Reihsa Ketija

Bīstamie noslēpumi

Ketija Reihsa

Bīstamie noslēpumi

.

PIRMĀ NODAĻA

"Mana dzīve ir galā. Viņi nogalināja ari mani."

Vecās sievietes vārdi man iedūrās tieši sirdī.

"Lūdzu, pastāstiet, kas tajā dienā notika." Marija runāja tik klusu, ka es ar pūlēm sadzirdēju viņas spāniski teiktos vārdus.

"Es noskūpstīju mazuļus un devos uz tirgu." Acis nodurtas, balss bez skaņas. "Es nezināju, ka redzu viņus pēdējo reizi."

Spāniski uzdotie jautājumi mijās ar atbildēm kakčikeli valodā, kas tika pārtulkotas spāņu valodā, tā noslēdzot jautājumu un atbilžu loku. Tulkojums nespēja mazināt šausmas, kas izskanēja vecās sievas stāstā.

"Kad jūs pārnācāt mājās, senjora Cipa?"

"A que hora regreso usted a su casa, Senora Ch'i'p?"

"Chike ramaj xatzalij pa awachoch, Ixoq Ch'i'p?"

"Vēlu pēcpusdienā. Es tirgū pārdevu pupas."

"Māja dega?"

"Jā."

"Tajā bija jūsu ģimene?"

Galvas mājiens.

Es vēroju runātājus. Veca maiju sieviete, viņas pusmūža dēls, jaunā etnoloģe Marija Paisa, kas vecajā sievietē atmodināja tik briesmīgas atmiņas, ka tās pat grūti izteikt vārdos. Kā draudīgi negaisa mākoņi pie apvāršņa manī milža dusmas un žēlums.

"Ko jūs darījāt pēc tam?"

"Mēs viņus apbedījām akā. Steigā, pirms atgriezās kareivji."

Vēroju veco sievieti. Viņas seja bija brūna velveta krāsā. Plaukstas klāja sarepējusi āda, garie mali bija vairāk sirmi nekā melni. Galvu sedza krokās sasieta drāna, kurā bija ieausti spilgti

sarkanas, sārtas, dzeltenas un zilas krāsas ornamenti — daudz vecāki nekā apkārtējie kalni. Viens drānas stūris plivinājās vējā.

Sieviete nesmaidīja. Viņa nerauca pieri. Par laimi, viņa raudzījās sānis. Es zināju: ja viņas acis kaut uz bridi ielūkotos manējās, tās paustu neizturamai sāpes. Varbūt viņa to saprata un novērsās, lai neviens nemanītu kādas šausmas tajās slēpās.

Bet varbūt tās pauda neuzticību. Varbūt redzētais laupīja viņai vēlēšanos atklāti ieskatīties svešās sejās?

Mani pārņēma reibonis. Apgriezu spaini, apsēdos un sāku pētīt apkārtni.

Atrados Gvatemalas rietumu augstkalnē sešu tūkstošu pēdu augstumā stāvas aizas pašā apakšā. Cupanjas ciemā. Kalnu ielokā. Aptuveni simt divdesmit piecus kilometrus ziemeļrietumos no Gvatemalas galvaspilsētas.

Man apkārt kā jūra pletās zaļš, sulīgs mežs, kuru izraibināja lauku un dārzu saliņas. Vietumis šo milzīgo šaha galdiņu šķērsoja cilvēku veidotas terases, kuru kaskādes veda lejup kā draiski ūdenskritumi. Augstākās kalnu virsotnes tinās dūmakā, to neskaidrās kontūras bija tik maigas kā Monē gleznās.

Es reti kad biju skatījusi tik skaistu ainavu. Lielie Dūmakainie kalni. Gatino pilsēta Kvebekā ziemeļblāzmas gaismā. Kalnainās salas netālu no Karolīnas piekrastes. Haleakula vulkāns rītausmā. Ainavas burvība gaidāmo uzdevumu darīja vēl skaudrāku.

Mans tiesu antropoloģes pienākums ir izrakt no zemes mirušos un veikt viņu ekspertīzi. Es identificēju sadegušo, mumificēto, satrūdējušo un skeletos pārtapušo cilvēku mirstīgās atliekas, citādi viņi tiktu apbedīti anonīmos kapos. Dažkārt identifikācija ir vispārīga, piemēram, "baltās rases sieviete, aptuveni divdesmit piecus gadus veca". Citreiz varu apliecināt tikai iespējamo identitāti. Reizēm iztēlojos, kā šie cilvēki ir miruši. Vai kā viņu līķi tikuši sakropļoti.

Esmu jau radusi skatīt nāves sekas. Man ir pazīstama tās smaka, tās izskats, pati tās ideja. Lai veiktu savus darba pienākumus, esmu mācījusies apslāpēt emocijas.

Iaču vecā sieviete sašķobīja manu apņēmību palikt objektīvai.

Vel viens reiboņa vilnis. Tas ir no augstuma, nokārtu galvu un dziļi elpodama teicu sev.

Lai gan manas pamatdarba vietas ir Ziemeļkarolīna un Kvebeka, kur abās jurisdikcijas iestādēs strādāju par tiesu antropologi, es brīvprātīgi uz mēnesi ierados Gvatemalā kā Gvatemalas Tiesu antropoloģijas organizācijas (Fundacion dc Antropologia Forense dc Gualemala, FAFG) pagaidu konsultante. Gvatemalas Tiesu antropoloģijas organizācijas (FAFG) uzdevums bija atrast un identificēt to cilvēku mirstīgās atliekas, kas pazuduši pilsoņu kara laikā no 1962. līdz 1996. gadam —, vienos no asiņainākajiem konfliktiem Latīņamerikas vēsturē.

Kopš pirms nedēļas ierados Gvatemalā, daudzko esmu uzzinājusi. Bez vēsts pazudušo skaits tika lēsts no viena līdz divsimt tūkstošiem cilvēku. Lielākos slaktiņus veica Gvatemalas armija un ar armiju saistītās militarizētās organizācijas. Vairums noslepkavoto bija zemnieki. Viņu vidū arī daudz sieviešu un bērnu.

