modeli komiteja bija izvēlējusies nesen pabeigtu, lepnu māju Visperingspringsas bagātnieku rajonā. Tā pati komiteja projekta pabeigšanu bija uzticējusi dažiem vietējiem dizaineriem, un Zoija bija viena no šiem veiksminiekiem.

Katram dizaineram bija uzdots izstrādāt vienas istabas iekārtojumu. Zoijai bija tikusi bibliotēka.

Projekts bija aizņēmis daudz vairāk laika, nekā Zoija bija paredzējusi, tomēr viņa domāja, ka to bija vērts darīt. “Dizainera sapņu mājas” projekts varētu ne vien sagādāt līdzekļus Visperingspringsas labdarības organizācijām, bet arī pievērstu sabiedrības uzmanību māksliniekiem, kuri bija piedalījušies tā izstrādāšanā. Kad projekts būtu pabeigts, par to parādītos raksti plašsaziņas līdzekļos, un dizaineri varētu doties dažādos braucienos. Katras istabas iekārtojums un dizainers, kas to izstrādājis, tiktu fotografēts, lai fotouzņēmumus ievietotu lielā dienvidrietumu dzīvesstila žurnālā.

-   Vai Lindsija Voila tev sagādājusi vēl kādas nepatikšanas? Etāns jautāja.

Interjera dizainere Lindsija Voila, kas pilsētā nesen bija uzsākusi savu biznesu, pēc Zoijas domām, bija vienīgais darvas piliens, kas bojāja patīkamo darbu pie paraugmājas projekta. Lindsijas darba stils bija pilnīgā pretstatā Zoijas profesionālajam stilam, bet tas nebija pats svarīgākais. Sarežģījumus radīja galvenokārt tas, ka jau kopš pirmā brīža, kad viņas ar Zoiju tika iepazīstinātas, Lindsijas Voilas attieksme pret Zoiju bija neizskaidrojami un gandrīz neslēpti naidīga.

Zoija sarauca degunu, apjaušot, ka Etānu uzjautrina viņas un Lindsijas sāncensība.

-  Kad šodien biju aizgājusi uz paraugmāju, tur bija Lindsija. Zoija no bļodiņas paņēma aso mango mērci. Viņai pietika nekaunības izteikt padomus par manu fen šui tehniku. Viņa teica, ka es, izmantodama pārāk spilgtas krāsas, esot radījusi sliktu enerģijas plūsmu.

-   Sliktas enerģijas plūsmu, ak tā? Izklausās biedējoši.

Zoija iedomājās, ka Etanam ārkārtīgi jocīgs šķiet arī jēdziens par enerģijas pareizas plūsmas plānošanu istabā vai darba telpā.

-  Lindsija apgalvo, ka viņa Losandželosā esot apmeklējusi semināru pie fen šui meistara un zinot visus pamatprincipus, Zoija sacīja.

-   Ko tu viņai teici?

-  Man ne prātā nenāca viņu mācīt. Es vien pateicu, ka mans dizaina stils neatbilst tikai fen šui principiem. Paskaidroju, ka es izmantoju elementus no vairākām atšķirīgām dizaina metodēm senlaicīgām un ari jaunām, lai telpā radītu pozitīvu enerģijas plūsmu. Zoija uzlika savai karija porcijai vēl vienu karoti mērces.

-   Liku viņai saprast, ka paļaujos uz to, kā pati izjūtu telpu, tādējādi gūstot idejas un iedvesmu, un nesekoju kādam noteiktam dizaina novirzienam.

Etāns sarauca uzacis.

-  Tu viņai teici, ka liec lietā savas ekstrasensoriskās spējas, lai izjustu telpu?

-   Protams, ne. Lindsija jau tagad dpmā, ka esmu tikai tāda puscepta speciāliste, kam nav īstas jēgas pār krāsu vai stilu. Es negribu, lai viņa sāk tenkot, ka esmu pilnīgi jukusi.

Etāns pamāja.

-   Biznesam tas noteikti nenāktu par labu.

-   Tā var ļoti viegli zaudēt modernas tādas dizaineres reputāciju, kas izmanto fen šui principus -, un sabiedrībā iegūt priekšstatu, ka esi krāpniece, kas nodarbojas ar acu apmānīšanu.

-  To es saprotu.

-   Lai paliek Lindsija Voila. Jo mazāk viņu piemin, jo labāk. Šodienas labā ziņa ir tā, ka man piezvanīja Tabita Paina.

-  Tā nu patiešām ir jukusi, Etāns ieteicās. Viņam mute bija pilna ar salātiem.

Zoija sarauca pieri.

-  Tas, ka viņa māca meditācijas tehniku, nebūt nenozīmē, ka viņa ir jukusi. Daudzi cilvēki atzīst, ka meditācija ļoti noder, lai mazinātu stresu. Zinātniski ir pierādīts, ka meditācija var pazemināt asinsspiedienu un samazināt trauksmi.

-   Es turēšos pie savas pārbaudītās stresa samazināšanas metodes.

-   Kāda tad tā ir?

-   Sekss.

-   Lai ko tu domātu par meditācijas nozīmi stresa ārstēšanā, izrādās, ka šīs tehnikas mācīšana var būt ļoti ienesīga. Tabita Paina nesen nopirkusi ļoti lielu un lepnu savrupmāju netālu no pilsētas. Viņa grib pilnīgi pārveidot interjeru, lai pēc iespējas vairotu pozitīvās enerģijas plūsmu.

-  Tas darbiņš ir kā radīts tev. Apsveicu! Dizainere Zoija Triā, ko izvēlas ikviens guru visā plašajā pasaulē. Paina šķiet ideāla kliente.

-   Gluži tā vis nav, Zoija nopūtās. Vismaz pagaidām vēl nav. Izrādās, ka viņa vispirms grib novērtēt manus un vēl kāda cita dizainera ieteikumus un tikai tad izvēlēties, kam šo darbu uzticēt.

-  Man rodas nelāga nojauta.

-  Vai vari uzminēt, kuram vēl viņa izteikusi šo priekšlikumu?

-   Lindsijai Voilai?

-Jā.

-   Ak, var iznākt pavisam nejauki, Etāns teica. Varēsim noraudzīties dizaineru divkaujā, kad tās pusnaktī ieradīsies Fountain Square, lai beidzot nokārtotu rēķinus. Kā tas notiks? Vai cīnīsieties ar mērlentēm divdesmit soļu attālumā? Vai ar audumu paraugiem desmit soļu attālumā?

-   Priecājos, ka tev tas liekas uzjautrinoši.

Etāns pasmējās.

-   Mīļā, es visu naudu lieku uz tevi. Pozitīvās enerģijas plūsmas dizainu neviens nespēj izplānot labāk par tevi.

-   Es negribu dzirdēt tavas asprātības, Triā. Ja netici apgarotam interjera dizainam, tas nenozīmē, ka cilvēki, kuri tam tic, ir galīgi jukuši.

Etāns pamanījās izskatīties dziļi aizvainots.

-   Cilvēkus, kuri tev maksā īstu naudu par to, ka tu atjauno psihiskās enerģijas līdzsvaru viņu mājās, es nekad neesmu domājis saukt par jukušiem.

-   Kā tad tu viņus nosauktu?

-   Par klientiem, Etāns medaini ieteicās.

Zoija atzinīgi pamāja.

-  Tā ir pareiza atbilde.

-   Es mācos ātri. Tad Etāns kļuva nopietns. Vai tu patiešām gribi strādāt ar Tabitas Painas māju? Ņemot vērā tās guru spējas, viņai pašai droši vien ir savi uzskati par enerģijas plūsmu. Darbs kopā ar viņu tev varbūt radīs grūtības.

-  Man patīk klienti, kuriem ir noteikts priekšstats par to, kas viņiem patīk un kas ne. Dažreiz viņu idejas ļauj man uz visu paraudzīties gluži no cita skatpunkta. Dizaina izstrādāšanu tādiem cilvēkiem, kuriem piemīt spēcīga enerģija, es uztveru kā spēku pārbaudi un tādās reizēs vienmēr kaut ko iemācos.

-   Man ir daudz noteiktu uzskatu par to, kā tu esi ieplānojusi pārveidot “Naktsvējus”, bet manas idejas tu nekad neesi uztvērusi par spēku pārbaudi. Par tām mēs lielākoties mēdzam tikai strīdēties.

Zoija atcerējās viņu pēdējo sarunu par “Naktsvējiem”. Vecā, pārspīlēti lielā, sārtā kā flamingo spalvas savrupmāja izskatījās pēc

Holivudas villas, kas cclta Vidusjūras stilā. Etāns to bija savā ziņā mantojis no tēvoča, jo neviens nekustamo īpašumu tirdzniecības aģents Visperingspringsā māju nebija spējis pārdot.

-  Tā nu nav. Zoija veltīja Etanam izmeklēti laipnu, profesionālu smaidu tā viņa mēdza uzsmaidīt klientiem, kuriem bija nepieciešami īpaši saudzīgi norādījumi. Ja jau tu esi klients, tad šajā ziņā arī tu mani rosini pārbaudīt spēkus.

-   Bet?

-  Bet, ja es tev ļautu darīt, kā pašam tīk, “Naktsvējos” ikvienā istabā būtu tikai baltas sienas un atpūtas krēsli.

-  Tas ir stipri pārspīlēts. Etana acīs pazibēja blēdīga dzirkstelīte. Vannasistabā atpūtas krēsls man nav vajadzīgs.

-  Vai esi pārliecināts?

Etāns, mazliet savilcis tumšās uzacis, vilcinājās, šķiet, pārdomājot atbildi.

-   Nu, ja tu par to esi ieminējusies…

Zoija pacēla roku.

-  Neturpini, Triā!

Viņš paraustīja plecus. Tiesa gan. Droši vien tur tas neiederēsies.

-   Droši vien.

Zoija noraudzījās, kā Etāns notiesā kariju un salātus, un nodomāja, ka viņš vairs neliekas tik saspringts. Tomēr viņa aizvien vēl izjuta tumšās strāvas, kas plūsmoja aiz ārienes. Zoija nezināja, kas Etanam kaiš, taču viņai bija pilnīgi skaidrs, ka tam ir daudz dziļāks un satraucošāks cēlonis par Dekstera Morova lietas ne visai veiksmīgo nobeigumu.

Ejot gar vannasistabu, Zoija izdzirdēja Etana elektriskā skuvekļa apslāpēto dūkoņu. Pirms tam viņa bija dzirdējusi šalcam ūdeni dušā. Zoija apstājās gaiteņa vidū un domāja krietnu brīdi.

Tad viņa izlēma. Aizsējusi rītasvārku jostu, viņa atvēra durvis. Zoiju apņēma silts, tvaiku pilns gaiss. Etāns stāvēja spoguļa priekšā, ap vidukli nevērīgi apsējis dvieli. Zoijai piepeši iegribējās nogļģstīt viņa slaido, muskuļaino muguru.

Erans paskatījās uz viņu aizsvīdušajā spogulī. Zoijai aizrāvās elpa, kad dzintaraini zeltainajās, tīģerim līdzīgajās acīs atkal pamanīja raižpilnas un noslēpumainas ēnas.

-   Tev nav jāskujas pirms gulētiešanas. Zoija centās to pateikt bezrūpīgā tonī. Tagad taču mēs esam precējušies, vai ne?

Atkal! Vai šī bija trešā vai ceturtā reize šajā vakarā, kad Zoija tika ieminējusies, ka viņi ir precēti? Viņai bija sajucis skaits.

Etāns izslēdza skuvekli un ļoti uzmanīgi nolika to uz plauktiņa.

-  To es zinu.

Zoija būtu varējusi apzvērēt, ka temperatūra mazajā telpā uzreiz cēlusies par vairākiem grādiem. Viņai likās, ka nokļuvusi tropos. Viņu pārņēma svelmainas, jutekliskas tirpas.

Ņemot vērā Etana dīvaino garastāvokli, laikam gan nebija labi, ka viņa bija ienākusi vannasistabā, Zoija domāja.

Tomēr nu jau bija par vēlu. Etāns caur silto migliņu tuvojās Zoijai, ietverdams viņu savas plūstošās, apvaldītās enerģijas lokā.

Pienācis Zoijai cieši klāt, Etāns saņēma abās rokās viņas galvu un pirkstus iegremdēja matos. Tad viņš cieši piekļāva muti Zoijas lūpām. Kvēlā, kaislīgā vēlme, kas staroja no Etana auguma, lika Zoijai notrīsēt.

Viņa skūpsts bija uzstājīgs un prasīgs. Tirpas pārvērtās par strāvu, kas dzirksteļojot un dedzinot skrēja caur visu Zoijas augumu. Visi nervu galiņi bija kā nokaitēti. Zoijai pat likās, ka viņa sāk izstarot mirdzumu.

Etāns turpināja skūpstīt, izgaršodams, alkdams, aicinādams atbalsi, ko viņš vēlējās nē, kas viņam bija vajadzīga no Zoijas. Viņa spēcīgās rokas noslīdēja zemāk un aptvēra viņas vidukli. Etāns atraisīja jostu un nobīdīja Zoijas tērpu no pleciem. Tas noslīdēja uz grīdas un palika pie viņas kājām. Turpat nokrita arī viņas naktskrekls.

Izģērbis Zoiju, Etāns apvija rokas ap viņu un pievilka tik cieši klāt, ka viņa tik tikko varēja elpot. Caur dzīslām strāvoja uzbudinājums.

Klusi ieņurdējusies aiz baudas un paredzējuma, Zoija piekļāvās Etanam un iekrampēja pirkstus viņa līgani muskuļainajos plecos. Viņas krūtis pieglaudās Etana ādas sprogainajām spalviņām.

Dvielis, ko Etāns bija apsējis ap vidu, nozuda. Zoija sajuta, kā cietais un lielais loceklis spiežas pie viņas kailā cirkšņa. Kaisle brieda un tūka kā negaiss, tomēr Zoija pēkšņi sajuta sevī ietrīsamies rēgainu nemieru.

Kaut kas nebija lāgā.

Lai gan vakariņu laikā un pēc tam Etana garastāvoklis bija uzlabojies, taču drūmais nemiers titkal bija atgriezies. Apzināti vai neapzināti Etāns šo tumšo enerģiju izpauda neapvaldītā seksuālā iekārē.

Vairāku pēdējo dienu laikā šī nebija pirmā reize, kad Etāns mīlējās ar viņu, būdams neizskaidrojamā garastāvokļa valgos. Kā viņš bija izteicies vakariņu laikā? Ka sekss esot viņa pārbaudītais paņēmiens stresa mazināšanai?

Varbūt “neizskaidrojams” nebija īstais vārds, lai apzīmētu liesmu, ko Zoija juta degam Etānā. Viņa noteikti nebaidījās par sevi. Etāns nekad nedarītu viņai pāri. Tomēr Zoija saprata, ka seksu viņš izmanto kā pagaidu pretlīdzekli indei, kas apdraud viņa garu.

Zoija patiesi raizējās tāpēc, ka zināja daži labi orgasmi nespēj izdziedēt to, kas Etanam radīja ciešanas.

Viņš cieši aptvēra Zoiju ap vidukli un pacēla viņu. Likās, ka Etāns nesīs viņu ārā no tropiskās tveices uz guļamistabu. Taču viņš pagriezās un apsēdināja Zoiju uz flīzētā plauktiņa līdzās izlietnei.

Kad aukstās flīzes saskārās ar Zoijas ādu, viņa strauji ievilka elpu un vēl nepaspēja atjēgt, ka Etāns negrasās doties uz gultu, kad viņš jau bija papletis Zoijas kājas.

Zoija izjuta Etana kaisli plūstam pretī kā karstu tuksneša vēju.

-   Es domāju, ka, mazgādamies dušā un skūdamies, kļūšu rāmāks. Etāns lēni glāstīja viņas klitoru. Tev nevajadzēja nākt iekšā.

-  Tas nekas. Zoija jau bija nosvīdusi. Viņa pastiepa roku un iekļāva plaukstā Etana locekli. Tev nav jākļūst rāmākam. Ne jau vienmēr tas vajadzīgs. Dažreiz labāk ir strauji.

-   Varbūt man, nevis tev. Es gribu, lai tev būtu labi.

-  Etan, man ir labi. Zoija pievilka viņu tuvāk, piebriedušā locekļa galviņu berzējot pret sava auguma miklo atveri, darot visu, lai viņu iekārdinātu. Nevajag vienmēr apvaldīties. Ar mani ne.

Etāns ievaidējās. Viņa augums saspringa.

-  Zoija.

Viņš satvēra Zoijas gurnus un iegrūda locekli viņā dziļi un spēcīgi. Zoija apvija Etānu ar kājām un turēja cieši, kamēr viņš steigšus devās pretī kulminācijai un īslaicīgajam mieram, ko tā viņam varēja sniegt.

3

Arkādiju Eimsu pēkšņi pamodināja spējš satraukuma vilnis. Viņa atvēra acis un drebēdama ieklausījās. Sirdij smagi dauzoties, viņa centās elpot lēni, tomēr tas neizdevās. Viņai bija nepieciešams vairāk gaisa.

Tumšajā guļamistabā viss bija kluss un mierīgs. Telpu gaiši apspīdēja mēness, un varēja redzēt, ka istabas kaktos nekā aizdomīga nav. Līdzās gultai neviens nestāvēja. Durvīs nemanīja tumšu un draudīgu tēlu. No dzīvojamās istabas vai virtuves puses nebija dzirdams aizdomīgs šļūcošu soļu troksnis.

Gan acis, gan ausis liecināja, ka Harija ierīkotā sarežģītā drošības sistēma nav pievīlusi. Savā māju kompleksa dzīvoklī Arkādija bija viena.

Tomēr sajūta, ka viņu kāds novēro, bija tik spēcīga, ka Arkādija nespēja nelikties par to ne zinis. Nejauka spriedze mijās ar šausmu sajūtām.

Kas ar mani notiek, Arkādija domāja. Pāris pēdējo dienu laikā šī dīvainā izjūta viņai bija radusies vairākas reizes, un šonakt tā bija sevišķi briesmīga. Varbūt Svečezera muižas psihiatriskajā slimnīcā pavadītie mēneši tomēr bija atstājuši lielāku iespaidu, nekā viņai bija licies.

Arkādija bija devusies uz psihiatrisko slimnīcu apzināti tā bija daļa no viņas veikli izgudrotā plāna, kā paslēpties no vīra. Grānts gribēja viņu nogalināt. Arkādija bija izdomājusi, ka viņam neienāks prātā sievu meklēt privātā psihiatriskā dziednīcā.

Tomēr izrādījās, ka Svečezera muižas izvēle bijusi ārkārtīgi neveiksmīga. To vadīja korumpēts administrators, kas pēc dienas beigām tur ļāva pilnu vaļu sanitāriem, kuri atgādināja slēpkavas.

Notikumi, kas risinājās vēlajās vakara stundās, bieži vien pacientiem īpašu ļaunumu nenodarīja. Daži sanitāri pārdeva medikamentus, ko bija piesavinājušies slimnīcas noliktavā. Citi bija sarijušies sazagtās zāles un apdulluši. Lielākā daļa gluži vienkārši snauda. Taču daži brutāli sanitāri bija izklaidējušies, izvarojot bezpalīdzīgās, medikamentu iespaidā apjukušā* pacientes.

Labā atmiņā no tā laika Arkādijai bija palikusi tikai draudzība ar Zoiju. Abas kopā bija plānojušas bēgšanu. Plānu vajadzēja īstenot agrāk, nekā viņas bija paredzējušas, jo vienā vakarā divi sanitāri bija atnākuši pie Arkādijas ar nelietīgiem nodomiem. Viņa nodrebēja, atcerēdamās izvarošanas mēģinājumu. Ja Zoija tovakar nebūtu dzirdējusi, kā vīrieši viņu velk projām pa gaiteni uz izmeklēšanas kabinetu…

Nē. Nedomā vairs par to! Svečezera muižā vairs nevienam nevajadzēja baidīties. Iepriekšējā mēnesī Etāns bija pamatīgi iztīrījis slimnīcu.

Tagad Arkādijai bija jābaidās tikai no Grānta.

Tas draņķis tika uzskatīts par mirušu, bet Arkādija pazina viņu pārāk labi, lai ticētu, ka viņš gājis bojā nelaimes gadījumā, slēpojot Šveices kalnos, viņam bija ļoti izdevīgi, ja visi bija pārliecināti par to. Grānta līķis nebija atrasts, un uzskatīja, ka to aprakusi lavīna. Tomēr Arkādija intuitīvi nojauta, ka Grānts notēlojis pats savu nāvi un tagad dzīvo kaut kur ar pieņemtu vārdu.

Tieši tāpat kā viņa.

Arkādija ļoti lēni pastiepa roku uz leju un atrada pistoli, ko vienmēr Harija prombūtnes laikā turēja zem gultas. Sajūta, ko radīja pistoles spals plaukstā, šķita nomierinoša. Kad viņas ar Zoiju

bija izbēgušas no Svečezera, abas bija izdomājušas veidus, kā droši pasargāties. Zoija bija iestājusies pašaizsardzības kursos.

Zinot, ka Grānts kādu dienu var nolemt piecelties no šķietamā kapa, Arkādija bija iegādājusies ieroci un iemācījusies ar to rīkoties.

Turēdama rokā pistoli, viņa atbīdīja malā palagus, piecēlās un gāja uz durvīm, lai ielūkotos vestibilā. No dzīvojamās istabas plūda gaisma, ko Arkādija vienmēr atstāja ieslēgtu, un tās atblāzmā bija redzams baltais paklājs un krēmkrāsas mēbeles. Ēnas bija pazīstamas, viss bija tāpat kā vienmēr.

Arkādija piesardzīgi virzījās uz priekšu, sudrabpelēkajam zīda naktstērpam plīvojot ap potītēm. Nokļuvusi līdz elektrības slēdžu rindai, viņa ar vienu klikšķi ieslēdza tos visus uzreiz, un spuldzes iedegās visās telpās, arī apģērbu skapjos.

Viņa rūpīgi pārbaudīja ikvienu slēdzeni un trauksmes signālierīci pie visiem logiem un ieejas durvīm. Pārliecinājusies, ka viss kārtībā, Arkādija atkal izslēdza gaismu un nostājās pie loga. Dzīvokli otrajā stāvā viņa bija izvēlējusies ar nodomu ne vien tāpēc, ka tajā būtu grūtāk iekļūt caur logu, bet arī tāpēc, ka no augšas viņa labāk varēja pārskatīt baseinu un dārzu dzīvojamā kompleksa centrā.

Arkādija lūkojās tumsā. Tāpat kā Sidonā un vairākās citās Arizonas vietās, Visperingspringsā ielu apgaismes spuldžu bija maz. Formāli tas tika izskaidrots ar domu, ka dzīvojamo un tirdzniecības rajonu spilgts apgaismojums varētu traucēt gan pilsētniekiem, gan tūristiem priecāties par krāšņajām, naksnīgajām debesīm. Arkādija domāja, ka tas ir tikai aizbildinājums. Viņa nojauta, ka pašvaldība cenšas taupīt naudu uz elektrības patēriņa rēķina. Arizonas ļaudis nebija visai centīgi nodokļu maksātāji.

Māju īpašnieku apvienība, kuras locekle bija ari Arkādija, bija izvietojusi dažas nespodras spuldzes gar kājceliņiem un ap žogu, kas ietvēra baseinu. Vājā spuldžu gaisma necik tālu nesniedzās. Paraudzījusies lejup, Arkādija manīja, ka ēnu tur ir ļoti daudz.

Viņa vēroja tās ilgi, taču nekā kustīga nepamanīja, aizlavījās tikai kāds kaķis.

Viņu izbiedēja tālruņa trinkšķi. Arkādija īgni sajuta, ka sirds atkal sāk dauzīties straujāk. Juzdamās aizkaitināta par savu izbīli, viņa devās pie tālruņa un brīdi vilcinājās, pirms saņēma dūšu un pacēla klausuli. Sasodīts, nedrīkstēja taču paļauties tādai nervozēšanai.

-   Hallo!

-  Vai ar tevi viss kārtībā? Harijs Stags uzreiz jautāja.

Arkādiju pārsteidza milzīgais atvieglojums, ko viņa izjuta, dzirdot Harija balsi. Viņa izelpoja un tikai tad apjauta, ka visu laiku aizturējusi elpu.

Klausulē bija dzirdamas apslāpētas “smagās” rokmūzikas skaņas. Arkādija gandrīz pasmaidīja. Harijam ne visai patika rokmūzika. Tāpat kā Arkādija, viņš aizrāvās ar džezu.

-   Es jūtos labi, viņa atbildēja, atbalstīdamās pret vienu no baltajiem ādas krēsliem, kas atradās pie kafijas galdiņa.

-  Tā vis neliekas, Harijs ieteicās. Tev ir saspringta balss. Vai es tevi pamodināju? Lai gan tu droši vien vēl nebiji iemigusi.

Abiem patika vēlu palikt nomodā. Viņiem bija vēl daudz citu kopīgu interešu. Arkādijai negribējās teikt Harijam, ka nav labi gulējusi kopš tā laika, kad viņš aizbrauca, un ka šovakar vēlējusies izgulēties, tāpēc devusies pie miera agrāk nekā parasti.

-   Es vēl biju nomodā. Arkādija nolika pistoli uz galda un pienesa tālruņa aparātu pie loga. Kā veicas ar darbu?

Harijs Stags nelīdzinājās nevienam citam vīrietim, ko Arkādija dzīvē bija pazinusi. Viņš ļoti atšķīrās no izmanīgajiem, bagātajiem un varenajiem finansistiem un investoriem, kuru bija papilnam aprindās, kurās Arkādija bija iekļuvusi. Harijs bija pilnīgs pretstats Grāntam.

Arkādija ar Hariju bija iepazinusies pagājušajā mēnesī, kad Etāns Hariju bija atgādājis šurp no Kalifornijas un uzdevis viņam sargāt Arkādiju, kamēr pats Etāns un Zoija tiks galā ar Zoijas vīra radu draudiem.

Arēji Harijs atgādināja staigājošu skeletu. Smaidot viņa seja izskatījās pēc Helovīna maskas. Taču dažu nedēļu laikā Arkādija bija pārliecinājusies, ka dvēselē abi ir radniecīgas būtnes.

Harija vizītkarte vēstīja, ka viņš ir konsultants drošības jautājumos. Cik varēja spriest, šā termina jēga bija ļoti plaša. Taču Arkādija zināja, ka šoreiz tas nozīmē miesassargu. Pagājušajā nedēļā Harijs bija aizbraucis, lai pieskatītu kāda Teksasas biznesmeņa pusaugu meitu. Meitene mācījās vidusskolas pēdējā klasē. Viņa bija devusies uz Rietumkrastu, lai iepazītos ar vairākām koledžām Kalifomijā. Viņas šķietamais nolūks bija gūt informāciju, kas palīdzētu izlemt, kurā mācību iestādē iestāties. Taču Harijs stāstīja, ka meiteni interesē galvenokārt iepirkšanās un filmzvaigznes.

-  Kā parasti, Harijs teica. Šodien tā mazā nopirka vēl trīs pārus kurpju, divas somiņas un tik īsu T krekliņu, ka tas atsedz vēderu un nabā iestiprināto kniedi. Turklāt viņa izvēlējās tik cieši pieguļošus džinsus, ka šķita viņa tos grasās apgleznot ar otu.

-  Tev gan tādi sīkumi nebūtu jāievēro, Harij. Tu taču esi speciālists, vai ne?

-   Speciālistam maksā par to, ka viņš ievēro visus sīkumus. Kad ieraudzīju skuķēnu, ģērbušos tajā niecīgajā krekliņā, man kļuva skaidrs, ka viņai ir krūšu implanti.

-  Viņas gados?

-  Man radies iespaids, ka šā vecuma bērni ar tādiem ienākumiem kā viņai krūšu implantus uzskata par tikpat vienkāršu lietu kā zobu koriģēšanu.

-  Vai viņa patiešām apmeklēja kādu koledžu?

-   Mēs šodien pavadījām veselas piecpadsmit minūtes Pamonā un varbūt pusstundu Dienvidkalifornijas universitātē.

-  Tās ir labas mācību iestādes. Vai viņai ir tik labas sekmes, lai tur iestātos?

-   To es nezinu, bet viņas tētiņam ir tik daudz naudas, lai iedabūtu meitu jebkurā mācību iestādē, kas viņai iepatiksies.

Rokmūzika fonā kļuva skaļāka.

-  Kur tu atrodies? Arkādija jautāja.

-  Kādā pusaudžu klubā. Man būs laimējies, ja pēc šīs izklaidēšanās nevajadzēs valkāt dzirdes aparātu.

-  Cik ilgi tas turpināsies?

-   Darbs vai mūzika?

Arkādija mazliet pasmaidīja.

-   Darbs.

-   Zini, man gandrīz pamira sirds, kad viņa šorīt paziņoja, ka grib palikt te līdz mēneša beigām. Par laimi, piezvanīja viņas tētiņš un pateica, ka pēc desmit dienām viņai jābūt atpakaļ Teksasā.

-   Vai tev vajadzēs lidot turp kopā ar viņu?

-  Nē. Tētiņš sūta šurp kādu no savas aģentūras, lai savāc meitu un pavada līdz Dalasai. Mani viņš bija noalgojis tikai tāpēc, ka gribēja, lai skuķēnu pavada cilvēks, kurš pazīst Dienvidkalifornijas vietējos apstākļus.

-  Tātad tu pēc desmit dienām jau būsi mājās?

Iestājās ilgs klusums. Arkādijai ienāca prātā, ka saruna varbūt pārtraukta. Tad viņa aptvēra, ka joprojām fonā dzird rokmūziku.

-Harij?

-   Es tepat esmu, viņš teica savādi neizteiksmīgā balsī.

-  Man likās, ka tu pazudi. Vai kas noticis? Vai tev jābeidz saruna?

-   Nē. Man tikai ienāca prātā, ka Visperingspringsu līdz šim nebiju uzskatījis par mājām, tas ir viss.

-  Ak. Arkādija nezināja, ko teikt. Patiesību sakot, viņa pati tikai nesen bija sākusi uzskatīt Visperingspringsu par mājām, lai gan dzīvoja te jau vairāk nekā gadu. Arkādija nebūtu varējusi pateikt, kad viņai radusies šī izjūta. Laikam gan pēc tam, kad iepazinās ar Hariju, vismaz tā Arkādijai likās.

Tomēr Harijs te nebija mājās, viņa pati sev atgādināja. Viņš dzīvoja Sandjego. Tik svarīgus faktus gan nedrīkstētu piemirst.

-   Jā, Harijs ieteicās, un tagad balss vairs neskanēja neizteiksmīgi.

Arkādija atjēdzās, ka zaudējusi sarunas pavedienu.

-   Kā, lūdzu?

-  Jā es būšu mājās pēc desmit dienām, lidošu uzreiz, tiklīdz būšu iesēdinājis skuķēnu lidmašīnā, Harijs mierīgi sacīja.

Pārliecinātā balss Arkādiju ietekmēja kā maģisks antidepresīvs līdzeklis.

-   Izklausās jauki, viņa teica.

Satraukums, kas viņu bija pamodinājis, atslāba, un Arkādija izjuta atvieglojumu un prieku.

Beigusi sarunu, viņa jau pēc īsa brīža jutās mierīgāka un drošāka.

Viņa vairs nebaidījās no tumsas.

4

Etāns kustējās ļoti piesardzīgi, bet Zoija bija pamodusies un juta, ka viņš izkāpj no gultas.

Viņa brīdi nogaidīja, lai pārliecinātos, ka viņš neiet uz tualetes telpu. Galu galā cilvēkam taču varēja būt pamatots iemesls nakts vidū doties turp. Zoija neuztraucās līdz brīdim, kad Etāns sāka ģērbties.

Tad viņa atvēra acis un vēroja, kā Etāns tuvojas apģērbu skapim. Atvēris skapja durvis, viņš pastiepa roku un izņēma bikšu pāri.

-   Zini ko, tu labi varētu nopelnīt, lienot dzīvokļos pa atvērtiem logiem. Zoija piecēlās gultā sēdus un apņēma ar rokām ceļgalus. Tu veikli proti zagties ārā no sievietes guļamistabas.

Etāns uz brīdi sastinga, tad uzvilka bikses.

-  Piedod! Negribēju tevi pamodināt.

-  To es redzu.

-   Zoija…

-  Vai nepastāstīsi, kas notiek, Etan?

-   Es nevaru gulēt. Viņš uzvilka tīru melnu T kreklu. Domāju, tev nepatiks, ka es līdz rītausmai staigāšu šurpu turpu pa tavu dzīvojamo istabu, tāpēc gribēju iziet ārā pastaigāties.

-  Ara pastaigāties.

-Jā.

-  Nakts vidu?

-   Likās, svaigs gaiss varētu līdzēt.

-   Blēņas. Zoija nogrūda palagu un pielēca kājās. Tu gribēji no manis aizbēgt, vai ne?

-   Augstā debess, par ko tu te runā?

-   Tu gribēji no manis aizbēgt nakts vidū. Zoija par vēlu pamanīja, ka vēcinās ar rokām. Tas viņai pašai bija pretīgi, tāpēc Zoija cieši aptvēra sevi ap vidukli, it kā censtos saturēt sāpes un dusmas. Neiedomājami. To es no tevis nebiju gaidījusi, Etan Triā.

-   Pag’, runāsim skaidri. Viņš ar ātru un veiklu kustību aizvilka bikšu rāvējslēdzēju. Es nebēgu, bet eju pastaigāties. Tā ir liela atšķirība.

-  Es tam neticu it nemaz. Tu jau pāris nedēļu izturies ļoti dīvaini, man šķiet, tāpēc, ka esi mainījis domas un negribi dzīvot kopā ar mani. — Zoijai acis sāka sūrstēt aiz asarām. Tu esi mainījis domas, un tev trūkst drosmes man to pateikt, vai ne?

-  Tā nav taisnība.

-  Tu negribi dzīvot kā precēts vīrs. Vai tā ir? Tu labāk vēlētos tikai mīlas sakaru. Tu gribi, lai varētu brīvi aiziet, kad apnicis. Atzīsties!

-   Pie velna, beidz likt man vārdus mutē. Ar diviem gariem soļiem Etāns pielēca kāt Zoijai un satvēra viņas delmus. Es negribu bēgt no laulības dzīves.

-Nē?

-   Nē.

Zoija izslēja zodu.

-  Kāpēc tad tu izturies tā, it kā gribētu pēc iespējas ātrāk tikt no šejienes projām?

-  Es negribu bēgt no tevis, Etāns skarbi sacīja. Tomēr būtu labāk, ja es kādu laiku padzīvotu “Naktsvējos”.

-  Es to zināju.

-   Nē, tu nezini neko. Tev tikai liekas, ka zini. Tam nav nekāda sakara ar tevi vai mūsu laulību.

-  Tie ir meli. Lai kas ar revi pašreiz notiek, tas nopietni grauj mūsu attiecības.

-  Zoija, pašreiz nav īpaši patīkami atrasties manā sabiedrībā.

Viņa uzlika rokas Etanam uz pleciem.

-   Mēs neesam kopā tāpat vien, bet esam precējušies, vai saproti? Tas nozīmē, ka tev nav jāraizējas, vai man ir vai nav patīkami atrasties tavā sabiedrībā.

-   Ak tā? Viņa sejā parādījās drūma uzjautrinājuma izteiksme. Es to neesmu pieredzējis, un šajā ziņā man ir bagātīga pieredze.

-   Mēs neapspiedīsim tavu iepriekšējo laulību pieredzi. Tā bija kroplīga.

-   Ak kroplīga? Un es brīnījos, kas nav bijis pareizi.

-   Tu taču paciet manus sliktos sapņus. Zoija mēģināja sapurināt Etānu, bet viņš nepakustējās. Es varu paciest, ja tava sabiedrība nešķiet tīkama. Tikai tā kaut kas var iznākt.

-   Zoija…

-   Pastāsti, kas ar tevi notiek. Es zinu, kaut kas nav labi. Runā ar mani, Triā!

Etāns atlaida Zoiju un pakāpās soli atpakaļ.

-  Sajā gadalaikā man mēdz rasties nemiers, tas ir viss.

-   Kāpēc? Tevi iespaido laika apstākļi? Nelikās, ka tā varētu būt. Jā gan, tagad bija novembris, taču šeit bija Arizona. Dažas nedēļas bija pieturējies ideāls laiks. Vai tev nemieru rada tas, ka dienas ir īsākas? Vai tev pietrūkst gaismas?

-   Nē. Tas nav saistīts ne ar laika apstākļiem, ne dienas ilgumu. Etāns lūkojās uz Zoiju, kuru no mugurpuses apspīdēja mēness. Tas man sākās jau pirms pāris gadiem. Tieši novembrī tika nolaupīts un nogalināts Drū.

-   Mēnesī, kad aprit kārtējais gads pēc tava brāļa nāves. Piepeši Zoija saprata. Atvieglojuma izjūta savijās ar līdzjūtības uzplūdu. Piesteigusies pie Etana, Zoija apskāva viņu. Protams. Man vajadzēja to saprast pašai. Šogad augustā es vairākas dienas jutos ārkārtīgi nomākta. Nevarēju saprast, kāpēc tā, līdz atcerējos, ka aptuveni ap to laiku tika noslepkavots Prestons.

Zoijas vīra slepkavībai bija sekojusi virkne satriecošu notikumu, arī Zoijas piespiedu ievietošana Svečezera muižas psihiatriskajā slimnīcā, ko viņa atcerējās kā ļaunu murgu. Viņa zināja, ka augusts turpmāk vienmēr ierosinās sliktas atmiņas. Viņa saprata, ka Etanam tikpat nomācošs vienmēr būs novembris.

Etāns pievilka Zoiju tuvāk. Arī Bonija un zēni katru gadu jūtas tieši tāpat.

Zoijai ienāca prātā maltītes, ko viņa pēdējo nedēļu laikā bija ieturējusi kopā ar vīramāšu un viņas bērniem. Viņa apjauta, ka jutusi saspringto gaisotni.

-   Man likās, ka mēneša sākumā Bonija ir tāda klusa. Es arī ievēroju, ka Džefs un Teo ķildojas vairāk nekā parasti, Zoija ieteicās.

-   Bonija un Teo šogad to pārcieta daudz vieglāk, bet Džefs arvien vēl jūtas ļoti slikti. Etāns paberzēja skaustu. Šķiet, tāpat kā es.

-  Kad tev parasti kļūst vieglāk?

-  Mēneša beigās. īsu brīdi pavilcinājies, viņš piebilda: Tieši pēc tā datuma, kad Saimons Vendovers gāja bojā negadījumā, braucot ar jahtu. Viņš mira divus gadus vēlāk par Drū, gandrīz tajā pašā dienā.

-   Saprotu.

Zoija zināja, ka Saimons Vendovers bijis vainīgs Drū Triā nāvē. Etāns viņu bija izsekojis un savācis pierādījumus pret viņu. Taču beigās izrādījās, ka tiesas dzirnas maļ ne vien lēni, bet arī slikti. Vendovers no tiesas zāles bija iznācis kā brīvs cilvēks.

Tomēr ilgi viņam nebija izdevies baudīt brīvību. Mēnesi pēc prāvas beigām viņš bija gājis bojā nelaimes gadījumā.

Zoija stāvēja mēness gaismā un turēja Etānu apskāvienā, kamēr juta, ka viņš mazliet atslābst. Tad viņa saņēma vīru aiz rokas.

-  Nāc. Zoija izveda Etānu no guļamistabas. Iesim uz virtuvi, es tev iedošu siltu pienu.

-   Es devu pienu tev, kad tu redzēji sliktu sapni.

-  Tas taču palīdz, vai ne?

-  Man varbūt derētu malciņš kā stiprāka.

Zoija smaidīja.

-  Ko vien vēlies.

Etāns gāja viņai līdzi uz virtuvi. Zoija izņēma no skapja brendiju un ielēja glāzē. Abi apsēdās pie galda, un Etāns maziem malciņiem dzēra.

Tad abi devās atpakaļ uz tumšo guļamistabu. Etāns izģērbās šonakt jau otro reizi.

Zoija nožāvājās un saritinājās saburzītajos palagos.

-  Ja nevari iemigt, ej dzīvojamā istabā un palasi vai dari ko citu. Tikai apsoli, ka nelavīsies ārā no mājām, lai viens pats dotos nakts pastaigā.

-  Labi, Etāns sacīja.

Viņš apgūlās Zoijai līdzās, pagriezās uz sāniem un iekļāva viņu savā līkumā. Zoija juta, kā Etana atslābušais augums atbalstās pret viņu.

Pēc mirkļa viņš bija aizmidzis.

Zoija nevarēja iemigt. Viņa ilgi gulēja nomodā, domājot par Etana teikto. Zoija bija pārliecināta, ka viņš teicis patiesību līdz zināmai robežai. Etāns nebija viņai melojis. Zoija zināja, kā izklausās meli. Viņa pati bija daudz melojusi mēnešos pēc izbēgšanas no Svečezera muižas, kad bija spiesta pieņemt jaunu identitāti.

Nē, šonakt Etāns nebija melojis. Tomēr viņš nebija arī izstāstījis visu patiesību. Zoija gudroja, ko viņš bija atstājis nepateiktu un kāpēc jutās spiests to darīt.

5

N/'

Sēlija Rasola izņēma fotouzņēmumus no aploksnes un nolika uz rakstāmgalda.

-  Vai šie derēs?

Liela auguma vīrietis pastiepa roku un paņēma visu kaudzīti. Šelija lepojās ar tiem. Viņai bija vajadzējis pavadīt Visperingspringsā trīs dienas, lai tos iegūtu, bet viņa domāja, ka Džons Brenčs un viņa slepenais darba devējs būs apmierināti ar tiem.

Kamēr Brenčs pārcilāja uzņēmumus, Šelija vērīgi pētīja viņu. Sēlijai bija astoņdesmit divi gadi, viņam nedaudz vairāk par trīsdesmit, bet tas nenozīmēja, ka viņa nevarētu patīksmināties par vienu otru aizraujošu fantāziju. Turklāt Brenčs noteikti bija fantāziju vērts, ja vien sievietei patika skarbi, akurāti armijas tipa vīrieši.

Šelijas vājība vienmēr bija bijuši vīrieši formas tērpos. Jā, divus viņa bija pat apprecējusi. Vienu pēc tam apglabājusi, bet no otra šķīrusies.

Brenčam bija spēcīgs apakšžoklis un saltas acis, viņš bija ļoti glīts, ar tādiem vaigu kauliem kā viņam varētu lepoties jebkurš vikings. Viņš lieliski būtu derējis kā modelis plakātam jauniesaucamo

vervēšanai kādai elitārai armijas vienībai. Šelija nejustos pārsteigta, uzzinot, ka Brenčs agrāk bijis speciālajā dienestā.

Skaidri varēja redzēt, ka Brenčs treniņiem atvēl daudz laika. Kad viņš kustējās, bija manāms, kā zem apģērba vilnī muskuļi. Šī bija otrā reize, kad Šelija tikās ar Brenču. Viņš bija ģērbies gandrīz tāpat kā pirmajā reizē. Džinsi bija tā apspīlēti ap augšstilbiem, ka likās šuves tūlīt plīsīs. Pelēkais svīteris ar īsajām piedurknēm apkļāva krūškurvi tik cieši, ka bija redzams ikviens muskulis.

Taču pat tad, ja Šelija būtu četrdesmit vai piecdesmit gadus jaunāka, viņa nebūtu atļāvusies neko vairāk, kā fantazēt par Džonu Brenču. Pēc izmeklēšanas dienestā pavadītā mūža viņa zināja, ka ir labāk, ja neiesaistās personiskās attiecībās ar klientu. Tomēr profesionālās ētikas apsvērumi viņu nebūtu atturējuši to darīt. Gadu gaitā viņa bija vairākas reizes pārkāpusi noteikumus un gulējusi ar dažiem klientiem, bet debesis tāpēc nebija uzgāzušās viņai uz galvas.

Taču Džons Brenčs bija citāds. Viņa auguma uzbūve Šelijai sāka likties dīvaina. Viņa vīrišķīgajā, militārajā stājā kaut kas nepārprotami un rēgaini atgādināja robotu.

-   Fotouzņēmumi ir lieliski, mis Rasela, Brenčs teica. Katru vārdu viņš it kā noskaldīja ar militāru precizitāti. Jūs labi veicat šo darbu.

-   Priecājos, ka esat apmierināts. Kad Šelija atspiedās pret atzveltni, krēsls iečīkstējās. Tas čīkstēja jau vismaz divdesmit gadus. Tuvākajās dienās vajadzēs to salabot. Jūs esat pārliecināts, ka tieši šo sievieti meklējat?

-  Objekts acīmredzot mainījis matu krāsu un ģērbšanās stilu, bet dažas pazīmes nav iespējams izmainīt. Liekas, viņas fiziskais izskats atbilst aprakstam, ko esmu jums iedevis.

-  Vairākas reizes man izdevās piekļūt viņai patiešām tuvu. Auguma uzbūve, garums un acis noteikti ir tieši tādi. Tikai varbūt mazliet vājāka.

-   Es tos parādīšu šefam. Viņš izdarīs galīgo identifikāciju. Brenčs fotouzņēmumus pa vienam lika uz galda, kārtīgi izvietojot

rindā. Vai spēsiet identificēt visas personas, kurām ir cieša saistība ar viņu?

-    Jā. Viņa pasniedza Brenčam divas lapas ar piezīmēm, ko bija ierakstījusi savā klēpjdatorā. Te viņi visi ir šajā grupas uzņēmumā, kas izdarīts pie picērijas. Divas sievietes labajā pusē ir Bonija Triā un Zoija Triā. Zoija agrāk saucās Sāra Klelenda. Gandrīz visu iepriekšējo gadu viņa dzīvoja ar vārdu Zoija Lūsa, tad apprecējās ar Etānu Triā.

Brenčs uzmeta Sēlijai asu skatienu.

-  Kāpēc viņa pieņēma citu vārdu?

-  Acīmredzot mēģināja slēpt to, ka noteiktu laika periodu pavadījusi psihiatriskajā slimnīcā.

Brenčs sarauca pieri.

-   Un kas tie par zēniem?

-   Tie ir Bonijas dēli. Tēvs miris. Aptuveni pirms trijiem gadiem noslepkavots Losandlelosā.

Brenčs pētīja divus fotouzņēmumā redzamos vīriešus.

-   Kas ir plikgalvis džinsu auduma jakā un biksēs tas, kurš izskatās kā motobraucēju bandas dalībnieks?

-   Viņa vārds ir Singltons Kobs. Šelija uzjautrinājās, dzirdot, kā Brenčs novērtē Koba izskatu. Neskati vīru no cepures, kā mēdz teikt. Viņam pieder grāmatu antikvariāts Visperingspringsā. Viņš pārdod senas un retas grāmatas.

Brenčs pāris reizes pagrozīja galvu kā robots, kas cenšas uzņemt neatbilstošu informāciju.

-  Neizskatās pēc grāmatu tirgotāja.

-   Neizskatās vis, Sēlija piekrītoši teica.

-  Vai uzzinājāt par viņu ko vairāk?

-Jūs man neesat devis daudz laika, tāpēc neesmu varējusi ievākt sīkākas ziņas par šiem cilvēkiem, Šelija atgādināja. Jūs teicāt, ka šefs grib, lai es steidzīgi identificēju sievieti.

Brenčs ar pirkstu pabakstīja fotogrāfiju.

-  Vai domājat, ka šim Kobam ir tuvas attiecības ar objektu?

Šelija paraustīja plecus.

-  Cik man zināms, viņi ir tikai draugi. Vai vēlaties, lai es papētu sīkāk?

-   Šobrīd ne. Pajautāšu, vai šefam vajadzīga papildu informācija par to vīrieti. Brenčs pievērsās otram fotogrāfijā redzamajam vīrietim. Un šis?

-   Etāns Triā. Zoijas vīrs. Privātdetektīvs. Viņam pieder neliels birojs Visperingspringsā.

-  Detektīvs? — Brenča augums saspringa no galvas līdz kājām. Augšdelmu muskuļi piebrieda. Kakla dzīslas pietūka. Mans šefs gribēs zināt, kāpēc objekts draudzējas ar privātdetektīvu.

-   Man šķiet, īpaša iemesla tam nav. Ar detektīva profesiju tam noteikti nav sakara. Tāpat kā Kobs, Triā ir tikai labs paziņa. Viņam nekādā ziņā nav intīmu attiecību ar… ē… objektu.

Brenčs vēl brīdi domīgi pētīja fotogrāfijā redzamo Triā, tad norādīja uz nākamo fotouzņēmumu.

-  Vai objektam pieder šis veikals?

-  Jā, tas saucas galerija “Eiforija". Veikals atrodas Visperingspringsā, Fountain Square pasāžā, kur iepērkas turīgi cilvēki. Veikalā var iegādāties greznas un dārgas dāvanas juvelieru darinātas rotas, keramiku, mākslas darbus un līdzīgas mantas.

-            Objekts patiešām mainījis kursu, Brenčs apcerīgi sacīja.

-   Agrāk viņa darbojās finanšu tirgū.

-   Mister Brenč, vai esat pilnīgi pārliecināts, ka jūsu aģentūra meklē tieši šo sievieti? Viņas fiziskās pazīmes atbilst jūsu sniegtajam aprakstam, tam es piekrītu, bet jātcic, ka nekas cits nesaskan. Esmu ieguvusi sīkāku informāciju par viņas dzīvi. Šķiet, Arkādija Eimsa ir pavisam cita persona.

-  Viņa nopirkusi sev jaunu identitāti. Varbūt ne vienu vien. Mūsdienās tas nav grūti.

-  Zinu, Šelija pacietīgi sacīja. Tomēr viņai izdevies iegūt ļoti, ļoti labu komplektu. Es šajā profesijā strādāju jau ilgi, bet nekad neesmu redzējusi tik rūpīgi izstrādātu priekšvēsturi. Esmu izpētījusi visus faktus par viņas mācībām koledžā, vidusskolā un pamatskolā. Varu pateikt, kad un kādas vakcīnas viņa bērnībā saņēmusi. Viltotām identitātēm tik sīku datu lielākoties nemēdz būt.

-   Viņa kļuvusi bagāta, atmazgājot teroristu un narkodīleru naudu, Brenčs klusi teica. Viņa var atļauties pašu labāko.

-   Es tikai gribu būt pilnīgi pārliecināta, ka jūsu šefs meklē tieši šo personu. Jūs, šķiet, negribētu, lai šajā situācijā tiktu pieļauta kļūda.

-   Neraizējieties, mis Rasela. Mans šefs nekad nesāk rīkoties, ja nav pilnīgi pārliecināts.

-  Un kas notiks turpmāk?

-  Man nav atļauts sniegt šādas ziņas.

-   Nu, jautāt jau nav aizliegts. Es gluži vienkārši esmu mazliet ziņkārīga. Tik bieži jau negadās, ka federāļi operāciju veic ar vienas personas, piemēram, manis, palīdzību. Šelija uz mirkli apklusa, tad ierunājās atkal. Tikai nedomājiet, ka es to neprotu novērtēt.

Brenčs savilka gaišās uzacis. Šelija saprata, ka viņš gudro, cik daudz var viņai stāstīt. Federāļiem ļoti nepatika sniegt atbildes uz civilpersonu jautājumiem. Viņi vēlējās tikai uzzināt visu, kas viņiem vajadzīgs.

-   Visperingspringsa ir samērā maza pilsēta, Brenčs beidzot sacīja. Mans šefs negrib riskēt, sūtot veselu komandu veikt sākotnējo izmeklēšanu un pārbaudi. Viņš domā objekts var nojaust, ka to izseko profesionāļi. Šefs nolēma, ka neievērojamu izmeklētāju, kas prot strādāt ar agrāko laiku metodēm, nebūs tik viegli pamanīt.

Šelija parasti izlikās nejūtam šādus nelielus apvainojumus. Pie velna, viņa bija profesionāle. Viņa bija strādājusi par izmeklētāju jau gadiem ilgi tad, kad Brenčs vēl nemaz nebija nācis pasaulē. Tomēr vienā ziņā viņam bija taisnība. Šeliju patiešām bija ārkārtīgi grūti pamanīt.

-  Visperingspringsā ir kāda samērā liela privātizmeklēšanas firma, viņa teica. — “Rednora drošības sistēmas”. Kāpēc jūsu šefs nezvanīja viņiem?

-   Tā paša iemesla pēc. Brenčs piecēlās un sāka vākt kopā fotouzņēmumus. Mazā pilsētā šādās lietās nekad nevajag izmantot vietējos speciālistus, jo visi cits citu pazīst. Iespēja, ka sāksies

valodas, ir pārāk liela. Objekts uzreiz manīs, no kuras puses vējš pūš, un nozudīs vēlreiz.

-Jūsu šefs, šķiet, ir ļoti piesardzīgs cilvēks.

-  Tā ir.

Šelija jau gribēja uzdot vēl pāris jautājumu par Brenča šefu, apzinādamās, ka riskē, bet pēkšņi atskanēja klusi, atkārtoti tinkšķi tinkš, tinkš, tinkš.

Brenčs sarauca pieri.

-  Kas tad tas?

-   Mans pulkstenis. Atvainojiet! Šelija aizkaitināti nospieda sīku podziņu, apklusinot signālu. Man laiks iedzert tabletes. Kad būsiet manos gados, vēlēsieties, kaut būtu iegādājies kādas farmaceitiskās kompānijas akcijas.

Brenčs pamāja, šķiet, apmierināts ar atbildi.

Šelija noraudzījās, kā viņš sakarto fotouzņēmumus glītā kaudzītē un ieliek aploksnē. Šo nenozīmīgo darbību viņš veica ar mulsinošu rūpīgumu, it kā locītu izpletni vai tīrītu šauteni, pārliecinādamies, ka viss izdarīts precīzi un sagatavots kaujai. Varētu domāt, ka no tā, cik ideāli salikti kopā fotouzņēmumu stūrīši, ir atkarīga viņa dzīvība.

Džona Brenča dzīves moto acīmredzot bija “kārtība un precizitāte”.

-  Mēs augstu vērtējam jūsu palīdzību, mis Rasela. Valdība pateicas jums. Brenčs pabāza padusē aploksni ar fotogrāfijām un aktu vākus, ko Šelija viņam bija iedevusi. Vai esmu vēl ko jums parādā?

-  Nē. Avanss, ko man izsniedzāt, atbilst manis iztērētajam laikam un fotouzņēmumu izmaksām. Šelija tur nebija ierēķinājusi maksu par uzņēmumu kopijām, ko bija atstājusi savā birojā. Tas lai būtu viņas ieguldījums valsts parāda dzēšanā, Šelija nodomāja.

Brenčs palocīja galvu, uz papēžiem pagriezās riņķī un izgāja no kabineta.

Kad viņš aizvēra durvis, Šelija piecēlās, piegāja pie loga un noskatījās, kā viņš iekāpj furgona tipa baltā automašīnā, kurai nebija numura zīmes.

Vienkāršo darbību izbraukšanu no stāvvietas un iekļaušanos transporta plūsmā Brenčs pamanījās veikt kā rūpīgi aprēķinātu militāra rakstura manevru.

Šelija kādu brīdi stāvēja pie loga, līdz pulksteņa tinkšķi atskanēja vēlreiz.

Nopūtusies viņa iegāja vannasistabā, kurā atradās arī sienasskapis, atvēra kādu atvilktni blakus izlietnei un izņēma lielu, plakanu kārbu, kurā bija saliktas tabletes visai nedēļai. Garajā plastmasas kārbā atradās septiņas taisnstūrveida iedaļas atbilstoši katrai nedēļas dienai. Savukārt katras dienas taisnstūris bija iedalīts četrās papildu daļās, kas bija apzīmētas ar vārdiem Rīts, Pusdienlaiks, Vakars un Nakts. Visās iedaļās bija saliktas dažnedažādas tabletes. Šelijai bija parakstīti medikamenti veselai rindai slimību, sākot ar artrītu un vieglu urīna nesaturēšanu un beidzot ar sirds mazspēju un augstu asinsspiedienu.

Tik daudz tablešu, Šelija domāja, bet nevienas zāles nespēja sagādāt to, kā viņai pēdējā laikā trūka visvairāk labu naktsmiegu.

Ieņēmusi tabletes, Šelija atgriezās kabinetā, apsēdās pie rakstāmgalda un izvilka piezīmju grāmatiņu, kurā bija pierakstījusi sākotnējos novērojumus par Džonu Brenču un viņa noslēpumaino darba devēju.

Šelija raudzījās uz vārdu, ko viņa bija ierakstījusi un divas reizes pasvītrojusi pēc tam, kad Brenčs bija parādījis viņai savu apliecību. Federāļi.

6

Man nerūp divas viņas draudzenes, Grants Lorings teica, runājot no tālruņa automāta. Spriežot pēc tā, ko esat man ziņojis, ne viena, ne otra sarežģījumus, šķiet, nevar radīt.

-  Jā, ser, piekrītu, līnijas otrā galā sacīja Džons Brenčs.

Grāntam vajadzēja klausīties ļoti uzmanīgi, lai saprastu vārdus. Dzirdēt traucēja dobjā dunoņa milzīgajā tirdzniecības centrā, kur atradās tālruņa automāts.

Tas ir smieklīgi, ka jāvada darījums, runājot no automāta lielveikalā, viņš domāja. Turklāt tas bija nogurdinoši un prasīja daudz laika. Dažas pēdējās dienas viņš bija izšķiedis neiedomājami daudz tik vērtīgā laika, braucot taksometros uz lielveikaliem un projām no tiem, kā arī mēģinot nemanīti ielavīties Skotsdeilas kūrortos, lai izmantotu sakaru līdzekļus, kas nav reģistrēti uz noteikta vārda.

Sazināšanās grūtības bija tikai daļa no visiem sarežģījumiem. Grāntam bija vajadzējis uzdot, lai fotouzņēmumus un aktu vākus Brenčs ar līmlenti piestiprina vīriešu tualetē pie poda aizmugures, jo nedrīkstēja atļauties nosūtīt informāciju ar datora starpniecību tas būtu pārāk riskanti. Turklāt par visu vajadzēja maksāt skaidrā

naudā, un arī tas bija ļoti nepatīkami. Pats nejaukākais šajā situācijā bija tas, ka informācijas iegūšanā Grants bija spiests paļauties uz trešās šķiras speciālistiem, piemēram, uz to gados veco privātdetektīvi.

Taču Grānts pārāk labi saprata, ka laikmetā, kad tālruņa sarunas bija iespējams noklausīties no tūkstošiem jūdžu liela attāluma un darījumus ar kredītkartēm internetā izsekoja bez sevišķām grūtībām, varēja izmantot vienīgi primitīvākas metodes, ja negribēja pievērst sev dažu senu un nežēlīgu ienaidnieku uzmanību.

Pirms diviem gadiem Grānts darījumus bija veicis ar datora tiešsaistes palīdzību, un tāpēc viņu gandrīz bija nogalinājuši.

Viņš nogaidīja, kamēr skaļu pusaudžu bariņš bija pagājis garām automātam, un tikai tad turpināja sarunu.

-  Kā jau teicu, par abām sievietēm man nav jāraizējas. Atbilstoši Raselas ziņojumam viena ir jukusi diagnoze apstiprināta oficiāli, viņa atradusies psihiatriskajā slimnīcā, bet otra ir atraitne, kas strādā bibliotēkā nepilnu darbalaiku.

-  Jā, ser, Brenčs teica.

-  Ja Arkādija Eimsa gluži vienkārši izgaistu, šīs sievietes varētu vienīgi iesniegt ziņojumu par personas pazušanu, Grānts teica drīzāk gan pats sev, nevis Brenčam. Tādiem ziņojumiem neviens nepievērš uzmanību. Katru gadu tiek iesniegti tūkstošiem ziņojumu un tie tā arī paliek, nolikti plauktos.

-  Tomēr sarežģījumus var radīt privātdetektīvs Triā. Ja izrādīsies, ka Eimsa pazudusi, viņš varbūt nolems uzsākt meklējumus. Viņš zina, kā tas darāms.

-  Raselas ziņojumā teikts, ka tā jukusī sieviete Zoija ir precējusies ar viņu.

-  Jā, ser.

-   Tas ir sasodīti savādi. Kas tas par detektīvu, ja viņš ir tik aprobežots, ka apprecas ar sievieti, kas izkļuvusi no trakomājas?

-   Piedodiet, ser, Brenčs grūtsirdīgi sacīja. Uz šo jautājumu es nevaru atbildēt.

Grantam aiz dusmām gribējās dauzīt ar klausuli pa sienu. Brenčs bija noderīgs, taču savā ziņā aprobežots. Viņš vienmēr bija

tik stīvs kā miets. Grants klusībā bija sācis viņu dēvēt par “ērmoto Džonu”.

-   Es par Triā neko nezinu, un man tas nepatīk, — viņš teica.

-  Rasela piedāvāja izpētīt viņa priekšvēsturi sīkāk. Varu viņai piezvanīt un teikt, lai turpina strādāt.

Grānts brīdi apsvēra šādu iespēju.

-   Nē, viņu šajā lietā vairs neiesaistīsim. Viņa jau tagad zina vairāk, nekā vajadzētu. Ja Triā strādā likumīgi, tad nebūs pārāk grūti iegūt ziņas par viņu. Es tikšu ar to galā pats.

-  Jā, ser.

-   Kur jūs šobrīd atrodaties?

-  Savā dzīvoklī, — Brenčs teica. Pēcpusdienā biju ieplānojis treniņu. Vai vēlaties, lai palieku pie tālruņa?

Tas puisis ir ķerts uz saviem treniņiem, Grānts nodomāja. Viņš patiešām ir īsts ērms.

-  Tas nav vajadzīgs, Grānts sacīja. Paies labs brīdis, kamēr es visu noskaidrošu. Piezvanīšu jums pussešos. Līdz tam laikam jau būšu uzzinājis, vai Triā var radīt sarežģījumus vai ne.

-  Jā, ser.

Grānts nolika klausuli un devās uz tuvāko izeju.

Vēl viens kavēklis. Tas nu bija pilnīgi lieks. Taču Grāntam vajadzēja būt pārliecinātam par visu. Viņš nedrīkstēja atļauties nevienu kļūdu. Par Triā bija radies viens otrs jautājums, uz kuru bija jārod atbilde pirms plāna drošas īstenošanas.

Izgājis no tirdzniecības centra, Grānts iekāpa taksometrā. Brenčs viņu uzskatīja par valdības aģentūras šefu un domāja, ka aģentūra ir tik slepena, ka oficiāli tā nepastāv. Vienā ziņā Brenčam ir taisnība, Grānts nodomāja. Tādas aģentūras tiešām nebija. To bija izgudrojis Grānts un sameklējis viltotu valdības drošības dienesta apliecību,' ko bija saglabājis no agrākajiem gadiem, lai ar to pārliecinātu “ērmoto Džonu”.

Grāntu bija brīdinājuši, ka Brenčs esot ar mieru nogalināt, tomēr šim puisim esot pašam savs, dīvains morāles kodekss. Viņš sevi uzskatot par patriotisku cīnītāju. Brenčs slepkavojot tikai taisnīguma, likuma un Amerikas vārdā.

Grants domāja, ka pamata informāciju par Triā viņš varētu iegūt samērā ātri. Viņam bija vajadzīgs tikai dators, kas nav reģistrēts uz noteiktas personas vārda. Viņš zināja, kur to atrast Skotsdeilas publiskās bibliotēkas tuvākajā nodaļā.

Vajadzīgās atbildes uz jautājumiem, kas Grāntu interesēja, viņš ieguva ātri, un viņam tās nepatika. Viņš pārveidoja sākotnējo plānu.

Pussešos Grānts stāvēja citā tirdzniecības centrā pie cita tālruņa automāta.

Brenčs bija tur, kur jābūt. Grānts iztēlojās, kā tas puisis sēž noplukušajā dzīvoklītī, kas bija noīrēts uz nedēļu. Visu cieņu. Viņš labi prata pildīt pavēles. Likās, ka pavēļu izpilde Brenčam ir tāda kā reliģija. Grāntam bija nepatīkama nojauta, ka arī tā Brenčam izpaužas apsēstība.

-            Triā noteikti var sagādāt sarežģījumus, Grānts sacīja.

-   Lielus sarežģījumus. Īstenībā tas, ko šodien uzzināju, visu operāciju liek aplūkot pavisam no citas puses.

-  Jā, ser?

-  Mana kontaktpersona Losandželosā teica, ka Etāns Triā tur bijis iesaistīts naudas atmazgāšanā. Viņi to neesot varējuši pierādīt, bet esot pārliecināti, ka Triā pildījis savā brāļa Drū Triā uzdevumus, bet Drū vadījis ļoti lielu darījumu. Etāns veicis visu netīro darbu. Tieši viņš ticies ar narkotiku pārvadātājiem un teroristiem un raudzījies, lai nauda tiktu pārvesta pāri robežai un noguldīta dažādās bankās.

-   Kas tad tur noticis?

-   Losandželosā domā, ka notikusi iekšēja cīņa par varu, Grānts teica saskaņā ar izdomāto scenāriju. Tā beigusies ar Drū bojāeju. Slepkavību acīmredzot pasūtījis cilvēks, kura vārds esot Saimons Vendovers. Pēc Triā nāves viss sācis jukt un brukt. Šķiet, Etāns Triā mēģinājis mazināt zaudējumus un dabūt no Dodža, cik vien iespējams. Taču vispirms viņš acīmredzot atbrīvojies no Vendovera.

-  Viņš nogalinājis Vendoveru?

-   Saskaņā ar oficiālo versiju Saimons Vendovers noslīcis nelaimes gadījumā, braucot ar jahtu. Liecinieku nav bijis, tāpēc pret Triā lieta nav ierosināta. Viņš nekad nav bijis apsūdzēts.

-  Ko Triā dara Visperingspringsā?

-   Liekas, droši var apgalvot, ka viņš atsācis agrāko nodarbošanos.

-  Naudas atmazgāšanu?

-   Tieši tā. Citā vietā, taču līdz robežai no tās joprojām nav tālu. Grānts brīdi klusēja, tad spēra ārā galveno. Ņemot vērā to, kas redzams fotogrāfijās, varam uzskatīt, ka viņš arī atradis jaunu partneri.

-   Arkādiju Eimsu?

-  Jā. Šī lieta ir daudz sarežģītāka, nekā likās sākumā. Ar Triā noteikti var rasties grūtības. Tomēr esmu izdomājis, kā ar vienu šāvienu nošaut divus zaķus.

Grānts īsi izstāstīja pārveidoto plānu, aiz cieņas pret “ērmotā Džona" aprobežotajām prāta spējām izmantojot pavisam vienkāršus vārdus.

-  Vai varēsiet tikt galā ar… ē… jauno misiju? Grānts beigās apjautājās. “Ērmotajam Džonam” vārds “misija” bija ļoti nozīmīgs. Viņam tas, šķiet, bija tāds kā Svētā Grāla kauss.

-  Jā! Man misija nesagādās nekādas grūtības, ser.

-  Tam jāizskatās pēc nelaimes gadījuma, Grānts uzsvērti sacīja. Vai skaidrs?

-  Jā, ser.

Grānts nolika klausuli un gāja iedzert espresso kafiju. Īstenībā šobrīd viņam visvairāk būtu vajadzīga glāze martīni. Pēc sarunas ar Brenču viņš vienmēr jutās saspringts un nervozs.

Grantam bija vajadzējis lūgt kādu senu paziņu, lai iegūtu profesionālu palīdzību šā uzdevuma veikšanai, tāpēc viņš nevarēja būt izvēlīgs. Vajadzēja ņemt to, ko piedāvā, jo viņš nedrīkstēja atļauties palaist garām šo izdevību.

Tā draņķe, pašai nezinot, bija iekritusi vienīgajās lamatās, kuras viņam bija palaimējies atrast. Tas bija bankas konts, ko viņa bija atvērusi ar citu vārdu un citu identitāti. Gandrīz divus gadus Grānts bija paturējis acīs šo kontu, vērodams, vai ar to kaut kas netiek darīts. Pēc gada un vairākiem mēnešiem, kad joprojām nekas neliecināja, ka viņa būtu rīkojusies ar kontā noguldīto naudu,

viņš sāka domāt, ka tā maita varbūt patiešām tonakt ezerā noslīkusi.

Taču otrajā novembrī bija veikts astoņus tūkstošus dolām liels naudas pārskaitījums no slēptā konta, un Grānts bija spiests atzīt pašu ļaunāko. Viņa bija dzīva, un viņas rīcībā bija tā nolādētā datne.

Grānts bija darījis visu, ko varēja. Viņš bija izsekojis, kur palikusi nauda, ūn atradis to Visperingspringsā, Arizonā.

7

Jaunās graudaugu brokastis viņa saka Etanam dot nākamajā rītā.

Līdz brīdim, kad Etāns paklausīgi bija norijis kalcija tableti un īpaši iedarbīgo vitamīnu kaplēti ar minerālvielām un antioksidantiem, viņš nemanīja, ko Zoija nolikusi viņam priekšā blakus\ svaigi spiestās apelsīnu sulas glāzei.

Etāns paņēma karoti un sāka pētīt graudaugu pārslas.

-   Kas tas ir? viņš piesardzīgi iejautājās.

-   Graudaugu pārslu maisījums. Manuprāt, tas tev nāks par labu. Zoija ielēja sev tasē tēju. Tur ir trīs atšķirīgu graudu pārslas, kaltēti augļi un dažādi rieksti. Es tos sajaucu ar jogurtu, kas gatavots dzīvu baktēriju kultūrā, un pielēju mazliet piena.

-  Dzīvu baktēriju kultūrā, tu saki? Es par to nekā nezinu. Man tomēr patīk, ja ēdiens nav dzīvs. Tā šķiet drošāk, vai ne?

-Tu esi privātdetektīvs. Tu dzīvo, lai riskētu. Tā taču ir?

-  Ak jā, pareizi. Gandrīz piemirsu. Etāns paņēma pilnu karoti maisījuma.

Zoija aizturēja elpu.

Etāns sakošļāja, norija un, neko neteikdams, paņēma vēl. Viņš atvēra Whispering Springs Herald rīta numuru un pārskatīja virsrakstus.

Zoija nomierinājās. Pāreju uz graudaugu maisījumu brokastīs Etāns uztvēra tieši tikpat mierīgi kā maltītes papildināšanu ar vitamīnu kompleksu. Zoija sāka saprast, ka šāda ir Etana attieksme gandrīz pret visu.

Varbūt nebija visai prātīgi censties jau laulības dzīves sākumā mainīt vīrieša ieradumus un ieviest veselīgu dzīvesveidu, bet šajā ziņā Zoija, šķiet, nespēja apvaldīties. Zoija bija pamanījusi, ka pēdējā laikā viņa arvien biežāk pēta veselīga uztura stendu lieltirgotavā un pāršķirsta vitamīnu un saules aizsargkrēmu katalogu aptiekā.

Jaunā apmātība līdz ar katru dienu rada arvien citas izpausmes.

Pirms trijām dienām viņa Fountain Square modernās tehnoloģijas nieciņu veikalā Etanam bija nopirkusi īpašu atslēgas ķēdīti. Tai bija pievienots sīciņš lukturītis un svilpīte. Nākamajā dienā viņa atkal bija iegriezusies tajā pašā veikalā, lai iegādātos radioaparātu avārijas gadījumiem. To varēja darbināt ar roku, piemēram, ja Visperingspringsu pārsteigtu viesuļvētra un pilsēta paliktu bez elektrības.

Pēc brokastīm Etāns atvadījās no Zoijas ar ilgu skūpstu, tad devās uz biroju, paņēmis līdzi jauno atslēgas ķēdīti.

Zoija pati sev atgādināja, ka tāds vīrietis kā Etāns droši vien negrib, lai sieviete viņu tā apčubina. Tomēr likās, ka šajā laikā viņa nespēj turēties pretī kārdinājumam izpētīt ikvienu reklāmas sludinājumu, kurā bija ietverti vārdi “drošība”, “neparedzēti gadījumi”, “veselība”, “īpaši iedarbīgs” vai “aizsargājoši antioksidanti”.

Pārvaldnieces kabineta durvis atvērās tieši tajā brīdī, kad Zoija gāja uz autostāvvietu. Robiņa Dankane pabāza galvu pa spraugu.

-   Labrīt, misis Triā. Man jau likās, ka dzirdu jūs kāpjam pa kāpnēm. Vai jums ir brītiņš laika?

Robiņa runāja nekaunīgā tonī. Robiņa Dankane bija nekaunīga caur un cauri. Zoija centās savaldīties. Саха de Ото īres mājas jaunā pārvaldniece viņai atgādināja elfu, kura attīstība apstājusies anālajā stadijā.

Robiņa bija nepilnus trīsdesmit gadus veca, maza un trausli veidota sieviete ar asiem sejas vaibstiem. Gaišbrūnajos matos daudzas šķipsnas bija iekrāsotas zeltainā tonī. Matu griezums bija ļoti īss un šķietami nevērīgs, tas akcentēja viņas dzirkstošās acis un elfam līdzīgās, nedaudz smailās ausis.

Zoija un pārējie Casa de Oro iemītnieki ļoti drīz bija sapratuši, ka aiz Robinas nekaunības slēpjas ārkārtīgi nelokāma attieksme pret mājas pārvaldīšanu. Robiņa Dankane dedzīgi raudzījās, lai tiktu ievēroti visi noteikumi. Daži iemītnieki ar pirmā dzīvokļa īrnieku Hūperu priekšgalā bija sākuši viņu aiz muguras dēvēt par “seržanti Dankanu”.

-   Man norunāta tikšanās, Robiņa. Zoija piespieda sevi pasmaidīt. Vai nevarētu mazliet vēlāk?

-   Nē. Likās, ka Robiņa to saka ar nožēlu, taču ir apņēmusies pildīt pienākumu. Diemžēl tas ir ļoti svarīgi. Viņa uzmeta žiglu un pētošu skatienu vestibilam un kāpnēm, acīmredzot gribēdama pārliecināties, ka tuvumā neviena cita nav. Vai jūs varētu uz īsu brīdi ienākt manā kabinetā?

Nolādēts. Zoijai tas itin nemaz nebija vajadzīgs. Pašreiz viņai jau tāpat pietika raižu. Viņa uzsvērti palūkojās pulkstenī.

-  Šobrīd ne. Vai gribat teikt ko jaunu par autostāvvietu?

-   Diemžēl. Robiņa saslējās. Misis Triā, es nedrīkstu ļaut izmantot stāvvietu misteram Triā, jo viņš nav minēts īres līgumā.

-   Kā, lūdzu?

-  īres līgumā minēts jūsu vārds, misis Triā. Vēl pareizāk būtu teikt, ka tajā minēts jūsu iepriekšējais vārds Zoija Lūsa. Diemžēl jāsaka, līguma noteikumi ir ļoti konkrēti. Tur rakstīts, ka dzīvokli drīkst izmantot tikai viens īrnieks. Protams, viesim ir atļauts šad tad pārnakšņot, bet liekas, ka misters Triā pārcēlies pie jums pavisam.

-   Viņš pārcēlās tāpēc, ka mēs esam apprecējušies, Zoija mierīgā tonī teica. Varbūt jūs to nezināt, bet cilvēki pēc apprecēšanās parasti dzīvo kopā.

Robiņa saknieba lūpas.

-  To es zinu.

-   Šis ir pagaidu stāvoklis. Mums ar Etānu pieder māja. Tajā pašreiz remontē iekštelpas. Mēs pārcelsimies uz turieni, tiklīdz darbi būs pabeigti.

-  Saprotu. Robiņu šī ziņa neapšaubāmi bija pārsteigusi, bet viņa drīz vien atguvās. Es nezināju, ka jūs esat ieplānojusi pārtraukt īres līgumu. Kad domājat rakstīt iesniegumu?

-  Grūti pateikt. Zoija nodomāja, ka nemaz vēl nav zināms, kad darbuzņēmēja Trīčera strādnieki ķersies pie darba. Viņa bija skubinājusi jau divas nedēļas, bet pagaidām vienīgā zīme, ka mājā kaut kas tiks darīts, bija aizsargaudumi, ar ko bija pārsegtas grīdas un mēbeles “Naktsvējos”.

-  Iesniegums man jāsaņem mēnesi iepriekš, Robiņa atgādināja.

-  To es zinu.

-   Redziet, jūsu dzīves situācija un jaunais ģimenes stāvoklis nemaina īres līguma noteikumus un termiņu.

-   Ko jūs no manis gribat? Zoija aizkaitināti jautāja. Lai es parakstu jaunu līgumu?

-  Līguma noteikumus var mainīt.

-   Ļoti labi. Sagatavojiet dokumentus, un mēs ar Etānu tos parakstīsim jau šovakar. Zoija pagriezās un gribēja iet.

-   Vai jūs saprotat, ka īres maksa mēnesī līdz ar to būs augstāka?

Nu Zoijai pietika. Viņa nikni apsviedās riņķī.

-  Jūs nedrīkstat patvaļīgi paaugstināt īres maksu!

-  Tas nebūt nav patvaļīgs lēmums, misis Triā. Robiņa smaidīja. Vai drīkstu jūs uzrunāt Zoija?

-  Uzrunājiet mani misis Triā, Zoija nošņāca.

-  Lieliski! Robiņa izskatījās aizvainota. Tas ierakstīts īres līgumā, misis Triā. Ja jūs papūlētos izlasīt devītā paragrāfa “A”

sadaļu, tad redzētu, ka papildu īrnieka iemitināšana nozīmē īres maksas paaugstināšanu par simt piecdesmit dolāriem mēnesī.

-   Tikai pār manu līķi! Mēs ar Etānu labāk uzsliesim telti skvērā, nekā maksāsim jums papildus simt piecdesmit dolārus mēnesī. Šis dzīvoklis nav pat tās naudas vērts, ko es maksāju pašreiz.

-   Jūs to nemaksājat man, Robiņa stīvi iebilda. Es tikai savācu naudu. To saņem Casa de Oro īpašnieki.

Zoijai tikai ar lielām pūlēm izdevās apspiest vēlēšanos pacelt Robiņu aiz smailajām ausīm un iesviest atkritumu tvertnē.

Tomēr viņa tikai pateica:

-  To es saprotu. Labi zinu, ka šī māja pieder Šipliju laulātajam pārim. Taču pa visu šo laiku, kamēr es te dzīvoju, viņi ne reizi šeit nav bijuši. Savā īpašumā viņi nav ieguldījuši itin neko. Uzlabots nav nekas. Šipliji nav pelnījuši, ka viņiem maksā simt piecdesmit dolāru mēnesī papildus, un jūs to viņiem varat pateikt.

-  Šiplijiem pieder vairākas īres mājas Fēniksas rajonā. Viņi ir pārāk aizņemti, lai paši visu pārraudzītu. Taču es vairākas reizes esmu nopietni runājusi ar viņiem par mūsu vajadzībām te, Casa de Oro, un varu jums apliecināt, ka viņi ļoti atsaucīgi uztvēra manus plānus par šo dzīvojamo māju.

-   Es gribu, lai jūs sazināties ar Šiplijiem, lai kur viņi būtu…

-  Viņi dzīvo Skotsdeilā, Robiņa iztapīgi teica.

-  Jauki. Sazinieties ar viņiem Skotsdeilā un skaidri pasakiet, ka mēs ar Etānu esam precēti cilvēki, nevis istabas biedri. Atgādiniet, ka es vairāk nekā gadu esmu bijusi priekšzīmīga īrniece.

Robiņa viegli noklepojās.

-  Nu, ne gluži vienmēr.

-  Ko.7 Kā jūs iedrošināties norādīt, ka neesmu bijusi ideāla īrniece?

-  Nesen pārskatīju dokumentus un ievēroju, ka pagājušajā mēnesī jūsu dzīvoklī noticis kas tāds, ka vajadzējis izsaukt policiju.

-Tā nebija mana vaina. Es kļuvu par upuri nolaupīšanas mēģinājumam.

Robiņa līdzjūtīgi novaidējās.

-Jā, es par to lasīju Whis[)eringspring Springs Herald. Jums tas droši vien bija briesmīgs pārdzīvojums.

-Tā bija.

-  Es par to runāju ar misteru un misis Šiplijiem, un viņi domā, ka tas savā ziņā ir briesmu signāls.

Zoiju pārņēma ļauna priekšnojauta.

-  Briesmu signāls? viņa ļoti piesardzīgi atkārtoja.

-  Šipliji izteica bažas par mistera Triā profesiju.

-  Bažas?

-  Viņi raizējas, ka mistera Triā profesijas īpatnību pēc šādi incidenti varētu atkārtoties, ja saprotat, ko es ar to domāju.

-   Nē, es nesaprotu, ko jūs ar to domājat. Zoija pūlējās runāt mierīgi. Mana vīra profesijai nav nekāda sakara ar šo incidentu, kā jūs to nosaucāt. Tas bija personiska rakstura un saistījās tikai ar mani. Paskaidrojiet to misteram un misis Šiplijiem.

Robiņa sastinga.

-   Vai jūs sakāt, ka arī turpmāk jūsu dēļ šim namīpašumam var pievērsties noziedzīgu aprindu uzmanība?

-   Nē, to es nesaku. Tas starpgadījums ir atrisināts. Turpmāk nekādu nepatīkamu sarežģījumu vairs nebūs. Dariet to skaidru Šiplijiem. Lieciet viņiem arī saprast, ka es atsakos papildus maksāt par īri tikai tāpēc, ka esmu apprecējusies.

-  Es parunāšu ar viņiem.

-  Izdariet to!

-   Misis Triā, jums patiešām nevajadzētu dusmoties uz mani. Es tikai pildu savu pienākumu, raugoties, lai tiek ievēroti noteikumi.

-  Jā, pareizi. Zoija izņēma no somiņas atslēgas un jau otro reizi šajā rītā devās uz izeju. Varu vienīgi teikt, ka iepriekšējais pārvaldnieks bija daudz saprotošāks.

-  Viņš ir ielrriekšējais pārvaldnieks tieši tāpēc, ka bija pārmērīgi saprotošs. Robiņa pieklusināja balsi un konfidenciālā tonī pavēstīja: Šipliji aplinkus norādīja, ka viņam bijušas problēmas' ar alkoholu.

Droši vien ar to izskaidrojama Casa de Oro mūžīgā nesakoptiba un nolaistība, Zoija nodomāja. Varbūt derēja vēl pateikt, ka noteikumi vienmēr ir un paliek noteikumi.

Tomēr viņai nebija noskaņojuma to pārrunāt ar “smailajām ausīm”.

Zoija izgāja pa durvīm un iekāpa mašīnā.

Zoija vēl nebija paguvusi nomierināties, kad pēc stundas viņas birojā iepeldēja Tabita Paina viļņojoši ēteriskā tērpā, kas izskatījās kā darināts no dārgām zīda šallēm. Klusi tinkšķēja sīkie zvaniņi, kas bija piestiprināti tērpa malai.

-  Zoija, dārgā, ceru, jūs neiebilstat, ka esmu iegriezusies bez pieteikšanās. Tabita smaidīja rimtā pārliecībā par to, ka tiks laipni sagaidīta. Es būtu piezvanījusi, bet šorīt man bija jābrauc u: pilsētu iepirkties, tāpēc nolēmu pamēģināt sastapt jūs. Iegriezos tikai uz brītiņu.

-   Protams, neiebilstu. Zoija acumirklī noskaņojās runāt ar klienti. Nākamā tikšanās man paredzēta tikai vienpadsmitos. Lūdzu, sēdieties!

-  Pateicos. Tabita iekārtojās vienā no krēsliem, kas atradās otrpus rakstāmgaldam. Šalles noplivinājās un pārstāja viļņoties. -Tūlīt visu pateikšu. Vakar vakarā, kad ceļoju astrālā līmenī, man bija gaišredzības vīzija. Jutu, ka man pēc iespējas drīzāk jāsatiekas ar jums un Lindsiju Voilu, lai to izstāstītu.

-  Saprotu.

Zoija sev atgādināja, ka nevar atļauties apšaubīt Tabitas vīzijas. Tomēr bija grūti uztvert nopietni aptuveni sešdesmit gadus vecu sievieti, kas ģērbās kā hipiju meitene pagājušā gadsimta otrajā pusē.

Visvairāk uzmanību pievērsa Tabitas mati. Tie bija sudrabpelēki un slīga pār pleciem un muguru garās cirtās. Zoija bija dzirdējusi, ka saskaņā ar rfiodi sievietes matiem līdz ar gadiem jābūt arvien īsāk apgrieztiem. Tabita acīmredzot neņēma šo noteikumu vērā.

-  Es daudz domāju, kādā veidā vislabāk darīt zināmu jums un Lindsijai Voilai manu stila izjūtu un prasības par enerģijas plūsmu.

Vēlos, lai jums abām būtu visa informācija, kas nepieciešama, lai jūs uzskicētu savus ierosinājumus.

-  Ak tā. Zoija centās iedomāties, ko vēl varētu pateikt, bet nekas nenāca prātā. Viņa ļoti piesardzīgi gaidīja, ko Tabita teiks.

-  Vīzijā es redzēju, ka jūs un Lindsija piedalāties dažos manos meditācijas semināros, Tabita sacīja. Tiklīdz to ieraudzīju, tūlīt sapratu, ka tikai šādi jūs abas varēsiet gūt pilnīgu un dziļu izpratni par manām unikālajām interjera dizaina vajadzībām.

-  Ahā. Zoija apslēpa sarūgtinājumu. Viņai bija nojauta, ka Tabitas semināri nav lēti.

-  Vai jums tas sagādā grūtības, dārgā?

Zoijai izdevās pasmaidīt.

-  Nē, nepavisam ne. Šķiet, tā ir brīnišķīga doma.

-  Lieliski. Gaidu jūs kādā no maniem seansiem divu turpmāko nedēļu laikā. Tabita piecēlās un uzlika uz rakstāmgalda papīra lapu. Te norādīts seansu laiks un maksa. Šallēm plīvojot, viņa devās uz durvīm. Miers ar jums, dārgā.

-  Miers.

Zoija paskatījās uz meditāciju programmu. Viņa bija uzminējusi. Semināri bija diezgan dārgi. Kādu brīdi domīgi bungojusi ar pirkstiem pa galdu, Zoija paņēma tālruņa klausuli un sastādīja Etana numuru.

-  “Triā izmeklēšanas birojs”.