Parasti upurus nošāva vai sakapāja ar mačetēm. Ne visiem ciemiem bija tā laimējies kā Cupanjai, kur pietika laika, lai paslēptu mirušos. Visbiežāk līķus apraka neiezīmētos masu kapos, sameta upēs, atstāja zem būdu un māju drupām. Ģimenēm nekas netika paskaidrots, nebija sarakstu ar bezvēsts pazudušajiem, nekādu oficiālu dokumentu. ANO Vēsturiskās patiesības noskaidrošanas komisija šos masu slaktiņus nosauca par genocīdu pret maiju tautu.

Ģimenes un kaimiņi savus zaudētos tuviniekus dēvēja par "desaparecidos". Pazudušie. FAFG mēģināja noskaidrot viņu vai, precīzāk, viņu mirstīgo atlieku atrašanās vietas. Un es nācu tai palīgā.

Seit, Cupanjā, karavīri un civilās patruļas ieradās 1982. gada augusta rītā. Vīrieši, baidīdamies, ka viņus varētu apsūdzēt sadarbībā ar vietējiem partizāniem un sodīt, aizbēga. Sievietēm ar bērniem lika sapulcēties iepriekš norādītās mājās. Uzticoties militāristiem vai varbūt baidoties no viņiem, bet viņas paklausīja. Kad vietās, kur bija sadzītas sievietes, ieradās karavīri, viņi tās stundām ilgi izvaroja, pēc tam kopā ar bērniem nogalināja. Visas mājas ielejā tika nodedzinātas līdz pamatiem.

Dzīvi palikušie stāstīja parpieciem masu kapiem. Runāja, ka akā, kas atradās aiz senjoras Cipas muguras, guļot divdesmit trīs sievietes un bērni.

Vecā sieviete turpināja stāstu. Aiz viņas muguras bija redzama nojume, kuru pirms trim dienām bijām uzcēluši, lai aku aizsargātu no lietus un saules. Pie metāla statņiem karājās mugursomas un fotoaparātu futrāļi, bet akas atveri zem tiem sedza brezents. Kastes, spaiņi, lāpstas, cirtņi, otas un tara izrakumu glabāšanai stāvēja tieši tā, kā tos bijām atstājuši agri no rīta.

Izrakumu vietu aptvēra starp mietiem novilkta virve, kas skatītājus norobežoja no tiesu medicīnas antropologiem. Norobežotajā zonā bezdarbībā sēdēja trīs FAFG grupas pārstāvji. Ārpus tās stāvēja ciema ļaudis, kas nāca šurp katru dienu un klusēdami vēroja notiekošo.

Un vēl policisti, kuriem bija likts mūsu darbu pārtraukt.

Bijām gandrīz atraduši pierādījumus, kad saņēmām pavēli darbu pārtraukt. Zemē jau pavīdēja izdedži un pelni. Zemes krāsa bija mainījusies no sarkanbrūnas uz kapsētas melnu. Sietā bijām atraduši bērna matu spraudi. Apģērba gabalus. Maza izmēra sporta kurpi.

Ak Dievs! Vai tiešām šeit, tikai dažu collu dziļumā zem vietas, kur mēs stāvējām, gulēja vecās sievietes ģimene?

Piecas meitas un deviņi mazbērni. Nošauti, sacirsti ar mačetēm un sadedzināti pašu mājā kopā ar tuvākās apkaimes sievietēm un bērniem. Kā šādu zaudējumu var pārdzīvot? Ko citu viņai varēja piedāvāt dzīve, kā tikai bezgalīgas sāpes?

No jauna palūkojoties apkārt, starp kokiem pamanīju vīdam pusduci būdu. Kleķa sienas, dakstiņu jumti, no pavardiem cēlās dūmu grīstes. Pie katras būdas bija dubļains pagalms, āra tualete un skraidīja viens vai divi brūni un izbadējušies suņi. Turīgākajiem ciema iedzīvotājiem bija vistas, pa kaulainam sivēnam, divritenis.

Divas senjoras Cipas meitas bija dzīvojušas būdu pudurī pusceļā līdz austrumu nogāzei. Trešā bija dzīvojusi nogāzes virsotnē, kur mēs atstājām FAFG transportlīdzekļus. Sīs sievietes bija bijušas precējušās, bet senjora neatcerējās, cik viņām bija gadu. Viņu mazuļi bija bijuši trīs dienas, desmit mēnešus, divus, četrus un piecus gadus veci.

Senjoras jaunākās meitas vēl bija dzīvojušas mājās. Tām bija bijuši vienpadsmit un trīspadsmit gadi.

Ģimenes, kuras saistīja taku tīkls. Un gēnu tīkls. Viņu pasaule bija šī ieleja.

Iedomājos, kā tajā dienā senjora Cipa atgriezās mājās. Varbūt pa to pašu dubļaino taku, pa kuru mūsu grupa katru rītu trausās lejup, bet vakarā rāpās augšup. Senjora bija pārdevusi pupas. Viņa droši vien jutās laimīga.

Un tad šausmīgais skats.

Divdesmit gadu ir pārāk maz, lai izdzēstu atmiņas. Vesels mūžs ir par īsu.

Centos uzminēt, cik bieži par viņiem domāja senjora. Vai viņu pavadīja tuvinieku dvēseles tai liktenīgajā dienā, kad vecā sieviete ar smago nastu devās uz tirgu un pa to pašu ceļu atgriezās mājās? Vai tās slīdēja gar viņas istabas logu, ko ik nakti aizklāja skrandaina lupata, līdzko ieleja ietinās tumsā? Vai tās apciemoja veco senjoru sapņos? Vai viņas tuvinieki ieradās ar smaidu un smiekliem kā toreiz, kad viņi vēl bija dzīvi cilvēki? Bet varbūt asinīm noplūduši un pārogļojušies kā toreiz, kad viņa tos atrada mirušus?

Mana vīzija izgaisa, un es atkal nodūru galvu, uzmetu acis trūdu kaudzei. Kā cilvēki varēja tā izturēties pret citiem cilvēkiem? Pret bezpalīdzīgām un neaizsargātām sievietēm un bērniem? Tālumā izdzirdu pērkona dārdus.

Ritēja sekundes, varbūt gadi. Intervija pārtrūka, gaisā vēl vibrēja nepārtulkotais jautājums. Pacēlusi acis, ieraudzīju, ka Marija un viņas tulks bija pievērsuši uzmanību trūdu kaudzei man aiz muguras. Plaukstu ar čokurainiem kā zīdainim pirkstiem pieglaudusi vaigam, senjora Cipa turpināja raudzīties savās sandalēs.

"Atgriezies Mateo," teica Elēna Norviljo, FAFG Elpetenes reģiona antropoloģe. Kad viņa piecēlās, pagriezos ari es. Pārējie grupas locekļi vēroja mūs, sēdēdami teltī.

Pa vienu no daudzajām takām, kas meta līkumus pa aizas nogāzi, trausās divi vīri. Pirmais bija ģērbies zilā vējjakā, izbalējušos džinsos, ar brūnu žokejcepuri galvā. Lai gan no vietas, kur es sēdēju, burti uz viņa cepures apmales nebija salasāmi, zināju, ka tie ir FAFG. Mēs, seši gaidītāji, valkājām tādas pašas cepures. Vīrs, kas viņam sekoja, bija tērpies uniformā un nesa saliekamo krēslu.

Vērojām, kā vīri spraucās caur nīkuļojošas kukurūzas lauku, kurā auga vēl pusducis blakuskultūru, cenzdamies nesabradāt augus. Pupu stublājus. Kartupeļu lakstus. Mums tie šķita tikai sīkums, taču ģimenei, kurai lauks piederēja, tas bija neaizstājams pārtikas un ienākumu avots.

Kad vīri atradās divdesmit jardu attālumā, Elēna viņiem uzsauca.

"Vai dabūjāt?"

Mateo pacēla īkšķi.

Rīkojumu pārtraukt izrakumus bija devis vietējās pašvaldības ierēdnis. Viņa interpretācijā ekshumācijas darbus Gvatemalā drīkst turpināt tikai prokuratūras pārstāvja klātbūtnē. Šodien agri no rīta ieradies izrakumu vietā un pārstāvi tur nesastapis, pašvaldības ierēdnis bija pavēlējis rakšanu apturēt, bet Mateo bija devies uz Gvatemalas pilsētu panākt, lai šo rīkojumu atceļ.

Savu pavadoni Mateo nekavējoties veda pie abiem uniformētajiem sargiem no Nacionālās civilās policijas un pasniedza dokumentu. Gados vecākais policists pārmeta sava pusautomātiskā ieroča siksnu pār otru plecu, paņēma dokumentu un nolaistu galvu lasīja. Melnais stobrs spīdēja nespodrajā pēcpusdienas saulē. Viņa partneris, pussoli uz priekšu paspēris, stāvēja ar garlaikotu izteiksmi sejā.

Pārmijis īsas frāzes ar Mateo uniformēto pavadoni, vecākais policists dokumentu atdeva Mateo un pamāja ar galvu.

Ciema ļaudis klusēdami, taču ar ziņkāri vēroja, kā Huans, Luiss un Rosa, stāvēdami kājās, ieturēja launagu. Viņiem piebiedrojās arī Mateo un viņa pavadonis. Tad Elēna.

Ejot uz telti, es vēlreiz palūkojos uz senjoru Cipu un viņas pieaugušo dēlu. Viņa seja bija saviebta, no katras poras ārā lauzās naids. Naids pret ko? Velējos uzminēt. Pret tiem, kas bija noslepkavojuši viņa ģimeni? Pret tiem, kas bija ieradušies no citas pasaules, lai nedotu mieru viņa piederīgo kauliem? Pret tālajiem varasvīriem, kas lika šķēršļus pat šīm nelielajām pūlēm? Pret sevi pašu par to, ka tajā dienā bija palicis dzīvs? Ar kokainu, bezkaislīgu seju blakus stāvēja viņa māte.

Vīru uniformā Mateo stādīja priekšā kā Roberto Amado, pārstāvi no apgabala prokuratūras. Gvatemalas pilsētas prokuratūrā bija nolemts, ka Amado klātbūtne atbilst ekshumācijas rīkojuma prasībām. Amado paliks kopā ar mums visu laiku, vēros mūsu darbu un savus novērojumus reģistrēs, lai par darba kvalitāti liecinātu tiesas sēdēs.

Amado paspieda mums visiem roku, devās uz nojumes stūri, atvāza savu saliekamo krēslu un apsēdās. Mateo sāka rikot darbus.

"Luis, Rosa, lūdzu, sijājiet. Mēs ar Tempu raksim. Huan, cel augšā zemi. Kad būs vajadzīgs, mainīsimies."

Uz Mateo augšlūpas bija neliela V veida rēta. Ikreiz, kad viņš pasmaidīja, tā kļuva platāka un ieguva burta U formu. Šodien burts V palika šaurs kā alpīnista zābaka dzelksnis.

"Elēna, dokumentējiet un fotografējiet. Skeleta daļas, artefaktus, pagales. Reģistrēta tiek katra molekula."

"Kur ir Karloss un Mollija?" jautāja Elēna.

Karloss Mensess bija Argentīnas Cilvēktiesību organizācijas biedrs un FAFG konsultants kopš tās izveidošanas 1992. gadā. Mollija Kereveja bija nesen no Minesotas atbraukusī arheoloģe.

"Viņi ieradīsies ar otru mašīnu. Kad darbi būs pabeigti, mums būs nepieciešams vēl viens transportlīdzeklis visa ekipējuma un artefaktu aizvešanai."

Mateo palūkojās debesīs.

"Negaiss var uznākt pēc divām, bet, ja mums laimēsies, pēc trim stundām. Ķersimies pie darba, kamēr neesam atkal saecējušies ar varasvīriem."

Savācu lāpstiņas un ieliku virvē iesietā spainī, bet Mateo paņēma savu mugursomu, iebāza tajā miertiesneša rīkojumu, aizvilka rāvējslēdzēju un somu pārmeta pār šķērskoku. Viņa acis un mati bija melni, ķermenis — īss un resns kā ugunsdzēsēja šļūtene. Kad kopā ar Luisu viņš vēra vaļā brezenta pārsegu, kas klāja ieeju izrakumos, uz viņa kakla un rokām izspiedās spēcīgi muskuļi.