-  Tikko aizgāja Tabita Paina. Viņa lika saprast, ka man netiks dota iespēja strādāt pie viņas projekta, ja neapmeklēšu dažus meditācijas seminārus pie viņas. Semināri ir dārgi, bet nojaušu, ka Lindsija Voila droši vien pierakstīsies uz visu kursu, tiklīdz sapratīs, ka tas viņai pavērs ceļu uz pasūtījumu.

-  Biznesa izmaksas, Etāns dziļdomīgi noteica. No manis negaidi līdzjūtību. Nupat zvanīja Bonija. Viņa grib, lai “Triā izmeklēšanas birojs” sniedz bezmaksas pakalpojumu Visperingspringsas Vēstures biedrībai.

-  Kādu bezmaksas pakalpojumu?

-   Vēl nezinu. Rīt no rīta man norunāta tikšanās ar pašvaldības vadītāju. Droši vien tad es uzzināšu.

-  Vēl gribēju pateikt, ka šorīt man atkal iznāca saķeršanās ar “smailajām ausīm”. Viņa draud paaugstināt īres maksu, jo dzīvoklī tagad dzīvojam mēs abi.

-  Tu tiksi ar viņu galā.

-  Tev viegli runāt.

8

Pārmeklētājs stāvēja nelielajā birojā un centās atvairīt vēl vienu apziņas aptumsuma lēkmi. Tagad ne. Ne tik drīz.

Jāsaglabā skaidra apziņa. Nedrīkst to zaudēt. Tikai ne šeit. Sargs var pamanīt neaizslēgtās durvis. Viņš sāks pārbaudīt, vai kāds nav ielauzies. Nedrīkst pieļaut, lai notver.

Tomēr pazīstamā draudīgās nakts aura tuvojās kā pērkona negaiss. Pēc mirkļa acu priekšā viss satumsa. Pārmeklētājs sabruka uz grīdas, viņa smadzenēs plosījās vētra.

Kad tā beidzās, viņš jutās pilnīgi izmocīts. Pēc šīm lēkmēm tāda sajūta bija vienmēr.

Pametis skatienu uz nelielo pulksteni, kas atradās uz rakstāmgalda, pārmeklētājs redzēja, ka pagājušas tikai pāris minūtes. Vēl bija laiks.

Viņš piecēlās un virzījās uz kartotēkas skapja pusi. Zem kājām kaut kas nokrakšķēja.

Klusajā telpā krakšķis likās ļoti skaļš. Pārmeklētājs satraukti paspīdināja mazo kabatas lukturīti un uz grīdas ieraudzīja salauztu lodīšu pildspalvu. Lēta un bezgaumīga mantiņa ar Elvisa attēlu.

/

Tā nebija dārga tintes pildspalva, kuras pazušanu noteikti varētu pamanīt.

Izjūtot atvieglojumu, pārmeklētājs savāca salauztās pildspalvas lauskas un iebāza tās kabatā.

Jāsaglabā vērīgums. Esmu šeit svarīga iemesla pēc. Jābūt uzmanīgam.

9

Etāns sakļāva uz rakstāmgalda uzliktās rokas un veltīja pašvaldības vadītājai nožēlas pilnu vismaz tā viņam šķita bet apņēmīgu smaidu.

-  Misis Santana, tas ir tiesa, ka vēsturisku slepkavības lietu risināšana man ir vaļasprieks. Diemžēl es ar to varu nodarboties tikai brīvajos brīžos. Pašreiz esmu aizņemts kārtējās lietas izmeklēšanā.

Paloma Santana viegli sarauca skaistās, tumšās uzacis.

-   Bonija man to paskaidroja, bet lika noprast, ka šoreiz jūs pieļausiet izņēmumu.

Etāns ātri paskatījās uz brāļasievu, kas sēdēja otrā krēslā.

-  Ak tā?

Etāns bija pārliecināts, ka zina, ko domā Bonija. Abi gandrīz vienmēr saprata viens otru ļoti labi.

Etanam Bonija bija iepatikusies jau kopš brīža, kad brālis ar viņu iepazīstināja kā ar savu saderināto. Etanam likās, ka viņa ir īsti piemērota brālim, un skaidri bija redzams, ka viņa mīl Drū no visas sirds.

Taču pēc Drū nāves saites, kas vienoja Etānu un Boniju, kļuva vēl ciešākas. Par Drū zēniem rūpējās abi, tāpēc bija radusies

kopīguma izjūta, kas atgādināja brāļa un māsas attiecības, un, kā jau šādās attiecībās mēdz gadīties, “māsa” Etānu šad tad aizkaitināja.

Bonija paliecās uz priekšu, savilkusi glīto seju mīlīgā izteiksmē.

-  Etan, atrisinot šo seno slepkavību, tu būsi devis milzu ieguldījumu svinībām, kas paredzētas, atklājot apmeklētājiem Kirvena māju. Vēstures biedrība vairāk nekā divus gadus strādājusi pie šā projekta. Tas pievilinās daudz tūristu.

Etāns saprata, ka Bonijai šķiet svarīgi, lai viņš piekrīt piedalīties projektā. Varbūt šī doma nemaz nebija tik slikta. Gan viņš, gan Bonija taču gribēja iekļauties Visperingspringsas dzīvē.

Etāns atkal pievērsās Palomai. Pašvaldības vadītāja bija nedaudz vecāka par četrdesmit gadiem. Viņa bija eleganta sieviete ar tumšbrūnām acīm un smalku profilu. Gaišbrūnās bikses un krēmkrāsas zīda blūze izskatījās izsmalcināti un laikam gan maksāja dārgi.

Iepriekšējā dienā Bonija Etanam bija piezvanījusi, lai pateiktu, ka vēlas sarīkot viņam tikšanos ar pašvaldības vadītāju, un aizrautīgi jau šo to pastāstījusi. WhisЈ>en'ng Springs Herald redakcijas darbinieki uzskatīja, ka Paloma Santana ir pati lietpratīgākā pašvaldības vadītāja pēdējo gadu laikā. Viņas ģimene šajā apvidū bija dzīvojusi jau vairākās paaudzēs. Paloma bija precējusies ar Tuksneša ainavas ārpilsētas kluba veiksmīgo dibinātāju, un laulātais pāris bija iekļuvis vietējās sabiedrības augstākajās aprindās.

īsi sakot, Paloma Santana bija izcili noderīgs cilvēks biznesā.

-  Pastāstiet par Kirvena lietu, Etāns teica.

Paloma atslīga krēslā un sakrustoja kājas.

-  Volters Kirvens bija izcils, ekscentrisks un ļoti cienījams rakstnieks, kas dzīvoja Visperingspringsā un rakstīja grāmatas aptuveni pirms sešdesmit gadiem. Vai esat kaut ko dzirdējis par grāmatu “Garā, aukstā vasara”?

Etāns prātā pārcilāja trūcīgās zināšanas, kas bija palikušas atmiņā no īsās un visai ierobežotās saskares ar augstāko izglītību, un kaut ko tomēr atcerējās.

-  Koledžā, viņš teica. Angļu literatūras kursā iesācējiem. Vai jūs runājat par to pašu Volteru Kirvenu?

-  Jā. Kā jau Bonija teica, Vēstures biedrība tikko pabeigusi restaurēt viņa māju. Kirvena nāve literātu aprindās toreiz izraisīja sensāciju, un kopš tā laika Kirvena skolniekiem tā kļuvusi par ko līdzīgu leģendai.

-Jūs teicāt, ka viņu noslepkavojuši?

-  Tas ir mīklains notikums. Neviens nezina, kas īstenībā noticis. Kā ziņoja laikraksti, tajā naktī, kad viņš gāja bojā, mājā bija tikai Kirvens un viņa saimniecības vadītāja Marija Toresa. Marija vēlāk stāstījusi varas pārstāvjiem, ka vakarā viss bijis kā parasti. Pēc vakariņām Kirvens aizgājis uz darbistabu strādāt pie manuskripta. Marija likusies gulēt. Nākamajā rītā viņa darbistabā atradusi Kirvena līķi. Viņš bijis sabrucis turpat krēslā.

-  Un nāves cēlonis?

-  Atbilstoši oficiālajam slēdzienam nāves cēlonis bijusi sirdslēkme. Taču gandrīz uzreiz sāka baumot, ka saimniecības vadītāja noindējusi Kirvenu. Runas nav apklusušas līdz pat šai dienai. Lielākā daļa aizrautīgu vēstures pētnieku un Kirvena skolnieki uzskata, ka slepkava bijusi tieši viņa.

Etāns juta, ka sirds dziļumos sarosās tik pazīstamā ziņkāre. Viņš vilcinādamies paņēma piezīmju bloknotu un pildspalvu.

-  Kāpēc viņu turēja aizdomās?

-   Kirvens bija uzrakstījis testamentu. Palomas smalkajā sejā parādījās saspringta izteiksme. Māju viņš bija novēlējis Marijai.

-Tātad var pieņemt, ka slepkavības motīvs bija vēlēšanās dabūt māju savā īpašumā.

-Jā. Marija bija nabadzīga sieviete no ģimenes, kurā visi smagi strādāja, bet iztiku spēja nopelnīt tikai ar lielām grūtībām. Nav šaubu, ka māja Toresu ģimenei būtu bijusi kā Dieva dāvana.

Paloma to pateica tādā tonī, ka Etāns paskatījās uz viņu.

-  Ļaujiet izteikt minējumu. Marija māju nedabūja, vai ne?

-  Taisnība, Paloma apstiprinoši sacīja. Kirvena radi Bostonā pat nedomāja pieļaut, ka saimniecības vadītāja manto īpašumu.

Viņi ataicināja uz Arizonu savus advokātus un bez jebkādām grūtībām panāca, ka testaments tiek atzīts par spēkā neesošu.

Etāns kādu brīdi domāja.

-  Kā Marija būtu varējusi Kirvenu nonāvēt? viņš jautāja.

-  Runā, ka viņa Kirvenam iedevusi kādu vielu, kuras iedarbība ļāvusi pieņemt, ka nāves cēlonis bijusi sirdslēkme.

-   Hmm. Etāns lēni nolika pildspalvu. Jāsaka, šaubos, ka iespējams atklāt patiesību, ja vien jūs nevēlaties uzņemties raizes un izdevumus, kas saistās ar līķa ekshumāciju un dažu analīžu izdarīšanu. Un pat tad, ja tiks izdarīta ekshumācija, ir ļoti niecīgas izredzes noteikt indes atliekas tik ilgus gadus pēc nāves.

-  Par ekshumāciju nevar būt ne runas, Paloma teica. — Kirvena radi aizveda viņu uz Bostonu un apglabāja tur. Nav nekāda iemesla, kāpēc viņu pēcteči varētu gribēt sadarboties ar mums.

-  Varu teikt atklāti nedomāju, ka manos spēkos ir darīt ko tādu, kas jums ļautu iegūt noteiktu atbildi šajā lietā, Etāns sacīja.

-  Noslēpumā tīts ir ne vien tas, vai Kirvens tika noslepkavots vai ne, Bonija aši piebilda. — Nozudis manuskripts. Tas pazuda tieši tajā naktī, kad nomira Kirvens, un visi, kuri tolaik nodarbojās ar šo lietu, bija pārliecināti, ka šie notikumi ir saistīti.

Etāns atbalstīja elkoņus pret krēsla parocēm un, salicis rokas kopā, pastiepa pirkstus augšup. Acīmredzot tas pats manuskripts, pie kura Kirvens tovakar darbistabā strādāja?

-  Jā, Paloma apņēmīgi ieteicās. Cilvēki, kuri domā, ka Marija Toresa noslepkavojusi Volteru Kirvenu, apgalvo, ka viņa ari nozagusi manuskriptu.

-  Kāpēc viņa to būtu darījusi?

-  Volters Kirvens tajā laikā jau bija slavens rakstnieks. Kopš pirmās grāmatas publicēšanas bija pagājuši jau pieci gadi. Kirvena pēdējais manuskripts būtu stipri vairojis viņa īpašumu vērtību. Marijai Toresai tas noteikti bija zināms.

-  Vai kāds nojauš, kas ar manuskriptu varēja notikt? Etāns jautāja.

-   Uzskata, ka to iegādājies kāds kolekcionārs, taču nekādas konkrētas norādes nav atrastas.

Erans domīgi pakustināja pirkstus.

-   Vai Marija tika izjautāta par slepkavību un nozudušo manuskriptu?

-   Protams! Paloma paraustīja plecus. Viņa nomira pirms diviem gadiem astoņdesmit deviņu gadu vecumā, un līdz pat pēdējai dienai kolekcionāri un akadēmiķi mēdza viņu apmeklēt, lai apjautātos par Voltera Kirvena pēdējo manuskriptu.

-  Ko viņa stāstīja?

-  To pašu, ko savai ģimenei un ikvienam, kas jautāja. Kirvens ar šo manuskriptu bijis ļoti neapmierināts, tāpat kā ar iepriekšējo. Marija teica, ka viņš tajā vakarā bijis drūms un saīdzis. Viņa apgalvoja, ka Kirvens, aizverot darbistabas durvis, vēl pateicis, ka nolēmis sadedzināt arī šo manuskriptu.

Etāns sarauca pieri.

-  Viņš Marijai teicis, ka grib manuskriptu sadedzināt?

-Jā.

-   Tad jau tas izskaidro manuskripta nozušanu, Etāns saudzīgi aizrādīja.

-  Tā nu nav, — Paloma teica. Tas notika pašā vasaras vidū, nakts bija ļoti silta. Marija savai ģimenei vēlāk stāstījusi, ka nākamajā rītā kamīnā pelnu nav bijis. Nekas neliecinājis, ka Kirvens sakūris tajā uguni.

-  Hmm.

Bonija saprotoši pamāja.

-   Šajā lietā ir vēl pāris detaļu, kas tev varētu likties interesantas. Esmu bibliotēkas fondos papētījusi agrāko gadu Whispering Springs Herald numurus. Izrādās, Marija stāstījusi, ka durvis uz Kirvena darbistabu nākamajā rītā bijušas aizslēgtas no iekšpuses. Viņai vajadzējis meklēt atslēgu, lai rās dabūtu vaļā.

-  Un kas vēl?

-   Dienā pirms Voltera Kirvena nāves pie viņa ieradies apmeklētājs Džordžs Eksfords. Marija teikusi, ka abi vīrieši nikni strīdējušies par to, vai manuskripts ir vai nav gatavs publicēšanai. Eksfords aizgājis ārkārtīgi saniknots, jo Kirvens atteicies viņam dot grāmatas manuskriptu.

-  Kas bija Eksfords?

-  Kirvena literārais aģents. Viņš bijis pilnvarots raudzīties, lai manuskripts tiek nodots izdevējam. Tas saistījies ar lielu naudu.

-  Hmm, Etāns atkal noņurdēja.

Paloma paskatījās uz Boniju.

-  Neraizējieties, Bonija sacīja. Tā Etāns dara vienmēr, kad viņam rodas interese par senu lietu.

Etāns nelikās to dzirdējis. Viņš ielūkojās Palomai acīs.

-  Man rodas nojauta, ka šī lieta jums saistās ar kaut ko personisku, misis Santana. Kāpēc jūs domājat, ka Marija Toresa runājusi taisnību?

-           Viņa bija mana vecmāmiņa, Paloma vēsā tonī atbildēja.

-  Visas ģimenes vārdā es vēlētos, lai viņas vārds atgūst labo slavu.

10

Viņas sēdēja kādā Fountain Square ielas kafejnīcā. Arkādija pasūtīja espresso. Zoija izvēlējās karstu tēju. Pulkstenis bija aptuveni trīs, un diena bija jau krietni vien iesilusi. Rīts bija bijis stipri vēss, tomēr Zoija kā parasti bija ieziedusies ar saules aizsargkrēmu. Visperingspringsā Zoija dzīvoja jau gana ilgi, tāpēc bija sapratusi, ka pret tuksnesīgo plašumu spilgto, nesaudzīgo gaismu jāizturas ar godbijību.

Zoiju vienmēr bija valdzinājušas košas krāsas un to kontrasti, bet viņa nebija varējusi iedomāties, ka šajā saules izdedzinātajā zemē sastapsies ar tik lielu krāsu bagātību. Sanarena tuksnesī nepārtraukti mainīgos krāsu toņus un to pretstatus varēja pētīt bezgalīgi.' Izrādījās, ka ainavā, kas pirmajā acu uzmetienā izskatījās tā, it kā te dzīvība nebūtu iespējama, var atrast apbrīnojamas floras un faunas bagātības.

Turklāt gaisma te bija gluži vienkārši brīnumaina. Tā žilbināja acis un radīja vilinošas ēnas. Saullēkta krāšņās dzelteni zeltainās un purpura krāsas dienvidū pārvērtās nežēlīgā, liesmojošā kvēlē, kas, saulei rietot, izgaisa neticami maigos pustoņos. Vēlās pēcpudienas tveici vakarā nomainīja vēsas, zīdainas gaisa strāvas, un Zoijai nekad neapnika vērot šo gaismas rotaļu.

Viņa iedzēra malciņu tējas, nolika tasi un paraudzījās uz Arkādiju.

-  Vai negribi man pastāstīt, kas noticis?

-  Nekas nav noticis.

-  Arkādija, tā esmu es, Zoija, vai atceries? Mums abām kopā izdevās izkļūt no Xanadu* Ar slepeno vārdu “Xanadu" viņas bija nolēmušas saukt Svečezera privāto slimnīcu. Likās, šis vārds atbilst slimnīcas rēgainajai realitātei.

-  Zoija, viss ir kārtībā, patiešām.

Zoija pacēla roku.

-  Apklusti! Es tev esmu pats labākais draugs, izņemot varbūt tikai Hariju, bet viņa pašreiz te nav. Zinu, ka tev kaut kas noticis.

Arkādija viegli saviebās.

-   Nedēļas sākumā man bija nemierīgs miegs. Jutos nervoza un satraukta. Taču tagad viss ir labi.

Kas īsti notiek ar šā gada novembri, Zoija prātoja. Likās, šajā mēnesī visiem radušās grūtības. Bonijai ar zēniem un Etanam pārdzīvojumus sagādāja Drū Triā atceres diena, Zoiju nomāca domas par viņas laulības nākotni un raizes par Etana svārstīgo garastāvokli, bet nu viņas labākā draudzene nez kāda iemesla pēc bija saspringta līdz galējai robežai.

Arkādija ar abām rokām saņēma mazo espresso kafijas tasīti. Viņas nagi, kas bija vienā tonī ar īsajiem, platīnblondajiem matiem, gaismā viegli mirgoja. Zoija nodomāja, ka Arkādijas spriedzi var pamanīt tikai cilvēks, kas viņu labi pazīst. Arkādija ļoti labi prata apslēpt jūtas.

Zoija domāja, ka Arkādija ir tikai mazliet vecāka par četrdesmit gadiem, taču viņai piemita trīsdesmito gadu filmzvaigznes nevīstošā elegance. Turklāt Arkādija izstaroja atturīgu, tādu kā dzīves paguruma izsmalcinātību, kas viņai ļoti piederējās. Šodien Arkādija bija uzvilkusi tērpu viņai raksturīgajos, vēsajos pasteltoņos. Garā un slaidā Zoijas draudzene bija ģērbusies gaišās zaļi

* 'Xanadu noslēpumaina pils, ko it k;l licis uzcelt mongoļu hans 18. 19. gs. Angļu dzejnieks S. T. Kolridžs uzrakstījis dzeju par 5o pili.

zilganās zīda biksēs un balta zīda brīvi krītošā tunikā Grētas Garbo stilā.

Zoija uz ceļiem bija uzlikusi salveti, bet Arkādijai ne prātā nenāca saudzēt tērpu. Viņa dzēra kafiju un knibināja kārtainās mīklas radziņu, apskaužamā bezrūpībā nelikdamās ne zinis par drupačām. Uz Arkādijas dārgajām drānām nemēdza nejauši uzšļakstīties dzēriens vai uzkrist ēdiens.

-  Vai negribi pastāstīt, kas tev laupījis miegu? Zoija jautāja. Es zinu, tas nav tāpēc, ka tev būtu kaislīgs sekss. Harija arvien vēl nav pilsētā.

-  Esmu sākusi domāt, ka tas varbūt rada zināmas grūtības, — Arkādija ļoti nopietni sacīja.

-  Tas, ka tev pietrūkst kaislīga seksa?

-  Nē. Tas, ka Harija nav pilsētā.

Zoija nolauza gabaliņu no radziņa un apzieda to ar sviestu.

-  Es īsti labi nesaprotu.

-  Liekas, es sāku pierast, ka viņš parasti ir man līdzās.

-  Un tad? Šķiet, viņam patīk būt tev līdzās. Es tur nesaskatu nekādas grūtības.

Arkādija satvēra mazo tasīti ciešāk.

-  Varbūt man savā ziņā veidojas… atkarība no viņa.

Zoija norija radziņa kumosu.

-  Tu atkal gribi, lai es šo jautājumu atrisinu?

-  Slikti gulēt naktīs es sāku tūlīt pēc tam, kad viņš aizbrauca veikt kārtējo uzdevumu. Arkādijas gaišzilās acis kļuva šaurākas.

-   Sāku baidīties no tumsas. Vēl pirms trijām naktīm tas bija patiešām briesmīgi.

-   Pastāsti!

-  Es jau visu dienu biju jutusies nervoza. Ilgi nevarēju iemigt. Tad piepeši pamodos. īsu brīdi nevarēju saprast, kur atrodos. Man likās, ka atkal esmu 'Xanadu.

-   Es domāju, ka tāda izjūta ir ļoti labi saprotama, Zoija uzmundrinoši ieteicās. Kad es sapnī redzu to vietu, vienmēr pamostos aukstos sviedros.

Arkādija papurināja galvu.

-   Man šķiet, ka es nesapņoju par Xanadu. Tikai pēkšņi pamodos un jutos izbijusies. It kā pa mājas aizslēgtajām durvīm kāds būtu ielauzies iekšā.

Zoija sastinga.

-  Tomēr nekādu ielaušanās pazīmju nebija, vai ne?

-  Protams, nebija. Ja es būtu pamanījusi kaut niecīgāko zīmi, ka aizskarta Harija ierīkotā jaunā drošības sistēma, es steigšus būtu saukusi Etānu. Tomēr jutos ļoti savādi līdz…

-  Līdz kam?

Arkādija savilka lūpas.

-  Līdz brīdim, kad piezvanīja Harijs.

Zoijai prāts kļuva mazliet mierīgāks.

-  Un pēc tam tu juties daudz labāk?

-Jā.

-  Tu domā, ka dīvainā izjūta, kas tev rodas naktī, kad Harija nav līdzās, liecina, ka esi pieļāvusi pārāk ciešu tuvību ar viņu, vai ne?

-  Zinu, ka man nebija šādu jūtu, pirms pagājušajā mēnesī iepazinos ar viņu. Arkādija brīdi vilcinājās. Man liekas, Harijs nojauta, ka esmu nervoza. Viņš sāka man zvanīt divas reizes dienā, nevis tikai vakaros.

Zoija smaidīja.

-  Un tu piepeši sāki gulēt labāk?

-  Daudz labāk.

-  Tātad tu raizējies, ka varbūt sāc pieķerties Harijam Stagam.

-  Es jau ļoti sen neesmu uzticējusies nevienam vīrietim, Arkādija teica. Mani šī doma mazliet biedē.

-           Tas ir gluži saprotami. Zoija noglāstīja draudzenes roku.

-  Taču Harijs Stags nav Grānts Lorings.

-  To es zinu.

Arkādija acīm redzami nomierinājās un izdzēra atlikušo kafiju.

11

Etāns nokoda kumosu no picas ar olīvām un Meksikas asajiem pipariem, ļaudams uzmanīgajiem klausītājiem nogaidīt, kamēr viņš to sakošļā un norij. Viņš saskatījās ar Zoiju. Tieši viņai bija ienākusi prātā doma uzaicināt uz vakariņām visu bariņu, kā viņa mēdza teikt.

Etāns skaidri nezināja, kad un kā izveidojies bariņš, bet vairāku nedēļu laikā viņi bija ļoti saraduši cits ar citu. Pašreiz te bija visi, izņemot vienu.

Kompānijā bija Bonija, Etana brāļadēli Džefs un Teo, Arkādija un Singltons Kobs, protams, arī Etāns un Zoija. Šeit nebija vienīgi Harija Staga, kas bariņam bija pievienojies pavisam negaidīti. Viņš joprojām bija Losandželosā.

Etāns pabeidza ēst picas šķēli un pārlaida skatienu gaidošajiem klausītājiem.

-   Tas ir klasisks “aizslēgtās istabas” noslēpums, viņš sacīja.

-  Kas tas ir “klasisks “aizslēgtās istabas” noslēpums”, tēvoci Etan? Teo noprasīja, spārdīdams krēsla šķērskoku ar sporta kurpē ieauto kāju.

-  Tas nozīmē, ka istaba, kur atrada Kirvena līķi, bija aizslēgta, stulbeni, Džefs teica.

-  Nesauc mani par stulbeni! Baigais gudrelis atradies! Teo deva pretī.

Bonija dusmīgi paraudzījās uz dēliem.

-  Negribu dzirdēt vairs nevienu līdzīgu vārdu no jums abiem. Vai skaidrs?

-  Stulbenis nav slikts vārds, Džefs sacīja. Tas tikai nozīmē, ka viņam nav pārāk daudz prāta.

-  Un baigais gudrelis nozīmē tikai inteliģentu pērtiķi, Teo paziņoja, aizstāvēdamies ar nevainīga eņģeļa sejas izteiksmi. Pērtiķis nav nekas slikts.

-  Vai es jums atgādinu OAV eksemplāru? Bonija sarauca uzacis. Es negrasos iztirzāt sliktu vārdu definīcijas. Es izvirzu prasību.

-  Kas ir OAV? Džefs jautāja, piebāzis pilnu muti ar picu.

-  Oksfordas Angļu valodas vārdnīca, Singltons atbildēja.

-  Vārdnīca? Džefu tas nepārprotami ieinteresēja. Vai tajā ir slikti vārdi? Mūsu skolas vārdnīcā nav.

Etāns palūkojās uz zēnu.

-  Vai tu pārbaudīji?

-  Kā tad!

Bonija acis vien novalbīja. .

-  Vērīgie prāti, Arkādija nomurmināja.

-  Oksfordas Angļu valodas vārdnīca ir ļoti autoritatīvs izziņu avots par angļu valodu, Singltons sacīja, tāpēc tajā ir visi vārdi, gan labi, gan slikti. Man veikalā ir pilns tās komplekts, ja jūs gribētu… Uztvēris Bonijas brīdinošo skatienu, viņš aprāvās.

-  Tomēr tā ir ļoti liela un smaga. Vairāki desmiti sējumu. Lasāmviela nav viegla. Man neliekas, ka jūs tā varētu interesēt.

Džefs un Teo acumirklī sāka ausīties. Etāns zināja, ka zēni grib pārliecināt Singltonu, ka spēj tikt galā ar visgrūtāko tekstu, ja vien mērķis ir tā vērts, bet Bonija žigli iejaucās.

-  Etan, tu mums stāstīji par Kirvena slepkavības lietu, viņa teica. — Ko tev līdz šim izdevies noskaidrot?

-  Neko daudz, viņš atzinās. Tomēr tā lieta ir interesanta, lai gan vienīgā Kirvena grāmata, ko esmu izlasījis, ir “Garā, aukstā vasara”.

-  Par ko tā ir? ieprasījās Teo.

Džefs teatrāli nopūtās.

-  Droši vien par garu, aukstu vasaru, stulbeni.

Bonija sarauca pieri.

-  Džef, es runāju nopietni. Ja tu neproti uzvesties, mēs iesim projām.

Džefs pavēra muti, lai iebilstu. Etāns, neko neteikdams, ieskatījās viņam acīs. Džefs bez vārda runas aprimās un atkal ķērās pie picas.

Bonija palūkojās uz Etānu. Viņš redzēja, cik brāļasieva jūtas satraukta, un saprata viņas raizes. Divas pēdējās nedēļas Džefs arvien biežāk uzvedās ļoti slikti, šādi izpauzdams bēdas un sarūgtinājumu. Teo šogad bija ticis pāri tēva atceres dienai bez lielām ciešanām, taču Džefs nespēja tikt galā ar bēdām.

Tāpat kā es, mazais, Etāns nodomāja. Tomēr reizēm vajadzēja to noslēpt un izturēties kā parasti.

-  Kā tu domā izmeklēt šo lietu? Zoija jautāja.

-  Ar savu ierasto, izcilo metodi, Etāns teica. Savākt visus faktus un cerēt, ka piepeši nāks atskārta.

Singltons beidza ēst picas gabalu.

-  Pag’, es izteikšos skaidri. Mērķis ir pierādīt, ka Marija Toresa nav bijusi vainīga, vai ne?

-   Šādu slēdzienu noteikti gribētu Paloma Santana, Bonija sacīja. Dienā, kad Kirvena māja tiks atklāta apskatei, tur būs ļoti daudz preses pārstāvju. Santanai vislielāko prieku sagādātu iespēja paziņot, ka nozudušā manuskripta noslēpums ir atklāts. Viņa domā ja izdotos noskaidrot, kur palicis manuskripts, tas ļoti palīdzētu atbalstīt viedokli, ka Kirvena nāvē vainojama nevis viņas vecmāmiņa, bet kāds cits.

-Jo tas pierādītu, ka Marija Toresa nav manuskriptu nozagusi? jautāja Arkādija.

-  Tieši tā. Etāns paskatījās uz Singltonu. Tu esi speciālists retu grāmatu atrašanā. Vai tu varētu dot kādu padomu šajā lietā?

-  Noteikti. Singltons pamāja. Tas izklausās interesanti. Tikai kas notiks, ja tu neatklāsi to, ko grib dzirdēt Paloma Santana?Ja atradīsi pārliecinošus pierādījumus, ka Marija nogalinājusi Kirvenu un manuskriptu nozagusi?

Etāns paraustīja plecus.

-  Ja Paloma Santana katrā ziņā gribēs dzirdēt atbildi, es viņai to pateikšu zem četrām acīm, un viņa pati varēs izlemt, kā rīkoties tālāk. Nav iemesla to paziņot atklātībā. Visi, kas bijuši iesaistīti šajā lietā, tagad jau ir miruši, arī Marija Toresa. Pierādījumam, ka viņa tiešām noslepkavojusi Kirvenu, pēc tik ilga laika nav nekādas būtiskas nozīmes.

-  Tēvoci Etan, Džefs ierunājās, vai tad tu negribi, lai patiesība parādās televīzijā un laikrakstos? Mamma teica, ka tas tavam biznesam nāktu tikai par labu.

-  Jā, Teo piebilda. Turklāt tu un mamma vienmēr sakāt, ka tev jārunā taisnība.

-   Palomai Santanai es pateikšu taisnību, jo viņa ir mana kliente. Taču nekur nav teikts, ka patiesību vajadzētu atklāt visai pasaulei rīta ziņu raidījumā.

-  Īstenībā laikraksti un ziņu raidījumi ir pēdējās vietas, kur meklēt patiesību, Arkādija svinīgā nopietnībā teica zēniem kā gudra tante, kas sniedz svarīgas atziņas.

Singltons klusi iesmējās.

-  Arkādija, nojaušu, ka tev piemīt arī cinisms.

-  Tā ir viena no manām labākajām īpašībām, viņa mierināja Singltonu.

-  Kas tas ir cinisms? jautāja Teo.

Singltons sāka sīki skaidrot, piesardzīgi izvēlēdamies vārdus. Bonija šo to palaboja un brīdināja, ka ir bīstami kļūt pārāk ciniskam. Arkādija aizstāvēja cinismā ietverto gudrību. Džefs un Teo jautāja vēl un vēl.

Kad pie galda risinājās dzīvās sarunas, Zoija uzsmaidīja Etanam. Viņu dziļi iespaidoja tas, cik Zoija klusi un intīmi bija atzinusi abu ciešo kopību. Viņš izjuta jau pazīstamo, spējo tuvību, un viņu piepeši pārņēma atskārta.

Zoijas acīs Etāns redzēja izpratni. Tikai viņa vienīgā saprata, kāpēc viņš brīvās stundas pavada, izmeklējot pašas senākās lietas, kur visas pēdas jau sen šķita izgaisušas. Citi cilvēki to uzskatīja tikai par vaļasprieku, bet Zoija zināja, ka tas ir daudz nopietnāk. Jau no paša sākumā viņa bija sapratusi, ka tas Etanam ir vajadzīgs.

Etāns pats nekad nebija varējis izteikt vārdos šo nepārvaramo tieksmi, to bija izdarījusi Zoija. Atrodot atbildes, tu palīdzi radīt taisnīgumu. Tu līdzsvaro kādus neredzamus svaru Ieausus.

Etana un Zoijas saistība ar katru dienu kļuva arvien ciešāka. Etanam tas radīja tik dziļu izbrīnu, ka reizēm viņu pārņēma drebuļi. Tas sagādāja raizes. Lai gan kopā abi bija tikai dažas nedēļas un precēti bija vēl īsāku laiku, Zoija bija piekļuvusi viņam tik tuvu, kā līdz šim nebija izdevies nevienam. Varbūt pat pārāk tuvu. Viņa redzēja tos Etana dvēseles stūrīšus, ko nebija pamanījušas ne trīs bijušās sievas, ne arī paša ģimenes locekļi. Ja Zoija ar savu noslēpumaino skatienu ielūkotos pārāk dziļi, viņa varbūt ieraudzītu to, kas atklātībā it nemaz neizskatītos labi.

Etanam atkal tuvojās draudīgas nolemtības izjūta. Nekad vēl viņš attiecībās nebija iesaistījies tik dziļi. Etāns sev atgādināja, ka šīs nebūt nav laulības, kas noslēgtas debesīs. Noteikti bija daži strīdīgi jautājumi. Tomēr ar katru dienu Etanam radās arvien nbteiktāka pārliecība ja Zoija aizietu, viņš iekristu tieši ellē.

Pēc pusdienām Etāns un Singltons kopā ar Džefu un Teo devās uz video arkādi Fountain Square pretējā pusē. Zoija, Arkādija un Bonija apsēdās uz zaļi krāsota kalta dzelzs sola. Vakara gaiss piepeši bija kļuvis salts šajā tuksnesīgajā apvidū tā gadījās bieži, bet iekšējo pagalmu sildīja lieli kaloriferi, no kuriem staroja spilgta oranža gaisma.

Veikala priekšpusi un visus kokus rotāja mazu, baltu lampiņu virtenes. Arī tās liecināja par gaidāmo rudens festivāla vakam. Šis gadskārtējais notikums ievadīja svētku brīvlaika iepirkšanās sezonu.

Arkādija noraudzījās, kā vīrieši un zēni nozūd video arkādē.

-  Vai Singltons tevi ir aicinājis uz satikšanos, Bonija?

Bonija pat nepakustējās un nenovērsa skatienu no ieejas arkādē.

-Nē.

-  Hmm, Arkādija noteica. Kāpēc tad ne?

-  Kāpēc tu domā, ka viņš grib ko vairāk par vienkāršu draudzību? Bonija klusi jautāja.

Zoija pievērsās Bonijai.

-  Vai tiešām tu neesi ievērojusi, kā viņš skatās uz tevi?

-  Viņš gaida piemērotu brīdi, Arkādija sacīja. Negrib tevi steidzināt. Singltons vēlas būt drošs, ka tu gribi, lai viņš ienāk tavā dzīvē.

Zoija pamāja.

-  Man šķiet, viņš pēc dabas ir lēns un piesardzīgs.

Bonija izdvesa skaņu, kas atgādināja vienlaikus aizkaitinājumu un smieklus.

-  Ko tad tas nozīmē? Vai jūs abas pēkšņi esat nolēmušas kļūt par saprecinātājām — tikai tāpēc, ka pašas baudāt laba seksa priekus?

-  Iespējams, Zoija atbildēja.

Arkādija izvairīgi paraustīja plecus.

-  Es tikai saku to, ko redzu.

Bonija sažņaudza rokas.

-  Singltons ir gluži citāds nekā Drū.

Iestājās klusuma brīdis.

-  Varbūt tas ir labi, Zoija beidzot ieminējās. Tomēr tev nevajadzētu censties salīdzināt. Lai Singltons ir tāds, kāds ir.

-  Vai tā tu izturies arī attiecībās ar Etānu? Bonija jautāja.

-  Jā. Zoija pētīja gaismas rotaļu strūklakā. Etāns nemaz nav līdzīgs Prestonam. Ar pirmo vīru man bija… Zoija pieklusa, meklējot īsto vārdu. Tajās nebija nekā sarežģīta.

-  Un Etāns ir sarežģīts, Bonija sacīja. Viņa to pateica, it kā apstiprinot faktu.

-   Ļoti. Zoija pārlika vienu kāju pār otru un sāka to viegli šūpot, domājot par savu laulību. Mani tas neuztrauc. Arī es pati neesmu vienkārša. Tomēr esmu sākusi domāt, vai Etāns patiešām vēlas, lai es viņu pilnīgi iepazīstu. Sarunas viņam ne visai padodas.

Arkādiju tas uzjautrināja.

-  Kuram vīrietim tad tās padodas?

-  Esi pacietīga, Bonija ieteica. Etanam tas liekas neparasti, ja kādu interesē viņa personības sarežģītā puse. Neviena no viņa bijušajām sievām par to negribēja zināt neko. Viņas vēlējās tikai to, ko redzēja ārēji.

Arkādija pamāja.

-   Etana izskats liecina, ka viņš spējis rūpēties gan par sevi, gan par viņām.

-   Jā, Bonija sacīja. Taču neviena negribēja rūpēties par viņu vismaz nevēlējās to tik stipri, lai papūlētos Etānu saprast.

-  Man liekas, Etanam tieši tas patika, Zoija nomurmināja.

Bonija brīdi domāja.

-  Varbūt tev taisnība. Tādā veidā viņas mazāk riskēja emocionāli. Lai kādas būtu bijušas saskarsmes grūtības Etana pirmajās laulībās, droši varu teikt, ka tās kļuva daudz sliktākas pēc tam, kad tika nolaupīts un nogalināts Drū.

-  Etāns nevar tikt vaļā no vainas izjūtas, Zoija teica. Viņš bija vecākais brālis. Dziļi sirdī viņš vienmēr domās, ka cietis neveiksmi, jo nav paveicis to, ko viņam vajadzēja izdarīt pasargāt Drū.

Zoija domāja, ka skaidri zina, kā Etāns jūtas. Arī viņa pati nemūžam nevarēs atbrīvoties no tādām pašām neveiksmes jūtām. Viņa un Prestons bija solījušies rūpēties viens par otru. Taču Zoijai nebija izdevies viņu izglābt.

-   Etāns noteikti ir ciets rieksts ikvienai sievietei, kas iesaistās tuvās attiecībās ar viņu. Bonija papurināja galvu, savelkot smaidā vienu mutes kaktiņu. Es mīlu Etānu kā brāli un līdz mūža

galam būšu viņam pateicīga par to, kā viņš uzņēmās rūpes par Džefu, Teo un mani, kad Drū bija aizgājis viņā saulē. Tomēr skaidri zinu es nekad nevarētu pat iedomāties, ka spētu apprecēties ar viņu. Nemūžam.

-  Tāpēc man atkal jādomā par Singltonu, Arkādija ieteicās. Esmu pārliecināta, ka šis vīrietis ir neprātīgi iemīlējies.

Zoija savilka vienu uzaci.

-  Iemīlējies turklāt “neprātīgi”?

-  Man vienmēr gribējies izteikt to tieši tā, Arkādija sacīja.

Bonija lēni un dziļi ieelpoja, tad izelpoja.

-  Kaut arī viņš būtu neprātīgi iemīlējies, es viņu nepazīstu tik labi, lai sāktu domāt par precēšanos.

-  Tomēr? Zoija mudināja.

-  Tomēr zēniem viņš ļoti patīk. Man šķiet, viņi Singltonu jau uzskata par otru tēvoci.

-  Un tad?

Bonija smaidīja.

-  Un šķiet, ka es gribētu viņu iepazīt tuvāk. Daudz tuvāk.

-  Labi, Zoija paziņoja. Es priecājos.

Bonija pasmējās.

-   Pietiks runāt par tevi un mani, Zoija. Kā ir ar tavu dzīvi, Arkādija? Liekas, ka Harijs Stags ir ļoti sarežģītas dabas vīrietis.

Zoija ziņkāri gaidīja, ko Arkādija atbildēs. Tikai retais uzdrošinājās tik tieši uzdot viņai personiskus jautājumus. Zoijas draudzenei piemita kaut kas tāds, ka cilvēki lielākoties neatļāvās ielauzties noslēpumainībā, ar ko Arkādija bija norobežojusies.

-  Harijs nav sarežģīts, viņa teica. Viņš ir tāds, kāds ir.

Zoija papurināja galvu. Atbilde bija tik raksturīga viņas draudzenei.

-  Manuprāt, viņš ļoti atšķiras no tava mirušā vīra, vai ne? Bonija neatlaidās. .

-  Diemžēl jāsaka, es nedomāju, ka Grants Lorings ir miris, Arkādija sacīja. Nojaušu, ka viņš joprojām ir dzīvs, un tad atbilstoši likumam viņš arvien vēl ir precēts. Tomēr tev taisnība,

Harijs ir gluži citāds nekā mans vīrs. Sākot jau ar to, ka Grānts mēģināja mani nogalināt.

Bonijai mute palika vaļā.

-  Augstais Dievs!

Arī Zoija galīgi apmulsa, tikai cita iemesla pēc. Arkādija viņai bija pastāstījusi patiesību par Grāntu Loringu drīz pēc tam, kad abas izbēgušas no Svečezcra muižas. Tomēr Zoija zināja, ka Arkādija to nebija uzticējusi nevienam citam, izņemot varbūt vienīgi Hariju Stagu.

Bonija jau bija atguvusies no pārsteiguma.

-  Es jau zināju, ka tu nemēdz runāt par savu dzīvi pirms psihiatriskās slimnīcas, un sapratu, ka tev ir kāds noslēpums, taču nenojautu…

-  Man izdevās panākt, ka mani uzskata par mirušu, cerot, ka Grānts noticēs mēģinājums mani nogalināt bijis sekmīgs, Arkādija klusi teica. Tad iestājos Svečezerā ar citu vārdu, jo nolēmu kādu laiku klusi slēpties. Izdomāju, ka Grāntam neienāks prātā mani meklēt psihiatriskajā slimnīcā, jo uzskatīju, ka viņš mani noteikti meklē. Kad mēs ar Zoiju izbēgām, es nopirku vēl vienu jaunu identitāti, cerēdama nojaukt pēdas vēl vairāk.

-  Kur Lorings ir tagad? Bonija jautāja.

-  Nezinu. Saskaņā ar oficiālo versiju viņš gājis bojā lavīnā kādā Eiropas slēpošanas kūrortā. Tomēr nojaušu, ka viņš kaut kur slēpjas, dzīvojot ar jaunu identitāti, tāpat kā es.

Bonija mazliet nodrebinājās aukstajā vakara gaisā.

-  Biedējoša doma.

-  Dažreiz tā patiešām ir, Arkādija piekrita.

Skvēra pretējā pusē no videozāles iznāca Etāns, Singltons un zēni. Džefs un Teo grozījās ap abiem vīriešiem, dzīvi apspriežot redzēto. Zēnu skatieni pauda tādas alkas līdzināties filmas varoņiem, ka Zoijai iesmeldzās sirds. Jaunajiem puišiem ļoti bija nepieciešams, lai līdzās būtu vīrieši, kas varētu noderēt par paraugu.

Savukārt Etāns un Singltons izturējās ar iecietīgu pacietību kā priekšzīmīgi līderi. Lai gan viņi smējās un bārstīja asprātības,

taču pat viņu kustības liecināja, ka abi pastāvīgi saglabā modrību. Uz šādiem vīriešiem varēja paļauties jebkurā krīzes situācijā.

-   Es saprotu, kāpēc tu teici, ka Harijs Stags ir pilnīgi citāds nekā Grānts Lorings, Bonija čukstēja. Viņa aizvien vēl šķita pamatīgi apmulsusi.

— Ak jā, Arkādija mierīgi noteica. Ja mani būtu mēģinājis nogalināt Harijs, viņam tas būtu izdevies.

12

īss spilgtas gaismas uzliesmojums pārmeklētāja redzeslauka sānu I malā šoreiz bija vienīgais brīdinājums. Pazīstamā aura vēstīja par tuvo vētru smadzenēs un tumsu.

Vispirms viņu pārņēma šausmu izjūta.

Nē. Jāsaglabā skaidra apziņa.

Vētra pārņēma smadzenes, pārvēršot visu, arī bailes, bezjēdzīgā juceklī.

Pēc laiciņa pārmeklētājs atjēdzās, juzdamies novārdzis un drebelīgs. Vispirms atgriezās baiļu un šausmu izjūta. Pēdējās dienās lēkmes viņam uzbruka arvien biežāk.

Viņš lēni apsēdās un ātri paskatījās visapkārt. Paklupis pār kāj~ soliņu. Varēja būt sliktāk. Varēju sasist galvu [rret gakh stūri un tagad gulēt nesamaņā, varēja palikt asiņu pēdas, ko rīt no rīta kāds būtu pamanījis.

Tā būtu katastrofa.

Lukturītis bija nokritis uz paklāja blakus krēslam. Gaismas stars apgaismoja sarkanu krūzi uz zema galdiņa bibliotēkas pretējā pusē.

Pārmeklētājs pasniedzās, lai paņemtu lukturīti, un blakus galdam uz paklāja sataustīja kaut ko mazu un asu. Stikla lauska.

Pārmeklētājs satraukti apspīdināja ar lukturīti galdu un ieraudzīja, ka vāzes, kas vēl pirms brīža bija uz tā atradusies, vairs nav. Tā bija nokritusi un saplīsusi smalkās šķembās.

Droši vien esmu to nogrūdis krītot. Tas nekas. Maza vāzīte. Viņa domās, ka to saplēsis kāds no strādniekiem.

Dīvainā sienas pulksteņa rādītāji liecināja, ka pagājušas tikai trīs minūtes. Drošības dienesta vīri vēl piecpadsmit minūtes nebrauks atpakaļ gar “Dizainera sapņu māju”.

Nu vajadzēja atrast piemiņas lietiņu. Bez tās nedrīkstēja doties projām.

13

Kad Zoija nākamajā rītā novietoja mašīnu “Dizainera sapņu mājas” priekšā, viņa domāja par to, ka Etāns brokastu laikā bija

izskatījies enerģiskāks un ne tik nomākts, un uzskatīja, ka viņa

garastāvokli varbūt uzlabojusi iesaistīšanās Kirvena slepkavības lie-

tas izmeklēšanā. Iespējams, tieši senā noslēpuma atrisināšana bija

viņam nepieciešamais intelektuālās izklaides veids, kas varētu pa-

līdzēt tikt pāri grūtajam laikam novembrī.

Iebraucamajā ceļā parādījās slaids, sudrabots “Jaguar” un apstājās aiz Zoijas mašīnas. Atpakaļskata spogulī viņa redzēja, kā Lindsija Voila izkāpj no automašīnas visā savā minimālistes stila lepnībā.

Lindsija bija pievilcīga, pašpārliecināta sieviete, nepilnus trīsdesmit gadus veca, bet varbūt arī tikai mazliet vecāka par četrdesmit. Viņas matu griezums bija moderni īss, mati bija nokrāsoti pavisam nemanāmi, un tajos nebija neviena sirma pavediena. Lindsijas riekstu brūno acu skatiens Zoiju mulsināja. Šķita, ka tas viņai seko tā, kā mēdz sekot vecmeistaru gleznās attēloto figūru skatieni. Likās, ka Lindsija vērš pret Zoiju tādu kā iekšēju radaru.

Lindsija tērpās gandrīz tikai melnā, tāpēc varētu domāt, ka viņa ir no Ņujorkas, taču izrādījās, ka viņa tikai nesen pārcēlusies uz šejieni no Losandželosas. Šodien viņa bija uzvilkusi melnu smalkas kokvilnas trikotāžas svīteri, melnas bikses un kājas ieāvusi melnās sandalēs. Vienā rokā Lindsija turēja melnu ādas somiņu. Vienīgo krāsaino akcentu piešķīra neparasta kaklarota no sudraba un tirkīza. Zoija pazina šo rotu, jo bija to redzējusi Arkādijas modes preču galerijā “Eiforija” otras tādas nebija, un Lindsija acīmredzot to bija nopirkusi.

Zoija piepeši iedomājās pati savu tērpu viņa bija ģērbusies garā, mirdzoši violetā kleitā bez piedurknēm, virs kuras bija uzvilkusi ļoti plānu zaļu mēteļveida tērpu, kas ejot plīvoja ap potītēm. No rīta, palūkojoties spogulī, Zoijai bija šķitis, ka tērps izskatās labi, ka tas rada dzīvīgu un bezrūpīgu iespaidu. Tagad, salīdzinot ar Lindsijas pieguļošo, koši melno ietērpu, Zoijai radās nejaukas aizdomas, ka viņa pati stipri atgādina klaunu.

Zoija nodomāja, ka gaume tērpu izvēlē labi atspoguļo kā viņas, tā Lindsijas dizaina stilu. Guļamistaba, kuras dizainu “sapņu mājā” veidoja Lindsija, bija ieturēta īsti minimālisma stilā tā bija viscaur baltā krāsā, un vienīgie akcenti tajā bija ļoti gaiša koka mēbeles.

Savukārt Zoija bibliotēku veidoja pilnīgi pretējā stilā tajā dominēja sulīgu, piesātinātu krāsu un faktūru eklektisks sajaukums.

Viņa izkāpa no mašīnas un no aizmugurējā sēdekļa paņēma lielu sarkanu somu. Zoijai bija sešas tādas somas, katra citā krāsā. Somā atradās vairākas viņas profesijā nepieciešamas mantas, arī fotoaparāts, mērlente, kalendārs, kur viņa atzīmēja norunātās tikšanās ar klientiem, skiču burtnīca, neliels instrumentu komplekts un kārba ar krāsu zīmuļiem un marķieriem. Tur bija arī vairāki flīžu un audumu paraugi, ko Zoija bija paredzējusi vēlāk izmantot kādā citā projektā. Vēl somā atradās senlaicīgs, apaļš durvju rokturis, kas viņai noderēja kā atslēgu riņķis.

Interjera dizainera darbs nav domāts vārguļiem, Zoija prātoja.

Viņa saņēmās un draudzīgi vismaz tā Zoija cerēja uzsmaidīja Lindsijai.

-  Labrīt, Lindsija! Pārmetusi somu pār plecu, Zoija aizcirta mašīnas durvis un devās uz kāpnēm. Skaista diena, vai ne?

-  Jā, Lindsija neizteiksmīgā balsī atbildēja. Pēc brīža viņa sacīja: Mani apmeklēja Tabita Paina.

-  Mani arī. Šķiet, viņa domā, ka mums jāpiedalās dažos meditācijas seansos pirms skiču zīmēšanas.

-  Man liekas, viņai taisnība, Lindsija sacīja. Es pierakstījos uz visu kursu, uz divdesmit seansiem.

Zoija klusi noelsās. Viņa bija apsvērusi iespēju aiziet uz kādām pāris nodarbībām. Viss kurss droši vien maksāja aptuveni divus tūkstošus dolāru.

Mājas ārduvis bija aizslēgtas.

-  Šķiet, šodien mēs esam ieradušās pirmās, Zoija teica. Atslēga bija iedota ikvienam dizaineram. Viņa iebāza roku sarkanajā somā, lai izņemtu savējo.

-  Man jau ir rokā. Lindsija parādīja atslēgu. Viņa ielika to slēdzenē un atslēdza durvis.

-  Paldies!

Lindsijas lietpratīgums bija viena no viņas īpašībām, kas Zoiju kaitināja visvairāk.

Zoija strauji devās mājā iekšā, nepakavēdamās ārpusē, kā mēdza darīt parasti, jo dažu pēdējo nedēļu laikā viņa jau vairākas reizes bija bijusi “Dizainera sapņu mājā”. Tagad nebija vajadzības saņemties, jo viņa devās pazīstamā vietā.

Kad Zoija bija jaunāka, viņa bija iedomājusies, ka ikviens spēj uztvert spēcīgās psihiskās enerģijas neredzamos izgarojumus, kas reizēm palika vietās, kur cilvēki bija dzīvojuši, mīlējuši, smējušies vai miruši. Tikai kļuvusi vecāka, viņa sāka saprast lai gan daudziem cilvēkiem šad tad rodas pēkšņas nojautas vai neizskaidrojama “jau kādreiz redzētā” izjūta, ieejot svešā mājā vai istabā, tas, ko izjūt viņa, būtiski atšķiras no citu cilvēku uztveres.

Zoija visai ātri aptvēra, ka lielākā daļa cilvēku to, kas ir “atšķirīgs”, parasti uzskata par “vājprātīgu”. Tāpēc viņa ļoti labi iemanījās slēpt savu jutību pret psihisko enerģiju, kas dažreiz bija palikusi ieslēgta mājas vai ēkas sienās.

Slēpt patiesību par savām ekstrasensorajām spējām viņa bija iemanījusies tik labi, ka Zoijas pirmais vīrs neko par tām nebija zinājis. Prestonu Zoija bija ļoti mīlējusi, un zināja, ka arī vīrs viņu mīlēja. Tomēr sirds dziļumos Zoija vienmēr bija apzinājusies ja viņa vīram izstāstītu savu noslēpumu, viņš būtu ļoti noraizējies par sievas psihisko veselību. Prestons nekad vairs nebūtu spējis uztvert Zoiju tāpat kā pirms tam.

Zoija viņu nebūtu vainojusi. Agrāk viņa pati šad tad bija baidījusies par savu veselo saprātu, īpaši tajos murgainajos mēnešos, ko bija pavadījusi Svečezerā.

Pats mulsinošākais attiecībās ar Etānu Zoijai likās tas, ka vīru, šķiet, nemaz nebiedēja Zoijai piemītošā sestā maņa, lai gan viņa par to Etanam bija pastāstījusi. Tas bija labi.

Slikti bija tas, ka Zoija bija pilnīgi pārliecināta viņas atzīšanos par “sesto prātu" Etāns tik mierīgi bija uztvēris tāpēc, ka neticēja viņas ekstrasensorajām spējām. Etāns uzskatīja, ka Zoijai gluži vienkārši piemīt spēcīga intuīcija. Būdams privātdetektīvs, Etāns ļoti paļāvās pats uz savu intuīciju, tāpēc spēja pieņemt šādu izskaidrojumu.

Lindsija vestibilā gāja Zoijai pa priekšu, dodamās uz platajām kāpnēm, kas veda uz lielās mājas otro stāvu.

-  Vakar pirms aiziešanas ielūkojos tavā bibliotēkā, Lindsija pār plecu noteica. Redzu, tu esi nolēmusi, ka grāmatplauktiem tomēr jābūt tumšsarkaniem. Vai tev neliekas, ka šī krāsa tajā telpā būs pārāk intensīva? Tur jau tagad visa ir pārāk daudz.

Elpo dziļi, Zoija domāja. Lai nu ko, tikai nesāc aizstāvēties.

-  Kad plauktos būs grāmatas, iespaids būs pavisam citāds, — viņa teica.

-   Nu, tas ir tavā ziņā. Lindsija sāka kāpt augšā, rokā sažņaugusi mazo somiņu. — Tomēr visas krāsas tur ir ļoti piesātinātas. Par daudz okera un terakotas. Telpa šķiet ļoti silta, īpaši tik karsta klimata apstākļos. •

Zoija sakoda zobus, un viņai izdevās neielaisties sarunā.

Lindsija negaidīja atbildi. Kāpņu augšgalā viņa pagriezās un nozuda, ejot uz guļamistabas pusi.

Apsolīdamās sev, ka nesāks lamāties pat klusībā, Zoija pa gaiteni gāja uz bibliotēku.

Lindsijai nav taisnība, viņa domāja. Tumšsarkanie plaukti, kas no grīdas pacēlās līdz griestiem, būs izcils ietvars grāmatām un mākslas priekšmetiem pret okera krāsas sienām. Tie turklāt akcentēs terakotas flīzes un krāsainos paklājus.

Zoija nodomāja Lindsija kļūdās, teikdama, ka krāsas bibliotēkā ir pārāk siltas tuksneša karstajam klimatam. Krāsu toņi neizskatījās silti gluži otrādi, tie veidoja vēsu kontrastu. Panākumi, ko jau sen bija guvušas spāņu koloniālā un arī Vidusjūras stila celtnes, pierādīja, ka krāsas, sulīgas kā dārgakmeņi, spilgtā gaismā iederas ļoti labi. Tās radīja paēnas ilūziju un palīdzēja mazināt saules staru žilbu.

Tuksnesī neiederas tieši baltā krāsa, Zoija domāja, pagriezdamās ap gaiteņa stūri, lai ieietu bibliotēkā, īpaši jau tad, ja to izmantoja tik plaši kā Lindsija augšstāva guļamistabā. Ja ainavā gaisma bija tik spoža, tad tās atspulgi jau nu nekādi nebija vajadzīgi. Žilbinošos saules staros baltā krāsa itin viegli varēja kļūt it kā par spoguli.

Protams, ikvienam likumam bija savi izņēmumi. Arkādija varēja justies apmierināta ar balto interjeru savā dzīvoklī, jo tā bija Arkādija. Gaišas krāsas piederējās viņas personībai un dzīvojamā telpā radīja pareizu enerģiju. Taču enerģijas plūsma Lindsijas veidotajā augšstāva guļamistabā bija tālu no pilnības, Zoija secināja.

Viņa apstājās uz sliekšņa un pārlaida bibliotēkai skatienu. Tās dizainu Zoija bija izstrādājusi, domājot par ģimeni. Nezin kāpēc, taču jau pašā projekta sākumā viņa bija iztēlojusies māmiņu, tēti un divus bērnus. Abiem bērniem bija Etana tumšie mati un dzintarkrāsas acis.

Zoija sev iestāstīja, ka tā ir tikai noderīga aina, kas radusies viņas iztēlē, lai palīdzētu atrast telpai fokusu. Viņa bija pieradusi strādāt saskaņā ar individuālajām klienta vajadzībām, bet šoreiz mājai nebija reāla īpašnieka ar konkrētu personību un prasībām. Tāpēc Zoija bija izgudrojusi nelielo ģimeni un centās pārāk daudz nedomāt, kāpēc bērni izskatās tik līdzīgi Etanam.

Viņai patika izskats, ko bija ieguvusi telpa. Tā bija mājīga un aicinoša. Ikvienā stūrī bija kas interesants un aizraujošs.

Zoija lēni gāja caur bibliotēku, ar maņām ļaujoties enerģijas plūsmām un pārliecinoties, ka viss ir tā, kā jābūt. Daudzējādā ziņā telpa bija vecmodīga, tajā valdīja deviņpadsmitā gadsimta sākuma bibliotēkas gaisotne. Šeit nebija ne televizora, ne moderna mūžikas centra. Par laimi, šīm ierīcēm bija paredzēta atsevišķa istaba gaiteņa otrā galā, un tās projektu izstrādāja cits dizainers.

Šī istaba bija paredzēta pārdomām, studijām un stundām, kas piederēja cilvēkam personiski. Zoija gribēja, lai bibliotēka būtu patvērums ikvienam ģimenes loceklim, vieta, kur piešķirt noteiktu veidolu sapņiem.

Zoija apstājās pie krēsliņiem un galdiņa, ko viņa te bija iekārtojusi bērniem, un pabīdīja globusu mazliet tālāk no malas. Tad viņa piegāja pie lielā rakstāmgalda, lai pārliecinātos, ka ikvienam, kas te sēdēs, būs labi saskatāma strūklaka dārzā.

Zoijai patika, ja caur telpas logiem pavērās skats uz ūdeni. Tīs sniedza īpašu enerģiju, tāpat kā augi, tāpēc Zoija telpas otrā galā bija izvietojusi tclpaugus. Tie ne vien attīrīja istabā gaisu, bet arī šķīstīja enerģijas plūsmu.

Ietvarā ievietotā fotogrāfija, kas atradās virs kamīna, bija nedaudz sašķiebusies. Zoija to izlīdzināja. Fotogrāfijā bija redzams Naktsvēju kanjons saullēktā. Zoija uzņēmumu bija izdarījusi pati oktobra beigās. Etāns četras dienas pēc kārtas bija cēlies kopā ar Zoiju vēl tumsā un devies uz kanjona malu, kur viņa izfotografēja vairākas filmas, līdz uzņēmums izdevās tāds, kā viņa gribēja.

Pagriezusies projām no fotogrāfijas, Zoija gāja klāt vienam no krēsliem, kas bija paredzēti pieaugušajiem, jo gribēja izjust enerģijas plūsmu.

Kad Zoija atradās tikai pāris soļu attālumā no krēsla, viņas atvērtajās maņās ielauzās tumši čuksti.

Zoija šausmās gandrīz iekliedzās. Viņai likās, ka iepinusies lipīgos neredzama zirnekļu tīkla pavedienos. Viņa sarāvās un steigšus pakāpās atpakaļ. Sirds sāka neprātīgi dauzīties, un Zoiju kratīja

drebuļi. Viņa centās norobežoties, neļaut vairs maņām atvērties tik plaši.

Augstā debess, kas tad tas?

No apziņas dzīlēm kā rēgs iznira atmiņas par kādu sevišķi baismīgu nakti Svečezerā. Zoija ātri tās aizbīdīja projām. Dieva dēļ, te taču bija viņas projekta mājas bibliotēka, nevis “H” nodaļa.

Labi, mēģināsim vēlreiz Varbūt viņai radusies pārspīlēta reakcija. Dažreiz Zoijas iztēle kopā ar ekstrasensorajām maņām varēja izraisīt mulsinošas parādības.

Taču ekstrasensorās maņas vēl nekad viņu nebija maldinājušas, Zoija sev atgādināja. Viņa piesardzīgi ļāva tām pavērties plašāk un spēra soli uz priekšu.

Atkal maņas iepinās zirnekļa tīklos, un Zoijai pār muguru pārskrēja šermuļi. Līdzās krēslam kaut kas bija. Agrāk viņa vienu reizi jau bija pārdzīvojusi līdzīgu izjūtu, un atmiņas par to joprojām stindzināja asinis dzīslās.

Šeit nav “H” nodaļa.

Zoija to atkārtoja vairākas reizes, bet rīklē kāpa nelabums, un sāka reibt galva. Nu viņa vairs sev neļāva kāpties atpakaļ. Vajadzēja saprast, ko nozīmē šī rēgainā parādība.

Neredzamie pavedieni tinās ap Zoiju, tie bija tik smalki, ka tos tikko varēja uztvert, tomēr tie neapšaubāmi bija tepat.

Tas likās neiespējami. Vēl pirms divām dienām Zoija bija atnākusi uz bibliotēku, lai paraudzītos, vai vēl ko nevajag palabot. Todien viņa nebija uztvērusi neko neparastu.

Kas te notiek?

Nomierinies un domā! Tu diezgan bieži esi bijusi vietās, kur izdarītas slepkavība';, bet šajā telpā tādu vibrāciju nav. Sienas nekliedz kā tādās reizēs, kad telpā lijušas asinis.

Enerģijas viļņi, ko uztvēra Zoija, bija vāji, taču ārkārtīgi tumši un duļķaini. Viņas sestā maņa asi mēdza reaģēt uz pēdām, ko bija atstājušas spēcīgas emocijas, un tās parasti bija primitīvas un neapvaldītas. Niknums, bailes, šausmas, naids, iekāre un uzmācīgas dziņas tās bija stihiskās enerģijas. To atstātās iezīmes bija skaidri un asi uztveramas.

Šis bija… kaut kas cits, kaut kas ļoti biedējošs.

Zirnekļa tīkla pavedieni šķita stiepjamies no kājsoliņa puses. Zoija uzmanīgi pārbaudīja vietu ap to. Viss izskatījās tieši tāpat kā pēdējā reizē, kad viņa bija atradusies šajā telpā. Nekas neliecināja par vardarbību vai postījumiem.

Nē, gluži tā vis nebija.

Gaismā iezalgojās stikla šķemba blakus kājsoliņam. Zoija to pacēla. Atlūzas krāsa likās pazīstama.

Viņa paskatījās uz galdiņu līdzās krēslam. Vāzes tur vairs nebija. Acīmredzot tā bija saplēsta.

Telpā vēl kaut kas nebija kā iepriekš, bet Zoija pagaidām nevarēja pateikt, kas īsti tas ir.

Viņa lēni griezās riņķī, ar skatienu pārbaudot ikvienu bibliotēkas vietiņu. Palūkojusies uz galdiņu bērnu stūrītī, Zoija sastinga.

Uz zemā galdiņa viņa bija salikusi vairākus spilgtus, ikdienišķus priekšmetus. Džefs šim nolūkam bija iedevis mazu dinozaura figūriņu, bet Teo motocikla modeli. Zoija tur bija nolikusi vienu no savām jaunajām sarkanajām krūzītēm, jo tā bija vienā krāsu tonī ar grāmatplauktiem.

Krūzītes tur vairs nebija.

14

Šaja naktī Zoija sapņoja par Xanadu.

Viņa piecēlās no šaurās gultas un uzvilka slimnīcas uzsvārci. Tas vaļīgi nokarājās ap augumu. Kad Zoija bija ieradusies Svečezerā, uzsvārcis bija derējis, bet dažu mēnešu laikā viņa bija novājējusi. Medikamenti, ko daktere Mal<alistēra spieda lietot cerībā, ka Zoija ārstēšanā sāk pakļauties, bija pilnīgi laupījuši ēstgribu.

Beigās Zoija bija iemācījusies dažas tabletes nenorīt, tā ka to neviens nemanīja, bet no visiem medikamentiem izvairīties nebija iespējams. Un pat tajās retajās dienās, kad Zoijas prāts bija samērā skaidrs, ēst viņai negribējās. Milzīgais gribasspēka sasprindzinājums, kas bija vajadzīgs, lai apvaldītu niknuma, baiļu un izmisuma viļņus, kas pastāvīgi brāzās pār Zoiju, tā izsūca spēkus, ka ēšana likās nepārvarams pienākums.

Tā nedrīkst palikt, Zoija domāja. Jāsāk ēst, lai uzņemtu kalorijas un atjaunotu spēkus. Izbēgt neizdosies nel<ad, ja viņa kārtīgi neēdīs.

Zoija piegāja pie mazā, restotā loga. Palāta atradās slimnīcas trešajā stāvā, tāpēc no (oga pavērās skats pār augsto žogu, kas ieskāva Svečezeru. Zoija varēja saskatīt ezeru.

Tumšo ūdens virsmu apspīdēja salta mēnessgaisma. Dažreiz Zoijai likās, ka vienīgā iespēja tikt no šejienes /nojātu ir aizpeldēt līdz ezera vidum un nogrimt dziļumā.

Taču šajā rītā viņa bija pamanījusies nenorīt Makalistēras tabletes, tāpēc tagad, vakarā, prāts bija daudz skaidrāks nekā dažas pēdējās dienas. Zoijai negribējās domāt par nozušanu ezera dzelmē uz visiem laikiem.

Viņai bija vajadzīgs mērķis. Vajadzēja izgudrot bēgšanas plānu. Viņai pašai vajadzēja iedvest sev cerību. Pilnīgi skaidrs, ka neviens cits to šeit nedarīs.

Zoija novērsās no loga, devās uz durvīm un, kā vienmēr, paraustīja rokturi, cerot, ka durvis būs piemirsuši aizslēgt.

Durvis atvērās. Atkal l<āds sanitārs bijis paviršs. Tā nebija pirmā reize. Svečezera personāls bija tāds, l<a neviens šos cilvēkus nenosauktu par medicīnas darbiniekiem, kas veltījuši sevi šai profesijai.

Dakterim Hārperam, kas vadīja šo ārkārtīgi dārgo un slepeno trakonamu, nemaksāja par to, lai viņš pacientus ārstētu. No klientiem ļoti lielu naudu viņš saņēma tāpēc, ka labprāt iemitināja savā iestādē viņu jukušos radiniekus tā, lai tie atrastos pēc iespējas tālāk no acīm un lai tos visi beigu beigās aizmirstu.

Izgājusi ārā no cellei līdzīgās palātas, Zoija klusi virzījās pa gaiteni. Likās, ka viņa ir gars, ko no realitātes nošķir plāns plīvurs. Viss šķita kā vīzija. Zoija sev atgādināja, l<a viņu mazliet iespaido Mai<alistēras medikamenti, kas vēl nebija izdalījušies no orgamsina.

Gaismu gaiteņos neizslēdza nekad, tikai naktīs spuldzes nedega tik spožiXanadu vestibilu apspīdēja rēgaina, fluorescējoša gaisma.

Zoijai vajadzēja iemācīties telpu izvietojumu no galvas. Viņa gribēja iegaumēt ceļu kā kartē, lai tad, kad būs īstais laiks, varētu iet ātri un pārliecināti.

Pagājusi garām vairākām aizslēgtām durvīm, Zoija nonāca līdz stūrim un apstājās. Viņa kā pa miglu atcerējās, ka sanitāri, vedot viņu u? dakteres Makalistēras kabinetu, bija pagriezušies pa kreisi, tātad tagad vajadzēja iet uz labo pusi.

Šī vieta Zoijai nebija pazīstama.

Viņa klusi izslīdēja cauri vairākiem gaiteņiem, vēlreiz pagriezās ap stūri un atradās pret virpuldurvīm, caur kurām varēja iekļūt vēl kādā gaitenī, kur abās pusēs bija aizslēgtu durvju rinda. Uz sienas bija redzama balta izkārtne ar melnu uzrakstu: “H" NODAĻA.

Zoija izgāja cauri virpuļdurvīm. Nodaļa izskatījās gandrīz tāda pati kā tā, kur bija Zoijas palāta, bet izjūtas šajā vietā bija pilnīgi citādas.

Zoija juta vājas, satraucošas strāvas plūstam ap viņu, bet tās bija svešas. Izjūtas nelīdzinājās tām spēcīgajām emocijām, kas piesātināja slimnīcas gaisu.

Instinkts Zoiju brīdināja ja viņa iepīsies lipīgajos pavedienos, tad netiks no tiem ārā nekad.

Zirnekļa tīklam līdzīgie enerģijas pavedieni šķita nākam caur kādas palātas durvīm. Zoija piesardzīgi virzījās turp. Neredzamie pavedieni kļuva drūmāki, blīvāki, lipīgāki.

Zoija apstājās, nespējot paspert vairs tuvāk ne soli.

Caur visu viņas būtni izšāvās bailes. Viņa bija gājusi pārāk tālu.

Neredzamā vieb ieskāva viņu, lipa klāt visām maņām redzei, taustei, dzirdei, garšai, pat ožai. Taču visneatlaidīgāk tā ķērās pie sestās maņas pie tā, kas Zoiju padarīja atšķirīgu no citiem cilvēkiem.

Ap viņu sakļāvās tumsas mākoņi. Zoija apjauta, ka tūift zaudēs samaņu.

Vajadzēja tikt ārā no šejienes.

Zoijai izdevās paspert soli atpakaļ. Galva reiba, un grūti bija noturēties līdzsvarā. Viņa satvēra margas pie gaiteņa sienas.

Pavedieni tinās ap Zoiju un vilka, negribēja laist viņu vaļā.

Šausmas ļāva saņemt spēkus. Ķeroties pie margām, Zoijai izdevās paspert vēl vienu soli atpakaļ. Daži pavedieni nokrita nost. Viņa kāpās vēl tālāk atpakaļ un šoreiz tika no tiem vaļā.

Zoija apcirtās riņķī un metās atpakaļ uz savu šauro palātu drošībā.

Svečezerā Zoija bija pārdzīvojusi ļoti daudz, bet tas, kas virmoja aiz tām durvīm “H” nodaļā, bija pārbiedējis viņu vairāk par visu.

Zoijajuta, ka kaklam no mugurpuses pieskaras pēdējie zīdainās tumsas pavedieni. Viņa nojauta vieglās zirnekļa tīkla trīsas, kas brīdināja par zirnekļa tuvošanos…

Viņa pamodās ar apslāpētu kliedzienu.

-  Zoija. Etāns noliecās pār viņu, satvēris aiz plaukstu locītavām un kailo kāju piekļāvis viņas kājai. Mosties. Viss ir labi. Mosties!

Guļamistabas mierinošā realitāte, kā arī Etana spēcīgais augums un siltums, kas plūda no viņa, pamazām gaisināja murgainā sapņa paliekas. Zoija nodrebinājās aiz atvieglojuma.

-   Piedod. Pašas balss izklausījās dīvaini aizsmakusi. Negribēju tevi pamodināt.

-  Es nebiju iemidzis.

Zoija paskatījās uz Etānu, un sapnī izjustās bailes pārmāca trauksme.

-  Vai atkal bezmiegs?

-  Es šo to pārdomāju, Etāns teica.

Kā tad. Zoija zināja, ka viņš nerunā taisnību. Etāns nebija varējis gulēt. Atkal.

-  Vai ar tevi viss kārtībā? viņš jautāja.

-  Jā. — Zoija centās elpot dziļi. Man kādu laiku nebija rādījies tik Jauns sapnis. Sāku jau domāt, ka esmu tikusi no tiem vaļā. Tomēr man vajadzēja saprast, ka tik viegli tas neiet.

Etāns apsēdās, atbalstījis muguru pret spilveniem, ar vienu roku apskāva Zoiju un cieši pievilka sev klāt. Viņš maigi glāstīja viņas plecu un roku, mierinādams tā, kā būtu mierinājis ikvienu izbiedētu būtni.

-  Palūkojies uz to citādi, viņš teica. Tā droši vien ir laba zīme, ka sliktie sapņi parādās arvien retāk.

-   Droši vien. Zoija centās atslābināties, balstīdamās pret Etānu, bet sirds joprojām dauzījās ļoti strauji, un viņa vēl nevarēja atbrīvoties no drūmā sapņa lipīgajiem pavedieniem. Pagaidi vēl mazliet! Tūlīt pāries.

-  Zinu. Tu vari tikt galā ar to. Vienmēr esi varējusi. Etana lielā roka turpināja glāstīt Zoijas plecu. Viņš bija cieši apskāvis sievu. Vai šoreiz bija ļoti slikts sapnis?

-Jā.

-  Gribi par to parunat?

Zoiju atkal sagrāba šausmas. Stāstīt Etanam par šo sapni? Mēģināt paskaidrot, kāpēc tas viņu tik drausmīgi nobaidījis? Nē. Tā nebija laba doma. Nekādā ziņā.

Zoija Etanam bija stāstījusi daudz ko biedējošu, ko bija piedzīvojusi Svečezera muižā. Zoija bija pastāstījusi, kā dakteris lans Hārpers bija slepeni norunājis ar vīra radiem sazāļot Zoiju un ievietot slimnīcā pret viņas gribu.

Viņa bija stāstījusi par Venētiju Makalistēru ārsti, kas strādāja ienesīgā papilddarbā, konsultējot izmeklētājus par kriminālnoziegumiem to izdarīšanas vietās. MakaliStēra bija gluži vai apsēsta ar domu, ka Zoijai varbūt patiešām piemīt ekstrasensoras spējas, un viņa bija mēģinājusi piespiest, lai Zoija atklāj, kādas reakcijas viņai izraisa vietas, kur izdarītas slepkavības un citi drausmīgi noziegumi.

Zoija Etanam bija stāstījusi par to, cik mokoši grūti bijis izbēgt no Xanadu.

Viņa Etanam bija izstāstījusi par sevi tik daudz noslēpumu kā nevienam citam cilvēkam, arī Arkādijai ne, tomēr neiedrošinājās viņam uzticēt pašas dziļākās, drūmākās bailes — tās, ar kurām bija saskārusies naktī, kad bija klejojusi pa Svežezera muižas gaiteņiem un iepinusies paranormālā zirnekļa tīklā.

-  Sapnī es redzēju ko tādu, kas reiz gadījās naktī, kad man izdevās izkļūt no savas palātas un pastaigāt pa gaiteņiem, Zoija teica, uzmanīgi izvēlēdamās vārdus. Zāļu iespaidā man nebija gluži skaidra galva, bet beigu beigās es tomēr varēju sakopot domas. Kāds sanitārs manas palātas durvis nejauši bija atstājis neaizslēgtas.

-  Un kas tad notika? Etāns mierīgi jautāja.

-  Es… kādu laiku gāju pa gaiteņiem, cenšoties aptvert ēkas plānojumu.

-Vai tu mēģināji izdomāt, pa kādu ceļu izbēgt?

-Jā.

Etāns klusi un mierinoši glāstīja Zoijas plecu.

-  Saprotu, ka šīs atmiņas varēja izraisīt baismīgu sapni.

-  Tonakt likās, ka esmu iekļuvusi labirintā. Varbūt tāpēc, ka smadzenes joprojām bija apmiglotas. Baidījos, ka nekad vairs nespēšu izkļūt ārā.

-  Tomēr tu un Arkādija atradāt ceļu.

-Jā.

-   Un tagad tu esi brīva. Etāns noskūpstīja Zoijas galvu.

-  Paturi to prātā vienmēr.

-  Labi.

-  Saprotu. Etāns savilka lūpas. Ir kaut kas, ko vieglāk pasacīt nekā izdarīt, vai ne?

-  Hmm.

Viņš pabāza kāju zem apsega un pārvilka ar to pār Zoijas augšstilbu. Viņa sarāvās. Etana roka uz viņas pleca sastinga.

-  Tas bijis patiešām ļoti slikts sapnis. Tu esi tik saspringta, ka, šķiet, varētu salūzt manās rokās.

Zoija uz brīdi aizvēra acis. Viņa nevarēja Etanam pateikt, ka šajā situācijā vārdi “tu varētu salūzt” šķita iegūstam pavisam sliktu nozīmi.

-  Vai gribi, es uzsildīšu pienu? viņš jautāja. Tev tas laikam palīdz.

-  Palīdz. Zoija saviebās. Tomēr man silts piens negaršo.

- Tad varbūt jāizmēģina eksotiski masāžas paņēmieni. Etāns iekļāva plaukstā Zoijas gūžu izliekumu un pavedinoši to saspieda.

Viņa saprata, ka Etāns mazliet ķircinās, cenšoties uzlabot viņas garastāvokli ar rotaļīgiem seksa paņēmieniem. Zoija zināja, ka viņš rīkojas pareizi. Viņai ļoti vajadzēja, lai Etāns mīlējoties novērš viņas uzmanību no sapņa atbalsīm tieši šobrīd, tūlīt pat. Zoija vēl nekad mūžā ne pēc kā tik ļoti nebija alkusi.

-  Vai tu tiešām proti eksotiskās masāžas paņēmienus? viņa jautāja, mēģinot runāt tādā pašā vieglā, pavedinošā tonī.

-  Tā nu sagadījies, ka es šo tematu, kā saka, esmu pētījis īpaši dziļi. Etana roka paslīdēja zem Zoijas īsā naktskrekla malas.

-  Vai tu vēlētos, lai es šos paņēmienus demonstrēju pats ar savām rokām ?

Zoija mazliet sagrozījās un sāka ar kājas pirkstiem glāstīt viņa kailo pēdu.

-  Atkarībā no tā, kur tu esi nodomājis pieskarties.

-  Manuprāt, vajadzētu sākt šeit.

Etāns iebīdīja plaukstu starp Zoijas gūžām un ļoti nesteidzīgi ar īkšķi sāka kustināt jutīgo vietiņu, ko tur atrada.

Zoija pat izbijās, izjūtot, cik svelmīgi atsaucas Etanam. Viņa acumirklī kļuva mikla.

-   Liekas, šis paņēmiens tev der? Etāns jautāja, piekļāvis muti Zoijas lūpām.

Viņa dziļi ievilka elpu, trīcēdama dziļās alkās.

-Jā. Jā, tas noteikti man der. Vai vari demonstrēt vēl kādu?

-  Nu, vēl būs šāds.

Etāns ar visu augumu paslīdēja zemāk, ar plaukstām silti skardams viņas vidukli un gūžas. Zoija juta, ka viņš ir jau pilnīgi uzbudinājies.

Etāns satvēra Zoiju aiz ceļgaliem un ar mēli sāka darīt kaut ko neticami brīnumainu.

-  Etan.

Joprojām piekļāvis muti Zoijas kaistošajai, jutīgajai vietiņai, Etāns ievadīja pirkstus viņas atverē un atrada tur kādu īpašu punktu.

Viņas augums atsaucās tā, it kā Etāns būtu nospiedis šautenes mēlīti.

Zoija sažņaudza dūrēs Etana matus kulminācijas viļņu uzplūdos. Viņas augums locījās ar tādu spēku, ka pietrūka elpas.^Seksuālās baudas brāzma pārplūdināja un aizmēza visu pārējo, arī ļaunā murga pavedienus.

Etāns iegāja viņā, pirms vēl bija beigušās Zoijas auguma kontrakcijas, piepildot viņas līdz galējai robežai sakaitināto augumu, līdz Zoijai sāka likties, ka viņa saplīsīs sīkās druskās.

Kad Etana orgasms satricināja viņus abus, Zoija turēja viņu no visa spēka, jo viņai bija nepieciešams izjust Etana stingro un drošo ķermeni, lai saglabātu saikni ar zemi.

Kad abi bija beiguši, viņi gulēja mitru, sajauktu palagu jūklī.

-  Manuprāt, Etāns murmināja spilvenā, — mēs tikko nepārprotami esam pierādījuši, ka eksotiskās masāžas paņēmieni tālu pārspēj siltu pienu.

Zoija smaidīja.

-  Vai sliktu sapņu ietekmes novēršanā?

-  Zini, es domāju, ka tie der gandrīz vienmēr.

Zoija pagriezās uz sāniem.

-  Vai tagad tu varēsi gulēt?

-           Par gulēšanu nezinu, Etāns klusi un miegaini murmināja.

-  Tikai ja tu man piedotu, es uz kādu brīdi iesnaustos.

Zoija turēja Etānu apskāvienos, līdz viņš bija iemidzis, juzdamās pateicīga par kaislību, kas tik spēji bija uzliesmojusi abos. Tā uz laiku bija sniegusi atvieglojumu abiem.

Taču Zoija zināja, ka trauksme, kas bija iedzīvinājusi briesmīgo sapni, droši vien neizgaisīs vēl ilgi, jo to bija izraisījis neredzams iemesls. Bailēm, ko Zoija bija pārcietusi Svečezera muižā, iemesls lielākoties bija bijis skaidrs un saprotams, taču šai parādībai viņa nebija varējusi stāties pretī tieši. Viņa bija centusies to apglabāt dziļā prāta aizmirstības stūrī. Šonakt tā bija cēlusies augšā no kapa.

Zoijai vajadzēja izdomāt, kā nobeigt paranormālo zirnekli, citādi tas viņu vajātu līdz mūža galam.

Ar Etānu Zoija varēja runāt gandrīz par visu, bet stāstīt par šo viņa neiedrošinājās. Etāns neticēja pat tam, ka viņai ir sestā maņa. Kā tad lai viņam izskaidro savas visbriesmīgākās bailes ka dabas dotās ekstrasensorās spējas beigās varētu sagraut viņas veselo saprātu?

Zoija nespēja pateikt Etanam, ka viņas mirušā vīra radu un visu Svečezera muižas darbinieku apgalvojums, ka viņa ir jukusi, kādu dienu var kļūt par realitāti.

15

Nākamajā rītā Zoija pamodās ar apjautu, ka jāizgudro, kā tikt galā ar paranormālajiem zirnekļu tīkliem, ar kuriem viņa bija saskārusies “Dizainera sapņu mājas” bibliotēkā. Zoija apņēmās kaut ko izdomāt jau šodien pat. Lēmums rīkoties atjaunoja enerģiju un radīja pacilātību. Pie brokastu galda Etāns pamanīja, ka Zoijas garastāvoklis uzlabojies.

-   Šķiet, tu jūties labāk? viņš jautaja, ieliedams sev kafiju.

-   Daudz labāk.

-  Nesāp galva pēc sliktā sapņa?

-  Tava apbrīnojamā eksotiskā masāža mani padarījusi par gluži citu sievieti, Zoija apgalvoja.

-  Un es tikko kā biju sācis pierast pie iepriekšējās.

-   Dažādība piešķir dzīvei garšu.

-   Man patīk dažādība darbā, bet citās dzīves jomās tā man nerada īpašu sajūsmu, Etāns īpatnēji nopietnā tonī noteica.

Zoija nepiebilda, ka Etana trīs iepriekšējās laulības par to neliecina. Tas nebūtu godīgi. Bonija bija stāstījusi, ka ne reizi laulības šķiršanu neesot ierosinājis Etāns. Bonija teica, ka Etāns vienmēr pildot to, ko solījis. Taču neviena no trijām sievietēm,

ar kurām viņš bijis precēts, neesot turējušas viņam doto solījumu.

-  Nu, varbūt neesmu vis pārvērtusies par citu sievieti, Zoija atzina. Tomēr nu esmu atspirgusi un jūtos kā no jauna piedzimusi.

-  Tas izklausās labi. Etāns pasmaidīja, piecēlās un pievilka Zoiju klāt, lai noskūpstītu. Priecājos, ka varēju palīdzēt.

-  Savukārt es jūtos tev dziļi pateicīga, Zoija teica, kad beidzot atkal varēja runāt.

-  Pateicība ir laba lieta. Etāns veltīja viņai savu visšķelmīgāko smaidu no šiem smaidiem Zoijai vienmēr pārskrēja karstas tirpas pār visu augumu. Gribu, lai tu zini, ka esmu gatavs tev sniegt speciālos masāžas terapijas seansus jebkurā laikā, kad vien vajadzīgs.

-  Elpu aizraujoša cēlsirdība.

-  Ak tā? Izrādās, ka būt cēlsirdīgam atmaksājas. Etāns gāja uz durvīm, viegli savilcis vienu mutes kaktiņu. Es pagājušo nakti labāk gulēju.

Zoija iepriecināta devās viņu pavadīt.

-  Man par to prieks.

-  Šodien mums norunāta viena no nelielajām, rosinošajām apspriedēm par dizainu, vai ne?

-  Etan, tu zini, ka par “Nakstvējiem” mums kaut kas ir jāizlemj.

-  Jā, protams.

-  Tu pats sacīji, ka negribi dzīvot tajā rožainajā mākonī.

-  Esmu pilnīgi vienisprātis, ka rožainā krāsa jālikvidē. Tomēr joprojām neesmu drošs, vai dzeltenā būs labāka.

-   Dieva dēļ, es taču neesmu ieteikusi tik jēli dzeltenu krāsu kā taksometriem. Man padomā silta, klusināta, zeltaina okera krāsa. Tāds ronis, kādu var redzēt senās Vidusjūras pilīs.

-  Es nekad neesmu redzējis senu Vidusjūras pili. Un kas ir okers?

-  Ak, neraizējies. Kad aizbrauksim uz “Naktsvējiem”, es tev parādīšu dažus krāsu paraugus.

-  Norunāts. Ja vien mēs pirms tam paēdīsim. Es nevarēšu pārciest apspriedi par dizainu, kamēr nebūšu ieturējis lenču. Etāns apstājās pie galdiņa gaitenī un ziņkāri paraudzījās uz priekšmetiem, kas atradās blakus viņa atslēgām. Kā tad tās te gadījušās?

Zoija viegli ieklepojās.

-  Tās ir… hmm… signālraķetes.

-  To es zinu. — Etāns paņēma jauno ķēdīti ar atslēgu un signālraķetes. Tikai nevaru saprast, kāpēc tām te jābūt.

-  Es domāju, ka tu varbūt tās gribētu ņemt līdzi savā mašīnā. Zoija juta, ka nosarkst. Ja nu rodas avārija vai kas neparedzēts.

Zoija skaidri redzēja, ka Etanam noraustās lūpu kaktiņš, tomēr viņš tikai piekrītoši pamāja.

-   Doma ir laba, viņš teica. — Nekad nevar zināt, kad radīsies vajadzība pēc signālraķetēm.

Zoijai par pārsteigumu, Etāns, ejot ārā pa durvīm, tiešām iepūta svilpītē.

Taču, kad Zoija pēc neilga laika devās uz darbu, svilpošana viņai nebija ne prātā. Viņa veicīgā solī gāja garām automašīnu stāvlaukumam uz jauno vietu, kur bija norādīts novietot mašīnu, prātā veidojot plānu, kā tikt galā ar zirnekļa tīklu.

Viņa tik dziļi bija iegrimusi domās, no kura gala sākt risināt jautājumu par paranormālo zirnekļa tīklu, ka nepamanīja Hūperu no pirmā dzīvokļa, kamēr saskrējās ar viņu. Lielo kartona kastu kaudze, ko viņš nesa, izjuka un aizkūleņoja pa asfaltu.

-  Ak, piedodiet, Zoija! Viņš nomurmināja. Es jūs ņeredzēju.

Hūpers bija maza auguma drukns vīrietis. Matu līnija jau sen bija atkāpusies labi atpakaļ, atsedzot kailu galvvidu. Viņš valkāja poliestera bikses, kuru piegriezums bija īpaši paredzēts pilnīgam augumam, un saburzītu sporta kreklu ar īsām piedurknēm, kas izskatījās tā, it kā tikko būtu izvilkts no netīrās veļas groza.

Hūpers bija kā uzburts uz modernās tehnoloģijas nieciņiem. Pie jostas viņam bija piekarinātas dažādas ierīces, kas bija vismaz desmit mārciņu smagas. Zoija paspēja ievērot mobilo tālruni un

plaukstdatoru, taču pārējie priekšmeti, kas šūpojās Hūperam pie vidukļa, likās mulsinoši.

-  Nekas ļauns nav noticis. Zoija pameta skatienu uz kastēm un pamanīja pazīstamu zīmolu. Jauns dators?

-  Jā. Hūpers noliecās, lai paceltu vienu no milzīgajām kastēm. Vakar atvedu. Tas jau bija pilnībā nokomplektēts. Vakar vakarā izsaiņoju un klejoju internētā līdz desmitiem. Šorīt ienāca prātā, ka jātiek vaļā no kastēm. Hūpers saslējās. Paklau, jūs taču drīz domājat pārcelties, vai ne? Vai jums nevajag labu, izturīgu kasti?

-  Nē, paldies!

Hūpers paraustīja plecus un nopētīja lielo metāla atkritumu tvertni, kas atradās pie mājas sienas. Tā jau gandrīz līdz malām bija pilna ar atkritumiem, laikrakstiem un plastmasas maisiņiem.

Pie sienas virs atkritumu tvertnes bija piestiprināta jauna, liela zīme, uz kuras rūpīgi bija uzzīmēti vārdi KASTES JĀSAPLACINA.

Hūpers piemiedza acis.

-  Tā, tā. Šķiet, seržante Dankana izgudrojusi vēl dažus jaunus noteikumus. Ak jāsaplacina kastes, ko? Zināt, ko es teikšu? Man tā mis Dankana, kuras attīstība aizkavējusies anālajā stadijā, jau ir līdz kaklam. Ja viņa grib, lai placina kastes pati.

Hūpers kastes sakrāva citu virs citas uz atkritumu kaudzes, tā ka tās pilnīgi aizsedza jauno zīmi.

Beidzis šādi izrādīt pretestību, Hūpers pacēla abas rokas virs galvas un uzvaroši sažņaudza tās dūrēs.

-  Ejiet pie velna, seržante! Viņš īsi iesmējās.

Zoija saprata Hūperu. Tomēr viņa ievēroja, ka tagad, kad lielās kastes bija sakrautas uz tvertnes, atkritumus tur vairs neviens nevarēs izbērt. Atkritumu savācēji tvertni tukšos tikai rit no rīta.

Zoija sev atgādināja, ka viņai ir citas rūpes, iekāpa mašīnā, iedarbināja dzinēju un izbrauca no stāvvietas.

Pēc neilga laika viņa slēdza vaļā “Pievilcīgā interjera" biroja durvis un devās tieši pie grāmatplaukta. Singltons Zoijai palīdzēja atrast un iegādāties grāmatas par interjera dizaina filozofiju. Tādā veidā Zoijas kolekcija strauji auga.

Jēdzienu par dzīvojamo telpu plānošanu tā, lai veicinātu harmoniju un vairotu pozitīvās enerģijas plūsmu, nebija radījusi modernā domas ievirze. Tas bija veidojies pirms vairākiem gadu tūkstošiem.

Gadsimtu gaitā daudzi ļoti izglītoti cilvēki bija veltījuši milzumu laika un pūļu tam, lai izpētītu, kā telpas iekārtojums ietekmē psihi. Dažu teoriju pamatā bija seno reliģiju principi. Citas bija veidojušās, mēģinot rast matemātisku un astroloģisku pieeju dizaina jautājumiem. Zoijas bibliotēkā bija vairākas grāmatas, kuru saturs bija veltīts pētījumiem par teorijām, ko bija izvirzījuši vairāku, jau sen mirušu civilizāciju prātnieki.

Pētījumi šajā nozarē turpinājās, lai gan mūsdienās tiem bija nepieciešams zinātnisks spožums un precizitāte. Zoijas rīcībā bija vairāki ziņojumi par novērojumiem, kas sīki aprakstīja, kā atšķirīgu toņu sienu krāsojums cietumos, skolu klasēs un slimnīcās spēcīgi iespaido cilvēku noskaņojumu. Viņa bija savākusi daudz datu par telpaugu un akvāriju terapeitisko ietekmi dzīvokļos un ārstu kabinetos.

Cilvēki ar dziļas intuīcijas palīdzību jau bija sapratuši, ka viņus pozitīvi vai negatīvi ietekmē to istabu iekārtojums, kur viņi dzīvo un strādā.

Zoija aiznesa grāmatu kaudzīti līdz rakstāmgaldam, nolika to un apsēdās. Šorīt viņai nebija paredzētas tikšanās. Ja neviens neiztraucēs, viņa varēs pavadīt vairākas stundas, meklējot informāciju par paranormāliem zirnekļu tīkliem.

Pēc vairākām stundām Zoija pacēla skatienu no kāda sena reliģiska rakstura teksta, kur sīki bija aprakstīts, kā attīrīt telpu no rēgiem un ļauniem gariem, un satrūkusies pamanīja, ka ir jau gandrīz divpadsmit. Pusvienos viņai vajadzēja tikties ar Etānu, lai ieturētu lenču un aprunātos par krāsu paraugiem.

Zoija vēl kaut ko piezīmēja bloknotā, kas atradās uz galda, un gurdi piecēlās. Viņa bija nosēdējusies gluži stīva, pētot literatūru. Vēl ļaunāk viņa jutās nomākta, jo neko derīgu nebija atradusi.

Zoijai vajadzēja tikt svaigā gaisā.

Paķērusi spilgti zaļo somu, viņa aizslēdza “Pievilcīgā interjera” durvis un devās uz “Triā izmeklēšanas biroju”.

Lai gan tas bija turpat Kobalta ielā tikai dažus kvartālus tālāk, taču Etana biroja apkaime ļoti atšķīrās no modernā bagātnieku rajona, kur bija iekārtots Zoijas birojs.

Etana birojs atradās vienā no Visperingspringsas senākajiem rajoniem. Zoijai patika tā apkārtne. Tiesa, zemās spāņu koloniālā stila ēkas ar izbalējušā apmetuma sienām, sarkano dakstiņu jumtiem un velvētajām durvju ailām izskatījās nemodernas un mazliet noplukušas. Taču tās bija neatkārtojami savdabīgas, tāpat kā Etāns.

Nonākusi līdz Kobalta ielas četrdesmit devītajam numuram, Zoija iegriezās kājceliņā un cauri nelielam, ar ķieģeļiem apdarinātam iekšpagalmam iegāja vēsā, ēnainā vestibilā. Iepretī atradās kāpnes, kas veda uz “Triā izmeklēšanas biroju”. Zoija paskatījās uz tām, tad pagriezās un atvēra durvis uz citu telpu, vienīgo, kas te atradās bez Etana biroja. Tas bija veikals “Vaļsirdīgas grāmatas”.

Veikala dziļumā Zoija pamanīja Singltona skūto galvu, ko apspīdēja datora ekrāna spokainā gaisma.

-  Tūlīt nākšu! Singltons iesaucās.

-  Nesteidzies.

-  Zoija? Singltons iznira no grotas, ko viņš dēvēja par kabinetu. Kas noticis?

-   Eju tikties ar Etānu. Esam norunājuši ieturēt lenču. Pēcpusdienā mums “Naktsvējos” jāpārrunā dizaina jautājumi.

Singltons klusi iesmējās.

-  Tāpēc jau nav jāsavelk seja tik bēdīgā grimasē, it kā tu dotos uz bērēm. Esmu pārliecināts, ka tev bijuši daudz sarežģītāki klienti nekā Etāns.

-  Varbūt, tikai es nezin kāpēc viņus neatceros.

-   Piemēram, tas puisis, kas pirms dažiem mēnešiem nogalināja savu sievu.

-  Tas ir gluži kas cits, Zoija iecietīgi sacīja. Deivids Meisons bija slepkava, bet viņš nebija sarežģīts klients. Dizaina jautājumos man ar viņu nebija nekādu domstarpību.

Singltons sakrustoja rokas un pārliecās pār leti.

-  Kādas grūtības tad tev sagādā Triā? Vai tās saistās ar guļamkrēsliem?

-  Viņa apsēstība ar guļamkrēsliem ir tīrais sīkums. Galvenais ir tas, ka viņam it nemaz nav krāsu izjūtas.

-  Nav tiesa. Etāns zina, ka viņam nepatīk sārta krāsa.

-  Es nu par to neesmu tik pārliecināta. Man ir klusas aizdomas ja tu un Harijs viņam nebūtu iestāstījuši, ka, ilgstoši uzturoties “Naktsvēju” piesātināti rožaino toņu iespaidā, vīrietim var rasties smadzeņu bojājums, Etāns droši vien būtu turpinājis tur dzīvot vienā mierā un nebūtu piekritis, ka telpas jāpārkrāso.

-  Tomēr viņš piekrita, Singltons aizrādīja. Tāpēc šķiet, ka tu man un Harijam esi lielu pateicību parādā.

-  Jā, Etāns atbalstīja domu pārkrāsot māju, Zoija atzina,

-  bet, kad sākam runāt par krāsu, viņš strīdas ar mani par katru collu ikvienā istabā. Par virtuvi mums izdevās vienoties, bet tagad mēs ķildojamies par lielo istabu. Es patiešām domāju ja notiktu pēc viņa prāta, visa māja būtu balta kā iekšpusē, tā ārpusē.

-   Etāns saka ja notiktu pēc tava prāta, katra istaba būtu citā krāsā.

-  Tas nu ir pārspīlēts. Es tikai ieteicu, ka mums vajadzīgs kas iespaidīgāks. Tomēr liekas, ka man nav nekādas izvēles. Etāns uzstāj, lai mēs pēc iespējas vairāk ietaupām, un ar krāsu palīdzību ir visvieglāk iegūt spēcīgu iespaidu.

Singltons kļuva domīgs.

-  Vīriešiem nekad īpaši nav padevies radīt iespaidu ar telpām, kur viņi dzīvo.

-  Nezinu, kā ir ar citiem vīriešiem, bet man ir pilnīgi skaidrs, ka tādiem vīriešiem kā Etāns ļoti nepatīk pārmaiņas viņu istabās. Varbūt viņi grib palikt noteicēji.

-  Varbūt gluži vienkārši baidās. Singltons paraustīja plecus.

-   Neaizmirsti, ka Etanam bijusi nelāga pieredze ar dizaineri, kas iekārtoja viņa birojus Losandželosā.

-  Tai nabaga dizainerei nebija nekāda sakara ar to, ka Etāns bija spiests bankrotēt.

-  Zinu, bet man šķiet, ka Etāns dārgās mēbeles, ko viņa lika iegādāties, saista ar toreiz pārciesto finansiālo katastrofu. Viņš man teica, ka izsolē par katru izdoto dolāru saņēmis tikai dažus pensus.

Zoija aizkaitināti atmeta ar roku.

-  Tā nu nebija dizaineres vaina.

-  Varbūt viņa Etanam iestāstīja, ka greznie rakstāmgaldi, tāpat kā dīvāni un galdi uzgaidāmajā telpā ir labs līdzekļu ieguldījums.

Zoija sarauca pieri.

-  Viņa noteikti domāja, ka dārgās mēbeles tajā ziņā ir lielisks līdzekļu ieguldījums, ka tās viņa biroja telpām piešķīra vajadzīgo izskatu.

-  Etāns laikam gan uzskatīja, ka viņa domājusi vērtību naudas izteiksmē.

-  Mēbeles reti ir vērtīgas pašas par sevi.

-  Nu, varbūt viņa to Etanam nepaskaidroja.

Zoija iestenējās.

-  Es tikai zinu, ka vienmēr, tiekoties ar Etānu, lai pārrunātu dizaina jautājumus, beigās mēs sastrīdamies.

-  Kā jau teicu, tās ir tikai vīrietim raksturīgās bailes.

-  Hmm. Zoija brīdi klusēja. Ja nu esam sākuši runāt par bailēm…

-Jā?

Zoija izlikās pētām deviņpadsmitā gadsimta dienasgrāmatu, kas bija izlikta apskatei zem letes stikla.

-  Tā nav mana darīšana, bet es gribētu zināt, vai esi nodomājis tuvākajā laikā Boniju kaut kur uzaicināt.

Singltons nepakustējās.

-  Es par to domāju.

-  Ak tā. Zoija gaidīja, bet Singltons neko negrasījās paskaidrot. Priecājos dzirdēt. Es jau sāku raizēties, ka tu vilcinies, jo nezini, vai viņa gribēs, bet es skaidri zinu, ka gribēs. Es domāju kaut kur aiziet kopā ar tevi.

-  Es nekādā ziņā nedomāju viņu aicināt, kamēr nebūs pagājusi viņas vīra nolaupīšanas un noslepkavošanas atceres diena.

Zoiju pārsteidza ne vien šī piezīme, bet arī Singltona iejūtība.

-   Tev taisnība. Es par to nebiju iedomājusies. Šis patiešām nebūtu piemērotākais brīdis. Taču priecājos dzirdēt, ka tomēr esi iecerējis to darīt.

-   Vai tu patiešām domā, ka viņai patiktu kaut kur aiziet ar mani? Es, šķiet, neesmu kā tu teiktu viņas stilā.

-            Šajā ziņā paredzēt nevar neko, Zoija dedzīgi ieteicās.

-  Piemēram, Etāns un es. Varu derēt, nevienam pat prātā nenāca, ka mēs saiesim kopā.

-  Labi teikts. Jūs esat pilnīgs pretstats viens otram. Tu ar savu māksliniecisko dabu un fen šui idejām, un Etāns ar savu racionālo ieskatu par pasauli. Patiešām nedomāju, ka jūs abus būtu varējis uzskatīt par saderīgu pāri jebkurš savedējs, kas ciena pats sevi.

Šis novērojums Zoijas noskaņojumu neuzlaboja. Viņa piepeši nožēloja, ka izmantojusi piemēru par pretstatu pievikšanos.

Taču Singltona garastāvoklis, šķiet, bija kļuvis pacilāts. Viņš starojoši uzsmaidīja Zoijai.

-  Paldies, Zoija! Tu man devi cerību.

-  Man prieks, — viņa teica no sirds.

Etāns dzirdēja uz čīkstošajām kāpnēm atskanam Zoijas soļus. Nu jau bija laiks.

Etāns bija Zoiju pamanījis nākam pa ielu pirms vairākām minūtēm un noraudzījies, kā viņa ienāk ēkā, bet viņa bija kavējusies, runājot ar Singltonu. Etāns nevarēja saprast, par ko abi tur lejā runājušies.

Viņš sēdēja pie rakstāmgalda, raudzīdamies spogulī, kas bija novietots pie sienas tā, ka viņš uzreiz varēja redzēt, kas ienāk pa durvīm. Zoijai nepatika spoguļa novietojums. Viņa teica, ka tas izjaucot enerģijas harmonisko plūsmu telpā. Viņai nepatika arī klientiem domātie krēsli, Zoija teica, ka tie esot pārāk lieli un nomācoši. Taču Etanam enerģijas plūsma likās gana laba, un viņam patika, ja telpas iekārtojums klientus mazliet nomāca. Tas situācijai piešķīra tikko jaušamu spraigumu, kas Etanam likās lietderīgs.

Spogulī parādījās Zoijas attēls. Tumšie, rūsgani brūnie mati uz skausta bija savīti vaļīgā mezglā. Kad Etāns bija izgājis no mājām, Zoija bija ģērbusies rītakleitā. Tagad viņa bija uzvilkusi vieglu tirkīza krāsas svīteri ar piedurknēm, kas aizsedza elkoņus, un tādas pašas krāsas svārkus, tikai tumšākā tonī. Plānais audums graciozi viļņoja ap viņas stilbiem. Etāns juta, ka viņā mostas kaisle. Zoija izskatījās satriecoši. Viņai brīnišķīgi piestāvēja visi tērpi, bet vēl labāk viņa izskatījās bez jebkāda apģērba.

Atmiņas par iepriekšējās nakts mīlēšanos atkal radīja alkas. Etāns bija sācis kārot pēc viņas apskāvieniem, jo kopīgā kaisle viņam sniedza svētlaimīgu, kaut arī īslaicīgu aizmiršanos. Kad abi gulēja viens otra skavās miklajos palagos, Etāns spēja aizmirst nedrošību par nākotni, viņš pat varēja iedomāties, ka pagātne neeksistē.

-  Etan ?

-  Tepat jau esmu. Viņš piecēlās un apgāja ap rakstāmgaldu.

Zoija nāca iekšā.

-  Vai esi gatavs lenčam?

Viņa smaidīja, bet acīs bija jaušamas tumšas ēnas. Etāns raizējās, ka ļaunais sapnis, kas Zoiju bija mocījis nakts tumsā, vajā viņu vēl tagad. Etāns juta uzvirmojam dusmas. Viņš tās apspieda, jo nebija viņa spēkos kaut ko darīt. Etāns būtu atdevis visu, ja vien spētu atgriezties pagātnē un paglābt Zoiju no ilgajiem mēnešiem, kas viņai bija jāpavada Svečezerā. Taču pagātnē neko nebija iespējams mainīt. Etāns to zināja labāk par daudziem citiem.

-  Jā, labprāt ieturētos, viņš sacīja. Pagājies tuvāk, viņš cieši apskāva Zoiju un kvēli skūpstīja, mēģinot izgaisināt rēgainās atmiņas. Sajutis, ka viņa atslābst un piekļaudamās apķeras viņam ap kaklu, Etāns pacēla galvu. Un pašreiz esmu gatavs ēst gandrīz visu.

-  Es gribētu pie Montoijas, Zoija teica.

Etāns ar īkšķi lēni vilka pār viņas zoda līniju, izbaudot sajūtu, ko radīja maigā āda.

-  Es gribētu tevi. Uz rakstāmgalda.

Zoija žigli atkāpās.

-   Pat nedomā, Triā. Mums jāizlemj, kā krāsot guļamistabu. Ilgāk vairs nedrīkst atlikt.

-  Kā tu vari domāt par krāsām, ja es tikko ieteicu kvēlu seksu uz rakstāmgalda?

-   Es esmu speciāliste un protu koncentrēt uzmanību uz darbu.

Ieturējuši lenču pie Montoijas, viņi kāpa mašīnā un brauca uz Naktsvēju kanjonu. Pēc neilga laika Etāns iegrieza automašīnu iebraucamajā ceļā, kas veda uz veco savrupmāju.

Zoija jutās nedaudz saspringta. Etanam viņa veltīja apžilbinošu, profesionālu smaidu viņš to jau pazina.

-  Zini, mums taču nav jāstrīdas. Vari mēģināt arī turpmāk uzticēties savai interjera dizainerei.

-  Mīļā, es tev varētu uzticēt savu dzīvību.

-  Tikai ne krāsu podu?

-  Krāsa ir bīstama.

Lielās mājas ieejas maigi rožainās flamingo krāsas durvis bija plaši atvērtas. Netālu no tām bija novietots balts furgons. Uz tā sāniem bija uzraksts: HULL PAINTING Co., Ernest HULL, ProJ).

Zoijai iemirdzējās acis.

-  Krāsotāju meistars, viņa ieteicās. Beidzot. Trīčers droši vien pārdomājis un nolēmis šonedēļ atsūtīt kādu, lai strādā virtuvē. Nāc, paskatīsimies, kas tur notiek! Es gribu pārliecināties, vai viņš saņēmis pareizus norādījumus par cilni pie ziemeļu sienas.

Zoija atgrūda vaļā mašīnas durvis un izlēca ārā, pirms Etāns bija paspējis izņemt aizdedzes atslēgu. Viņš noskatījās, kā viņa uzskrien pa kāpnēm un nozūd durvīs.

Tava bezbailīgā dizainere sāk rīkoties, viņš nodomāja. Apbrīnojami, cik strauji Zoija sāka kustēties, pamanījusi krāsotāju.

Etāns izkāpa no mašīnas un mierīgākā solī gāja uz durvīm. Ja bija ieradies meistars, tas nozīmēja, ka vajadzēs pieņemt lēmumu, bet Etanam nez kāpēc to negribējās darīt.

Ak, pie velna! “Naktsvēju” iekštelpu remonts bija kļuvis par tādu kā ērmīgu metaforu laulībai. Kamēr lēmums nebija pieņemts,

Etāns varēja izlikties, ka nekas nemainīsies, ka viss paliks tāpat kā pirms tam. Viņam nevajadzēs domāt par nākotni.

Ejot garām furgonam, Etāns ielūkojās iekšā pa logu mašīnas vadītāja pusē. Uz plauktiņa starp sēdekļiem stāvēja kārba, kuras uzraksts liecināja, ka tās saturs spēcina muskuļus, vairo enerģiju un fiziskos spēkus. Uz grīdas atradās vienā stūrī atplēsts iesaiņojums, kur bija vēl piecas tādas pašas kārbas. Uz pasažiera sēdekļa bija nolikta liela papīra turza ar veselīgas pārtikas veikala logo.

Visu cieņu meistaram, kas tā rūpējas par savu veselību un pareizu uzturu, Etāns nodomāja. Viņš sāka gudrot, vai vajadzētu justies vainīgam par lielo Montoijas “speciālo enčiladu”*, ko bija apēdis pavisam nesen.

Etāns uzkāpa pa platajām kāpnēm un pagāja garām sārtajiem akmens pīlāriem, kas ieskāva ieeju. “Naktsvēju” iekštelpas vairs neizskatījās tik nomācoši sārtas, jo rožainās marmora grīdas un rožainie paklāji ar milzīgajām sārtajām orhidejām bija pārklāti ar aizsargaudumiem. Tas pats bija izdarīts ar sārti zeltītajām mēbelēm. Diemžēl uz sienām un augstajiem griestiem rožainās krāsas vēl bija pārpārēm.

Etāns redzēja, ka Zoija nelaimīgo krāsotāju iebīdījusi stūrī pie mēteļu skapja. Viņa vairs neizskatījās saviļņota, bet nikna.

Meistars šķita izmisis. Viņš bija ģērbies tīrās baltās biksēs. Zem jaunās naģenes bija manāmi gaiši mati, kas bija apgriezti tik kārtīgi kā armijā. Šķiet, olbaltumvielu kokteilis viņam gājis labumā, Etāns nodomāja. Puisis bija liels un spēcīgs, augumā droši vien garāks par sešām pēdām. Spēcīgais kakls un platais krūškurvis lika domāt, ka viņš nopietni trenē muskuļus. Meistars slējās augstu pāri Zoijai, lai gan viņa šķita to nemanām. Zoija bija pārāk aizņemta ar rāšanos.

-  Kā jūs to domājat ka esat ieradies tikai tādēļ, lai te atstātu dažus rīkus? viņa prasīja, aizšķērsojot ceļu uz izeju. Trīčeram vajadzēja jūs sūtīt, lai sākat strādāt virtuvē.

-  Piedodiet, kundze!

* Enčilada meksikāņu ēdiens: plāna, plakana mai:c ar tajā ietītu gaļas pildījumu un asu mērci.

Meistars pāri Zoijas galvai pameta skatienu uz Etānu, klusi lūgdams vīrišķīgu izpratni un nelielu palīdzību. Etāns sakrustoja rokas, ar plecu atbalstījās pret sārto sienu un viegli papurināja galvu. Viņam puiša bija žēl, tomēr ne tik stipri, lai iejauktos.

Kad meistars saprata, ka no Etana palīdzību nav ko gaidīt, viņa sejā parādījās apņēmīgāka izteiksme. Viņš sarauca pieri un paraudzījās uz Zoiju, kas bija izslējusies viņam priekšā.

-  Paklausieties, kundze, šefs teica, lai es, atgriežoties no lenča, tikai piebraucot pie šīs mājas un ienesot iekšā krāsas smidzinātāju un saliekamās kāpnes. Viņš norādīja uz šiem priekšmetiem, ko bija nolicis lielajā istabā uz grīdas. Tas ir viss. Es šodien nevaru te palikt. Man pēcpusdienā jāstrādā citā vietā.

-   Kur? Zoija, acīm aizdomīgi iedzirkstoties, jautāja: Vai Tuksneša ainavas mājā, vai Arrow Grande!

-  Ē… Tuksneša ainavā.

-  Ahā. Tā jau es zināju. Trīčers man melojis. Viņš teica, ka šonedēļ te nevarot sākt strādāt tikai tāpēc, ka vajagot pabeigt manu otru projektu Arroyo Graivle. Tomēr viņš slepus aizsūtījis savus strādniekus uz Tuksneša ainavu. Tas ir Lindsijas Voilas projekts, vai ne?

-   Es nezinu, kundze. Meistars mēģināja aizlavīties Zoijai garām.

Zoija pakāpās atpakaļ un, rokas sānos iespriedusi, nostājās viņam ceļā.

-  To mēs vēl redzēsim! Man ir līgums.

-  Es neko nezinu par darbu grafiku, kundze. Zinu tikai to, ka kavējos. Halls man sados sutu, ja es zibenīgi nebraukšu 'uz otru objektu.

-  Varat pateikt Hallam, lai viņš dara Trīčeram zināmu, ka es tiešām domāju rīkoties tā, kā teicu viņam, runājot pa tālruni. Zvēru, ja viņš turpinās izlocīties, es nekavējoties sarunāšu darbuzņēmējus no Fēniksas un nekad vairs neizmantošu viņa kompānijas pakalpojumus saviem projektiem.

-   Protams, kundze. Meistaram beidzot izdevās tikt Zoijai garām. Viņš ātri devās uz durvīm. Es viņam pateikšu.

-  Vai Lindsija Voila piedāvājusi Trīčeram piemaksu, lai viņas projektu pabeidz pirmo? Zoija sauca nopakaļ. Varu derēt, ka tā ir. Tas nav likumīgi. Ja vajadzēs, es dabūšu advokātu.

Meistars nelikās ne zinis. Viņš uz brīdi apstājās Etana priekšā.

-  Vai šī māja pieder jums?

-  Jā, man, — Etāns sacīja.

-  Es saprotu, kāpēc jūs gribat to pārkrāsot. Pārāk daudz rožainas krāsas.

-  Jūs to ievērojāt?

-Jā. Varbūt šefs nedēļas beigās mani sūtīs šurp.

-  Šķiet, tas būtu labi. Kā redzat, mana dizainere nepriecājas.

Meistars satvēra cepures nagu un pavilka to zemāk pāri gaišajiem matiem.

-  Jā, ser, to es redzu.

-  Nekad nevajag kaitināt speciālistu, Etāns sacīja.

Meistars izgāja pa durvīm, šķērsoja lieveni, iekāpa baltajā furgonā un ļoti ātri aizbrauca.

Etāns paskatījās uz Zoiju, mēģinot noteikt, kāds viņai ir noskaņojums. Zoija sprēgāja aiz dusmām. Etāns atcerējās, ka doma par “Naktsvēju” iekštelpu remontu viņai kļuvusi gandrīz vai par apsēstību. Viņš gudroja, vai tas ir labi vai slikti.

-  Nu? viņš mierīgi apjautājās.

-  Krāpnieks, divkosis, blēdīgais idiots.

Te nu bija mierīgi.

-  Vai tu to ar domā Trīčeru, Hallu, meistaru, kas tikko aizgāja, vai mani?

-  Trīčeru.

-   Pareizi. Etāns izslējās taisni. Ja nu esam to noskaidrojuši, parunāsim par krāsu paraugiem.

16

Singltons pacēla galvu un paskatījās uz Boniju, kas īsu brīdi pēc vieniem ienāca veikalā. Šķita, ka “Vaļsirdīgajās grāmatās” viss piepeši kļuvis mazliet gaišāks.

Parasti Singltons bija juties apmierināts veikala pustumsā. Tā piederējās viņam, kā arī seno un reto sējumu kolekcijai. Tomēr pēdējā laikā viņš sāka manīt drūmās ēnas, jo, ienākot Bonijai, tās ir kā kļuva gaišākas. Likās, ka viņa ienes sev līdzi spēcīgo tuksneša sauli.

-   Es saņēmu vēsti no tevis, viņa teica, nometot uz letes somiņu un plastmasas kārbu. Gluži neticami, ka tev izdevies uziet šo grāmatu par Visperingspringsas vēsturi. To taču publicējusi kāda pavisam neliela privāta izdevniecība.

-  Es to sameklēju internetā. Singltons no letes apakšas izvilka mazu grāmatiņu ādas iesējumā un atvēra titullapu. “Vēsturiskas ziņas par Visperingspringsas pilsētas dibināšanu Arizonas teritorijā.” Dž. L. Krīks.

-   Tas ir brīnišķīgi, Singlton. Bonija satraukti noliecās pār grāmatiņu, ļoti saudzīgi pāršķirdama lapas. Man stāstīja, ka Bibliotēkas draugu biedrības locekļi gadiem centušies atrast Krika grāma-

tas oriģinālu. Tagad saviļņoti jutīsies visi. Tas būs apbrīnojams papildinājums reto grāmatu un manuskriptu kolekcijai.

-   Prieks dzirdēt.

-  Cik tā maksā?

Singltons paraustīja plecus.

-  Necik.

Bonija sarauca uzacis un paskatījās uz viņu.

-   Es nekādā ziņā nebiju domājusi, ka tev tā jādāvina bibliotēkai. Saprotu, ka grāmata droši vien ir dārga. Bibliotēkas draugi atlīdzinās tās vērtību.

Singltons sakrustoja rokas uz letes.

-  Uzskati to par manu ieguldījumu biedrības labā.

Bonija smaidīja.

-  Tas ir ļoti laipni, Singlton!

-  Zini, es reizēm mēdzu rīkoties kā krietns sabiedrības loceklis.

-  Nu labi. Ceru, ka pieņemsi šo manis cepto citronu bezē kūku kā pateicīgās sabiedriskās bibliotēkas atzinības simbolu. Bonija pabīdīja Singltonam tuvāk plastmasas kārbu.

-   Citronu bezē? Viens no maniem mīļākajiem ēdieniem. Viņš noņēma kārbas vāciņu un ieelpoja svaigi spiesto citronu smaržu. Hmm. Viens no pašiem jaukākajiem aromātiem līdz šim izpētītajā Visumā. Vari uzskatīt, ka esmu saņēmis pilnu atlīdzību.

Boniju, šķiet, viņa atbilde iepriecināja.

-  Līdz brīdim, kad ēdīsi, ieliec to ledusskapī.

-  Varu pavēstīt, ka šis brīnums līdz ledusskapim nenonāks.

Singltons atkal pabāza roku zem letes, atrada vairākas plastmasas dakšiņas, kas bija sakrājušās, kad viņš tika pircis līdzņemšanai gatavās maltītes, paņēma vienu dakšiņu un noknieba no kūkas lielu kumosu.

Singltons ēda lēni, izbaudot garšu.

-   Dievu ēdiens, viņš paziņoja, norijis kumosu.

-   Paldies! No Džcfa un Teo es šādas cildinošas piezīmes nekad nedzirdu. Viņi parasti ar karoti no virspuses noņem bezē piciņas un mēģina tās piespēlēt viens otram, tikai tad ķeras pie dzeltenās kūkas.

-   Lai vēl dažus gadus paaugas. Gan jau viņu garšas kārpiņas attīstīsies.

-   Tu domā, es varu cerēt, ka ar laiku viņi tiešām iemācīsies ēst kā civilizētas cilvēciskas būtnes?

-   Es nezinu, kā ēd civilizētas cilvēciskas būtnes, tikai nojaušu zēni beigās sapratīs, ka gaisīgais bezē cepums jauki papildina citrona smaržu.

-   Šķiet, es nesēdēšu, aizturējusi elpu, un negaidīšu brīdi, kad viņi to aptvers, bet priecājos, ka tev kūka garšo. Bonija paskatījās pulkstenī. Vai Etāns ir augšā?

-   Tu atnāci mazliet par vēlu. Singltons noknieba vēl vienu kūkas gabaliņu. Viņš aizbrauca uz “Naktsvējiem” kopā ar savu interjera dizaineri.

-   Ai, ai. Bonija savaikstījās. Tomēr varbūt nemaz nav slikti, ka neizdevās viņu sastapt. Etāns vienmēr ir mazliet saīdzis gan pirms, gan pēc tam, kad viņi ar Zoiju sprieduši par dizaina jautājumiem.

-   Arī Zoija pamatīgi nervozē, kad paredzēta interjera apspriešana. Viņa saka, Etāns esot stūrgalvīgs un ietiepīgs, pat skops.

-   Zinu, ka Etāns cenšas iekļauties paredzēto līdzekļu robežās, taču Zoijai šādos jautājumos pieredzes netrūkst. Esmu pārliecināta, ka viņa izvēlēsies pašu taupīgāko variantu.

Singltons paņēma vēl gabaliņu kūkas.

-   Nedomāju, ka Etāns visvairāk raizējas par naudu, lai gan viņš ar to varbūt aizbildinās.

-  Kāpēc tad viņš tā uztraucas?

-   Es Zoijai jau teicu, ka, manuprāt, biznesa neveiksmi Losandželosā Etāns neapzināti saista ar lieliem interjera dizaina projektiem.

-   Un atmiņas par bankrotu, protams, vienmēr liks atcerēties arī Drū nāvi. Bonija nopūtās. Turklāt tikko apritēja trīs gadi kopš dienas, kad Etāns atrada vietu, kur slepkava bija apracis mana vīra līķi, tāpēc šajās dienās Etāns jūtas ārkārtīgi saspringts. Varbūt novembris nebija pats piemērotākais laiks sākt darbus “Naktsvējos”.

-  Varbūt vajadzēja nogaidīt līdz nākamā gada sākumam. Šķiet, viņi izdomāja, ka šis projekts nāks par labu abiem, jo viņi ar to var darboties kopīgi. Tomēr liekas, ka viņi nedara neko citu kā strīdas.

Bonija saprata un iepleta acis.

-  Vai tu domā, ka viņi ar laulību saistītās raizes un satraukumu novirza uz mājas projektu?

-  Neesmu psihiatrs, bet tas liekas visai iespējams.

Singltons bēdīgi pētīja cepuma atliekas kārbas dibenā. Viņš

saprata, ka ar dakšiņu tās nevarēs paņemt, un ieprātojās, ko domātu Bonija, ja viņš aplaizītu pirkstu un ar to uzlasītu pēdējās drupačas. Varbūt Bonija saprastu, ka cepums viņam patiešām gājis pie sirds.

-  Kopš Drū nāves novembris mums visiem ir grūts mēnesis, Bonija domīgi sacīja. Taču es tiešām biju domājusi, ka šogad būs vieglāk. Zinu, ka man un Teo vairs nav tik grūti. Tomēr Etanam garastāvoklis svārstās tāpat kā agrāk, un Džefs, šķiet, pārdzīvo daudz vairāk nekā pagājušajā gadā.

Singltons ar nožēlu aizvākoja tukšo kārbu.

-   Liekas, ka Džefs ir tāds kā nomākts.

Bonija pamāja.

-  Mēneša sākumā viņš lūdza, lai ļauju apskatīt albumu ar tēva fotogrāfijām. Viņš ienesa to savā guļamistabā. Nākamajā dienā iegāju pie viņa, un Džefs sēdēja gultā, nekustīgi raudzīdamies uz Drū fotoattēlu. Es jautāju, vai viņš grib parunāties ar tēti.

-  Ko viņš teica?

-  Viņš teica, ka negribot, un aizvēra albumu. Bonija papurināja galvu. Nezinu. Varbūt pārcelšanās uz Visperingspringsu Džefam laupījusi iekšējo līdzsvaru vairāk, nekā biju domājusi līdz šim.

-  Mēdz teikt, ka pārcelšanās uz citu dzīvesvietu izraisa pamatīgu stresu.

-  Zinu. Bonija brīdi klusēja. Tomēr es arvien vēl domāju, ka lēmums sākt jaunu dzīvi šeit bija pareizs. Mums visiem, arī Etanam, vajadzēja tikt projām no Losandželosas.

-Ja tā padomā, ikviens no mūsu bariņa te ieradies, lai sāktu visu no jauna. Tu, zēni, Etāns, Zoija un Arkādija. Pat Harijs un es.

Bonija savilka uzacis.

-   Arī tu?

-   Protams, arī es.

-  Ko tad tu esi atstājis pagātnē?

-   Mana sieva izlēma, ka negrib bērnus. Viņa mani pameta, lai apprecētos ar citu, kas viņu saprotot labāk par mani. Aptuveni tajā pašā laikā tie ļaudis, kas vadīja pētnieku grupu, kurā es strādāju, nolēma vairot peļņu, pārdodot manis sniegtos pakalpojumus organizācijai, kas solīja vairāk, lai gan mani neinteresēja veikt pētījumus, kurus vēlējās klients. Singltons paraustīja plecus. Izlēmu, ka laulības šķiršana un apnicīgs darbs ir pārliecinošs iemesls, lai es dotos projām.

-  Un tā tu nonāci Visperingspringsā. Rietumi vienmēr bijuši piemēroti tam, lai sāktu no jauna, vai ne?

-  Jā. Tieši to mēs visi darām. Un mums izdosies. Singltons pasniedza Bonijai Krika grāmatu. Neraizējies par Džefu. Drīz pienāks diena, kad arī viņš būs gatavs sākt no jauna.

Ņemot grāmatu, Bonijas pirksti viegli pieskārās Singltona rokai.

-   Paldies!

Viņš pamāja un noraudzījās, kā Bonija iziet pa durvīm. Kad viņa tās aizvēra, ēnas atkal sabiezēja.

17

Nākamajā rītā neilgi pirms desmitiem iečīkstējās kāpnes, kas

veda uz otro stāvu un “Triā izmeklēšanas birojam” noderēja

kā brīdinājuma sistēma. Etāns uzmanīgi ieklausījās, pēc soļu trok-

šņa mēģinot noteikt, kas nāk, šo spēli viņš pats bija izgudrojis

un domāja, ka tā ir ļoti noderīga viņa darbā.

Viņaprāt, modernie detektīvi pārāk tiecās paļauties uz jaunākajiem tehnikas sasniegumiem un internētu. Senā Šerloka Holmsa laiku prasme un metodes bija apdraudētas un drīz vien varēja izzust pavisam. ^ ,

Kādam vajadzēja turēties pie tradīcijām.

Soļi nebija enerģiski, ātri un viegli, tātad tā nebija Zoija. Tie nebija arī Džefa vai Teo sporta apavu mīkstie un straujie būkšķi vai Bonijas žiglie un raitie papēdīšu piesitieni.

Nācējs ir vīrietis, Etāns nosprieda. Nosvērtas dabas. Izlēmīgs. Tāds cilvēks, kas zina, ko dara, un pieradis visu nokārtot līdz galam. Vai nu vīrs no Apvienotajiem pasta sūtījumiem, vai varbūtējs klients.

Etāns negaidīja nevienu pasta sūtījumu.

Viņš pabīdīja sānis dzelteno piezīmju bloknotu, kur izdarīja pierakstus par Kirvena lietu, un nocēla kājas no rakstāmgalda stūra.

Potenciālam klientam nedrīkstēja ļaut domāt, ka darbdienā desmitos no rīta detektīvam nav citas nodarbošanās kā sēdēšana pie galda un kricelēšana bloknotā.

Etana otrā brīdinājuma iekārta ar gudru ziņu novietotais spogulis ļāva saskatīt ienācēju, tiklīdz tas pavēra kabineta priekštelpas durvis. Apmeklētājs bija slaida auguma vīrietis, kura biezie sirmie mati bija ļoti īsi apgriezti. Bikses un sporta krekls, šķita, maksāja dārgi. Tērps nebija brūns, tātad tas nekādi nevarēja būt pasta sūtījumu piegādātājs.

Varbūt vīrietis bija kāds ievērojams detektīvs?

Etāns piecēlās un gāja uz kabineta durvju pusi. Vīrietis bija pagriezis viņam muguru. Viņš domīgi vēroja lielo sekretāra galdu pie loga. Droši vien ievērojis, ka pie tā nesēž sekretāre, Etāns nodomāja.

-   Es varētu teikt, ka sekretāre tikko izgājusi iedzert kafiju, Etāns sacīja, bet patiesībā es sekretāri vēl neesmu pieņēmis darbā. Kā varu palīdzēt?

Vīrietis strauji pagriezās un uzmeta viņam vēsu un vērtējošu skatienu.

-  Jūs esat Triā, vai ne?

-   Etāns Triā. Etāns sniedza vīrietim roku.

-   Dags Veldezs. Dags paspieda Etana roku tikpat izlēmīgi, kā bija kāpis pa kāpnēm.

-   Vai Veldezs, kompānijas "Valdez Electronics” prezidents un galvenais administrators?

-Jā-

Etāns domās klusi iesvilpās. Dags Veldezs bija augsti situēta persona vietējā biznesā, un šajā gadā viņš bija Visperingspringsas Sabiedriskā fonda priekšsēdētājs.

Citiem vārdiem sakot, klients, par kādu varēja sapņot.

Tādu klientu kā D. Dž. Veldezs Etanam senajās dienās Losandželosā bija bijis daudz. Taču senās dienas bija pagājušas, te nebija Losandželosa, un Etanam vairs nepiederēja apjomīgs korporatīvs drošības dienesta bizness, kas varētu pievilināt šāda mēroga klientus.

Visperingspringsā tādi klienti parasti vērsās pie Rednora.

Kādā nolūkā tad pie Etana bija ieradies Veldezs?

-  Man jūs ieteica Ketrīna Kamptone, Dags teica.

Tas bija parasts, reāls ieteikums. Šajā biznesā dzīve, šķiet, nekļuva labāka.

-  Nāciet, apsēdieties! Etāns pakāpās tālāk no durvīm.

Dags ienāca kabinetā un apsēdās vienā no klientiem paredzētajiem krēsliem. Viņš nebija liela auguma vīrietis, bet likās, ka pretēji Zoijas brīdinošajam paredzējumam milzīgais krēsls viņam nerada nomācošu iespaidu.

Dags aplaida skatienu visapkārt, viegli pasmaidīdams.

-   Gluži kā no īsta detektīvu romāna. Varbūt izņēmums ir tikai dators.

-   Šo biroju es mantoju no tēvoča, kas uzsāka te strādāt pirms vairākiem gadu desmitiem. Šķiet, tēvocim Viktoram bijavisai romantisks priekšstats par šo profesiju.

Dags savilka vienu uzaci.

-Jūs laikam neesat vienisprātis ar viņu?

-   Nevaru to atļauties. Es cenšos nopelnīt iztiku. Šādā darbā romantiskai pieejai nav vietas. Etāns apgāja ap rakstāmgaldu un apsēdās. Kā varu jums palīdzēt?

-  Manā preču piegādes nodaļā notiek kas nesaprotams. Inventarizācijas laikā izrādījies, ka zaudējumi triju pēdējo mēnešu laikā ir lielāki nekā parasti. Tie nav pārāk augsti, tomēr pastāvīgi pieaug. Mani drošības dienesta vīri nespēj noskaidrot, kas par vainu. Es vēlētos, lai jūs iesaistāties šajā lietā, pārbaudāt un padomājat, vai varat atrast veidu, kā zaudējumus novērst.

-   To es varu, Etāns sacīja. Tomēr vispirms gribu jums ko jautāt. , „

-  Jūs vēlaties zināt, kāpēc negāju pie Rednora?

-  Man bija radies iespaids, ka tieši Rednors izplānojis jūsu pašreizējo drošības sistēmu.

-Jūsu iespaids ir pareizs. To patiešām plānoja Rednors. Rednora speciālistu komanda veica manas kompānijas operāciju detalizētu analīzi. Kad viņi to bija pabeiguši, rezultātus apkopoja

apjomīgā dokumentā, kur bija arī garš visai dārgu ieteikumu saraksts. Mēs šos ieteikumus pienācīgi izpildījām.

-   Saprotu. Etāns gaidīja. Ja klusums ieilga, cilvēki reizēm sāka runāt.

Taču Dags nebija no tiem klientiem, kas varētu reaģēt uz šādu taktiku. Viņš neapšaubāmi bija pārdomājis, ko un cik daudz stāstīt.

-  Es gribu izmantot tāda cilvēka pakalpojumus, kurš nav saistīts ar manu organizāciju.

-  Saprotu. Etāns atvēra vaļā atvilktni, izņēma tīru bloknotu un paņēma pildspalvu. Citiem vārdiem sakot, jūs domājat, ka viens no jūsu drošības dienesta vīriem ir saistīts ar zudumiem piegādes nodaļā.

-  Tā man šķiet. Ņemot vērā, ka Rednors mūs konsultēja, kad nolīgām jauno drošības dienesta personālu, ņemot vērā arī to, ka viņi vadīja visas iepriekšējās pārbaudes, es vairs nedomāju vērsties pie viņiem, lai mēģinātu situāciju labot.

-  Tātad jūs vēlaties, lai es veicu jūsu drošības sistēmas revīziju.

-  Revīziju. Dags pamāja. Viņam patika šis vārds. Jā, es vēlos tieši to. Varbūt viens cilvēks no malas var pamanīt ko tādu, kas paslīdējis garām komandai, īpaši jau tāpēc, ka šī komanda, protams, ir ieinteresēta neatrast neko tādu, kas mestu ēnu we Rednoru.

Pēc četrdesmit minūtēm Dags parakstīja čeku, vēlreiz paspieda Etanam roku un izgāja no kabineta.

Pavadījis viņu līdz durvīm, Etāns atgriezās pie rakstāmgalda. Viņš kādu brīdi sēdēja un skatījās uz čeku. Tajā bija ierakstīta krietna summa. Veldeza dotais uzdevums bija pats lielākais, kas Etanam bija gadījies, kopš viņš bija nodibinājis savu biznesu.

Viņš paņēma klausuli. Zoija atsaucās tūlīt.

-  “Pievilcīgais interjers”. Viņa runāja laipnā un profesionālā tonī, taču likās, ka Zoija ir nedaudz izklaidīga. Te Zoija Triā.

Zoija Triā. Etanam patika dzirdēt šos vārdus.

-  Tikko pie manis bija Dags Veldezs no “Valdez Electronics”, un es no viņa dabūju pamatīgu honorāra avansu par to, ka apņēmos izmeklēt dažas neskaidrības viņa piegādes nodaļā.

-  Etan, tas ir brīnišķīgi. Izklaidīgais tonis izgaisa. Zoija aizrautīgi steidza piebilst: Apsveicu! Spīdoša veiksme.

-   Par to man jāpateicas Ketrīnai Kamptonei. Viņa mani ieteikusi.

-   Arī viņa var pateikties tev, Zoija sirsnīgi ieteicās. Tu viņai lieliski palīdzēji, turklāt visu nokārtoji klusi un mierīgi. Laikrakstos nav parādījusies neviena rindiņa, kas viņai varētu sagādāt sliktu slavu. Ņemot vērā, ka viņa bija gulējusi ar to drausmīgo Deksteru Morovu, tas būtu visai pazemojoši. Esmu pārliecināta, ka Ketrīna tev ir ļoti pateicīga.

-  Es gan nebiju drošs, vai viņa negribēs vērsties pret mani pret cilvēku, kas atklāja rūgto patiesību, Etāns atzinās.

-   Acīmredzot, viņa nevaino tevi par to, ka pati nav pratusi spriest pareizi. Droši vien tāpēc viņai administratores darbā veicas. Paklau, vai mums to nevajadzētu nosvinēt? Aiziesim kaut kur ieturēt vakariņas. Šoreiz bez pārējiem. Tikai tu un es.

Etāns piepeši jutās vēl labāk nekā pirms dažām minūtēm, kad Veldezs bija izrakstījis čeku. Precēti cilvēki taču mēdza atļauties nelielas svinības, atzīmējot to, ka vienam vai otram paveicies.

-   Izklausās jauki, — viņš teica. Tikai viens iebildums.

-   Kāds tad?

-  Es to lietu vēl neesmu atrisinājis. Viņš piesita pie galda malas. Pat neesmu sācis izmeklēšanu. Svinēt varbūt ir mazliet par ātm.

-   Blēņas! Tu to atrisināsi. Tev tas vienmēr izdodas, vai ne? Tātad šovakar ejam vakariņās. Protams, maksāsi tu, jo esi saņēmis honorāra čeku.

Etāns mazliet pasmaidīja.

-   Labi. Tas nozīmē, ka man jāizvēlas restorāns.

-   Noteikti. Ja vien tas nebūs picu restorāns. Picas mēs esam ēduši gana, kad ieturamies kopā ar bariņu.

-   Tāpēc, ka Džefs un Teo ir kā uzburti uz picām. Viņuprāt, tajās ir visas svarīgākās uztura vielas, kas nepieciešamas dzīvībai.

-  Nedomāju strīdēties pretī tik lietišķam padomam uztura jautājumos, tomēr reiz taču tev jānogaršo kas tāds, kas varbūt pat apdraud dzīvību. Aiziesim uz tādu vietu, kur galdā ir īstas salvetes.

-   Varens priekšlikums. Labi, ļauj man kādu laiku apdomāt. Tas ir svarīgs lēmums.

-  Sagādā man pārsteigumu.

Etāns nolika klausuli un atkal palūkojās uz čeku. Patīkami bija piezvanīt sievai pašā dienas vidū, lai pateiktu, ka tikko ieguvis nozīmīgu klientu.

Jauki bija dzirdēt sajūsmu viņas balsī un pārliecību, kad Zoija teica: “Tu to atrisināsi. Tev tas vienmēr izdodas, vai ne.7 ”

Lieliski bija apzināties, ka Zoija viņam tic vismaz tic viņa profesionālajam lietpratīgumam.

Etāns izvilka plāno Visperingspringsas tālruņu katalogu un sāka meklēt restorānus. Vajadzēja paturēt prātā, ka šī ir maza pilsēta. Restorānu, kur apkalpojot pasniedz īstas salvetes, nebija daudz.

Etaņs apjauta, ka īstenībā meklē tādu vietu, kur vīrietis mēdz aizvest sievieti, ja vēlas viņas skatījumā būt īpašs.

18

Etāns izvēlējās restorānu “Las Es treļļos” viesnīcā. Viens otrs varētu šaubīties, vai tur ir vislabākais ēdiens visā pilsētā, taču kategorijā “izsmalcinātas vakariņas elegantos apstākļos” šis restorāns bija minēts pirmajā vietā. Turklāt par to liecināja arī cenas. Ak,

pie velna, Etāns nodomāja, Dags Veldezs par to maksā.

Greznajā interjerā iekļāvās sniegbaltas galddrānas, mirdzošs kristāls un sudraba galda piederumu zaigojums. Audekla salvetes bija salocītas tā, ka atgādināja eksotiskus ziedus. Fonā bija dzirdama klusa, melodiska mūzika. Telpa grima maigā puskrēslā, oficianti bija ģērbušies melnos uzvalkos un baltos kreklos.

Etāns izvēlējās no zāles nošķirtu stūrīti blakus izliektai stikla sienai, aiz kuras atradās vakara tumsā tītais golfa laukums un kalni pie apvāršņa. Ne plašais golfa laukums, ne kalnu robotās virsotnes pēc tumsas iestāšanās vairs nebija saskatāmi. Tas bija principa jautājums. Ikviens zināja, ka aiz stikla ir gan golfa laukums, gan kalni, un ka par varbūtējo iespēju vērot skatu jāmaksā.

Sīs vakariņas atgādināja īstu randiņu tādu, ko Etāns un Zoija nebija varējuši atļauties pirms laulību noslēgšanas pusnaktī Las-

vegasā. Steidzīgās aprēķina laulības nebija devušas iespēju iet uz randiņiem, kā cilvēki parasti mēdza darīt cerēšanās laikā.

Zoija aizvēra ēdienkarti un paskatījās uz Etānu.

-   Es gribu makaronus “Niзoise” un lapu salātus. Un tu?

Etanam negribējās novērst skatienu no Zoijas. Sveču gaismā

viņa izskatījās valdzinoša, noslēpumaina un pavedinoša. Viņa bija uzvilkusi sarkanu kleitiņu, pleci un rokas bija kaili. Mati bija saņemti uz augšu elegantā mezglā. Ausīs dzirkstīja zelta auskari.

Etāns piespieda sevi ielūkoties ēdienkartē.

-  Es gan laikam neņemšu makaronus. Nešķiet, ka tos ēd diženi detektīvi.

-  Tie ir labāki par lazanju.

-Jā, tomēr tas ir bērnu ēdiens.

-  Varbūt. Zoija iedzēra malciņu "Chardonnay" un nolika glāzi. Ceru, tu nedomā izvēlēties ceptu vērša fileju.

-   Kāpēc ne? Te ir Arizona, nevis Kalifornija. Es šeit drīkstu ēst sarkano gaļu, neriskējot šausmināt visus pārējos apmeklētājus.

-  Tu šausmināsi mani. Vai nelasīji rakstu, cik bīstami ēst pārāk daudz sarkanās gaļas, es to rakstu izgriezu no laikraksta un pasvītroju svarīgākās vietas!

Etāns iedomājās izgriezumu, ko pirms dažām dienām bija atradis pabāztu zem rakstāmgalda preses malas.

-   Protams, lasīju. Es pat ieliku izgriezumu mapē, lai turpmāk varētu uz to atsaukties.

Zoija jautri paraudzījās uz Etānu.

-   Atgādini, lai es nepārbaudu papīrgrozu tavā kabinetā..

Viņš neko neatbildēja un aizvēra ēdienkarti.

-  Esi mierīga, es nepasūtīšu ceptu gaļu. Liekas, ka grilēta zobenzivs garšos gluži labi.

-   Lieliska izvēle.

Parādījās oficiants un pieņēma pasūtījumus, pat nepierakstot. Etāns nodomāja, ka elegantam restorānam piederas ari oficianti ar nevainojamu atmiņu.

Zoija pacēla glāzi un pieskandināja Etana glāzei.

-   Par tavu jauno klientu!

-   Par to es iedzeršu.

Abi iemalkoja vīnu un nolika glāzes. Zoijas sejā pavīdēja raižu

ēna.

-   Šķiet, Nelsons Rednors būs ļoti nikns, kad uzzinās, ka esi nolīgts izdarīt revīziju viņa izplānotajai drošības programmai.

-  Viņam tas nepatiks, bet Rednors ir profesionāls detektīvs, un darījums ir darījums.

-   Vai ar šādām lietām tu nodarbojies Losandželosā? Zoija jautāja. Ar korporāciju drošības jautājumiem?

-  Jā. Etāns paņēma šķēlīti kraukšķīgās maizes, ko oficiants bija nolicis galda vidū. Patiesību sakot, es vairs neilgojos pēc tāda veida lietām un nedomāju kļūt Rednoram par nopietnu sāncensi. Šajā pilsētā nav vietas divām lielām korporāciju drošības firmām, kas sacenšas par vieniem un tiem pašiem darījumiem. Taču viens otrs klients, piemēram, Ketrīna Kamptone vai Dags Veldezs, kas grib, lai lietu atrisina klusi un mierīgi, mani apmierina.

-  Tas nāk par labu “Triā izmeklēšanas biroja” reputācijai un arī peļņai.

-   Jā. Etāns sāka gudrot, ka viņš varbūt ne pārāk centīgi pūlas gūt panākumus. Losandželosā viņš kādu laiku bija pelnījis labi, bet beigās bizness bija izputējis, tāpat kā trīs iepriekšējās laulības.

Etāns labi zināja, ka Zoijas pirmais vīrs bija no bagātas un ietekmīgas biznesa aprindu ģimenes. Lai gan Zoijai nebija labas attiecības ne ar vienu no bijušā vīra radiem, tomēr viņai piederēja akciju kontrolpakete kompānijā “Ckaland Cage, Inc”. Ja dažu turpmāko gadu laikā kompānija gūs panākumus, Zoija droši vien kļūs bagāta.

Savukārt Etāns varbūt “Triā izmeklēšanas birojā” varēs pieklājīgi nopelnīt, taču neko vairāk. Viņam izredzes kļūt bagātam bija mazākas par nulles līmeni.

Kad oficiants atnesa salātus, Zoija paņēma dakšiņu un enerģiski ķērās tiem klāt.

-   Zini, viņa ieteicās, — es apbrīnoju to, ka tu esi izlēmis, kas tev ir svarīgi un kas ne.

Vārds “apbrīnoju” Etanam izraisīja vieglu nemieru. Tas liecināja par cieņu, bet arī par zināmu distanci. Cilvēki parasti apbrīnoja izcilus ārstus, skolotājus un sportistus no attāluma.

-   Nu, dažus lēmumus tomēr manā vietā ir pieņēmuši citi, viņš teica.

Zoija papurināja galvu.

-   Tā nu nav. Ja tu patiešām gribētu, tad varētu izkonkurēt Rednoru un Visperingspringsā uzsākt tādu pašu biznesu kā Losandželosā. Taču tad tev vajadzētu atgriezties pie galvenā administratora pienākumiem un atteikties no praktiskā darba.

Etāns paraustīja plecus. Zoijai bija taisnība.

-   Tagad tev ir citi mērķi, un svarīgāks ir kas cits, Zoija sacīja.

Etāns saviebās.

-  Man ļoti nepatīk to teikt, jo tā es, šķiet, sagrauju tevis iedomāto tēlu, bet īstenībā es parasti nedomāju par mērķiem un to, kas ir svarīgāk vai nesvarīgāk.

-   Zinu. Tu gluži vienkārši dari to, kas jādara.

Etāns nodomāja, vai Zoija tādā veidā netieši nenorāda, ka viņam trūkst iztēles.

-  Labi, es pieļauju, ka varbūt virzos uz priekšu soli pa solim, līdz esmu nonācis galā, bet visi jau nevar būt tik žilbinoši kā interjera dizaineri.

Zoija nelikās dzirdējusi neveiklo joku un grozīja pirkstos vīna glāzi, vērojot sveču gaismas rotaļu slīpētajā kristālā.

-  Tu uzņemies saistības un pildi tās. Neatkarīgi no tā, cik dārgi tev par to jāmaksā.

Etāns īsti nesaprata, uz kuru pusi Zoija virza sarunu, bet viņam bija pilnīgi skaidrs, ka viņš to negrib uzzināt. Vismazāk viņš vēlējās iestigt sarunā, kurā atklātos, ka viņam biznesā trūkst tālāku mērķu. Laiks mainīt ievirzi.

Etāns centās atrast drošu tematu.

-   Kā veicas ar bibliotēkas projektu? viņš apjautājās.

Piepeši likās, ka starp viņiem nolaidies plāns aizkars. Etāns

ielūkojās Zoijai acīs un saprata, ka viņa ko slēpj. Viņam pakrūtē

iemetās kamols. Ja tā būtu cita sieviete, viņš droši vien sāktu domāt, ka viņai ir sakars ar kādu citu. Taču tā bija Zoija.

-   Labi, viņa teica pārāk jautrā tonī. Veicas ļoti labi.

Kaut kas noteikti nebija lāgā. Varbūt tas saistījās ar Zoijas pagātni.

-  Vai tev kādreiz pietrūkst agrākā darba? Etāns jautāja, mēģinot uzvedināt Zoiju uz atklātību.

-   Mākslas muzejā? Zoija papurināja galvu. Nē. Tomēr tur es daudz iemācījos par mākslas darbu un antīko lietu izvietošanu, un tas man tagad ļoti noder. Daudzi mani klienti ir kolekcionāri. Izstrādājot viņiem interjera dizainu, jāiekļauj privāto kolekciju priekšmeti dzīvojamās telpās.

Ar uzvedinājumu nekas neiznāca. Viņa negrasījās tik viegli atklāt savus noslēpumus. Varbūt Etāns tos nemaz negribēja dzirdēt.

Tomēr viņš zināja, ka galu galā būs spiests atrisināt noslēpumu, ko pauda Zoijas skatiens, kaut arī viņam tas nozīmētu nelaimi. Citādi Etāns nespēja. Soli pa solim, līdz būšu nonācis galā.

Viņi vēl pakavējās pie kafijas. Pulkstenis bija mazliet pāri desmitiem, kad Etāns izņēma kabatas portfeli un izvilka kredītkarti.

Viņi izgāja no restorāna garām pustumšajai ieejai viesnīcas kokteiļbārā un šķērsoja plašo vestibilu.

Arā abus apņēma auksta, skaidra tuksneša nakts. Tiklīdz viņi bija pagājuši tālāk no spoži apgaismotās ieejas un sāka iet pa autostāvvietas teritoriju, naksnīgajās debesīs iemirdzējās vesels pulks zvaigžņu.

Zoija ap kailajiem pleciem apņēma vieglu šalli.

-  Tas bija jauks vakars. Zini ko, mums tiešām vajadzētu biežāk iet kaut kur pasēdēt.

-   Savādi, ka tu to saki. Etāns no kabatas izņēma mašīnas atslēgu. Es nupat domāju tieši to pašu. Mums nekad nav bijis izdevības iet uz randiņiem…

Etāns izdzirdēja, ka aiz muguras kāds tuvojas ar smagiem, ātriem soļiem, tad Deksters Morovs sauca viņu vārdā.

-  Triā. Tu, draņķis tāds.

Te nu bija jaukais vakars. Etāns apcirtās riņķī un nostājās pretī draudīgajai figūrai, kas nāca arvien tuvāk.

-  Ejiet projām! Etāns neskatījās uz Zoiju, viņš uzmanīgi vēroja Morovu. Nemēģiniet ķerties klāt. Ja nevarat savaldīties, ejiet uz vestibilu.

-   Vai tu pazīsti to vīrieti? Zoija čukstēja.

-   Iepazīsties ar Deksteru Morovu.

Morovs lielāko vakara daļu acīmredzot bija pavadījis kokteiļbārā. Alkohola dvaka bija stipri manāma pat vairāku soļu attālumā. Diemžēl viņš nav piedzēries līdz nemaņai, Etāns domāja. Drīzāk gan tā piedzēries, ka zaudējis apjēgu.

-  Tātad jūs nebraucāt projām no pilsētas, viņš sacīja Morovam.

Deksters apstājās aptuveni jarda attālumā, rokas savilcis dūrēs, muti sašķobījis naidpilnā grimasē. Viņš droši vien bija arī piesarcis aiz dusmām, bet apgaismojums bija pārāk vājš, lai to saskatītu.

-   Es nebraukšu nekur, kamēr jūtos šādi, Deksters griezīgā balsī sacīja. Pie velna, es nedomāju ļaut, lai jūs mani izraidāt no pilsētas. Par ko jūs sevi turat, nelieti? Kas jums deva tiesības jaukties manā dzīvē?

-   Es iejaucos tikai jūsu plānā apzagt Ketrīnu Kamptoni, — Etāns mierīgā tonī sacīja. To zinām mēs abi. Tas ir cauri. Tāpēc jums vajadzēja pamest visu un atrast citu mērķi kādā citā pilsētā, atceraties? Visperingspringsā jums viss ir beidzies.

-   Nekas nav beidzies, kamēr es pats tā nedomāju. Morova balss kļuva skaļa un ķērcoša. Vai dzirdējāt? Nekas nav cauri.

-  Jūs esat piedzēries, Morov. Ejiet iekšā un izsauciet taksometru.

-  Nekomandējiet mani, maitas gabals tāds!

-  Ja gribat parunāt, varat rīt atnākt uz manu biroju.

-  Jūs man neteiksiet, ko es varu un ko nevaru darīt. Jūs visu salaidāt dēlī. Jums nebija tiesību tā darīt.

-   Paklausieties, Morov…

-  Es viņu mīlēju, bet jūs visu sabojājāt. Noskaņojāt viņu pret mani. Viņa man uzticējās, bet jūs viņu sakūdījāt. Es jau teicu, ka jūs par to samaksāsiet.

Morovs, grīļodamies uz visām pusēm, metās uz priekšu.

Etāns ātri pakāpās sānis. Morovs uz kājām turējās tik nedroši, ka, sitienam netrāpot mērķī, zaudēja līdzsvaru.

Viņš smagi atsitās pret mersedesa spārnu un papurināja galvu, it kā cenzdamies atskurbt.

-  Tas nu nav pareizi, Etāns teica. Ar acs kaktiņu viņš pamanīja, ka Zoija grasās skriet uz vestibilu pēc palīdzības. Nē, Zoija! Pagaidām nevajag.

Viņa šaubījās.

-   Etan, viņš zaudējis sajēgu.

-  Nelietis. Morovs paslējās taisni un gāzās uz priekšu vēlreiz, labo roku pacēlis sitienam.

Šoreiz Etāns pielaida Morovu tuvāk, tad, vairīdamies no neveiklā sitiena, satvēra Morova labo roku un, izmantojot uzbrucēja inerces spēku, parāva viņu uz priekšu.

Morovs lempīgi klupa un nogāzās zemē.

-   Etan? Zoija saspringtā balsī iejautājās.

-  Nē, viņš atkal teica.

Zoija paklausīja, uzticēdamās Etanam, bet viņš saprata, ka viņa dara to nelabprāt.

Morovs paslējās sēdus un mēģināja pavilkt kāju zem sevis, lai varētu piecelties. Tas viņam neizdevās. Pēc brīža Morovs pamanījās nostāties četrrāpus.

-  Kad tad jūs secinājāt, ka mīlat Ketrīnu? Etāns mierīgi jautāja.

-   Aizveries, Morovs caur zobiem izgrūda.

-   Man liekas, tas notika tajā dienā viesnīcas numurā, kad sapratāt, ka viss ir sabrucis. Varbūt tieši tobrīd jūs apjēdzāt, ka nekrietnais plāns jums maksājis daudz dārgāk, nekā bijāt domājis?

-   Es mīlu viņu, Morovs aizsmakušā balsī murmulēja.

-  Varbūt, Etāns sacīja. Varbūt arī ne. Tomēr es jums ko teikšu, Morov. Viņai jūs tiešām bijāt tuvs. Jums piederēja kas labs,

bet jūs to aizlaidāt pa vējam, jo nespējāt pretoties kārdinājumam nogrābt treknu kumosu. Šķiet, no veciem ieradumiem grūti atteikties, vai ne?

Morovs sāka raudāt.

-   Es negribēju to darīt. Es gribēju pārtraukt. Tad parādījāties jūs un piedāvājāt nopirkt tās biznesa prognozes. Man ienāca prātā, ka es varētu jūs atmaskot un kļūt par varoni Ketrīnas acīs.

-   Izklausās jauki. Varbūt tagad jūs gribētu, lai tas būtu bijis taisnība. Varbūt jums izdevies pārliecināt pašam sevi, ka tā patiešām ir bijis. Tomēr pašreiz jūs gribat tikai pataisīt sevi baltu, Morov. Jūs to zināt tikpat labi kā es.

-  Tā nav.

-Jūs gribat kaut ko darīt, lai atlīdzinātu Ketrīnai to, ko esat nodarījis? Brauciet projām no pilsētas, lai viņai nav jāuztraucas, ka varētu jūs kaut kur satikt, piemēram, “Las Estrellas” kokteiļbārā. Pazust no viņas dzīves tas būtu pats labākais, ko varat darīt viņas labā.

Morovs pieslējās kājās un īsu brīdi stāvēja, zvārodamies no vienas puses uz otru. Atguvis līdzsvaru, viņš gāja projām, neteicis vairs neko. Sagumušie pleci bija izteiksmīgāki par vārdiem.

Zoija cieši savilka šalli.

-   Vai tu domā, ka viņš izsauks taksometru? Viņš taču nevar sēsties pie stūres.

-  Nedomāju vis, ka viņš sauks taksometru. Etāns nopūzdamies teica, saņēma Zoijas roku un sāka iet atpakaļ uz vestibilu.

-   Labāk iešu un sarunāšu, lai kāds to izdara viņa vietā. Ak”, nolādēts! Man riebjas lietas, kas beidzas šādi.

Zoija saspieda viņa pirkstus.

-   Es saprotu, kāpēc tā. Etan, man liekas, viņš ir bīstams. Varbūt tev par šo incidentu vajadzētu ziņot policijai.

Etāns tikai paskatījās uz Zoiju.

-   Labi jau, labi, viņa sacīja. Tātad ir pretrunā ar privātdetektīva goda kodeksu žēloties policijai, ja piedzēries idiots metas virsū ar dūrēm.

-   Protams, goda kodekss ir jāņem vērā, Etāns teica. Tomēr kaut kas ir vēl svarīgāk. Ketrīna Kamptone mani nolīga tāpēc, ka gribēja, lai šo jautājumu atrisina bez trokšņa.

-  Un, ierosinot sūdzību pret Deksteru Morovu, tiks piesaistīta vietējās preses uzmanība, savukārt tas nozīmē, ka jau rīt no rīta laikrakstu biznesa lappušu virsrakstos būs minēta visa šī netīrā lieta.

-   Dārgumiņ, tu esi kā radīta būt par sievu privātdetektīvam. Tu lieliski saproti situāciju.

-Ja nu viņš mēģina darīt vēl kaut ko?

-  Nedomāju vis. Tā bija nelaimīga sagadīšanās, ka mēs vakariņojām šeit tieši tajā laikā, kad viņš bārā dzēra. Morovs droši vien ieraudzīja mani, kad gājām cauri vestibilam, un viņam iekšā sāka vārīties. Viņš vairs nespēja valdīties. Būdams apsviedīgs blēdis, rīt no rīta viņš sāks domāt un sapratīs, ka tas var kļūt bīstami. Viņš neko vairs nemēģinās.

Etāns redzēja, ka Zoija par to nav pārliecināta, bet viņa nesāka apstrīdēt.

Vai tu domā, ka Morovs patiešām mīlēja Ketrīnu? viņa jautāja.

-  Nē. Man liekas, Morovam žēl sevis, tāpēc viņš sev iestāstījis, ka nekad nav gribējis krāpties un ka jūtas pret Ketrīnu bijušas patiesas.

-  Tāpēc viņš par visu, kas nogājis greizi, vaino tevi.

-Jā.

Zoija tomēr izskatījās noraizējusies.

-   Apsoli, ka būsi piesardzīgs.

-   Es no rīta ieņemšu divas īpaši iedarbīgo vitamīnu kapletes.

Singltons pabāza galvu pa “Vaļsirdīgo grāmatu” veikala durvīm tieši tajā brīdī, kad Etāns šaurajā vestibilā no “Triā izmeklēšanas biroja” pastkastītes ņēma ārā pastu.

-   Kā tad risinājis randiņš? Singltons jautāja.

-  Viss bija jauki līdz brīdim, kamēr mēs gājām ārā no restorāna. Parādījās Deksters Morovs un sekoja mums līdz stāvvietai, kvēli vēlēdamies mani iemīdīt asfaltā.

-   Ak, tāpēc jau man nepatīk modernie randiņi. Tu, cilvēk, apsien kaklasaiti, aizņemies naudu, lai samaksātu rēķinu par vakariņām, bet uzrodas kāds stulbenis un saķēpā visu romantisko gaisotni, mēģinot tevi piekaut iecerētās acu priekšā.

-  Jāatzīst, ka Morovs tiešām ne visai jauki iespaidoja vakara noskaņojumu. Etāns pāršķirstīja katalogus un reklāmas lapiņas, kas atradās pastkastītē. Par laimi, mēs ar iecerēto esam precējušies, citādi varbūt vajadzētu iet mājās vienam.

Singltons nopētīja Etānu.

-   Neliekas, ka Morovs tev būtu ko nodarījis.

-  Viņš bija tā piedzēries, ka gandrīz neturējās uz kājām. Viesnīcas personāls izsauca taksometru un aizsūtīja viņu uz mājām.

-  Nedomāju, ka šorīt viņš ir labākā noskaņojumā nekā vakar. Singltons sarauca pieri. Esi uzmanīgs!

Etāns iemeta atkritumu tvertnē visu, izņemot katalogu ar dārza un baseina piederumiem, un sāka kāpt augšā.

-  Tādi zeļļi kā Morovs parasti vairās no konfliktiem. Viņiem nepatīk iesaistīties kautiņos. Šaubos, ka viņš vēlreiz man uzbruks, tomēr esmu sagatavojies aizsargāties.

-Kā?

-   Etāns pažvadzināja jauno atslēgas ķēdīti, ko bija iedevusi Zoija.

-   Pasvilpšu un iespīdināšu viņam tieši acīs ar šo lukturīti.

-Jā, tas derēs, Singltons sacīja. Zini ko, arī es tādu iegādāšos.

19

Nākamās dienas pēcpusdienā Zoija, ar izstieptām rokām turēdainās pie strūklvannas malas, ieslīga virmojošajā ūdenī.

-  Šķiet, es sāku jukt prātā.

-   Kas tad atkal? Bonija jautāja. Vai esi nopirkusi Etanam vēl kādu drošības ierīci? Varbūt virvju kāpnes, ko kritiskā situācijā var izmest pa logu?

Arkādijai jautri iedzirkstījās acis.

-   Varbūt to modīgo kabatas portfeli, ko vīrietis var paslēpt zem krekla, kad dodas ārzemju ceļojumā?

Zoija nokaunējusies iegrima putojošajā ūdenī līdz pat zodam.

Arkādija bija kāda dārga sporta kluba biedre, bet brīvbiļetes viņa, šķiet, varēja dabūt, cik vien vēlējās. Viņa tās bieži izmantoja, lai uzaicinātu Zoiju un Boniju izbaudīt eleganti ierīkoto strūklvannu.

-   Ne jau slepenu kabatas portfeli, Zoija sacīja. Šorīt es aizgāju uz aptieku.

-   Ahā. — Arkādija zinīgi paskatījās uz viņu. Tu nopirki vēl spēcīgāku saules aizsargkrēmu, vai ne? Cik atceros, tam, ko iegādājies pagājušajā nedēļā, filtra aizsardzības koeficients bija vairāk nekā trīsdesmit. Kādu tad tu paņēmi šoreiz?

-   SPF četrdesmit astoņi un vairāk, Zoija atzinās. Aizsardzība pret visu spektru, izturīgs pret ūdeni un sviedriem.

Arkādija izvalbīja acis pret griestiem.

-  Vairums speciālistu ir vienisprātis, ka ikdienā pietiek, ja SPF ir piecpadsmit vai trīsdesmit.

-  Sevišķi novembrī, — Bonija piebilda. Etāns taču neiet sauļoties.

-   Zinu, Zoija nomurmināja. Viņš droši vien domā, ka esmu gluži apsēsta. Un tā laikam ir tiesa, vai ne?

-   Varbūt, Arkādija atbildēja. Taču man liekas, ka tas ir gluži saprotami, ņemot vērā situāciju.

Zoija sarauca pieri.

-  Kādu situāciju?

-   Tu esi precējusies ar vīrieti, kuram dažreiz jāriskē, lai nopelnītu iztiku. Arkādija ūdenī laiski pavēcināja ar roku. Tu par viņu raizējies, tāpēc mēģini remdēt savu nemieru, rūpējoties par viņu, kā vien vari un proti. Man tas liekas pilnīgi dabiski.

-   Viņai taisnība, sacīja Bonija. Man ar Džefu un Teo ir tāpat. Es nemitīgi rosos, rūpējoties par viņiem, un dažreiz šauju pār strīpu.

-   Es daru tieši to pašu, vai ne? Zoija nopūtās. Es pārlieku rūpējos un uztraucos. Kad Etāns to sapratīs, viņš vairs nevarēs to paciest.

Bonija domīgi paskatījās uz Zoiju.

-   Es par to nebūtu tik pārliecināta. Etanam nav iznācis pieredzēt, ka par viņu rūpējas. Neviena no iepriekšējām sievām par viņu bēdu neturēja, to es zinu droši. Es nejustos pārsteigta, ja Etāns klusībā priecātos par to.

-   Ja nu gadās, ka saules aizsargkrēms aizķepina Etana pistoli, tad gan viņam liksies, ka pietiek, Arkādija teica.

20

Muļķīga spēle. Džefs izslēdza videospēļu atskaņotāju, piespiežot pogu. Stulba, muļķīga spēle. Man tā riebjas.

Viņš aizsvieda atskaņotāju, pielēca no krēsla un pabrāzās garām senlaicīgu grāmatu plauktiem. Iestājies mazā kabinetiņa durvīs, viņš nikni paraudzījās uz Singltonu.

-  Vai tev nevienas citas spēles nav?

-   Diemžēl nav. Singltons novērsa skatienu no datora ekrāna viņš internētā bija pētījis antikvāro grāmatu katalogu cerībā sameklēt kādu pavedienu, kas ļautu atrast Kirvena pazudušo manuskriptu. -Ja tev ir garlaicīgi, vari pildīt mājas uzdevumus.

-    Es negribu. Man riebjas mājas uzdevumi. Es gribu iet mājās.

-   Pulkstenis ir gandrīz četri. Drīz vien tava mamma atbrauks no baseina un vedīs tevi mājās.

-   Kaut es būtu gājis līdzi Teo un tēvocim Etanam skatīties, kā mehāniķi maina mašīnai eļļu.

-  Tu pats izvēlējies palikt šeit.

-  Man likās, ka tur būs garlaicīgi. Džefs savaikstījās vēl stiprāk. Bet arī te ir garlaicīgi.

Šonedēļ šī bija trešā vai ceturtā reize, kad Džefs bija izvēlējies pavadīt laiku Singltona veikalā, kamēr Bonija darīja mājas darbus vai kaut kur veda Teo. Parasti Džefs vai nu augšstāvā uzmācās ar jautājumiem Etanam, vai lejā spēlēja datorspēles. Tomēr dažas pēdējās reizes viņš, šķiet, vairs negribēja skraidīt no viena stāva uz otru un lielākoties izvēlējās uzturēties veikalā. Singltonam gandrīz vai radās iespaids, ka Džefs izvairās no Etana.

Singltons piecēlās.

-  Ejam pastaigāties.

-   Es negribu pastaigāties.

-   Es gribu, un tu nāksi man līdzi, jo veikalu es aizslēgšu.

Džefs dumpīgi sarauca pieri, bet saprata, ka tā ir pavēle.

Viņš gausi pavilka augšup abus plecus, izteiksmīgi apliecinot

jauneklīgas apnicības bezdibenīgos dziļumus.

-   Man vienalga, viņš nomurmināja.

-   Paņem cepuri!

-   Es negribu likt galvā cepuri.

-  Tava mamma teica, ka cepure jāliek galvā vienmēr, kad ej saulē.

-   Mammas te nav.

-  Tas nav svarīgi. Noteikums ir noteikums.

Singltons no pakaramā paņēma audekla cepuri ar mīkstām malām un uzlika galvā. Ne jau tikai tādēļ, lai rādītu labu piemēru zēnam, viņš nodomāja. Vīrietim, kas noskuvis to matu mazumiņu, kas vēl bija atlicis, vajadzēja sargāties no tuksneša saules pat novembrī.

Džefs paķēra savu audekla cepuri un izslāja ārā pa durvīm. Bolīdams acis, viņš gaidīja, kamēr Singltons aizslēdz durvis un iebāž atslēgu kabatā.

Izgājuši ārā, viņi nogriezās pa kreisi un devās uz nelielu, pa pusei nolaistu parku Kobalta ielas viņā galā. Abi bija nogājuši pusi kvartāla, bet Džefs vēl nebija teicis ne vārda.

-   Iesim skrieties līdz parkam, Singltons teica.

-Ko?

-   Tu dzirdēji. Skriesimies līdz parka vecajai strūklakai. Zaudētājs izmaksā saldējuma kokteili.

-   Labs ir!

Likās, ka piepeši atrauts vaļā un ticis brīvībā aizsprostots pazemes avots. Džefs palēcās un kā viesulis brāzās uz to pusi, kur ielas tālākajā galā bija redzams neliels zaļu augu puduris. Kājas zibēja pāri plūstošā enerģijā, rokas strādāja kā virzuļi.

Singltons laiski rikšoja aiz viņa, cenšoties izdomāt, ko darīt tālāk. Zēnam nepārprotami bija vajadzīga draudzīga saruna ar tēvu, bet tēva viņam nebija. Džefam bija tēvocis, kas bija darījis, ko varējis, lai aizstātu mirušo tēvu, bet nezin kāda iemesla pēc Džefs ar Etānu nerunāja par to, kas viņam bija uz sirds.

Tātad tas paliek manā *iņā, Singltons nodomāja. Diemžēl viņam nebija visai skaidrs, kā tēvam jārunā ar dēlu.

Kad viņš nokļuva līdz strūklakai, Džefs viņu gaidīja, no piepūles aizelsies un mazliet pietvīcis. Viņš arvien vēl izskatījās dusmīgs.

-  Tu pat necenties, viņš teica. Katrs vārds izskanēja kā apsūdzība.

Singltons apsēdās uz akmens strūklakas malas. Ūdens tajā bija noslēgts jau pirms daudziem gadiem. Saplaisājušo baseina gultni klāja tuksneša smiltis un sakaltušas lapas, kas bija tur krājušās jau vairākus rudeņus.

-  Skriet šodien vajadzēja tev, viņš sacīja. Man ne.

Džefa sejā parādījās neizpratne.

-   Kāpēc man vajadzēja skriet?

-  Tāpēc, ka tā dara saprātīgs puisis, kad viņam uznāk dusmas, Singltons skaidroja, meklēdams īstos vārdus. Viņš iet ārā un skrien, varbūt arī iet uz sporta zāli un trenējas.

Džefs mazliet pašķieba galvu uz sāniem un no cepures malas apakšas pašķielēja uz Singltonu.

-   Kāpēc tad viņš tā dara?

-   Kad viņam uznāk dusmas, tad smadzenēs it kā pārdeg drošinātāji, un no pavisam gudra puiša viņš pēkšņi pārvēršas pavisam

dumjā puisī. Ja viņš nekavējoties nesalabo drošinātājus, tad noteikti var izdarīt kaut ko muļķīgu.

-   Ko tad ?

-  Viņš var otram cilvēkam pateikt to, ko īstenībā nemaz nav domājis, vai salauzt ļoti labu videoatskaņotāju. Varbūt viņš pat uzsāk kautiņu.

-   Kāpēc tad tas ir muļķīgi?

-   Ja viņš tā rīkojas, cilvēki sāk domāt, ka viņš ir ērmīgs, jo redz, ka viņš nespēj valdīt pār sevi. Cilvēkiem zūd cieņa pret viņu. Ja puisi pārņēmusi muļķība, viņš agrāk vai vēlāk nokļūs nepatīkamā situācijā.

-  Tātad skrienot viņš salabo drošinātājus?

-   Tā dara gudri puiši. Dumjie paliek pie savas muļķības un parasti kļūst citiem par apsmieklu.

-   Un ja nu tas puisis grib dusmoties? Džefs īgni noprasīja. -Ja viņam patīk būt dusmīgam?

-   Dusmas nav nekas slikts. Ikviens cilvēks reizēm dusmojas. Tikai gudri puiši no dumjiem atšķiras ar to, ka gudrie uzreiz salabo drošinātājus. Tad viņi atkal var sākt spriest saprātīgi. Viņi var dusmoties, bet negāž dusmas uz āru, vai saproti? Viņi nesāk darīt muļķības un citu acīs neizskatās pēc stulbeņiem.

-  Un ja nu puisis salabo drošinātājus, tomēr joprojām ir dusmīgs? Ko tad viņš dara?

-   Viņš izdomā, kas viņu sadusmojis, un izlabo to lietu.

Džefs pacēla akmentiņu un iemeta strūklakas sausajā baseinā.

-  Ja nu viņš neko nevar labot? Ko tad lai viņš dara?

-   Iespējas ir vairākas. Viņš var mēģināt to pārrunāt ar mammu.

-            Nē. Džefs pacēla vēl vienu akmeni un iesvieda baseinā.

-  Ja nu tas nelīdz?

-  Tad laikam gan var mēģināt runāt ar kādu citu, piemēram, ar tēvoci.

Džefs noliedzoši purināja galvu un norija mutē sakrājušās siekalas ar tādu spēku, ka Singltons to varēja pat sadzirdēt.

-   Nu, viņš uzmanīgi ieteicās, viņš varētu aprunāties ar draugu.