Mateo zābakos ieautās kājās spēra pirmos soļus uz pakāpienu terases, kuru bijām izveidojuši bedres sienā. To malas drupa un ripoja lejup, līdz sasniedza divus metrus dziļo bedres dibenu. Mateo lēnām kāpjot, zemes pikas radīja klusus pakšķus.

Kad viņš sasniedza bedres dibenu, es nolaidu spaini, tad aizvilku ciet vējjakas rāvējslēdzēju. Trīs dienas bija man daudzko iemācījušas. Maijs bija patīkams augstienē, taču pazemē drēgnais aukstums kā nazis griezās līdz kaulu smadzenēm. Katru vakaru atstāju Cupanju galīgi nosalusi, stingiem pirkstiem.

Rāpos lejup tāpat, kā to bija darījis Mateo, likdama pēdas sānis, aptaustīdama katru pagaidu pakāpienu. Kad mani apņēma nomācošā tumsa, jutu, kā paātrinās pulss.

Mateo pastiepa uz augšu roku, un es to satvēru. Nokāpusi no pēdējā kāpšļa, es apstājos alā, kuras laukums nepārsniedza sešas kvadrātpēdas. Alas dibens un sienas bija slidenas, gaiss drēgns un sasmacis.

Krūtīs dauzījās sirds. Pār muguru noritēja sviedru lāse.

Vienmēr šaurās, tumšās vietās.

Novērsos no Mateo, izlikdamās, ka tīru savu lāpstiņu. Manas rokas drebēja.

Aizvērusi acis, centos pārvarēt klaustrofobiju. Iedomājos savu meitu. Keitiju kā bērnu, kas tikko sāk staigāt. Keitiju Virdžīnijas Universitātē. Keitiju pludmalē. Domās iztēlojos savu kaķi Bērdiju. Savu pilsētas māju Sarlotā. Savu kooperatīvo dzīvokli Monreālā.

Uzsāku spēli. Pirmo dziesmu, kas man iešāvās prātā. Nīlu Jangu. "Pilnmēnesi". Noskaitīju dzejoli.

Elpa kļuva mierīga. Sirds sāka pukstēt lēnāk.

Atvēru acis un ielūkojos pulkstenī. Piecdesmit septiņas sekundes. Ne tik labi kā vakar. Labāk nekā otrdien. Daudz labāk nekā pirmdien.

Mateo jau bija nometies ceļos un kasīja mitro zemi. Es pārvietojos uz bedres pretējo stūri, un nākamās divdesmit minūtes mēs strādājām klusēdami, rīkodamies ar lāpstiņām, aplūkodami /emi, melot spaiņos trūdus.

Priekšmeti sāka parādīties aizvien biežāk. Stikla lauska. Metāla gabals. Pārogļojies koks. Elēna tos salika maisā un katru lietu reģistrēja.

No pasaules, kas pletās pār mūsu galvām, nāca troksnis. Smiekli. Komanda. Suņa rejas. Reizi pa reizei es paskatījos uz augšu, neuzkrītoši sevi drošinādama. Lejup raudzījās sejas. Vīri gaučo platmalēs, sievas tradicionālajos maiju audumos, viņu brunčos ieķērušies mazuļi. Bērni, turēdamies mātēm pie varavīksnes krāsās austajām drēbēm, raudzījās apaļām, melnām acīm. Viņu augstajos vaigu kaulos, melnajos matos, okera krāsas ādā es saskatīju simtiem variāciju.

Reiz, palūkojusies augšup, pamanīju mazu meitenīti, kas, pacēlusi rokas virs galvas, ar pirkstiem cieši turēja ierobežojošo virvi. Parasts bērns. Apaļiem vaigiem, netīrām kājām, zirgastītēs saspraustiem matiem.

Skaudras sāpes.

Bērns bija tikpat vecs kā viena no senjoras Cipas mazmeitām. Viņas mati bija sasprausti ar tādu pašu matu sprādzīti, kādu mēs bijām atraduši uz sieta.

Es pasmaidīju. Viņa novērsa seju un pieglauda to pie mātes kājām. Bērna galviņu noglāstīja brūna roka.

Ric aculiecinieku ziņām, bedre, kurā mēs strādājām, bijusi paredzēta ūdenskrātuvei. Iesākta, bet nekad nepabeigta, masu slaktiņa naktī steigā pārvērsta pār neiezīmētu kapu vietu.

Kapu vietu tādiem pašiem cilvēkiem kā tie, kas modri stāvēja lur augšā pie bedres.

Manī uzbangoja niknums, un es atsāku rakšanu.

Koncentrējies, Brenana. Savu naidu liec lietā, meklējot pierādījumus. Dari, kas ir tavos spēkos.

Ric desmit minūtēm mana lāpstiņa atdūrās pret kaut ko cietu. Nolikusi darbarīku malā, ar pirkstiem notīrīju dubļus.

Sis priekšmets bija tievs kā zīmulis, tā smailais augšgals noslēdzās ar rievotu virsmu. Virs tā maza cepurīte. Priekšmeta augšgalu un cepurīti aptvēra apaļš iedobums.

Notupos un pētīju atradumu. Augšstilbs un iegurnis. Bērna, ne vecāka par diviem gadiem, gurns.

Palūkojos augšup, un mans skats sastapās ar mazās meitenītes skatienu. Ari šoreiz viņa strauji novērsās, bet pēc tam pagriezās pret mani, slepus paskatījās caur mātes brunču krokām un bikli pasmaidīja.

Dievs Tēvs debesīs!

Manus plakstiņus dedzināja asaras.

"Mateo."

Es rādīju uz mazajiem kauliņiem. Mateo pārrāpās manā stūrī.

Visā garumā augšstilbu izraibināja pelēki un melni plankumi, kas radušies no uguns un dūmu iedarbības. Distālais gals bija balts un irdens, un tas vedināja uz domām par intensīvāku degšanu.

Bridi abi klusējām. lad Mateo pārmeta krustu un klusu teica: "Mēs viņus atradām."

Kad Mateo piecēlās kājās un teikto atkārtoja, bedres malā sanāca visa grupa.