-   Kāds tur labums?

-  Nezinu. Dažreiz citi cilvēki pasaka šo to noderīgu, kas varbūt palīdz kaut ko labot.

-  Nav taču jēgas runāt, ja kaut ko labot nespēj neviens visā pasaulē, vai ne?

Pietiks laipot riņķī un apkārt, Singltons nolēma. Nesaprotu, ko es te minstinos. Gluži labi varētu runāt skaidri un gaiši.

-   Paklau, Džef, es zinu, ka pāris pēdējās nedēļas tev un tavējiem ir bijušas ļoti grūtas. Zinu, ka novembrī esi zaudējis tēti, tāpēc aptuveni ap šo laiku tevi no jauna pārņem bēdas. Varbūt tu dusmojies tāpēc, ka viņa vairs nav. Tas ir saprotami. Tev ir tiesības dusmoties. Varbūt tu dusmojies arī uz mammu un tēvoci.

-  Es nedusmojos uz mammu un tēvoci Etānu, Džefs ieteicās spalgi un griezīgi.

Tas jau ir panākums.

-   Uz ko tad tu dusmojies?

-   Uz sevi.

Singltons sēdēja pavisam mierīgi, neteikdams ne vārda.

-   Es dusmojos pats uz sevi. Džefam aizlūza balss, un viņš ieelsojās. Es viņu nevaru atcerēties. Viņš bija mans tētis, bet es vairs viņu neatceros. Kā zēns var aizmirst savu tēti?

Džefs sāka raudāt. Šaurie pleci raustījās elsās. Asaras straumēm plūda pār seju. Džefs ar plaukstas mugurpusi centās tās noslaucīt, bet asaru plūdi nebija apturami.

Singltons gudroja, ko viņam šobrīd vajadzētu darīt. Nespēdams iedomāties neko noderīgu, viņš tikai sēdēja un gaidīja.

Pēc kāda laika asaras izsīka.

Iestājās klusums.

-            Tu viņu nekad neaizmirsīsi, Singltons beidzot ieteicās.

-   Sirds dziļumos tu viņu atcerēsies vienmēr, un svarīgi ir tikai tas.

-           Es jau esmu aizmirsis. Džefs ar krekla malu izsusināja acis.

-   Es neatceros, kāds viņš izskatījās. Mammai ir tēta fotogrāfijas. Skatījos uz tām, bet likās, ka es skatos uz sveša cilvēka attēlu.

-   Atcerēties var dažādi. Nav tik svarīgi atcerēties tēta izskatu.

-   Ir gan.

-  Nē. Singltons aplaida skatienu parkam. Tas ir interesanti, bet ne tik svarīgi. Vislielākā nozīme ir tam, ka viņš ir daļa no tevis paša. Tur tu neko nevari mainīt, pat ja to gribētu.

-  Kāpēc tad es nevaru viņu atcerēties?

-  Tevī ir daudz kā tāda, kas tēti atceras. Piemēram, tavos gēnos ir daļa no viņa. Vai skolā jau esi mācījies par gēniem? Par to, kā tu pārmanto vecāku īpašības?

-   Zinu, ka es pēc izskata esot līdzīgs viņam, ja tu tā biji domājis. Mamma to saka visu laiku. Arī tēvocis Etāns tā saka. Bet, ja paskatos spogulī, es to neredzu.

-   Ar gēniem tu manto ne jau tikai ārējās īpašības acu un matu krāsu. Šādi tu pārmanto arī ko citu, piemēram, prāta spējas. Etāns saka, tu esot tikpat gudrs, kā bijis tavs tētis, un tu droši vien dzīvē gūšot panākumus. Nākamreiz, kad skolā ļoti labi uzrakstīsi pārbaudījuma darbu, vari uzskatīt, ka esi to spējis arī tāpēc, ka tētis tev devis labus, gudrus gēnus.

Džefs pārdomāja.

-Ja nu es pārbaudījumā izgāžos?

Singltons smaidīja.

-   Labs jautājums. Ļoti gudrs jautājums. Droši vien tavs tētis jautāja tieši tāpat, kad bija tavā vecumā. Atbilde nav tik Vienkārša.

-Kāpēc?

-  Arī tas saistās ar gēniem. Ideāls gēnu komplekts nav nevienam. Tev ir daži labi, bet arī daži ne tik labi gēni. Svarīgākais, kā tu tos izmanto. Tev nebūs nekāda labuma no visgudrākajiem gēniem pasaulē, ja neliksi tos pie darba, gatavojoties pārbaudījumam.

Džefs savilka seju grimasē.

-  Tātad tā būs mana vaina, ja es izgāzīšos.

-   Jā. Taču ir arī otrādi. Ja tu saņem pašu augstāko atzīmi, tad uzslava tev pienākas tikai un vienīgi par to, ka esi cītīgi gatavojies.

-   Hmm.

-  Tētis palicis kopā ar tevi ne vien gēnos, bet arī citādā veidā, un tas varbūt ir vēl svarīgāk.

-  Kā tad?

-   Piemēram, tā, ka viņš bija labs cilvēks un tevi ļoti mīlēja.

-   Es taču teicu, ka nevaru to atcerēties.

-  Neraizējies, tas palicis visā tavā būtībā. Arī tāpēc tu esi izaudzis par ļoti labu zēnu.

-  Un kas notiek, ja zēnam ir tētis, kas viņu nemīl?

-   Tad jābūt kādam citam, kas zēnam iemāca, kā būt labam. Varbūt tā ir mamma. Singltons pārcilāja pabalējušās atmiņas, kas glabājās kādā klusā stūrītī, un atcerējās pāris pazīstamu seju.

-   Vai vectēvs un vecmāmiņa.

Džefs apsēdās uz strūklakas malas.

-   Es nesaprotu.

-   Redzi, tas jau ir pats jaukākais! Tev nav jāsaprot. Tev tikai jāzina, ka tēti tu nekad neaizmirsīsi, lai kas notiktu. Augot liels, tu ļoti daudz domāsi par viņu. Zini ko, tu par viņu domāsi vēl pēc daudziem gadiem, kad tev pašam būs dēls.

-  Jā? Džefs sarauca pieri. Un ko tad es par viņu domāšu?

-  Tev radīsies jautājumi, kurus tu būtu gribējis uzdot viņam, un reizēm tu skumsi, jo neesi varējis to izdarīt. Tu bieži domāsi, vai tētis būtu lepojies ar tevi. Taču tā klājas visiem. Neviens nevar saņemt no sava tēva atbildes uz visiem jautājumiem tā, kā būtu vēlējies.

Abi ilgi klusēja.

-   Vai tu domā, ka tētis būtu lepojies ar mani? Džefs pēc laiciņa iejautājās.

-   Ak jā. Vari .nešaubīties.

-   Vai arī tev ir tādi jautājumi, ko tu būtu gribējis uzdot savam tētim? Džefs prasīja.

-   Protams!

-   Kāpēc tad tu viņam nepajautā?

-  Tā paša iemesla pēc, kāpēc tu nevari pajautāt savam tētim. Mans tēvs ir miris.

-   Ak. Džefs ar sporta kurpes purngalu spārdīja oļus. Kas viņš bija?

Singltons ar abām rokām satvēra strūklakas apmali.

-   Viņš bija jūras kara flotes virsnieks. Visi stāsta, ka viņš bijis patiešām gudrs un ļoti drosmīgs.

-   Kas ar viņu notika?

-  Viņš gāja bojā kaujas laikā, pirms vēl es biju piedzimis.

Džefs jutās satriekts.

-  Viņš tevi nekad nav redzējis? Nevienu pašu reizi?

-Nē.

-   Un tu viņu nekad neesi redzējis, Džefs čukstēja.

-  Man ir tikai dažas fotogrāfijas.

-   Bet vai tu viņu arvien vēl atceries?

-           Es nevaru viņu aizmirst, Singltons itin vienkārši noteica.

-  Viņš bija mans tēvs.

Džefs brīdi domāja.

-  Tu esi ļoti līdzīgs viņam, vai ne?

Singltonam likās, ka viņš ar galvu ietriecies akmens sienā. Visu mūžu viņš bija sāpīgi apzinājies, ka nemaz nelīdzinās tēvam. Viņš nebija kļuvis par apbrīnotu varoni gluži otrādi. Singltons bija izvēlējies apcerīgu vientuļnieka dzīvi, būdams apmierināts kopā ar datoru un savām retajām grāmatām.

-   Es tā nedomāju, viņš teica.

-   Esi gan, Džefs uzstājīgi sacīja. Tu tiešām esi gudrs un arī drosmīgs, tāpat kā tavs tētis. Tu izglābi Zoiju, kad viņai uzbruka tie divi nelieši, un tu esi ļoti gudrs mamma stāstīja, ka tu esot strādājis kādā speciālā vietā, kur izgudro slepenus šifrus datoriem.

-  Zinātnieku grupā, Singltons izklaidīgi teica, arvien vēl pūlēdamies tikt galā ar sarunas nedrošo ievirzi.

-   Jā, zinātnieku grupā, Džefs, šķiet, bija ļoti apmierināts. -Ja tētis tagad tevi redzētu, viņš patiešām lepotos ar tevi.

Re, kā! Singltons taču bija nācis šurp, lai noskaidrotu, kas nomoka zēnu, lai mēģinātu palīdzēt viņam. Dzīve gan bija interesanta. Nekad nevarēja zināt, vai jau pēc īsa brīža neuzzināsi ko jaunu.

-  Paldies! Singltons piecēlās. Vai gribi saldējuma kokteili?

-   Protams!

21

Galerija “Eiforija” atradās Fountain Square ekskluzīvā nostūrī.

Ieeju tajā greznoja mākslinieciski izkārtoti trauki ar lekniem

zaļajiem augiem. Veikala skatlogos bija izliktas meistaru darinātas

rotaslietas un mākslas priekšmeti, ko bija veidojuši gan vietējie,

gan citi mākslinieki. Zoijai likās, ka veikalu, tāpat kā īpašnieci,

ieskauj īpaša, izsmalcināta gaisotne.

Kad viņa atgrūda stikla durvis, klusi ieskanējās sīks zvaniņš. Arkādija, kas laima krāsas blūzē un biksēs izskatījās vēsi eleganta, bija aizņemta ar klienti. Zoija nodomāja, ka šī sieviete droši vien ir tūriste, jo viņa bija uzvilkusi sarkanu trikotāžas polo krekliņu ar izšuvumu “Las Estrellas" un "Spa”.

Arkādija pamanīja Zoiju, viegli pamāja par zīmi, ka redzējusi viņu ierodamies, un turpināja izrādīt apmeklētājai sudraba rokassprādžu kolekciju.

Zoija laiski aplūkoja līdz šim neredzētu nelielu bronzas figūriņu virkni, kas attēloja dažādus tuksneša radījumus. Tur bija bruņrupucis, mazs putniņš un koijots. Zoija jau pastiepa roku pēc savādā putniņa, iedomājusies, ka tas varētu patikt Etanam, taču roka palika pacelta, jo viņa blakus esošajā vitrīnā ieraudzīja tirkīza kaklarotu.

Uzgriezusi muguru bronzas figūriņām, Zoija gāja tuvāk vitrīnai, raudzīdamās uz rotaslietām, kas bija izkārtotas uz melna samta. Dizains likās pazīstams. Rotas bija izgatavojis tas pats mākslinieks, kas darinājis skaisto kaklarotu, ko Zoija viņdien bija redzējusi ap kaklu Lindsijai Voilai.

Pēc brīža atkal ietrinkšķējās durvju zvaniņš, un Arkādijas kliente izgāja ārā.

Arkādija aizvēra un aizslēdza vitrīnu.

-  Vai ieraudzīji ko rādu, kas tev patīk?

Zoija brīdi vilcinājās ar atbildi.

-  Šā meistara darināto kaklarotu valkā Lindsija Voila.

-  Zinu. Vakar viņa bija atnākusi vēlreiz un gribēja iegādāties vēl kādu viņa rotu. Viņa jau pasūtījusi rokassprādzi. Tai jābūt gatavai kuru katru dienu.

-  Cik labi tu viņu pazīsti?

-   Lindsiju? Zinu vienīgi to, ka viņa ar ļoti labu gaumi prot izvēlēties rotaslietas. Ja gribi par viņu uzzināt kaut ko vairāk, labāk jautā Etanam. Tajā jomā viņš ir speciālists.

-   Zinu. Tā ir tikai interese, nekas vairāk. Apjautāties Etanam patiešām derētu. Taču Etāns tūlīt jautātu, kāpēc Zoija grib, lai viņš pārbauda informāciju par Lindsiju, bet Zoija negribēja sākt stāstīt par rēgainajiem zirnekļu tīkliem bibliotēkā. Etāns ļoti iecietīgi izturējās pret Zoijas apgalvojumiem, ka viņai piemīt sestā maņa, bet, ja viņa mēģinātu aprakstīt to, ko bija izjutusi “Dizainera sapņu mājas” bibliotēkā, lai kas tur būtu bijis, viņam tas radītu izbrīnu.

Un kā gan ne? Zoijai pašai bija vairāki satraucoši jautājumi par to, kur radušās dīvainās vibrācijas, un viņai negribējās pārāk iedziļināties šajos jautājumos. Līdzšinējā galvas lauzīšana vēl nebija sniegusi nevienu apmierinošu atbildi.

Arkādija domīgi pētīja Zoijas seju.

-   Vai noticis kas slikts, Zoija?

Izturies kā parasti. Zoija nevēlējās, lai šajā noslēpumā pārāk iedziļinās pat viņas labākā draudzene.

-   Nē. Zoija skumji pasmaidīja. Esmu tikai mazliet saspringta, nekas vairāk. Tā es jūtos jau vairākas dienas. Ienācu

pārbaudīt, vai pagājušajā nedēļā nejauši neesmu aizmirsusi tavā veikalā fotogrāfijas. Atceros, ka tās bija manā zaļajā somā, kad rādīju tev, bet tagad vairs nevaru atrast.

-  Tās ir šeit. Tu fotogrāfijas biji uzlikusi uz aktu vāku skapja. Es jau gribēju tev to pavēstīt.

-   Labi. Patiesību sakot, mēģinot tikt galā gan ar “sapņu mājas” projektu, gan ar Tabitas Painas mulsinošo ieteikumu viņas projekta īstenošanai, esmu mazliet pagurusi.

-  Tu neesi vienīgā, kas pēdējā laikā aizmirst, kur esi atstājusi savas mantas. Arkādija iegāja nelielajā kabinetā. Es nevaru atrast lodīšu pildspalvu ar Elvisa attēlu, ko man uzdāvināja Harijs, viņa sauca no kabineta. Izmeklējos visur.

Atvērās stikla durvis. Galerijā viegliem soļiem ienāca staigājošam skeletam līdzīgs vīrietis.

-   Sveiks, Harij, Zoija apsveicinājās. Tu esi atgriezies ļoti drīz. Kā tā?

-   Klients nolēma, ka meitai jau pietiks iepirkties, Harijs teica. Viņš atsūtīja vienu no sava drošības dienesta vīriem, lai savāc meiteni un aizved atpakaļ uz Teksasu. Viņa par to nebija sajūsmā, bet es jutos priecīgs, redzot, ka viņa aizbrauc. Liekas, līdz pat mūža beigām es vairs neiešu iekšā nevienā kurpju veikalā.

-   Harij. Arkādija parādījās kabineta durvīs. Tu esi mājās.

Harijs pasmaidīja savu Helovīna maskai līdzīgo smaidu.

-  Jā. Kā tev tas patīk?

Arkādija staroja. Zoija jutās pārsteigta. Kas gan būtu domājis, ka atturīgā Arkādija Eimsa tā iemīlēsies?

Arkādija nometa somiņu pie kases aparāta, žigli apgāja ap letes galu un metās tieši Harija apkampienos. Viņš cieši piekļāva Arkādiju sev klāt.

Tuvības gaisotne, kas apņēma abus, Zoiju ļoti iepriecināja. Viņas ar Arkādiju bija kopā pārdzīvojušas ļoti daudz, bet Zoija nekad vēl nebija redzējusi draudzeni tik laimīgu, kamēr pirms dažām nedēļām viņas dzīvē nebija ienācis Harijs Stags.

Kabinetā iezvanījās tālrunis. Arkādija negribīgi pacēla Harija plecam pieglausto galvu.

-  Es pacelšu klausuli, Zoija ātri ieteicās. Pie viena paņemšu savas fotogrāfijas.

-   Paldies! — Arkādija sacīja. — Lai kas tur zvanītu, saki, ka es šodien te vairs nebūšu. Drīz no lenča atgriezīsies mana palīdze Mollija. Viņa paliks manā vietā.

Harijs klusi iesmējās.

-  Sapratu, Zoija teica.

Viņa apgāja apkārt letei, spēra soli pār mazā, kārtīgā kabineta slieksni un acumirklī iepinās neredzama zirnekļu tīkla lipīgajos pavedienos.

Zoijai aizrāvās elpa. No būtnes dziļumiem uz augšu lauzās mēms kliedziens.

Nē, tikai ne šeit. Tas nav iespējams.

Zoija pieķērās krēsla atzveltnei, lai nesaļimtu ceļos. Ja viņa būtu varējusi ievilkt elpu, tad droši vien būtu kliegusi. Taču šajā drausmīgās apjautas brīdī viņa pat paelpot nevarēja.

Prātā uzpeldēja tikai viena sakarīga doma šī bija tieši tā pati paranormālā enerģija, ar kuru viņa bija sastapusies bibliotēkā.

Smalkie tīmekļa pavedieni pinās ap Zoijas sesto maņu, ne vien notrulinot uztveres tēlus, bet arī šķobot un kropļojot tos. Cauri nervu galiņiem kā strāvas trieciens izšāvās atmiņas par neseno murgaino sapni. Šausmas aizžņaudza rīkli. Kas ar viņu notiek?

Tālrunis zvanīja atkal. Prasīgie trinkšķi pāršķēla miglu. Zoija tā koncentrēja uzmanību uz skaņu, it kā tā būtu glābšanas virve, un, virzoties uz priekšu pa nelielo kabinetu, izmisīgi centās atvairīt baismīgo enerģiju.

Tas izdevās vismaz līdz zināmai robežai, un Zoija atkal sāka elpot. Reibonis atkāpās.

Zvanīja jau trešo reizi, un Zoijai izdevās satvert klausuli.

-  Galerija "Eiforija”. Zoija juta, ka vārdus izrunā elsojot.

-   Zoija? Vai tu?

Aiz atvieglojuma kājas kļuva slābanas. Etana spēcīgā, skanīgā balss likās kā enkurs vētras laikā. Zoija tvērās pie tās un turējās ar visiem spēkiem.

-  Es paņēmu klausuli Arkādijas vietā. Jā, nu jau bija labāk. Zoijai bija izdevies apvaldīt elsas. Viņa ir veikala telpā kopā ar Hariju.

-   Man likās, ka Stagam bija jāatgriežas tikai rīt vai parīt.

-  Acīmredzot jaunā lēdija, kurn viņam vajadzēja pieskatīt, pārāk daudz laika pavadīja rodeo skatēs un pārāk maz veltīja koledžu izpētei. Viņas tēvs zaudēja pacietību. Zoija uz bridi apklusa, jo prātā iešāvās doma. Kāpēc tu zvani uz šejieni?

-   Meklēju tevi. Tu neatbildēji, kad zvanīju uz mobilo tālruni.

-   Es nedzirdēju. Zoija apmulsusi noņēma no pleca somu, uzmeta uz rakstāmgalda, ar brīvo roku pavēra vaļā un ielūkojās tajā. Mazais tālruņa aparāts bija tur, kur tam jābūt īpašā kabatiņā somas iekšpusē. Ekrāns bija tukšs. Ai, ai.

-  Vai atstāji dzīvoklī?

-  Nē, tepat jau tas ir. Zoija izņēma tālruni no somas. No rīta aizmirsu ieslēgt. Laikam gan mani nokaitināja muļķīgā zīmīte, ko “smailause” bija aizbāzusi aiz vējstikla tīrītāja.

-  Dankane atkal neliek mieru?

-  Laikam vakar vakarā es mašīnu nebiju novietojusi pareizajā vietā. Tava mašīna bija blakus manējai. Vai zīmīte bija arī aiz tava logu tīrītāja?

-   Kāpēc tad tur vajadzētu būt zīmītei? Es esmu viesis un mašīnu biju novietojis pareizi viesiem paredzētajā laukumiņā.

Zoija nojauta, ka Etāns smaida.

-   Nedomāju, ka tas būtu īstais iemesls. Šķiet, tevi viņa liek mierā tāpēc, ka baidās no tevis.

-   Nu nē. Redzi, līgumā minēts tavs vārds, tāpēc viņa vēršas pie tevis.

-  Tās sievietes izdarību pēc es zaudēšu prātu.

Zaudēšu prātu. Zoijas muguru skāra auksti pirksti. Kļuva grūti valdīties. Viņa juta, ka zirnekļa tīkls atkal pārņem maņas.

Zoija dziļi ievilka elpu un piespieda sevi koncentrēties uz ko citu. Rēgainie pavedieni pavilkās tālāk un paslēpās apziņas dziļākajā nostūrī. Zoija cieši raudzījās uz aizkaru, kas aizklāja durvis, kuras veda uz istabu aiz Arkādijas kabineta, un centās saņemties.

-  Gan jau tu tiksi galā ar “smailajām ausīm”, Etāns bezrūpīgi ieteicās. Es pilnīgi paļaujos uz tevi. Paklau, zvanu, lai pateiktu, ka gribu aizbraukt un apskatīt Kirvena māju. Man ienāca prātā, ja tev pēcpusdienā nav norunāta tikšanās ar klientu, varbūt tu gribēsi braukt līdzi.

-  Jā. Zoija būtu ar mieru darīt jebko, lai nevajadzētu sēdēt dienas atlikušo daļu savā birojā un nokauties ar drūmām domām.

—Es brauktu labprāt. Tūlīt atgriezīšos birojā.

-   Es piebraukšu.

Zoija nolika klausuli, paķēra sarkano somu un izbēga no tumšās enerģijas tīkliem.

-   Iešu satikties ar Etānu, viņa teica Arkādijai un Harijam, steigdamās uz durvīm. Tiksimies vēlāk.

Viņi pat nepaskatījās uz Zoiju. Abi bija pārāk aizņemti viens ar otru.

Arā, tuksneša saules siltumā, domāt bija vieglāk.

Nogājusi pusceļu līdz birojam, Zoija beidzot bija nomierinājusies tiktāl, ka spēja salīdzināt abas reizes, kad bija saskārusies ar zirnekļa tīklu.

Viena iezīme abiem gadījumiem nenoliedzami ir kopīga, Zoija nodomāja. Dažu pēdējo dienu laikā gan vienā, gan otrā vietā, kur tagad staipījās pretīgais tīkls, bija pabijusi Lindsija Voila.

22

Jau pēc neilga laika Zoija kāpa ārā no Etana mašīnas. Izkāpa arī Etāns, un, apgājis mašīnas priekšgalu, pievienojās Zoijai. Abi kopā devās pāri stāvvietas jaunajam segumam uz restaurētās, spāņu stilā celtās mājas ieeju. Stāvvietā atradās tikai dažas automašīnas, jo māja vēl nebija atvērta apmeklējumiem.

-   Bonija teica, ka Vēstures biedrība neesot žēlojusi naudu mājas atjaunošanai, un, šķiet, viņai taisnība. Zoija ar žestu norādīja uz ēku. Tā izskatās lieliski, vai ne?

-  Jā, Etāns sacīja. Turklāt tā nav sārta.

-  Nekādā ziņā, Zoija klusi atbildēja. Tā ir skaista.

Bez šaubām, Kirvena būvētā spāņu stila māja bija rūpīgi, ar mīlestību veikto atjaunošanas darbu vērta. Tā bija izsmalcināta, gracioza celtne sulīgi siltā zeltaini brūnā tonī. Gar visu priekšējo sienu stiepās plašs, ēnains lievenis ar kolonnām kādreiz tas droši vien bija noderējis mierīgai pasēdēšanai siltos vakaros. Sienai bija piestiprināti smalki kaltas dzelzs svečturi.

-  Skaties, Zoija teica, mājas sienas ir aptuveni tādā tonī, kādu es gribētu izmantot “Naktsvēju” ārsienu krāsojumam. Tu teici, ka tev esot grūti iztēloties manu ieceri par mājas izskatu. Zoija

pamāja ar roku 112 ēkas pusi. Tagad tu varbūt saproti. Kā tev šķiet?

Etāns lēni un apdomīgi noņēma tumšās brilles. Viņš ilgi aplūkoja namu.

-   Nav slikti.

Zoija sakrustoja rokas uz krūtīm un cieši pētīja lielās celtnes sienas.

-   Pareizāk būtu teikt ļoti labi. Atzīsti!

Etāns krietnu brīdi neteica neko. Zoija nojauta, ka viņš skatās nevis uz māju, bet uz viņu.

-   Labs ir, viņš beidzot sacīja.

Etana spējās padošanās iztrūcināta, Zoija nolaida rokas uz leju un strauji pievērsās viņam.

-   Vai patiešām? Es ārsienu krāsu iedomājos pāris toņus tuvāku okeram.

Etāns paraustīja plecus.

-   Es nevaru iztēloties krāsu, kas ir “pāris toņus tuvāka okeram”. Taču, ja tev patīk, tad lai notiek. Vai zini, itin viss būs labāks par to jēli rožaino.

Zoija bikli pasmaidīja.

-   Paldies, Etan! Gan redzēsi, viss būs labi.

Etāns viegli savilka lūpas.

-  Vienmēr esmu teicis, ka agrāk vai vēlāk jāsāk nedaudz uzticēties savai interjera dizainerei.

-   Es skaidri zinu, ka šī ir pirmā reize tavā mūžā, kad tu tā saki, bet tas nekas. Es pieņemu tavu uzticēšanos. Zoija paspēra soli uz priekšu un pacēlās pirkstgalos.

Zoija bija tikai gribējusi ar lūpām viegli pieskarties Etana mutei, bet nepaspēja atkāpties, kad Etāns ar roku satvēra viņu aiz skausta un cieši piekļāva sev klāt.

-  Tu nepateici, ka man pienākas balva par paļāvību interjeristes izvēlei, viņš sacīja.

Etāns skūpstīja Zoiju lēni un nesteidzīgi.

Kad viņš beidzot palaida Zoiju vaļā, viņa juta, ka ceļgalos kājas kļuvušas mazliet ļodzīgas.

-   Gribu, lai tev ir pilnīgi skaidrs, Zoija izdvesa, es nemēģinu tevi pielabināt, izmantojot seksu.

-   Tas nekas. Sekss ir ļoti iedarbīgs. Redzu, ka mums paveras gluži jaunas iespējas rast kompromisus.

-   Hmm.

Etāns savija savējos ar Zoijas pirkstiem, un viņi devās uz platajām ieejas durvīm ar augstu arkveida augšdaļu.

Zoija brīdi vilcinājās. Tā viņa darīja vienmēr, pirms iegāja nepazīstamā ēkā. Etāns neko neteica, arī necentās vilkt viņu aiz rokas un mudināt ātrāk iet iekšā ēnainajā telpā. Viņš pacietīgi gaidīja.

Zoiju pēdējo dienu laikā divas reizes bija pieredzējusi pēkšņu pārsteigumu, tāpēc savām maņām neļāva atvērties strauji un bez apdoma. Taču viņa izjuta tikai vāju ekstrasensorisku dūkoņu, kas vecās ēkās bija sastopama vienmēr. Gadu gaitā te bija sakrājušies vairāki cilvēcisku emociju slāņi, bet tās bija parastas parādības, no kurām viegli varēja atvairīties.

Zoija kopā ar Etānu gāja iekšā pa durvīm, nelikdamās zinis par vieglajām, apvītušajām psihiskās enerģijas strāvām gaisā gluži tāpat, kā parasti neievēroja fona trokšņus rosīgā pilsētas ielā.

Mājas iekšpusē gaisma ieplūda caur augstiem, proporcionāli veidotiem logiem, apgaismojot griestu tumšās sijas. Telpā, kas sākotnēji acīmredzot bija domāta kā zāle viesu pieņemšanai, gaumīgi bija izkārtotas gleznas un mākslas priekšmeti no Kirvena kolekcijas.

Zāles vienā galā stāvēja Paloma Santana, runādamās ar diviem vīriešiem. Viņi bija ģērbušies darba tērpos un apjozuši instrumentu jostas.

Pašvaldības vadītāja pameta skatienu uz durvīm un sasveicinoties palocīja galvu. Pateikusi vēl dažas frāzes strādniekiem, viņa nāca pāri zālei uz Zoijas un Etana pusi. Palomai kājās bija sandales no pazīstama modes dizainera kolekcijas, un to papēdīši klikšķēja uz flīžu grīdas.

-   Etan, ļoti priecājos, ka atnācāt uz šo māju.

-  Man negadās bieži apmeklēt nozieguma vietu, izmeklējot tik senu lietu. Iepazīstieties ar manu sievu Zoiju.

Zoija ļori labi saklausīja īpašniecisko pieskaņu Etana teiktajos vārdos. Viņa juta, ka vaigos ieplūst siltums.

-   Jūtos pagodināta, misis Santana, Zoija teica, pieklājīgi sniedzot viņai roku.

-  Sauciet mani par Palomu. Zinu, ka jūs, Zoija, esat interjera dizainere. Ko jūs teiktu par paveikto restaurāciju?

-   Tā ir brīnišķīga, Zoija izjusti sacīja. Māja būs lieliska dāvana sabiedrībai, turklāt vilinās arī tūristus.

-   Piekrītu. Mēs visi esam apmierināti ar to. Paloma paskatījās uz Etānu. Jūs droši vien esat ieradies, lai apskatītu Kirvena darbistabu?

-  Ja vien iespējams, Etāns atbildēja.

-   Protams! Nāciet man līdzi.

Paloma veda viņus cauri garajai pieņemšanas zālei, garām atjaunotajai ēdamistabai un virtuvei un ieveda telpā, kur gandrīz gar visām sienām atradās grāmatplaukti. Garās telpas tālākajā galā bija redzams liels, no akmens būvēts kamīns.

Pie darbistabas augstajām durvīm Zoija atkal īsu brīdi pavilcinājās, saņemot dūšu sastapties ar visu, kas viņu varbūt gaidīja iekšpusē. Kad viņas ekstrasensorās maņas neskāra nekas neparasts, Zoija izjuta milzīgu atvieglojumu. Šodienai pietika traumatisku pārdzīvojumu.

-  Viens no mūsu mērķiem bija atjaunot Kirvena bibliotēku, Paloma stāstīja, ieejot darbistabā. Par laimi, mūsu rīcībā bija pilnīgs sākotnējās grāmatu kolekcijas katalogs. Mums izdevās dabūt gandrīz visas grāmatas.

Zoija vēroja, kā Etāns ieiet darbistabā. Viņa izjuta Etānā mostamies plēsīgo iedzimta mednieka ziņkāri.

Etāns uzmanīgi apstaigāja telpu, pārbaudot grāmatplauktus, lielo rakstāmgaldu un masīvo akmens kamīnu. Piepeši viņš apstājās istabas vidū un paskatījās uz Zoiju.

Zoija tikai pēc mirkļa saprata, ka Etāns grib redzēt, vai viņa nāks. Viņa vēlreiz ieklausījās maņās un gāja telpā iekšā. Visapkārt bija jaušami senu emociju klusi čuksti, taču nekas spēcīgi izteikts, vardarbīgs vai nemierpilns nebija manāms.

-   Kā veicas ar izmeklēšanu? Paloma jautāja Etanam.

-            Pašreiz es vēl vācu informāciju, Etāns nepiespiesti sacīja.

-   Izskatīju vairākus laikrakstu ziņojumus par Kirvena nāvi. Singltons Kobs man palīdzēja atrast vairākas vēstules, ko rakstījis Kirvena biogrāfs, viņa aģents Eksfords un arī daži Kirvena draugi. Viss liecina, ka Kirvens bijis smagas un straujas dabas cilvēks.

Paloma nopietni pamāja.

-  To teica arī mana vecmāmiņa. Taču viņa esot mācējusi saprasties ar Kirvenu. Un ko jūs zināt par Eksfordu? Vai izdevās viņu sameklēt?

-  Viņš gājis bojā autokatastrofā dažus gadus pēc Kirvena nāves. Viņš esot stipri dzēris.

-   Šķiet, jūs neesat atradis nevienu norādi, kas liecinātu, ka viņš paņēmis Kirvena pēdējo manuskriptu?

-   Es joprojām pētu šo izmeklēšanas ievirzi, Etāns sacīja.

Dzirdot, ar kādu profesionālu pašpārliecību Etāns izsaka šo

frāzi, Zoijai vajadzēja apvaldīt smaidu.

Kad viņi bija atgriezušies stāvvietā un Zoija, iekāpusi mašīnā, sprādzēja ciet drošības jostu, viņa atkārtoja:

-  Tu “pēti šo izmeklēšanas ievirzi”?

-Tā parasti saka klientam, ja nekas nav skaidri zināms. Varu derēt, ka arī dizaineriem ir dažas līdzīgas frāzes, ko izmantot strādājot ar klientiem.

-  Man patīk teikt aptuveni tā “liekas, jūs saprotat, ka, izdarot speciālu pasūtījumu no Itālijas, jārēķinās pat ar četrus mēnešus ilgu papildu laiku iegādei”.

-   Atgādini, lai es nepasūtu mēbeles no Itālijas. Etāns pagrieza aizdedzes atslēgu. Nu? Vai tu tajā telpā kaut ko sajuti?

Zoija ātri paskatījās uz Etānu jautājums viņu bija pārsteidzis.

-   Paklau, tu taču netici, ka esmu ekstrasense, vai ne?

-  Es augstu vērtēju tavu intuīciju, to tu zini. Etāns ieslēdza ātrumu un brauca uz stāvlaukuma izeju. Ko tā tev pavēstīja?

-   Neko īpašu, Zoija atzina. — Taču es jau esmu teikusi, ka varu sajust tikai ļoti spēcīgas, draudīgas emocijas. Niknumu, bailes, šausmas, iekāri.

-   Saprotu.

-   Jā. Katrā ziņā cs visu pārdomāju un neesmu pārliecināta, vai spētu kaut jel ko uztvert, ja nāve iestājusies indes iedarbības dēļ.

-  Kāpēc ne?

Zoija mēģināja skaidrot, taču pati to īsti nesaprata.

-   Varbūt šajā notikumā varmācīga enerģija nemaz netika atbrīvota. Kirvens, iespējams, tā arī nesaprata, ka ieņēmis indi. Varbūt viņš tikai pēkšņi jutās slikti, zaudēja samaņu un klusi nomira. Ja vien slepkava nestāvēja viņam līdzās, ļauni priecādamies un izraisot spēcīgu emociju plūsmu, tad ļoti var būt, ka telpā palicis pārāk maz vibrāciju, un es tās pēc tik ilgiem gadiem nespēju uztvert.

-  Vārdu sakot, tu man neko nevari pateikt.

-   Palūkojies uz to no citas puses tu ekstrasenses konsultāciju no manis varēji saņemt par brīvu.

-   Nu, jā… šķiet, varētu teikt cik maksāju, tik saņēmu.

-   Labi, karstgalvīgais privātdetektīv, kā tev liekas, kas tajā telpā noticis?

-   Pirmkārt, esmu pilnīgi pārliecināts, ka Marija manuskriptu nav nozagusi.

Zoija vērīgi paskatījās uz Etānu.

-   Palomai tu to neteici.

-   Pagaidām es nevaru pierādīt ne vienu, ne arī otru varbūtību.

-  Kāpēc tu domā, ka saimniecības vadītāja nav paņēmusi grāmatu?

-Ja viņa būtu Kirvenu nogalinājusi un paņēmusi grāmatu, tā agrāk vai vēlāk būtu atradusies. Manuskripts bija pārāk vērtīgs, lai visus šos gadus kāds to kaut kur slēptu.

-Ja vien viņa tajā naktī to nesadedzināja.

Etāns papurināja galvu.

-  Kāpēc viņai tas būtu jādara? Marija pie Kirvena strādāja jau gadiem. Diezgan ilgi, lai saprastu, ka manuskripts maksā krietnu naudu. Marija droši vien noklausījās Kirvena un aģenta strīdu un zināja, ka grāmatai ir vismaz viens potenciāls pircējs.

-   Izdevējs?

-Jā.

-  Un ko tu domā par aģentu? Vai Eksfords tovakar varēja nogalināt Kirvenu un nozagt manuskriptu?

-   Nē. Tā paša iemesla pēc. Aģentam bija grūtības ar naudu. Ja viņš būtu manuskriptu paņēmis, tad būtu to pārdevis vai aizsūtījis izdevējam.

Zoija kādu brīdi pārdomāja dzirdēto.

-   Vai zini, tev lieliski padodas loģiski spriedumi.

-   Paldies! Droši vien būt ekstrasensei ir daudz satraucošāk, bet es esmu mācījies atpiņķerēt sarežģītas lietas, izmantojot loģiskus spriedumus un veselo saprātu.

-  Mēs esam apveltīti katrs ar savām pieticīgajām spējām. Etāns sāka smieties.

Šī bija pirmā reize vairāku pēdējo dienu laikā, kad viņš smējās. Zoiju Etana uzjautrinājums savādā veidā nomierināja.

23

Tajā vakarā viņi devās uz restorānu “Pēdējā iespēja” nosvinēt Harija atgriešanos no Losandželosas. Arkādija sēdēja viņam pavisam tuvu, tā ka abu pleci saskārās, un slepus baudīja Harija auguma siltumu. Naktsklubā apmeklētāju nebija pārāk daudz. Caur zāli strāvoja lēnas un maigas skaņas no Billija Streihorna “Skaistās dzīves”.

Pulkstenis jau bija krietni pāri pusnaktij. Džezs bija labs. Arkādijai priekšā bija martīni glāze. Harijs bija atgriezies mājās sveiks un vesels. Šis brīdis likās gandrīz vai tikpat ideāls kā Arkādijas dzīve pirms daudziem gadiem. Kāpēc tad viņa nespēja atslābināties?

-  Tu atgriezies ātrāk manis dēļ, vai ne? viņa jautāja.

-           Nē. Harijs grauza riekstus, kas atradās trauciņā uz galda.

-  Es jau teicu, klients vairs negribēja turpmāk dot naudu tā skuķa iepirkšanās braucienam.

-  Blēdis. Arkādija ar lūpām noņēma olīvu no mazā sarkanā iesma, sakošļāja un norija. No turienes tu aizbrauci agrāk manis dēļ. Atzīsties.

Harijs iedzēra alu.

-   Zini, es biju priecīgs, kad darbiņš bija cauri. Tas skuķis mani būtu traku pataisījis.

-  To es zināju. Tu agrāk pārbrauci mājās manis dēļ.

-   Nu, Harijs ieteicās, atlaizdamies pret polsterēto sēdekļa aizmuguri, vai pateiksi man, kas noticis?

Arkādija vilcinājās.

-   Manuprāt, nekas slikts nav noticis. Tikai dažas dienas pēc tavas aizbraukšanas es kļuvu nedaudz nervoza. Viņa iedzēra martīni. Tagad viss ir kārtībā. Bet…

-   Kas tad?

-   Man tevis pietrūka, Harij.

Harijs neteica neko. Viņš pacietīgi gaidīja.

Arkādija lēni izelpoja.

-   Nu labi, pastāstīšu, ko es teicu Zoijai. Drīz pēc tam, kad tu biji aizbraucis, man pāris reizes radās šaušalīga izjūta. It kā mani kāds novērotu.

Harijs pat acis nepamirkšķināja.

-Un?

-   Pēc divām trijām dienām tā izjūta pazuda, Arkādija ātri piebilda.

-  Vai vēl kas?

Arkādija ar pirkstu apvilka trīsstūri ap martīni glāzes pamatni.

-  Pazuda pildspalva ar Elvisa attēlu, ko tu man iedevi. Izmeklējos visur, bet nevarēju atrast.

-  Tas ir sīkums. Lēta pildspalva.

-  Man tā ļoti patika.

Harijs labu brīdi domāja.

-  Vai tavā kabinetā vēl kas likās citādi?

Dzirdot, ka Harijs viņas slepenās bailes izsaka skaļi, Arkādiju pārņēma salti drebuļi.

-   Nē. Nekas. Vari ticēt, es pārbaudīju. Ņemot vērā to, kas ar mani noticis, aizdomīgumu es uzskatu par veselīgu prāta stāvokli. Izskatīju visas atvilktnes. Viss bija kārtībā.

-    Profesionālis tavā kartotēkā nebūtu atstājis pamanāmu nekārtību, Harijs sacīja. Veikalā tev nav tādas drošības sis

tēmas kā mājās. Kādam, kas zina, ko dara, nebūtu grūti iekļūt iekšā.

Arkādija sarauca pieri.

-  Tu patiešām domā, ka iebrucējs varēja ielauzties manā kabinetā tikai tādēļ, lai nozagtu Elvisa pildspalvu? Tas neizklausās jēdzīgi.

-   Pildspalvu viņš varēja paņemt nejauši, kļūdīdamies. Harijs ar roku izdarīja atvairīgu žestu. Varbūt nekāda iebrucēja nemaz nav bijis. Iespējams, apkopēja salauzusi to sasodīto pildspalvu un iemetusi atkritumu grozā.

-   Tiesa gan. Arkādija centās pasmaidīt. Tad nav iemesla domāt, ka pēc veikala darba laika beigām kāds iekļuvis manā kabinetā. Tas tikai vēlreiz pierāda, ka bailēm lielas acis, Harij. Tagad esmu par to pārliecināta.

Harijs smaidam neatbildēja.

-   Vai tajās dienās, kad likās, ka tevi novēro, tu uzmanīgi ieskatījies apkārtējo cilvēku sejās?

-   Protams. Tikai neredzēju nevienu, kas pat nedaudz atgādinātu… viņu.

Arkādijai nevajadzēja paskaidrot, kuru viņa domājusi. Harijs zināja, ka viņa runā par Grāntu.

-  Varbūt vairākas reizes pamanīji kādu svešu seju tuvumā?

Šis jautājums lika Arkādijai pārdomāt. Prātā pazibēja gados

vecākas sievietes tēls ar iepirkumu maisiņu un fotoaparātu.

-  Skvērā šonedēļ bija daudz ļaužu. Tūristi nāca un gāja. Dažus es redzēju vairāk nekā vienu reizi, bet neviens nelikās aizdomīgs.

-   Un automašīnas?

-   Kas tad skatās uz automašīnām?

-  Es, Harijs teica. Padomā par to, mīļā. Tā šaušalīgā izjūta tev rodas tāpēc, ka esi kaut ko pamanījusi, pat ja neatceries, kas tas varēja būt. Tā parasti mēdz notikt.

-   Kā tad?

-   Tāda izjūta pārņem, ja ar acs kaktiņu esi pamanījusi kādu priekšmetu vai cilvēku, kas šķiet bīstams. Varbūt tu to neapzinies, bet iekšēji rodas trauksme.

Harijs zina, ko saka, Arkādija pārliecināja sevi, atslīgdama pret atzveltni un pūlēdamās apkopot atmiņas par mašīnām, ko bija pamanījusi pēdējo dienu laikā. Tomēr pēc pāris minūtēm viņa, juzdamās vīlusies, meta mieru.

-  Es slikti atceros mašīnas, viņa atvainodamās sacīja.

-  Mēģini atcerēties cilvēkus.

Atkal acu priekšā parādījās sievietes tēls pie veikala skatloga.

-   Viena sieviete, viņa lēni sacīja. Es viņu redzēju divas, varbūt trīs reizes.

-   Pastāsti, kāda viņa izskatījās.

-   Savādi, bet es nezinu, kāpēc viņa palikusi man prātā. Viņa nemaz neizskatījās bīstama. Vismaz astoņdesmit gadus veca.. Viņai galvā bija saules aizsargcepure ar platām malām un tās lielās saulesbrilles, ko cilvēki mēdz valkāt virs parastajām brillēm. Harij, tā bija tikai tūriste.

-  Ko tu vēl vari pateikt par viņu?

Tas cilvēks būtu labs pratinātājs, Arkādija skumīgi nodomāja. Viņš izprašņāja tik uzstājīgi.

Viņa iemalkoja martīni un centās nomierināties. Agrāk Arkādija bija pelnījusi iztiku finansiālajā sfērā, kur spriedze bija milzīga. Tā bija pasaule, kur ik reizi, kad viņai vajadzēja kaut ko izlemt, uz spēles bija likti miljoni dolāru. Tajā pasaulē viņai ļoti labi bija veicies saskatīt raksturīgās iezīmes un tendences. Arkādija bija iemanījusies ievērot tikko manāmus signālus, kas parādījās vēl pirms tam, kad kādai kompānijai draudēja bankrots. Viņa bija iemācījusies uztvert traucējumus informācijas plūsmā, kas brīdināja, ka kompānijas direktoru padomē briest nepatikšanas. Viņa prata uzķert konfidenciālas informācijas ļaunprātīgas izmantošanas pazīmes, kad Vērstpapīru un valūtas darījumu komisija vēl nebija pamodusies pēc naktsmiega.

Tieši Arkādijas spēja jaust nelielas novirzes pastāvīgi mainīgajā informācijas plūsmā bija viņu jau iepriekš brīdinājusi par Grānta nodomiem. Varbūt arī tagad varēja likt lietā senās iemaņas.

-   Es redzēju to sievieti vismaz divas reizes. Viņa parādījās aiz veikala loga. Atceros, ka viņas fotoaparāts izskatījās ļoti kvalita

tīvs, tas neatgādināja tos “ziepju traukus”. Un abas reizes viņa rokā turēja to pašu zilbalto iepirkumu maisiņu no apģērbu veikala.

Harijs brīdi klusēja.

-   Labs ir.

Arkādija savilka uzacis.

-   Kā tu to domā labs ir?

-   Labs ir, tagad mēs iesim runāt ar Triā.

-   Pulkstenis jau ir pusdivi naktī. Viņš un Zoija noteikti guļ.

-  Tā nav mūsu vaina, ja tie abi tik agri liekas gulēt.

***

Etanam izdevās ieslīgt nemierīgā miegā, bet viņš sapņoja par “Naktsvējiem”.

Viņš gāja caur milzīgo māju, vērdams vafā visas durvis, pārmeklēdams ikvienu istabu. Taču Zoijas nekur nebija. Viņai vajadzēja te būt. Etānu žņaudza izmisums, iedomājoties, ka viņš Zoiju varbūt neatradīs.

Viņš sauca Zoiju vārdā, gribēdams paskaidrot, lūgties, panākt, lai viņa saprot. Taču vārdi tikai atbalsojās no bezgalīgo, nakts tumsā blāvi rožaino gaiteņu sienām.

Beidzot Etāns nonāca pie nelielas, slepenas telpas, kur atradās teātris, pie telpas, kur reiz bija notikusi slepkavība, tā bija vienīgā istaba visā mājā, kas Zoiju satrauca.

Viņš lēni vēra vaļā durvis, saņemdams dūšu sastapties ar to, kas viņu gaidīja tumsā.

Pie nelielas marmora barjeras stāvēja Zoija. Kādā ar samtu apvilktajā krēslā pretī skatuvei bija atgāzies Saimons Vendovers. Viņš pār plecu skatījās uz Etānu un smīnēja.

-   Tu esi miris, Etāns teica.

Vendovers smējās.

-  Tā nu ir tava, nevis mana liksta. Mēs abi zinām, ka es tev rādīšos sapņos līdz pat mūža beigām.

Etāns novērsās no viņa un paskatījās uz Zoiju.

-  Nāc līdzi!

Viņa papurināja galvu.

-Nē.

-  Viņa tevi pametis tāpat kā visas pārējās, Vendovers bezrūpīgi ieteicās. Tā ar tevi noliek vienmēr. Visu mūžu. Tu viņas izglāb, bet viņas aizlaižas.

Etāns cieši skatījās uz Zoiju.

-  Tu esi citāda.

-  Vai tiešām? viņa jautāja.

Vendovers ieķiķinājās.

-   Kā viņa var mīlēt vīrieti ar tādu pagātni.7 Tu esi neveiksminieks, Triā. Tu nevarēji izglābt savu brāli. Tu neprati saglabāt nevienu no trijām laidībām. Tu nespēji turpināt biznesu, ko biji izveidojis no nulles. Tu mēnešiem ilgi izmeklēji manu lietu, bet galu galā nevarēji savākt tik daudz faktu, lai lieta nonāktu tiesā.

Etāns saprata, ka jādabū Zoija ārā no telpas, kur, (auni priecādamies, sēdēja Vendovers. Viņš mēģināja ieiet teātrī, bet durvīs viņu kaut kas apturēja, it kā viņš būtu uzdūries neredzamai sienai.

Zoija vēroja viņu ar savu noslēpumaino skatienu.

-   Piedod, Etan! Tu te nedrīksti nākt. Tur ir psihiska barjera. Tu nedrīksti to pārkāpt, jo netici paranonnālām parādībām.

Ēnas atbalsoja Vendovera smieklus.

-   Etan. Etan, mosties!

Zoijas balss. Tik tuvā balss. Tepat līdzās.

Etāns atvēra acis. Zoija pārliecās pār viņu. Skaidri bija jūtams, kā no viņas strāvo satraukums.

-   Viss ir labi. Zoija satvēra viņa plecu. Viss kārtībā. Tas bija tikai slikts sapnis.

-   Pasaki to vēlreiz. Etāns ar roku berzēja seju un piespieda sevi elpot lēni. Kad viņš juta, ka ir pilnīgi savaldījies, viņš apsēdās un pārlika kājas pār gultas malu.

Zoija notupās Etanam aiz muguras un masēja viņa plecus.

-   Ceru, tu neesi pārņēmis slikto sapņu ieradumu no manis. Kā tu domā, vai slikti sapņi ir lipīgi?

-   Šaubos. Etanam patika Zoijas roku pieskārieni pleciem. Viņš vēlējās vienīgi atslābināties, izjūtot viņas pirkstu un plauk

stu mierinošo spiedienu, tomēr spriedze šāvās caur dzīslām kā strāva.

-   Vai gribi izstāstīt savu sapni? Zoija klusi jautāja.

Etanam likās, ka tālumā dzird ieskanamies Vendovera smieklus.

-  Tas bija diezgan sarežģīts sapnis, viņš piesardzīgi ieteicās.

Zoijas rokas vairs nekustējās. Etāns nojauta, kā viņa piepeši

ieraujas sevī. Vienu mirkli likās, ka viņa grib pārtraukt mierinošo masāžu.

-   Es varu saprast arī sarežģītus sapņus, tu taču zini, — Zoija teica. Viņas rokas atkal sāka masēt.

Etāns aiz atvieglojuma nodrebēja.

-   Etan?

-  Mēs abi bijām “Naktsvējos”, bet tā māja likās milzīga, viņš vienmuļā balsī ieteicās. Tur bija neskaitāmi daudz istabu.

-   Slikto sapni droši vien izraisīja doma, ka visas tās istabas jāremontē.

-  Varbūt. Etāns saprata, ka Zoija cenšas padarīt gaisotni mazāk saspringtu, bet šobrīd tas nederēja. Viņš jutās pārāk izmocīts un pārāk izsīcis. Tagad pietiks, Etāns domāja. Tālāk stāstīt nav jēgas. Taču likās, ka vārdus velk ārā spēcīgs magnēts. Tu tur biji, bet es nevarēju tevi atrast.

-   Ak jā, izvairīgā dizainere, kas nekad neatsaucas uz klientu zvaniem, Zoija murmināja.

-   Beidzot es tevi atradu teātrī. Etāns brīdi vilcinājās, tad pavilka augšup vienu plecu. Un tad tu mani pamodināji.

-   Tu gultā mētājies uz visām pusēm. Likās, tu centies kaut kam izlauzties cauri.

Etāns sastinga.

-  Vai es nenodarīju tev sāpes?

-           Nē. Tikai pamodināji. Zoija turpināja masēt viņa plecus.

-   Vai tu droši zini, ka sapnī neredzēji vēl kaut ko, kas tevi satrauca ?

Kaut kur ēnās ieķiķinājās Vendovers.

Atskanēja tālruņa zvans. Zoija pārstāja masēt. Etāns paskatījās pulkstenī. Tas rādīja vienu un trīsdesmit piecas minūtes. Šādā laikā zvans reti nozīmē labu vēsti.

-   Es paņemšu. Etāns pacēla klausuli. Triā.

-  Te Stags, Harijs teica. Radušies sarežģījumi. Mēs stāvam pie Casa de Oro ārdurvīm. Vai nevari mūs ielaist?

24

Etāns sēdēja uz dīvāna un noraudzījās, kā Zoija liek uz galdiņa tasītes ar tēju, ko nupat bija pagatavojusi. Matus viņa bija saņēmusi vaļīgā mezglā, bet kājās uzvilkusi melnas mājas tupelītes,

kas atgādināja baletkurpes. Ap tumšzilo rītakleitu viņa bija cieši

sasējusi jostu.

Etāns bija uzvilcis bikses un T kreklu. Tā kā viņš bija ievērojis, ka Zoijai nepatīk, ja viņš skujas pirms gulētiešanas, tad šoreiz nebija noskuvies. Etāns nojauta, ka tāpēc seja pašreiz izskatās diezgan saraina.

Taču Arkādija un Harijs, šķiet, bija saposušies nakts uzdzīvei. Viņu apģērbs likās dīvaini elegants, ņemot vērā to, ka pulkstenis bija pusdivi naktī. Arkādija kā vienmēr atgādināja ledus karalieni savā pieguļošajā tērpā, kas bija bālas tuksneša rītausmas krāsā. Harijs, ģērbies sporta kreklā, ko rotāja palmu un okeāna bangotnes zīmējums, izskatījās pārsteidzoši kārtīgs.

-   Es apkopošuto, ko dzirdēju. Etāns, sēžot uz dīvāna, paliecās uz priekšu, ar elkoņiem atspiedies pret augšstilbiem un rokas brīvi nolaidis lejup starp ceļgaliem. Divu dienu laikā tu divas reizes ievēroji to veco sievieti cepurē un saulesbrillēs, un

tajā pašā laikā pamanīji, ka pazudusi pildspalva, ko tev iedeva Harijs. Tā ir?

-   Šķiet, tas nav nekas īpašs, lai celtu tādu traci, vai ne? Arkādija teica kā atvainodamās. Piedod! Tā bija Harija doma, ka nakts vidū jānāk pie tevis.

-  Tā bija ļoti laba doma, Zoija enerģiski ieteicās. Tu pirms dažām dienām man stāstīji par nejauko nervozitāti, tāpēc vecās lēdijas parādīšanās liek šo to pārdomāt.

Etāns sarauca pieri.

-   Man neviens neteica, ka Arkādija pagājušajā nedēļā bijusi satraukta.

-  Man likās, es mazliet uztraucos tāpēc, ka Harijs bija projām, un… Arkādija paņēma tējas tasīti, viegli iezalgojoties platīna krāsas nagulakai. Šā vai tā, izjūtas pazuda, tāpēc es negribēju to pat pieminēt.

-  Man vislielākās bažas izraisa fotoaparāts, Zoija teica. Cik var spriest pēc tā, ko tu sacīji, tas bijis ne vien dārgs, bet tāds, ar ko, šķiet, strādā profesionāli fotogrāfi. Gados vecas tūristes parasti tādus nelieto.

-  Var jau būt, ka nozudusī pildspalva nenozīmē neko, Harijs sacīja. Taču, ja kāds izseko Arkādiju, būtu loģiski pieņemt, ka viņš pārmeklējis kabinetu. Varbūt viņš ar pildspalvas palīdzību centās uzlauzt kādu atvilktni vai bakstījās ar to pa katalogu skapi, un pildspalva salūza. Viņš izdomāja, ka labāk to aizvākt, nevis atstāt kabinetā.

-  Tā bija lēta pildspalva, Zoija piebilda. Viņš droši vien iedomājās, ka tās pazušanu neviens nepamanīs.

Etāns palūkojās uz Arkādiju.

-  Vai tavā kabinetā nekā cita netrūkst? Varbūt kaut kas nolikts citā vietā? Vai nelikās, ka tur kaut kas pārvērties?

Zoija, sēžot Etanam līdzās, spēji sastinga. Viņa neko neteica, bet pamanīja, ka pirksti, kas tur tējas tasīti, viegli rrīc. Nolādēts, ko tas viss nozīmē?

-   Nē, Arkādija atbildēja Etanam. Vari būt drošs, es pārbaudīju.

Etāns pievērsās Harijam.

-   Un ko vari teikt par Arkādijas dzīvokli?

-  Tur viss ir kārtībā, Harijs pārliecināti sacīja. Ja kāds būtu ticis cauri jaunajai aizsardzības sistēmai, es to zinātu.

-   Labi. Etāns paņēma piezīmju bloknotu un pildspalvu, ko bija nolicis uz kafijas galdiņa. Tātad tā. Iespējams, ka Arkādiju izseko. Ja tā ir, tad tas var būt saistīts ar Grāntu Loringu.

-  Viņš tiek uzskatīts par mirušu, bet es nevienu brīdi tam neesmu ticējusi, Arkādija teica nosvērtā balsī. Ja mani izseko Grānts, tas noteikti būtu pats ļaunākais. Tomēr iespējams arī, ka mani sameklējuši federāļi.

Harijs paskatījās uz Arkādiju.

-  Vai federāļiem tu esi ļoti vajadzīga?

Arkādija lēni izelpoja.

-   Atklāti sakot, nedomāju, ka esmu viņiem sevišķi nozīmīga. Tomēr varbūt viņi ir pārliecināti ja vien Grānts ir dzīvs, tad es varētu palīdzēt sadzīt viņam pēdas.

-   Tomēr tu to nevari, Zoija teica. Tev nav ne jausmas, kur Grānts atrodas. Turklāt, ja federāļi tevi meklē, tad acīmredzot vairs netic, ka tu esi gājusi bojā.

Arkādija paraustīja plecus, bet neko neteica.

-   Pagaidi brītiņu. Etāns kaut ko pierakstīja. Labāk būtu, ja tevi meklētu federāļi. Taču man neliekas, ka federālais dienests izmeklēšanu veic šādā veidā.

Harijs savilka uzacis.

-  Tu domā to veco sievieti ar fotoaparātu?

-  Jā. Tas nav fedcrāļu stilā. Viņiem ir daudz modernāka aparatūra. Turklāt viņiem ļoti patīk ierīkot noklausīšanās ierīces un tā izkārtot situācijas, lai varētu ierakstīt cilvēku sarunas. Etāns paskatījās uz Arkādiju. Vai pēdējā laikā neviens nav mēģinājis tevi izprašņāt par pagātni?

-  Nē. Arkādija sarauca pieri. Tev taisnība. Tie droši vien nav federāļi. Tātad atliek Grānts vai kāds no viņa agrākajiem partneriem.

-   Par laimi, tev ir patiesi labs draugs, kas turklāt ir pirmklasīgs miesassargs, Etāns teica. Un tev ir vēl otrs draugs, lielisks privātdetektīvs. Mēs ar Hariju sadalīsim uzdevumus. Viņš sargās tevi, bet es sākšu meklēt atbildes uz jautājumiem. Darbam internētā būs vajadzīga Singltona palīdzība.

Zoija paskatījās uz Etānu.

-   Vai tu domā, ka Harijam un Arkādijai vajadzētu izbraukt ārpus pilsētas, kamēr tu veic izmeklēšanu?

-   Varbūt, viņš nenoteikti atbildēja.

-  Nē, Arkādija pēkšņi ierunājās kvēlā apņēmībā. Ja Grānts mani atradis par spīti jaunajai identitātei, tad var mani sameklēt, lai kur es būtu. Ja es atkal uz kādu laiku nozudīšu, tas tikai visu novilcinās. Būtu labāk, ja varētu tikt ar viņu galā nekavējoties un izbeigt šo lietu.

Harijs piekrītoši pamāja.

-  Varu vēl piebilst, ka Visperingspringsa ir samērā neliela pilsēta, un Loringam tā ir sveša. Mēs pazīstam šejienes apstākļus daudz labāk nekā viņš.

-  Turklāt dažu pēdējo nedēļu laikā situācija ir stipri mainījusies, Arkādija norādīja. Etan, tagad tev radies zināms kontakts ar vietējo policiju. Tu pazīsti cilvēkus pilsētā un arī Rednora ļaudis.

-  Tie kontakti nenozīmēs itin neko, ja Grānts mēģinās tevi novākt ar lodi, Etāns klusi sacīja. Harijs ir labs miesassargs, tomēr neviens nevar būt ideāls.

Arkādija turēja tējas tasīti abās rokās un lūkojās tējā kā orākula stikla lodē.

-  Es gan nevaru apgalvot, viņa uzmanīgi ieteicās, bet nedomāju, ka viņš mēģinās mani nošaut no attāluma.

Visi palūkojās uz viņu.

-  Kāpēc ne? Etāns jautāja.

-   Divu iemeslu pēc. Pirmkārt, Grāntam ir stratēģisks domāšanas veids. Tā bija viņa stiprā puse, vadot ieguldījumu impēriju, un viņš nemēdz mainīt ieradumus. Grānts parasti visu izplāno gluži

kā apsēsts. Jāpatur prātā, ka viņam ir iemesls būt piesardzīgam. Federāļiem vai agrākajiem, neapmierinātajiem biznesa partneriem viņš nekādā ziņā negribēs sagādāt iemeslu domāt, ka joprojām ir dzīvs.

-   Pareiza doma, Zoija sacīja.

-  Sarīkot autoavāriju vai mistisku ugunsgrēku manā mājā, tā ka es aizeju bojā, tas vairāk būtu Grānta stilā, Arkādija teica.

Etāns pamanīja, ka Harijs viegli pakustina roku. Šī tikko manāmā kustība acīmredzot liecināja, ko viņš domā, un tā uzdzina saltus drebuļus.

-  Un kāds ir otrs iemesls, kāpēc lai Grānts nemēģinātu tevi nošaut no attāluma? Etāns jautāja.

-   Pirms nozušanas es veicu nelielu apdrošināšanas pasākumu.

-   Kādu? Etāns jautāja.

-   Man ir kas tāds, ko Grānts grib iegūt. Arkādija nolika tējas tasīti uz apakštases. Un to viņš var dabūt tikai tad, ja piedabū mani pateikt, kur tas atrodas.

Neviens neteica ne vārda. Visi sēdēja un gaidīja turpinājumu. Etāns redzēja, ka Zoijas sejā parādās gan rūpju, gan ziņkāres pilna izteiksme, un saprata, ka Arkādija nav viņai izstāstījusi visus savus noslēpumus.

-  Kad sapratu, ka pats drošākais būtu nozust, Arkādija mierīgi teica, es pirms tam šo to nokārtoju. Noglabāju naudu vairāku banku kontos, katrā ar citu vārdu, un mēģināju nojaukt pēdas, paslēpjoties Svečezera psihiatriskajā slimnīcā. Kad mēs ar Zoiju izbēgām, es vēlreiz mainīju identitāti.

-  Turpini, Harijs mierīgi teica.

-   Es veicu vēl vienu piesardzības pasākumu. Grānts visu svarīgo informāciju bija ievadījis slepenā datorā, nenojauzdams, ka man tas ir zināms. Tur bija ļoti daudz faktu par finansiāliem darījumiem, kuru pēc viņam vajadzētu pavadīt cietumā ļoti ilgu laiku. Taču vēlāk uzzināju, ka tur ir arī vēl bīstamāka informācija. Katrā ziņā man izdevās uzminēt paroli un lejupielādēt visu datni. Kopiju es noslēpu.

-   Pastāsti par to bīstamo informāciju, Etāns uzaicināja.

-   Tur sīki aprakstīti daži nekrietni plāni, kā Grants apvedis ap stūri dažus cilvēkus, kuri naudas piesavināšanos neuztvertu tik mierīgi kā federāli. Arkādija sēdēja, sasprindzinājusi plecus.

-  Laulībā ar Grāntu es tikai pēdējā laikā atklāju, ka mans vīrs apzadzis vairākus cilvēkus, kuriem ir ļoti slikta slava. Ja viņi uzzinātu, ka Grānts ir dzīvs un izkrāpis viņiem pamatīgas summas, viņi noteikti gribētu atriebties.

Harijs neskanīgi iesvilpās.

-  Ja Lorings ir dzīvs, viņš neliksies mierā, kamēr nebūs iznīcinājis tās datnes kopiju.

-   Kā jau teicu, Arkādija turpināja runāt, datni es noslēpu. Taču Grantam es to nepateicu. Man likās, ka vēl ir laiks, un mēģināju izdomāt, kā rīkoties tālāk. Taču Grānts gribēja mani nogalināt.

-   Kā? Etāns jautāja.

-   Tam vajadzēja atgādināt nelaimes gadījumu. Grānts ir iecienījis šādu stilu. Reiz vēlā vakara stundā man bija tikšanās ar klientu, kas dzīvoja ārpus kūrorta pilsētas robežām mājā, kura atradās kalnos. Grānts zināja, ka es braukšu gar liela ezera krastu. Viņš paslēpās, gaidīja mani un nogrūda manu mašīnu no ceļa, kas tajā vietā vijās gar stāvas klints malu.

-   Augstais Dievs! Zoija satvēra Arkādijas roku.

Harijs bija bāls kā nāve.

Etāns klusēja un rakstīja bloknotā.

-   Vakars bija vēls, un stipri lija, Arkādija pēc brīža atsāka runāt. Par laimi, mašīna iekrita samērā seklā vietā. Man izdevās izkļūt ārā caur sānu logu, es uzniru virspusē zem koka zariem, kas bija pārkārušies pār ūdeni. Tīs droši vien man izglāba dzīvību.

Etāns uz brīdi pārstāja rakstīt.

-  Vai Lorings ūdenī nevarēja tevi atrast?

-   Nē. Kad viņš izkāpa no savas mašīnas un starmešu gaismā nāca ezeram tuvāk, sapratu, ka tas bijis viņš. Viņam bija lukturis, un viņš apskatīja ūdens virsmu, taču mani nepamanīja, jo biju paslēpusies zaros. Man tiešām likās, ka aiziešu bojā ķermeņa atdzišanas pēc, taču viņš beigu beigās aizgāja.

Harijs uzlika roku uz Arkādijas ceļgala. Etāns redzēja, ka viņš maigi to paspiež.

-   Kad Grants aizbrauca, es izrāpos no ūdens. Nakti pavadīju kādā tukšā būdiņā. Līdz rītam biju izlēmusi, ka pats drošākais būtu nozust līdz laikam, kamēr varasiestādes būs Grantu notvērušas.

-  Taču tās Grantu nekad tā arī nenotvēra, Harijs secināja.

-  Nē, jau nākamajā dienā agri no rīta viņš aizbēga no valsts. Pēc divām nedēļām presē parādījās ziņojums, ka Grants gājis bojā nelaimes gadījumā, slēpojot kalnos.

-   Kāpēc tu nevērsies pie Federālā izmeklēšanas dienesta? Etāns jautāja.

-   Atklāti sakot, neuzskatīju, ka viņi spēs mani pasargāt no Grānta. Taču es presei šo to pastāstīju par datni, ko biju paslēpusi.

-   Kā tu to izdarīji? Harijs jautāja.

-   Izmantoju datoru, lai ievietotu šo vēsti finanšu presē. Tikai īsu ziņojumu, ka Grānta Loringa sieva pirms nāves kādai anonīmai personai darījusi zināmu, ka nokopējusi Loringa privātās datnes. Liku noprast, ka misis Loringa, kas gājusi bojā traģiskā nāvē, tās noglabājusi slepenā vietā. Diemžēl šo noslēpumu viņa paņēmusi līdzi zemūdens kapā.

Harijs viegli pielieca galvu uz sāniem.

-  Zemūdens kapā?

Arkādija savilka uzacis.

-  Vai tev nešķiet, ka finanšu presei tas bija mazliet pārspīlēti?

-  Nē. Finanšu presei tas bija ideāli piemēroti. Harijs pamāja. — Zemūdens kapā. Jā, man tas patīk. Varu derēt, ka viņi uzķērās uz šā āķa.

-  Tā bija, Arkādija pārliecināti teica. Tāpat kā citi plašsaziņas līdzekļi. Vairāk es neko nedarīju. Zināju lai kur Grants būtu, viņš pārlasa laikrakstus un pārlūko ziņas internētā, lai noskaidrotu, vai mans līķis ir atrasts un kā tiek vērtēta viņa nozušana. Zināju, ka šis drauds man nenodrošina pilnīgu aizsardzību, bet domāju, ka vismaz varēšu mēģināt noslēgt darījumu, ja Grānts sāktu mani meklēt.

Etāns pētīja savus pierakstus.

-    Labi. Lūk, kā mēs rīkosimies! Turpināsim uzskatīt, ka Grants Lorings ir sveiks un vesels, ka viņš apdraud Arkādiju, jo šī varbūtība liekas pamatota. Tomēr jāpatur prātā, ka mēs varbūt kļūdāmies.

-  Vai tu domā, ka mēs tikai esam nobijušies no ēnām? — Zoija jautāja.

Etāns paraustīja plecus.

-   Varbūt.

Zoija viegli noklepojās.

Etāns pie sevis ievaidējās. Viņš zināja, ka Zoija tā mēdz darīt, ja grasās teikt ko tādu, ko viņš negrib klausīties.

Viņš piesardzīgi palūkojās uz Zoiju.

-   Ko tu gribi sacīt?

-  Neesmu droša, ko tas nozīmē, Zoija teica, katru vārdu izrunājot ārkārtīgi uzmanīgi. Tomēr domāju, ka ir kaut kas, ko tev vajadzētu zināt.

-   Nevelc garumā, Etāns nomurmināja. Man ir grūti paciest neziņu.

Tomēr Zoija neatbildēja tūlīt, bet saskatījās ar Arkādiju. Etāns nesaprata, ko abas ar skatieniem viena otrai pavēstīja, taču nebija šaubu, ka vēsts ir saprasta.

Zoija apvija sevi ar rokām un palūkojās uz Etānu ar aizplīvurotu, nopietnu skatienu.

-   Pēcpusdienā Arkādijas kabinetā es kaut ko izjutu.

-   Zoija. Arkādija izbijusies pievērsās draudzenei. Kāpēc to man neko neteici?

-   Tas nav tik viegli izskaidrojams, Zoija atzinās.

Harijs ar interesi raudzījās uz Zoiju.

-   Labs ir, Etāns sacīja. Mēs klausāmies. Ko tev pavēstīja tava intuīcija?

-   Tur jau tā lieta, Zoija čukstēja. Es īsti nezinu, ko tā man vēstīja. Tāpēc es tev, Arkādija, neko neteicu. Taču vienu gan zinu tieši to pašu es izjutu vakar savā bibliotēkā paraugmājā.

-   Stāsti tālāk, Etāns mierīgi sacīja.

-  Tas bija kaut kas pavisam neskaidrs. Zoija pavilka plecus augšup. Gandrīz vai netverams. Taču tas… mani uz brīdi patiešām drausmīgi satrauca, jo līdzīgu enerģiju agrāk tiku uztvērusi tikai vienu reizi.

-   Kad tas bija? Harijs jautāja.

-   Reiz vēlu vakarā, kad Svečezerā izgāju no savas palātas un klaiņoju pa gaiteņiem. Zoija palūkojās tieši uz Arkādiju. Enerģija plūda no kādas palātas “H” nodaļā.

-   Ak, nolādēts! Arkādija ieteicās pavisam klusi.

Etāns pameta skatienu uz Hariju, kas klusēdams papurināja galvu. Acīmredzot to nesaprata arī viņš.

Etāns atkal pievērsās Zoijai un Arkādijai.

-   Vai jūs nepastāstītu, kas tik satraucošs “H” nodaļā bija?

-Jā, mēs uzmanīgi klausāmies, Harijs piebilda.

Zoija dziļi ievilka elpu. Etāns saprata, ka viņa it kā gatavojas ienirt lielā dziļumā.

-  Tu zini, ka Svečezerā savrupmāja ir privāta iestāde, kas paredzēta augstāko aprindu vajadzībām, viņa teica. Tā nodibināta, lai bagāti cilvēki par dārgu maksu tur varētu ievietot savus tuviniekus, kuru izturēšanās ir savāda, tas ir, tādus cilvēkus, kuri ir psihiski slimi, vai arī tādus, kuri pārcietuši psiholoģiska rakstura traumas.

Etāns pamāja.

-  To mēs zinām. Turpini.

-   Labi, Zoija sacīja. Lai gan to varbūt grūti saprast, tomēr izrādās, ka arī daudzu bagātu cilvēku tuvinieki, tāpat kā visi pārējie, cieš no smagiem psihiskiem traucējumiem. Xanadu “H” nodaļā ievietoti tieši šie pacienti.

-  Smagi psihiski traucējumi, Etāns atkārtoja tikpat mierīgā tonī kā iepriekš. Šķiet, tas ir nopietni.

-  Viņa runā par potenciāli bīstamiem pacientiem, Arkādija paskaidroja. Par tiem, kuri patiešām zaudējuši prātu un no kuriem baidās gan personāls, gan visi pārējie.

-   Nu, nu, ko tur teikt, Harijs murmināja. Izrādās, bagātie ir tādi paši kā ikviens cits. Taču ko jūs varētu teikt par

dīvaino izjūtu, kas tev, Zoija, radās Arkādijas kabinetā un tavā bibliotēkā?

-   Esmu sākusi domāt, ka slimīgo psihisko enerģiju tur varēja atstāt Lindsija Voila, Zoija teica.

-   Lieliski, Etāns sacīja. Tā tikai man vēl trūka. Interjera dizainere no elles septītā loka.

25

Singltons sēdēja mazajā kabinetā un lūkojās datorā, kad atvērās veikala durvis. Ienāca Bonija, ienesot līdzi dažus vēlīnās rīta saules megavatus.

-   Singlton?

-   Esmu te. Viņš centās nomākt nelielo prieka uzplūdu. Saglabā vēsu prātu, puis. Viņa tevi uzskata par draugu, nevis iemīļoto. Tu taču negribi to sabojāt.

Singltons atstūma krēslu no datora, noņēma brilles un piecēlās.

-   Tu noteikti esi ļoti noguris. Bonija iestājās kabineta durvīs. Zinu, ka Etāns tevi pamodināja trijos no rīta un lūdza, lai tu sāc strādāt pie lietas, kas saistās ar Arkādiju. Bonija pacēla augšup lielu plastmasas krūzi, uz kuras bija redzams Fauntains Square bāra logo. Iedomājos, ka tev noderētu krūze kafijas.

-   Doma ir pareiza. Viņš paņēma krūzi, noņēma vāciņu un iedzēra krietnu malku, tad, apmierināti nopūzdamies, nolika to.

-   Paldies! Tā bija īsti vietā. Un tas ir taisnība, ka tavs vīrabrālis man piezvanīja trijos no rīta. Viņam laimējies, jo viņš ir mans draugs un reizēm arī klients.

Nebija jēgas teikt Bonijai, ka brīdī, kad Singltons, pacēlis klausuli, izdzirda Etana nopietno, lietišķas steigas pilno balsi, viņu spēji pārņēma šausmu izjūta, tā ka vēders sažņaudzās krampjos. Pāris mirkļus viņš ar izbailēm domāja, ka vēlais zvans nozīmē ļaunu ziņu par Boniju vai zēniem. Tajā īsajā brīdī Singltonam šķita, ka pasaule sāk grīļoties un brukt kopā.

Kad viņš saprata, ka draudi neattiecas ne uz Boniju, ne Džefu vai Teo, Singltonu pārņēma tāds atvieglojums, ka viņam uzreiz sāpīgi iedzēla vainas izjūta. Arkādija viņam patiešām patika. Viņa bija draugs, un apziņa, ka Arkādija ir briesmās, lika Singltonam raizēties. Taču šīs raizes nebija salīdzināmas ar dziļajām bailēm, ko viņš noteikti būtu pārdzīvojis, ja apdraudēta būtu Bonija vai zēni.

Kob, atzīsties pats sev tas kļūst nopietni.

No papīra maisiņa Bonija izņēma plastmasas kārbu.

Singltons to ar interesi nopētīja.

-   Kas tur ir.'

-   Sviestmaizes ar tunci.

Viņš paņēma kārbu un patīkamā priekšnojautā nocēla vāku.

-   Ar rudzu maizi. Mans mīļākais ēdiens.

Bonija iesmējās.

-  Tu tā saki vienmēr. Lai ko es tev atnesu, tu ikreiz saki, ka tas ir tavs mīļākais ēdiens.

Singltons paņēma pusi no biezās, glīti sakārtotās sviestmaizes un nokoda kumosu.

-  Tā ir taisnība.

Bonija klusā apmierinājumā smaidīja un noraudzījās, kā Singltons tiesā sviestmaizi.

-   Cik saprotu, jūs ar Džefu esat parunājušies, viņa teica, kad Singltons paņēma krūzi, lai vēl iedzertu kafiju.

-   Vai Džefs tev to stāstīja?

-  Džefs teica, tu esot skaidrojis, ka nevajagot raizēties, ja viņš skaidri neatceras Drū izskatu. Lai kas notiktu, viņš tēvu nekad neaizmirsīšot.

Singltonam pakrūtē radās visai dīvaina sajūta, un viņš zināja, ka tai nav nekāda sakara ar tunci. Ēstgriba pēkšņi pazuda tāpēc, ka Bonijai bija ļoti nopietna seja un balss tonis. Singltons prātoja, vai Bonija nedomā, ka, uzsākdams ar Džefu šādu sarunu, viņš ir pārkāpis draudzības robežu.

-  Varbūt man neko nevajadzēja teikt. Singltons ielika kārbā pasēsto sendviču. Paklau, Bonija, es atvainojos, ja esmu pārāk iejaucies tavā ģimenes dzīvē.

-   Lūdzu, neatvainojies! Tā es nebiju to domājusi. Bonija paspēra soli uz priekšu un aizskāra ar pirkstgaliem Singltona roku.

-   Es gribu teikt, ka esmu ļoti pateicīga, ka tu runāji ar Džefu. Es nebiju sapratusi, kas viņu tā nomāc. Man likās, viņš tā uzvedas tāpēc, ka atceras to briesmīgo laiku, kad mēs zaudējām Drū. Psihoterapeits mani brīdināja, ka tā var gadīties.

Singltons paskatījās uz Bonijas roku. Viņas pirksti viegli skāra viņa apakšdelma ādu zem džinsu krekla atrotītās piedurknes. Singltonu spēcīgi iespaidoja Bonijas tuvums, viņš gandrīz piemirsa elpot.

-   Viņa vecuma zēnam ir ļoti grūti saprast, kas ar viņu notiek, Singltons sacīja. Ak, to ir grūti saprast un izskaidrot jebkurā vecumā.

-   Zinu. Šķiet, ka pazīsti savus bērnus, taču viņiem, tāpat kā ikvienam, dvēselē ir dziļi apslēpti stūrīši. Viņi uzskata, ka nespēj runāt par savām domām un raizēm. Man ne prātā nenāca, ka Džefs baidās, ka varētu aizmirst tēvu.

Singltons satraukti uzlika savu lielo plaukstu uz Bonijas pirkstiem, pat neiedomājies, cik intīms ir šis žests.

-   Dieva dēļ, Bonija, nevaino sevi tāpēc, ka neesi uzreiz sapratusi, kāpēc Džefs ir noraizējies. Zinu, tu domā, ka tev viņa vietā jāatrisina visas ķibeles, taču patiesībā viņš aug un veidojas, un šis tas viņam jāizdomā pašam.

-   Viņam ir tikai astoņi gadi.

-  Jā, bet viņam jānobriest par vīrieti, un sirds dziļumos viņš to nojauš. Turklāt Džefs zina, ka grib līdzināties patiešām izciliem paraugiem.

-   Paraugiem?

-  Jā, tēvam un tagad arī Etanam.

Bonija uz brīdi aizvēra acis. Kad viņa tās atkal atvēra, Singltons redzēja, ka viņa sapratusi.

-  Jā, es zinu, kā tu to domā.

-   Džefs grib būt šo paraugu cienīgs, un viņš cenšas. Viņš sāk cīnīties, lai tiktu galā ar ļoti svarīgiem jautājumiem.

-   Vai ar tēva zaudējumu? Jā, zinu, bet…

-  Nē, Singltons mierīgi pārtrauca, atkal mēģinādams atrast īstos vārdus. Ne tikai ar to. Redzi, tas, ko Džefs šajā mēnesī pārdzīvojis, nav saistīts tikai ar tēva nāvi. Visvairāk viņš baidījies, ka, aizmirsdams tēvu, viņš kaut kā būs kļuvis nodevīgs pret tevi un Etānu pret cilvēkiem, kurus viņš mīl visstiprāk.

Bonija stāvēja pavisam klusa.

-   Nodevība astoņus gadus vecam zēnam ir ļoti nopietns jēdziens.

-  To es zinu. Taču Džefs sāk veidot pats savu morāles kodeksu, un ar to viņš dzīvos visu turpmāko dzīvi. Nodevība pret mīļiem cilvēkiem ir kas ļoti slikts, un Džefs to zina. Tāpēc viņš bija izbijies, kad iedomājās, ka viņš kļūst nodevīgs pret jums un nezina, kā to labot.

-  Viņš taču nebija nodevīgs.

-   Jā, bet to Džefs nesaprata. Viņam vajadzēja aprunāties ar kādu, kas to varētu izskaidrot, taču tam vajadzēja būt cilvēkam, kuru viņš ar šo sarunu nevarētu sāpināt.

-  Tas biji tu. Bonija samirkšķināja acis, lai nesāktu rittt asaras. Nezinu, kā tev pateikties, Singlton.

Singltons juta, ka vaigi kļūst netīkami karsti. Viņš noprata, ka laikam ir nosarcis.

-   Ak, kas tur liels, viņš paskarbi ieteicās. Mēs taču esam draugi, vai ne?

Viņš jutās pārsteigts, kad Bonijas skatiens apmācās.

-  Pareizi. Draugi. Bonija izbrīvēja pirkstus un virzījās uz durvīm. Es nu labāk iešu. Lai veicas ar izmeklēšanu.

Viņa izgāja ārā no veikala. Kad durvis aizvērās, drūmas ēnas atkal atgriezās.

Etāns ieklausījās soļos uz kāpnēm. Kāds kāpa augšā tik smagi, ka soļi atbalsojās šaurajā vestibilā. Tas ir vīrietis, Etāns nodomāja. Turklāt sliktā garastāvoklī.

Viņš pabīdīja sānis piezīmes, ko bija izdarījis pēc sarunas ar Singltonu pirms pusstundas, sakrustoja rokas uz rakstāmgalda un gaidīja.

Soļi apklusa pie “Triā izmeklēšanas biroja” durvīm. Etanam radās nojauta, ka stāvētājs vilcinās, varbūt pārdomā, vai ir prātīgi nolīgt privātdetektīvu.

Izveicīgs biznesmenis būtu piecēlies un atvēris durvis, veltīdams nācējam saprotošu un iedrošinošu skatienu. Taču Etanam šobrīd bija darba pilnas rokas, tāpēc viņš palika sēžot. Ja palaimēsies, potenciālais klients pats atteiksies no domas nākt iekšā.

Durvis atvērās.

Tā jau varēja domāt. Kad neveicas, tad neveicas.

Atnācējs iegāja kabineta priekštelpā. Izmanīgi novietotajā spogulī viņš bija skaidri saredzams. Sportisks augums, spēcīgs apakšžoklis, īss gaišo matu griezums. Viņš bija ģērbies Arizonas kūrortiem raksturīgajā nevērīgi ērtajā stilā dārgas, labi pašūtas bikses, polo krekls un mokasīnu tipa kurpes. Varēja domāt, ka vidusskolā viņš bijis futbola komandas kapteinis. Etāns iztēlojās, ka šāds puisis droši vien aicinājis iepriekšējā izlaiduma balles karalieni uz vecākās klases izklaides vakaru un pēc tam pierunājis viņu novilkt biksītes. Koledžā viņš droši vien iestājies pašā izcilākajā studentu biedrībā, panācis, ka viņu ievēl par prezidentu, un gājis uz randiņiem ar daudzām seksīgām gaišmatēm no studentu biedrības.

Nelsons Rednors, sāncenšu firmas “Rednora drošības sistēmas” prezidents un galvenais administrators.

Etāns atgāzās pret krēsla atzveltni un uzlika kājas uz galda stūra.

-  Kā varu palīdzēt, Rednor?

Nelsons pienāca pie kabineta durvīm un palūkojās apkārt ar nicīgu uzjautrinājumu.

-   Man likās, ka jūsu jaunā sieva ir interjera dizainere.

-Tā ir. Taču savā kabinetā es viņai neļauju rīkoties.

-  Jā, to es redzu.

-  Dekorēšanas jautājumos vīrietis nedrīkst piekāpties. Sēdieties!

Nelsons ienāca kabinetā. Viņš pameta skatienu uz tuvāko krēslu,

taču pat negrasījās tajā apsēsties, bet aizgāja un nostājās pie loga.

-   Kā dzirdēju, jūs esat nozadzis vienu no maniem lielākajiem klientiem. Nelsons vēroja ielu, it kā gaidītu, ka tur tūlīt pat notiks kas interesants.

Nē, tas nav īstais iemesls, Etāns domāja. Neizklausījās, ka Nelsons būtu pārāk nokaitināts.

-  Jūsu zināšanai, viņš teica, es neesmu jums atņēmis Vel' dezu. Neesmu nodomājis pārņemt visus uzdevumus, ko veic Veldeza kompānijas drošības dienests, un Veldezs to zina. Viņš no manis vēlas neatkarīgu revīziju tikai vienu reizi.

-   Skaidrs. Tātad jūs grasāties izdarīt savu neatkarīgo revīziju un uzrakstīt iespaidīgu ziņojumu, kurā būs teikts, ka mani cilvēki pārbaudot kaut ko palaiduši garām, vai ne?

-  Vai jūs domājat, ka tā ir noticis?

-   Varbūt. Varbūt kāds no vīriem, kas, pieņemot darbā, likās balts kā tikko uzsnidzis sniegs, sapratis, ka nespēj pretoties kārdinājumam, ar ko saskāries Veldeza piegādes nodaļā. Nelsons pameta skatienu pār plecu uz Etānu. Viņa seja bija savādi saspringta un drūma. Šā vai tā “Rednora drošības sistēmas” iegūs sliktu slavu.

-  Ne jau uz ilgu laiku. Visperingspringsā jums pieder viss korporāciju drošības dienestu tirgus. To zina visi. Es esmu, tā sakot, šaura profila spēlētājs.

-   Losandželosā jūs tāds nebijāt. Pēc Nelsona sejas izteiksmes grūti bija pateikt, kas viņam prātā. Tur jūs spēlējāt lielajās līgās. Varbūt jums ari Visperingspringsā ir savi nodomi.

-  Viens otrs nodoms ir gan. Etāns iegrima krēslā dziļāk un aplūkoja savu sporta kurpju purngalus. Taču es nedomāju konkurēt ar Rednom. Man labāk patīk nodarboties ar nelielām lietām, kur varu strādāt viens un kur nepieciešama individuāla pieeja. Mēs abi zinām, ka jūs šī sfēra neinteresē. Jums ir cits darba stils.

Rednors atkal sāka skatīties pa logu. Kādu brīdi viņš neteica neko, tad pakustināja plecus, it kā cenzdamies atbrīvot sasprindzinātos muskuļus.

-  Savādi, ka jūs šobrīd ieminējāties par nelielām lietām, kur vajadzīga individuāla pieeja. Nelsons runāja drūmi, bet apņēmī-

,gi. Tā nu sagadījies, ka man ir viena šāda lieta.

Lai ko tas nozīmētu, Etāns domāja, taču uz labu tas nav. Viņam pašreiz darba pietika pārpārēm. Vēl viens uzdevums bija pilnīgi lieks. Izmeklējot vairākas lietas vienlaikus, varēja rasties juceklis.

-            Paldies, ka iedomājāties nākt pie manis, Etāns sacīja,

-   bet es šobrīd esmu samērā aizņemts.

-   Man nav īpašas izvēles, Nelsons nomurmināja. Man vajadzīgs šaura profila spēlētājs. Un šajā pilsētā tāds esat tikai jūs.

-   Droši vien jums varētu palīdzēt kāds no jūsu dienesta vīriem.

-  Es gribu, lai neviens no maniem vīriem pat neuzzina par šo lietu, Nelsons skarbi sacīja. Tāpēc jau esmu šeit.

-  Kā jau teicu, es augstu vērtēju jūsu piedāvājumu, bet…

-  Es domāju, ka sieva mani krāpj, Nelsons atklāti pateica.

Ak, velns un elle! Kāpēc viņam vajadzēja ienākt tieši manā birojā?

Taču Etāns savā ziņā to saprata. Visperingspringsā bija tikai divas privātdetektīvu firmas.

Etāns nocēla kājas no galda ļoti lēni un uzmanīgi, lai iegūtu kaut mazliet laika pārdomām, un izslējās krēslā taisni.

Viņš vilcinājās, mēģinot izdomāt, ko varētu pateikt. Diemžēl nebija nevienas piemērotas frāzes, kas tagad noderētu. To Etāns zināja pats no savas pieredzes.

-   Ari es zinu, kā tādās reizēs cilvēks jūtas, viņš beidzot ieteicās.

Nelsons apcirtās riņķī un paskatījās uz Etānu patiesā izbrīnā.

-Jūs? Ak dievs, jūs taču esat precējies tikai… šķiet, sešas nedēļas?

Etāns aptvēra Nelsons iedomājies, ka Zoijai ir mīlas dēka. Vienu mirkli viņam likās, ka pasaule izgaist. Acu priekšā parādījās sarkana migla.

Skaudrā vīzija, kā Zoija pamet viņu cita vīrieša dēļ, dedzināja kā kvēlošas ogles. Grīda sabruka, un Etāns juta, ka krīt bezdibenī.

Sasprindzinājis gribasspēku līdz pēdējai robežai, Etāns atgriezās reālajā pasaulē.

-   Es nerunāju par Zoiju, viņš teica. Biju domājis… ē… iepriekšējās attiecības.

-   Ak jā, pareizi. Nelsons pamāja. Es kaut kur lasīju, ka esat bijis precējies trīs vai četras reizes.

Etāns vērīgi palūkojās uz Nelsonu.

-  Jūs to kaut kur lasījāt?

-   Pirms atnākšanas mazliet papētīju datus par jums. Nelsons sāka staigāt pa kabinetu no viena gala uz otru, šad tad apstādamies, lai aplūkotu kādu priekšmetu. Viņš apstājās pie ietvarā ielikta pasteļa zīmējuma. To bija zīmējis Teo, un tajā bija attēlota māja, kur dzīvoja viņa ģimene. Uzgāju ziņas par trijām iepriekšējām sievām, bet bērni nekur nebija pieminēti.

-   Man nav bērnu, Etāns mierīgi sacīja. To zīmējis mans brāļadēls.

Nelsons piegāja pie grāmatplaukta un izņēma kādu sējumu. Etāns, ieraudzījis sarkanmelno apvāku, pazina akadēmisko izdevumu vēsturisku pārskatu par deviņpadsmitā gadsimta sākuma slepkavību lietām Sanfrancisko.

Nelsons izklaidīgi šķirstīja lapas.

-   Kura sieva tad jūs krāpa?

Īstenībā Etānu bija krāpušas vismaz divas, un arī pašu pirmo viņš arvien vēl turēja aizdomās. Viņa bija aizbēgusi, lai pievieno

tos kādai reliģiska kulta grupai, un tās vadonis nemaz neatgādināja svētu mūku. Taču Etāns nedomāja, ka pašreiz vajadzētu to klāstīt. Viņam nebija noskaņojuma paust Nelsonam Rednoram vīrišķīgu izpratni.

-   Es teicu, ka savā ziņā saprotu, kā jūs jūtaties. Etāns paņēma krūzi un sāka raudzīties uz auksto kafiju. Neesmu teicis, ka gribu jums pavēstīt savu dzīves stāstu. Viņš nolēma, ka dzert auksto kafiju nav vērts, un nolika krūzi. Varbūt jūs varētu ķerties pie lietas un taupīt laiku mums abiem?

-  Labi. Nelsons aizvēra grāmatu un ielika to atpakaļ plauktā. — Nācu, lai nolīgtu jūs noskaidrot, ar ko viņa satiekas.

-  Nē.

Nelsonu pārņēma dusmas.

-   Paklau, es no jums nelūdzu īpašu labvēlību. Es maksāšu tik, cik jūs parasti saņemat stundā.

-  Nē.

-  Labi, es maksāšu tik, cik stundā parasti saņemu es. Cik tas būtu? Divas? Varbūt trīs reizes vairāk? Nosauciet savu cenu! Lai kāda tā būtu, jūs to saņemsiet.

-   Aizmirstiet šo ideju.

-  Tas notiek regulāri, Nelsons, zobus sakodis, izgrūda. Es to apjēdzu pirms dažām dienām. Otrdienu un ceturtdienu pēcpusdienās. Pārbaudīju mūsu bankas kontu. Pagājušā mēnesī katru nedēļu no tā noņemta noteikta summa.

-   Es teicu “nē”. Saku to nopietni.

Nelsons ar trijiem lieliem soļiem šķērsoja telpu un atspiedās ar rokām pret rakstāmgaldu. Tagad viņš izskatījās uztraukts.

-   Savus vīrus es šoreiz nevaru izmantot. Tenkas kompānijā izplatīsies vēja ātrumā. Man tādi sarežģījumi nav vajadzīgi.

-  Es negrasos uzņemties šo darbu. Man ārkārtīgi nepatīk lietas, kas saistās ar šķiršanos. Tās vienmēr ir nejaukas, taču simtreiz nepatīkamākas,Ja klients ir draugs vai profesijas biedrs.

-  Tas nav personiska lieta, bet bizness.

-  Lietas, kas saistās ar laulības šķiršanu, nekad nav tikai bizness, Etāns teica. Jūs zināt tikpat labi kā es, ka klients nekad

negrib dzirdēt patiesību, lai kā viņš apgalvotu, ka vēlas to uzzināt.

-   Es neesmu parasts klients. Esmu profesionālis. Ja jūs uzzināsiet tā tipa vārdu, ar ko satiekas mana sieva, es jūs nevainošu.

-   Protams, vainosiet. Turklāt jūs nekad neaizmirsīsiet to, ka esmu fotografējis, kā jūsu sieva ieiet moteļa numurā ar citu vīrieti.

Nelsons izskatījās satriekts. Viņš neapzināti vārstīja muti.

Ar acīm redzamu piepūli viņš atguva savaldīšanos un izslējās.

-   Nevajag runāt ar mani tik dramatiskā tonī, viņš murmināja.

Etāns redzēja, ka Rednors cieš. Viņš mīlēja sievu.

-   Vai mēģinājāt pajautāt, kurp viņa iet otrdienās un ceturtdienās? Etāns piesardzīgi ieteicās.

-   Nē. Nelsons papurināja galvu. Viņa sagudros kaut ko par sporta zāli vai frizētavu. Es to negribu dzirdēt. Man vajadzīga patiesība.

Viņš baidās jautāt, Etāns noprata.

-   Paklausieties, viņš teica pēc iespējas saudzīgāk, esmu iecerējis strādāt Visperingspringsā ļoti ilgi. Tas nozīmē, ka mēs bieži satiksim viens otru. Gadīsies vēl viens otrs biznesa konflikts aptuveni tāds, kā tagad ar Veldeza uzdevumu. Redzēsimies pilsētas restorānos. Šad tad varbūt sastapsimies benzīna uzpildes stacijās.

-   Un tad?

-  Ja turpināsim strādāt tāpat kā līdz šim, tas mums nesagādās nekādus sarežģījumus. Kā jau teicāt, mēs abi esam profesionāļi. Ar sāncensību varam tikt galā. Taču, ja es gūšu pierādījumus jūsu smagajām raizēm par sievu, tad viss izvērtīsies patiešām nelāgi un personiski skars gan jūs, gan mani.

Nelsons ilgi raudzījās uz Etānu.

-  Jūs to domājat nopietni, vai ne? viņš beidzot sacīja. Jūs gribat man atteikt.

-Jā.

Nelsons vēlreiz pārlaida kabinetam nicīgu skatienu.

-   Spriežot pēc biroja izskata, jūs varētu izmantot naudu, ko gūtu no šis lietas.

-  Varbūt. Etāns paraustīja plecus. Taču, ja lietu neuzņemšos, badu es necietīšu.

-   Nē, necietīsiet vis! Šķiet, jūs protat parūpēties par sevi, Nelsons saspringtā tonī ieteicās. Vai Zoija ir mierā ar to, ka domājat palikt pie sīkām lietām?

Jautājums Etānu pārsteidza.

-  Šķiet, es jau teicu, ka man labāk tīk nosaukums “šaura profila spēlētājs”, viņš atbildēja.

-  Pareizi, Nelsons piekrītoši sacīja. Šaura profila spēlētājs. Vai viņai nav iebildumu, ka vairs nevarat tērēt naudu bez apdoma kā Losandželosā?

-   Zoija mēdz teikt, ka es sekojot savam aicinājumam.

-   Viņai ir romantisks priekšstats par šo profesiju, vai ne?

-  Tā šķiet.

-   Arī man kādreiz bija romantisks priekšstats par to. Nelsons piegāja pie durvīm, apstājās un vēlreiz palūkojās apkārt. Kad tikko sāku strādāt, man likās, ka būtu lieliski, ja man piederētu šāds birojs. Varbūt vēl glīta un atjautīga sekretāre priekštelpā. Pie manis nāktu klientes noslēpumainas dāmas. Ar dažām es varbūt gulētu.

-  Gulēt ar klienti tā parasti ir kļūda.

-   To jūs man nestāstiet. Kā es, jūsuprāt, iepazinos ar savu sievu? Taču man šķiet, ka jums ir labi zināms, kas notiek, iesaistoties attiecībās ar klienti, vai ne? Runā, ka tieši tā jūs esot iepazinies ar Zoiju.

Etāns neatbildēja.

Nelsons, šķiet, atbildi negaidīja. Viņš izgāja pa kabineta durvīm un no priekštelpas iegāja vestibilā.

Etāns sēdēja, klausīdamies Rednora smagajos soļos uz kāpnēm, un domāja, ka abi pārkāpuši profesijas pamatnoteikumu.

Ja viņš varētu atgriezties pagātnē, vai tomēr būtu gulējis ar Zoiju, kamēr viņa vēl oficiāli bija tikai kliente? Vai atkal izdomātu

aizbildinājumu, lai pasteidzinātu Zoiju apprecēties ar viņu? Vai, apzinādamies risku, viņš būtu tā pūlējies Zoiju pārliecināt, ka sākotnēji fiktīvi noslēgtās laulības iespējams pārvērst patiesi tuvās attiecībās?

Jā. Nešauboties ne mirkli.

26

Pussešos Etāns piecēlās, izstaipījās, paņēma piezīmju bloknotu un gāja lejā aprunāties ar savu konsultantu.

Viņš iegāja “Vaļsirdīgo grāmatu" pustumsā un ieraudzīja, ka Singltons mazajā kabinetā salīcis pie datora.

-   Vai tu snaud vai strādā? Etāns ar plecu atspiedās pret stenderi. Es tev nemaksāju par gulēšanu darbā.

-   Tā jau ir sena tradīcija, ka konsultanti darbā vienmēr guļ. Singltons noņēma brilles un pamasēja deniņus. — Domāju, tu to zini. Varu piebilst, ka ļoti bieži, kad ieeju kabinetā pie tevis, redzu, ka tu nedari neko citu kā sēdi, kājas uzslējis uz galda.

-  Tas liecina, ka esmu iegrimis dziļās pārdomās.

-   Ak dziļās pārdomās, ko? To vajadzēs paturēt prātā. Singltons atstūma krēslu tālāk no datora un pagriezās, lai paskatītos uz Etānu. Vai tajās dziļajās pārdomās dzimst kas noderīgs?

Etāns atvēra piezīmju bloknotu.

-   Lindsija Voila acīmredzot neko par sevi nav melojusi. Trīsdesmit deviņus gadus veca. Precējusies ar ievērojamas filmstudijas administratoru, kas pagājušajā gadā šķīries no viņas, lai apprecētos ar godkārīgu aktrisi, kas ir divas reizes jaunāka par viņu.

-   Ak, kāds pārsteigums.

Etāns nelikās ne zinis par piezīmi.

-  Lindsija un viņas vīrs dzīvojuši visai ekstravaganti. Viesības, filmu pirmizrādes, dažādi labdarības pasākumi, lai gūtu ievērību sabiedrībā.

-  Jādomā, ka pārcelšanās uz Visperingspringsu viņai nozīmē sava veida kritienu. Vai viņa tiešām nodarbojusies ar interjera dizainu?

-   Hmm. Etāns bloknotā pāršķīra vēl vienu lapu. Pirms kāda laika viņa Losandželosā bijusi diezgan ievērojama dizainere. Veidojusi dizainu dažu filmzvaigžņu mājām un birojiem. Šķiet, laulības šķiršana bijusi visai nejauka pat pēc Holivudas standartiem. Taču Voila saņēmusi daudz naudas, lai nopirktu māju Tuksneša ainavas rajonā un uzsāktu jaunu biznesu. Priekšvēsturē nav nekādu finansiālu vai tiesisku sarežģījumu. Nekādu neizskaidrojamu “tukšumu".

-  Nu, tu esi dabūjis vieglāko uzdevumu, vai ne? Singltons ar pirkstgaliem bungoja pa tastatūras malu. Manējais ir sarežģītāks.

-   Sarežģītāko tu dabūji tāpēc, ka esi dārgs konsultants, kas saņem krietnu naudiņu par to, ka tiek galā ar āķīgām lietām. Vai ko uzzināji?

-  Sazinājos ar mūsu veco draugu Tirgotāju.

Etāns jau paredzēja, ka tūlīt kaut ko uzzinās, un pār muguru pārskrēja tirpas. Tirgotājs bija noslēpumains mākleris, kas strādāja ar interneta starpniecību un bija pārdevis Arkādijai un Zoijai jaunās identitātes, kad viņas bija izbēgušas no psihiatriskās slimnīcas.

-   Un? viņš mudināja.

-   Viņš zvēr, ka viņa datnēs neviens neesot ielauzies. Apgalvo, ja kāds sameklējis Arkādiju, tad šī informācija no viņa neesot iegūta. Singltons brīdi klusēja.

-  Jūtu, ka tu kaut ko neesi pateicis līdz galam.

Singltons lēni izelpoja.

-  Tirgotājs savu lietu prot ļoti labi, bet vienmēr var gadīties kāds vēl labāks, un neviena viltota identitāte nav ideāla. Tu taču

zini, ka ir cilvēki, kuriem nav izdevies palikt dzīviem par spīti valdības izstrādātajai liecinieku aizsardzības programmai.

-  Tiesa gan. Tirpas izzuda. Protams, nevarēja domāt, ka tas būs tik viegli. Ko gan viņš bija iedomājies? Turklāt ir arī citi paņēmieni, kā atrast cilvēku, nemaz nevajag uzlauzt datnes tā vīra datorā, kas pārdevis viltoto identitāti.

-  Tev to vajadzēja zināt. Tu ar to nodarbojies visu laiku.

-  Grānts Lorings pelnījās, īstenojot dažādas sarežģītas finansiālas krāpniecības, Etāns lēni sacīja. Tādi zeļļi parasti mēdz veikt plašus pētījumus. Manuprāt, varam uzskatīt ja viņš ir dzīvs, tad par Arkādijas finansiālajiem noslēpumiem zina vairāk, nekā viņai šķiet.

-   Nu, mēs esam ieguvuši vismaz kaut ko labu, — Singltons teica. Tirgotājs domā, ka viņš man ir parādā tāpēc, ka pirms vairākām nedēļām tika nozagtas Zoijas datnes. Viņš teica, ka pats šo to papētīšot. Ņemot vērā viņa darba raksturu, ļoti iespējams, ka viņš var piekļūt tādiem informācijas avotiem, par kuriem es nezinu ne nieka.

Etāns izklaidīgi pakšķināja ar piezīmju bloknotu pa stenderi.

-  Nedomāju, ka mums pašiem nav neviena pieturas punkta. No Arkādijas stāstītā mēs par Loringu zinām ļoti daudz. Ja viņš uzturas kaut kur netālu, tad noteikti atstās pēdas.

-   Viņa teica, ka Grānts esot ļoti uzmanīgs un piesardzīgs.

-  Viņš noteikti nav apmeties nevienā pilsētas motelī vai viesnīcā. Es pavadīju visu rītu, pārbaudot to.

-  Tātad paliek visa galvaspilsēta, Fēniksa. Singltons saviebās un izstiepa rokas virs galvas. Tomēr, kā tu jau teici, labā ziņa ir tā, ka, pateicoties Arkādijai, mums ir ļoti daudz faktu, kurus varam izmantot. Es runāju ar viņu šorīt, un viņa man izstāstīja visu par Loringa īpatnībām un biznesa paradumiem. Es zinu, kas Grāntam garšo, kādus vīnus viņš iecienījis, kāda ir viņa gaume attiecībā uz apģērbu lin automašīnām, kādi sporta veidi viņam patīk visu līdz pēdējam sīkumam.

-   Sieviete, kas dzīvojusi kopā ar kādu vīrieti, zina par viņu daudz vairāk, nekā viņš spēj iedomāties.

-  Varbūt tāpēc, ka sievietes pievērš uzmanību tiem nepatīkamajiem dzīves sīkumiem, ko mēs labprātāk tiecamies neievērot. Parasti sieva raizējas par to, kāds vīram ir holesterīna līmenis, un atgādina, lai viņš iet pārbaudīt prostatu.

-  Ak! Etāns brīdi domāja. Neviena no manām bijušajām sievām nav rūpējusies par manu holesterīna līmeni vai prostatu. Kā tev šķiet, vai tas norādīja, ka viņas nebija noskaņotas saglabāt ilgstošas attiecības?

-  Varbūt. Vai Zoija vēl nav pieminējusi tavu prostatu?

-  Nē. Bet šonedēļ es ievēroju, ka viņa man sagādājusi saules aizsargkrēmu ar vēl augstāku aizsardzības pakāpi.

Singltons iesvilpās.

-  Tad tāpēc tu izskaties tik jauneklīgi starojošs!

-Ja vēl dzirdēšu kaut vai vienu izsmejošu piezīmi, neļaušu tev paspēlēties ar savu jauno signālraķeti. Etāns izslējās taisni, jau pagriezās, lai ietu, bet uz brīdi apstājās. Starp citu, Džefs man teica, ka esot ilgi runājies ar tevi. Viņš neapšaubāmi jūtas daudz labāk. Paldies!

-  Tā saruna noderēja mums abiem. Singltons lūkojās datora ekrānā, it kā būtu tur pamanījis ko bezgala interesantu. Es no tās ieguvu tikpat daudz cik viņš.

-   Priecājos dzirdēt. Kad tad tu domā aicināt Boniju uz satikšanos?

-   Vai tev šobrīd nevajadzēja būt kur citur un veikt izmeklēšanu?

-   Īstenībā es domāju iet mājās. Etāns palūkojās pulkstenī un devās uz durvīm. Zoija gaida.

-  Laimīgais, Singltons noteica.

Viņš to pateica tik klusi, ka Etāns tikko varēja sadzirdēt.

Kad ieradās Etāns, Zoija bija Casa de Oro nelielajā autostāvvietā. Viņa cīnījās ar lielo, melno somu un diviem apjomīgiem pārtikas saiņiem, pūlēdamās tos izvilkt no mašīnas bagāžnieka. Zoija bija stipri noliekusies uz priekšu, tāpēc Etanam pavērās jauks skats

uz viņas brīnišķīgi veidoto dibentiņu. Kāpjot ārā no mašīnas, viņš izbaudīja šo skatu.

Zoijai izdevās piespiest vienu saini sev klāt, un viņa centās dabūt rokā otru, kad pienāca Etāns.

-   Es paņemšu, viņš sacīja.

-   Etan. Zoija satrūkās un izsliedamās gandrīz atsita galvu pret bagāžnieka jumtu. Nedzirdēju, ka tu tuvojies.

-   Droši vien tāpēc, ka esmu iemanījies piezagties ļoti klusi.

-  Vai tā? Zoija paskatījās uz viņa apaviem. Man šķiet, drīzāk gan tāpēc, ka esi apāvis krosa kurpes.

-   Tās nav krosa kurpes. Etāns paņēma no viņas produktu maisu. Tie ir pēc modernās tehnoloģijas standartiem izstrādāti apavi skriešanai.

-  Ak! Tad jau skaidrs.

Etāns izvilka no bagāžnieka otru saini ar produktiem un gaidīja, kamēr Zoija aizver jumtu.

Abi kopā gāja uz zaļo dzelzs vārtu pusi.

-   Nu? Zoija no somas izvilka ķēdīti ar atslēgu un atslēdza vārtus. Kā šodien veicās? Vai uzgāji kaut ko par Lindsiju Voilu?

-   Zinu, ka tu to nevēlies dzirdēt, bet izrādās, ka viņa neko nav slēpusi. Lindsija patiešām ir interjera dizainere no Losandželosas, kas nesen šķīrusies no vīra un nodibinājusi savu biznesu Visperingspringsā.

-  Vai tev neliekas savādi, ka cilvēks, kas līdz šim dzīvojis Losandželosā, izvēlas tādu pilsētiņu kā šī, lai sāktu visu no jauna?

Etāns tikai paskatījās uz Zoiju.

Viņa sarauca uzacis.

-   Nu jā, tu esi no Losandželosas un atbrauci šurp, lai sāktu no jauna. Redzi? Tas tikai pierāda to, ko teicu. Tava priekšvēsture nav gluži nevainojama.

-  Un es tā cenšos.

-   Tu neņem nopietni varbūtību, ka Lindsija Voila kaut ko slēpj, vai ne?

-   Mīļā, varu apzvērēt, ka es izpētīju un pārdomāju visu gan tā, gan tā. Līdz brīdim, kad viņa pārcēlās uz šejieni, Lindsija Voila

dzīvi veltījusi filmzvaigžņu mājokļu iekārtošanai un šampanieša baudīšanai bagātu un slavenu cilvēku sabiedrībā. Tur nekā noslēpumaina nav.

-   Bet…

-   Es neapgalvoju, ka esmu ekstrasenss, bet tu pati teici, ka man šādās lietās esot visai laba intuīcija.

Zoija beigās pakļāvās, taču acīm redzami nelabprāt.

-   Pieņemsim.

Etāns satvēra Zoiju aiz zoda un noskūpstīja viņu. Juzdams, ka viņas lūpas atmaigst, viņš pacēla galvu.

-   Uzticies mazliet savam privātdetektīvam, norunāts? viņš sacīja.

Zoija veltīja Etanam vārgu smaidu.

-   Labi.

Viņš cauri vārtiem gāja Zoijai nopakaļ. Tavas dizaineres likteņstāstā es šodien neatradu neko satraucošu, toties man bija interesanta tikšanās ar savu sāncensi.

-  Ar Nelsonu Rednoru? Zoija noraizējusies paskatījās uz Etānu. Par uzdevumu, ko tev uzticēja Veldezs? Es jau baidījos, ka Rednoru tas sarūgtinās.

-  Viņš nebija pārāk sarūgtināts, jo piedāvāja man ienesīgu darījumu.

Zoija savaikstījās.

-   Vai viņš tev piedāvāja darbu savā firmā? Tas mani nepārsteidz. Tu viņam būtu vērtīgs ieguvums. Tu taču atraidīji, vai

ne?

-Īstenībā Rednors gribēja mani nolīgt, lai izsekoju viņa sievu. Viņš domā, ka sieva viņu krāpj.

-  Ak dievs! Zoija apstājās celiņa vidū. Tu taču atteicies?

-   Pagaidi. Ja esmu audzis Kalifornijas dienvidos, tas vēl nenozīmē, ka man ir tik vien smadzeņu kā sērfotājam. Es viņam teicu, ka gandrīz nekad nenodarbojos ar lietām, kas saistās ar laulības šķiršanu, un ka nekādā ziņā neuzņemšos šādu lietu risināt manas profesijas pārstāvja labā.

Zoija nodrebinājās un sāka ātri soļot pa celiņu.

-  Tu iekļūtu drausmīgā situācijā. Diezgan ļauni bija jau ar Ketrīnu Kamptoni un Deksteru Morovu. Iedomājies, kā būtu, ja tu uzņemtos šo lietu, un izrādītos, ka viņa sievai tiešām ir sakars ar citu vīrieti. Diezin vai viņš tev pateiktos par šo vēsti.

-  Es viņam to paskaidroju. Rednors nebija priecīgs, bet liekas, ka saprata.

Viņi atkal apstājās pie mājas ieejas durvīm. Zoija tās atslēdza.

Acumirklī atvērās mājas pārvaldnieces kabineta durvis. Robiņa Dankane izspruka ārā kā korķis no pudeles. Etāns pamanīja, ka, ieraugot viņu, Robiņa mazliet sarāvās un viņas sejas izteiksme vairs nebija tik nekaunīga. Robiņa apņēmīgi devās klāt Zoijai.

Etāns neapstājās. Viņš devās uz kāpnēm. Esi rāms, Triā, tu te nedrīksti kļūt uzstājīgs.

-   Es jūs gaidīju, Zoija, Robiņa moži ieteicās. Man radušies sarežģījumi ar jūsu durvju slēdzeni.

Etanam pār muguru pārskrēja auksti šermuļi. Viņš apstājās un pagrieza galvu.

-   Ar manu slēdzeni viss ir kārtībā. Zoija nedomāja apstāties. Viņa ašiem soļiem devās uz kāpnēm. Tā darbojas labi.

-   Nē, Robiņa iebilda. Es ar savu atslēgu nevarēju atslēgt jūsu durvis.

-   Tāpēc, ka nomainīju slēdzeni. Zoija jau kāpa uz otro stāvu.

Viņa pagāja garām Etanam, bet viņš joprojām stāvēja turpat.

-   Noteikumos skaidri pateikts, ka pārvaldniecei nepieciešama iespēja jebkurā laikā iekļūt ikvienā dzīvoklī, Robiņa sacīja.

—Tas vajadzīgs veselības un drošības apsvērumu pēc.

-   Iepriekšējais pārvaldnieks neiebilda, ka es nomainu slēdzeni.

-   Iepriekšējais pārvaldnieks te vairs nav noteicējs. Robiņa nokremšļojās. Ņemot vērā, ka viņš ļoti nevērīgi pildīja savus pienākumus, viņš droši.vien pat nebija pamanījis, ka esat ielikusi citu slēdzeni.

Tas tiesa, Etāns nodomāja. Taču viņš uzskatīja, ka būs gudrāk, ja klusēs.

-   Es īres līgumu par šo dzīvokli noslēdzu ar iepriekšējo pārvaldnieku, un, manuprāt, visas vienošanās ar viņu arvien vēl ir spēkā. Zoija kāpnēs apstājās un cieši paskatījās uz Robiņu. Ikvienu mēģinājumu mainīt manu sākotnējo, vārdos noslēgto vienošanos es uzskatīšu par savu īrnieces tiesību pārkāpumu. Ja jūs turpināsiet uzstāt, es konsultēšos ar advokātu.

-            Nav vajadzīgs te iesaistīt advokātu, Robiņa ātri ieteicās.

-  Esmu pārliecināta, ka varam sarunāt pašas. Ja vēlaties, varat atstāt savu slēdzeni, bet man vajadzīga atslēga.

-  Nekādā ziņā.

Lai kā Etāns negribēja iejaukties, tomēr nu citas iespējas nebija.

Viņš paskatījās uz Robiņu.

-  Vai atļausiet jautāt, kā jūs šodien pamanījāt, ka Zoijas dzīvoklim mainīta slēdzene?

Robiņa saspringa, viņas augums, šķiet, vienlaikus pauda tieksmi aizsargāties un pārliecību par savu taisnību.

-   Es to pamanīju, kad mēģināju ielaist jūsu dzīvoklī meistaru. Tomēr jāsaka, es vēlētos, lai turpmāk darāt man zināmu, ja esat ieplānojusi dzīvoklī kaut ko salabot vai arī likusi ko piegādāt. Tad es varētu būt droša, ka tas netraucēs labošanas darbus un piegādes citiem dzīvokļiem.

Etāns redzēja, ka Zoija tik cieši satver somas rokturi, ka pirkstu kauliņi kļūst balti. Viņa paskatījās uz Etānu ar trauksmes pilnām acīm.

Viņš turpināja vērot Robiņu Dankani.

-  Vai jūs gribat teikt, ka šodien bija ieradies kāds cilvēks, kas lūdza viņu ielaist Zoijas dzīvoklī?

-  Tieši to jau es jums skaidroju. Kā jau teicu, lai gan labošanas darbi nebija iepriekš pieteikti, man likās, ka izdarīšu jums pakalpojumu, ielaižot viņu dzīvoklī. Tad atklāju, ka ar manu atslēgu to nevar atslēgt.

-   Kas tas bija par cilvēku? Etāns jautāja.

Robiņa sarauca pieri.

-   Protams, televīzijas meistars. Viņš atnāca ap pusdienlaiku. Jāsaka, viņam laimējās, ka es atrados kabinetā. Pieņemšanas stun

das ir skaidri norādītas uz durvīm. Parasti kabinetu no divpadsmitiem līdz vieniem slēdzu, lai ieturētu lenču. Bet mani aizkavēja tālruņa zvans, un…

-   Mēs šodien neesam aicinājuši meistaru, — Etāns teica.

Robiņa apklusa pusvārdā. Viņa samirkšķināja acis, tad saņēmās.

-   Jūs noteikti bijāt viņu aicinājuši. Viņam līdzi bija pareizi aizpildīta izsaukuma veidlapa un viss pārējais.

-  Jūs gribējāt ielaist manā dzīvoklī pilnīgi svešu cilvēku? Zoijā mutuļoja niknums. Kas jūs īsti esat par pārvaldnieci?

Robiņa izskatījās dziļi aizvainota.

-  Es nelaistu īrnieka dzīvoklī nevienu cilvēku bez pavadības. Man izstrādāti ļoti stingri noteikumi par meistariem un preču piegādēm. Ja īrnieka nav mājās, es palieku dzīvoklī kopā ar meistaru vai preču piegādātāju, līdz viņš dodas projām. Tāpēc jau šādi apmeklējumi jāpiesaka iepriekš.

-  Pastāstiet, kā izskatījās tas televīzijas meistars, Etāns teica, cenzdamies runāt mierīgi un bez draudiem. Tas nebija viegli.

Robiņa atkal vairākas reizes samirkšķināja acis. Etāns saprata viņa beigās atjautusi, ka te kaut kas ir pavisam nelāgi.

-   Nu, viņš izskatījās kā… meistars, Robiņa teica. Viņš bija ģērbies formas tērpā, rokā turēja instrumentu kasti, un viņam bija dokumenti.

-  Kādā krāsā bija viņa mati? Zoija asi iejautājās. Vai viņš augumā bija garš vai īss?

-  Kā jums liekas, cik vecs viņš bija? Etāns jautāja.

-  Mati?-Robiņa nervozi pakāpās atpakaļ, tuvāk kabineta patvērumam. Es neievēroju.

-   Īsi vai gari? Etāns jautāja.

-   īsi. Robiņa pakāpās vēl soli atpakaļ. Viņas seja savilkās kā uz raudāšanu. Man tā liekas. Es īsti nezinu. Viņam galvā bija cepure.

-  Vai viņš jums nosauca savu vārdu? Etāns jautāja.

-  Nē. Robiņa norīstījās. Man šķiet, tas bija uzšūts uz viņa formas tērpa, bet es to neatceros. Garš vārds.

-  Kā sauca kompāniju, no kuras viņš bija ieradies? Zoija turpināja prašņāt.

-   Nevaru atcerēties, Robiņa čukstēja. Viņas acis valgi iespīdējās.

Pie velna, viņa tūlīt raudās, Etāns nodomāja. Tas nenāktu par

labu.

-  Neuztraucieties! Mēs tikai cenšamies saprast, kas viņš bijis. Liekas, tas varēja būt laupītājs, kas zināja, ka mēs visu dienu būsim projām, un mēģināja jūs piemānīt, lai ielaižat viņu dzīvoklī, kur viņš varētu piesavināties televizoru vai datoru.

Robiņa nobālēja.

-  Es nekad nebūtu to pieļāvusi.

-  Vai jūs apskatījāt, kādā mašīnā viņš atbrauca? Etāns jautāja, gandrīz necerēdams saņemt atbildi.

-  Nē, Robiņa čukstēja.

-Tagad jūs saprotat, kāpēc nevēlos atstāt rezerves atslēgu pārvaldnieces kabinetā. Zoija apcirtās riņķī un kāpa augšā. Ejam Etan! Es gribu kaut ko iedzert.

-  Ja jūs atceraties kaut ko šim meistaram raksturīgu, vai jūs, Robiņa, varētu man atstāt zīmīti?

-  Kāpēc? — viņa neizteiksmīgi jautāja.

-  Tāpēc, ka es gribētu viņu atrast, Etāns paskaidroja. Es gribu viņam pajautāt, kāpēc viņam vajadzēja iekļūt mūsu dzīvoklī.

-  Varbūt viņš nebija krāpnieks, Robiņa teica. Varbūt viņš tikai bija sajaucis adresi.

-   Nekad nevar zināt. Etāns pa kāpnēm devās Zoijai nopakaļ. Ja tas bija laupītājs, viņš var mēģināt izmantot tādu'pašu paņēmienu kādā citā dzīvoklī rīt vai nākamajā nedēļā. Tagad viņš zina, ka jūs labprāt esat ar mieru viņam atvērt jebkura dzīvokļa durvis.

Robiņa izplūda asarās, apcirtās uz papēža un ieskrēja kabinetā, aizcērtot durvis.

Zoija nonāca līdz kāpņu laukumiņam. Viņa apstājās un pagriezās, lai paskatītos uz Robinas kabineta aizvērtajām durvīm. Zoijas seju apēnoja vainas pilna izteiksme.

-   Mēs pret viņu izturējāmies cietsirdīgi, vai ne? Varbūt man vajadzētu iet ar viņu aprunāties.

-  Liecies mierā! Etāns uzkāpa augšā un devās tālāk pa gaiteni. Viņa to ir pelnījusi.

-   Laikam gan. Zoija devās viņam līdzi. Etan?

-Jā?

-   Tu domā tāpat kā es, vai ne? Ka tas televīzijas meistars nebija parasts, necils laupītājs. Ka viņš iesaistīts notikumos ar Arkādiju.

-   Jā, man šāda varbūtība ienāca prātā. — Etāns gaidīja, līdz Zoija atslēdza durvis. Es piezvanīšu Harijam un Arkādijai un to pastāstīšu.

Iegājis dzīvoklī, Etāns nolika produktu saini uz virtuves galda un izņēma mobilo tālruni.

-  Ja tas saistās ar Arkādiju, Zoija teica, kāpēc šim vīrietim vajadzētu mēģināt iekļūt mūsu dzīvoklī?

-   Varbūt tāpēc, ka viņš zina, cik tuvas esat jūs ar Arkādiju. Varbūt viņš gribēja uzzināt par viņu ko vairāk un aprēķināja, ka var šīs ziņas iegūt no viņas labākās draudzenes.

Zoija no pārtikas saiņa izņēma tādu kā piena paku. Viņas sejā parādījās domīga izteiksme.

-   Šoreiz vīrietis. Nevis sieviete ar fotoaparātu. Ja to visu organizē Grānts Lorings, viņam acīmredzot ir vairāki palīgi. Vismaz divi.

-  Ja vien televīzijas meistars nav maskējies Lorings.

-   Ak vai, tas nu gan man nebija ienācis prātā. Kāpēc gan “smailās ausis” gandrīz neko par viņu nevarēja pateikt!

-Tipiska aculieciniece. Viņa nav pievērsusi uzmanību. Etāns pielika pie auss mobilo tālruni. Kāpēc lai viņa to būtu darījusi?

Zoija izsmejoši nospurcās.

-  Robinai rūp tikai tas, ka nebiju ievērojusi viņai tik dārgos noteikumus.

Etāns noraudzījās, kā Zoija atver ledusskapja durvis un ieliek augšējā plauktā piena paku. Uzraksts uz tās nebija tāds kā parasti.

-   Kas tas tāds? Etāns jautāja, gaidot, kad Harijs atbildēs.

-  Sojas piens. Zoija pagriezās un no produktu saiņa ņēma ārā polietilēna maisiņu ar brokoļu kāpostiem. Tas ļoti labi ietekmē holesterīna līmeni un arī prostatu.

-  Ak tā? Nākotnes izredzes Etanam piepeši likās cerīgākas. Zoija rūpējas par holesterīna līmeni viņa organismā un par prostatu. Tai vajadzēja būt labai zīmei.

Kad Harijs beidzot atbildēja zvanam, Etāns arvien vēl smaidīja.

27

Kad vakariņu galds bija novākts un trauki salikti vecajā trauku mazgājamā mašīnā, Zoija ielēja divās glāzēs nedaudz brendija un ienesa tās dzīvojamā istabā.

Etāns atkal runāja pa tālruni, šoreiz ar Singltonu. Tā jau bija piektā vai sestā saruna šajā vakarā.

Zoija nolika brendija glāzes uz galdiņa un vēroja Etana stingros, inteliģentos sejas vaibstus. Varēja redzēt, ka viņš spraigi koncentrē uzmanību, runājot ar Singltonu tajā ļoti nosvērtajā, ārkārtīgi neitrālajā tonī, kas bija tik raksturīgs Etana balsij, kad viņš dzina pēdas. Skaidri bija jaušama kvēlā enerģija, kas strāvoja viņā, taču ārēji Etāns bija pilnīgi mierīgs un apvaldīts.

Zoija apbrīnoja viņa izturību. Etanam jau vajadzētu būt pārgurušam. Zoijas spēki bija tuvu izsīkumam. Abi nebija gulējuši kopš tā brīža, kad nakts vidū pie viņiem bija ieradušies Harijs un Arkādija. Taču Zoija dienu bija pavadījusi, lielākoties raizēdamās par Arkādfju un mēģinādama izdomāt, kāda loma šajā lietā varētu būt Lindsijai Voilai, bet Etāns bija nemitīgi strādājis.

Zoija piepeši iedomājās, ka šī lieta, kurai Etāns bija nodevies

ar visu sirdi, viņam bija nepieciešama, lai atvairītos no atmiņām, ko uzvandīja novembris.

-  Pareizi. Piekrītu. Piezvani, ja uzzini vēl ko! Etāns pārtrauca runāt un kaut ko piezīmēja bloknotā. Nolicis pildspalvu, viņš pamanīja brendiju. Paldies!

-  Ķeries klāt! Zoija apsēdās uz neliela dīvāna viņam iepretī, uzceldama kājas uz spilvena. Ko jaunu Singltons pateica?

-  Viņam vēlreiz piezvanījis Tirgotājs. Etāns paņēma brendija glāzi, atspiedās pret krēsla atzveltni un izstiepa kājas. Tirgotājs teicis, ka esot uzgājis kādu konkurentu, kurš, iespējams, pārdevis Loringam jauno identitāti.

-  Tā ir lieliska ziņa. Ja mēs to zināsim, viņu būs daudz vieglāk atrast.

-  Tas nav teikts. Kad Lorings devās meklēt Arkādiju, viņš varbūt vēlreiz pieņēmis citu identitāti. Etāns iemalkoja brendiju un nolika glāzi. Tomēr šī informācija, protams, ir noderīga.

-  Ko tu šobrīd domā?

Etāns atbalstīja galvu pret krēsla muguriņu.

-   Domāju, ka mēs pašreiz rīkojamies saskaņā ar pieņēmumu, ka kaut kur netālu atrodas Lorings un gaida izdevīgu brīdi, kad varēs dabūt rokā Arkādiju. Tikai ja nu tā nav?

-  Tu pats teici, ka šī ir pati loģiskākā varbūtība.

-   Tā ir, tāpēc mums jābūt modriem. Etāns paskatījās uz Zoiju. Tomēr ir arī citas iespējas. Viņš grozīja brendija glāzi, satvēris to starp abām plaukstām. Runājot par to, ko tu izjuti paraugmājā un Arkādijas kabinetā…

Zoijai sažņaudzās pakrūtē. Glāze, ko viņa turēja rokā, viegli iedrebējās. Zoija to ļoti uzmanīgi nolika uz kafijas galdiņa.

-   Ko tu man gribi teikt, Etan? Ka visu, ko es tajās vietās izjutu, esmu tikai iztēlojusies?

-   Nē. Etāns atkal iedzēra malciņu brendija. Ja vien tu pati nedomā, ka patiešām esi vienīgi iztēlojusies.

-   Es tā nedomāju, Zoija saspringti sacīja.

-  Es tev ticu. Nezinu, kas īsti tevi satrauca bibliotēkā vai galerijā, bet es nenoniecinu tavu… intuīciju.

Zoija neko neteica. Viņa bija pārāk nogurusi, lai strīdētos par to, vai viņai piemīt vai nepiemīt ekstrasensoras spējas. Lai nu kas, taču strīds šovakar viņiem nemaz nebija vajadzīgs.

Labu brīdi nerunāja ne viens, ne otrs. Abi malkoja brendiju, ļaujoties klusumam. Zoija centās iedomāties citu tematu un beidzot atsāka sarunu, ko bija pārtraukusi Robiņa Dankane, stāstot notikumu ar viltus meistaru.

-  Man joprojām šķiet savādi, ka Nelsons Rednors gribēja nolīgt tevi, lai izsekotu viņa sievu, Zoija sacīja. Viņa birojā izmeklētāju netrūkst.

-  Viņš negrib nolīgt nevienu no saviem darbiniekiem, citādi acumirklī sākšoties tenkošana.

-  Jā, es saprotu, ka būtu nepatīkami, ja padotie baumotu par šefa sievas mīlas sakaru. Zoija nopūtās. Tomēr vai nav mazliet savādi, ka viņš grib kādu nolīgt sievas izsekošanai? Man šķiet, tā taču ir Rednora sieva, un viņš ir kvalificēts izmeklētājs. Kāpēc viņš pats nevarētu tikt ar šo lietu galā? Kāpēc iesaistīt kādu citu tik personiskā jautājumā?

Etāns domīgi raudzījās brendija glāzē.

-   Viņš grib skaidri zināt, Etāns beidzot sacīja. Taču tas nenozīmē, ka viņš grib redzēt, kā sieva iznāk ārā no viesnīcas numura kopā ar citu vīrieti. Tas būtu… Etāns pavilcinājās. To būtu grūti noskatīties ikvienam vīrietim.

Zoija nojauta, ko Etāns neizsaka vārdos, un iedomājās viņa trīs iepriekšējās laulības. Droši vien vismaz divas reizes attiecības tik strauji bija izjukušas krāpšanas pēc. Taču Etāns nebija krāpies, par to Zoija bija pārliecināta.

Lai gan viņam šī bija ceturtā laulība, Etanam goda, atbildības un uzticības jautājumos uzskati bija pārsteidzoši vecmodīgi.

-   Arī sievietei šādā situācijā būtu tikpat grūti noskatīties, kā viņas vīrs nāk ārā no viesnīcas numura ar citu sievieti, Zoija klusi sacīja.

-  Taču ir cilvēki, kuri vēlas iegūt skaidru atbildi. Etāns nolika tukšo brendija glāzi. Tāpēc viņi dodas pie privātdetektīviem.

-  Es nedomāju, ka tu ietu pie kāda privātdetektīva. Ja tu gribētu uzzināt patiesību, tad noskaidrotu to pats. Tu nenolīgtu citu, lai netīro darbu padara tavā vietā.

-   Nē, Etāns piekrītoši teica. Es nenolīgtu nevienu.

Vienkāršā atbilde nezin kāpēc izskanēja nervozi un drūmi.

Zoija nevarēja saprast, kādas jūtas tā pauž, tomēr viņu pārņēma raizes. Ko tas nozīmēja?

Dažas sekundes aizritēja nomācošā klusumā, tad Zoijai iešāvās prātā tik satriecoša doma, ka viņa gandrīz aizrijās ar brendiju.

-   Etan?

-Jā?

-  Man nupat iešāvās prātā tas taču nav domāts kā mājiens, vai ne? Tu taču nedomā… Zoija apklusa, jo mēle neklausīja tā negribēja izrunāt ko tik neticamu. Zoija saņēmās, gribēdama izteikt visu līdz galam. Tu taču nedomā, ka man ir kaut kas ar citu, vai ne?

Likās, jautājums Etānu bija apmulsinājis, it kā Zoija tikko būtu lūgusi, lai viņš pāris vārdos izskaidro Visuma izcelšanos. Tomēr mulsā sejas izteiksme nozuda, un viņa skatiens bija mierīgs un nosvērts.

-   Nē, viņš teica.

Tas ir ļoti noteikts un nepārprotams “nē”, Zoija nodomāja.

-  Nu, man kļuva vieglāk. Viņa atkal paņēma brendija glāzi un iedzēra krietnu malku. Man pēkšņi izlikās, ka Rednora apmeklējuma iespaidā tev varbūt radusies viena otra savāda doma.

-  Tu mani nekrāptu.

Zoija jutās aizkustināta, dzirdot, cik dziļa pārliecība izskan viņa balsī.

-   Un tu nekrāptu mani. Mums ir kas kopīgs, vai ne?

-  Jā, tas nu mums noteikti ir kopīgs.

Pēdējo piecu minūšu laikā Zoijai jau otro reizi pamira sirds. Kas tad nu nebija labi? Viņa jutās, it kā brauktu vagoniņā pa neredzamu trasi te augšā, te lejā.

Zoija noklepojās.

-   Kopīgi morāles principi ir būtiski svarīgi, lai ilgstoši saglabātu labas attiecības. — Kādas blēņas. Viņa runāja kā no populāras psiholoģijas grāmatas. Dr. Zoijas desmit vienkārši noteikumi brīnišķigai laulības dzīvei.

Etana acīs uz brīdi pazibēja kas līdzīgs uzjautrinājumam.

-  Tici vai ne, bet es arī pats to biju iedomājies.

Nu Zoijai pietika.

-   Etan, kas notiek? Tu esi tik savāds.

-   Piedod! Viņš paberzēja skaustu. Šī diena bija pārāk gara.

Zoija nolaida kājas uz grīdas.

-   Mēs noskaidrojām tu nedomā, ka es tevi krāpju. Par ko tad tu raizējies? Es jūtu, ka tam ir sakars ar mums abiem, nevis ar to, kas noticis ar tavu brāli vai notiek ar Arkādiju. Aprunājies ar mani!

Etāns cieši paskatījās uz Zoiju.

-   Reizēm vīrietis negrib dzirdēt atbildes uz saviem jautājumiem.

-  Jautā, Etan. Lūdzu! Es nevaru dzīvot, kaut ko nezinādama, ja tas attiecas uz mums.

īsu brīdi Zoijai likās, ka viņš atteiksies atbildēt.

-   Labi, Etāns beidzot sacīja. Es domāju, vai tu nenožēlo, ka apprecējies ar mani.

-Ko?

-   Es domāju, varbūt tev šķiet, ka jāpaliek šajā laulībā, jo es pierunāju tevi apsolīt, ka tu pamēģināsi. Tu esi cilvēks, kas neatkāpjas no solītā.

Zoija apstulbumā spēja tikai skatīties uz Etānu. Lai nu ko, taču šādu atbildi viņa nebija gaidījusi.

-  Kā tev varēja rasties doma, ka es kaut ko slēpju? viņa čukstēja.

-  Tu reizēm ieraujies sevī un norobežojies no manis. Etāns stingi vērās uz Zoiju. Pēdējā laikā tas notiek arvien biežāk. īpaši tad, kad runājām par to, ko esi izjutusi, ieejot tajās telpās.

-  Etan. Zoija apklusa. Prātā nenāca neviena sakarīga doma, kā atbildēt. Etanam taisnība, Zoijai arvien lielāku vilšanos sagādāja tas, ka viņš negribēja atzīt viņas ekstrasensorās spējas.

Taču — kādas viņai bija tiesības spiest, lai Etāns atzīst par pareizu apgalvojumu, ko vairums saprātīgi domājošu cilvēku uzskatītu par smagu sevis maldināšanu vai arī par tīšu krāpniecību?

-  Man radies iespaids ja es neticu tavai teorijai, ka tev piemīt kaut kāda sestā maņa, tad tu mani nespēj pieņemt kā vīru, Etāns nosvērtā balsī sacīja. Vai tā ir?

Zoiju sagrāba savādas bailes. Šis nebija ne īstais laiks, ne īstā vieta šādai sarunai. Pašreiz viņiem bija risināmas citi jautājumi.

Nu jā, esmu cerējusi, ka varēšu to uz \<ādu laiku atlikt. Uz bezgalīgi ilgu laiku. Esmu vainīga. Es negribu zaudēt šo vīrieti. Es mīlu viņu.

Taču Etāns nebija no tiem cilvēkiem, kuri turpina dzīvot, nemitīgi atliekot neizbēgamu jautājumu risināšanu.

Zoija pievilka ceļgalus un apņēma tos ar rokām. Viņai vajadzēja divas reizes norīt kamolu, kas spiedās kaklā, pirms varēja sākt runāt.

-  Es baidos ja tu beigās neiemācīsies pieņemt šo manas būtības daļu, viņa klusi sacīja, tad nevarēsi dzīvot kopā ar mani. Vismaz ne kā mans vīrs. Varbūt mēs varam būt mīļākie. Taču laulība ir citāda.

-  Citāda?

Zoija juta, ka sirds apvidū rodas trulas sāpes. Pametusi skatienu lejup, viņa ieraudzīja, ka pirkstu kauliņi kļuvuši balti"tik cieši viņa bija sažņaugusi rokas ap ceļiem.

-  Etan, es jau reiz esmu dzīvojusi laulībā, kurā man vajadzēja slēpt patiesību par sevi. Es Prestonu ļoti mīlēju, bet zināju, ka viņš nekad nebūtu varējis pieņemt domu, ka esmu ekstrasense. Viņš būtu baidījies par manu veselo saprātu. Varbūt mēģinātu mani vest pie dažādiem ārstiem. Šāda spriedze laulībā būtu nepanesama.

-  Tātad tu viņam to nekad netiki teikusi?

Zoija papurināja galvu.

-  Negribēju uzkraut viņam šādu nastu, jo zināju, cik smagi tā iespaidos viņu. Mūs abus. Taču man bija ļoti grūti izlikties, ka es esmu… normāla. Pēc tam kad Prestona vairs nebija, es modos pašā nakts vidū un domāju, ja… ja… Zoija aizvēra acis, negribēdama pieļaut, ka sāk ritēt asaras.

-  Tu domāji ja Prestons būtu palicis dzīvs, vai jūsu laulība būtu varējusi izturēt to patiesību, ko tu būtu par sevi atklājusi?

Zoija pamāja. Asaras sāka plūst no aizvērto plakstiņu apakšas. Sasodīts, sasodīts, sasodīts! Viņa domāja. Ne tagad. Viņa itin nemaz negribēja šobrīd izplūst raudās. Šis nebija īstais laiks jūtu izvirdumiem.

Aizkaitinājumā Zoija ar plaukstas mugurpusi slaucīja slapjos vaigus. Elpo. Izturies normāli. Tu to vari. Tu visu mūžu esi izlikusies.

Taču Etana priekšā Zoija negribēja izlikties.

Kad Zoijai izdevās kaut cik saņemties, viņa atvēra acis un ieraudzīja, ka Etāns ar mīklainu interesi vēro viņu.

-  Un tu juties vainīga, viņš pateica Zoijas vietā.

-   Agrāk vai vēlāk man būtu jāpasaka Prestonam taisnība, Zoija atzina. Man šķiet, ka šādu noslēpumu nav iespējams glabāt mūžīgi. Laulības dzīvē ne.

Etāns piecēlās, spēra lielu soli līdz dīvānam un saņēma ar rokām Zoiju pie pleciem.

-  Ja nu tu to vēl nebūtu pamanījusi, es varu teikt, ka šī laulība ļoti atšķiras no tavas un Prestona laulības. Viņš piecēla Zoiju kājās. Tas, ka tu esi ekstrasense, man nav noslēpums, vai ne?

-   Zinu, bet tas ir gandrīz tāpat, jo tu man netici.

-  Nē, tas it nemaz nav tāpat. Es saprotu tu esi pārliecināta, ka esi ekstrasense. Es domāju, ka tev gluži vienkārši piemīt daudz spēcīgāka intuīcija nekā citiem cilvēkiem. Taču, lai kā mēs katrs uztveram tavas spējas, gribu, lai tev ir pilnīgi skaidrs es nedomāju, ka tev vajadzīgs ārsts. Tu neesi jukusi.

-   Etan…

Viņš noskūpstīja Zoiju strauji un cieši, atvairīdams visus viņas iebildumus. Kad Etāns pacēla galvu, Zoija bija gluži bez elpas.

-   Intuīcija tev sagādājusi dažus ārkārtīgi nepatīkamus pārdzīvojumus, Etāns mierīgi sacīja. Tāpēc tu domā, ka neesi normāla.

Zoija sažņaudza rokas dūrēs.

-  Tā ir taisnība. Es neesmu normāla.

-   Nolādēts, arī es neesmu normāls. Reiz es tev teicu, ka esmu pilnīgs pretstats savam brālim Drū. Viņš visu darīja pareizi. Attaisnoja visas uz viņu liktās cerības. No bērnudārza devās tiešā ceļā arvien tālāk un augstāk, līdz kļuva par lielas korporācijas prezidentu un galveno administratoru. Turklāt pa vidu atrada laiku laimīgai laulības dzīvei un radīja divus brīnišķīgus dēlus.

Taču tieši Drū tika aukstasinīgi nogalināts, Zoija atminējās, ļaujot, lai Etāns apkopo brāļa dzīves veikumu, lai meklē saltu taisnīgumu vienaldzīgajā izplatījumā.

-            Es saprotu, ko tu pašreiz centies darīt, viņa čukstēja.

-  Taču tas nav nepieciešams.

-   Es visu darīju aplam, Etāns skarbi turpināja. Mani izmeta no koledžas, es cietu neveiksmi ar trim laulībām un nolaidu līdz bankrotam daudzus miljonus vērtu biznesu. Un tās ir tikai dažas muļķības, ko esmu pastrādājis. īstenībā visa mana dzīve ir viena vienīga bezjēdzība.

-   Izbeidz! Zoija aizkaitināti satvēra Etana plaukstu locītavas. Tā nerunā. Tava dzīve nav bezjēdzīga.

-   Un es neuzskatu tevi par jukušu tikai tāpēc, ka tu tici paranormālām parādībām. Etāns ietvēra Zoijas seju plaukstās.

-   Etan?

-   Es vēlos tevi daudz vairāk, nekā jebkad visā dzīvē esmu ko vēlēj ies.

Zoija vēl nebija paspējusi atbildēt, kad Etāns atkal sāka skūpstīt viņu. Ar šo skūpstu viņš necentās Zoiju apklusināt, tajā izpaudās prasīga, stihiska dziņa. Skaudras un spēcīgas alkas plūda no Etana kā viļņi un apņēma Zoiju.

Pirmītējais izmisums un bezcerība izkusa visaptverošajās kaisles liesmās. Zoija saprata, ka vēlme, kas kvēloja viņos abos, nevar visu atrisināt, bet tā bija ārkārtīgi iedarbīgs līdzeklis. Viņi to

varēja izmantot, lai uz laiku nostumtu malā nedrošību un neziņu.

Etāns skūpstīja Zoiju arvien alkaināk, un Zoija apjauta, ka viņš grib sajust viņas atsaukšanos. Zoija iedrebējās, sajūtot viņa erekciju. Apziņa, ka viņa spējusi to ierosināt, uzbudināja Zoiju, ļāva viņai just savu spēku.

Viņa apskāva Etana kaklu, kaislīgi atbildot viņa skūpstam.

Etāns iekļāva Zoijas galvu vienā rokā un tik dziļi iesūcās viņas mutē, ka viņa sajuta Etana zobus. Viņš grib izrādīt, ka ir nesaudzīgs mīlētājs, Zoija iedomājās. Nē Etāns neko neizrādīja. Viņa būtnes dziļumos slēpās īsts plēsoņa.

Tas izraisīja neticami erotiskas izjūtas, jo Zoija zināja lai gan Etāns ir mednieks jau pēc savas dabas, taču Etāns ir viņas mednieks. Zoija viņam varēja uzticēties tā, kā vēl nekad mūžā nevienam nebija uzticējusies.

Viņa pabāza rokas zem Etana melnā T krekla un iecirtās ar nagiem viņa stingrajos krūšu muskuļos. Viņš ieelsojās un kaismīgi ievaidējās, neslēpti pauzdams iekāri.

Zoijai apreiba galva. Kad pasaule pārstāja griezties, viņa aptvēra, ka guļ uz paklāja. Etāns bija pārliecies Zoijai pāri, pieturot viņu ar vienu roku un kāju. Ar brīvo roku viņš atpogāja Zoijas blūzi un krūšturi. Tad viņš atvilka vaļā savu bikšu rāvējslēdzēju un novilka tās vienlaikus ar Zoijas biksītēm. Apģērba gabali noplivinājās un pazuda ēnās.

Etāns iestūma vienu kāju starp Zoijas kājām un virzīja ceļgalu arvien augstāk, paplešot Zoijas augšstilbus, kamēr ceļgalu bija stingri piespiedis viņas augumam. Zoija sajuta, ka jau ir mikla, zināja, ka to jūt arī Etāns.

Zoija pabāza plaukstas zem viņa T krekla. Etāns pieliecās tuvāk un satvēra ar lūpām vienu Zoijas krūšu galiņu. Tad viņš atrada Zoijas jutīgo vietiņu ar pirkstiem.

Sajūtas, ko izraisīja Etana pirkstu maigās kustības un viņa mute un mēle krūtsgaliņā, bija gandrīz vai nepanesamas. Zoija kustējās gūžās, cenzdamās remdēt saspringto, pāri plūstošo sajūtu, bet tā tikai kļuva vēl spēcīgāka.

Zoijas dzīslās ieplūda satraukta enerģija, piepildot viņu ar neprātīgu, gandrīz vai primitīvu kaisli. Etāns viņai ļāva justies atbrīvotai ne tikai vienā vien veidā. Zoija ne vien varēja strīdēties ar viņu par savām ekstrasenses spējām, bet, būdama kopā ar Etānu, viņa varēja atklāt savu nekautrīgi seksuālo dabu. Zoija pat nebija nojautusi sevī šo īpašību, kamēr vēl nepazina Etānu.

Zoija iedomājās, ka viņas seksuālo dzīvi var iedalīt divās daļās pirms Etana un kopā ar Etānu.

Pirms Etana Zoija seksu bija izjutusi kā patīkamu, parasti jauku pārdzīvojumu, taču nebūt ne kā neatvairāmu dziņu. Taču seksuālā pieredze kopā ar Etānu bija pilnīgi pārvērtusi Zoijas agrāko priekšstatu par to, ko nozīmē brīnišķīgs sekss. Kopā ar Etānu sekss bija kaislīgs, alkains un baudas pilns.

Sekss kopā ar Etānu bija Zoijai ļāvis saprast, ka viņa patiešām ir neticami kaislīga. Šis atklājums Zoijai likās daudz vairāk apbrīnojams, savāds un pārsteidzošs nekā viņas ekstrasensorās spējas, ko Zoija visu mūžu bija uzskatījusi par gluži saprotamām.

Etāns ar diviem pirkstiem iegāja viņā. Zoija nodrebēja, augums izliecās. Etāns piekļāva muti viņas mutei. Zoija pastiepa roku, novilka viņa biksītes un satvēra Etana piebriedušo locekli.

•Es gribu, lai tu nāc manī. Zoija centās ar roku ievadīt viņa locekli. Tūlīt!

Etāns pasmējās, un Zoijai šķita, ka ar asu mēlīti viņu aplaizījis milzu kaķis.

-  Vēl ne, viņš teica, ar lūpām skardams Zoijas kaklu. Vispirms es gribu, lai tu man parādi, cik spēcīgi un cik ātri tev tas patīk.

Zoija lēni uzsmaidīja Etanam, viņa rokās juzdamās bezgala noslēpumaina un pavedinoša.

-   Ak, tieši šādi. Dažreiz man tas patīk lēni un maigi.

Etanam tumsā iezibējās acis.

-   Es varu pielāgoties.

Zoija izliecās pretī viņa pirkstiem, apņēmusies iegūt to, pēc kā alka. Viņa nepārstāja kustēties, šūpodamās augšup lejup,

izraisot grūdienus, kas auguma apakšdaļā iekvēlināja karstu spriedzi. Etāns ne mirkli nepārstāja spiest ar īkšķi uz viņas klitora.

Kad Zoija vairs nemaz nevarēja izturēt, viņa aptvēra Etānu ar kājām un iespieda viņu starp gūžām. Viņa juta, ka Etāns zaudē savaldību.

Viņš čukstēja Zoijai pie auss neprātīgus, kaislīgus un uzbudinošus vārdus, kas sakairināja viņu līdz pēdējam.

Tagad Zoijai pietika.

Viņa apņēmīgi pagrūda Etana plecu. Viņš labprāt apvēlās uz muguras, acīm iemirdzoties paredzējumā un tumšā baudā. Zoija lēni slīga zemāk, iekļaujot viņu sevī.

Etāns ar plaukstām aptvēra viņas dibenu un izdarīja dziļus un stingrus grūdienus augšup. Līdz ar pirmo grūdienu viņa nodrebēja ar visu augumu, ļaudamās baudas viļņiem.

-  Zoija.

Etana pirksti satvēra viņu ciešāk. Viņa augums saspringa kā stīga. Viņš izdarīja grūdienus Zoijā, kamēr abus apņēma aizmirstība.

Tikai pēc krietna laika viņi devās uz guļamistabu. Zoijai nebija spēka uzvilkt naktskreklu. Viņa tikai palīda zem apsega. Etāns iekrita gultā Zoijai blakus un pievilka viņu klāt.

Zoija juta, ka Etāns gandrīz tajā pašā mirkli iegrimst miegā viņa iemīļotais līdzeklis pret bezmiegu atkal bija darījis brīnumus.

Tomēr Zoijai tas nebija izrādījies tikpat iedarbīgs. Lai gan viņa bija ļoti nogurusi, tomēr ilgi gulēja nomodā, domājot par pagātni un tagadni.

Šajā vakarā nebija atrisināts nekas. Etāns arvien vēl neticēja, ka viņa ir ekstraseņse. Tomēr tas vien jau bija labi, ka viņš Zoiju neuzskatīja par jukušu tikai tāpēc, ka viņa bija pārliecināta par savas sestās maņas esamību. Zoija nebija pārliecināta, kā šis Etana uzskats var noderēt abu attiecībās.

Kopā ar Etānu citāds bija ne jau tikai sekss. Ar viņu viss bija citādi.

Zoija ieritinājās Etana līkumā, izbaudot mierinājumu, ko sniedza viņa auguma spēks un siltums.

Pēc brīža viņa bija iemigusi.

Nakts bija laba. Zoijai nerādījās sapņi.

28

Pusseptiņos no rīta Zoija pārlēja sojas pienu lielai graudu pārslu maisījuma porcijai un nolika šķīvi priekšā Etanam. Viņš neno-

vērsdamies skatījās atvērtajā piezīmju bloknotā, kas atradās uz galda.

Zoija apsēdās viņam iepretī un iedeva Etanam rīta vitamīnus.

-  Kas paredzēts šodien?

-  Tas pats, kas vakar. Turpināšu meklēt.

Zoija noņēma vāciņu lielam flakonam, kurā bija kalcija tabletes.

-  Man ir kāda ideja.

-   Jā? — Etāns paņēma karoti, arvien vēl skatīdamies bloknotā.

-    Par Lindsijas Voilas lomu šajā lietā tomēr vēl nav īstas skaidrības, vai ne?

Etana karote tā arī palika pusceļā virs šķīvja. Viņš pacēla galvu un uzmeta Zoijai piesardzīgu skatienu.

-   Es taču teicu, mīļā, ka viņu kopš svētdienas esmu pārbaudījis no vairākām pusēm. Viņa ir tīra. Nav ir nekā, kas viņu saistītu ar Grāntu Loringu vai jebkuru no cilvēkiem, kas Arkādijas sarakstā minēti kā Loringa ienaidnieki vai līdzdalībnieki.

Etana balss mierīgais, nosvērtais tonis kaitināja Zoiju. Etanam būtu jāsaprot lai viņu laulība būtu saskanīga, nepietiek ar lielisku seksu, lai panāktu, ka viņa atsakās no saviem pieņēmumiem.

-  Es ar savu psihisko intuīciju kaut ko uztvēru divās dažādās vietās, kur nesen bijusi Lindsija. Nedomāju, ka tā ir sakritība. Zoija saprata, ka tas izskan stūrgalvīgi, varbūt pat ietiepīgi, tomēr viņa nedomāja atkāpties.

-            Ak psihiskā intuīcija, ko? Etāns savilka lūpu kaktiņus.

-   Vai tā tu esi nodomājusi to dēvēt?

-  Kamēr gatavoju brokastis, man ienāca prātā, ka šāds apzīmējums ir visaptverošs. Tas ir kompromiss.

-  Hmm. Lai nu kā, nedomāju, ka šoreiz tava intuīcija varētu kaut ko līdzēt. Es nevarēju atrast itin neko, kas saistītu Voilu un Arkādijas lietu.

-  Zinu. Tomēr varbūt es varu ko atrast.

-   Man jau likās, ka tu tā teiksi.

Zoija gaiši pasmaidīja.

-   Paklau, varbūt arī tu savā ziņā esi ekstrasenss.

-Nē.

-   Nē tu neesi ekstrasenss?

Etāns samiedza acis, viņa skatiens kļuva draudīgs.

-  Nē tu nedarīsi itin neko Lindsijas Voilas mājā, ja tas tev varbūt ir padomā.

-   Es gribēju tikai mazliet paraudzīties.

-Nē.

-  Lindsijas māju es viegli varu apmeklēt pilnīgi likumīgā veidā. Viņa ir Arkādijas pastāvīgā kliente. Varu derēt, ka Arkādija man palīdzēs izdomāt aizbildinājumu, lai mēs abas varētu iegriezties pie Lindsijas. Es tikai gribu izjust, kāda tur ir gaisotne. Citu neko.

-   Es tam neticu ne par matu.

Zoija ēda pārslas.

-  Es runāju ļoti nopietni, Zoija. Šo izmeklēšanu vadu es. Tas nozīmē, ka mēs darīsim tā, kā teikšu es. Saprati?

-  Vai tu pats kādreiz esi apjautis, ka vienmēr gribi paturēt virsroku? Zoija jautāja.

-   Jā, gribu, bet tas mani neuztrauc. Man patīk būt noteicējam. Etāns paņēma pilnu karoti pārslu maisījuma un iebāza mutē. Viņš sāka tās košļāt, tad piepeši pārtrauca un neizpratnē skatījās šķīvī.

-   Sasodīts, kas tas ir? Etāns jautāja.

-  Sojas piens, Zoija sacīja. Citādu garšu pārslas droši vien ieguvušas no tā.

Etāns ātri sakošļāja to, kas bija mutē, norija un paķēra apelsīnu sulas glāzi. Viņš izdzēra pusglāzi vienā paņēmienā.

Nolicis sulas glāzi uz galda, Etāns šķidrumu savā šķīvī aplūkoja tā, it kā tas būtu uzradies no kādas citas planētas.

-  Tu saki, tas labi ietekmē holesterīna līmeni un prostatu?

-  Jā, es to izlasīju laikrakstā.

Etāns ar karoti bakstīja maisījumu.

-   Nevar jau ticēt visam, kas rakstīts avīzēs.

-  Pamēģini kaut vai dažas dienas, Zoija mudināja. Ja tev patiešām neiegaršosies, mēs varam lietot parasto pienu.

Etāns paņēma vēl vienu karoti maisījuma.

-   Par holesterīnu es īpaši neraizējos, bet prostatas dēļ esmu gatavs ēst iekšā visu.

Kad Zoija pēc astoņiem kāpa lejā, Robiņa Dankane jau gaidīja viņu.

-  Labrīt, Zoija, viņa jautri ieteicās. Vai jūs varētu ienākt manā kabinetā?

-   Piedodiet! Zoija cieši satvēra dzeltenzaļo somu un turpināja iet uz durvīm. Man norunāta tikšanās.

-  Es jūs ilgi neaizkavēšu, Robiņa ātri pateica Zoijai aiz muguras. Tas ir ļoti svarīgi.

-   Man tiešām nav laika. '

Robinas tonis kļuva draudīgs.

-   Diemžēl man sūdzējās par jums.

Zoija apstājās pie pašām durvīm un lēni pagriezās.

-   Kas un par ko sūdzējās?

Robiņa noklepojās.

-   Vēlā naktī man zvanīja misters Hūpers un teica, ka viņu pamodinājuši būkšķi tieši virs galvas. Viņš dzīvo pirmajā “B” dzīvoklī, kas atrodas zem jūsējā.

-   Es labi zinu, kur dzīvo misters Hūpers.

-  Sākumā viņš esot domājis, ka tur kāds ielauzies. Tad nodomājis, ka jūs un misters Triā pārvietojat mēbeles. Beidzot secinājis, ka trokšņi liecina tur notiek, hmm… intīmas dabas nodarbības.

-   Saprotu. Vai Hūpers to droši varēja apgalvot?

-  Viņš bija pilnīgi satriekts, Robiņa teica. Viņš teica, lai es to kaut kā nekavējoties pārtraucu, jo citādi viņš nevarot gulēt. Tomēr es negribēju jūs traucēt tik vēlā stundā, tāpēc sacīju, ka parunāšu ar jums no rīta.

Tā. Te nu bija lojalitāte pret kaimiņiem.

-   Hūperam gan ir liela dūša, ja viņš sūdzas par mani tikai tāpēc, ka naktī izdzirdējis dažus būkšķus.

-  Kā īrniekam kārtīgā mājā viņam ir pilnīgas tiesības pieprasīt, lai apkārtējo iedzīvotāju radītie trokšņi viņu netraucē.

-   Pie velna ar Hūpera tiesībām! Ja jūs vēl to neesat pamanījusi, varu teikt, ka tieši viņš liek uz atkritumu tvertnēm nesaplacinātas kartona kastes.

Robinai aiz pārsteiguma mute palika vaļā.

-  Vai jūs droši zināt? viņa noprasīja. No kastēm bija noplēstas uzlīmes ar adresi, tāpēc es nevarēju identificēt personu, kas tās nometusi. Tomēr grūti ticēt, ka tas bijis misters Hūpers. Viņš ir tik kārtīgs īrnieks. Vienmēr laikā samaksā īres naudu. Man par viņu nav bijis nevienas sūdzības.

Zoija jau jutās vainīga. Tev nebūs nodot savus kaimiņus, viņa sev atgādināja kaut kas līdzīgs bija teikts bauslī.

-            Nu, varbūt tas tomēr nebija viņš, Zoija nomurmināja.

-   Man likās, ka tās datora iesaiņojuma kārbas pieder viņam, bet var jau būt, ka tās tur nolicis kāds cits.

Robiņa izslēja plecus.

-   Es tūlīt runāšu ar misteru Hūperu un noskaidrošu visu līdz galam.

Ko nu vairs izlietu ūdeni nesasmelsi, Zoija nodomāja.

-   Dariet gan tā. Viņa apcirtās riņķī un atrāva durvis. Un varat viņam pateikt, ka es viņu nenodotu, ja viņš nebūtu apsūdzējis mani.

-   Dieva dēļ, jūs runājat tā, it kā šeit būtu cietums.

-  Te netrūkst arī cietuma priekšnieces.

-   Es jums nemitīgi skaidroju, ka tikai cenšos…

-   Darīt savu darbu. Jā, to jūs esat teikusi vairākas reizes.

-  Noteikumi pastāv tādēļ, lai Casa de Oro visi īrnieki justos labāk…

Zoija izgāja ārā un papūlējās aizcirst durvis pēc iespējas skaļi.

Jau rīt pat droši vien tiks ieviests jauns noteikums, kas aizliedz skaļi blīkšķināt durvis.

īsi pirms deviņiem iezvanījās Etana tālrunis. Viņš paņēma klausuli.

-  “Triā izmeklēšanas birojs”.

-   Es gribētu runāt ar Etānu Triā. Tas ir svarīgi.

-   Es esmu Triā.

-   Jā. Es esmu Brenčs. Strādāju Halla krāsotāju firmā. Mans šefs noslēdzis līgumu ar Trīčeni. Viņdien, kad jūs ar sievu bijāt atbraukuši uz savu māju, es jūs satiku. Es mājā atstāju darbarīkus.

Etāns iedomājās atlētisko krāsotāju, ko abi ar Zoiju bija tur sastapuši.

-   Atceros.

-   Vai zināt, man ļoti žēl, taču šķiet, ka jums tajā mājā kaut ko vajadzēs darīt.

Etāns nolēma, ka interjera dizaina jautājumi šodienas darbu sarakstā ir pēdējā vietā. Visam savs laiks.

-   Par interjeru rūpējas mana sieva, viņš teica. Ja jums radies kāds jautājums, varat zvanīt viņai.

-  To nevarētu saukt par jautājumu, Brenčs sacīja. Drīzāk gan par ķibeli.

-   Kas tā ir par ķibeli?

-   Es iegriezos mājā, lai paņemtu smidzinātāju, ko tur biju atstājis. Trīčers teica manam šefam, ka grib, lai mūsu brigāde strādā citā vietā.

Zoija nejustos iepriecināta, dzirdot, ka Trīčers licis paņemt smidzinātāju, pirms vēl tas likts lietā.

-   Nu, un kas par vainu? Etāns mudināja krāsotāju runāt.

-  Devos uz ieejas durvīm ar savu atslēgu un ieraudzīju, ka tās ir līdz galam vaļā. Sākumā domāju, ka mans šefs atsūtījis kādu no saviem vīriem paņemt smidzinātāju un tas cilvēks varbūt aizejot piemirsis aizslēgt durvis.

Etāns lēni piecēlās, jūtot, ka pakrūtē iemetas žņaudzējs.

-   Sapratu, Brenč.

-  Domāju, ka tur varbūt kāds ielauzies, lai gan nevaru to apgalvot, jo visi aizsargaudumi ir kārtībā, un liekas, ka no jūsu mantām nekā netrūkst.

-   Kur jūs esat, Brenč?

-  Sēžu savā furgonā pie mājas.

-  Neejiet iekšā!

-   Es jau biju iegājis un visu apskatīju. Kā teicu, sākumā es nesapratu, ka tur kaut kas nav kārtībā. Tomēr šķiet, ka nav jāraizējas. Lai kas tur bijis, viņš jau sen ir projām.

-   Palieciet turpat ārā un neko neaiztieciet.

-   Nekādā ziņā. Paklau, neesmu pārliecināts, ka tā bijusi ielaušanās. Varbūt kāds tikai aizmirsis aizslēgt durvis.

-   Es būšu klāt pēc piecpadsmit minūtēm.

-   Labi. Es jūs te sagaidīšu.

-   Paldies.

Etāns nolika klausuli un devās uz durvīm. Nokāpis lejā, viņš iegriezās “Vaļsirdīgo grāmatu” veikaliņā.

-            Es braucu uz “Naktsvējiem”, — Etāns teica Singltonam.

-   Zvanīja krāsotājs. Viņš domā, ka mājā kāds varbūt ielauzies, bet pārliecināts par to nav.

Singltons caur brillēm palūkojās uz Etānu.

-   Vai gribi, lai es braucu līdzi?

-   Nē! Gan tikšu galā. Droši vien nekā nopietna tur nav, bet labāk būs, ja pārbaudīšu. Turpini meklēt informāciju par Loringu. Ja ir kas jauns, piezvani.

-  Sapratu.

Etāns izgāja ārā, lieliem soļiem devās pāri ķieģeļiem bruģētajam pagalmiņam uz mašīnu, kas bija novietota ielas malā, un sēdās pie stūres. Droši vien tur palaidņojušies puikas, viņš nodomāja. Paldies Dievam, ka viņš bija pārsedzis baseinu.

Pēc nepilnām piecpadsmit minūtēm viņš jau piebrauca pie mājas un apstājās blakus furgonam. Brenčs nekur nebija redzams.

Ieejas durvis bija plaši atvērtas. Etāns uzkāpa pa kāpnēm un ielūkojās vestibilā. Brenčam bijusi taisnība par laupīšanu neliecināja nekas. Aizsargaudumus neviens nebija aizskāris.

-   Brenč?

-            Esmu pie baseina, Brenčs sauca no mājas aizmugures.

-   Atradu dažas tukšas alus kārbas.

Skaisti! Ikviens gribēja būt detektīvs amatieris.

Etāns izgāja caur vestibilu un lielo istabu. Vienas stiklotās durvis bija atvērtas. Brenčs stāvēja netālu no baseina malas.

Kas te nebija tā, kā vajag?

Baseina kristālzilais ūdens dzirkstīja un zibēja saulē.

Ak, Etāns nodomāja. Sagatavojot māju remontam, viņš drošības pēc bija baseinu pārsedzis. Taču tagad smagais plastikāta pārsegs bija nomests iekšpagalma vidū.

Brenčs atradās pie baseina dziļākā gala. Tāpat kā viņdien, viņš bija ģērbies tikko gludinātā baltā kombinezonā un cepurē. Viņš bija mazliet sakumpis platajos, muskuļainajos plecos. Gaļīgajā labās rokas dūrē viņš turēja krāsotāju rullīti garā kātā.

Etāns ievēroja, ka uz baltā kombinezona nav neviena paša traipiņa. Likās, ka auksta roka sažņaudz pakrūti.

Viņš vēlreiz paskatījās visapkārt.

Rožainie guļamkrēsli un soliņi kā parasti atradās platā jumta pārsega paēnā. Turpat līdzās atradās neliels namiņš, kur glabājās baseina apkopes ierīces. Namiņa durvis bija aizvērtas.

Brenčs raudzījās uz Etānu pāri baseina ņirbīgajam līmenim, savilcis seju nožēlas pilnā grimasē.

-   Es domāju, ka jūs mani gaidīsiet furgonā, Etāns sacīja.

-   Man ienāca prātā, ka nenāks par ļaunu pārbaudīt apkārtni. Šķiet, te ielavījušies tikai bērni, gribējuši paniekoties pa baseinu.

Rožainais akmens segums, kas ietvēra baseinu, bija sauss visur, izņemot vienu vietu. Etāns pētīja slapjo plankumu un lēni tuvojās Brenčam.

Viņš apstājās dažu pēdu attālumā no Brenča.

-  Nedomāju, ka tie bijuši bērni.

Etāns ieprātojās par pistoli, ko bija atstājis ieslēgtu birojā. Tas nu nebija gudri darīts. Viņš paskatījās uz Brenča rokām. Labi, ka saredzēt varēja abas rokas.

Turpat Etanam pie kājām viļņojās un pulsēja ūdens. Gaiss likās tik dzidrs un caurspīdīgs, ka gandrīz sāpēja acis. Šī nebija pir, mā reize, kad Etāns tik skaudri saasināti uztvēra realitāti. Šādās reizēs viņam vienmēr likās ja kāds ierunāsies mazliet skaļāk vai izdarīs strauju kustību, plīsīs kāda neredzama burbuļa apvalks.

Brenčs ciešāk satvēra garā rullīša kātu.

-   Atvainojiet par viltus trauksmi!

-   Kāda ir jūsu loma, Brenč?

Vīrieša lielajā augumā saspringa ikviens muskulis. Etanam likās, ka kombinezona šuves tūlīt plīsīs.

Brenčs drūmi palūrēja uz Etānu. Jautājums viņu bija apmulsinājis.

-   Par ko jūs runājat?

-Jūs strādājat Loringa labā?

Nelikās, ka Brenčam šis vārds būtu pazīstams.

-  Es tādu Loringu nepazīstu. Jau teicu, ka strādāju pie Halla. Halls slēdz līgumus ar Trīčeru.

-   Varbūt piezvanīsim Hallam, lai viņš to apstiprina?

Brenčs zibenīgi metās uz priekšu. Pāreja no miera stāvokļa uz

mežonīgi strauju kustību bija tik negaidīta, ka Etanam bija skaidrs — Brenčs ir kārtīgi trenējies tuvcīņas paņēmienos.

Brenčs atvēzējās ar rullīša kātu, gribēdams trāpīt Etanam pa krūškurvi.

Taču Etāns īsu mirkli pirms tam paspēja pamanīt, kā saspringst muskuļi Brenča plaukstas locītavas apvidū. Viņš spēji metās guļus, smagi nokrizdams uz rožainās akmens apmales. Tajā vietā, kur viņš bija stāvējis, gaisu svelpjot pāršķēla smagais kāts.

Ja sitiens būtu trāpījis, Etāns domāja, viņš būtu iegāzies baseinā.

Brenčs bija domājis, ka rullīša kāts atsitīsies Etanam pret ribām, tāpēc tagad zaudēja līdzsvani. Viņš uz brīdi sagrīļojās, taču noturējās kājās, paslidinādamies pa akmens apmali tik veikli kā baletdejotājs.

Etāns pat nedomāja celties kājās. Viņš divas reizes apvēlās riņķī, cerēdams paklupināt Brenču.

Brenčs pārlēca Etanam pāri, pagriezās riņķī un pacēla kātu, lai sistu vēlreiz.

Etāns pagrūda priekšā rokas un atkal izlocījās. Kāts trāpīja viņam pa apakšdelmiem un muguru, taču ne pa rīkli.

Brenčs zibenīgi parāva sitamo uz augšu un gāza pa Etana neaizsargāto krūškurvi.

Sāpes izšāvās pa visu augumu kā strāvas trieciens, un Etanam aizrāvās elpa. Viņš atkal apvēlās riņķī, mēģinot izvairīties no nākamā sitiena, iegūstot dažas sekundes, lai atgūtu elpu.

Etāns pārstāja velties pašā baseina malā. Zilais ūdens mutuļoja un mirgoja.

Brenčs acīmredzot nolēma, ka no rullīša kāta liela labuma nav. Viņš to pasvieda sānis un metās Etanam virsū.

Etanam bija izdevies pierausties ceļos, kad Brenčs spēra.

Etāns metās sānis. Brenča smagais zābaks trāpīja viņam pa plecu. Sitiens trieca viņu ar muguru pret akmens apmali. Pirksti saskārās ar Brenča,bikšu staru.

Brenčs centās pagriezties un spert vēlreiz. Etāns cieši sagrāba viņu aiz bikšu staras un parāva. Brenčs zaudēja līdzsvaru un, rokas vēcinādams, pastreipuļoja atpakaļ.

Etāns, saņēmis visus spēkus, spēra un trāpīja Brenčam pa ceļgalu.

Brenčs pastreipuļoja vēl soli atpakaļ, cenzdamies atgūt līdzsvaru, bet kāja, neatradusi cietu pamatu, īsu brīdi zvārojās virs ūdens.

Tad Brenčs iekliedzās un gāzās atmuguriski, mežonīgi vēcinadamies ar rokām un veltīgi pūlēdamies kaut kā izglābties.

Tiklīdz viņš iegāzās ūdenī, šausmu kliedziens acumirklī apklusa. Vienu reizi noraustījies krampjos, Brenčs sašļuka un palika guļam ar seju uz leju.

Etāns pierausās kājās un skrēja uz baseina piederumu namiņu, ļaudams adrenalīnam, kas strauji ieplūda asinīs, atvairīt sāpju viļņus no ribām un pleca.

Namiņa durvis nebija aizslēgtas. Tas Etānu nepārsteidza. Viņš atrāva durvis un ieraudzīja, ka elektrības sadales skapis, kur atrodas drošinātāji, ir vaļā.

Tā jau bija domājams.

Etāns parāva uz leju galveno slēdzi, pārtraukdams strāvas padevi sūkņiem, sildītājam un zemūdens apgaismojumam.

Viņš ar izbrīnu atklāja, ka tālrunis arvien vēl atrodas krekla kabatā. Etāns to izņēma un, klibodams atpakaļ uz baseina pusi, sastādīja neatliekamās palīdzības numuru -911.

-  Nelaimes gadījums, slīkšana, viņš teica operatorei, zinot, ka tas neizraisīs tik daudz jautājumu un palīdzība ieradīsies daudz ātrāk nekā tad, ja viņš sāktu runāt par slepkavības mēģinājumu.

Etāns paskatījās uz leju un ieraudzīja, ka Brenčs uz vēde’ra nekustīgi guļ ūdenī netālu no baseina kāpnēm.