Zibenīga doma. Atradām ko, Mateo? Mēs atradām upurus, nevis slepkavas. Kāda ir garantija, ka šiem valdības sankcionētajiem bendēm kādreiz nāksies atbildēt tiesā, nemaz nerunājot par sodu?

Elēna nometa lejā fotoaparātu, pēc tam plastmasas marķieri ar numuru "1". Marķieri iespraudu zemē un izdarīju vairākus uzņēmumus.

Mēs ar Mateo no jauna ķērāmies pie lāpstiņām, bet pārējie pie trūdu vilkšanas un sijāšanas. Rēc stundas pienāca mana kārta strādāt pie sieta. Vel viena stunda, un es rāpos atpakaļ bedrē.

Negaiss kavējās, un izrakumos atklājās jaunas liecības.

Bērns ir bijis viens no pēdējiem, kas iemests šajā slepenajā kapā. Zem tā un visapkārt atradās pārējo upuru mirstīgās atliekas. Vieni pilnīgi sadedzināti, citi stipri apdeguši.

Uz vakara pusi bija izvietoti jau septiņi marķieri ar numuriem, bet no kaulu jucekļa rēgojās pieci galvaskausi. Trīs upuri bija pieaugušie, vismaz divi pusaudži. Numur viens bija bērns. Pārējiem vecumu noteikt nebija iespējams.

Krēslai metoties, atklāju ko tādu, kas man paliks atmiņā visu mūžu. Vairāk nekā stundu biju strādājusi pie skeleta numur pieci. Biju atsegusi galvaskausu un apakšžokli, attīrījusi netīrumus no mugurkaula skriemeļiem, ribām, iegurņa un ķermeņa locekļiem. Atradu kājas, pēdas kaulus, kas bija sajukuši kopā ar blakus guļošās personas kauliem.

Skelets numur pieci piederēja sievietei. Acu dobumiem nebija masīvo šķautņu, vaigu kauli bija gludi un smalki, deniņu kauli — mazi. Ķermeņa apakšējo daļu klāja satrūdējušu svārku atliekas, tādu pašu kā ducim sieviešu, kas stāvēja augšā. Vienu no trauslajām falangām aptvēra rūsas saēsts laulības gredzens.

Lai gan krāsas bija izbalējušas un netīras, man tomēr izdevās noskaidrot rakstu, kas bija rotājis audumu rumpja augšdaļā. Starp roku kauliem virs iekritušā krūškurvja gulēja vīstoklis ar atšķirīgu auduma rakstu. Piesardzīgi pacēlu vienu stūri, zem tā pabāzu pirkstgalus un izvilku auduma virsējo kārtu. Reiz savā Monreālas laboratorijā mani lūdza izpētīt kādas ezera krastā atrastas rupja audekla somas saturu. No somas izvilku vairākus ? akmeņus un tik trauslus kaulus, ka sākumā tos noturēju par putna kauliem. Biju maldījusies. Maisā atradās triju kaķēnu paliekas, kas kopā ar atsvaru bija iemestas ūdenī un nogremdē>> tas. Pārņēma tāds riebums, ka metos ārā no laboratorijas un atguvu spēku ķerties pie darba tikai pēc vairāku jūdžu garas pastaigas.

Vīstoklī, kas atradās cieši blakus skeletam numur pieci, es atradu sīku mugurkaula skriemeļu virkni, ko aptvēra miniatūrs krūškurvis. Roku unTčāju kauli sērkociņa lielumā. Ļoti mazs žoklītis.

Senjoras Cipas mazbērns.

Galvaskausa fragmentu vidū, kas bija tik plāni kā papīra lapa, atradās 556. kalibra lode, kas raidīta no šautenes uzbrukuma brīdī.

Atcerējos, kā jutos, kad ieraudzīju nogalināto kaķēnu, bet šoreiz es biju saniknota. Sīs apbedījumu vietas tuvumā nebija ielas, pa kuru pastaigāties, lai remdētu dusmas. Es raudzījos uz sīkajiem kauliem un centos iztēloties to cilvēku, kas bija

nospiedis šautenes gaili. Kā viņš naktī var gulēt? Kā viņš dienā var skatīties cilvēkiem acīs?

Pulksten sešos Mateo deva rīkojumu darbu beigt. Augšā gaiss smaržoja pēc lietus, un smagajos melnajos mākoņos šaudījās zibens šautras. Vietējie ļaudis bija aizgājuši.

Steigā apsedzām izrakumu bedri, savācām darbarīkus un visu nesamo sakravājām mugursomās.

Vel nebijām beiguši darbu, kad uz pagaidu jumta virs mūsu galvām sāka pakšķēt lielas, aukstas lietus lāses. Amado, apgabala prokuratūras pārstāvis, salocījis savu krēslu, gaidīja mūs ar nenosakāmu izteiksmi sejā.

Mateo parakstījās reģistrācijas žurnālā un pasniedza to apsargiem, pēc tam mēs kā skudras, sekodami cits citam un mezdami lokus, devāmies projām pār kukurūzas lauku. Tikko sasniedzām garās, stāvās kraujas malu, sāka plosīties negaiss. Man sejā sitās stiprs, brāzmains lietus, kas mērcēja matus un drēbes. Uzplaiksnīja zibens. Nodunēja pērkons. Vējā locījās koki un kukurūzas laksti.

Rīc dažām minūtēm pa krauju jau gāzās ūdens lavīna, pārvērzdama taku nepārtrauktā brūnā dubļu straumē. Itin bieži, zaudējot līdzsvaru, smagi sasitu te vienu, te otru celi. Rāpos augšup, ar labo roku ķerdamās pie zariem, ar kreiso vilkdama sev līdzi somu ar lāpstiņām, bet ar kājām cenzdamās sataustīt grumbuļus, pret kuriem atsperties. Kaut gan lietū un tumsā bija grūti kaut ko saskatīt, sev virs galvas un zem kājām dzirdēju pārējo biedru balsis. Ikreiz, kad debesi pāršķēla zibens šautra, balti ievizējās viņu kūkumā saliektie stāvi. Manas kājas trīcēja, krūtis dega.