Etāns ielika tālruni atpakaļ kabatā, nelikdamies ne zinis par operatores steidzīgo čivināšanu, pastiepa roku un piesardzīgi satvēra Brenču aiz kombinezona. Lai gan viņš zināja, ka strāvas padeve ir pārtraukta, jo pats tikko bija par to parūpējies, tomēr aiz atvieglojuma nopūtās, kad nesaņēma strāvas triecienu.

Cilvēks daudz nemēdz domāt par elektrisko strāvu, kamēr nav gadījusies tik nejauka saskare ar to, Etāns prātoja. Kad viss beidzot

būs cauri, viņš turpmāk droši vien kā apsēsts rūpēsies par strāvas izmantošanas drošības noteikumu ievērošanu.

Brenčs bija smags, varbūt tāpēc, ka vairs nebija dzīvs. Etāns ar vienu kāju atspiedās pret augšējo pakāpienu un izvilka lielā auguma vīrieti no baseina.

Lai gan Etanam likās, ka lielas jēgas nebūs, tomēr viņš sāka elpināt Brenču no mutes mutē.

Kad pie mājas piebrauca neatliekamās palīdzības mašīna, viņš pamanīja zem Brenča atslēgas kaula sīku tetovējumu.

29

Brenčs ir dzīvs, bet ārsti saka, viņš esot smagas komas stāvoklī. Etāns ērtāk iekārtojās spilvenos, ko Zoija bija salikusi uz sava iemīļotā dīvāna. Tas nozīmē, ka mēs no viņa neko

nedabūsim zināt.

Nelielajā dzīvojamā istabā bija sapulcējušies Zoija, Arkādija un Harijs. Zoijai zem acīm bija tumšas ēnas. Arkādija vēl vairāk nekā parasti šķita vēsi garlaikota. Etāns zināja, ka viņa ir tikpat saspringta un uztraukusies kā Zoija.

Harijs kā vienmēr atgādināja vīru, kas rok citiem kapu, lai nopelnītu iztiku.

-   Ko tu domā? Harijs jautāja. Vai tas saistās tikai ar tevi? Nevis ar Arkādiju?

-   Neesmu par to pilnīgi pārliecināts, bet nevaru iedomāties nevienu citu pamatotu iemeslu, kāpēc Brenčam būtu jāmēģina mani noslepkavot manas mājas baseinā.

-   Kāpēc lai kādam vajadzētu tevi slepkavot? Arkādija jautāja.

-   Deksters Morovs, — Zoija drūmā balsī paziņoja. Varbūt viņš bija nolēmis atriebties.

-   Nu nē. Etāns nebija īsti drošs, bet instinktīvi nojauta, ka tas nav Morova pasūtījums. Viņš noteikti arvien vēl niknojas uz mani, bet es nevaru iedomāties, ka viņš riskētu izdarīt slepkavību tikai tāpēc, ka es izjaucu viņa ieceri apzagt Ketrīnu Kamptoni.

Zoija noplātīja rokas.

-  Tu saki, viņš neesot bīstams, bet tovakar Morovs mēģināja tevi piekaut. Viņš izturējās ļoti varmācīgi.

-   Pie restorāna "Las Estrellas" tas notika tikai tāpēc, ka mēs nejauši sastapāmies nelaikā un nevietā, Etāns pacietīgi sacīja.

-   Morovs bija piedzēries, ieraudzīja mani un nespēja valdīties aiz dusmām. Notikums pie baseina bija pavisam atšķirīgs. Tas bija labi izplānots un organizēts.

-  Etanam taisnība, Harijs nevērīgi ieteicās. Notikums pie baseina vairāk atgādina pasūtījuma slepkavību.

Zoija sastinga.

-  Vai tu gribi teikt, ka Brenču kāds bija nolīdzis, lai noslepkavotu Etānu?

-  Neuztraucies, mīļā, Etāns mierināja. Harijam viņš uzmeta brīdinošu skatienu. Tas ir tikai tāds izteiciens. Tu esi pārpratusi.

-  Es nekādā ziņā neesmu pārpratusi. Zoija piecēlās un, rokas sānos iespiedusi, bargi raudzījās uz Hariju. Kā tev šķiet, kas te notiek?

Harijs paskatījās uz Etānu, meklēdams atbalstu. Etāns paraustīja plecus. Vairs nebija jēgas censties kaut ko labot. Harijs jau bija pateicis pārāk daudz.

-  Man tikai ienāca prātā, ka tas varbūt kaut kā saistās ar Etana veikto izmeklēšanu viņa brāļa slepkavības lietā, Harijs pārsteidzoši saudzīgi ieteicās.

Zoija noelsās.

-   Tā vis neliekas. Etan, tu teici, ka Saimons Vendovers ir miris, tāpat kā slepkava, ko viņš bija noalgojis tava brāļa nogalināšanai.

-  Taisnība, Etāns atzina.

Harijs atzvēlās krēslā un izstiepa uz priekšu savas kalsnās kājas.

-   Redzi, Etāns toreiz izmeklēšanas gaitā pamanījās dažu labu aizkaitināt.

-  Vai tu domā, ka šie cilvēki mēģina atriebties? Zoija stingri noprasīja.

Harijs papleta kaulainos pirkstus.

-   Iespējams. Lai gan, zinot par saviem iepriekšējiem darba devējiem to, ko zinu, es nevienu no viņiem neturētu aizdomās par slepkavības mēģinājumu atriebības pēc.

Arkādija jautājoši paskatījās uz viņu.

-  Kāpēc ne?

-   Viņi ir darījumu cilvēki, Harijs sacīja. Viņi aprēķinājuši, ka sasnieguši mērķi, novedot Triā izmeklēšanas uzņēmumu līdz bankrotam, un tas viņiem nav maksājis ne centa. Kāpēc tad riskēt, izdarot slepkavību?

-  Un kāpēc lai viņi mēģinātu man uzbrukt tagad, kad tas nevar dot nekādu peļņu? Etāns piebilda.

Arkādija pārkrustoja kājuas.

-   Man ļoti negribētos šobrīd visu vienkāršot, bet, šķiet, mums jāpatur prātā, ka policijai arvien vēl nav skaidrs, kas īsti toreiz notika. Viņi joprojām izmeklē to lietu. Iespējams, ka Brenčs gluži vienkārši ir sava veida ekstrasenss, kas centies pielavīties Etanam, kāpēc, to mēs nekad neuzzināsim.

Izdzirdējusi šo pieņēmumu, Zoija acīm redzami sarosījās.

-Tev taisnība. Varbūt Brenčs ir tikai garīgi jucis. Tas izskaidrotu ļaunās vibrācijas, ko uztvēru tavā kabinetā un “Dizaine'ra sapņu mājā".

-   Ak tā? Harijs šaubīdams iejautājās. Ko tad viņš tur būtu darījis, ja centās pielavīties Etanam?

-  Pareizs jautājums. Zoija atkal sadrūma.

-  Tie cilvēki, kuri pielavās saviem upuriem, parasti ir jukuši, Arkādija piebilda. Viņu domu gaita nav tāda kā citiem. Viņi ir apsēsti. Zoija, varbūt Brenčs gribēja uzzināt ko vairāk par tevi tāpēc, ka tev ar Etānu ir ļoti tuvas attiecības.

Etanam atkal radās sajūta, ka pakrūti sažņaudz auksta roka.

-  Šādi prātojumi nedos itin neko. Viņš piesardzīgi apsēdās, mēģinot neievērot pulsējošās sāpes ribās.

-   Mēs zinām, Harijs sacīja, ka Brenčs mēģināja nogalināt tevi. Mēs zinām arī to, ka viņš varējis izdomāt, kā pievienot vadu, pa kuru strāva varētu apiet drošinātājus. Brenčs gribēja, lai tas izskatās pēc nelaimes gadījuma. Neliekas, ka galīgi jucis cilvēks būtu centies jau iepriekš izstrādāt šādu plānu.

Arkādija paraustīja plecus.

-  Neviens taču nezina, kas šķiet loģisks jukušam cilvēkam.

-  Vai zināt, Ramirezs novērojis šo to interesantu, Etāns teica. Tas ir — pēc tam, kad viņš bija nomierinājies un pārstājis klusībā erroties uz mani.

-            Tu taču neesi vainīgs notikušajā, Zoija dusmīgi ieteicās.

-   Detektīvs Ramirezs, šķiet, izturējies tā, it kā tu būtu visu tīši izkārtojis, lai sagādātu viņam nepatikšanas.

-   Godīgi sakot, vajadzētu palūkoties uz to situāciju no viņa redzesviedokļa, Etāns sacīja. Galu galā līdz šīsdienas gadījumam pie baseina pagājušas tikai dažas nedēļas kopš tiem notikumiem, kuros pagājušā mēnesī bijām iesaistīti mēs abi. Man šķiet, viņš joprojām nav atguvies no stresa.

-   Viņš nav atguvies? Un ko tad lai saka par mums? Ne jau viņu, bet mūs toreiz gandrīz nogalināja.

Zoijai noteikti bija taisnība. Etāns piepeši saprata, ka viņam to vajadzēja ņemt vērā jau agrāk. Tā jau mēdza teikt, ka cilvēks reizēm neredz to, kas atrodas tieši acu priekšā. Viņam būtu vajadzējis saprast, ka smagais stress, ko Zoija pārcietusi iepriekšējā mēnesī, viņu droši vien iespaidojis vairāk, nekā viņi abi līdz šim brīdim bija apzinājušies.

Zoija bija stipra sieviete, bet visam taču ir savas robežas. Pirms dažām nedēļām viņa gandrīz bija noslepkavota. Tas ikvienam būtu smags trieciens.

Varbūt Zoijas pārliecība, ka viņa izjutusi kaut ko dīvainu gan Arkādijas kabinetā, gan savā paraugmājas bibliotēkā, bija sava veida aizkavēta reakcija uz pārciesto psihisko traumu. Ņemot vērā to,

ka Zoija sevi tiešām uzskatīja par ekstrasensi, bija saprotams, ka trauksme un stress viņas iztēlē bija pārvērtušies par metafizisku pārdzīvojumu, kas ietvēra dīvainu vibrāciju izjūtas.

Etāns nolēma šo domu apsvērt vēlāk un atgriezās pie pašreizējā sarunas temata.

-   Ramirezs norādīja, Etāns turpināja, ka, tikai sabojājot drošinātājus, nebūtu iespējams radīt situāciju, kad cilvēks, kas atrodas baseinā, saņem strāvas triecienu, nemaz jau nerunājot par to, ka šis trieciens būtu nāvējošs. Man šķiet, ka Brenčs eksperimentu ar strāvu baseinā izplānojis daudz rūpīgāk.

-   Ko tu domā darīt? Zoija jautāja.

-   Es gribu, lai rīt no rīta elektriķis rūpīgi pārbauda baseina elektriskā apgaismojuma vadus. Man ir nojauta, ka mēs atradīsim, ko Brenčs tur izdarījis.

-  Tad vēl jo vairāk jādomā, ka tur darbojies profesionālis, Harijs nomurmināja.

Etāns lēni pamāja. Zoija uz brīdi cieši samiedza acis, taču, kad viņa atkal palūkojās uz Etānu, skatiens bija skaidrs un apņēmīgs.

Arkādija pašūpoja kāju.

-   Kā tu domā, vai tā vecā sieviete ar fotoaparātu, ko es redzēju, tiešām bija tikai vienkārša tūriste?

-  Varbūt, Etāns atbildēja. Varbūt arī ne. Ja šī bijusi vienošanās saskaņā ar līgumu, tad iespējams, ka Brenčs algojis to sievieti, lai ievāktu informāciju par mani, pirms viņš sāka rīkoties. Varbūt viņš papētījis ziņas arī par maniem draugiem un partneriem.

Zoija nodrebinājās.

-  Tad tā sieviete droši vien nofotografējusi mūs visus.

-   Varbūt, izņemot Hariju, Etāns teica, pārdomājis Zoijas vārdus. Divu pēdējo nedēļu laikā viņš bija izbraucis no pilsētas.

Iestājās īss klusuma brīdis. Visi skatījās uz Etānu.

Harijs savilka vienu uzaci.

-Tātad?

-  Tātad, man šķiet, Etāns lēni sacīja, ja Brenčs paļāvās, ka tā sieviete ar fotoaparātu sagādās viņam galvenos faktus, un ja

viņa tevi nevarēja nofotografēt tāpēc, ka tevis pilsētā nebija, tad cilvēks, kurš visu to organizējis, par tevi, Harij, droši vien neko nezina. Vismaz pagaidām ne.

Harijs pasmaidīja. Tu domā, ka tāpēc es tev esmu tāds kā trumpis azotē?

-  Tā varētu teikt.

-   Vai gribi, lai aprunājos ar dažiem saviem cilvēkiem Losandželosā un uzzinu, vai kāds no maniem agrākajiem biznesa partneriem nevarētu noskaidrot, kurš, iespējams, tur ārkārtīgi ļaunu prātu uz tevi par notikumiem pēc Drū nāves?

-   Labs ir. Paldies! Etāns juta, ka sāpes ribu apvidū kļūst arvien stiprākas. Viņš pastiepa roku pēc tablešu flakona, kas atradās uz kafijas galdiņa.

-  Nekusties! Zoija pielēca kājās. Es paņemšu.

Viņa noskrūvēja vāciņu un iebēra Etanam saujā divas tabletes. Viņš paklausīgi ielika tās mutē un uzdzēra ūdeni, ko pasniedza Zoija. Zoija arī sakārtoja spilvenus.

Cik savādi, ka viņam ir sieva, kas tik ļoti rūpējas, Etāns nodomāja. Savā ziņā bija jāatzīst, ka viņam tas patika. Turklāt tas lika domāt, ka turpmāk viņu attiecības kļūs arvien labākas.

Zoija nemaz vēl nebija redzējusi, cik plaši ir asinsizplūdumi zem viņa ādas. Rīt no rīta tie būs vēl spilgtāki zilgani un sarkanbrūni.

Etāns centās iedomāties, kādu aizsardzības līdzekli Zoija varētu izgudrot tagad, pēc bīstamā notikuma pie baseina. Varbūt rīt no rīta, ejot uz darbu, gaitenī uz galdiņa būs nolikta aizsargķivere vai ceļgalu aizsargi.

Tomēr, lai gan apmierinājumu sagādāja patīkamā apziņa, ka Zoija rūpējas par viņu tik cītīgi, ka tas reizēm šķita gandrīz vai kairinoši, arī saltā un drūmā izjūta bija tepat tuvumā. Tā nebija izgaisusi. To tikai uz laiku bija apslāpējis saviļņojums un prāta piepūle, kas bija nepieciešami šīs lietas risināšanai. Etāns zināja kad viss atgriezīsies ierastajās sliedēs, viņš kādu rītu pamodīsies un sapratīs, ka nekas nav mainījies. Damokla zobens joprojām karāsies virs viņa galvas.

Arkādija atslīga pret krēsla atzveltni.

-  Es augstu vērtēju to, ka tu rūpējies par mani, Etan, bet manuprāt, tagad ir skaidrs, ka mērķis esi tu. Aizsardzība vajadzīga tev. Harijam vajadzētu apsargāt nevis mani, bet tevi.

-  Tā ir lieliska doma, Zoija jūsmīgi ieteicās.

Viņa droši vien nolēmusi, ka Harijs būtu vēl noderīgāks par sojas pienu un pašu spēcīgāko saules aizsargkrēmu, Etāns nodomāja.

Harijs nopietni pamāja. Dāmām taisnība.

-   Varbūt, Etāns piekāpīgi sacīja, bet tu nevari apsargāt mani un vienlaikus būt, tā sakot, mans slepenais ierocis. Tev jāpaliek ēnā, kamēr noskaidrosim, kas te īsti notiek.

-  Man šķiet, viss ir skaidrs, Harijs teica. Kāds centās tevi nogalināt. Jādomā, ka viņš mēģinās to izdarīt vēlreiz.

-  Ne jau tūlīt. Ja Brenčs ir komā, tad tam, kurš viņu sūtījis, vajadzēs izdomāt citu variantu.

Harijs pamāja.

-  Labi, piekrītu. Varbūt mūsu rīcībā vēl ir nedaudz laika.

-  Kā tu vari būt par to tik pārliecināts? Zoija noprasīja, sačubinot spilvenu Etanam aiz muguras.

Harijs paraustīja plecus.

-   Pirmkārt, paies zināms laiciņš, kamēr tas tur atradīs citu algotu slepkavu.

Zoija sastinga. Likās, ka viņai sameties slikti ap dūšu.

Arkādija sarauca pieri.

-  Vai tu par to esi tik pārliecināts, Harij?

-           Tādi puiši kā Brenčs kokos neaug, Harijs klusi ieteicās,

-   lai gan tā varētu domāt, noskatoties dažu labu filmu.

īsu bridi valdīja saspringts klusums.

-  Kā? Harijs jautāja. Vai patiešām jums neliekas, ka man piemīt humora izjūta?

Arkādija sirsnīgi paplikšķināja viņam pa roku.

-  Tev vienmēr izdodas mani ar kaut ko pārsteigt.

-  Jā, par to vērts padomāt, Etāns sacīja.

-  Vai tev liekas, ka tādus kā Brenčs nav tik viegli nolīgt? Zoija jautāja.

-   Nav gan viegli. Droši vien apkārt klīst tūkstoši sociopātu, kuri būtu priecīgi nogalināt cilvēku par dažiem dolāriem, Etāns teica. Taču atrast tādu zelli, kas prot izkārtot tā, ka nāve šķiet iestājusies nelaimes gadījuma pēc, profesionālu zelli, kas ir speciāli trenējies tuvcīņai, tas nemaz nav viegli.

-   Ko tad tu domā? Harijs taujāja.

-   Es domāju, ka būtu labi uzzināt ko vairāk par Brenču. Etāns pasniedzās, lai no kafijas galdiņa paņemtu piezīmju bloknotu, bet tūlīt nožēloja, ka pakustējies, jo ribās uzreiz iemetās asa • sāpe. Etāns saprata, ka Zoija uzmanīgi viņu vēro, tāpēc centās izlikties, ka viss kārtībā. Es arī domāju, ka būtu labi nesēdēt un negaidīt, kamēr visu noskaidro policisti.

Harijs ziņkāri paskatījās uz Etānu.

-   Kā tu domā atrast ziņas par Brenču? Tu teici, ka pie viņa esot bijusi tikai viltota autovadītāja apliecība ar neesošu adresi Fēniksā.

-   Brenčam uz krūškurvja bija arī neparasts tetovējums. Es to uzzīmēju un iedevu Singltonam, lai pameklē, vai nevar atrast internētā ko līdzīgu. Vēl es apskatīju tās olbaltumvielu kokteiļu kārbas, kas atradās viņa furgonā. Uz papīra maisiņa, kurā tās bija ieliktas, ieraudzīju veselīga uztura veikala adresi Fēniksā. Šķiet, sākšu meklējumus tur.

30

Viņš staigāja pa "Naktsvējiem”, meklējot viņu. Viņš atvēra teātra durvis , bet viņai tur nebija.

Viņš izgāja ārā, naktī. Viņa stāvēja pie baseina malas, lūkodamās ūdenī. Viņu ieraudzījusi, viņa skumji pasmaidīja un papurināja galvu.

-  Tu nedrīksti te nākt, viņa teica. Te ir psihiska barjera.

Šoreiz viņš neklausīja un neapstājās, bet turpināja iet, kamēr nonāca uz baseina malas viņai blakus.

-  Barjera neko nenozīmē, viņš teica.

-  Nozīmē gan. Tu to nevari sajust, tāpēc ka netici, bet man tā ir svarīga.

Zem ūdens iedegās gaisma. Viņš redzēja, ka ūdens viegli viļņojas, un zem pašas virsmas ar seju uz augšu zvārojas Saimona Vendovera ķermenis. Vendovers bija miris, bet atieza zobus kā smiedamies.

-  Viņa kādu laiku var palikt kopā ar tevi, bet beigās tu viņu zaudēsi tāpat kā visas iepriekšējās, Vendovers solīja.

-             Par iepriekšējām man nav nekādas daļas, viņš sacīja.

-  Man vajadzīga tikai Zoija.

Vendovers smīnēja.

-  Neuztraucies, vientuļš tu nejutīsies. Es laiku pa laikam tevi apciemošu. Tu nekad netiksi vaļā no manis.

Etāns spēji pietrūkās no miega ar pilnīgi skaidru galvu, it kā viņa iemigušajās smadzenēs būtu ielauzies neparasts troksnis, kas atskanējis mājā. Viņš kādu brīdi gulēja pilnīgi mierīgi un vērīgi klausījās. Taču Etāns saprata, ka viņu pamodinājis nevis troksnis, ko sacēlis kāds mājā ielavījies svešinieks, bet viņa paša sapnis.

Zoija miegā sagrozījās. Viņas kailā pēda pieskārās Etana kājai. Viņam gribējās apskaut Zoiju un pievilkt tuvāk, bet viņš baidījās sievu pamodināt. Ja Zoija nojaustu, ka viņam atkal bijis slikts sapnis, tad sāktu viņu iztaujāt.

Pēc brīža Etāns saprata, ka sapņa tēlu izraisītais satraukums tik drīz neizgaisīs. Adrenalīna pieplūdums asinīs darīja viņu nervozu un nemierīgu. Vajadzēja tikt ārā no gultas un izkustēties.

Etāns pabīdīja nost apsegu un piecēlās, cenšoties neiztraucēt Zoiju.

Tumsā viņš sameklēja bikses un klusi devās uz guļamistabas durvīm, bet tūlīt pat jau ierunājās Zoija.

-   Etan?

Viņš apstājās.

-   Iešu padzerties. Guli vien! Pēc brītiņa atgriezīšos.

Tomēr Zoija kā parasti neklausīja. Etāns dzirdēja, kā nočaukst palagi, viņai izkāpjot no gultas. Tad viņš saklausīja Zoijas kailo kāju dipoņu uz paklāja viņam aiz muguras.

-  Kas tev notika? viņa jautāja, paņemot rītakleitu no pakaramā un ejot Etanam līdzi gaitenī. Vai atkal sapnis?

-Jā.

Etāns iegāja virtuvē un uz brīdi apstājās, lai uzvilktu bikses. Aizvilcis rāvējslēdzēju, viņš piegāja pie galda, neieslēgdams gaismu. Caur logu telpā iespīdēja mēness, apveltīdams nelielo telpu ar rēgaini sudrabainu blāzmu.

Etāns atvēra trauku skapja durvis, izņēma glāzi un atgrieza krānu.

-  Varbūt vajadzētu parunāt par taviem sapņiem, ierosināja Zoija.

Viņa runāja maigā balsī, bet tajā varēja jaust apņēmīgo stūrgalvību, ko Etāns tik labi bija iepazinis. Šoreiz Zoija negrasījās atkāpties. Etāns noprata, ka izvairīties neizdosies. Viņam šķita, ka tumšajās ēnās dzird Vendovera smieklus.

Etāns apsēdās pie galda un pārdomāja, ko iesākt. Viņam nebija īpašas izvēles. Viņš varētu mēģināt uz laiku nomierināt Zoiju ar meliem vai arī pastāstīt patiesību.

Mierinoši meli Etanam nekad nebija padevušies.

-   Es sapņoju par tevi un Saimonu Vendoveru.

Zoija lēni apsēdās viņam pretī. Rēgainajā gaismā viņas sejas izteiksme nebija saskatāma.

-   Par viņu un mani? Vienā laikā? Kāds tad tur sakars?

-  Es īsti nezinu. Etāns ar abām rokām aptvēra glāzi. Vendoveru es sapnī redzu bieži, sevišķi novembrī. Viņš atgriežas, lai atgādinātu, ka viņa dēļ esmu pārkāpis kādu robežu.

Zoija neko neteica. Viņa gaidīja.

-   Pēc tam vairs nav iespējams atgriezties. Nekas vairs nevar būt tā, kā pirms tam.

Zoija saņēma Etana roku un savija savus siltos pirkstus ar viņa aukstajiem.

-   Es biju kā apsēsts. Mana sieva teica, ka es esot jucis, un viņai bija taisnība. Zvēru, es patiesi ticēju, ka man jāatriebjas, lai saglabātu veselo saprātu. Taču tagad saprotu, ka īstenībā es gribēju panākt, lai man tiek piedots grēks, ka nebiju spējis pasargāt savu jaunāko brāli. Nav pat vērts teikt, ka piedošanu es tā arī nesanēmu.

*

Zoija ciešāk satvēra Etana pirkstus.

-  Pat tad es sapratu, ka atriebība nespēj sagādāt dvēseles mieru, viņš pēc brīža sacīja.

-  Ja tu varētu atgriezties pagātnē, vai tad atteiktos no atriebības?

Etāns atcerējās, kā bija juties tajā dienā, kad Saimons Vendovers, triumfējoši smaidot, bija izgājis no tiesas zāles.

-   Nē, viņš beidzot atbildēja. Tomēr man vajadzēja kaut kā tikt galā ar to, ka Vendovers izkļuva brīvībā, jo es nenodro

šināju, ka viņa noalgotais slepkava paliek dzīvs līdz tam brīdim, kad var liecināt tiesā. Es izdarīju muļķību, un visa tā nolādētā lieta bija sabojāta.

-   Par to, tai slepkava paliek dzīvs, vajadzēja gādāt policijai, nevis tev.

-  Tas nav svarīgi. Vendovers dabūja viņu rokā, un līdz ar to viss bija cauri. Etāns sajuta, cik siltas ir Zoijas rokas. Sasodīts, man nevajadzēja to uzgāzt tev. Es negribēju tevi ar to apgrūtināt.

-  Lielāko daļu es jau biju uzminējusi, Zoija vienkārši pateica. — Jau kopš tās reizes, kad Bonija man pastāstīja, ka Vendovers noslēpumainā veidā noslīcis, braukdams ar jahtu, es to zināju.

Etāns krampjaini sažņaudza Zoijas pirkstus tik cieši, ka tie gandrīz nokrakšķēja.

-  Tu nekad neko neteici.

-  Etan, saproti, lūdzu! Man ir sāpīgi domāt, cik tev bija smagi darīt to, ko tu izdarīji. Es arī zināju, ka tu nebūtu varējis rimties, līdz nepanāci taisnību brāļa labā. Tāpat tu būtu rīkojies Teo, Džefa, Bonijas vai manis dēļ. Tāds tu esi pēc savas dabas. Šķiet, es to zināju jau gandrīz kopš paša sākuma. Man tikai žēl, ka tev jāturpina dzīvot ar sliktiem sapņiem un atmiņām.

-  Ar tiem es varu samierināties, Etāns teica, nolēmis runāt skaidru patiesību. Ne jau tie mani biedē līdz neprātam.

Zoija nodrebēja, bet neatrāva roku.

-  Kas tad tevi tā biedē?

-  Tas, ka es nespēju būt tas nevainīgais un lēnprātīgais vīrietis, kuru tu iemīlēji. Es nekad nebūšu tāds kā Prestons Klelends. Nekad netikšu vaļā no savas pagātnes.

-  Man tas nerūp. Zoija mazliet paliecās uz priekšu, satvērusi Etana roku tikpat stingri, kā viņš ķērās pie viņas pirkstiem. Ne jau tevi vien pārvērtusi pagātne. Es atšķiros no citiem cilvēkiem. Es esmu dīvaina. Sasodīts, es taču ticu, ka esmu ekstrasense, vai ne? Tev liekas, ka vienu laiku biji nojucis? Nu, par mani ir sarakstīta vesela kaudze dokumentu, kas pierāda, ka patiešām esmu jukusi.

-   Zoija…

-  Vari ticēt, pēc tā, ko pārdzīvoju Svečezerā, es vairs neesmu tā sieviete, kas apprecējās ar Prestonu. Tā sieviete, par ko esmu pārvērtusies, mīl tevi, Etan.

Nakts klusumā ieskanējās šalkas. Etāns ļāva, lai Zoijas vārdi un solījums, ko pauda viņas acis, iekļūst viņa būtnē līdz pašam dziļumam. Viņš juta, ka tie iekļaujas viņa dvēselē. Pēc laiciņa Etāns apjauta, ka vairs nedzird Vendovera smieklus.

31

Elektriķa vārds bija Dzims. Viņš bija spēcīga auguma vīrs, kuram piemita mierīga pašpārliecība kā jau cilvēkam, kas labi prot savu amatu.

Viņš stāvēja pie baseina pretī Etanam. Abi pētīja izolēto, ūdensdrošo apgaismes ierīci, ko Dzims bija izņēmis no ligzdas. No tās nokarājās gara aukla.

-  Kas jūs darīja uzmanīgu? Dzims ar dziļu interesi jautāja.

-   Tikai instinkts likās, kaut kas nav kārtībā, Etāns atbildēja.

Džims savilka uzacis.

-   Kaut kas neizskatījās, kā vajadzētu?

Etāns pamāja.

-   Es biju pārsedzis baseinu un pārsegu noslēdzis. Man ir divi brāļadēli, tāpēc nolēmu, ka papildu piesardzība nenāks par ļaunu. Kad pamanīju, ka pārsegs noņemts, sāku gudrot, kas te īsti notiek. Mani satrauca arī tas, ka bija ieradies tas pats krāsotājs, kas pirmajā reizē, ber neviena cita cilvēka nebija.

-   Kā jums izdevās saprast, ka viņš darbojies ar apgaismojuma spuldzēm?

-  Kad pāri iekšējam pagalmam gāju uz viņa pusi, ievēroju, ka baseina mala ir slapja tikai vienā vietā blakus apgaismes ierīcei. Etāns paskatījās lejup. Nekur citur nebija manāms, ka ūdens būtu šļakstījies pāri malai. Nevarēju saprast, kāpēc slapjums ir tikai tur. Kad bērni lec baseinā, tad slapjš ir visapkārt.

Dzims iesmējās.

-  Jūsu profesijas cilvēki to droši vien sauc par netiešu pierādījumu, vai ne?

-  Tā ir. Ar tādām lietiņām bieži neiznāk sastapties, tāpēc es tām pievēršu uzmanību.

-   Labi, ka jūs pamanījāt šo. Džims paņēma rokā auklu un parādīja līdzenu iešķēlumu biezajā izolācijas kārtā. Tas ir pavisam svaigs griezums, tāpēc ar ūdeni saskaras kails vads, radot īssavienojumu. Tā kā bija ierīkots vads, kas apiet drošinātājus, tad to, kurš iegāztos baseinā, gaidīja nāvējošs strāvas trieciens.

Etāns rūpīgāk aplūkoja pāršķelto izolācijas kārtu.

-   Kā varu policijai pierādīt, ka šis griezums izdarīts nesen?

-   Vara vads zem izolācijas nav korodēts nemaz. Džims salieca auklu, lai labāk būtu saredzams spīdīgais vads. Šajā hlorētajā ūdenī tas ļoti ātri būtu pārklājies ar zaļu rūsas kārtu.

-  Ak jā, pareizi, Etāns sacīja. Viņu bija iespaidojis skaidrais spriedums. Jūs to sapratāt vienā mirklī.

-  Tas ir mans darbs, Džims atbildēja.

Izdzirdējis Etana soļus uz kāpnēm, veikaliņa durvīs parādījās Singltons.

-  Vai brauksi uz Fēniksu? viņš apjautājās.

-  Jā. Etāns paskatījās pulkstenī. Zoija brauks man līdzi. Negribu viņu te atstāt vienu, bet jums ar Hariju jau tā ir daudz ko darīt.

-   Šī lieta ar katru brīdi kļūst arvien sarežģītāka.

-  Arī es to esmu pamanījis.

32

Kamēr Erans iegāja aprunāties veselīgā uztura veikalā, Zoija gaidīja viņa mašīnas priekšējā sēdeklī un bungoja ar pirkstu galiem

pa pārvalku. Cauri logam viņa redzēja, kā Etāns runā ar jaunu pārdevēju, kas izskatījās tā, it kā lietotu steroīdos hormonus gan brokastīs, gan pusdienās un vakariņās.

No Visperingspringsas viņi bija izbraukuši drīz vien pēc tam, kad Etāns sarunā ar elektriķi bija apstiprinājis savas aizdomas. Brauciens līdz Fēniksai bija ildzis vairāk nekā stundu. Vēl pusstunda bija pagājusi, meklējot uztura veikalu.

Zoijai bija nepatīkama nojauta, ka laika vairs nav daudz. Viņa droši zināja, ka to jūt arī Etāns.

Etāns izvilka kabatas portfeli. Tā ir laba zīme, Zoija nodomāja. Acīmredzot pārdevējs pateicis kaut ko noderīgu.

Pēc brīža Etāns ātri iznāca pa veikala durvīm un iekāpa mašīnā.

-   Ko viņš tev-pateica?Zoija jautāja. — Vai adresi?

-            Nē. Etāns ieslēdza ātrumu un brauca ārā no stāvvietas.

-  Tik vienkārši jau nekas nenotiek. Pārdevējs zināja vienīgi teikt, ka Brenčs maksājis skaidrā naudā un nekad nav nosaucis savu

vārdu, taču uzreiz atcerējās šo pircēju, kad pastāstīju, kāds viņš izskatās.

-  Tas mums neko nedod.

Etāns vēsā apmierinājumā savilka lūpu kaktiņus.

-  Tomēr uzzināju ko tādu, kas var palīdzēt.

-  Ko tad?

-   Pārdevējs pateica, kur atrodas tuvākās sporta zāles. Šajā pilsētas da|ā to nav daudz.

-   Kāpēc tu domā, ka Brenčs izmantojis sporta zāli tieši šajā rajonā?

-   Pilnīgi droši to nevar apgalvot, bet būtu loģiski, ja viņš tā būtu darījis. Brenčs Fēniksā ir svešinieks. Kāpēc lai viņš katru dienu brauktu vairākas jūdzes cauri visai pilsētai, ja var trenēties tepat tuvumā?

-  Žēlīgā debess, vai tu domā, ka Brenčs katru dienu cītīgi noņēmās ar treniņiem, ja kala plānus, kā tevi nogalināt?

-   Šādiem zeļļiem nāk virsū trakums, ja viņi katru dienu treniņā nedabū kārtīgi izsvīst.

Trakums. Jā, tas noteikti iederējās Zoijas jaunajā teorijā. Iespējams, no Džona Brenča bija plūdusi tā biedējošā paranormālā enerģija, ar kuru viņa pēdējās dienās bija saskārusies divas reizes.

Šelijas Raselas uzmanības lokā beidzot ielauzās uzmācīgie digitālā pulksteņa tinkšķi tinies, tinkš, linkš. Viņa negribīgi atrāva skatienu no datora ekrāna.

Laiks ieturēt lenču un ieņemt kārtējo tablešu devu.

-  Jā jau jā, dzirdu. Šelija piespieda saglabāšanas taustiņu uz pārnēsājamā datora tastatūras, noņēma brilles un piecēlās.

Pleci un ceļgali iesāpējās tik nejauki, ka Šelija saviebās. Šodien artrīts knieba īpaši nežēlīgi. To viņa bija pelnījusi. Nevajadzēja tik ilgi kvernēt, sakņupušai pār datoru. Šelija bija nodomājusi jau tuvākajās dienās pameklēt piemērotu galdu un krēslu birojam.

Viņa iegāja nelielajā vannasistabā, kur atradās arī sienasskapis, un nopētīja sevi ar kritisku skatienu spogulī, kas atradās virs

izlietnes. Mati bija taisni no ilgviļņiem vairs nebija palicis nekas. Šelija nolēma sarunāt skaistumkopšanas salona apmeklējumu jau šajā pēcpusdienā, tūlīt pēc tam, kad būs pabeigusi pārskatīt piezīmes par Visperingspringsas lietu.

Viņa pavēra vaļā atvilktni un izņēma plastmasas kārbu, kur bija saliktas tabletes visai nedēļai. Izņēmusi tablešu saujiņu no iedaļas ar apzīmējumu Pusdienlaiks, viņa ielēja glāzē ūdeni.

Šelija norija tabletes, nelielajā ledusskapī sameklēja sviestmaizi ar sieru un tomātiem un lēni devās atpakaļ pie rakstāmgalda.

Šajā Visperingspringsas lietā kaut kas likās savādi, tāpēc Šelija lielāko daļu nakts nebija varējusi iemigt.

Ak, ko nu slikts miegs naktī viņai bija jau gadiem. Tomēr dažas iepriekšējās naktis miega traucējumi atšķīrās no viņas parastā trauslā veca cilvēka miega. Rīta svīdumā Šelija trūkās augšā tikai tad, ja prāta neapzinātā daļa centās dot ziņu, ka viņa palaidusi garām ko svarīgu.

Šelija atgriezās kabinetā un kafijas automātā sāka gatavot kafiju. Viņa paredzēja, ka šī diena būs gara, un vēl garāks varbūt būs vakars. Nebūs jau pirmā reize, kad viņa pavada nakti birojā.

Šelija apsēdās pie rakstāmgalda un ēda vēlās brokastis. Gaidot, kamēr kafija būs gatava, viņa aplūkoja to, ko bija rakstījusi datorā. Kas nebija paveikts, ko Sēlija būtu darījusi, zinādama, ka Brenčs nav saistīts ar federālo dienestu?

Ļoti daudz kas, viņa nodomāja. Pirmkārt, viņa būtu rūpīgāk pārbaudījusi visu šajā lietā iesaistīto cilvēku priekšvēsturi.

Patiešām biedējoši bija apzināties, cik ātri cilvēks pārstāj uzdot parastos jautājumus vīriem, kuri uzdodas par valdības aģentiem, pazibinot dokumentus, kas to šķietami apliecina. Patriotisms jau bija apsveicams, taču tā izpausmes bija vēlams apvienot ar veselo saprātu.

Neilgu laiku pēc tam, kad Šelija bija internetā izlasījusi Losandželosas iepriekšējā gada preses materiālus par Etānu Triā, viņa atvēra Whispering Springs Herald jaunākā izlaiduma lappusi, un uz ekrāna parādījās raksts:

"… Vakar pēcpusdienā Etana Triā mājas baseinā nāvējošu elek' trotraumu guvis kāds vīrietis Džons Brenčs. Ziņo, ka Brenčs atrodas Visperingspringsas Medicīnas centrā un ir komas stāvoklī. Policija veic izmeklēšanu. Brenča veselības stāvoklis ir kritisks.

Varasiestādes ziņo, ka Brenču no gandrīz drošas nāves izglābusi mājas īpašnieka savlaicīgā rīcība, jo viņš izvilcis Brenču no ūdens un uzsācis reanimācijas pasākumus.

Šā notikuma apstākļi joprojām nav skaidri…”

Brenčs komā? Gandrīz gājis bojā no elektrotraumas Triā mājā? Velns un elle, kas te īsti notiek? Šelija skatījās ekrānā, cenzdamās koncentrēties. Tas bija ļoti grūti, jo viņu arvien spēcīgāk pārņēma bezgalīgs nogurums. Patiešām būtu vajadzējis vairāk pagulēt.

Šelija atcerējās kafiju. Viņa šorīt vēl nebija iebaudījusi nevienu tasīti. Vajadzēja uzmundrināt sevi ar kofeīnu.

Taču, kad viņa palūkojās uz pilno kafijas kannu telpas pretējā pusē, šķita, ka tā atrodas vismaz jūdzes attālumā no rakstāmgalda. Ar abām rokām cieši atspiedusies pret krēsla parocēm, viņa pieslējās kājās.

Kad Šelija bija tikusi līdz kabineta vidum, viņu sāka šķebināt. Nelabums kāpa uz augšu, un likās, ka viņa ēdienu izvems.

Tas nebija nekas labs. Vai slikta dūša bija sirdslēkmes simptoms?

Sliktā dūša pārgāja. Šelija atvieglojumā uzelpoja. Varbūt sendviča majonēze bija bojāta? Viņa vairs neatcerējās, kad to pirkusi. Vismaz pirms dažiem mēnešiem.

Šelijai izdevās ieliet krūzē kafiju, taču viņai knapi pietika spēka to aiznest līdz rakstāmgaldam. Roka trīcēja tik stipri, ka viņa tikko varēja nolikt krūzi uz galda, neizšļakstot dzērienu.

Ar mani kaut kas nav kārtībā. Gluži tāpat, kā kaut kas nav kārtībā ar Visperingspringsas lietu. Kā varētu saistīt vienu ar otru?

Nē. Tas nav iespējams.

Sēlijai ienāca prātā kaut kas cits, un viņu sagrāba bailes. Piezīmes. Vajadzēja vēlreiz ieskatīties savās piezīmēs.

Nē, tagad nebija īstais brīdis domāt par piezīmēm. Viņai bija vajadzīga palīdzība. Šelija grīļojās un centās domāt, lai gan migla galvā kļuva arvien biezāka. Varbūt piezvanīt neatliekamajai palīdzībai. Taču tas likās pārāk sarežģīti. Droši vien vajadzētu tikai pagulēt.

Šelija paņēma nelielu piezīmju bloknotu, kur viņa bija ierakstījusi savus vērojumus, un centās koncentrēties. Šajā lietā bija iesaistīts vēl kāds privātdetektīvs. Ņemot vērā visu, ko Šelija bija lasījusi par Triā, viņš, šķiet, bija cilvēks, kas aiz laba prāta bija aizlaidis pa vējam laulību un miljoniem vērtu biznesu, cenzdamies panākt taisnīgumu noslepkavotā brāļa labā. Lasot Saimona Vendovera nekrologu, viņai bija radies iespaids, ka Triā atriebības alkās bija darījis vairāk, nekā tika minēts laikrakstos.

Šelija varētu saprast tādu cilvēku kā Triā.

Šelijai notirpa kājas. Vai viņa mirst? Ienāca prātā visas tabletes, ko viņa nesen bija norijusi. Varbūt aptiekā kaut ko sajaukuši? Iedevuši nepareizus medikamentus? Šelija bija dzirdējusi, ka tā notiek daudz biežāk, nekā aptiekas gribēja atzīt.

Zvani neadiekamajai palīdzībai.

Tomēr vispirms vajadzēja izdomāt, kur nobēdzināt piezīmju bloknotu. Ja vien sliktā pašsajūta nebija izskaidrojama ar farmaceita kļūdu, tad bija divas citas iespējas, un neviena nebija īpaši iepriecinoša. Pirmkārt, varēja būt, ka pienācis laiks aiziet, un neviena tablete tur vairs neko nespēs līdzēt.

Otrā iespēja kāds vēlējās viņas nāvi.

Ja Triā gribētu rast atbildes uz neskaidrajiem jautājumiem, kurā virzienā viņš sāktu meklēt?

Domā tādā veidā, kā domātu tu pati, būdama veco laiku privātdetektīve. Varbūt arī viņš domā līdzīgi-

Šelija atrada piemērotu slēptuvi, iebāza tur piezīmju bloknotu un pūlējās aizsniegt tālruni. Taču nu viņa saprata, ka līdz tam netiks.

Vajadzēja klausīt meitai, kad viņa ieteica iegādāties kādu no tām trauksmes signālpogām, ko valkā ap kaklu. Bet es negribēju atzīt, ka man tāda vajadzīga. Pagaidām vēl tie.

Varbūt dēlam bija taisnība. Varbūt jau pagājušajā gadā vajadzēja iet pensijā.

Šelija noslīga uz ceļiem. Tālrunis tikpat labi būtu varējis atrasties uz citas planētas.

Kabineta durvis atvērās. Kāds virzījās uz viņas pusi. Sēlija bija tā apreibusi, ka nevarēja saprast, vai tur ir vīrietis vai sieviete.

-  Man vajag palīdzību, viņa čukstēja.

-   Jā, zinu. Tikai es neesmu šeit, lai jums palīdzētu. Nācu paņemt datoru un piezīmes. Jūs esat lieliski pastrādājusi, misis Rasela. Cik žēl, ka jūs drīz vien būsiet mirusi. Es ar prieku būtu ieteicis jūsu pakalpojumus arī citiem.

Pirms Šelija zaudēja samaņu, viņa vēl paspēja ieraudzīt roku, kas pastiepās, lai aizvērtu viņas pārnēsājamā datora vāku.

Diena pārvērtās par nakti, un Šelija iegrima tik dziļā miegā, kādu vēl nekad nebija pieredzējusi.

Neilgi pēc vieniem Zoija un Etāns iznāca jau no piektā sporta kluba, kas bija minēts viņu sarakstā. Zoija sāka zaudēt cerības. Viņiem atkal nebija paveicies. Kluba dežurants nekad nebija redzējis cilvēku, kas atbilstu Brenča aprakstam.

-   Sasodīts, sasodīts! Zoija teica, atgriežoties stāvvietā pie mašīnas. Tā mēs neko nepanāksim.

-   Nejūtos pārsteigts, ka Brenčs nav bijis pastāvīgs šā kluba apmeklētājs. Etana balss tonis šķita dziļdomīgs. Šī nu nav gluži tāda vieta, kuru varētu būt iecienījis tik muskuļains vīrs kā Brenčs.

-   Patiešām? Zoija paskatījās uz to pašu pusi, kur Etāns, un logā ieraudzīja pievilcīgu, jaunu sievieti tērpā, kura apakšējā daļa atsedza daudz vairāk nekā parastas īsbikses. Tad sieviete nozuda, noplivinoties viņas gaišajiem, zirgastē sasietajiem matiem. Kāpēc tu tā domā?

-Man liekas, ka iekšpusē pie sienas bija piestiprināts aerobikas nodarbību grafiks. Etāns atslēdza mašīnu. Nedomāju, ka Brenčs trenējies kopā ar cilvēkiem, kuri uz sporta zāli nāk lielākoties tāpēc, lai atbrīvotos no liekā svara.

-   Pareizi gan. Zoija, kāpjot mašīnā un piesprādzējoties ar drošības jostu, iedomājās Brenča atlētisko augumu. Viņš acīmredzot kā apsēsts nodarbojies ar kultūrismu.

-   Ir gan. Etāns ar strauju kustību iedarbināja dzinēju.

Zoija apmulsusi paskatījās uz viņu.

-   Kas ir?

-   Brenčs ir apsēsts. Sā vārda tagadnes formā. Viņš nav miris. Vismaz pagaidām.

-   Pateicoties tev, Zoija klusi ieteicās.

Etāns neatbildēja. Viņš koncentrējās, lai izbrauktu mašīnu no stāvvietas un iekļautos transporta plūsmā.

-  Tev nevajadzēja vilkt viņu ārā no ūdens, Zoija pēc brīža sacīja. Un nekādā ziņā nevajadzēja veikt reanimācijas pasākumus. Tīs cilvēks taču mēģināja tevi nogalināt.

-  Ja Brenčs būtu nomiris, man no tā nebūtu nekāda labuma. Ja viņš paliktu dzīvs, es no viņa varētu iegūt vienu otru atbildi.

-  Man tu vari neizlikties par nežēlīgu privātdetektīvu. Es taču esmu tava sieva! Tu viņu izvilki no baseina tāpēc, ka glābt cilvēkus ir tavs uzdevums.

Etāns ciešāk sažņaudza stūri. Viņš caur vējstiklu skatījās tieši uz priekšu.

-  Ne vienmēr. Ne ikreiz.

-  Nē, ne vienmēr, Zoija piekrita. Tomēr lielākoties tā ir, un tieši tas ir svarīgi.

Nākamais bija Bernarda sporta klubs. Piegājusi pie durvīm, Zoija saprata, ka te ir pavisam cita pasaule, ko gandrīz nevarēja salīdzināt ar pārējiem sporta klubiem, kur viņi ar Etānu bija iegriezušies pirms tam.

Bernarda sporta kluba telpas bija pilnas ar muskuļainiem vīriešiem un sievietēm treniņtērpos, kas šķita daudz par šauru viņu

augumu apjomiem. Smago, mirdzošo trenažieru rindas atgādināja citplanētiešu kaujas ierīces.

Zoija centās palikt maliņā, kamēr Etāns pie reģistrācijas galda klusi sarunājās ar liela auguma vīrieti pelēkā bezrocī un treniņbiksēs.

Pēc dažām minūtēm Zoija redzēja, ka Etāns vīrietim iedod naudu. Kad Etāns pagriezās pret Zoiju, viņa sejā bija tik saspringta izteiksme kā medniekam, kas jūt zvēra tuvumu.

Etāns pavēra durvis, palaida Zoiju ārā un kopā ar viņu gāja atpakaļ uz stāvvietu.

-   Nevar teikt, ka man patīk būt par klientu pašam sev, viņš momurmināja, iebāzdams kabatas portfeli bikšu mugurējā kabatā.

-   Iznāk pārāk dārgi, ja kukulis jādod pašam no savas naudas, vai ne? No manis gan negaidi līdzjūtību. Neesmu aizmirsusi, cik daudz tu pieskaitīji manam rēķinam par tām mazajām nejaušībām pagājušajā mēnesī.

-  Ak nevari vis to aizmirst, ko? Es jau teicu, ka par vērtīgu informāciju jāmaksā. Cik maksā, tik arī saņem.

-            Kā tad, pareizi. Zoija iekāpa mašīnā un aizcirta durvis.

-   Vai te mēs esam ieguvuši vērtīgu informāciju?

-   Varbūt. Etāns iedarbināja dzinēju.

-   Ko tas nozīmē?

-  Tas nozīmē, ka puisis pie reģistrācijas galdiņa pazina Brenču pēc manis izstāstītajām pazīmēm. Viņš teica, ka Brenčs apmeklējis zāli katru dienu aptuveni divas nedēļas, bet vakar un šodien neesot redzēts. Par katru apmeklējumu viņš maksājis skaidrā naudā. Teicis menedžerim, ka negrib iegādāties apmeklētāja karti trim mēnešiem vai gadam, jo neesot nodomājis tik ilgi uzturēties šajā apvidū.

-  Tātad tu domā, ka Brenčs īrējis dzīvokli šajā rajonā?

-  Jā. Etāns atlocīja Fēniksas karti un sāka pētīt rajonu, ko bija apvilcis ar sarkanu zīmuli. Tagad nāks pats grūtākais.

-  Ļauj, es minēšu tātad mēs brauksim runāt ar ikviena moteļa, viesnīcas un īres mājas pārvaldnieku šajā rajonā, vai ne?

-   Tā nu gluži nebūs. Mums paveicies. Dežurants teica, ka pagājušajā nedēļā Brenčs reiz esot aizmirsis mājās savus treniņa piederumus. Kad dežurants piedāvājis Brenčam izīrēt visu, kas treniņam vajadzīgs, Brenčs atteicies, jo viņš labprātāk gribot izmantot pats savas mantas. Brenčs aizgājis līdz savam dzīvoklim, paņēmis treniņa piederumus un pēc nepilnām piecpadsmit minūtēm jau bijis atpakaļ. Tas bijis agri no rīta, vēl pirms sastrēgumstundas.

-   Tātad Brenča motelis vai īres dzīvoklis nevar būt tālu no šejienes.

-  Tā es domāju, Etāns sacīja.

-  Un ko mēs darīsim tagad?

-   Tagad ņemsim savus tālruņus un sāksim zvanīt uz visiem moteļiem un īres namiem, kas atrodas šajā rajonā.

-  Tad tāpēc man šodien bija jābrauc tev līdzi? Zoija izņēma no somas tālruni. Lai mēs ātrāk varētu apzvanīt visas vietas, vai ne?

-  Spīdošs secinājums, mīlulīt. — Etāns atvēra tālruņu katalogu, ko bija paņēmis līdzi. Šķiet, tev piemīt spējas, kas nepieciešamas šajā profesijā.

Pēc četrdesmit piecām minūtēm Zoijai paveicās. Nebija pagājusi ne stunda, kad viņa un Etāns stāvēja “Tropu paradīzes” dzīvokļu kompleksa pārvaldnieka nelielajā kabinetā.

Dzīvokļu komplekss, kas bija būvēts, šķiet, samērā sen, bija vienstāvu ēka, kas no trijām pusēm ietvēra niecīgu baseinu. Pie ārsienas zem logiem bija redzamas aprūsējušas gaisa kondicionēšanas iekārtas. Ar nezālēm apaugušais betona kājceliņš bija saplaisājis. Šur tur pie ēkas bija redzami ērkšķaini koki un kaktusi, kas papildināja trūcīgo ainavu.

“Tropu paradīze" izskatījās tā, it kā sākumā te būtu bijis lēts motelis, kas ar laiku nolaists līdz pēdējam.

-Jā, Brenčs te dzīvo. — Pārvaldnieks, kas teica, ka viņa vārds esot Džo, izklaidīgi kasīja paplānos, melni krāsotos matus. — Viņš teica, ka nepalikšot ilgāk par mēnesi. Kopš vakardienas rīta neesmu viņu redzējis. Jūs sakāt, viņš cietis nelaimes gadījumā?

-   Viņš atrodas Visperingspringsas slimnīcā, Etāns sacīja rūpju pilnā balsi. Ja vēlaties, varu iedot jums slimnīcas tālruņa numuru, tikai viņš pats runāt nevarēs. Viņš joprojām ir komā.

-  Ak komā, ko?

-   Nelaimes gadījums notika mājā, kas pieder man, un, tā kā esmu vienīgais cilvēks, ko viņš Visperingspringsā pazīst, uzskatīju par pienākumu paņemt viņa mantas un aizvest tās viņam.

-  Vai viņš jums neiedeva sava numura atslēgu?

-  Atslēga pazudusi, kad viņu veda uz slimnīcu, Etāns sacīja ļoti mierīgā tonī. Viņš izņēma kabatas portfeli no bikšu mugurējās kabatas. Es, protams, gribētu samaksāt īri viņa vietā. Negribu, lai viņš zaudē dzīvokli tikai tāpēc, ka atrodas slimnīcā.

Pārvaldnieka sejā pirmo reizi parādījās smaids.

Pēc piecām minūtēm Etāns jau stāvēja pie divdesmit septītā numura durvīm. Izvilcis no kabatas divus ķirurģisko cimdu pārus, viņš vienu iedeva Zoijai.

Etāns uzvilka rokās cimdus, ielika slēdzenē atslēgu, ko viņam bija iedevis pārvaldnieks, un atvēra durvis.

No pustumšās telpas plūda sasmacis gaiss.

Etāns pārkāpa pār slieksni un nozuda.

Zoija nodrebēja gan aiz satraukuma, gan paredzējuma. Viņa vilcinājās pie durvīm, mēģinot kaut ko saskatīt ēnainajā istabā, taču redzēt varēja tikai gultas malu un nodiluša zaļa paklāja stūri.

Zoija piesardzīgi nostājās uz sliekšņa, taču no šīs vietas neparastu psihisko enerģiju nevarēja uztvert. Tomēr viņa paturēja prātā, ka pēdējo dienu laikā divas reizes bija pieredzējusi ļoti nepatīkamu pārsteigumu. Ja doma, ka paranormālās, zirnekļa tīkliem līdzīgās enerģijas cēlonis bijis Džons Brenčs, tad šai enerģijai vajadzēja būt arī telpā, kur viņš pēdējā laikā tik daudz bija uzturējies.

-   Ak, velns un elle! Etāns ļoti klusi ieteicās.

-  Kas tur ir? Zoija jautāja. Lūdzu, saki, ka tur nav neviena līķa.

-   Nē, līķu tev nav. Taču man liekas, ka tagad gandrīz droši var apgalvot tas viss patiešām attiecas uz mani.

Zoija lēni un uzmanīgi spēra soli šaurajā, noplukušajā istabā. Kliedzieni no sienām neatskanēja. Maņas nesapinās zirnekļa tīklos. Zoija uztvēra tikai gadu gaitā uzkrātās psihiskās enerģijas atliekas kā sastāvējušos, drēgnus un nomācošus tvaikus, neko vairāk.

Citreiz Zoija būtu izjutusi milzīgu atvieglojumu, taču šoreiz bija citādi. Viņa pēkšņi saprata, cik ļoti bija cerējusi šajā istabā atrast drūmās enerģijas pēdas. Tas būtu ļāvis rast atbildes uz daudziem satraucošiem jautājumiem.

Zoija jau grasījās atvairīt vecās, pieslāpētās vibrācijas, bet piepeši apkārtējā gaisā sajuta kādu tumšu tin spēcīgu taustekli. Tas nebija zirnekļa tīkls, bet kas cits telpā uzzibsnīja izmisīga, slimīga vēlme.

—Viņš kaut ko ir ļoti vēlējies, Zoija čukstēja. Tas viņam bijis nepieciešams kā narkotika.

-   Acīmredzot tā bijusi vēlēšanās redzēt mani mirušu.

Zoija apcirtās riņķī un ieraudzīja, ka Etāns stāv pie galda un pārcilā kaudzītē saliktas fotokopijas.

—Kas tur ir? Zoija iejautājās.

-   Nāc, paskaties!

Viņa pārgāja pāri istabai un apstājās pie galda. Brenčs bija nokopējis vairākus rakstus no laikrakstiem. Daži raksti bija ņemti no trijus gadus veciem preses izdevumiem, citi no jaunākiem. Visi bija Losandželosas laikraksti. Zoija paskatījās uz vienu fotokopiju, un viņai pār muguru pārskrēja salti drebuļi.

SA1MONS VENDOVERS GĀJIS BOJĀ NELAIMES GADĪJUMĀ IZBRAUKUMĀ AR SAVU JAHTU

“Saimona Vendovera, bijušā kādas privātas ieguldījumu firmas galvenā administratora, līķis šodien agri no rīta atrasts ūdenī netālu no Santabarbaras. Varasiestādes uzskata, ka triju pēdējo dienu laikā viņš pārkritis pāri jahtas malai.

Jahtu piestātnē, kur Vendovers turējis savu jahtu, administrācijas pārstāvji stāstījuši, ka viņš ļoti bieži mēdzis doties izbraukumos vienatnē, īpaši skaidrās naktīs, kad spīdējis mēness.

Aptuveni pirms mēneša Vendovera vārds bija minēts visu laikrakstu pirmajās lappusēs, kad tiesa viņu attaisnoja visās izvirzītajās apsūdzībās par to, ka viņš izplānojis kompānijas Trace & Stone Industries vadītāja Drū Triā slepkavību.

Tiesas prāvas norisi uzmanīgi vēroja visas Dienvidkalifornijas biznesa aprindas, jo prāvā atklājās patiesība par vairākiem Vendovera pēdējā laika finanšu darījumiem. Skandalozie atklājumi negatīvi ietekmēja dažu ievērojamu investoru vērtspapīru portfeļus un satricināja akciju turētāju uzticību…”

Zoija paņēma vēl kādu fotokopiju, ātri pārlasīja rakstu un apstājās pie pēdējās rindkopas.

“… varas pārstāvji piebilst, ka autopsijā Vendovera ķermenī atrastas narkotikas…”

Zoija pacēla skatienu un ieraudzīja, ka Etāns cieši vēro viņu.

-  Vendovers bija iesaistījies narkotiku tirdzniecībā, viņš mierīgi sacīja. Viņš ne vien pārdeva, bet arī pats lietoja tās.

Zoija pamāja.

-  Saprotu. Nu jā, ikviens taču zina, ka tā ir ārkārtīgi bīstama nodarbošanās.

Viņa ielūkojās vēl kādā rakstā.

“… varas pārstāvji paziņojuši, ka nāve, iespējams, saistīta ar narkotiku lietošanu. Nav nekādu pierādījumu, ka tā bijusi vardarbīga nāve…”

Etāns šķirstīja dažus laikrakstu izgriezumus.

-  Mani izjautāja, bet man bija dzelžains alibi.

-  Protams! — Zoijai bija pilnīgi skaidrs, ka Etāns par to parūpējies.

-   Policija pārāk necentās ierosināt lietu. Viņiem, tāpat kā man, bija ļoti labi zināms, ka Vendoveram tik tikko izdevies izsprukt no apsūdzības slepkavībā.

Zoija nolika rakstu uz galda un paņēma kādu citu papīru kaudzīti. Tās bija kopijas no laikrakstiem, kur fotogrāfijās bija redzams Etāns. Tur bija vairāki fotouzņēmumi, kuros viņš gāja iekšā tiesas namā, vienā otrā Etāns bija kopā ar Boniju. Citas fotogrāfijas Etānu attēloja sēžamies pie sudrabaina BMW stūres. Vēl pāris attēlos Etāns bija redzams nākam ārā no modernas biroja ēkas. Uz ēkas sienas bija piestiprināts uzraksts, kura sarežģītie metāla burti vēstīja TRIĀ DROŠĪBAS DIENESTS.

-   Laikrakstu fotoreportieri neatstājās no tiesas nama, kamēr prāva nebija beigusies, Etāns teica. Pāris reportieru bija pielavījušies arī manam birojam un Bonijas mājai.

Zoija pašūpoja galvu.

-  Jums visiem tas droši vien šķita kā ļauns murgs.

-  Tiesa. Etāns atvairīja atmiņas un lēni pagriezās, pētot istabu. Taču pēc tam kad Vendovers bija miris, man likās, ka nu tas ir beidzies. Šķiet, esmu kļūdījies.

-  Ja kāds tev mēģina atriebties un ja taisnība tam, ko sakāt jūs ar Hariju ka tas droši vien nav investors, kas toreiz dabūjis ciest, tad Etan, tas ir kas personisks.

-   Zinu.

-  Vai tas nevar būt kāds no Vendovera ģimenes, kas varbūt tevi vaino viņa nāvē? Varbūt viņa draugs?

-  Viņam nebija neviena tuva cilvēka. Etāns notupās, lai aplūkotu grīdu zem gultas. Izlasi vārdu “vientuļnieks” skaidrojošajā vārdnīcā, un tev būs skaidrs, kāds bija Saimons Vendovers. Vari ticēt, es esmu pārbaudījis visus datus par viņu kopš pašas dzimšanas. Viņa māte bijusi narkomāne un mirusi, kad Vendovers bijis tikai trijus gadus vecs. Viņš uzaudzis vairākās audžumājās. Ne draugu, ne mājdzīvnieku, ne bērnu.

-  Sievas? Mīļākās?

-  Ja Vendovers gribēja, viņš vienmēr sadabūja kādu izskatīgu sievieti, bet ne aF vienu attiecības neturpinājās ilgāk par dažiem mēnešiem. Viņš nekad nav bijis precējies.

Etāns piecēlās un, aizgājis uz istabas otru galu, atvēra neliela rakstāmgalda durtiņas un ātri pārbaudīja visas atvilktnes. Nekā.

Tad viņš atvēra apģērbu skapja durvis. Zoija redzēja, ka tur uz pakaramajiem ar militāru precizitāti salikti vairāki krekli un bikšu pāri. Uz grīdas atradās auduma soma haki krāsā.

-  Šķiet, Brenčs ir neparasti kārtīgs, Zoija ieminējās.

-  Man liekas, tas viņam iemācīts armijā.

-   Kā tu zini?

-  Viņam bija militāra stāja.

Etāns ātri pārmeklēja visu apģērba gabalu kabatas. Neko neatradis, viņš notupās un atdarīja vaļā somas rāvējslēdzēju.

Paspērusi dažus soļus tuvāk viņam, Zoija redzēja, ka soma ir tukša.

-  Hmm, Etāns domīgi norūca. — Savādi, ka viņš atstājis drēbes skapī, bet somā nav nekā.

Piecēlies Etāns iegāja mazajā vannasistabā, lai pārmeklētu to.

-   Hmm.

Zoija jau pazina šo īpašo hmm. Etanam likās, ka tur kaut kas nav, kā vajag. Viņa iestājās vannasistabas durvīs. Uz plauktiņa bija sarindoti vīriešu tualetes piederumi, bet tiem nebija nevienas raksturīgas pazīmes. Šādu asmeņskuvekli, skūšanās krēmu un zobu pastu būtu iespējams nopirkt jebkurā higiēnas piederumu veikalā.

-  Liekas, viņš nav gribējis atstāt nekādas pēdas, Zoija sacīja.

-  Jā, viss ir tīrs un kārtīgs. Etāns ielūkojās tukšajā atkritumu grozā. Varbūt pārāk tīrs.

-   Ko tu ar to domā?

-   Atkritumu grozā nav ne papīra strēmelītes, nav pat nevienas tukšas olbaltumvielu kokteiļa kārbas, bet Brenčs taču šo kokteili bija ļoti iecienījis. Gan šeit, gan apģērbu skapī izskatās tā, it kā visu būtu sakārtojis robots. Nekas nav nolikts pavirši. Rakstāmgalds ir tukšs.

-   Bet? Zoija pamudinoši teica, kad Etāns apklusa.

Etāns pagāja Zoijai garām.

-   Bet fotokopijas par Vendovera lietu atstātas uz galda, samētātas, kā pagadās. Loģiski būtu domāt, ka cilvēks, kas ir tik patoloģiski kārtīgs kā Brenčs, būtu tās salicis rūpīgāk.

Zoija domāja par izmisīgās apsēstības čukstiem, kas klaiņoja pa istabu.

-   Varbūt viņš pirms uzbrukuma tev vēl pēdējo reizi gribēja iedziļināties Vendovera lietas materiālos. Varbūt, pārskatīdams šos rakstus, viņš pats sevi uzskrūvēja.

-   Var jau būt. Etānu tas, šķiet, nepārliecināja. Tomēr es nevaru saprast, kur te iederas sieviete ar iepirkumu maisiņu un fotoaparātu. Ja Brenčs viņu bija sūtījis uz Visperingspringsu ievākt ziņas par mani, kur tad ir viņas izdarītie fotouzņēmumi?

-  Labs jautājums. Ja viņa tiešām ir iesaistīta šajā lietā, jādomā, ka tiem fotouzņēmumiem vajadzētu atrasties te, kopā ar laikrakstu izgriezumiem.

-  Ja vien kāds te nav bijis pēc Brenča aiziešanas un tos pievācis, Etāns teica.

Zoijai pamira sirds.

-  Tu domā, kāds te bijis jau pirms mums?

-   Droši nezinu, bet liekas, ka te viss sakārtots it kā apskatei.

-   Kas tad to būtu darījis?

-   Droši vien tas, kurš maksāja Brenčam, lai viņš mani nogalina.

Zoija saviebās.

-  Es vēlētos, kaut tu to nebūtu teicis tik nevērīgā tonī.

Etāns vēlreiz pārmeklēja istabu, pārbīdot nedaudzās mēbeles,

palūkojoties zem gultas matrača un atvelkot tālāk no sienas gultas galvgali.

Zoija piegāja pie rakstāmgalda un pa otram lāgam ieskatījās visās atvilktnēs, lai pārbaudītu, vai Etāns nav palaidis garām nepamanītu ko ļoti svarīgu. Viņa nejutās pārāk vīlusies, kad atrada tikai zīmuli un tukšu piezīmju bloknotu. Bloknotā nemanīja nekādus nospiedumus, ko būtu atstājis zīmulis, rakstot uz lapas, kas bija izplēsta.

Etāns atbīdīja no sienas naktsgaldiņu.

Uz paklāja nokrita aploksne, kas bija aizslīdējusi aiz naktsgaldiņa.

Zoija un Etāns skatījās uz to.

-            Nu, kā tev šķiet? Etāns noliecās, lai paceltu aploksni.

-   Es domāju, mēs esam atraduši kādu norādi.

Zoija jutās saviļņota.

-Tā izskatās pēc fotolaboratorijas aploksnes.

-  Jā. Diemžēl tā ir tukša. Etāns paskatījās uz laboratorijas nosaukumu un adresi, kas bija iespiesta uz aploksnes. Taču mums ir laimējies. Tā ir kāda vietējā firma.

33

Pie sievietes tērpa piestiprinātā kartīte vēstīja, ka viņas vārds

ir Mārgarita. Likās, ka viņa ir nepilnus septiņdesmit gadus

veca viena no neskaitāmi daudzajām vietējām pensionārēm, kura

vai nu garlaicības mākta, vai nespēdama savilkt galus ar sociālā

pabalsta palīdzību, bija izvēlējusies stāvēt aiz letes, nepilnu darba-

laiku strādājot slikti apmaksātu darbu bez jebkādām papildu pie-

maksām.

-  Gara auguma sieviete ar īsiem, sudrabaini gaišiem matiem? Mārgarita starojoši smaidīja. Protams, atceros, viņa bija redzama tajās fotogrāfijās. Sieviete izskatījās pēc aktrises tādas aktrises tēlo vecajās filmās, ko parasti demonstrē pēc pusnakts. Man likās, ka viņa varbūt ir slavenība. Apjautājos par viņu Šelijai, bet viņa teica, ka nedrīkstot man neko stāstīt. Tas esot konfidenciāli. Es nodomāju, ka tas saistās ar vēl kādu laulības šķiršanas lietu, ko Šelija risina.

-   Kas ir Šelija? Etāns jautāja, nevērīgi atspiezdamies pret

leti.

Zoija, stāvot viņam blakus, savilka lūpas vārgā smaidā. Viņa apbrīnoja Etana savaldību. It kā tas nebūtu nekas īpašs. Ic kā mums

būtu bezgala daudz laika. Toties Zoija bija saspringta kā stīga likās, ja kāds viņai pieskartos, viņa sāktu vibrēt.

-   Šelija Rasela ir viena no mūsu pastāvīgajām klientēm, Mārgarita lepni sacīja. Viņa ir īsta privātdetektīve. Mēs veicam viņas izdarīto fotogrāfiju apstrādi tik sen, cik vien varu atcerēties. Mārgarita sarauca pieri un uz brīdi apklusa. Vai zināt, jūs man izskatāties tā kā pazīstams. Tad viņa palūkojās uz Zoiju. — Un jūs arī. Jūs abi bijāt redzami tajās fotogrāfijās, ko bija uzņēmusi Šelija.

-  Var jau būt, Etāns noteica.

Mārgarita, šķiet, kļuva nemierīga.

-  Jūs taču neesat viņas vīrs, vai ne?

-   Viņš ir mans vīrs, Zoija vēsā tonī atbildēja. Nevis tās platīnblondās sievietes vīrs.

-   Ak, tad jau labi. Mārgarita nomierinājās. Man vienu mirkli likās… Ak, nekas.

-  Vai Šelij as Raselas birojs atrodas tepat tuvumā? Zoija jautāja, pirms vēl Mārgaritai nebija radušās vēl citas nojautas.

-  Jā, protams, viņa dzīvo pavisam tuvu. Aptuveni trīs kvartālus tālāk no šejienes.

-   Paldies! Etāns izslējās. Varbūt mēs iegriezīsimies pie viņas.

-   Ē… kāpēc? Mārgarita aizdomīgi iejautājās.

-  Esmu lasījis daudz kriminālromānu, Etāns sacīja. Vienmēr esmu gribējis redzēt, kā izskatās īsta privātdetektīva birojs.

Kad viņi bija izgājuši ārā, Zoijai likās, ka mašīnu un apkārtējo ēku krāsu toņi kļuvuši spilgtāki. Tuksneša debesis bija mazliet zilākas. Saule spīdēja spožāk.

Viņa viegli notrīsēja. Vai arī šādu aizrautīgu trīsu pēc Etanam patika viņa darbs?

Trīsas stipri līdzinājās satraucošajiem drebuļiem, kas Zoiju vienmēr pārņēma pēc īpaši spēcīga pārdzīvojuma telpā, kur mutuļoja psihiskā enerģija.

Etāns apsēdās pie stūres un, savilcis uzacis, paskatījās uz Zoiju.

-  Ko tu domā?

-  Tātad tu vienmēr esi gribējis redzēt, kā izskatās īsta privātdetektīva birojs, vai ne? viņa iejautājās.

-  Laikam gan. Etāns veltīja viņai viltīgu smaidu. Varbūt man radīsies kāda spoža ideja par interjera dizainu.

-            Pareizi. Zoija atspieda muguru pret sēdekļa atzveltni.

-   Zini, tas bija gudri darīts, ka tu apjautājies Mārgaritai, vai viņa pēdējā laikā nav izgatavojusi fotogrāfijas, kurās redzama platīnblonda sieviete, kas izskatās tā, it kā agrāk būtu bijusi modele.

-  Mēs zinājām, ka Arkādiju kāds fotografējis. Skaidrs, ka vismaz dažās fotogrāfijās vajadzēja būt viņas attēlam, un viņa izskatās patiešām neparasta.

Pēc piecām minūtēm Etāns iegrieza savu lielo mašīnu mazā stāvvietā pie noplukušas vienstāva biroju ēkas. Divi biroji, kuru logi bija pavērsti pret ielu, bija tukši, un šķita, ka tajos neviens nav strādājis jau sen. Trešā biroja logā ar pabālējušiem, melni zeltītiem burtiem bija rakstīts RASELAS IZMEKLĒŠANAS BIROJS.

Logiem priekšā bija aizvilktas žalūzijas, un izkārtne pie durvīm liecināja SLĒGTS.

-  Ko mēs tagad iesāksim? Zoija jautāja.

Etāns izņēma no kabatas tālruni un sastādīja numuru, ko bija norakstījis no kataloga.

-  Automātiskais atbildētājs, viņš pēc brīža paziņoja. Etāns paskatījās pulkstenī. Jau gandrīz pieci. Iespējams, Raselai apnicis gaidīt klientus, un viņa nolēmusi beigt darbu mazliet agrāk.

-   Un tad?

Etāns atkal iedarbināja motoru un ieslēdza ātrumu.

-Ja es gribu redzēt, kā izskatās īsta privātdetektīva birojs, vajadzēs tikt iekšā pašam.

Zoija ātri pagriezās pret viņu.

-  Tu gribi ielauzties viņas birojā? Etan, nē tas ir pārāk bīstami. Viņa ir detektīve, Dieva dēļ. Birojā noteikti ierīkota trauksmes signalizācijas sistēma.

-   Varbūt. Varbūt ari ne. Etāns apbrauca apkārt kvartālam un novietoja mašīnu netālu no ieejas alejā, kas atradās aiz Raselas izmeklēšanas biroja ēkas.

-  Esi uzmanīgs, Zoija teica. Viņu pārņēma arvien lielāks nemiers. Tu nevari atļauties, ka tevi apcietina, ņemot vērā visu, kas pašreiz notiek Visperingspringsā.

-   Es būšu piesardzīgs. Etāns izkāpa no mašīnas. Ja nejauši iedarbināšu signalizāciju, tad mums būs milzum daudz laika tikt projām, kamēr te parādīsies policisti.

Zoija atsprādzēja drošības jostu.

-   Es iešu tev līdzi.

-Tev varbūt labāk būtu palikt šeit.

-  Ja tev izdosies iekļūt iekšā, es varētu uztvert ko tādu, ko tu, iespējams, nepamanīsi.

Etāns sarauca pieri, pārdomājot Zoijas vārdus. Viņai jau likās, ka Etāns izteiks kādu nicinošu piezīmi par šķietamiem ekstrasensiem konsultantu lomā, tomēr viņš beidzot pamāja.

-  Labi. Man noderēs jebkura veida palīdzība.

Pa ielu pabrauca garām vairākas mašīnas, bet ne uz ietves, ne alejā nebija neviena cilvēka. Šis bija rajons, kur cilvēki logiem priekšā mēdza ierīkot aizsargrestes, un Zoija nejutās pārsteigta, redzot, ka restes ir priekšā arī Raselas biroja aizmugures nelielajam logam.

-  Tā jau es domāju, viņa teica.

-Ja tu vēl izturēsies tik bezcerīgi, tad nākamajā reizē neļaušu tev būt manai asistentei. Etāns mēģināja pagriezt durvju rokturi.

Tas izdevās pavisam viegli.

Zoija neticīgi skatījās.

-  Neiedomājami! Kā privātdetektīve var aizmirst aizslēgt savu biroju?

-  Nelāga diena var gadīties ikvienam.

Zoija ievēroja, ka bezrūpīgais teiciens neatbilst Etana piepeši sadrūmušajai balsij. Viņa juta, ka sirds sāk sisties mazliet ātrāk un

smagāk. Zoija noraudzījās, kā Etāns atver durvis un ieiet mazā, ēnainā gaitenī. Viņa piesardzīgi sekoja, saņēmusi dūšu sastapties ar jebkura veida psihisko enerģiju, kas slēptos sienās.

Zoija kā parasti sajuta dažādas vāji izteiktas emocijas, bet nekas nelikās sevišķi satraucošs. Viņa atvairīja šīs emocijas, devās Etanam līdzi pa šauro gaiteni garām tādai kā vannasistabai un iegāja birojā.

-   Augstais Dievs! Zoijai iekšā viss sagriezās.

-   Šķiet, Šelijai Raselai diena ir vairāk nekā nelāga, Etāns teica, notupdamies blakus nekustīgajam augumam. Viņš uzlika divus pirkstus sievietei uz kakla.

Zoija piegāja tuvāk.

-   Vai viņa…

-   Nē. Vismaz pagaidām vēl ne. Viņa elpo, bet stāvoklis ir smags. Es neredzu nekādas vardarbības pazīmes. Varbūt viņai ir insults. Etāns izņēma tālruni un zvanīja uz neatliekamo palīdzību.

Zoija notupās ceļos pie nesamaņā guļošās sievietes un saņēma ļengano roku, sajūtot, cik tā ir trausla. Locītavas bija izkropļojis artrīts. Zoija lūkojās stingrajā, grumbu izvagotajā sejā, klausīdamās, kā Etāns sniedz operatorei ziņas.

Kad Etāns beidza runāt, Zoija pāri Šelijas trauslajam augumam paskatījās uz viņu.

-   Viņa ir tikai maza, veca lēdija, Etan.

-   Man šķiet, ka viņa ir varen sīksta veca lēdija.

Etāns piecēlās un no kabatas izvilka vēl vienu plānu polietilēna cimdu pāri likās, ka to krājumi ir neizsīkstoši. Zoija iedomājās, ka viņš varbūt no medicīnas piederumu veikala tos iepircis vairumā.

Zoija saprata, ka, gaidot mediķu ierašanos, viņa Šelijas Raselas labā nevar darīt neko, vienīgi turēt viņas roku. Zoija kaut kur bija lasījusi, ka cilvēki, būdami nesamaņā, tomēr var sadzirdēt, ko apkārtējie runā.

-   Palieciet kopā ar mani, Šelija, viņa teica stingrā, apņēmīgā balsī. Zoija masēja mezglainos pirkstus, cenšoties atdot tiem daļu sava siltuma. Turieties! Ārsti jau brauc šurp. Ar jums viss būs labi, Šelija.

Zoija turpināja klusi runāt, apjaušot, ka Etāns ātri pārmeklē telpas.

-   Vai tu zini, ko meklē? — viņa jautāja.

-Jebko, kas man palīdzētu noskaidrot, kurš noalgojis Raselu vākt informāciju Visperingspringsā. Etāns pētīja atvilktnes saturu. Neredzu aktu vākus ar ziņām par Etānu Triā. Tas nu gan būtu pārāk vienkārši.

-   Droši vien. Šajā situācijā nekas nav bijis vienkārši. Kāpēc lai šeit būtu izņēmums? Zoija ciešāk satvēra Šelijas roku. Palieciet kopā ar mums, Šelija, tad varēsiet palīdzēt atrisināt šo lietu. Tas taču detektīviem patīk, vai ne? Atrisināt lietu! Turieties, tad jūs un Etāns varēsiet noskaidrot, kas te notiek.

-  Šķiet, viņa nodarbojusies ar laulības šķiršanas lietam un pazudušu personu meklēšanu, Etāns murmināja, šķirstīdams aktu vākus, kas atradās kādā citā atvilktnē.

-  Tas laikam gan nav nekas sarežģīts. Nesaprotu, kāpēc tieši Raselu noalgoja izdarīt fotouzņēmumus.

-  Cilvēki, kuri pelna iztiku, izsekojot vīrus vai sievas laulības pārkāpējus, parasti ļoti labi prot strādāt ar fotoaparātu, Etāns paziņoja. Klients vienmēr grib iegūt fotouzņēmumus.

-Jā, tikai man liekas kāds no taviem senajiem Losandželosas ienaidniekiem būtu izvēlējies privātdetektīvu, kas strādā ar mūsdienīgākām metodēm. Zoija turpināja glāstīt Šelijas pirkstus.

-   Cik zinu no tevis stāstītā, tie cilvēki, kurus tu aizkaitināji, bija bagāti investori no augstākajām aprindām. Grūti iedomāties, ka viens no viņiem būtu meklējis rokā tik necilu detektīvi kā Šelija Rasela.

-  Varbūt tas, kurš Šeliju noalgoja, aprēķināja, ka no viņas būs vieglāk atbrīvoties, kad viss būs beidzies. Kurš apšaubītu, ka trausla, veca sieviete nomirusi dabīgā nāvē?

-   Ak dievs, vai tu domā, ka viņu kāds mēģināja…

Etāns paraustīja plecus.

-   Viņa ir lieciniece. Viņš ar spēku aizbīdīja ciet atvilktni un pagriezās, vērtējoši aplūkodams istabu.

-   Kas ir? Zoija jautāja.

-  Te nav datora.

-   Es biju domājusi, ka tu pats esi privātdetektīvs, kas strādā ar agrāko laiku metodēm. Tomēr šķiet, ka Šelija Rasela būtu varējusi tev iemācīt vēl kaut ko papildus.

-   Viņa nemaz nav strādājusi ar tik vecmodīgiem paņēmieniem, Etāns klusi sacīja.

Zoija Etana balsī saklausīja ko tādu, kas lika pagriezt galvu, un ieraudzīja, ka Etāns tur rokā papīra lapu.

-   Kas tas ir?

-  Ziņojums, ko viņa nesen rakstījusi. Kādas klientes vīrs acīmredzot regulāri saticies ar sievieti moteļa numurā Skotsdeilā.

-   Un ko tu ar to gribi teikt?

-   Šis ziņojums rakstīts pirms trim mēnešiem, turklāt datorrakstā. Etāns atvēra nelielu skapīti. Te ir drukātājs. Viņš aizvēra skapīša durvis un sadrūmis stāvēja istabas vidū. Pie velna, kur rad ir dators?

-   Varbūt Šelija to atstājusi mājās.

Etāns papurināja galvu.

-   Es tā nedomāju. Šķiet, viņa lielākoties dzīvojusi šajā birojā. Viņš atgriezās pie rakstāmgalda un, ieslēdzis lampu, piemiegtām acīm vēroja izbalējušo galda segumu.

-  Jā, te bijis dators, viņš teica. Visu galdu klāj viegla putekļu kārta, izņemot šo vienu taisnstūrveida formas laukumu.

Etāns nozuda nelielajā gaitenī. Zoija dzirdēja, ka viņš atver vannasistabas durvis.

-   Nekas, Šelija, jums drīz vien kļūs labāk, viņa teica. Es jau dzirdu sirēnas. Mediķi būs klāt kuru katru brīdi.

-  Atradu somiņu, Etāns iesaucās. Atskanēja apslāpēta grabēšana. Te ir arī tabletes. Šķiet, viņa pastāvīgi lietojusi dažādus medikamentus. Varētu domāt, ka ar to varbūt izskaidrojams Sēlijas pašreizējais stāvoklis, bet šajā situācijā liekas apšaubāmi, ka nesamaņa ir tikai sagadīšanās.

Sirēnas gaudoja jau tuvāk. Nelielo stāvvietu apspīdēja starmešu zibšņi. īstajā laikā, Zoija nodomāja. Šelija tagad elpoja daudz seklāk. Arī pulss likās vājāks.

-  Nepametiet mūs, Sēlija! Neļaujiet, lai tas nelietis, kas jums to nodarīja, izsprūk sveikā.

-  Nolādēts! Etāns nomurmināja.

-   Kas tad vēl?

-  Atradu viņas pēdējā laika rēķinu ierakstus, bet nekas neliecina, ka viņa būtu izrakstījusi rēķinu Džonam Brenčam. Nav ari ieraksta, ka viņš rēķinu būtu samaksājis.

-   Paldies Dievam, mediķi ir klāt.

Etāns iznāca no vannasistabas, kaut ko ātri rakstīdams piezīmju bloknotā.

-   Autovadītājas apliecībā atradu Sēlijas adresi. Viņai ir astoņdesmit divi gadi. Nezin vai es viņas vecumā vēl strādāšu šo darbu.

-   Tu, Etan, šo darbu strādāsi arī vēl tad, kad būsi simt divus gadus vecs. Zoija ciešāk satvēra Sēlijas auksto roku, apjaušot, ka vecā sieviete grimst arvien dziļākā nemaņā. Turieties, Šelija, tūlīt jums palīdzēs labi cilvēki. Viss būs kārtībā.

Etāns vēra vaļā durvis, lai ielaistu mediķus.

Jauns ārsts nostājās uzņemšanas nodaļas durvīs. Viņš izskatījās pārguris.

-   Es domāju, ka misis Rasela izķepurosies pateicoties jums abiem, viņš teica. Viņas stāvoklis kļuva kritiskāks ar katru brīdi. Ja jūs viņu laikus nebūtu atraduši, tad ap pusnakti viņas vairs nebūtu.

-   Kur viņa ir? Zoija jautāja. Viņa bija gandrīz tikpat nogurusi kā ārsts. Zoija bija tā saspringusi, cenšoties atvairīt kliedzošo psihisko enerģiju, kas bija iesūkusies uzgaidāmās telpas sienās, ka plecu un kakla muskuļi sāpēja.

-   Misis Raselu tikko aizveda uz intensīvās terapijas nodaļu. Tagad viņas stāvoklis ir stabils. Sirds un plaušu funkciju rādītāji ir pārsteidzoši labi, ņemot vērā viņas vecumu un hroniskās slimības.

-  Vai viņa atguvusi samaņu? Etāns jautāja.

-  Nē, bet, ja arī tā būtu, jums ar viņu neļautu runāt. Ārsts brīdi vilcinājās. Vai jūs esat ģimenes locekļi?

-   Mēs esam draugi, Zoija mierīgā tonī sacīja. Reģistrators teica, ka Fēniksā viņai neesot tuvinieku. Viņš aizsūtījis paziņojumu misis Raselas dēlam un meitai, bet viņi dzīvo citā pavalstī un nevarēs ierasties ātrāk kā rīt pēcpusdienā.

Ārsts pamāja.

-   Es domāju, ja neradīsies komplikācijas, tad izredzes viņai ir labas. Ar gados veciem cilvēkiem tā notiek bieži.

-   Kā notiek? Etāns jautāja.

-   Pārāk daudz medikamentu. Nejauša pārdozēšana. Neparedzēta medikamentu mijdarbība. Veci cilvēki ir trausli, taču viņi ļoti bieži lieto neiedomājami daudz ļoti spēcīgu, ļoti komplicētu medikamentu. Tad nav jābrīnās, ka rodas šādi traucējumi.

-   Jūs domājat, ka tieši tā noticis ar misis Raselu? Etāns šķietami nevērīgā tonī jautāja. Viņa nejauši pārdozējusi medikamentus?

Ārsts paraustīja plecus.

-   Dažreiz tā nav nejaušība.