Pagāja vesela mūžība, līdz sasniedzu kraujas malu un aizvilkos līdz laukumam, kur pirms vienpadsmit stundām bijām atstājuši savus transportlīdzekļus. Kārtoju lāpstiņas uz pikapa grīdas, kad iezvanījās Mateo mobilais telefons. Stiprajā vējā un lietū tā signālu saklausīju ar grūtībām.

"Vai kāds to nevar paņemt?" Mateo sauca.

Klupdama krizdama steidzos uz automašīnas pusi, sagrābu viņa mugursomu, izrāvu klausuli un nospiedu pogu.

"Tempa Brenana," es kliedzu.

"Vai tu vēl esi izrakumu vietā?" Jautājums angliski. Ta bija Mollija Kereveja, mana kolēģe no Minesotas.

"Mēs tūlīt brauksim projām. Drausmīgs lietus," es kliedzu, ar plaukstu sargādama acis no ūdens.

"Seit ir sauss."

"Kur tu esi?"

"Netālu no Sololas. Mēs vēlu izbraucām. Klausies, man šķiet, mums seko."

' "Seko?"

"No pašas Gvatemalas pilsētas mums dzenas pakaļ melns sedans. Lai izvairītos, Karloss izdarīja pāris manevru, bet tas zellis seko kā piesiets."

"Vai vari pateikt, kas vada mašīnu?"

"Tiešām nevaru. Stikls ietonēts…"

Es izdzirdu skaļu triecienu, kliedzienu, tad saruna pārtrūka. Šķita, ka klausule būtu nomesta zemē un ripotu pa grīdu.

"Ak Dievs!" tālumā izdzisa Karlosa balss. "Mollij?"

Es saklausīju uztraukumā izteiktus vārdus, kuru jēgu nesapratu.

"Mollij, ko tas nozīmē?"

Kliedzieni. Vēl viens trieciens. Cīkstoņa. Mašīnas signāltaure. Skaļš brākšķis. Vīriešu balsis.

"Kas notiek?" No uztraukuma balss skanēja oktāvu augstāk.

Nekādas atbildes.

Skaļa komanda.

"\4cies prom!" Karloss.

"Mollij! Saki, kas notiek!" Es gandrīz spiedzu. Mani kolēģi bija pārtraukuši kravāties un cieši lūkojās manī.

"Nevajag!" Mollijas Kerevejas balss nāca no tālas galaktikas, tā bija vāja un metāliska, tajā skanēja panika. "Lūdzu. Nevajag! "

Divi dobji šāvieni.

Vēl viens kliedziens.

Vēl divi šāvieni.

Nāves klusums.

OTRĀ NODAĻA

Karlosu un Molliju atradām apmēram astoņus kilometrus no Sololas, vairāk nekā deviņdesmit kilometrus no Gvatemalas pilsētas, tikai trīsdesmit kilometru attālumā no izrakumu vielas.

Bija nolijis pamatīgs lietus. Šūpodamies un līgodamies mūsu konvojs virzījās pa šauro, dubļaino un akmeņiem nokaisīto kalnu taku, kas ielejas malu savienoja ar bruģēto ceļu. Vispirms iestiga pirmais automobilis, pēc tam otrais, un visai komandai nācās krietni nopūlēties, lai atbrīvotu mašīnas riteņus. R;c sasprindzinātas cīņas dubļu jūrā atkal ieņēmām savas vietas mašīnās un turpinājām ceļu. Mēs izskatījāmies līdzīgi Jaungvinejas aborigēniem, kas notriepti ar krāsu sēru rituālam.

Parasti līdz asfaltētajai šosejai bija jābrauc divdesmit minūtes. Tai naktī brauciens ilga vairāk nekā stundu. Es pielipu pie sēdekļa elkoņa balsta, ķermenis šūpojās no vienas puses uz otru, no uztraukuma čokurā savilkās vēders. Lai gan mēs ar Mateo klusējām, mūs abus mocīja vieni un tie paši jautājumi. Kas bija atgadījies ar Molliju un Karlosu? Ko mēs tur ieraudzīsim? Kāpēc viņi tik ilgi kavējās? Kas viņus bija aizkavējis? Vai tiešām viņiem kāds sekoja? Kas? Kur vajātāji atradās pašlaik?

Vietā, kur ielejas ceļš savienojās ar šoseju, senjors Amado izkāpa no džipa, aizsteidzās pie savas automašīnas un pazuda tumsā. Varēja redzēt, ka apgabala prokuratūras pārstāvim nebija vēlēšanās uzturēties mūsu kompānijā ne mirkli ilgāk, kā nepieciešams.

Lietus lija līdz brīdim, kad izbraucām uz šosejas, slapjš bija pat asfalts. FAFG pikapu ar degošiem lukturiem mašīnas ielocītajā stūrī mēs pamanījām pēc piecpadsmit minūtēm ceļa pretējās puses grāvī, šofera durvis bija pusvirus atvērtas. Mateo strauji apgrieza savu automašīnu, un tā ieslīdēja ceļa malā. Metos ārā no mašīnas, pirms viņš bija pilnīgi nobremzējis. Mani pārņēma bailes.

Par spīti lietum un tumsai, uz ārējā paneļa vadītāja pusē es pamanīju tumšu plankumu. Skats, ko ieraudzīju kabīnes iekšpusē, lika manām asinīm sastingt.

Karloss gulēja saļimis aiz stūres, viņa kājas un galva bija vērsta atvērto durvju virzienā. Šķita, ka viņš būtu iestumts mašīnā no ārpuses. Viņa pakausis un krekls bija lēta vīna krāsā, l^r priekšējo sēdekli pilēja asinis, saplūstot peļķē, kas rēgojās ap gāzes un bremzes pedāļiem, un atstājot derdzīgus traipus uz džinsiem un zābakiem.

Mollija gulēja pasažiera pusē, ar vienu roku satvērusi durvju rokturi, bet otra atradās klēpī. Viņa bija nogāzta kā lupatu lelle, izplestām kājām un dīvainā poza pret sēdekļa atzveltni atmestu galvu. Uz viņas neilona virsjakas rēgojās divi tumši, sēnēm līdzīgi plankumi.

Pārskrējusi pāri ceļa apmalei, drebošos pirkstus piespiedu pie Karlosa kakla. Nekādas reakcijas. Ar plaukstu centos sataustīt dzīvības pazīmes. Veltīgi. Pārbaudīju pulsu. Viss veltīgi.

Žēlīgais Dievs! Krūtīs mežonīgi dauzījās sirds.

Pieskrēja Mateo, norādīdams, lai pārbaudu Molliju. Piesteigusies klāt, pa atvērto logu sniedzos pēc viņas rokas un taustīju pulsu. Pulsa nebija. Atkal un atkal spiedu pirkstus pie viņas bālā kakla. Pretējā pusē Mateo kliedza telefona klausulē, it kā atdarinādams manas izmisīgās kustības.

Ceturtajā mēģinājumā es sajutu vāju un neskaidru pulsa sitienu. Tas bija tikko jūtams, tomēr darbojās.

"Viņa ir dzīva," es iesaucos.

Blakus man ieplestām acīm un iegailēdamās cerībā stāvēja Elēna. Viņa atvēra durvis, bet es noliecos un paņēmu Molliju uz rokām. Turēdama viņu puspaceltā stāvoklī, atvilku vaļā virsjakas rāvējslēdzēju, pacēlu sporta kreklu un ieraudzīju divas asiņojošas brūces. Manu kaklu kapāja lietus lāses. Izpletuši kājas, lai saglabātu līdzsvaru, ar pirkstiem aizspiedu Mollijas asiņojošās brūces un lūdzu Dievu, lai drīzāk ierastos neatliekamā palīdzība.

Ausīs bungoja asinis. Simt reižu. Tūkstoš.

Čukstēju Mollijai ausī, uzmundrināju, centos pierunāt, lai neatstāj mani. Man tirpa rokas. Kājas savilkās krampjos. No sasprindzinājuma, pūloties saglabāt līdzsvaru, krakšķēja mugura.

Ap mums sanāca pārējie grupas biedri, cits citam palīdzēdami un pārmīdami pa retam vārdam vai apkampienam. Garām drāzās automašīnas, ziņkārīgi uzzibsnīdamas mūsu virzienā ar prožektoriem, taču nevēlēdamās iejaukties nevienā traģiskā notikumā, kas norisinājās uz Sololas ceļa.

Mollijas seja bija bāla kā līķim, lūpu līnijas — zilas. Pamanīju, ka viņa valkā zelta ķēdīti, mazu krustiņu, rokas pulksteni. Tas rādīja divdesmit vienu minūti pāri astoņiem. Meklēju mobilo telefonu, bet nevarēju nekur to ieraudzīt.

Tikpat pēkšņi, kā sācies, lietus mitējās. Kaut kur iegaudojās suns, un viņam atbildēja otrs. Bikli iečiepstējās naktsputns, pēc tam vēlreiz.

Pēc ilgas gaidīšanas uz šosejas tālumā pamanīju sarkanu gaismas punktu.

"Viņi ir klāt," es durfgoju Mollijas ausī. "Saņemies, meitenīt. Viss būs kārtībā." Ar pirkstiem sajutu viņas mitro, asinīm un sviedriem klāto ādu.

Sarkanais gaismas punkts nāca tuvāk un sadalījās divos punktos. Pec dažām minūtēm uz šosejas apmales ar spalgu troksni apstājās ātrā palīdzība un policijas patruļmašīna, raidot mums virsū grants un karsta gaisa šalti. Sarkanās gaismas turpināja mirgot, metot atspīdumu uz mitrā asfalta. Lietū mirdzošas mašīnas, blāvas sejas.

Feldšeri Mollijai un Karlosam sniedza neatliekamo palīdzību, iecēla ātrās palīdzības mašīnā un aizveda uz slimnīcu Sololā. Aiz viņiem brauca Elēna un Luiss, lai raudzītos, kā viņus uzņem slimnīcā. Kad bijām snieguši īsus paskaidrojumus, mums — pārējiem grupas locekļiem atļāva atgriezties Panahačelā, kur bijām apmetušies, bet Mateo devās uz Sololas policijas pārvaldi.

Mēs dzīvojām valsts finansētā viesnīcā Hospedaje Santa Kosa, kas bija paslēpusies šaurā ieliņā netālu no el Frutal avēnijas. Ienākusi savā istabā, noģērbos, netīrās drēbes sametu kaudzē istabas kaktā un nomazgājos dušā. Jutos pateicīga, ka l'AFG nebija pažēlojusi liekus ketsalus par karsto ūdeni. Lai K,an pusdienās neko nebiju ēdusi, izņemot sviestmaizi ar sieru un ,ibolu, izsalkumu nomāca šausmas un spēku izsīkums. Pārdzīvojumu nomākta par upuriem Cupanjas akā un šausmu pārņemta par Molliju un Karlosu, iekritu gultā.

Tajā naktī gulēju slikti, mani mocīja nejauki sapņi. Zīdaiņa galvaskausa drumslas. Neko neredzoši acu dobumi. Trūdošiem gtiipil apķepuši roku kauli. Ķermeņa audiem nošķiests automobilis.

Šķita, ka no varmācīgas nāves nav iespējams paglābties ne

dienu, ne nakti, ne vakar, ne šodien.

* * *

Mani pamodināja papagaiļu brēcieni un maiga, gaiša rīta blāzma, kas ieplūda istabā caur mana loga aizvirtņiem. Bija noticis kaut kas šausmīgs. Kas?

Kā auksts, stindzinošs vilnis mani pārņēma iepriekšējā vakara atmiņas. Pievilku pie krūtīm ceļus un gulēju vēl vairākas minūtes, baidīdamās no jaunām ziņām, kuras man tomēr bija svarīgas.

Atsegusi vatēto segu, veicu savu saīsināto rīta rituālu, tad uzrāvu kājās džinsus, teniskreklu, virsjaku un cepuri.

Pie pagalma galdiņa Mateo un Elēna malkoja kafiju, viņu stāvus apspīdēja viesnīcas laša krāsas sienas. Piebiedrojos viņiem. Senjora Saminesa man priekšā nolika tasi kafijas, bet pārējiem šķīvjos pasniedza huevos rancheros, melnās pupas, kartupeļus un sieru.

"čDesaynno?" viņa jautāja. Brokastis?

ttc* • • " di, gractas.

Kafijai pielēju krējumu un palūkojos uz Mateo.