Zoija sastinga. Viņa nojauta, ka Etānu šī frāze padara ļoti vērīgu.

-  Nav nejaušība? viņš pārjautāja, uzsverot katru vārdu.

-   Jūs varbūt esat dzirdējis, ka gados veciem cilvēkiem bieži mēdz būt smaga depresija, ārsts teica. Viņiem apnicis lietot medikamentus. Dzīve šķiet pārāk grūta. Viņi ir vientuļi. Gadās, ka viņi vairs nevēlas turpināt dzīvot.

-    Pašnāvība? Zoija papurināja galvu. Es patiešām nedomāju… Viņa apklusa pusvārdā, sajutusi, ka Etāns brīdinoši pieskaras viņai ar plecu. Zoija noklepojās. Nu jā, nevar jau zināt..

-   Pareizi, ārsts sacīja. Es domāju, ka viņa pēc pamošanās maz ko atcerēsies par notikušo. Misis Raselu droši vien konsultēs psihiatrs, bet, ja viņa patiešām ar nodomu iedzērusi pārāk lielu devu medikamentu, viņa to noteikti neatzīs. Arī tas veciem cilvēkiem ir raksturīgi. Viņi parasti negrib teikt, ka cieš no psiholoģiska rakstura grūtībām. Šajā ziņā veci cilvēki, tāpat kā agrāk, baidās no aizspriedumainas attieksmes.

-  Ne jau tikai veci cilvēki vien, Zoija ieteicās. Es par šiem aizspriedumiem zinu ļoti daudz. Droši vien viņa to bija pateikusi pārāk kaismīgā tonī, jo ārsts tā savādi paskatījās uz Zoiju.

Vajadzēja turēt muti, Zoija sevi aprāja.

Sanitārs pa gaiteni aizripināja garām nestuves uz ratiņiem. Viņš gandrīz vai skrēja. Līdzās nestuvēm straujā solī steidzās arī māsa, vienā rokā augstu turēdama plastmasas maisu ar šķīdumu, kas tika ievadīts intravenozi. Zoija pameta skatienu uz palagu, kas bija piesūcies ar asinīm. Pakrūtē iemetās žņaudzējs. Sienas uztvēra vēl vienu kliedzošas psihiskās enerģijas slāni. Kā gan to var izturēt cilvēki, kuri te strādā, viņa nodomāja.

Jaunais ārsts paskatījās uz nestuvēm un it kā atjēdzās.

-   Man jāiet, viņš teica. Personāls jums pateiks, kā atrast intensīvās terapijas nodaļu.

-   Paldies! Etāns pateicās.

Taču ārsts jau skrēja un vairs neatskatījās.

Zoija palūkojās uz Etānu. Viņš izņēma no kabatas tālruni.

-  Ko darīsim tagad?

-   Pulkstenis ir jau gandrīz septiņi, bet mēs esam ēduši tikai lenču. Nedaudz ieturēsimies un dosimies atpakaļ uz Sēlijas Raselas biroju.

-   Labi. Ielas otrā pusē ir ātro uzkodu veikaliņš. Zoija žigli pagriezās, lai ietu ārā pa uzņemšanas nodaļas durvīm, valdīdamās, lai nemestos ārā skriešus.

-            Pagaidi, Etāns iesaucās, platiem soļiem sekodams viņai.

-   Domāju, ka mēs kaut ko varētu ieēst slimnīcas kafejnīcā.

-   Nē, Zoija noteiktā tonī atbildēja. Slimnīcā es negribu

ēst.

Zoija negribēja šeit uzturēties ne minūti ilgāk, ja vien tas nebija pilnīgi nepieciešams. Viņas psihiskās aizsardzības barjeras gandrīz vairs nespēja aizturēt sāpju, baiļu, cerību, izmisuma un niknuma viļņus, kas gadiem bija krājušies šajās sienās. Šī diena viņai bija prasījusi pārāk daudz spēku. Vairāk Zoija nespēja izturēt.

-   Vai tu jūties labi? Etāns, panācis Zoiju, norūpējies iejautājās saspringtā balsī.

-  Tūlīt pāries. Atgrūdusi vaļā stiklotās durvis un tikusi ārā, viņa atviegloti nopūtās. Man nepatīk slimnīcas.

-   Kuram tad tās patīk?

Taču Etāns necentās Zoiju pierunāt iet uz slimnīcas kafejnīcu. Kamēr abi gāja uz stāvvietu, kur atradās Etana mašīna, viņš izņēma tālruni un sāka zvanīt.

Etāns neticēja, ka Zoija patiešām ir ekstrasense, bet labprāt mainīja nodomu ēst slimnīcas teritorijā, jo Zoija bija pateikusi, ka nejūtas tur labi. Viņa atcerējās, ka šī nav pirmā reize, kad Etāns tā rīkojas. Pārdomājot pagaidām tik īso viņu laulības laiku, Zoijai bija jāatzīst, ka Etāns parasti mēdza iecietīgi izturēties pret to, ko viņš uzskatīja tikai par pārmērīgi spilgtu iztēli.

Etāns samierinājās ar to, ko citi būtu uzskatījuši par ārkārtīgu dīvainību, tikai paraustīdams plecus, it kā Zoijas apgalvojums, ka viņa ir ekstrasense, nebūtu nekas vairāk kā mazliet ekscentriska izturēšanās.

Vai tiešām šis cilvēks spēja izturēties tik vienaldzīgi?

Varbūt arī Zoijai vajadzētu to iemācīties.

Pēdējo nedēļu laikā Zoiju arvien vairāk bija nomākusi Etana nevēlēšanās pieņemt par patiesām viņas ekstrasensorās spējas. Viņa bija sev iestāstījusi ja Etāns nesāks ticēt, ka viņas sestā maņa ir gluži reāla, tad cietīs abu attiecības. Zoija bija pārliecināta, ka viņai nepieciešams, lai Etāns atzīst šo viņas īpatnību.

Tagad viņa sāka prātot, vai tas tiešām ir tik ļoti nepieciešams. Etāns Zoiju pieņēma tādu, kāda viņa ir, nešaubīdamies un neizprašņādams. Dzīvē tā bija reta un brīnumaina balva.

Zoija atguvās no pārdomām, kad Etāns sāka runāt ar Hariju. Etāns īsi atstāstīja visu notikušo.

-   Piekrītu, ka notikumi kļūst arvien sarežģītāki. Etāns turpināja runāt, atslēdzot mašīnu un sēžoties pie stūres. Tomēr turpini uzturēt kontaktus ar saviem cilvēkiem Losandželosā. Viss liecina, ka mērķis esmīl es, nevis Arkādija. Šķiet, Tirgotājam taisnība, ka viņas drošību nekas neapdraud.

Zoija piesprādzējoties juta uzvilnījām baismas. Arkādija bija drošībā, bet labāk no tā nekļuva, jo tagad briesmas draudēja Etanam.

-  Nē, mēs vēl kādu laiku būsim Feniksā. Etāns pagrieza aizdedzes atslēgu. Dodamies atpakaļ uz Sēlijas Raselas biroju. Ārsti domā, ka viņa nejauši ieņēmusi pārāk lielu devu medikamentu, taču no biroja pazudis viņas dators, bet nekādu rakstisku piezīmju par mani nav.

Harijs kaut ko runāja. Auksti drebuļi Zoiju sāka kratīt vēl spēcīgāk.

-  Nē, arī par Arkādiju es neatradu neko, Etāns sacīja Harijam. Tomēr Rasela bijusi tā pati sieviete ar fotoaparātu un iepirkumu maisiņu, kuru ievērojusi Arkādija. Jā, labi, sazvanīsimies!

Etāns beidza sarunu un sastādīja citu numuru.

-   Nu, atbildi taču, Kob! Tad Etāns brīdi klausījās. Ko, ellē, tu tur dari? … Ak zvanīji? Nolādēts. Piedod! Es uz laiku biju izslēdzis tālruni. Slimnīcā to neļauj izmantot, ja tuvumā ir modernā aparatūra… Nē, mums abiem nekas nekaiš. Tas ir garš stāsts. Paskaidrošu vēlāk. Ko jaunu vari pateikt?

Zoija sēdēja un saspringti centās sadzirdēt, ko Singltons runā. Kad Etāns pārtrauca savienojumu, viņa tūlīt pat apprasījās:

-   Nu, ko viņš teica?

-  Viņš internētā sameklējis dažas vietnes, kur raksturotas dažādu armijas vienību iezīmes, un noskaidrojis, ko nozīmē Brenča tetovējums. Izrādās, ka tas apzīmē ļoti elitāru, ļoti slepenu speciālā dienesta vienību.

-   Tātad tev bija taisnība, Zoija teica. Brenčs ir militārpersona.

-Tagad vairs ne. Kad Singltons bija noskaidrojis, kurā vienībā Brenčs dienējis, viņam izdevies ielauzties tās datu bāzē. Tā ir neliela organizācija. Lai atrastu Brenča datus, Singltons izmantojis viņa fizisko īpašību aprakstu. Izrādās, Brenčs iekļauts sākotnējā treniņu programmā, bet izslēgts jau pirmajā mēnesī.

-  Kāpēc?

-  Singltons teica, ka ziņas esot diezgan skopas, taču Brenčam, šķiet, bijis nervu sabrukums. Viņš vairākus mēnešus pavadījis armijas hospitāļa psihiatrijas nodaļā. Beigu beigās viņš no dienesta atbrīvots.

-  Sajucis prātā, Zoija čukstēja. Viņai ienāca prātā spēcīgās emocijas, kas it kā vaidi bija strāvojušas no Brenča lētās moteļa istabas sienām, izmisīgā, apsēstības pilnā vēlme, kas gandrīz atgādināja iekāri. Viņš kaut ko ārkārtīgi vēlējies.

-   Singltons teica, ka pēc tam, kad Brenču izrakstījuši no slimnīcas, viņš izbraucis no valsts un dažus gadus strādājis par profesionālu algotni. Brenčs atgriezies Savienotajās Valstīs aptuveni pirms astoņiem mēnešiem. Pēc tam par viņu nekas vairs nav zināms.

-  Varbūt mums vajadzētu vērsties Fēniksas policijā un aprunāties ar viņiem par Šeliju Raselu.

-   Ko tad mēs viņiem teiktu? Pagaidām zināms ir vienīgi tas, ka, pēc mediķu domām, vecā dāma nejauši ieņēmusi pārāk lielu devu medikamentu. Neliekas, ka tas kādu varētu īpaši uztraukt.

-  Un tās fotogrāfijas, ko viņa devusi izgatavot fotodarbnīcā?

-  Izdarot fotouzņēmumus, Rasela nav pārkāpusi likumu. Turklāt mēs pat nevaram pierādīt, ka viņa fotografējusi.

Sēlijas Raselas biroja ēka bija tinusies vēla vakara tumsā. Etāns ar kabatas lukturīti ātri pārbaudīja veco fordu, kas bija novietots ēkas priekšā. Neko ievērības cienīgu nesaskatījis, viņš devās uz noplukušo ēku.

Etāns labu brīdi nekustīgi stāvēja biroja telpā un klusēja, iegrimis pārdomās. Zoija mierīgi gaidīja. Viņai jau agrāk bija gadījies redzēt, ka Etāns tā mēdz darīt. Zoija iedomājās, ka viņš varbūt neapzināti atveras psihiskajai enerģijai, kas atrodas telpā. Tomēr Zoija zināja ja tā patiešām būtu, Etāns to nekad neatzītu. Vienmēr, kad Zoija bija vaicājusi, ko Etāns šādās reizēs jūt, viņš bija teicis, ka mēģina ievērot ko neparastu.

Pēc laiciņa viņš sāka pārmeklēt biroju. Apstājies pie rakstāmgalda, Etāns paskatījās uz krūzi, kas bija pilna ar aukstu kafiju.

-  Rasela pirms tam pagatavojusi kafiju, viņš sacīja. Ja cilvēks grasās noindēties ar medikamentiem, tad jau nu parasti ar kafijas vārīšanu nenodarbojas.

-   Nē, Zoija piekrītoši teica. Un kanna ir gandrīz pilna. Viņa ielējusi tikai vienu krūzi, bet nav paspējusi to izdzert.

-   Droši vien saļimusi tūlīt pēc tam, kad piepildījusi krūzi. Ja Rasela uzvārījusi pilnu kannu, tas nozīmē, ka viņa gribējusi vēl krietnu laiku strādāt. Etāns piegāja pie kafijas vārāmā aparāta un aplūkoja to. Tas ir izslēgts.

-   Varbūt viņa pārdomājusi? Gribējusi iet mājās?

-  Kāpēc tad viņa būtu pielējusi pilnu krūzi? Etāns turpināja domīgi aplūkot kafijkannu. Tātad viņa pagavojusi kafiju, ielējusi to krūzē un aiznesusi līdz rakstāmgaldam. Taču mēs Raselu atradām saļimušu istabas vidū. Acīmredzot bijis kāds iemesls, lai viņa nolemtu iet atpakaļ un izslēgt sildītāju, lai gan kanna bijusi gandrīz pilna. Kāpēc viņai to būtu vajadzējis darīt?

-  Ko tu par to domā?

-   Lūk, tieši tas man šķiet neparasti. Etāns noņēma kannu no sildītāja un nolika uz galda. Tad viņš pacēla kafijas vārāmo aparātu un klusi iesvilpās. Es jau domāju! Sēlija Rasela, jūs ir daudz grūtāk pieveikt, nekā varētu domāt pēc ārējā izskata.

Zoija piesteidzās pie Etana.

-   Ko tu tur atradi?

Etāns paņēma rokā to, kas bija paslēpts zem kafijas aparāta.

-  Viņas piezīmju grāmatiņu.

-  Vai tu re! Lai nu vēl kāds apgalvo, ka tu neesi ekstrasenss!

34

Formas tērps piegulēja draņķīgi, un cepure oda pēc sviedriem,

bet viņa nodomiem apģērbs bija piemērots.

Grants Lorings bija paslēpies ēnā, šaurā kājceliņā starp grāmatu veikalu un modes apģērbu veikalu un vēroja galeriju “Eiforija”.

Pulkstenis bija nedaudz pāri astoņiem. Rudens festivāls ritēja pilnā sparā. Visu vakaru Grānts bija juties kā murgainā sapnī. Viņš bija spiests klausīties, kā uz brīvdabas skatuves cita pēc citas uzstājas dziedošu un dejojošu skolēnu grupas. No viņu spalgajām, spiedzīgajām balsīm Grantam sāpēja galva. Turklāt troksni vēl lielāku padarīja smejošo un pļāpājošo ļaužu pūlis. Grāntam likās ja vēl reizi pabrauks garām tā nolādētā, mazā lokomotīve ar vagoniņiem, kas bija pilni ar spiedzošiem bērniem, viņam būs grūti apvaldīt tieksmi vilcienu uzspridzināt.

Grānts skatījās pa “Eiforijas” logu. Tā draņķe pašreiz rādīja pircējam kaklarotu. Viņas palīdze, liela auguma sieviete ar īsiem brūniem matiem, runāja ar kādu citu pircēju.

Visu vakaru cilvēki gāja veikalā iekšā un atkal nāca ārā. Šķiet, Granta sieva guva krietnu peļņu. Viņam bija jāatzīst, ka tai maitai

jau no dabas piemita spēja saskatīt, kā vislabāk nopelnīt lielu naudu. Tieši tāpēc viņa Grantam bija bijusi tik noderīga.

Grānta plāns beidzot sāka īstenoties. Tiesa, Brenčs bija sabojājis sākotnējo ieceri, jo viņam nebija izdevies novākt Triā, tomēr Grānts objektu bija dabūjis rokā. Protams, būtu labāk, ja privātdetektīvs būtu beigts, taču arī tas nebija slikti, ka viņš pašreiz Fēniksā ķēra rokā pats savu asti. Ja Triā paveiktos un viņš atrastu Brenča dzīvokli, tur viss liecinātu, ka lieta saistās ar Losandželosu. Ja arī viņš tiktu līdz Sēlijas Raselas birojam, tad atrastu tikai vecu lēdiju, kas pārdozējusi medikamentus.

Pienācis laiks notvert to draņķi un nozust, Grānts nolēma. Atbilstoši pārveidotajam plānam viņš bija iecerējis to paveikt šovakar, kad Fauntain Stļuare notika svētki. Viņam bija vajadzīgs pūlis un troksnis, lai visu nodarītu pēc iespējas klusi.

Viņam bija vajadzīgas tikai trīs vai četras minūtes vienatnē ar to maitu. Grānts bija cerējis viņu notvert pirms pusstundas, kad viņa bija uz īsu laiku atstājusi veikalu, lai aizietu uz tualeti laukuma pretējā pusē. Taču tas staigājošais mironis viņu bija pavadījis līdz pašām labierīcību durvīm un gaidījis, lai atkal atvadītu atpakaļ uz galeriju.

Grantu kaitināja, ka Raselas fotogrāfijās nekur nebija redzams šis skelets rūtainajā sporta kreklā. Galīga nekompetence.

Tomēr likās labi, ka tas tips neizskatījās tāds, kas varētu radīt nopietnus šķēršļus. Viņš droši vien strādāja par grāmatvedi ar niecīgu algu, varbūt arī bija bēru ceremoniju rīkotājs. Izņemot to reizi, kad viņš bija pavadījis to draņķi līdz dāmu istabai, tips visu vakaru sēdēja uz sola tieši blakus galerijas ieejas durvīm un runāja pa tālruni. Runāja ļoti daudz. Varbūt viņš bija bukmeikers.

Tās draņķes gaume attiecībā uz vīriešiem noteikti bija mainījusies. Varbūt arī viņa apzināti bija izvēlējusies mīļāko, kas bija pilnīgā pretstatā tiem vīriešiem, kuri kādreiz viņu valdzināja, rīkojusies šādi tā paša iemesla pēc, kāpēc bija nopirkusi jaunu identitāti un mainījusi ģērbšanās stilu. Tā stulbā sieviete bija mēģinājusi pārvērsties, jo zināja, ka Grānts varētu būt dzīvs un kādu dienu sameklēt viņu.

Nu jau bija diezgan vēls. Ja viņš vēl gaidīs, tad nebūs vairs tik viegli dabūt viņu rokā. Grānts nevarēja atļauties gaidīt vēl ilgāk. Laiks rīkoties.

Viņš tik kaismīgi vēlējās visu izdarīt līdz galam un atkal nozust, ka šo vēlmi izjuta gandrīz vai fiziski.

Etāns apsēdās Sēlijas Raselas krēslā un nebija pārsteigts, ka viņš uzreiz jutās gluži kā savās mājās. Krēsls viegli iečīkstējās. Atvilktnē Raselai glabājās dzeltenu vēstuļu papīru un piezīmju bloknotu krājumi, bet nelielā, garenā kārbā vairākas pildspalvas. Visi priekšmeti uz rakstāmgalda bija rūpīgi sakārtoti.

-            Man liekas, jums abiem šis tas ir kopīgs, Zoija ieteicās.

-   Pat viņas piezīmes izskatās pēc tavējām. Viņa pārliecās Etanam pār plecu, lai ielūkotos bloknotā. īsti hieroglifi.

-   Ikvienam, kas ļoti bieži kaut ko piezīmē, beigās izveidojas pašam savs ātrraksta stils, Etāns izklaidīgi atbildēja. Taču Rasēta ļoti skaidri uzrakstījusi visus uzvārdus un īpaši rūpīgi pierakstījusi ciparus. Vai redzi? Te ir Brenča furgona numurs.

-  Kāpēc viņa pierakstījusi klienta automašīnas numuru?

-  Es daru tieši tāpat. Tā ir pieņemts. Jebkura informācija par klientu nekad nav lieka.

-  Tā patiešām bija aizkustinoša piebilde. Zoija apsēdās uz rakstāmgalda malas. Ja es to būtu zinājusi, kad toreiz nolēmu nolīgt tevi, droši vien būtu vērsusies pie Rednora.

-Jā, bet padomā, cik lielisku seksu tu būtu palaidusi garām.

-  Tā jau ir.

Izlasījis bloknotā Brenča uzvārdu un viņa mašīnas numuru, Etāns pamanīja vārdu federāļi. Tas bija divas reizes pasvītrots.

-   Brenčs viņai teicis, ka ir slepens federālā dienesta aģents, Etāns sacīja. Droši vien aprēķinājis, ka tad viņa neuzdos pārāk daudz jautājumu.

Zoija noklepčjās.

-  Vai ir iespējams, ka pret tevi vērsta kāda federālās izmeklēšanas operācija? Varbūt tieši tāpēc kāds grib tevi nogalināt. Tātad ar federāļiem tu nedrīksti runāt.

-  Nomierinies, Etāns sacīja. Ja tā būtu, tad federālais dienests mūs jau sen būtu notvēris. Visma? man tā šķiet, viņš klusībā nodomāja. Kādu brīdi klusēdams, Etāns centās atšifrēt vēl pāris teikumu. Šķiet, ka Brenčs bijis visai piesardzīgs, iestāstot Raselai, kāpēc grib viņu noalgot. Izpētījis viņu, lai pārliecinātos, ka var paļauties viņa padarīs savu un turēs muti.

-   Protu novērtēt informāciju, Kari. Ar vienu kāju atbalstījies pret kaltās dzelzs solu, roku atspiedis pret augsšstilbu, Harijs caur veikala logu vēroja Arkādiju, grasīdamies beigt sarunu ar savu kādreizējo partneri Losandželosā. Vari uzskatīt, ka pakalpojums, par kuru vienojāmies, nav jāatmaksā pilnībā.

Harijs beidza sarunu, nenolaizdams skatienu no Arkādijas.

Pirms sešām nedēļām, vēl pirms Harijs bija ieradies Visperingspringsā, lai palīdzētu Triā, viņš būtu smējies, ja kāds būtu teicis, ka tādam vīrietim kā viņš var tik ļoti paveikties. Taču šajā pilsētā Harijam bija daudz kas mainījies. Turpmāk viņa dzīve nekad vairs nebūs tāda kā agrāk.

Harijs caur logu redzēja, ka Arkādija uzsmaida pircējam. Viņu pārņēma siltuma uzplūds, kas arvien vēl likās savāds un neierasts.

Viņš piespieda sevi novērst uzmanību no viņas, lai paraudzītos uz cilvēkiem, kuri staigāja pa laukumu, uzmanīgi pētīdams gan tos, kas likās ar kaut ko atšķirīgi no pārējiem, gan arī tos, kuri bija nogājuši malā.

Harijs ievēroja kādu drošības dienesta vīru, kas nupat grasījās paslēpties šaurajā kājceliņā starp diviem tuvējiem veikaliem. Uz vīra žaketes mugurpusē bija uzraksts “Rednora drošības sistēmas”. Cepuri viņš bija pārvilcis pār pieri tik zemu, ka acis nebija redzamas.

Šī jau bija trešā reize pēdējās stundas laikā, kad drošībnieks bija ielavījies ēnainajā ejā.

Drošības vīri Hariju darīja nervozu. Pirmkārt, viņi viegli varēja palikt nepamanīti. Otrkārt, viņiem gandrīz vienmēr bija līdzi atslēgu komplekts.

Harijs vēlreiz ielūkojās galerijas logos. Ar apmierinājumu ieraudzījis, ka ap Arkādiju un viņas palīdzi pulcējas bariņš pircēju, viņš noņēma kāju no sola un lēniem soļiem devās uz šaurā kājceliņa pusi.

Labajā pusē atskanēja spalgs svilpiens tuvojās mazais vilcieniņš.

-   Uzmanību! Vilcieniņa vadītājs bija liela auguma vīrs, kas izskatījās kā iespīlēts sīkajā kabīnē. Likās, viņa platā seja iemirdzas ļaunā priekā. Ceļu ekspresim!

Harijs ātri pakāpās atpakaļ, tikko paspēdams atraut kreiso kāju, lai tai nepārbrauktu vilciens. Vadītājs ļauni smīnēja. Bērni spiedza un sita plaukstas.

Atskanēja garš, triumfējošs svilpiens, un vilciens brāzās uz strūklakas pusi. Bērni māja Harijam ar rokām.

Kad pēdējais vagoniņš ar smejošajiem bērniem bija garām, Harijs ievēroja, ka drošībnieks nozudis kājceliņa tumsā.

Harijam piepeši radās nejauka, durstīga sajūta skaustā.

Viņš steidzās uz kājceliņu, tad apstājās, mēģinot tumsā kaut ko saskatīt. Laukuma spuldžu spilgtā gaisma tik tālu nesniedzās. Acis nebija apradušas ar tumsu, tāpēc Harijs īsu brīdi neredzēja neko.

Tad viņš pamanīja, ka celiņa galā kaut kas kustas. Drošībnieks pacēla roku. Harijs ar pūlēm saskatīja, ka viņš tur rokā kādu priekšmetu.

Arkādija dzirdēja iezvanāmies tālruni. Viņa palūkojās uz pulti un redzēja, ka zvana uz viņas privāto numuru.

Arkādija pārlaida skatienu telpai. Mollija ar pircēju pārrunāja kāda keramikas trauka māksliniecisko vērtību. Savu kārtu gaidīja vēl trīs vai četri pircēji.

Arkādija uzsmaidīja sievietei, kas tikko bija nopirkusi dārgu gredzenu, un pasniedza viņai savdabīgu sudrabainu iepirkumu maisiņu.

-  Pateicos! Arkādija klusi sacīja. Jums patiks nēsāt šo gredzenu.

Tālrunis iezvanījās atkal.

-   Noteikti, sieviete atbildēja. Paņēmusi galerijas “Eiforija” iepirkumu maisiņu, viņa devās uz izeju.

Tālninis neatlaidīgi turpināja zvanīt. Arkādijas privāto numuru zināja tikai nedaudzi. Protams, Zoija, bet Zoija bija Fēniksā. Varbūt viņai ir kāda jauna ziņa, Arkādija nodomāja.

Arkādija negribēja runāt šeit, kur sarunu varēja dzirdēt pircēji.

Aizsteigusies līdz letes galam, viņa iegāja īsajā gaitenī un atvēra kabineta durvis.

Liela plauksta aizspieda Arkādijai muti, un tajā pašā mirklī viņa sajuta, ka pie rīkles tiek pielikts pistoles stobrs.

Vīrietis viegli pielieca galvu, un Arkādija zem cepures naga ieraudzīja pazīstamo seju. Grants bija dabūjis viņu rokā.

Arkādiju pārņēma saltas šausmas. Viņa sāka trīcēt.

-   Pamēģini tikai iepīkstēties, mana dārgā sieva, tikai mēģini kaut vai pakustēties, un es nošaušu to, kas pirmais parādīsies durvīs.

Par to Arkādija nešaubījās.

-   Es tevi pazīstu, draņķe. Balsī bija dzirdams auksts apmierinājums. Tu taču nepieļausi, ka mirst nevainīgs cilvēks, vai ne? Mēs iesim ārā pa aizmugures durvīm. Grānts aizlīmēja Arkādijai muti ar lipīgo lenti. Ja papīkstēsi kaut vienu skaņu, lai kāds steigtos palīgā, tad būsi parakstījusi viņam nāves spriedumu. Starp citu, pistolei ir klusinātājs.

Arkādija domāja par pistoli, ko bija iegādājusies tieši šādai reizei. Tā bija noglabāta drošā vietā mājās, tur, kur no tās nebija nekāda labuma.

Grānts izstūma Arkādiju caur aizmugures durvīm uz ķieģeļu takas. Tā veda uz dienesta mašīnu piebraucamo ceļu un stāvvietu, kur mašīnas novietoja veikalu darbinieki. Biezi sastādītie oleandru krūmi veidoja dekoratīvu žogu starp taku un piebraucamo ceļu.

Arkādija juta ietrīsamies vārgu cerību. Piebraucamais ceļš gandrīz nekad nebija tukšs, pat vēlu vakarā veikalu pārdevēji nāca šeit

uzsmēķēt. Pusaudži, kas strādāja ātrās ēdināšanas restorānos, mēdza sastapties netālu no atkritumu tvertnēm, lai darītu šo to tādu, kas noteikti šausminātu viņu vecākus. Bezpajumtnieki nāca, lai pārmeklētu milzīgo atkritumu tvertņu saturu un iedzertu lētu vīnu.

Otrpus oleandru krūmiem Arkādija izdzirdēja klusas balsis un sajuta vieglu marihuānas smārdu. Kā gan Grānts bija iedomājies, ka nepamanīts varēs viņu aizvest?

Tad Arkādija pamanīja, ka uz takas atrodas lieli sētnieka divriči. To priekšpusē bija saliktas sukas un slotas. Vienā divriču pusē bija piestiprināta plāksne, uz kuras atradās kartona kaste.

-  Tu kāpsi atkritumu tvertnē un sēdēsi klusu, Grānts pavēlēja. Es tevi nenošaušu, ja vien nedosi iemeslu tā rīkoties. Tu man esi vajadzīga dzīva, lai mēs varētu noslēgt darījumu par to datni, ko esi noslēpusi. Taču, ja citas iespējas nebūs, vari būt droša, es tevi nogalināšu.

Arkādija gāja uz divriču pusi un izmisīgi mēģināja kaut ko izdomāt.

Kad viņa bija divričiem blakus, Grānts no ratiņu priekšpuses paņēma spaini un, apgriezis otrādi, nolika zemē, lai uz tā varētu pakāpties.

-   Kāp! Nolādēts, ātrāk!

Arkādija uzkāpa uz spaiņa un palūkojās uz leju. Lielā atkritumu tvertne bija tukša. Tajā bija vienīgi tik daudz vietas, lai varētu paslēpt slaidu pieaugušu cilvēku, kas notupies uz ceļiem.

Arkādijai uzmācās melns izmisums. Uz sētnieku ar divričiem neviens pat neatskatīsies, viņa domāja.

-   Kāp iekšā! Grānts griezīgā balsī pavēlēja.

Arkādija paskatījās uz kartona kasti. Augša bija vaļā, un varēja redzēt, ka tajā atrodas vairāki tualetes papīra ruļļi.

Arkādija bija tā uztraukusies, ka neveiklība, liekot kāju uz divriču malas, nebija tikai izlikšanās vien. Viņa mazliet sagrīļojās, it kā cenšoties saglabāt līdzsvaru, un pacēla arī otru kāju.

Sudrabotās sandales purngals trāpīja pa tualetes papīra kasti. Tā nokrita zemē, un tualetes papīra rullīši izbira ārā, aizripojot pa taku. Daži ievēlās netīrumos zem oleandru krūmiem.

-   Stulbā draņķe. Kāp iekšā! Grānts pacēla balsi. Tūlīt!

Arkādija apjauta, ka viņš nemaz nav tik mierīgs, kā izliekas.

Tas viņu pārsteidza. Grānts vienmēr bija bijis ārkārtīgi pārliecināts par sevi. Taču šovakar viņa balss skanēja tā, it kā viņš grīļotos uz bezdibeņa malas.

Arkādija notupās atkritumu tvertnē uz ceļiem. Grānts pārvilka pāri brezentu. Arkādiju apņēma tumsa. Gan sastāvējušās atkritumu smakas, gan baiļu pēc viņai gandrīz uznāca vēmiens.

Divriči tūlīt sāka kustēties uz priekšu. Arkādijā iekvēlojās sīka cerības dzirkstelīte. Grānts steidzās. Viņam nebija laika savākt izbirušos tualetes papīra ruļļus.

Varbūt jau pēc īsa brīža Harijs nāks meklēt Arkādiju.

Viņa izdzirdēja, ka pie atkritumu tvertņu novietnes sarunājas divi cilvēki.

-  Labāk iesim atpakaļ pie darba, viens sacīja. Vārdi skanēja apslāpēti. Tu taču zini, ka Lerijs necieš, ja kavējamies kaut minūti ilgāk.

Otrs kaut ko atbildēja, bet Arkādija teikto nesaprata.

Divriči nokratījās, kad Grānts tos uzstūma uz ietves blakus piebraucamam ceļam.

35

Etāns pētīja Šelijas Raselas hieroglifiem līdzīgos pierakstus.

-          Brenča runas par to, ka nepieciešams ievērot ārkārtīgu slepenību, padarījušas Rasolu nepacietīgu. Gandrīz varu iedomāties,

kā viņa nemierīgi kustināja kāju zem galda, gaidot, kad Brenčs

beidzot pateiks, ko grib no viņas.

Viņš pašķīra nākamo lappusi.

Ieraudzījis tur ierakstīto vārdu, Etāns sastinga.

-   Ak, nolādēts!

Izrāvis no kabatas tālruni, viņš sastādīja Harija numuru.

-   Kas tur ir? Zoija pielēca kājās un piesteidzās pie rakstāmgalda, lai pāri Etana plecam ielūkotos piezīmēs. Vai atradi, kas noalgojis Brenču?

-   Nē. Atradu, pret kuru vērsts uzbrukums.

-   Met to zemē, Harijs uzsauca no kājceliņa viena gala, aizslēpies aiz ēkas stūra. Tūlīt pat!

-   Ei, mister, es nek-ko sliktu nav darīj’s, tikai ier-rāvs vienu šļuku.

Drošībnieks šķita piedzēries, taču nebija jau grūti runāt tik

šļupstoši un žēlabaini, kā to darītu cilvēks, kas vairākas stundas brāļojies ar pudeli.

-   Met zemē, liec rokas uz galvas un nāc šurp!

-   Pie velna. Vai tu esi kruķis vai kas tamlīdzīgs?

-  Vai tamlīdzīgs.

Drošībnieks panāca tuvāk.

-   Civildrēbēs? Kas te notiek? Tu gribi ziņot manam šefam? Puis, nedari tā. Lūdzu! Man darbs patiešām ir vajadzīgs.

-  Met zemē!

-  Labi, labi, rāmāk. Es jau nāku, kā tu liki. Drošībnieks ļāva nokrist zemē priekšmetam, ko bija turējis rokā.

Pret ietves flīzēm šķindēdams saplīsa stikls. Šaurajā ejā ieplūda stipra, pretīga lētā vīna smaka.

-  Krietns dzeramais pagalam, drošībnieks sērīgi noteica. Harijs izdzirdēja, ka iezvanās tālrunis, kas atradās kabatā.

Durstīgā sajūta skaustā kļuva stiprāka. Likās, ka ādu dzeldina nātres.

Viņš ātri izņēma tālruni no kabatas. Pavērsies projām no apmulsušā drošībnieka, viņš gāja atpakaļ uz galeriju.

-  Te Stags, viņš noņurdēja.

-   Kur tu esi?

Harijs pazina šo Etana neizteiksmīgo, pārāk mierīgo balss toni. Tas liecināja par nopietnām nepatikšanām.

-  Arvien vēl skvērā, viņš teica. Kas noticis? Vai uzzināji, kas tev uzsūtījis Brenču?

-  Neesmu pārliecināts, ko nozīmēja notikums pie baseina, bet šķiet, ka uzbrukuma mērķis ir Arkādija jau kopš paša sākuma.

-   Ak, velns un elle! Lorings.

-  Tā liekas.

Harijs jau skrēja, cenzdamies ātrāk izspraukties cauri pūlim. Tagad viņš skaidri varēja saskatīt galerijas logus. Pie letes stāvēja Mollija. Veikalā vēl bija divi vai trīs pircēji, kuri aplūkoja vitrīnās izliktos dārgos mākslas priekšmetus.

Likās, ka viss ir kārtībā.

Tad Harijs piepeši apjauta, ka Arkādijas veikalā nav.

Neuztraucies! Viņa droši vien uz brīdi iegājusi savā kabinetā vai veikala dibentelpā.

-   Es piezvanīšu, kad atradīšu viņu, — Harijs teica Etanam.

Viņš pārtrauca sarunu un skrēja uz veikalu.

Kad Harijs ar troksni iebrāzās iekšā, Mollija un pircēji izbīlī pacēla skatienus.

Viņš pievērsās Mollijai.

-   Kur viņa ir?

-  Arkādija? Mollija blenza uz Hariju tā, it kā viņš būtu pārvērties par ērmīgu briesmekli. Ē… viņa… ē… pirms dažām minūtēm iegāja kabinetā, jo zvanīja tālrunis, un šeit viņa negribēja runāt. Tā bija privātā līnija, un…

Harijs vairs neklausījās. Ar dažiem platiem soļiem šķērsojis veikala telpu, viņš pa īso gaiteni brāzās uz Arkādijas kabinetu.

Nelielā telpa bija tukša.

Pirmo reizi pēc ilgiem gadiem Harijs izjuta īstas bailes.

Izbeidz, viņš domāja. Ja tagad zaudēsi mieru, viņai no tā nebūs nekāda labuma. Viņa aizvesta tikai pirms daļām minūtēm.

Harijs atbīdīja aizkaru, kas aizklāja ieeju dibentelpā, un ieslēdza gaismu. Durvis, kas veda uz piebraucamo ceļu, bija aizvērtas, bet tās vairs nebija aizslēgtas.

Mollija nostājās dibentelpas ieejā.

-   Vai kas noticis? viņa bailīgi ieprasījās.

-Jā. Zvani laukuma apsargiem. Saki, ka meklējam vīrieti, kas aizvedis Arkādiju. Tad izsauc policiju.

-  Ak dievs!

-   Sasodīts, ej taču! Ātrāk!

Mollija apcirtās riņķī un ieskrēja kabinetā.

Harijs piegāja pie veikala aizmugures durvīm, atgrūda tās vaļā un ieraudzīja šauru taku, kas veda uz dienesta mašīnu piebraucamo ceļu.

Gaismā, kas no durvju puses apspīdēja taku, bija redzami vairāki balti, cilindriski priekšmeti.

Tualetes papīra ruļļi.

Neviens nemēdz pievērst īpašu uzmanību cilvēkam formas tērpā. Ja pat apsardzes dienesta vīrs varēja palikt nepamanīts, tad veikalu rindas sētnieks vēl jo vairāk.

Harijs brāzās pa taku un nogriezās uz piebraucamā ceļa. Apgaismojums bija visai trūcīgs. Pie darbinieku automašīnu stāvvietas atradās tikai viena ielu apgaismes spuldze.

Harijs kaut kur tālāk sadzirdēja apslāpētu troksni šķita, tur kāds ātri stūma divričus. Cieto gumijas riteņu rīboņa pret asfaltu skanēja no stāvvietas puses.

Harijs aši noāva mokasīnu stila kurpes, baidīdamies, ka soļu dipoņa varētu padarīt Loringu tramīgu.

Kailām kājām viņš klusi aizskrēja līdz tuvākajai lielajai atkritumu tvertnei un apstājās tās ēnā.

Harijs varēja saredzēt daļu no vāji apgaismotās stāvvietas. Kāds vīrietis formas cepurē stūma divričus uz furgonu, kas nebija skaidri saskatāms.

Tam vajadzēja būt Loringam. Bet ja nu tas nebija viņš? Ja Harija pieņēmums bija nepareizs? Ja nu tas bija godīgs sētnieks, kas pēc grūti nostrādātas nakts grasījās braukt mājās? Varbūt viņu gaidīja sieva un pāris bērnu.

Harijs, turēdams ieroci uz leju nolaistajā rokā, izgāja ārā no atkritumu tvertnes ēnas. Viņš klusi devās uz furgona pusi, slēpdamies aiz citām automašīnām, lai sētnieks viņu nepamanītu.

—Loring, — viņš iesaucās.

Sētnieks sarāvās un, pacēlis roku, pagriezās. Vēl jau nav teikts, ka tas ir Lorings, Harijs nodomāja. Ikviens varētu nobīties,'ja automašīnu stāvvietā, kur nebija neviena cilvēka, kāds pēkšņi skaļi iesauktos.

Sētnieka rokā iespīdējās pistoles stobrs.

Kāds nogrūda nost divriču brezenta pārsegu. No atkritumu tvertes dziļumiem kā atriebes dieviete iznira Arkādija.

Viņa neizdvesa ne skaņas, bet Harijs redzēja, ka viņa pūlas uzmest brezentu Loringam uz rokas, kurā viņš turēja pistoli.

Lorings ātri izvairījās, mezdamies sānis, un šāva uz Hariju.

Harijs dzirdēja, ka lodes cauršauj spārnu pikapam, kas atradās pa kreisi no viņa.

Tikai tagad Harijam radās izjūta, ka viss norisinās kā palēninātā filmā šādi viņš jutās vienmēr, ja situācija kļuva riskanta. Nu viņš neizjuta ne dusmas, ne bailes, ne šausmas.

Harijs tikai darīja savu darbu.

Viņš pacēla pistoli un nospieda gaili.

Lorings sagrīļojās un sabruka uz asfalta. Viņš vairs nekustējās.

36

Pēc četrdesmit astoņām stundām Etāns ar rokām atbalstījās pret

slimnīcas gultas apmali un palūkojās uz Šeliju Raselu. Zoija stā-

vēja gultas pretējā pusē. Harijs un Arkādija bija nostājušies gultas

kājgalī.

Ņemot vērā, ko Šelija pārcietusi, viņa izskatās labi, Etāns nodomāja. Šelija bija teikusi, ka viņu jau rīt solījuši laist mājās, bet viņa nevarot tik ilgi gaidīt, lai uzzinātu visu līdz galam.

Etāns to saprata. Viņa bija detektīve.

-  Vai Lorings ir miris? viņa skarbi iejautājās.

-  Viņš nomira neatliekamās palīdzības mašīnā ceļā uz slimnīcu, Arkādija mierīgi teica. Tomēr stāvvietā, kamēr mēs gaidījām ierodamies mediķus, viņš runāja ar Hariju un mani. Grānts zināja, ka mirs, tāpēc viņam vairs nebija ko zaudēt.

-  Kā viņš jūs atrada?

Arkādija nopūtās.

-  Diemžēl Grānts par maniem personīgajiem finanšu darījumiem zināja vairāk, nekā biju domājusi. Viņam bija zināms viens no manu kontu numuriem, lai gan es uzskatīju, ka man izdevies tos visus no viņa noslēpt. Grānts uzmanīja šo kontu. Pirms mē-

nesa es pirmo reizi izmantoju šo kontu, lai veiktu naudas pārskaitījumus.

Šelija pamāja.

-   Un Lorings tūlīt sāka rīkoties.

-Jā, bet Arkādijas jaunā identitāte bija ideāla, Etāns ieteicās. Loringam vajadzēja būt pilnīgi pārliecinātam, ka viņš ir uz pēdām tieši tai sievietei, kuru meklē. Lorings gribēja iegūt pilnīgu informāciju par Arkādijas tagadējo dzīvi uzzināt visu par viņas draugiem, biznesa partneriem un pārējo. Viņš neuzdrošinājās rādīties Arkādijas tuvumā, kamēr nebija pilnīgi pārliecināts, ka tā ir viņa.

-  Tāpēc viņš izmantoja Brenču, kas nolīga mani, lai es fotografēju.

-   Loringa mērķis bija neatklāt sevi līdz pašam pēdējam brīdim, Zoija skaidroja.

-            Grantam bija daudz senu ienaidnieku, Arkādija teica.

-  Ari Vērtspapīru tirgus komisijā un Federālās izmeklēšanas birojā. Viņš negribēja riskēt, ka viņu kāds pamana Savienotajās Valstīs, ja vien varēja no tā izvairīties.

-   Saprotu, kāpēc viņš gribēja, lai es izdaru fotouzņēmumus Visperingspringsā, Šelija lēni sacīja. Viņam vajadzēja pārliecināties, ka jūs tiešām esat viņa sieva. Taču kāpēc Lorings uzdeva Brenčam novākt jūs, Triā?

-    Sākumā Lorings bija iecerējis, ka Brenčs sagūstīs Arkādiju, Harijs sacīja. Taču, kad viņš dabūja jūsu Visperingspringsā izdarītos fotouzņēmumus, kur bija redzami visi Arkādijas draugi, viņš sāka uztraukties, ka Triā varētu radīt sarežģījumus.

-  Sarežģījumu radīšana ir viena no Etana daudzajām profesionālajām iemaņām, Zoija ar lepnumu ieteicās.

Etāns kautri paraustīja plecus.

Arkādija noklepojās.

-   Kad Grants bija izpētījis, kas ir Etāns, viņš nolēma mainīt plānu. Viņam vienmēr ir labi padevies strauji pielāgoties situācijai. Grānts aprēķināja, ka, tiekot vaļā no Etana, viņš nošaus divus zaķus ar vienu šāvienu. Proti, Grānts ne vien būtu atbrīvojies

no personas, kas, viņaprāt, varētu sākt viņu meklēt, ja es pazustu, bet tādējādi viņš arī pavērstu visu šajā lietā iesaistīto cilvēku uzmanību gluži citā virzienā, un tas Grāntam ļautu rīkoties vēl lielākā slepenībā.

-  Un kas ir ar Brenču? Sēlija jautāja.

-  Šorīt viņš atguva samaņu, Harijs atbildēja. — Sākumā viņš pateica tikai savu vārdu, dienesta pakāpi un identifikācijas numuru. Taču beigu beigās detektīvs Ramirezs Brenču pārliecināja, ka viņam draud nopietnas nepatikšanas, un Brenčs sāka runāt. Šķiet, viņš patiešām domājis, ka strādā valdības ārkārtīgi slepenas aģentūras uzdevumā. Viņš tā arī nav spējis samierināties ar domu, ka izmests no elitārās armijas vienības, kurai gribējis pievienoties. Viņš kā apsēsts centās pierādīt, ka spēj tikt galā ar uzdoto misiju.

-  Grants gribēja tikt vaļā gan no Brenča, gan no jums, Šelija, lai slēptu pēdas, teica Arkādija.

-            Nu, ar mani viņam tas gandrīz izdevās. Šelija saviebās.

-   Ārsti secināja, ka nezināma persona izbērusi kādas manas kapsulas saturu un to aizvietojusi ar pamatīgu ļoti iedarbīga, moderna medikamenta devu. Kombinācijā ar visām manām pārējām zālēm tas būtu mani piebeidzis, ja Zoija un Triā nebūtu mani laikus atraduši.

Zoija noglāstīja Šelijas roku.

Šelija paskatījās uz Zoijas pirkstiem un domīgi sarauca pieri.

-   Es atceros savādu sapni, ko laikam gan redzēju, kad gulēju nesamaņā. Kāds nemitīgi sauca mani vārdā. Teica, lai es turoties.

-  Tā bija Zoija, Etāns sacīja.

Viņš paskatījās uz Zoiju. Etāns redzēja, ka viņa drīz vairs nevarēs izturēt spriedzi, ko izraisīja uzturēšanās slimnīcas sienās. Zoija bija savilkusi lūpu kaktiņus, un seja likās saspringta. Vajadzēja drīzāk vest viņu ārā no šejienes.

Šelija cieši palūkojās uz Arkādiju.

-   Ko jūs domājat darīt ar datni, ko esat paslēpusi? Šķiet, tā joprojām varētu būt jums bīstama.

Harijs iesmējās.

-  Viņa jau rīta agrumā to nodeva federāļiem.

-            Harijs domāja, ka tā būs visdrošāk, Arkādija piebilda.

-   Es to glabāju galvenokārt tāpēc, lai nodrošinātos pret Grānta uzbrukumu, pieļaujot, ka viņš vēl ir dzīvs. Tagad, kad Grānts ir miris, tam vairs nav jēgas. Man vajadzēs veikt dažus juridiska rakstūra manevrus, lai atgūtu vairākus agrākos īpašumus, un valsts ienākumu dienests man grib uzdot vienu otru jautājumu, bet ne par ko citu man tagad vairs nav jāraizējas.

-  Nekā tāda, ko mēs nevarētu nokārtot ar laba advokāta palīdzību, Harijs mierīgi sacīja.

-   Priecājos dzirdēt. Šelija nopūtās. Piedodiet manu lomu šajā juceklī. Sasodīts, es gandrīz būtu palīdzējusi jūs nogalināt, Triā.

-   Galvenais ir tas, ka jūsu piezīmes palīdzēja izglābt Arkādijas dzīvību, Etāns teica.

-   Es vienīgi vēlētos, kaut visu būtu sapratusi mazliet agrāk. Sendienās mani tik viegli nevarētu apmulsināt ar viltotu valdības aģenta apliecību.

-   Kad jums radās aizdomas? Zoija jautāja.

-   Patiesību sakot, man jau no paša sākuma likās, ka ar Brenču kaut kas nav tā, kā vajag. Dažreiz par klientu mēdz rasties īpaša nojauta. — Šelija pievērsās Etanam Jūs taču zināt, kā es to domāju?

-   Protams. Kaut kas neizskatās, kā vajadzētu.

-  Jā. Nu, kad es uzzināju, ka Brenčs Visperingspringsas slimnīcā guļ komā, pēc tam kad saņēmis strāvas triecienu jūsu mājas baseinā, sapratu, ka esmu iepinusies nepatikšanās. Gribēju jau sazināties ar jums, taču man kļuva pavisam slikti.

-  Vai sapratāt, ka jums kāds iedevis indi? Harijs jautāja.

-  Sākumā nevarēju saprast, kas notiek, tomēr man šī iespēja ienāca prātā.

-  Tāpēc jūs noslēpāt piezīmju bloknotu, Etāns sacīja. Lielisks gājiens, Rasela!

Pa durvīm ienāca vīrietis un sieviete. Abi paskatījās uz cilvēkiem, kuri bija sapulcējušies ap Šelijas gultu.

-   Ko jūs visi te darāt? sieviete noprasīja. Mātei jāatpūšas.

Vīrietis uzmeta Etanam drūmu skatienu.

-   Ārpusē ir uzraksts, ka pie viņas vienlaikus drīkst atrasties tikai divi apmeklētāji.

-  Iepazīstieties ar manu meitu Džūliju un dēlu Kreigu, Sēlija paskarbi ieteicās. Viņi domā, ka man jāiet pensijā.

Etāns paraudzījās uz Džūliju un Kreigu.

-  Ceru, ka viņa nepametīs savu nodarbošanos. Viņa man būtu uzticama kontaktpersona Fēniksā, turklāt jūsu māte ir lieliska speciāliste.

Šelija plati pasmaidīja.

-  Tāds tādu pazīst.

37

s

Uz nelielā, intīmi iekārtotā paaugstinājuma klavieru, ģitāras un

kontrabasa trio spēlēja “Mīļo Lorēnu”, Nata Kinga Kola pa-

zīstamo melodiju, turklāt tā, kā to vajadzēja spēlēt. Melodija ska-

nēja bezrūpīgi un mīlīgi. Taču Harijam likās, ka mūzika viņu neie-

spaido tā, kā parasti. Šovakar tā neizraisīja īpašo izjūtu.

Viņš iemalkoja alu un dziļāk iegrima spilvenos. Šovakar restorānā “Pēdējā iespēja” ļaužu nebija daudz. Viņš un Arkādija sēdēja jau ierastajā nodalījumā.

-   Vai tu stipri nožēlo to, kā viss iznācis? Harijs jautāja.

Īstenībā viņam gribējās vaicāt, vai tu nožēlo, ka guli ar tādu puisi

kā es, nevis ar kādu no tiem elegantajiem augstākās sabiedrības vīriešiem, ar kuriem pazinies agrāk? Taču Harijs baidījās to izteikt skaļi. Viņš negribēja, ka Arkādija sāk justies neērti. Līdzšinējā pieredze Harijam bija mācījusi, ka jādzīvo tikai šim brīdim un nav jādomā pārāk tālu uz priekšu.

Arkādija pār martīni glāzi ielūkojās Harijam tieši acīs, un viņš uzreiz saprata, ka viņa uztvērusi neizteikto jautājumu. Dažreiz likās, ka viņi spēj lasīt viens otra domas.

-  Nē, Arkādija atbildēja. Nevienu mirkli.

Viņa nolika glāzi, paliecās uz priekšu un viegli ar lūpām pieskārās viņa mutei.

-  Tuvība ar tevi ir pats labākais, ko jebkad dzīvē esmu pieredzējusi.

Harijs apjauta, ka viņu piepilda jūtas, kuras viņš neprata izteikt vārdos.

-   Es tevi mīlu. Viņam likās, ka tas izskan neveikli. Harijs neatcerējās, kad pēdējo reizi būtu teicis šādus vārdus. Varbūt nekad.

Arkādija pieskārās viņa vaigam.

-   Arī es tevi mīlu. Tu esi mana sirds un mana dvēsele, Harij.

Nu mūzika Harijam patiešām radīja to īpašo izjūtu.

Tagad viņš zināja, kā sauc jaunās jūtas. Tieši tās cilvēkiem bija prātā, kad viņi teica, ka ir laimīgi.

Harijs pāri galdiņam saņēma Arkādijas roku. Viņu pirksti savijās cieši kopā. Abi sēdēja un ļāvās mūzikas straumei.

38

Nākamajā dienā Dcksters Morovs brauca projām no Visperingspringsas. Pārliecinājies par to, Etāns pacēla klausuli un zvanīja Zoijai uz viņas biroju.

-   Kompānija, kas nodarbojas ar kravu pārvadājumiem, tikko beigusi sakravāt Morova iedzīvi. Viņš iedevis tai adresi Floridā. Es pārbaudīju viņš parakstījis nomas līgumu dzīvoklim tuvu Maiami. Nav šaubu, ka viņš atstājis mūsu pilsētu.

-   Kur Morovs ir pašreiz? Zoija tieši noprasīja.

-   Mīļā, tev vajadzētu atmest paradumu izturēties pret cilvēkiem ar tādām aizdomām.

-  Tu nu gan esi īstais, kas var izteikt šādas pamācības.

-   Man pieklājas būt aizdomīgam. Tāds ir mans darbs. Tomēr, ja tevi tas nomierina, varu pateikt, ka es pārbaudīju, un Morovs tiešām nopircis biļeti uz Maiami vienā virzienā. Tici, viņš ir projām.

-   Vai esi tik drošs par to?

-  Vai tu nevarētu man mazliet uzticēties? Esmu pieredzējis detektīvs.

-  Nu labi. Ja jau tu esi pārliecināts.

-   Esmu. Ko tu teiktu, ja mēs vēlreiz sarunātu randiņu, kad zinām, ka es acīmredzot nesabojāšu noskaņu ar traci restorāna autostāvvietā?

Zoija vilcinājās tikai sekundes daļu, bet Etāns to pamanīja un jutās mazliet vīlies.

-   Izklausās lieliski, viņa sacīja.

Nelikās, ka Zoija būtu to izteikusi ar īpašu sajūsmu. Etāns izlikās, ka nav to ievērojis.

-  Šovakar? viņš jautāja.

-  Labi. Tikai šodien man jāpiedalās meditācijas seansā pie Tabitas Painas. Varbūt atgriezīšos mazliet vēlāk.

-   Es pasūtīšu galdiņu uz septiņiem.

Etāns nolika klausuli un ilgi sēdēja, pārdomādams jautājumus, uz kuriem nevarēja rast atbildi.

Ielas malā pie Tabitas Painas savrupmājas tuksnesīgajā apvidū atradās vesela rinda dārgu automašīnu. Zoija ievēroja, ka netālu no ieejas novietots Lindsijas Voilas “Jaguar".

Durvis atvēra saimniecības vadītāja formas tērpā. Zoija gāja iekšā ļoti piesardzīgi, nezinādama, ar kādām psihiskām vibrācijām varētu sastapties meditācijas guru namā.

Tomēr sienas neko dīvainu nevēstīja. Mājā bija jūtama parastā, klusā fona dūkoņa, kas vienmēr bija sastopama jaunās ēkās, bet vairāk nekā.

Zoiju ieveda plašā, viscaur baltā telpā, no kuras pavērās skats uz kalniem. Zoija saskaitīja, ka uz rindās sakārtotajiem spilveniem sēž jau divdesmit cilvēki. Lindsija Voila bija pirmajā rindS. Viņa uzmeta Zoijai saltu skatienu.

Zoija uzreiz saprata, ka nopietni kļūdījusies tērpa izvēlē. Visi pārējie meditācijas seansa dalībnieki bija ģērbušies baltos tērpos, kādus parasti mēdz valkāt jogas nodarbībās. Zoija savās cieši pieguļošajās melnajās biksēs un purpursārtajā T kreklā uz pārējo fona izcēlās kā nupat traumēts, asiņojošs īkšķis.

Vienīgi Tabita Paina nebija baltā tērpā. Viņa bija ģērbusies brīvi krītošā, plīvojošā sudrabaini zeltītā zīdā, garie, sirmie mati

bija sacelti augštip dīvainā sasukā, kas atgādināja sievietes profilu uz senlaicīgas romiešu monētas. Tabita apsēdās zemā baltā, zeltīti lakotā krēslā.

Zoijai viņa veltīja starojošu smaidu.

-  Esiet sveicināta mūsu patiesības meklētāju pulkā, Zoija! Es tā priecājos, ka varējāt šodien atnākt.

-   Paldies! It kā man būtu cita iespēja, ja vēlos dabūt fo darbu.

Apjēgusi, ka viņa vienīgā palikusi stāvam, Zoija steigšus apsēdās uz tuvākā brīvā spilvena. Viņai līdzās sēdēja pievilcīga izskata sieviete ar elegantu īso matu griezumu.

Sieviete paliecās Zoijai tuvāk un klusi iejautājās:

-  Vai pirmo reizi esat atnākusi uz seansu?

-  Jā. Zoija ievēroja, ka nevienam kājās nav apavu. Viņa novilka sandales un sakrustoja kājas. Un jūs?

-   Es nāku jau veselu mēnesi. Tas ļoti apskaidro.

Tabita pašķindināja mazu kristāla zvaniņu. Šur tur atskanēja klusi čuksti:

-   Cst! Cst!

-   Mēs šodien esam pulcējušies, lai meklētu lai atvērtos patiesībai un jaunai uztverei, Tabita ierunājās dziedošā intonācijā.

-   Mēs visi kopā dosimies pa garo apskaidrības ceļu, mācoties cits no cita un no tiem, kuri gājuši pa šo taku pirms mums. Tā prasme, kas mums jāapgūst, var likties vienkārša, bet tāda jau ir realitātes daba to, kas liekas pats vienkāršākais, izzināt un saprast patiesībā ir visgrūtāk.

Tabita norādīja, lai klausītāji uzliek rokas uz ceļgaliem ar plaukstām uz augšu.

-   Aizveriet acis un ļaujiet maņām plaši atvērties. Paraugieties uz pasauli no savas būtnes dziļumiem. Ieejiet tajā savas psihes īpašajā vietā, kur valda tīra, silta un skaidra gaisma. Šī vieta pieder tikai jums, tur nav. ne spriedzes, ne satraukuma, tur jums nevajag ne domāt, ne kaldināt plānus, ne just…

Zoija paklausīgi aizvēra acis un centās iejusties, bet jau aptuveni pēc piecām minūtēm viņu pārņēma drausmīga garlaicība.

-   Ļaujieties tikai šim brīdim, apzinieties tikai tagadni…

Zoija palūrēja caur skropstām no plakstiņu apakšas un pamanīja, ka Lindsija Voila nikni mēģina koncentrēties. Skaidri bija redzams, ka šī sieviete nespēj atslābināties pat meditācijas vingrinājumu laikā.

Zoija slepus pētīja plašo telpu, izjūtot enerģijas dabisko plūsmu un pārdomājot, kā šeit varētu izvietot mēbeles.

-  Atbrīvojieties no pagātnes un nākotnes. Pacelieties tagadnes viļņa galotnē un slīdiet kopā ar to. Apzinieties, ka esat daļa no lielā kosmosa uzplūdiem un atplūdiem…

Painas mājā īpaši sarežģīti būtu atrisināt jautājumu, kas saistījās ar logiem, Zoija nodomāja. Māja bija celta, ņemot vērā vienīgi skatu, kas pavērās no logiem, taču nemaz nebija domāts, kā to novietojums ietekmēs temperatūru telpās. Vasarā mājas iekšpusē droši vien būtu neciešams karstums. Arhitekts acīmredzot bija nolēmis paļauties tikai uz gaisa kondicionēšanas sistēmu, tāpēc jumta pārkares nebija būvētas.

-  Slīdiet pretī apvārsnim. Tas ir astrālais līmenis. Te mūsu uztvere ir gluži citāda…

Māja bija milzīga. Tabita, bez šaubām, gribēs, lai viss būtu balts. Taču varbūt izdotos panākt, lai viņa saprot, ka ir arī citi gaiši, neuzkrītoši toņi, kas izskatās tikpat labi, bet vasarā nepadara telpu iekšpusi apžilbinošu.

-   Mēs esam vienoti ar Visumu…

Likās, ka četrdesmit piecas minūtes garais seanss nekad nebeigsies, tomēr galu galā Tabita mudināja klausītājus atgrļezties savos ķermeņos un atmosties tagadnei.

-   Mēs esam izlietojuši daudz vairāk psihiskās enerģijas, nekā jūs varbūt varat iedomāties, Tabita teica, graciozi pieceldamās no krāšņā krēsla. Tāpēc, lūdzu, atspirdzinieties ar zāļu tēju, kas pagatavota tieši jums. Tas ir mans īpašais augu maisījums.

Sieviete, kas bija sēdējusi blakus Zoijai, pasmaidīja. Abas piecēlās kājās.

-  Nu? Kā jūs jutāties? viņa jūsmīgi ieteicās. Vai ko guvāt no šīs pieredzes?

-  Šķiet, man ne visai padodas meditācija, Zoija atzinās, brīnīdamās, kāpēc jūtas tā, it kā vajadzētu atvainoties.

-  Vajadzīga vingrināšanās, tāpat kā visur citur. Pagājušajā mēnesī esmu apmeklējusi visus seansus un jūtu, ka esmu tikusi stipri tālāk. Es visu mūžu esmu bijusi bažīga, bet meditējot mācos atslābināties un visu uztvert tā, kā ir.

-   Tas ir brīnišķīgi.

-  Man jau vēl ilgi jāvingrinās. Sieviete saviebās. Piemēram, neesmu varējusi saņemt dūšu un pateikt vīram, ka piedalos šajās nodarbībās, jo viņš to uztvertu ļoti neatzinīgi. Viņš ir labs cilvēks, bet viņam ir vienvirziena domāšana jūs saprotat, kā es to domāju?

-  Viss šķiet aizdomīgs, kamēr viņš nav guvis skaidrus pierādījumus?

-  Tieši tā. Viņš uzskata, ka viss, kam ir kaut vai attāla saistība ar metafizisko filozofiju, ir krāpšana, blēdība vai neveselīgas iztēles rezultāts.

-            Arī manam vīram ir līdzīgs viedoklis, Zoija klusi sacīja.

-   Taču viņam par godu jāteic, ka viņš spēj pieņemt to, ka es esmu… ka man ir saistība ar metafiziskām parādībām.

-  Jūs gan esat laimīga.

-   Protams, tā nav mana darīšana, Zoija teica, bet, ja jūs vīram nestāstāt par šiem seansiem, kā tad jūs izskaidrojat tēriņu? Kursi taču maksā dārgi.

-   Mūsu ģimenē finanses ir manā ziņā. Tā bijis jau kopš paša sākuma, jo vīram biznesā ir ļoti daudz darba. Nesmejieties, bet dažu pēdējo nedēļu laikā esmu nonākusi tik tālu, ka izrakstu pati sev čekus par skaidru naudu un atdodu tos Tabitai, tā ka nepaliek nekādu pēdu dokumentos, ko vīrs varētu atrast. Drīz vien man laikam tomēr vajadzēs vīram pateikt, bet es ļoti baidos. Zinu, ka būs briesmīgs tracis.

-   Par pēdām dokumentos?

-   Nu, ne jau velti esmu precējusies ar privātdetektīvu. Tik ilgi dzīvojot kopā, neviļus pielīp profesionālas frāzes. Starp citu, neesmu iepazinusies ar jums. Esmu Derija Rednora.

Zoija sāka smieties.

-   Kas te tik jocīgs?

-   Vai tiešām šis būtu psihiskās pārtveres gadījums? Zoija sniedza roku. Zoija Triā. Esmu precējusies ar Etānu Triā. Jūs taču zināt “Triā izmeklēšanas biroju”?

-  Protams! Priecājos ar jums iepazīties. Nelsons vairākas reizes ieminējies par jums. Varbūt viņš jūsu vīni mazliet uztver kā sāncensi, taču, atklāti sakot, man šķiet, Nelsons slepenībā apskauž Etānu par to, ka viņš aizgājis projām no korporāciju mežonīgās konkurences.

Zoija nepaspēja atbildēt, kad pie viņām, tērpam plīvojot, piesteidzās Tabita.

-  Zoija, es ļoti priecājos, ka jūs šodien atnācāt. Es tā vēlējos, lai jūs piedalāties kādā no maniem seansiem, pirms sākat zīmēt sava priekšlikuma skices. Tikai šādi jūs varat iegūt īsto izjūtu par enerģijas plūsmu, kas man nepieciešama šajā telpā.

-  Šī pieredze man ļoti palīdzēja, Zoija pieklājīgi sacīja. Viņa apjauta, ka no telpas pretējās puses viņu vēro Lindsija Voila.

Tabita piemiedza acis un pētīja Zoiju ar īpašu, mīklainu skatienu.

-  Mēs tik bieži mēdzam ieslīgt rutīnā un raugāmies uz apkārtējo pasauli tikai vienā, šaurā perspektīvā. Tādējādi mēs nevaram atvērties citām realitātēm un iespējām.

-   Ļoti patiesi, Derija piekrītoši teica.

-  Man ir pašai sava teorija. Tabita pieskārās Zoijas rokai un piepeši atrāva pirkstus, ir kā būtu apdedzinājusies. Viņa tikai vienu mirkli iepleta acis. Tad Tabita noklepojās un, savādi smaidot, atslābinājās. Es uzskatu, ka tās ir bailes, kas mums neļauj paraudzīties no cita skatpunkta. Lai atrastu atbildes uz jautājumiem, šīs bailes jāpārvar.

Pirmo reizi šajā pēcpusdienā Zoija lielajā telpā uztvēra neparastu psihisko enerģiju. Tā pazibēja un nozuda.

Tabita aizšūpojās projām savā sudrabaini zeltītā zīda mākonī un pievienojās kādai citai grupiņai.

Zoijai viegli apreiba galva. Plaukstas bija notirpušas. Viņai bija grūti elpot.

Tās ir bailes, kas mums neļauj paraudzīties no cita skatpunkta.

-            Vai tu joko? Etana roka ar dakšiņu palika gaisā pacelta.

-   Derija Rednora iet uz meditācijas nodarbībām?

Zoija, apsēdusies galda pretējā pusē, smaidīja, nemaz necenzdamās slēpt apmierinājumu.

-  Visu pēdējo mēnesi otrdienās un ceturtdienās.

-   Ak, velns un elle! Etāns atcerējās, cik saspringta bija izskatījusies Nelsona seja. Nabaga puisis domā, ka viņa ielaidusies neprātīgā mīlas dēkā.

-  Nezināju, ko teikt. Nevarēju taču sacīt, ka viņas vīrs briesmīgi raizējas, ka sieva viņu krāpj, tāpēc mēģinājis pierunāt, lai tu viņu izseko. Tāpēc gluži vienkārši turēju muti.

-   Tas vienmēr ir gudri darīts. Etāns paņēma salātus. Es parasti saku, ka klusējot nekad nevar nošaut pārāk greizi.

-   Un? Ko tu domā darīt šajā lietā?

-Es?

-  Jā, tu, Triā. Tev kaut kas jādara.

Etāns izklaidīgi klausījās apslāpētajā murdēšanā visapkārt. Šajā vakarā mazais restorāns bija pārpildīts. Restorānu bija ieteicis Singltons pēc tam, kad Etāns viņam izskaidroja, ka nevēlētos Zoiju vēlreiz vest uz “Las Estrellas" tik drīz pēc starpgadījuma mašīnu stāvvietā.

Nolādēts, ko tad viņš lai dara?

-   Droši vien es tur neko nevaru darīt. Viņa beigu beigās saņemsies un pastāstīs vīram par seansiem.

-   Beigās. Var paiet ilgs laiks. Varbūt vairākas nedēļas. Derija acīmredzot nenojauš, ka Nelsons cieš. Kas zina, kā viņa arvien stiprākās aizdomas var ietekmēt abu attiecības.

-   Zini, mīļā, tas patiešām nav…

-  Tabita Paina pēc seansa sacīja, ka paraudzīties no citas puses uz vienu vai otru lietu mums neļaujot bailes. Man šķiet, viņai taisnība. Nelsons iekļuvis pats savu nelāgo domu lamatās. Viņš netiek no tām ārā.

-  Nekad nav gudri iejaukties otra cilvēka privātajā dzīvē.

-   Neņem ļaunā, Etan, bet tu to dari nepārtraukti. Tu pelni iztiku, iejaukdamies citu cilvēku privātajā dzīvē.

Etāns dziļi izelpoja.

-   Tā jau ir. Viņš kādu brīdi pārdomāja. Rednoru beidz nost doma, ka sievai ir sakars ar citu vīrieti.

Zoija ilgi un nopietni skatījās uz Etānu.

-  Ko tu darītu, ja būtu Rednora vietā?

Etāns iekšēji saspringa.

-  Es nebūtu lūdzis nevienu citu, lai noskaidro patiesību manā vietā.

-   Ko tu būtu darījis?

Etāns paraustīja plecus un paņēma vēl vienu šķēli maizes.

-   Es būtu jautājis tev.

Atbilde Zoiju izbiedēja.

-  Man?

-  Tu man nemelotu. Risinot pats savu loģisko domu, Etāns juta, kā saspringums atlaižas. Tas nozīmē, ka tu mani nekrāptu.

-   Protams, nekrāptu.

-   Savukārt tas visu šo jautājumu padara par tīru hipotēzi. Tāpēc mainīsim tematu.

-   Labi. Zini, es gribu teikt, ka detektīva darbs savā ziņā ir iepriecinošs. Tīs bija jauki, ka šodien Rednora lietu bija iespējams slēgt.

Etanam noraustījās lūpu kaktiņi.

-  Reizēm jau gadās arī kas jauks.

-  Tāpēc vien ir vērts strādāt, vai ne?

-Jā.

-   Ak, atcerējos! Zoija paņēma somiņu. Esmu tev sagādājusi nelielu dāvanu.

-Jā?

Zoija no somiņas izņēma nelielu, glīti iesaiņotu paciņu un pasniedza Etanam.

Viņš to lēni attina vaļā un, ieraudzījis uzrakstu, plati pasmaidīja.

-  Tieši to es vienmēr esmu vēlējies. Piparu aerosols.

39

Arkādija lēni ieslīga strūklvannas virmojošajā ūdenī un apsēdās iepretī Zoijai un Bonijai.

-   Man jāatzīstas, viņa sacīja. Zoija, es vairs nekad nesmiešos par tevi tāpēc, ka tu Etanam pērc visas tās mantiņas aizsardzībai un veselības stiprināšanai. Vakar es aizgāju uz aptieku un nopirku Harijam vitamīnus un pašu spēcīgāko saules aizsargkrēmu.

-  Ņemot vērā visu šābrīža situāciju, tas šķiet augstākajā mērā saprātīgi darīts, Bonija mierinoši teica.

Zoija nodrebinājās.

-   Ik reizi, kad iedomājos, ka jūs abi un Grānts Lorings bijāt tajā alejā, man auksts iet pār kauliem.

-   Man tāpat, Arkādija atzina.

-   Es pat iedomāties nevaru, cik briesmīgi tu juties tajos sētnieka divričos. Bonija teica.

-  Tas tiešām bija nejauki. Taču pats ļaunākais bija brīdis, kad dzirdēju, ka Harijs sauc Grāntu. Sapratu, ka Harijs nav drošs, vai tas nav„sētnieks, un mēģina pārliecināties, ka patiešām atradis Grāntu, pirms sāk rīkoties. Es drausmīgi baidījos, ka Grānts var nošaut Hariju.

-  Tāpēc tu piecēlies kājās, lai novērstu Grānta uzmanību un sagādātu Harijam iespēju uzbrukt. Zoija nopurinājās. Tu gan esi drosmīga. Grānts būtu varējis nogalināt tevi.

-  Gan tu, gan Bonija būtu rīkojušās tieši tāpat, un tu, Zoija, to labi zini. Turklāt iedomājieties, kas citādi būtu noticis, — Arkādija sacīja. Es vēl arvien nespēju noticēt, ka Grānts patiešām ir miris. Tagad es, šķiet, pēc veselas mūžības pirmo reizi atkal varu elpot mierīgi.

-  Ko tu tagad domā darīt? Bonija jautāja. Atgriezīsies savā agrākajā dzīvē?

-   Nē. Tagad esmu sākusi jaunu dzīvi. Šķiet, tā ir mana īstā dzīve. Es no tās neatteikšos.

-   Es zinu, ko tu ar to gribi teikt, Zoija kaismīgi iesaucās.

Arkādija viegli piešķieba galvu un cieši pētīja Zoiju.

-  Saki, kā tad ir ar tevi? Vai vēlreiz esi saskārusies ar to vājprātīgo parādību ?

-  Nē, paldies Dievam! Taču jāteic esmu pārliecināta, ka tos zirnekļa tīklus nebija atstājis Džons Brenčs. Ja tas būtu bijis viņš, tad es ko līdzīgu būtu uztvērusi arī viņa dzīvoklī.

-   Un tālāk? Bonija ziņkāri jautāja.

Zoija paskatījās uz abām draudzenēm un saņēma dūšu.

-   Ir vēl kāda varbūtība, ko es gribu pārbaudīt. Lindsija Voila.

Bonija un Arkādija cieši raudzījās uz Zoiju. Viņa ievēroja, ka

draudzenes izskatās noraizējušās. Ļoti noraizējušās.

-   Kā tu domā to pārbaudīt? Arkādija apjautājās.

-  Nu, es pašreiz izstrādāju plānu.

-   Man tas šķiet biedējoši, Bonija sacīja.

Likās, ka Arkādija negrasās Zoiju atrunāt.

-   Pastāsti!

Zoija apsēdās taisnāk. Ūdens ap viņas augumu burbuļoja un virmoja.

-   Es visu laiku domāju par tām divām vietām, kur uztvēru ļauno enerģiju. Abas reizes es tur ne vien izjutu tās vājprātīgās vibrācijas, bet arī pamanīju citas sakritības.

-   Kādas tad? Bonija jautāja.

-  Abās vietās bija pazuduši vai saplēsti daži priekšmeti. Zoija paskatījās uz Arkādiju. Vai tu atradi pildspalvu ar Elvisa attēlu?

Arkādija papurināja galvu.

-   Nē.

-  Vakar es pārbaudīju fotogrāfijas tajā paciņā, ko biju aizmirsusi uz tava skapja. Es biju pasūtījusi divus eksemplārus no katras fotogrāfijas. Viena ir pazudusi tā, kuru izdarīja Teo un kur esam redzamas mēs ar tevi.

-   Vai tas ir viss? Bonija nedrošā balsī ievaicājās.

-  Nē. Manā bibliotēkā paraugmājā bija saplēsta vāze, un sarkano krūzīti, ko tur biju nolikusi uz mazā galdiņa, es tā arī nevarēju atrast.

Arkādija kādu brīdi pārdomāja Zoijas vārdus. Vai tu domā, ka pazudušie un saplīsušie priekšmeti nozīmē ko īpašu?

-   Nezinu, Zoija atzina. Tomēr esmu pārliecināta, ka tiem ir sakars ar pārējo. Es jau teicu, ka Džonu Brenču vairs neturu aizdomās par tiem zirnekļa tīkliem, bet par Lindsiju Voilu gan vēl nekas nav skaidrs. Man vajadzēs tavu palīdzību, Arkādija.

-   Vai tev neliekas, ka vajadzētu lūgt padomu Etanam? Viņš taču ir speciālists.

-  Nē, Zoija atbildēja. Es negribu iesaistīt Etānu šajā lietā. Pagaidām vēl ne.

Priekštelpā Etāns nostājās pie galdiņa ar spīdīgi lakoto virsmu un paskatījās uz ļoti kārtīgi ģērbto dežurantu.

-   Sveicināti, Džeison!

-   Mister Triā, vai vēlaties runāt ar misteru Rednoru?

-Jā. Sakiet viņam, ka ilgi neaizkavēšu.

Džeisons paņēma klausuli, ātri pieteica Etānu un klausuli atkal nolika.

-   Lūdzu, nāciet!

Etāns sekoja dežurantam caur glīti iekārtotajām “Rednora drošības sistēmu” telpām garām veselai rindai rakstāmgaldu, pie kuriem profesionāla izskata darbinieki sēdēja katrs pie sava, ļoti dārga datora. Ik reizi, kad Etāns šeit bija atnācis, viņam radās savāda

izjūta, it kā viņš būtu atgriezies pagātnē. Triā drošības korporācijas birojs Losandželosā bija izskatījies ļoti līdzīgi. Etanam bija ienācis prātā, ka gan viņa, gan Nelsona biroju iekārtojis viens un tas pats interjera dizainers.

Džeisons vienu reizi pieklauvēja un atvēra Nelsona Rednora kabineta durvis.

Nelsons pacēla skatienu no aktu vākiem. Etanam šķita, ka viņš nedēļas laikā novecojis vismaz par desmit gadiem.

-   Es pašreiz esmu nedaudz aizņemts, Triā. Kas par lietu?

Etāns paskatījās uz durvīm, pārliecinādamies, vai tās ir cieši

aizvērtas. Tad viņš apsēdās vienā no dārgajiem ādas krēsliem, kas bija paredzēti klientiem.

-  Iedomājos, jūs varbūt labprāt vēlēsieties zināt, ka vakar pēcpusdienā mana sieva nejauši satikusi jūsējo.

Nelsons palika mierīgi sēžam, bet Etāns redzēja, ka viņš ievērojis vakar bija bijusi ceturtdiena.

-   Kur? Nelsons aizsmakušā balsī jautāja.

-  Viņas abas piedalījušās meditācijas tehnikas nodarbībā Tabitas Painas mājā. Zoija nodarbību apmeklēja pirmo reizi, bet jūsu sieva, šķiet, pieteikusies uz visām nodarbībām kursā. Pagājušajā mēnesī viņa gājusi uz nodarbībām katru otrdienu un ceturtdienu.

-  Katru otrdienu un ceturdienu?

-   Pēcpusdienās. Maksājusi skaidrā naudā, jo domājusi, ka jūs nosodīšot viņas vēlēšanos, un nav gribējusi briesmīgu traci.

Nelsons ļoti uzmanīgi aizvēra aktu vākus. Viņš paberzēja pieri starp uzacīm.

-   Nemaz nezinu, ko teikt. Esmu bijis galīgs stulbenis.

-  Nu, netiesājiet sevi pārāk stingri. Manuprāt, arī es itin viegli varētu pārstāt domāt ar galvu, ja kas līdzīgs būtu ar Zoiju. Vīrieša būtnes dziļumos, šķiet, slēpjas zvērs.

-  Varbūt.

Etāns piecēlās un devās uz durvīm.

-   Es jums ieteiktu šovakar pa ceļam mājup nopirkt ziedus.

-   Laikam gan es tā izdarīšu. Nelsons atslīga krēslā. Jūs sakāt, meditācijas nodarbības?

-Jā.

Nelsons saviebās.

-  Derijai taisnīb^. Ja viņa man būtu pateikusi, ka pierakstījusies uz meditācijas tehnikas kursu pie Tabitas Painas, es droši vien būtu ārdījies kā neprātīgs.

-   Taču tagad jūs to nedarīsiet, vai ne? Etāns mierīgā tonī jautāja. Es domāju tagad, kad nupat kā paplašinājies jūsu apziņas loks.

-  Sakiet man, Triā, ko jūs darītu, ja Zoija paziņotu, ka grasās izšķiest pāris tūkstošus dolāru par meditācijas kursu pie tādas krāpnieces kā Paina?

-  Jūs runājat ar vīrieti, kura sieva ir interjera dizainere, kas specializējas pozitīvās enerģijas plūsmas vairošanā savu klientu dzīvojamās telpās, Etāns sausā tonī sacīja.

-  Ak jā, tiesa gan. Fen šui. Biju piemirsis. Nelsons pasmaidīja, šķiet, kļuvis par divdesmit gadiem jaunāks. Ja jau jūs varat būt mierā ar savas sievas profesiju, tad arī es samierināšos ar Derijas jauno aizraušanos.

-   Tā ir nesalīdzināmi labāka nekā tas, kas bija ienācis prātā jums.

-   Ak jā, Nelsons dziļā pārliecībā sacīja. Tiesa gan.

Lindsija Voila dzīvoja kādā no Tuksneša ainavas ārpilsētas golfa kluba elegantajām mājām, par kurām Zoijai bija nepatīkamas atmiņas. Viņa centās nedomāt par iepriekšējo klientu, kas vienā no šīm dārgajām mājām bija izdarījis slepkavību. Pašreiz Zoijai bija citas nedienas.

Sargs, kas bija ģērbies formas tērpā, kura krūškabatas uzšuve liecināja, ka viņš ir no “Rednora drošības sistēmu” komandas, izdarīja pārbaudi datorā un tad pamāja Arkādijai un Zoijai, lai brauc iekšā pa vārtiem.

Zoija brauca pa līkumaino ceļu, gar kuru bija iestādītas palmas, pagriezās pa labi un apstādināja mašīnu pie lielas, dienvidrietumu stilā celtas ēkas.

Viņa izslēdza dzinēju un īsu brīdi aplūkoja lielo māju.

-  Lindsija varbūt ļoti grib dabūt to darbu pie Tabitas Painas, Zoija teica, bet neliekas, ka tas viņai būtu īpaši vajadzīgs, ja jau viņa var atļauties dzīvot Tuksneša ainavas mājā.

-  Var jau būt daudz iemeslu, kāpēc cilvēks kaut ko ļoti grib, Arkādija iebilda. Ne vienmēr tie saistās ar naudu.

-   Pareizi gan.

Abas izkāpa no mašīnas un pa celiņu gāja caur iespaidīgu klinšu dārzu, kur bija sastādīti kaktusi. Zoiju nezin kāpēc pārsteidza, ka Lindsija izvēlējusies kaktusus. Jāteic gan, ka Visperingspringsas pilsētas padome bija nemierā ar ikvienu dārzu vai parku, kura laistīšanai bija vajadzīgs daudz ūdens, ja vien tas, protams, nebija golfa laukums. Arizonā restorānos ūdeni bieži vien pasniedza tikai tad, ja apmeklētājs to pieprasīja, un privātie mauriņi bija gandrīz vai aizliegti ar likumu, taču golfa laukumi no ūdens trūkuma necieta nekad.

Zoijai ienāca prātā ja pirms pārcelšanās uz Visperingspringsu kāds būtu jautājis, ko viņa domā par kaktusiem, atbilde laikam būtu bijusi neko īpašu. Taču tuksnesī pavadītais gads viņai bija mācījis uz daudz ko raudzīties citādi. Zoija bija atklājusi, cik kaktusi var būt apbrīnojami un daudzveidīgi, un daži patiešām izskatījās iespaidīgi. Lindsija te bija iestādījusi sevišķi retas kaktusu šķirnes.

Zoijai likās, ka arī kaktusu nosaukumi bieži vien ir brīnumaini. Tie parasti bija izvēlēti ļoti trāpīgi. Pa ceļam līdz Lindsijas durvīm Zoija paguva ievērot kaktusus, kas saucās “Lielais zobs”, “Makšķeres āķis” un “Zobu bakstāmais”. Pie pašas ieejas atradās vairāki kaktusi “Zelta muciņas”. Apaļos tumši zaļos stumbrus rotāja neskaitāmi dzelteni ērkšķi. Tie izskatījās tikpat skaisti un bīstami kā ikviens mākslas priekšmets, ko jebkad darinājuši renesanses laikmeta meistari:

-  Vai tu parasti pati piegādā klientiem dārglietas, kas izgatavotas pēc speciāla pasūtījuma? Zoija jautāja, kamēr abas gaidīja, kad Lindsija atvērs durvis.

Arkādija paskatījās uz sudraba lādīti, ko turēja rokā.

-  Nē, bet Lindsijai tas nav jāzina.

Durvis atvērās. Lindsija skatījās uz viņām, stāvot gaišajā, ar akmens flīzēm izklātajā vestibilā. Kad Lindsija ieraudzīja Zoiju, smaids viņas sejā sastinga.

-   Nezināju, ka šurp atbrauksiet arī jūs, viņa teica.

-   Pēc tam mēs ar Zoiju tūlīt brauksim pie draudzenes, Arkādija bezrūpīgā tonī ieteicās. Mēs negribējām braukt katra savā mašīnā. Ceru, jūs neiebilstat.

-   Nē, protams, ne. Lindsija atguvās ātri. Pakāpusies atpakaļ, viņa ielaida atbraucējas vestibilā. Lūdzu, nāciet iekšā! Varbūt novilksiet apavus?

-  Kāpēc ne? Zoija atsaucās. Viņa piesardzīgi kāpa pāri slieksnim, domājot, ka sajutīs pretīgās enerģijas pēdas.

Taču vestibilā nebija nekādu zirnekļa tīklu.

Sasodīts. Zoija bija pazaudējusi sarkano pavedienu.

Arkādija, noaujot sandales, veltīja Lindsijai vēsu smaidu.

-  Man liekas, jūs ar rokassprādzi būsiet ļoti apmierināta. Manuprāt, šī ir pati smalkākā Meirika darinātā rota. īsts meistardarbs.

Lindsijas sasprindzinājums, šķiet, nedaudz atslāba. Viņa raudzījās uz mazo sudraba lādīti ar neslēptu dedzību.

-  Ak, es nevaru nociesties, cik ļoti man gribas to redzēt. Iesim lielajā istabā. Šajā laikā tur ir lielisks apgaismojums.

Viņa pagriezās un gāja Arkādijai un Zoijai pa priekšu.

Zoija pamanīja Arkādijas skatienu un papurināja galvu. Viņas seja pauda nomāktību. Nekā.

Taču māja ir liela, Zoija sev atgādināja. Varbūt zirnekļa tīkli ir patvērušies kādā citā istabā.

Lielās istabas iekārta atgādināja Lindsijas projektēto guļamistabu “Dizainera sapņu mājā". Tajā bija tikai balti paklāji, vieglu akcentu piešķīra vienīgi ļoti gaiša koka mēbeles un blāvas akmens flīzes. No lielajiem logiem pavērās skats uz vēsi zaļo golfa laukumu.

Lindsija ielējā ledus tēju trijās glāzēs un pasniedza tās uz baltas paplātes. Arkādija uzlika “ Eiforijas” lādīti uz stikla kafijas galdiņa un noņēma ar elegantu žestu tās vāku.

Krāšņi izstrādātajā lādītē pamirdzēja dzintars un tirkīzs.

-   Tā ir fantastiska. Lindsija bija pilnīgi savaldzināta. Viņa paņēma rokassprādzi un pacēla pret gaismu. Patiešām fantastiska!

-   Priecājos, ka jums tā patīk, Arkādija sacīja.

Zoija gaidīja, kamēr abas pārējās sievietes sāk risināt dzīvu sarunu par rokassprādzes dizainu, tad viegli ieklepojās.

-  Lūdzu, vai varētu izmantot tualeti? viņa klusi ieteicās.

-   Vestibila otrā galā, Lindsija atbildēja, nepaceldama skatienu. Labajā pusē.

Zoija vēlreiz ātri saskatījās ar Arkādiju un piecēlās.

Tualetes telpa atradās vestibila galā, bet mājas tālākajā spārnā, šķiet, atradās guļamistabas. Zoija aši iegāja nelielajā tualetē, ieslēdza ventilatoru, lai tad, ja kāds panāktos uz šo pusi, varētu domāt, ka telpa ir aizņemta, tad atgriezās gaitenī un cieši aizvēra tualetes durvis.

Juzdamās apmierināta, ka Lindsija likusi noaut apavus, Zoija kailām kājām klusi gāja pa vestibilu un uz īsu brīdi iespruka ikvienā istabā, kurai gāja garām.

Viņa aši iemetās galvenajā guļamistabā, kā ari viesiem domātajās telpās, taču pieredzēja vilšanos. Nekur nekādus zirnekļa tīklus nemanīja.

Zoijai pār muguru pārskrēja drebuļi. Cerības ātri dzisa.

Viņa atvēra pēdējās durvis šajā spārnā un iegāja telpā, kas acīmredzot bija Lindsijas darba kabinets. Šeit pie sienas atradās daudz ietvaros ieliktu fotogrāfiju, kurās bija redzama Lindsija un kāds vīrietis, droši vien viņas bijušais vīrs, galveno lomu tēlotājs Holivudā, kā bija teicis Etāns.

Gandrīz visās fotogrāfijās Lindsija un viņas kādreizējais vīrs bija kopā ar slavenām filmzvaigznēm un valdzinošiem, acīmredzot ļoti bagātiem cilvēkiem. Dažos uzņēmumos abi bija nofotografēti, sarunājoties ar ievērojamiem politiķiem.

Lindsijas Voilas dzīve pēc laulības šķiršanas neapšaubāmi bija pārvērtusies. Visperingspringsa jau nu nebija tā vieta, kur izklaidētos bagāti un ievērojami cilvēki. Šeit nebija krāšņu pirmizrāžu. Slavenas personības te nebija atvērušas izsmalcinātus restorānus. Vietējos kūrortos neuzturējās ne filmzvaigznes, ne politiķi.

Zoija jau gribēja iet no darbistabas ārā, bet piepeši uztvēra spēcīgas enerģijas virmojumu. Tās bija dusmas, emocionālas sāpes un skumjas — viss kopā.

Zoija saprata, ka Lindsija ne vien skumst par zudušo dzīvesveidu, bet arī sēro par izjukušo laulību. Viņa bija mīlējusi fotogrāfijās redzamo vīrieti.

Zoija lēni aizgāja līdz tualetei, iegāja iekšā un izslēdza ventilatoru.

Kad Zoija atgriezās lielajā istabā, Arkādija ātri paskatījās uz viņu un piecēlās.

-   Es došu jums ziņu, kad saņemšu vēl kādu Meirika izstrādājumu, viņa sacīja, pārmetot pār plecu gaišzilās somiņas siksnu.

-   Paldies! Lindsijas garastāvoklis bija acīm redzami uzlabojies. Izvadot viešņas pa durvīm, viņa izskatījās patiešām priecīga.

Tagad, kad Lindsija ieguvusi savā īpašumā krāšņo rokassprādzi, viņas nervu šūniņas droši vien strauji iepludinājušas asinīs vielas, kas uzlabo noskaņojumu, Zoija nodomāja.

Viņa sēdās pie stūres. Arkādija iekārtojās pasažiera sēdeklī un aizvēra mašīnas durvis. Abas piesprādzējās.

-   Man liekas, tu tur neatradi to, ko biji cerējusi, Arkādija teica.

-   It nekā. Zoija ciešāk satvēra stūri. Es biju tik pārliecināta…

Viņa apklusa. Nebija jēgas uzkraut Arkādijas pleciem savu arvien drausmīgāko baiļu nastu. Arkādija neko nevarēja palīdzēt, viņa vienīgi sāktu baiļoties pati.

Taču viņas bija tik tuvas draudzenes, ka visu nemaz nevajadzēja izteikt vārdos.

-   Nebaidies, tu nejūc prātā, Arkādija mierīgi sacīja.

-   Tomēr prātu noteikti ir zaudējis kāds cits.

40

Tajā naktī Zoija atkal sapnī redzēja Xanadu.

Viņa gāja pa bezgalīgi garo gaiteni “H" nodaļā, gāja gar visām aizslēgtajām durvīm, sekojot pēdām, ko bija atstājuši tumšās psihiskās enerģijas vijumi.

Kad Zoija tuvojās palātai, no kuras stiepās ziniekļa tīkla pavedieni, tie kļuva arvien blīvāki un baismīgāki.

Apstājies! Griezies atpakaļ! Tu negribi to darīt.

Taču Zoijai nebija citas iespējas. Tās ir bailes, kas mums neļauj paraudzīties no cita skatpunkta.

Beidzot viņa nokļuva pie aizslēgtajām durvīm. Aiz tām slēpās rēgaina, pulsējoša enerģija. Zoija pastiepa roku, lai mēģinātu durvis atvērt.

Tad viņa ievēroja palātas numuru.

“232.”

Zoija pamodās aukstos sviedros un, drausmīgi drebēdama, pūlējās atgūt elpu. Divsimt trīsdesmit otrais numurs slimnīcā bija tieši viņas palātai.

Etāns blakus gulēja ciešā miegā. Acīmredzot Zoija šoreiz nebija kliegusi.

Viņa uzmanīgi izlīda no segas apakšas un apsēdās, mēģinot neiztraucēt Etānu. Zoiju vēl nebija pametusi šausmu izjūta, tāpēc kājas bija tik ļodzīgas, ka pieceļoties viņa tik tikko noturējās līdzsvarā.

Zoija no pakaramā paņēma rītatērpu, uzvilka to mugurā un cauri gaitenim devās uz dzīvojamo istabu. Nostājusies pie loga, viņa raudzījās debesīs, kas, tuvojoties rītausmai, jau sāka bālēt.

Cik ilgi vēl viņa var izlikties, ka viss ir kārtībā? Diezgan slikti bija jau tas vien, ka viņa divu pēdējo nedēļu laikā bija pamanījusies mānīt pati sevi. Tagad Zoijai vajadzēja atzīt to, ka ir vainīga, jo slēpusi varbūtējo patiesību no vīrieša, kuru mīlēja.

Tu man nemelotu.

Zoija Etanam nebija melojusi. Tiešā veidā ne. Taču Etāns bija pelnījis uzzināt visu patiesību, nevis tikai izskaistināto variantu, ko Zoija bija viņam stāstījusi.

Zoijai acis bija asaru pilnas. Ja izrādīsies, ka tas, ko viņa redzēja baismīgajos sapņos, ir patiesība, tad vajadzēs atteikties no Etana. Tā būtu vienīgā pareizā iespēja. Zoija to saprata.

Viņa arī zināja, ka tad viņas sirds būtu salauzta.

Tas jādara jau no paša rīta, Zoija izlēma. Pie brokastu galda viņa Etanam izstāstīs visu. Ilgi vairs nebija jāgaida. Rīts gandrīz jau bija uzausis.

Zoijas vaigi bija slapji no asarām. Viņa tās slaucīja rītatērpa piedurknē.

-  Varbūt tu man pateiksi, kas atkal noticis? Etāns ierunājās klusi un mierīgi. Vai arī atkal atstāsi neziņā?

Zoija satrūkusies strauji pagriezās un ieraudzīja, ka Etāns stāv krēslainajā telpā. Viņš bija uzvilcis tikai bikses, kājas bija kailas.

Etāns pienāca Zoijai tuvāk un apstājās.

-   Brokastīs, -viņa izdvesa.

-   Es nemaz neesmu izsalcis.

-   Es gribēju teikt, ka pastāstīšu to tev pie brokastu galda.

-   Ko tu man pastāstīsi ?

Nu tas brīdis bija klāt. Jādodas cauri liesmām.

-   Ak, Etan…

-   Tu gribi aiziet no manis, vai ne? Etāns izlaida pirkstus caur matiem. Mēs to varētu izrunāt skaidri un gaiši. Es protu novērtēt to, ka tu negribi mani sāpināt, taču man nav nekāda labuma, ja tu sevi piespied saglabāt šo laulību.

Zoija apjauta patiesību. Tā viņu satricināja līdz sirds dziļumiem.

-  Tā nerunā, viņa kaismīgi čukstēja. Pat domāt nemēģini ko tādu! Pat ne uz īsu brītiņu. Es tevi mīlu daudz vairāk, nekā jebkad savā mūžā esmu mīlējusi. Es tevi mīlēšu līdz pat pēdējai stundiņai. Nekad nepārstāšu tevi mīlēt.

Etāns kļuva ļoti kluss.

-   Bet?

Zoija saņēmās, lai neļautos izmisuma vilnim.

-  Bet manuprāt, ir ļoti iespējams, ka es jūku prātā, un es tevi mīlu pārāk stipri, lai pieļautu, ka tu paliec laulībā ar nelīdzsvarotu sievieti.

Iestājās rēgains klusums.

-   Mēģini izstāstīt visu vēlreiz, Etāns ļoti uzmanīgi ieteicās.

Zoija apsēdās uz dīvāna malas un aptvēra sevi ar abām rokām.

-  Tu taču jau dzirdēji.

-  Vai tu patiešām domā, ka vari sajukt prātā?

-Jā. Zoija pievērsa skatienu zeltīti sārtajām orhidejām, kas šūpojās ūdenī zemā stikla bļodā uz kafijas galdiņa. Kādu laiku es centos sev iestāstīt, ka zirnekļa tīkli, ar kuriem saskāros Arkādijas kabinetā un “Dizainera sapņu mājā", tur palikuši pēc Džona'Brenča vai Lindsijas Voilas klātbūtnes. Taču tagad esmu pārliecināta, ka viņi tos tur nav atstājuši.

-Tātad tu izdomāji, ka tieši aiz tevis paliek šīs paranormālās drazas?

-   Tas ir iespējams, Etan. Ļoti iespējams. Esmu vienīgā, kas bez viņiem ir bijusi abās tajās telpās.

-  Tās ir blēņas.

Zoija novērsa skatienu no orhidejām un paskatījās uz Etānu.

-   Zinu, tu netici, ka varu sajust psihisko enerģiju. Taču tā ir patiesība, un man ar to kaut kā jātiek galā pat tad, ja tu to nespēj.

Etāns satvēra Zoiju aiz rokām un piecēla kājās.

-   Sīs sarunas dēļ pieņemsim, ka tu esi ekstrasense un no tevis strāvo kādas dīvainas vibrācijas. Taču tavā domu gaitā ir kāda liela kļūda.

-Kāda?

-  Ja šīs vibrācijas nāktu no tevis, tad tai vājprātīgajai enerģijai vajadzētu būt jūtamai visā šajā dzīvoklī. Padomā par to. Te taču tu dzīvo, vai ne?

Zoija vairākas reizes samirkšķināja acis, lai apvaldītu asaras.

-   Tici man, es turos pie šīs varbūtības, jo tā ir mana vienīgā cerība. Taču iespējams, ka savādās norises manā psihē rodas piepeši, tās nav pastāvīgas. Gluži kā īslaicīgi statiskās enerģijas uzliesmojumi, kas krēslas laikā rada traucējumus radiopārraidēs. Tās norises sākas pamazām un līdz ar nakts iestāšanos kļūst arvien izteiktākas.

-   Blēņas, Etāns atkal ieteicās.

-   Es jau zināju, ka tu nesapratīsi.

-  Paklausies, mīļā! Es lieliski saprotu tikai vienu, proti, ka tu nejūc prātā.

-   Kā tu to vari tik droši zināt? Zoija centās runāt mierīgi. Viņa briesmīgi baidījās gan sajukt prātā, gan arī zaudēt Etānu. Zoijai likās, ka viņa sabruks zem baiļu smaguma. Kā tu vari būt tik ļoti pārliecināts? Tu pat netici, ka esmu ekstrasense, kā tad tu vari zināt, ka es neesmu prātā jukusi ekstrasense?

-  Gluži tāpat, kā tu mani neuzskati par slepkavniecisku maniaku, lai gan esmu tev pastāstījis, ka tīši iegrūdu otru cilvēku nāvē.

Uz brīdi iestājās saspringts klusums.

Zoija sarauca pieri.

-   Dieva dēļ,- Etan, tas ir citādi! Tu neesi aukstasinīgs slepkava.

-  Un es, palūkojoties tev acīs, nesaskatu nekādas vājprāta pazīmes.

-  To jau no ārpuses nevar redzēt.

-  Protams, var. Kā, pēc tavām domām, tiek diagnosticēta psihiska slimība? Cilvēki, kuri patiešām zaudējuši prātu, parasti to paši neapzinās. To pamana apkārtējie. Tici man, neviens no taviem draugiem nedomā, ka tu esi jukusi.

-   Etan, kaut kas nav kārtībā. Zoija trīcēja. Cerības un bailes bija radījušas neiedomājamu spriedzi. Es to jūtu. Man liekas, Tabita Paina teica taisnību. Man jāpārvar bailes un jāizvērtē realitāte ar skaidru prātu.

-  Varbūt Tabitai Painai ir vienmēr pa rokai daži iespaidīgi guru teicieni, bet, kā es tev viņdien teicu, detektīviem ir pašiem savas gudrības, piemēram, nevajag meklēt sarežģītu atbildi, ja ļoti laba un vienkārša atbilde ir tieši degunpriekšā. Un šoreiz pati vienkāršākā atbilde ir tā, ka pēdējā laikā tev bijis jāpārcieš ļoti smags stress un tu uz to reaģē pati savā, īpatnējā veidā. Tu esi izturīga, taču arī taviem spēkiem ir robežas. Tādas ir ikvienam. Pagaidi, kamēr atspirgsi, un pašreiz atmet raizes par psihiskiem traucējumiem.

-   Un ja nu viss kļūs arvien ļaunāk ari tad, kad dzīve būs atgriezusies parastajās sliedēs?

-   Esmu pilnīgi drošs, ka tā nebūs. Man šķiet, ka tas, ko tu dēvē par zirnekļu tīkliem, ļoti stipri līdzinās manām mokošajām izjūtām, kas rodas ik gadu novembra mēnesī. Psihiskas traumas sekas.

-   Bet, Etan…

-   Ja tev kļūs sliktāk, mēs tiksim ar to galā. Etāns ciešāk aptvēra Zoiju ap pleciem. Abi kopā.

Kopā. Sis vārds tumsā radīja siltu blāzmu. Zoija dzīvē tik bieži bija jutusies viena, ka bija to sākusi uzskatīt par pašsaprotamu lietu. Pat neilgajā laulībā ar Prestonu Zoija bija pazinusi vientulību, jo nekad nebija varējusi viņam uzticēt patiesību par sevi.

Taču Etāns varēja tikt galā ar visu, arī ar to, ka sieva sevi uzskata par ekstrasensi.

-  Es mīlu tevi. Zoija apskāva Etānu un piekļāvās viņam cieši jo cieši.

*

Etāns satvēra plaukstās Zoijas seju un noskūpstīja viņu.

-  Ari es tevi mīlu, viņš teica. Tagad mēs esam viena komanda. Lai kas notiktu, mēs turēsimies kopā. Norunāts?

-   Norunāts!

Pēc brīža Etāns saņēma Zoiju aiz rokas un veda atpakaļ uz gultu. Rīta svīdumā viņš mīlējās ar Zoiju tik kvēli un neapvaldīti, ka pilnīgi izgaisināja viņas bailes.

Vismaz uz kādu laiku.

41

Hīipers parādījās Casa de Oro aizmugures durvīs tieši tajā brīdī, kad Zoija novietoja mašīnu savā stāvvietas laukumiņā. Vienā rokā Hūpers turēja nesaplacinātu kartona kasti, bet otrā baltu plastikāta atkritumu maisu.

Zoija izkāpa no mašīnas un noraudzījās, kā Hūpers atkritumu tvertnē iesviež vispirms maisu, tad uzmet uz metāla tvertnes kartona kasti. Viņš pamanījās to uzsviest tā, lai kaste aizsegtu uzrakstu SAPLACINIET KASTES.

Zoija pati nesaprata, kāpēc šodien atgriezusies mājās tik agri. Dažas pēdējās stundas viņa bija sēdējusi birojā, nespēdama piesaistīt domas saviem dizaina projektiem, jo nemierīgā, nervozā nojauta kļuva arvien spēcīgāka.

Zoija bija mēģinājusi turpināt pētījumus par zirnekļa tīkliem, bet, tiklīdz bija atvērusi pirmo grāmatu apcerējumu par Vastu*, nemiers vairs nebija apvaldāms.

Zoija bija sajutusi tik spēcīgu vajadzību atgriezties Casa de Oro,

* Vastu (Vaitsthy Vidaya) vēdiskā mācība par pilsētu, tempļu un māju būvniecības seno sistēmu.

ka viņa beigās pārstāja tai pretoties. Viņa nojauta, ka vienā brīdī ir palaidusi garām nepamanītu ko svarīgu.

Zoija paskatījās uz nesaplacināto kartona kasti un nosodoši nogrozīja galvu.

-   Nekrietni, Hūper, pavisam nekrietni.

-   Tas ir mans triumfa žests. Hūpers nopurināja no rokām purekļus, apbrīnodams savu veikumu. Varbūt jūs, pārējie, esat padevušies, bet es esmu nolēmis turpināt cīņu. Turklāt manā rīcībā ir slepens ierocis. Nevaru vien sagaidīt to brīdi, kad seržante Dankana pieklauvēs pie manām durvīm, lai lasītu vēl kādu lekciju par to, ka jāsaplacina kastes. Tad gan viņa dabūs trūkties.

-  Jūs domājat lauzt īres līgumu?

-  Nu nē! Hūpers pameta gaisā mašīnas atslēgas un tās atkal uzķēra. Man ir pierādījumi pret šo jaunkundzi, kuras attīstība aizkavējusies anālajā stadijā.

-  Kādi pierādījumi?

Hūpers izskatījās visai pašapmierināts.

-  Paklausieties! Robiņa Dankane no pēdējās darba vietas Visperingspringsā atlaista par to, ka anketā sniegusi par sevi melīgas ziņas. Man tikai jāpaceļ klausule un jāpiezvana Casa de Oro īpašniekiem, un Dankane izlidos no šejienes kā korķis.

-   Kā jūs uzzinājāt, ka Robiņa atlaista no iepriekšējās darba vietas?

Hūpers ātri pārlaida skatienu stāvvietai, pārliecinādamies, ka neviens nevar noklausīties, tad panāca tuvāk Zoijai.

-  Vakar vakarā mēs ar draugu bijām iegājuši iedzert kādu glāzi alus. Es sāku stāstīt, ka mūsu jaunā mājas pārvaldniece cenšas mūs dresēt kā seržants jaunkareivjus, un viņš teica, ka šāda izturēšanās viņam atgādinot sievieti, kas pagājušā mēneša beigās dažas dienas strādājusi pie viņa. Kad es nosaucu Robinas vārdu, izrādījās, ka tā patiešām .bijusi viņa.

Zoija ciešāk satvēra somiņas siksnu.

-   Vai esat pārliecināts, ka viņa sniegusi melīgas ziņas darba iesnieguma anketā?

-   Tā mans draugs teica. Viņa pieņemta pagaidu darbā, jo viņiem trūcis darbinieku, bet Robiņa atlaista tūlīt pēc iesniegto ziņu pārbaudes, jo noskaidrojies, ka viņa sniegusi melīgas ziņas par to, ar ko nodarbojusies pēdējo divu vai trīs gadu laikā.

-  Kas tad atklājies? Vai viņa bijusi cietumā?

-   Vēl ļaunāk. Hūpers ļauni ieķiķinājās. Vai varat iedomāties, viņa bijusi ieslodzīta kādā privātā psihiatriskajā slimnīcā.

Zoiju sāka kratīt auksti drebuļi.

-  Vai esat pārliecināts?

-  Tā sacīja draugs. Hūpers atkal pameta gaisā un uzķēra mašīnas atslēgas, tad devās uz savu mašīnu. Nevaru vien sagaidīt, kad viņa man uzbruks par to sasodīto, nesaplacināto kartona kasti. Es gaidīt gaidu to brīdi, kad pateikšu, ka zinu viņai oficiāli ir diagnosticēta vājprātība.

-   Hūper!

-  Jā? Viņš atslēdza savu mašīnu.

-   Kur jūsu draugs strādā?

-  Viņš ir inspektors “Rednora drošības sistēmās”.

Zoija stāvēja gluži apstulbusi, bet Hūpers iedarbināja motoru un izbrauca no stāvvietas.

Beidzot viņai izdevās sakopot domas, kas joņoja neprātīgā ātrumā, un Zoija iegāja mājas vestibilā. Uz pārvaldnieces kabineta durvīm bija piestiprināta lapiņa ar rūpīgi uzvilktiem burtiem, kas īrniekiem vēstīja, ka pārvaldniece neatrodas savā darbā vietā personisku iemeslu pēc.

Zoija nospieda durvju rokturi un nejutās pārsteigta, atklājot, ka durvis ir slēgtas. Viņa pakāpās dažus soļus atpakaļ un pārbaudīja ar skatienu vestibilu un kāpnes uz otro stāvu. Tur neviena nebija. Likās, ka dzīvojamā māja ir tukša kā parasti pēcpusdienās, kad lielākā daļa īrnieku arvien vēl bija darbā.

Zoija apsvēra, kā rīkoties. Varētu zvanīt Etanam un lūgt padomu, taču Zoija skaidri zināja, ka viņš teiks, lai nedara it neko.

Tagad vairs nevarēja atļauties neko nedarīt. Zoijas nemiers kļuva arvien spēcīgāks, izvēršoties par smagu trauksmi.

Gaidīt nebija iespējams. Viņai bija jāzina patiesība.

Robinas dzīvoklis atradās pirmā stāva vestibila pašā galā. Protams, arī tas bija aizslēgts. Taču Zoija bija ievērojusi, ka Robiņa dienā bieži vien atstāj vaļā guļamistabas logu.

Zoija izgāja ārā un pa celiņu devās uz mājas aizmuguri. Robinas atvērto logu daļēji aizsedza neliela noliktava, kur glabājās dārza un baseina apkopes piederumi. Zoija vēlreiz pameta skatienu pār plecu. Nemanīja nevienu cilvēku, kas varētu kļūt liecinieks tam, ka viņa nelikumīgā veidā iekļūst svešā dzīvoklī.

Zoija lielajā somā atrada instrumentu komplektu, ko vienmēr mēdza nēsāt līdzi.

Izlauzt aizsargrežģi no alumīnija ietvara nemaz nebija grūti.

Zoija saņēma dūšu un pārcēla pāri palodzei vispirms vienu, tad otru kāju.

Pirmais tumšās enerģijas pieskāriens nebija ļaunāks kā tajās reizēs, kad viņa ar to bija saskārusies Arkādijas kabinetā un paraugmājā.

Tik ļauni nemaz nebija. Zoija jau bija sagatavojusies. Viņa varēja tikt galā ar to. Zoija izjuta spēju līksma atvieglojuma uzplūdu. Tātad viņa pati nebija jukusi prātā.

Zoija stāvēja uz paklāja netālu no loga un pētīja guļamistabu.

Sakot, ka istabas iekārtojums ir spartiski vienkāršs, nebūtu precīzi raksturota patoloģiskā kārtība, kādā bija saliktas nedaudzās mēbeles. Šaurā gulta ar baltā pārklāja līdzenajām locījumu vietām rēgaini atgādināja slimnīcas gultu Svečezerā.

Zoija palūkojās uz nelielu kumodi, kas atradās telpas pretējā pusē. Pie spoguļa bija pieslieta fotogrāfija, kas bija nozudusi no aploksnes, kuru Zoija bija aizmirsusi Arkādijas kabinetā. Tai blakus atradās tumšsarkanā krūze.

Zoija paspēra soli tuvāk tualetes galdiņam un negaidot iepinās blīvas, mutuļojošas enerģijas jūklī.

Viņu sagrāba šausmu izjūta. Zoija bija iekļuvusi tieši pašā zirnekļa tīkla vidū.

Pretīgais lipeklis aptinās visām sešām Zoijas maņām, padarot viņu aklu, kurlu un nejutīgu. Viņa iegrima pilnīgā tumsā un zaudēja spēju orientēties. Zoija izstiepa roku, mēģinādama pieķerties pie kādas mēbeles un noturēties kājās, bet pirksti nespēja neko sataustīt.

Apziņā kā strāvas sitiens ietriecās šausmas. Vajadzēja tikt ārā. Taču kā lai to izdara, ja nav iespējams neko ne redzēt, ne dzirdēt vai sataustīt? Zoija pūlējās kustināt kājas, bet nejuta, vai tās klausa prāta dotajai pavēlei.

Gaišā dienas laikā Zoija bija iekļuvusi ļaunā murgā. Viņai likās, ka zaudēs prātu, ja tūlīt pat neatgūs savas maņas. Zoija pavēra muti, lai sauktu palīgā, bet nevarēja dzirdēt pati savu balsi, tāpēc nezināja, vai viņai vispār izdevies ko izdvest.

Zoija izmisīgi vēcinājās ar rokām, pretodamās ļaunajai enerģijai, kas ietina viņu no visām pusēm, bet likās, ka viņa cīnās ar mūžīgo tukšumu.

Zoija saprata, ka jāpārvar šī enerģija, citādi viņa būs pazudusi drausmīgajā tumsībā uz visiem laikiem.

Viņa prata atvairīt zemas intensitātes enerģiju. Zoijai ienāca prātā, ka arī šim lipeklim droši vien varētu tikt cauri līdzīgā veidā. Vajadzēja tikai atrast enerģijas plūsmas virzienu un to harmonizēt.

Fen šui metode domāšanā.

Zoija koncentrēja visu savu gribu un psihisko enerģiju, un viņai lēni, ar mokām izdevās daļu ļaunā taustekļa atbīdīt tālāk. Pamazām dažas tumšās vibrācijas izdzisa un saplaka.

Piepeši viss atkal kļuva gaišs. Atdzīvojās arī Zoijas pārējās maņas. Viņa sajuta, ka plaukstas atbalstās pret raupju paklāju, un saprata, ka pakritusi.

Zoija atvēra acis, vēl gluži vārga no iekšējās cīņas, un paskatījās uz guļamistabas durvīm.

Tajās stāvēja Robiņa Dankane. Rokā viņa turēja pistoli.

-Jūs varējāt pieklauvēt, viņa sacīja.

Etāns stāvēja aiz Singltona un skatījās datora ekrānā.

-   Tas ir lieliski, ka tev izdevies iekļūt tajās datnēs, Etāns izklaidīgi sacīja. Viņa uzmanību visā sarakstā bija piesaistījis tikai viens vārds.

-   Ak, tas nemaz nebija grūti, Singltons teica. Tādu datora aizsardzības sistēmu, kāda ir Rednoram, tagad var iegādāties jebkurā veikalā. Ikviens kaut cik jēdzīgs hakeris var tikt tai cauri aptuveni piecpadsmit minūtēs.

-Tu to izdarīji piecās minūtēs.

-   Es esmu vairāk nekā tikai jēdzīgs.

-  Tiesa gan.

Singltons viegli pielieca galvu uz sāniem. Gaismā, kas plūda no ekrāna, iezalgojās viņa briļļu stikli.

-   Kā tu iedomājies, ka tā persona, kas bija ielauzusies Arkādijas kabinetā un Zoijas bibliotēkā, būtu varējusi strādāt pie Rednora?

-  Harijs ieminējās, ka Rednora drošībnieks tovakar skvērā apmulsinājis viņu. Harijs sacīja, ka drošībnieki viņu vienmēr padarot nervozu, jo viņi itin viegli varot paiet garām neievēroti, turklāt viņiem parasti esot pieejamas dažādu objektu atslēgas. Šorīt man ienāca prātā, ka Rednora vīri apsargā gan netālu esošo paraugmāju, gan Fountain Square. Persona Rednora drošības dienesta formas tērpā, kas zināja, kur glabājas atslēgas, un pārzināja apsargājamo objektu izvietojumu, būtu varējusi iekļūt abās tajās vietās, neatstājot nekādas pēdas.

-  Visu cieņu.

-   To nebija viegli izdomāt, Etāns atzina.

Singltons atgāzās krēslā atpakaļ.

-  Kāpēc tu negāji tieši pie Rednora un nepalūdzi viņa darbinieku sarakstu?

-  Negribēju viņam sagādāt ētiski grūtu situāciju, kā mūsu profesijā mēdz teikt.

-  Ak jā, pareizi gan. Darba devējam nav jāsniedz šāda veida ziņas, ja vien neierodas policija ar pilnvaru tās iegūt.

-  Turklāt šādi informāciju iegūt ir daudz vienkāršāk.

-   Kā tad, Singltons piekrita.

-   Varu piebilst, ka es itin nemaz nejustu sirdsapziņas pārmetumus, ja tu varētu ielauzties Svečezera datnēs, ņemot vērā visu, ko tie tur nodarīja Zoijai.

-  Tūlīt būs.

-  Etāns ātri lasīja tekstu uz ekrāna. Šķiet, Robiņa Dankane trīs gadus ārstēta Svečezerā.

-   Zoijai jau trīs mēneši vien likās kā īsta elle. Trīs gadi droši vien bijuši kā vesela mūžība.

-   Līdzjūtības man šobrīd trūkst, Etāns teica. Domāju, ka Dankane vajā manu sievu.

-Jāatzīst, ka Dankanes ierašanos Visperingspringsā un to, ka viņa kļuvusi par mājas pārvaldnieci tieši tur, kur dzīvojat jūs ar Zoiju, grūti nosaukt par sagadīšanos.

Etāns pētīja ekrānā redzamo informāciju.

-  Kad Dankani izlaida no Svečezerā?

-   Neizskatās, ka viņa būtu izlaista no turienes. Singltons parullēja tekstu pāris lapas tālāk. Vismaz ne oficiāli. Te rakstīts, ka viņa no turienes pagājušajā mēnesī aizgājusi patvarīgi.

-  Ak, velns un elle!

Singltons piemiedza acis un paskatījās uz ekrānu.

-Tieši pēc tam, kad tu kopā ar Zoiju biji atgriezies Svečezerā un sacēlis traci. Droši vien kādu laiku tur valdīja īsts juceklis. Man šķiet, Robiņa Dankane gluži vienkārši izbēga, izmantojot to, ka darbinieki skraidīja kā apsviluši, cenzdamies saprast, kas īsti notiek.

-  Vai Dankanei ir ģimene?

-   Paskatīsimies. Singltons ielūkojās ierakstā, kas bija izdarīts uzņemšanas nodaļā. Nē. Vairs nav. Taču liekas, viņa mantojusi lielu naudu, un viņas īpašumu pārvaldīšanai iecelts aizbildnis. Kāds Feriss. Viņš parakstījis dokumentus.

-   Un tad samaksājis Svečezerā slimnīcai, lai Robiņa netiek no turienes ārā, kamēr viņš droši vien notērētu visus viņas līdzekļus.

-  Tieši tādiem nolūkiem Xanadu bija paredzēta.

Etāns pārlūkoja uzņemšanas nodaļas ierakstus un piepeši sastinga, izlasījis dažas pazīstamas frāzes.

… Pacientei ir spilgti izteiktas dzirdes halucinācijas… Viņa apgalvo, ka dzirdot balsis sienās…

-   Ak, nolādēts! Etāns klusi ieteicās. Singltons pavilka uz augšu vienu uzaci.

-   Tādu pašu diagnozi viņi ierakstīja a vai ne?

-  Gandrīz tieši to pašu.

Zoijas dokumentos,

42

Svečezerā jūs mani netikāt pamanījusi, vai ne? Robiņa teica. Pēc dažiem pirmajiem mēnešiem, ko tur pavadīju, neviens mani vairs nemanīja. Es vairs necentos viņiem iestāstīt, ka neesmu jukusi. Klusēju un izturējos tā, it kā manis nebūtu. Pēc kāda laika neviens par mani vairs nelikās ne zinis. Izņemot dakteri Makalistēru.

-   Tas bija veids, lai jūs spētu izturēt dzīvi Svečezerā, vai ne? Zoija saudzīgi sacīja. Klusēt un izturēties pavisam nemanāmi.

-Trīs reizes nedēļā man no “H” nodaļas ļāva aiziet līdz bibliotēkai otrajā stāvā. Es vairākas reizes pagāju jums garām pa gaiteni. Redzēju, kā sanitāri jūs ved uz dakteres Makalistēras kabinetu: Tad sapratu, ka acīmredzot jūs, tāpat kā es, atšķiraties no pārējiem cilvēkiem.

-  Vai Makalistēra arī ar jums centās izmantot savas viltības? Zoija lēni pieslējās sēdus. Kustēties bija ļoti grūti, jo enerģiju un koncentrēšanos lielākoties vajadzēja veltīt tam, lai nelaistu tuvumā staipīgos zirnekļa tīkla pavedienus. Tie snaikstījās Zoijas maņu tuvumā, draudot vēlreiz aptīties tām.

-   Nekustieties. Robiņa šausmīgās bailēs iekliedzās. Roka, kurā viņa turēja pistoli, trīcēja.

Zoija aizturēja elpu.

-  Viss kārtībā, Robiņa. Es nekustos. Jūs taču redzat, vai ne?

Pēc brītiņa Robinai, šķiet, bija izdevies nedaudz apvaldīties.

-   Palieciet, kur esat!

-   Pastāstiet, kā jums veidojās attiecības ar Makalistēru.

-   Man likās, ka es viņai patīku, čukstēja Robiņa. — Viņa vienīgā man ticēja, kad teicu, ka dažreiz spēju izjust, ko runā sienas.

-  Viņa jūs pārliecināja, ka grib jums palīdzēt, vai ne?

-Jā.

Zoija nopūtās.

-   Pēc cik ilga laika jūs sapratāt, ka viņa jūs grib vienīgi izmantot savā darbā, konsultējot policiju nozieguma vietās? .

-  Man nebija iebildumu viņai palīdzēt. Es gribēju to darīt. Kādu laiku viss bija kārtībā. Man tas pat patika. Labi bija apzināties, ka es palīdzu policijai notvert kriminālnoziedzniekus, lai viņi saņemtu pelnīto sodu.

-   Lai gan atzinību par to saņēma vienīgi Makalistēra un nedarīja neko, lai dabūtu jūs ārā no “H" nodaļas?

-  Viņa man apsolīja kad es būšot gana atspirgusi, viņa panākšot, ka mani laiž ārā no Svečezera.

-  Taču jūs nekad nebijāt pietiekami atspirgusi, vai ne? Zoija jautāja. Labā, vecā Makalistēra. Viņai ne prātā nenāca laist ārā no ne jūs, ne arī mani. Viņa gribēja mūs paturēt slimnīcā, lai varētu turpināt ar mums savus eksperimentus un testus.

Robiņa samirkšķināja acis. Viņas roka ar pistoli drebēja tik stipri, ka Zoija baidījās, vai Robiņa tīri nejauši nenospiedīs gaili.

-  Redziet, pēc kāda laika man sāka uznākt aptumsuma brīži, Robiņa teica.

-  Aptumsuma brīži? Vai jūs domājat tos zirnekļa tīklus?

-   Par ko jūs runājat? Robiņa noprasīja. Te nav nekādu zirnekļa tīklu.

-  Šajā istabā ir kas tāds, ko es izjūtu kā lipīgu enerģiju. Es to atradu Arkādijas kabinetā un arī paraugmājas bibliotēkā.

-Jūs melojat. Es neko nejūtu.

-   Droši vien tāpēc, ka šī enerģija vai nu kas ari tas būtu nāk no jūsu psihes, Zoija teica. Vai neesat ievērojusi, ka mēs spējam uztvert emocijas, ko telpā atstājuši citi cilvēki, taču neuztveram mūsu pašu enerģijas atliekas?

Robiņa nopūtās.

-   Vienmēr esmu brīnījusies, kāpēc tā notiek. Reizēm, kad atrados viena savā istabā, biju ļoti izbijusies vai dusmīga. Taču pēc tam es no sienām šīs jūtas nevarēju vairs uztvert.

-  Tāpat ir arī man. Šķiet, tam vajag būt kādam dabiskam aizsardzības mehānismam. Zoija apklusa. Pastāstiet par to aptumsumu!

-   Es varu sajust, ka tas tuvojas, bet tad viss sagriežas, un es uz pāris minūtēm atslēdzos.

-  Tā ir tāda kā lēkme?

-   Laikam gan. Kad atgūstos, viss atkal ir kārtībā, bet es nevaru atcerēties, kas noticis aptumsuma brīdī. Kad man šīs lēkmes sāka parādīties, man likās, tas nozīmē, ka mana ekstrasensoriskā maņa kļūst spēcīgāka varbūt tāpēc, ka es strādāju kopā ar Makalisrēru. Pirms tam, kad viņa gāja izdarīt pārbaudes, Makalistēra man bieži deva medikamentus. Es domāju, ka tā ir reakcija uz šiem preparātiem.

-  Viņa arī man mēģināja tos dot. Tā izjūta bija pretīga.

-   Man tāpat. Taču es sev iestāstīju ja jau tie ir tik iedarbīgi, tad ir vērts tos lietot. Tad divas reizes seansos pie Makalistēras man radās aptumsums, un viņa noskaitās.

-  Kā tas notika?

Robinai nodrebēja lūpas.

-   Pirmajā reizē vēl nebija tik ļauni. Vismaz man tā liekas. Aptumsums ilga tikai dažas sekundes. Taču es, šķiet, noģību un kaut ko nogrūdu no Makalistēras galda. Nākamā lēkme bija spēcīgāka. Viņa man vēlāk teica, ka aptumsuma laikā es esot sadauzījusi galda lampu. Viņa bijusi spiesta izsaukt sanitārus. Man šķiet, es viņu izbiedēju.

-  Tā viņai vajadzēja. Makalistēra to bija pelnījusi.

-  Viņa nolēma, ka es sāku zaudēt prātu. Redzēju, ko viņa ierakstījusi manā slimības vēsturē. Makalistēra secināja, ka mana psihe nav tik stipra, lai apvaldītu savu ekstrasensoro maņu, tāpēc es kļūšot vājprātīga.

-  Kāpēc jūs atbraucāt uz Visperingspringsu? Zoija jautāja.

-  Es gribēju būt tur, kur bijāt jūs. Vai saprotat? Kad jūs izbēgāt no Svečezera, es apjautu, ka jūs atšķirībā no manis esat stipra. Es vēlējos, kaut varētu kļūt noteicēja pati par savu likteni tāpat kā jūs. Pēc tam kad jūs bijāt aizbēgusi, es naktīs gulēju nomodā un gudroju, kur jūs esat un ko darāt. Kad dzirdēju sanitārus runājam, ka jūs esat mirusi, es neticēju. Es domāju, ka esat apvedusi viņus visus ap stūri, tāpēc es priecājos es priecājos.

-Jūs esat stipra, Robiņa. Citādi jūs Svečezerā nebūtu izturējusi.

-  Jā, es izturēju, bet ar aptumsuma lēkmēm es nevarēju tikt galā. Tās kļuva aizvien stiprākas. Taču pirms dažām nedēļām slimnīcā ieradāties jūs un Triā, un pēc tam viss pārvērtās.

-   Un tad jūs izbēgāt?

-  Es gluži vienkārši kādu dienu izgāju ārā no turienes, Robiņa sacīja. Neviens mani nemēģināja aizturēt.

-   Un jūs braucāt meklēt mani?

-   Es domāju, ja vērotu un pētītu jūs, tad varbūt varētu noskaidrot, kā jūs spējat valdīt pār savām ekstrasensorajām spējām, lai tās nesagrautu jūs pašu.

-  Kāpēc jūs man nepateicāt, kas esat un kāpēc vēlaties iepazīties ar mani? Zoija vaicāja.

-  To aptumsumu dēļ, Robiņa bēdīgi atbildēja. Negribēju, lai jūs uzzināt, ka jūku prātā. Man likās, ja jūs to pamanīsiet, tad sāksiet raizēties, ka es jūs varbūt kaut kā slikti ietekmēšu.

-  Kāpēc jūs gājāt uz paraugmāju un uz Arkādijas kabinetu?

-  Es zināju, ko Arkādija jums ir ļoti tuva draudzene un ka jūs pie viņas bieži iegriežaties. Man nekad nav bijis tādas draudzenes. Es gribēju izjust, ko nozīmē šādas tuvas attiecības. Un uz paraugmāju es biju aizgājusi tāpēc, ka gribēju izjust jūsu radošo spēju ietekmi.

-  Tā televīzijas meistara nemaz nebija, vai ne? Zoija jautāja. Tāpēc jau jūs nevarējāt pastāstīt, kā viņš izskatījies. Jūs meistaru izdomājāt. Jūs tikai gribējāt iekļūt manā dzīvoklī, lai tur uztvertu vibrācijas.

-  Es gribēju uzzināt, kā sieviete jūtas, dzīvojot normālu dzīvi kopā ar vīrieti. Robinai aizlūza balss, un viņa sāka elsot. Es nekad neesmu uzdrošinājusies kādam vīrietim pateikt taisnību par sevi. Es gribēju izjust, ko nozīmē dzīvot mīlestībā.

Zoija paskatījās uz tualetes galdiņu.

-  Kāpēc jūs paņēmāt fotogrāfiju un krūzi?

-  Man ienāca prātā, ja es dabūtu dažas lietas, kas pieder jums, varbūt tās man palīdzētu koncentrēties. Es neņēmu neko vērtīgu. Tā īstenībā nemaz nebija zādzība. Es tās mantas it kā aizņēmos. Nedomāju, ka jums to ļoti varētu pietrūkt.

-  Arkādijas kabinetā jūs salauzāt pildspalvu. Un manā bibliotēkā saplēsāt vāzi.

-  Tas iznāca nejauši. Roka ar pistoli atkal nodrebēja. Gan vienā, gan otrā vietā man uznāca… lēkme. Tad arī es krītot saplēsu pildspalvu un vāzi.

Zoija redzēja, ka Robinas uzbudinājums ar katru brīdi kļūst arvien spēcīgāks. Šāviens varēja iet vaļā pilnīgi negaidīti.

-  Tas nekas, Zoija mierinoši sacīja. Es saprotu.

-            Nē, jūs nesaprotat. Robiņa piepeši kļuva savādi mierīga.

-   Jo jūs esat stipra. Jūs nezināt, cik briesmīgas ir aptumsuma lēkmes.

-  Zinu gan. Tieši šajā istabā es varu izjust, kāda ir šo lēkmju iedarbība. Arī Svečezerā es pāris reizes esmu jūs izjutusi.

-  Es šeit ierados tāpēc, ka gribēju jūs vērot, mācīties no jums. Taču nu redzu, ka no tā nav nekāda labuma. Es nekad nekļūšu tik stipra kā jūs.

-   Mani nogalinot, jūs no aptumsuma lēkmēm neatbrīvosieties.

Robiņu tas, šķiet, apmulsināja.

-   Protams, neatbrīvošos.

-   Reibina, nolieciet pistoli! Es gribu ar jums aprunāties.

-  Nu jau ir par vēlu runāt. Jūs nevarat pateikt neko tādu, kas man palīdzētu. Jums nevajadzēja šodien ierasties pie manis. Es jau biju sagatavojusies to izdarīt, kad sadzirdēju, ka jūs iekāpjat pa logu. Ja jūs nebūtu mani iztraucējusi, tad viss būtu beidzies.

Zoija sāka saprast. Robiņa, paklausieties.

Durvīs aiz Robinas pazibēja kāda ēna. Tas bija Etāns. Viņam rokā bija pistole.

Zoija centās dot Etanam zīmi, viegli pakustinot galvu, un jutās atvieglota, redzot, ka viņš laikam gan sapratis. Etāns klusi stāvēja nelielā attālumā no Robinas.

-   Ardievu, Zoija, Robiņa teica. Es biju cerējusi, ka mēs kādu dienu varētu sadraudzēties, bet tagad zinu, ka tas nav iespējams. Kāpēc gan lai tik stipra sieviete kā jūs gribētu draudzēties ar tādu vārguli kā es?

Robiņa pavērsa pistoli pret sevi un atvēra muti.

-  Nē, Zoija izmisīgi iesaucās. Lūdzu, nedariet tā!

-  Tā būs labāk. Kamēr vēl cerēju, ka varu iemācīties atvairīt aptumsuma lēkmes, es pacietu. Taču tās kļūst arvien smagākas, Zoija. Un es nespēju paciest domu, ka jūku prātā.

-   Saprotu. Tomēr, lūdzu, nedariet tā manis dēļ. Jūs nespējat iedomāties, cik milzīgs atvieglojums ir zināt, ka arī jums ir tādas pašas spējas kā man, Robiņa. Es tikai gribētu, kaut mēs būtu iepazinušās jau Svečezerā. Varu derēt, ka tieši Makalistēra pacentās, lai tas nenotiktu.'Viņa negribēja, lai mēs viena otru pazīstam, jo ar mums bija vieglāk manipulēt, ja domājām, ka otras tādas nav visā pasaulē.

-   Es jums, Zoija, neko nevaru līdzēt. Es jūku prātā.

-  To nemaz tik droši nevar apgalvot.

-   Daktere Makalistēra teica…

-  Makalistēra bija mele un krāpniece, kas manipulēja ar jums un izmantoja jūs savā labā. Vai viņa ar jums veica medicīniskus eksperimentus?

-  Viņa mēģināja man dot ļoti daudz medikamentu.

-  Ja tic bija tādi paši medikamenti, ko viņa deva man, tad ar tiem viņa nebija domājusi jums palīdzēt. Lūdzu, neatņemiet sev

dzīvību! Ja jūs to izdarīsiet, man būs jādomā, vai tāds pats gals negaida arī mani. Varbūt arī man kādu dienu radīsies vēlēšanās ielikt mutē pistoles stobru.

-   Nē, Robiņa saspringti sacīja. Jūs tā nekad nedarīsiet. Jūs esat ļoti stipra.

-  Neviens nav tik stiprs, ka spēj visu. Robiņa, norunāsim tā. Ļaujiet, lai jūs izmeklē ārsti, varbūt viņi var noskaidrot, kāpēc jums rodas tās aptumsuma lēkmes.

-  Ja es viņiem teikšu, ka spēju uztvert, ko runā sienas, viņi mani uzskatīs par jukušu un atkal aizsūtīs uz Svečezeru.

-  Es nevienam neļaušu jūs aizsūtīt uz turieni. To es jums apsolu. Un ārstiem mēs neteiksim, ka jūs esat ekstrasense. Pastāstīsim tikai to, ka jums uznāk apziņas aptumsuma lēkmes. Varbūt tām nav nekāda sakara ar jūsu sesto maņu. Jums noteikti vajag uzzināt, kāpēc tās lēkmes rodas, pirms izšķiraties par tik izmisīgu rīcību. Arī man tas jādabū zināt, jo esmu jūsu draugs.

Robinas skatienā neviļus pazibēja cerība.

-  Jūs nāksiet pie ārstiem kopā ar mani?

-  Jā. Apsolu!

Robina'stāvēja kā sasalusi.

Etāns pastiepa roku un klusi izņēma pistoli viņai no rokas. Robiņa to, šķiet, nemaz nepamanīja Viņa aizklāja seju ar rokām un sāka raudāt.

Zoija pievilka Robiņu klāt, apskāva un turēja, kamēr viņa bija izraudājusies.

Kad Robiņa beidzot pacēla galvu, viņas skatiens pauda dzijas skumjas un bezcerīgu samierināšanos.

-  Ja misters un misis Šipliji uzzinās, ka es varbūt esmu jukusi, ka esmu bijusi Svečezerā, viņi mani atlaidīs no darba, viņa čukstēja. Man šā darba ļoti pietrūks. Šķiet, esmu radīta tieši tādēļ, lai būtu Casa dc Oro pārvaldniece.

43

Robinai paredzēta operācija?Arkādija nolika uz galdiņa mazo espresso kafijas tasīti. Kad?

-   Parīt, Zoija teica. Mēs ar Etānu esam nodomājuši braukt uz Fēniksu, lai es būtu pie Robinas, kad viņa pamodīsies pēc operācijas.

Pulkstenis bija nedaudz pāri desmitiem. Fountain Square bija pilns ļaužu, kuri dedzīgi vēlējās iepirkties. Rīts bija saulains un silts.

-   Viņa droši vien ir šausmīgi pārbijusies. — Arkādija nodrebinājās. Ja smadzeņu operācija būtu paredzēta man, es būtu nobijusies kā diegs.

-   Jā, Robiņa baidās, bet operācija viņu biedē daudz mazāk nekā tā agrākā doma, ka viņa jūk prātā. Es biju kopā ar Robiņu, kad ārsti viņai skaidroja datorizētās aksiālās tomogrāfijas un magnētiskās rezonanses attēlu izmeklēšanas rezultātus. Robiņa sāka raudāt. Tev būru vajadzējis redzēt ārsta seju, kad viņš saprata, ka viņa raud nevis diagnozes pēc, bet aiz atvieglojuma.

-   Droši vien viņam vēl nekad nebija gadījies sastapt pacienti, kas lej prieka asaras, kad uzzina, ka viņai ir galvas smadzeņu audzējs.

-   Noteikti ne. Protams, mēs viņam neskaidrojām, kāpēc tā, tikai teicām, ka esam ļoti priecīgas, jo audzēju iespējams izoperēt.

-  Tu pat neieminējies par ekstrasensoro maņu?

-   Nē. Kad bija izdarītas visas pārbaudes, ārsts uzreiz pateica, ka ir gandrīz simtprocentīgi pārliecināts, ka Robinas lēkmju cēlonis ir audzējs. Viņš teica, ka tas acīmredzot audzis jau krietni ilgi.

-  Vai audzējs ir labdabīgs?

-   Ārsts to nevar pilnīgi droši pateikt, kamēr pēc operācijas nebūs ieguvis atbildi no laboratorijas, bet viņš teica, ka visas pazīmes liecinot tas palielinoties lēni un operatīvā ceļā esot pavisam vienkārši izņemams.

-   Man šķiet mulsinoši, ka par smadzeņu audzēju var sacīt “vienkārši izņemams”, bet laikam gan mediķi tā patiešām domā.

-   Protams, operācijā vienmēr pastāv zināms risks. Taču jāteic, ka tagad, kad Robiņa tikusi vaļā no bailēm zaudēt prātu, viņa visvairāk raizējas, ka zaudēs darbu.

-  Radīta tādēļ, lai būtu Casa de Oro pārvaldniece. Arkādija izbrīnā pašūpoja galvu. Gluži vienkārši neticami.

-   Vai zini, kas ir pats dīvainākais? Robinai tas patiešām lieliski padodas. Māja nekad nav bijusi tik sakopta, un visi dzīvokļi ir izīrēti. Zoija iedzēra malciņu tējas. Tomēr es priecājos, ka mēs ar Etānu drīz vien pārcelsimies.

-   Vai Trīčers beidzot ir apsolījis sūtīt krāsotājus uz “Naktsvējiem”?

-  Viņi sāka strādāt jau šorīt septiņos. Etāns bija aizbraucis paskatīties, vai vīri ķeras pie darba.

-  Un kā tad paliek ar krāsām?

-   Etāns teica, ka viņam vairs neesot īpašu prasību. Zoija plati pasmaidīja. Viņš grib, lai darbus ātrāk pabeidz un lai mēs varam pārvākties paši uz savu māju.

Slimnīcas sienas kliedza. Taču slimnīcās tā bija parasti, Zoija atgādināja sev. Viņa šeit ilgi nepaliks. Šajā nodaļā pacientus bija atļauts apmeklēt tikai īsu laiku.

-  Vai tu jūties labi? Etāns klusi iejautājās.

Viņi pagriezās ap stūri un nonāca gaitenī, kur atradās Robinas palāta.

-   Es varu paciest, Zoija teica. Ceru, ka Robinai ir atgriezušās viņas ekstrasensorās spējas.

Etāns paraustīja plecus. Zoija uzjautrinājās, redzot, ka pret Robinas apgalvojumu par viņai piemītošo sesto maņu Etāns izturas tieši tāpat kā pret Zoijas pārliecību šajā ziņā. Etāns atzina, ka abām sievietēm ir kaut kādas neparastas spējas, taču nejuta vajadzību iedziļināties metafizikā, lai to izskaidrotu.

Varbūt Etanam taisnība, Zoija domāja. Kas gan varēja uzņemties pateikt, kur atrodas robeža starp intuīciju un īstu ekstrasensorisku maņu.7

Zoija apjauta, ka viņu šis jautājums īstenībā vairs gandrīz nemaz neuztrauc.

Laiks, ko viņi iepriekšējā dienā bija pavadījuši, gaidot, kad Robiņu izvedīs no operāciju zāles, bija vilcies bezgalīgi ilgi. Viņa un Etāns lielākoties bija uzturējušies iekšējā pagalmiņā ārpus operāciju zāles uzgaidāmās telpas, jo Zoija nespēja ilgstoši paciest sliktās vibrācijas.

Beidzot tomēr pie viņiem bija iznācis ķirurgs un pavēstījis, ka operācija noritējusi labi.

Taču, kad viņi pēc dažām stundām iegāja paskatīties uz Robiņu, kļuva skaidrs, ka viņai nemaz tik labi neklājas.

-   Zoija, es neko neizjūtu. Robinas acīs parādījās asaras. Viņa cieši saspieda Zoijas roku. Šī ir slimnīca. Man būtu vajadzējis izjust, ko runā sienas. Taču tās neizsaka neko.

-  Dieva dēļ, tu taču tikko esi pārcietusi smadzeņu operāciju. Pacielies, kamēr atveseļosies.

Zoija naktī gulēja nemierīgi, cerot, ka viņai taisnība un ka Robinai ekstrasensorās spējas atjaunosies. Tomēr, patiesību sakot, tas vēl bija miglā tīts.

Viens gan Zoijai bija pilnīgi skaidrs viņa pat nedomāja jautāt neiroķirurgam, kā operācijas trauma būtu varējusi ietekmēt Robinas ekstrasensoro maņu. Doktors Greindžs, šķiet, bija labs cilvēks un lielisks ķirurgs, bet ne jau katrs bija spējīgs saprast un

pieņemt tik tikko jaušamo robežu, kas šķira gandrīz neticamas paradības no pilnīgi neiespējamām.

Zoija un Etāns iegāja Robinas palātā. Zoija uzreiz pamanīja, ka Robiņa, apsaitēto galvu ērti iekārtojusi baltajos spilvenos, smaida. Sieviete, kas pēc smadzeņu operācijas var izskatīties tik bezrūpīga, patiešām pelnījusi apbrīnu, Zoija nodomāja. Robinai noteikti piemita profesionālas nama pārvaldnieces īpašības.

Tad Zoija ievēroja, ka Robiņa palātā nav viena. Pie gultas stāvēja paveci, sirmi cilvēki vīrietis un sieviete, acīmredzot laulāts pāris. Vīrietis bija smagi atbalstījies uz stumjamas staigāšanas palīgierīces. Sieviete bija atspiedusies uz spieķa. Viņas izkropļotajos pirkstos mirgoja gredzeni ar dimantiem, tik lieliem kā automašīnas starmeši.

-   Zoija, Etan. Robiņa mazliet saviebās, pagriežot galvu, lai sasveicinātos, taču viņas acis priecīgi mirdzēja. Iepazīstieties ar misteru un misis Šiplijiem. Viņiem pieder Casa de Oro.

-Jauki iepazīties ar jums, dārgā. Misis Šiplija graciozi palocīja galvu.

-   Mēs tikko teicām Robinai, lai neraizējas par darbu Casa de Oro, teica misters Šiplijs. Esam nodomājuši saglabāt viņai šo vietu.

-  Vakar likām šoferim aizvest mūs uz Visperingspringsu, jo gribējām aplūkot savu īpašumu, misis Šiplija teica. Gandrīz neticēju pati savām acīm, cik sakopta tagad izskatās māja. Ziniet, mēs gandrīz jau gribējām to pārdot. Tomēr tagad esam atteikušies no šā nodoma.

-   Robiņa ir pati labākā mājas pārvaldniece, kāda mums jebkad tur bijusi, sacīja misters Šiplijs. Lai nu ko, bet viņu mēs negribam zaudēt.

-  Esmu pārliecināts, ka 1 lūpers no pirmā dzīvokļa būs sajūsmā par šo ziņu, Etāns sacīja.

Durvis pavērās. Zoija pagrieza galvu un ieraudzīja tik lielu ziedu buķeti, ka tā aizņēma gandrīz visu durvju aiļu. Caur ziediem lūrēja vīrietis, kas turēja rokās vāzi. Likās, ka viņš nav drošs, vai tiks uzņemts labvēlīgi.

-   Nāk kā saukts, Etāns nomurmināja.

-  E… labdien! Hūpers stomīgi ienāca nelielajā palātā un nolika lielo vāzi uz palodzes.

-   Mister Hūper! — Robiņa staroja. Vai braucāt no Visperingspringsas tieši tāpēc, lai apciemotu mani?

-  Es… ē-e… dzirdēju, ka jums izdarīta operācija. Nemaz nezināju, ka esat slima. Hūpers savaikstījās. Pinns pāris gadiem man pašam slimnīcā izdarīja nopietnu operāciju. Es zinu, kā tas ir. Viņš ar roku pamāja uz milzīgo ziedu buķeti. Man… ē… likās, jums varbūt patiks.

-  Tie ir tik skaisti! Neviens man līdz šim nebija nesis ziedus. Nezinu, ko sacīt. Paldies jums!

Hūpers plati pasmaidīja, juzdamies apmierināts, ka viņa ziedi tiek tā novērtēti.

-  Nu jā. Ņemiet par labu.

Zoija noklepojās.

-  Kā tu šodien jūties? viņa apjautājās.

Robiņa saviebās, taču skaidri varēja redzēt, ka viņa ir nomierinājusies.

-  Viss ir tāpat kā agrāk, tieši tā, kā tu teici. Viņa izteiksmīgi paskatījās uz palātas sienu. Nevaru vien sagaidīt, kad tikšu ārā no šejienes.

Zoija iesmējās.

-   Es saprotu, kā tu to domā.

44

Singltons atspiedās pret leti un raudzījās uz Džefu un Tco. Abi zēni izskatījās neparasti nopietni.

-  Kas noticis? Singltons jautāja.

-   Mēs domājam, ka tev jāuzaicina mamma uz satikšanos, Teo sacīja.

-  Jā. Džefs savilka seju, pūlēdamies runāt iespaidīgāk. Tu varētu aizvest viņu uz kino vai kur citur.

Singltons labu brīdi pārdomāja dzirdēto.

-  Vai tu pavisam droši zini, ka tā vajag?

-Jā, Teo piebalsoja. Tu varētu ņemt līdzi arī mūs, ja gribi. Pirms kino mēs varbūt aizietu ieēst picu.

-Nenmā tik muļķīgi, Džefs aprāja brāli. Ja mēs iesim kopā ar viņiem, tā nebūs īsta satikšanās.

-  Kāpēc ne? Teo iečinkstējās.

-   Mēs visu laiku ejam ēst picu kopā ar viņiem, bet tā nav satikšanās, Džefs skaidroja.

-   Ak tā. Šķita, ka Teo tas pārāk nesaskumdina. Viņš ātri atrada izeju. Tad mēs varam iet ēst picu kopā ar tēvoci Etānu un Zoiju.

Veikala tumšās ēnas atkāpās. Nelielo telpu piepildīja siltums un gaisma, aizgaiņājot drūmumu.

Singltons apjēdza, ka smaida tik vientiesīgi kā mazs puika, taču viņam bija vienalga.

-   Es darīšu, kā jūs iesakāt, viņš teica.

Zoija stāvēja greznajā, baltos toņos ieturētajā galvenajā guļamistabā. Viņai bija jāatzīst, ka tagad, kad telpa bija pilnīgi pabeigta, tā izskatījās iespaidīga un savā veidā ļoti skaista.

-  Apsveicu, Lindsija, jūsu izveidotais istabas dizains patiešām ir ievērības cienīgs. Telpa ir ļoti harmoniska un mierīga.

Lindsija palika iestājusies durvīs. Viņa piesardzīgi lūkojās uz Zoiju un sacīja:

-  Tomēr tā nav jūsu stilā, vai ne?

Zoija pagriezās pret Lindsiju.

-  Nav gan, bet tas nenozīmē, ka es nespēru apbrīnot mākslas darbu, kas ir pelnījis uzslavu.

-  Jūs taču to sakāt nopietni, vai ne? Lindsija jautāja.

-  Jums piemīt īsts talants, Zoija patiesi ieteicās. Turklāt es domāju, ka tieši jūs esat piemērota dizainere Tabitai Painai. Viņai tīk šāds stils. Man ne. Esmu nolēmusi, ka neiesniegšu viņai projektu.

Lindsija nemierīgi sakustējās.

-   Mēs abas zinām, ka jūs spējat izstrādāt tādu dizainu, kāds vajadzīgs viņai. Jūs esat profesionāla dizainere. Jūs lieliski varat izveidot telpu arī tādā stilā, kas jums pašai nav tik mīļš.

-   Vispār tā ir taisnība. Taču ar Tabitu ir citādi. Viņas mājā enerģijas plūsma jāsaskaņo ļoti rūpīgi, īpaši tajā meditācijas telpā. Jūs viņas prasības uztverat smalkāk nekā es. Zoija paraustīja plecus. Bez tam man piepeši uzradušies citi darbi. Vakar runāju ar pāris arhitektiem no tās grupas, kas, apceļojot vairākas pilsētas, bija iegriezušies Visperingspringsā, un viņi vēlas, lai es tiekos ar dažiem viņu klientiem.

Lindsija pamāja. Viņa vairs nebija tik saspringta.

-   Arī man tikšanās ar dažiem cilvēkiem no šīs grupas deva daudz jaunu un noderīgu iespaidu.

-   Šķiet, darbs, ko esam te paveikušas, būs nācis mums par labu. Zoija ieskatījās pulkstenī un devās uz durvīm. Atvainojiet, bet tagad es gribētu iet. Apsolīju satikties ar vīru un ieturēt lenču kopā ar viņu.

-   Zoija, pagaidiet!

Viņa apstājās.

-   Lūdzu?

Likās, ka Lindsijai nav viegli saņemties un sākt runāt.

-   Es domāju, ka bibliotēka jums izdevusies lieliski, viņa beidzot nomurmināja. Man nebija taisnība par spilgtajām krāsām. Tajā telpā tās patiešām iederas.

Zoija redzēja, ka Lindsija cīnās pati ar sevi, taču viņa centās būt laipna, un tas patiešām nozīmēja daudz.

-   Paldies!

-    Man žēl, ja sākumā mēs varbūt neesam izturējušās pārāk draudzīgi viena pret otru, Lindsija lēni turpināja runāt. Varu vienīgi teikt, ka man ir ļoti nozīmīgs šis projekts un arī darbs pie Painas.

-   Ak, ir jau labi.

-   Agrāk interjera dizaineres darbs man bija drīzāk gan tāds kā vaļasprieks. Mani aicināja veidot dizainu tāpēc, ka biju precējusies ar vīrieti, kas Losandželosā bija slavenība. Lindsija savilka lūpas greizā smaidā. Cilvēki stāvēja rindā pie mūsu mājas tikai tādēļ, lai pieglaimotos viņam.

-   Saprotu.

-   Man patika dizaineres darbs, bet man ar to nevajadzēja nopelnīt līdzekļus iztikai. Tajās aprindās sievietes bieži mēdza darboties dizaina jomā. Dažas mēdza rīkot lielas viesības. Es veidoju dizainu filmzvaigžņu un izklaides industrijas magnātu mājām.

-   Lindsija…

-   Taču pēc šķiršanās es zaudēju visu. Slavenie klienti mani pameta. Pēkšņi es biju kļuvusi par nulli, jo vairs nebiju precējusies

ar vīrieti, kuru visi cēla vai debesīs. Tikai tad es sapratu ja gribu, lai man būtu kaut kas savs, tad tas jārada man pašai. Ap Lindsijas muti ievilkās skarbs vaibsts. Man ārkārtīgi gribējās pierādīt, ka esmu spējīga uzcelt jaunu dzīvi bez vīra palīdzības un ietekmes. Redziet, es par to nepavisam nebiju pārliecināta.

-   Kā jūs nolēmāt apmesties šeit?

-  Vēlējos sākt visu no gala tādā vietā, kura nekādi nebūtu saistīta ar manu bijušo vīru vai viņa draugiem. Man patīk tuksnesis. Tāpēc es gandrīz vai, kā saka, ar aizvērtām acīm liku zīmuli pie kartes, un te nu es esmu.

-   Pievienojieties mūsu pulkam. Zoija smaidīja. Gandrīz visi, ko šeit pazīstu, ieradušies Visperingspringsā, lai sāktu dzīvi no jauna. Šī vieta ir ļoti piemērota tādam nolūkam. Jums paveiksies.

45

Voltera Kirvena skaisti restaurētajā darbistabā pulcējās Visperingspringsas ievērojamās amatpersonas, Vēstures biedrības locekļi un vairāki Kirvena mantojuma pētnieki un viņa darbu cienītāji, lekšpagalma durvis bija plaši atvērtas, lai telpā varētu iekļūt reportieri, fotogrāfi un televīzijas operatori.

Pie darbistabas mugurējās sienas stāvēja Zoija kopā ar Boniju, Arkādiju, Hariju un Singltonu. Džefs bija pamanījies izspraukties cauri drūzmai, lai nostātos pirmajā rindā. Teo bija iekārtojies Singltonam uz pleciem.

Zoija Etānu varēja saskatīt tikai pa brīdim. Viņš stāvēja garās darbistabas otrā galā blakus Santanai pie lielā akmeņs kamīna.

Etāns bija ģērbies iezaļganā haki krāsas kreklā un melnās biksēs. Viņš, šķiet, uzjautrinājās par reportieriem, kuri mudžēja ap viņu. Zoija pameta viņam gaisa skūpstu. Etāns piemiedza aci.

-  Es vēlētos, lai jūs mani uzklausāt, Paloma Santana sacīja autoritatīvā tonī.

Visi apklusa gandrīz vienā mirklī un pievērsa uzmanību viņai. Zoija ievēroja, ka telpā izdevies iekļūt arī Nelsonam Rednoram un

viņa sievai. Viņa pamanīja, ka Nelsons apņēmis sievai roku ap pleciem. Derija izskatījās ļoti laimīga.

-  Esiet sveicināti Voltera Kirvena mājā, Paloma teica mikrofonā. Pateicoties tik daudzu mūsu sabiedrības locekļu pūliņiem, māja atjaunota gandrīz tādā pašā izskatā, kāda tā bija toreiz, kad te dzīvoja un strādāja Kirvens. Pirms sākam atklāt noslēpumu, gribu lūgt, lai ievērojamais Kirvena pētnieks profesors Milerds Kotingtons nedaudz pastāsta par šīs lietas priekšvēsturi.

Profesors Kotingtons, kas mats matā izskatījās pēc izcila akadēmiķa, paņēma mikrofonu un vairākas minūtes bezgala garlaicīgi klāstīja, cik nozīmīgs ir Kirvena ieguldījums literatūrā. Beidzot viņš sāka runāt ko interesantāku.

-   Par Kirvena nāves patieso iemeslu gadiem ilgi izteikti dažādi pieņēmumi un baumas, viņš runāja labi nostādītā balsī. Taču lielāko vilšanos tiem, kuri veltījuši nozīmīgas pūles Kirvena darba pētniecībai, sagādājusi viņa pēdējā manuskripta noslēpumainā nozušana. Varbūtība, ka manuskripts ticis nozagts, nevis iznīcināts naktī, kad miris Kirvens, ieintriģējusi mūs visus. Daudzi gaidījuši šo dienu, vēlēdamies uzzināt, vai Etanam Triā, privātdetektīvam bez speciālām zināšanām par Kirvena darbiem vai Amerikas literatūru, izdevies atrisināt noslēpumu, kas mulsinājis divas Kirvena pētnieku un darbu kolekcionāru paaudzes.

Kā viņš iedrošinās šādi izteikties, it kā Etāns būtu tikai neizglītots špiks, Zoija aiz niknuma klusi iešņācās.

-   Rimsties, Arkādija iečukstējās.

Etāns nostājās publikas priekšā. Profesora augstprātīgā piezīme viņu nemaz nebija apmulsinājusi.

-            Pastāv tikai trīs varbūtības, Etāns mierīgi sāka runāt.

-   Pirmkārt, manuskripts varēja būt nozagts, pēc tam nozudis privāto kolekcionāru tirgū. Šo iespēju es atmetu pēc tam, kad mans partneris Singltons Kobs, autoritāte retu un senlaicīgu grāmatu jautājumos, bija veicis plašus pētījumus par nelegālo kolekcionām tirgu un nebija atradis nevienu norādi, ka tur būtu parādījies nozudušais manuskripts.

Etāns ar galvu pamāja Singltonam, un visi pievērsa skatienus cilvēkam, kas izskatījās pēc īsta motobraucēju bandas dalībnieka un stāvēja telpas aizmugurē, uzsēdinājis uz pleciem zēnu. Singltons pasmaidīja un nosarka. Teo aiz lepnuma izplūda platā smaidā.

Profesora Kotingtona seja apmācās, un tajā iegūla raižpilna izteiksme. Norij vien šo krupi, tu, augstprātīgais, elitārais stulbeni, Zoija nodomāja. Kotingtonam acīmredzot pat prātā nebija ienācis, ka Visperingspringsā varētu būt lietpratējs jautājumos, kas attiecas uz retām grāmatām.

-   Otrā varbūtība, Etāns teica, ka Kirvens naktī pirms nāves manuskriptu sadedzinājis. Pēdējos vārdus, ko viņš izteicis saimniecības vadītājai, noteikti varētu saprast tā, ka viņam bijis nolūks to izdarīt. Vairums pētnieku, arī profesors Kotingtons, uzskatījuši, ka šāda iespēja ir pati ticamākā.

Kotingtons visgudri pamāja.

-           Šāds skaidrojums nav pārliecinošs tāpēc, Etāns turpināja,

-   ka saimniecības vadītāja Marija Toresa vairākas reizes gadu gaitā stāstījusi savai ģimenei, ka nākamajā rītā kamīnā nav bijis pelnu, kas varētu likt domāt, ka tur sadedzināti vairāki simti papīra lokšņu. Viņa vienmēr apgalvojusi, ka nekas nav liecinājis, ka tajā naktī kamīnā būtu iekurta uguns.

Kotingtons acīm redzamā aizkaitinājumā savilka pieri grumbās. Viņš draudīgi sarauca sirmās uzacis.

-   Es vēlētos visiem klātesošajiem atgādināt, ka saimniecības vadītājas stāsts nekad nav guvis apstiprinājumu un ka pastāv zināmas šaubas par tā patiesīgumu, viņš skaļi ieteicās.

Palomas sejā parādījās saspringta izteiksme, bet viņa cieta klusu.

-  Jāpiebilst, ka Marijas Toresas liecība ir uztverama ļoti nopietni, Etāns teica klausītājiem. Viņa pie Kirvena kalpojusi ilgus gadus. Viņš, neapšaubāmi, uzticējies viņai, un tie cilvēki, kuri Toresu labi pazinuši, apgalvojuši, ka viņa bijusi godīga, strādīga sieviete, uz kuras vārdiem ikviens varējis paļauties.

-  Taču viņa zināja, ka minēta Kirvena testamentā, Kotingtons nikni nošņācās. Kirvens viņai novēlējis šo māju.

-  Kā zināms mums visiem, testaments tika apstrīdēts, un Toresa nesaņēma neko, Etāns sacīja. Taču tas neattiecas uz lietu. Pat tad, ja jūsu pieņēmums ir pareizs, svarīgākais ir tas, ka saskaņā ar jūsu pieņēmumu Toresu varēja interesēt tikai mājas iegūšana mantojumā. Manuskripts viņai nebūtu vajadzīgs. Ja viņa tomēr to būtu paņēmusi, tad būtu pārdevusi.

Kotingtons uzmeta Etanam niknu skatienu.

-   Un ko tad esat secinājis jūs, Triā?

-   Esmu secinājis, ka manuskripts joprojām atrodas šeit.

Ļaužu pūlis pārsteigumā noelsās. Kotingtonam gandrīz atkārās žoklis. Zoija dzirdēja, ka Bonija ieķiķinās.

Etāns izņēma divus skrūvgriežus ar gariem rokturiem.

-   Man būtu nepieciešams palīgs. Es gribētu lūgt, lai otrs šīs pilsētas privātdetektīvs Nelsons Rednors no firmas “Rednora drošības sistēmas” man sniedz profesionālu palīdzību. Nelson? Vai jums nebūtu nekas iebilstams? Abiem mums tas paveiksies ātrāk.

Zoija paskatījās uz Nelsonu un ievēroja, ka viņa sejā uz brīdi parādās tāds kā izbīlis, taču viņš tūlīt pat atguvās.

-  Labprāt! Nelsons noņēma roku no Derijas pleca un cauri pūlim virzījās uz priekšu. Ko jūs esat paredzējis darīt?

-  Kad biju noraidījis abas iepriekšējās varbūtības, man ienāca prātā, ka manuskripts patiešām nokļuvis kamīnā, taču Kirvens to nav dedzinājis. Etāns iedeva vienu skrūvgriezi Nelsonam. Jūs ejiet no labās puses, es no kreisās. Sāksim klaudzināt.

Nelsons, paņēmis skrūvgriezi, savilka vienu uzaci, taču, neko neteicis, pamāja ar galvu.

Kad Etāns un Nelsons sistemātiski sāka izklaudzināt katru akmens kamīna vietu, pūlī izcēlās satraukta murdēšana.

Operatori ar videokamerām virzījās tuvāk. Žurnālisti uzdeva jautājumus citu pēc cita.

-  Vai jūs domājat, ka šeit kamīnā ir kāds slepens seifs? jautāja reportieris no Whispering Springs Herald, pastiepis uz priekšu mikrofonu.

-   Es domāju, ka šāds izskaidrojums atbilst visiem faktiem šajā lietā, Etāns atteica.

Viņš pēc kārtas izklaudzināja akmeņus. Klauvējieni visur izraisīja slāpētu skaņu kā parasti, kad sitieni trāpa pa blīvu akmeni. Kurtuves pretējā pusē Nelsons darīja to pašu. Arī viņam akmens pagaidām atbildēja ar tādu pašu skaņu.

Etāns pacēla skrūvgriezi augstāk un uzsita pa lielu, pelēku akmeni, kas atradās tieši pa labi no masīvā koka apšuvuma

Šajā vietā klauvējiens atbalsojās ar dobju, tukšu skaņu.

Visi, kas vien atradās istabā, apklusa.

Nelsons pārstāja klauvēt un paskatījās uz Etānu.

-   Izklausās interesanti.

-   Palūkosimies! Etāns taustīja akmens malas. Varu derēt, ka te kaut kur jābūt atsperes mehānismam. Kā jūs domājat, Rednor?

-   Es teiktu, ka uz to var derēt pavisam droši, Nelsons smaidot teica. Viņa acīs pazibēja jautra dzirkstelīte.

Etāns sāka taustīt zem kamīna apmales.

-   Te ir, viņš klusi sacīja.

Atskanēja klikšķis. Akmens, kas klauvējot bija atbalsojies dobji, izvirzījās no vietas, lēni paverot vaļā dobumu, kas atradās aiz tā.

-  Tēvoci Etan, skaties, Džefs, kas stāvēja pinnajā rindā, iesaucās. Tur kaut kas ir iekšā.

Visi, kas atradās telpā, sāka neprātīgi aplaudēt. Reportieri steidza uzdot jautājumus. Profesors Kotingtons skatījās kā apburts, nespēdams izteikt ne vārda.

Etāns ļoti piesardzīgi iebāza roku slēptuvē un izņēma lielu, no ādas darinātu kasti. Viņš nolika to uz Kirvena rakstāmgalda un palūkojās uz Palomu.

-  Vai jūs būtu tik laipna, mēra kundze?

Palomas tumšajās acīs atmirdzēja smaids.

-   Ar lielāko prieku.

Viņa atdarīja vaļā slēdzeni un atvēra vāku. Pāris sekundes Paloma lūkojās kastē. Tad viņa ļoti uzmanīgi izņēma no tās lielu papīra paku.

-   "Kanjona vīzijas", viņa skaļi lasīja.

Istabu pāršalca izbrīna pilna murdoņa.

-  Te ir vēl viens manuskripts, Santana paziņoja. Viņa izņēma vēl vienu papīra paku un paskatījās uz virsrakstu. “Tuksneša rītausmas gaisma. Volters Kirvens.”

-  Neticu, Kotingtons skaļi iesaucās. Ļaujiet, es apskatīšu tos manuskriptus.

Paloma iedeva viņam abas papīra pakas.

-   Protams, profesor. Lūdzu!

Kotingtons pētīja abus manuskriptus.

-  Vajadzēs noteikt to autentiskumu. Jāpārbauda papīrs, tinte, rokraksts.

-   Noteikti, Paloma piekrita.

Kotingtona dusmas un neticība pamazām pārvērtās par godbijības pilnu apbrīnu.

-  Ja tie ir īsti, viņš čukstēja, tad šis ir ārkārtējs notikums Amerikas literatūras vēsturē. Ārkārtējs.

Tajā vakarā viss bariņš devās ēst picas. Neilgi pirms tam Zoija un Etāns bija skatījušies vakara ziņas, un viņa arvien vēl nevarēja norimties.

-  Gluži vienkārši neiedomājami, ka vietējā televīzijas stacija pašā raidījuma sākumā parādīja profesoru Kotingtonu, kurš pavēstīja par ārkārtējo notikumu, Zoija teica. Viņiem nebija tiesību atvēlēt viņam tik ilgu ētera laiku. Viņiem vajadzēja ļaut izteikties tev, Etan. Taču tevi parādīja tikai īsu brītiņu, kad jūs kopā ar Nelsonu Rednoru izklauvējāt to akmeni.

—Jā, Teo teica, nokodis krietnu kumosu no picas. Tēvoci Etānu gandrīz nevarēja manīt.

-  Kā viņi drīkstēja ļaut tam profesoram runāt tik ilgi?Džefs jautāja. Viņš taču tos manuskriptus neatrada.

Etāns nogrieza gabalu no picas un uzlika uz šķīvja.

-   Slava izgaist ātri.

-   Ko tas nozīmē? Džefs noprasīja. Kur viņa izgaist?

-   Ak, nekas. Etāns gremoja picu. To grūti izskaidrot.

Bonija pāri galdam paskatījās uz Etānu.

-   Paklau, es tomēr gribu zināt. Tu taču neteiksi, ka tā bija nejaušība?

-   Esmu privātdetektīvs, nevis burvis, Etāns sacīja. Protams, tā nebija nejaušība. Aizvakar Santana man iedeva atslēgu, un pašā vakarā mēs ar Zoiju aizbraucām uz Kirvena māju. Apklauvējām kamīna akmeņus, un mums paveicās.

-   Etanam ļoti labi padodas atrisināt senus noslēpumus, tāpēc nav brīnums, ka viņš atrada veco manuskriptu, Zoija teica.

-  Taču mani patiesi pārsteidza tas, ka ādas kastē atradās vēl viens darbs. Padomā, kas par satraucošu ziņu literātu aprindām! Nevis viens, bet divi nepublicēti Kirvena manuskripti.

Harijs pārdomāja teikto.

-  Vai tu domā, ka tie ir īsti?

Etāns paraustīja plecus.

-  To noteiks speciālisti, bet, spriežot pēc tā, cik bieza putekļu kārta klāja ādas kasti kamīna slēptuvē, droši var teikt, ka pēc Kirvena nāves tai neviens nav pieskāries.

-  Tātad Kirvens mira dabiskā nāvē? Arkādija ievaicājās.

Etāns pamāja.

-  Noteikti. Ja Marija viņu būtu noindējusi, tad būtu paņēmusi manuskriptu. Viņa zināja, ka tas ir vērtīgs. Viņa to būtu mēģinājusi pārdot kaut vai aģentam.

-   Ja vien Kirvens manuskriptu nepaslēpa vēl pirms tam, kad zaudēja samaņu, iedarbojoties indei, Harijs prātoja. Marija acīmredzot neko nezināja par slēptuvi.

Etāns noliedzoši papurināja galvu.

-   Mēs ar Zoiju apskatījām manuskriptu. Tajā vakarā Kirvens bija izdarījis labojumus manuskriptā un datējis tos ar sarkanu tinti. Šķie.t, viņš strādājis pie manuskripta vairākas stundas un tikai tad to noslēpis. Marija Toresa bija saimniecības vadītāja, nevis profesionāla slepkava. Tās indes, ko viņa tajos laikos būtu varējusi iegādāties, .parasti iedarbojās ļoti ātri. Turklāt to iedarbība, bez šaubām, būtu izraisījusi sekas, ko speciālisti noteikti būtu ievērojuši.

-  Tātad Marija Toresa tagad vairs netiek turēta aizdomās ne par ko, Harijs secināja.

-   Nu jā, taču man ir nojauta, ka profesors Kotingtons visus nopelnus par manuskriptu atrašanu grasās piedēvēt sev, — Zoija noņurdēja.

Singltons klusi iesmējās.

-   Un tad? Toties Etāns ieguvis Visperinspringsas pašvaldības vadītājas cieņu un atzinību. Man savukārt ir nojauta, ka tā Etanam noderēs daudz vairāk nekā viņa vārda pieminēšana hrestomātijās.

-  Esmu pildījis tikai savu pilsonisko pienākumu, Etāns teica.

Zoija pārlaida skatienu visiem klātesošajiem.

-   Piedodiet, es negribu tīši vērst sarunu uz citu pusi, vienīgi gribu pateikt Trīčers šorīt solījās, ka strādnieki “Naktsvējos” līdz šīs nedēļas beigām jau būšot saveduši kārtībā virtuvi un lielo istabu. Ko jūs teiktu, ja mēs visi tur nosvinētu Pateicības dienu?

Atskanēja skaļi piekrišanas saucieni.

Etāns pāri galdam saskatījās ar Zoiju. Viņš uzsmaidīja sievai. Zoija atsmaidīja pretī, un Etāns bija gandrīz pilnīgi pārliecināts, ka sajutis gaisā strāvojam laimes pozitīvo enerģiju.

Pēc vakariņām Singltons aizveda Boniju, Džefu un Teo uz mājām. Arkādija un Harijs paziņoja, ka vakaru pavadīs restorānā “Pēdējā iespēja”.

Etāns iekāpa mašīnā un paskatījās uz Zoiju.

-  Ko tu teiktu, ja mēs aizbrauktu līdz “Naktsvējiem” paskatīties, ko krāsotāji šodien paveikuši?

-   Labprāt.

Lielo māju ieskāva mēnessgaisma. Etāns atstāja mašīnu uz iebraucamā ceļa un kāpa ārā.

Abi ar Zoiju iegāja mājā un pāri aizsargaudumu klājumiem devās uz virtuvi. .

-  Paskaties, Zoija teica. Te viss ir pabeigts. Viņa pagriezās pret Etānu, acīm starojot aiz prieka. Ko tu tagad domā par krāsu?

Etāns stāvēja durvīs un pētīja virtuves nesen izkrāsotās sienas.

Piepeši viņam pār skaustu pārskrēja tirpas un radās dīvaina apjauta. Šī izjūta izzuda jau pēc pāris sekundēm, taču Etāns būtu varējis apzvērēt, ka īsajā laika sprīdī acu priekšā pazibējusi kāda aina.

Viņš bija ieraudzījis, ka kopā ar Zoiju sēž pie galda netālu no virtuves loga un brokasto. Abiem blakus sēdēja divi bērni zēns un meitenīte, kuri aizraudamies smējās par kādu joku. Pie ledusskapja bija piestiprināti viņu krāskrītiņu zīmējumi. Virtuvi pildīja nepārprotama mīlestības aura.

Jau nākamajā mirklī aina bija izgaisusi, taču Etāns dziļi sirdī zināja, ka, pat nebūdams ekstrasenss, tikko redzējis nākotnes ainu.

-   Krāsas ir lieliskas, viņš sacīja. Es jau zināju, ka tā būs. Galu galā tu taču esi speciāliste.

-   Ha! Zoija aplika rokas Etanam ap kaklu. Atzīsties, tu šaubījies.

-  Nu jā, varbūt biju mazliet noraizējies par krāsām. Etāns iekļāva Zoijas seju plaukstās. Taču par mums abiem man nav ne mazāko šaubu.

Zoijas smaids pauda tādu mīlestību, ka bija skaidrs tās pārpārēm pietiks visam mūžam.

-   Man arī ne, viņa teica.

Džeina Ena Krenca

BĪSTAMĀ PATIESĪBA

Redaktore Sarmīte Paegle Korektore Dace Kraule Operatore Ilona Smirnova Maketētāja Iveta Paegle Atbildīgā sekretāre Helēna Daņilova

“Apgāds “Kontinents””,

LV'1050 Rīgā, Elijas ielā 17, tālr. 7204130.

Formāts 84x108/32. Ofsetiespiedums. Iespiesta un iesieta a/s “Paraugtipogrāfija”, LV-1050 Rīgā, Puškina ielā 12. Pasūt. Nr. 24160897.

Dž. E. Krenca

Kr 431 Bīstamā patiesība / No angļu vai. tulk. Ieva Kalnciema. R., “Apgāds “Kontinents””, 2004. 349 lpp.

ISBN 9984-35-049-5

Pirmais intemeta grāmaiveikals Latvijā aicina Jūs savās lappusēs! Mūsu adrese internetā:

www.kontinents.lv

Informāciju par šo grāmatu vairumtirdzniecību var iegūt pa tālruni 7204130.

Content

Krenca Džeina Ena Bīstamā patiesība

1

2

3

4

5

6

7

8

9

10

11

12

13

14

15

16

17

18

19

20

21

22

23

24

25

26

27

28

29

30

31

32

33

34

35

36

37

38

39

40

41

42

43

44

45