Viņš runāja angliski.

"Karlosu viena lode ķērusi galvā, otra kaklā. Viņš ir miris."

Likās, ka kafija sāk garšot pēc skābes.

"Mollijai divreiz trāpīts krūtīs. Viņa ir dzīva, taču atrodas komā."

Uzmetu skatu Elēnai. Ap viņas acīm rēgojās zili loki, acu baltumi bija ūdeņaini sārti.

"Kā tas notika? " jautāju, pievērsusies Mateo.

"Viņi domā, ka Karloss ir pretojies. Viņš nošauts no neliela attāluma ārpus automašīnas."

"Vii tiks izdarīta sekcija?"

Mateo acis sastapās ar manējām, taču viņš klusēja.

"Motīvi?"

"Laupīšanas uzbrukums."

"Laupīšanas?"

"Sajā apvidū bandīti ir problēma."

"Mollija teica, ka viņiem sekojuši jau no Gvatemalas pilsētas."

"Es to pieminēju." "Un?"

"Mollijai ir gaišbrūni mati, gaiša ādas krāsa. Viņa ir nepārprotama ārzemniece.

Policisti domā, ka viņi droši vien noturēti par tūristu pāri, kas ieradušies Gvatemalas pilsētā, tad viņu mašīnai sekots tik ilgi, līdz viņi sasnieguši slēpni, no kura varēja veikt negaidītu uzbrukumu."

"Līdzenā, labi pārredzamā vietā pie galvenās šosejas?"

Mateo neko neteica.

"Mollijai taču vēl bija dārglietas un rokas pulkstenis," es iebildu.

"Policija nevarēja atrast viņu pases un kabatas portfeļus."

"Padomāsim loģiski. Zagļi viņiem sekoja vairāk nekā divas stundas, tad paņēma kabatas portfeļus, bet dārglietas atstāja?"

"St." Viņam paspruka vārds spāņu valodā.

"Vai tas ir raksturīgi lielceļu laupītājiem?"

Mateo vilcinājās, tad atbildēja.

"Varbūt viņus kāds aizbaidīja."

Senjora Saminesa atgriezās, nesdama olas. Pabakstījusi tās, iedūru dakšiņu kartupelī. Karloss un Mollija nošauti naudas dēļ?

Kad ierados Gvatemalā, es baidījos no valdības birokrātijas, /arnu baktērijām, negodīgiem taksometru šoferiem, kabatzagļiem. Kāpēc mani šokēja doma par bruņotu laupīšanu?

Vadošā valsts, kur slepkavo ar šaujamieročiem, ir Amerika. Cilvēkus nogalina uz ielas un darbavietā. Tīņus nošauj par to, ka viņi fano par Džordanu, sievas par to, ka viņas par vēlu liek galdā gaļas sautējumu, skolēnus tāpēc, ka brokasto skolas ēdnīcā.

Ik gadu lodes atņem dzīvību vairāk nekā trīsdesmit tūkstošiem amerikāņu. Septiņdesmit procentu slepkavību izdara ar šaujamieročiem. Gadu no gada arvien plašāk ieroču propagandu izvērš Nacionālā strēlnieku asociācija, bet Amerika ar to samierinās. Šaujamie ieroči turpina izplatīties, un slepkavošana turpinās. Ieroču nēsāšanu likums vairs neierobežo. Iagad ieroču nēsātāji ir vienādās pozīcijās ar policistiem. Bet Gvatemalā?

Kartupelis garšoja pēc zāģu skaidām. Noliku dakšiņu un sniedzos pēc kafijas.

"Viņi domā, ka Karloss bija izkāpis?" es jautāju. Mateo pamāja ar galvu.

"Kāpēc tad bija jānopūlas, lai viņu iestumtu atpakaļ ma-

Vv»

sina.J

"Sadragāts automobilis pievērstu mazāk uzmanības nekā līķis

i "

uz ceļa.

"Vai laupīšanas scenārijs tev šķiet loģisks?" Mateo žokļa muskuļi savilkās kamolā, atslāba, tad atkal savilkās.

"Var būt visādi."

Elēnai vārds iesprūda kaklā, taču vina neko neteica. "Un ko tālāk?"

"Šodien Elēna dežurēs slimnīcā, bet mēs turpināsim darbu Cupanjā." Viņa izmeta zālājā kafijas biezumus. "Un lūgsim Dievu."

Mana vecmāte mēdza teikt, ka vislabākās zāles pret bēdām esot fizisks darbs. Viņa zināja arī, ka krupji nesot neauglību, taču tas ir pavisam cits jautājums.

So vecmātes eliksīru grupa turpmākās sešas dienas patērēja superlielās dozās. No saules lēkta līdz vēlam vakaram strādājām izrakumos, pa ielejas nogāzi augšup un lejup stiepdami savu ekipējumu, darbodamies ar lāpstiņu, paceļot un cilājot spaiņus un kratot sietus.

Vakaros no savas naktsmītnes hospzdgļe^ gājām uz vienu no restorāniem, kas rindojās Atitlana ezera krastā. Man patika šie īsie brīži, kad guvu atelpu no nāves. Lai gan ūdeni un senos vulkānus tālajā krastā aizsedza tumsa, es sajutu zivju un brūnaļģu smaržu un klausījos, kā pret ļodzīgo koka molu skalojās viļņi. Pa krastmalu pastaigājās tūristi un vietējie iedzīvotāji. Garām gāja maiju sievietes, uz galvas nesdamas neiedomājami lielas paunas. No tālienes šurp atplūda ksilofona skaņas. Dzīve ritēja savu gaitu.

Vakaros, kad bijām tik noguruši, ka nespējām sarunāties, ēdām klusēdami. Citkārt runājām par projektu, par Molliju un Karlosu, par pilsētu, kurā uz laiku bijām apmetušies.

Panahačelas vēsture ir tikpat raiba kā audumi, ko pārdod uz ielas. Kādreiz šeit atradās maiju Kakčikelas ciems, kurā dzīvoja mūsdienu pilsētas iedzīvotāju senči. Tad konkurējošos cutuhilu karavīrus sakāva spāņi. Vēlāk "Panā" [1] franciskāņi uzcēla baznīcu un klosteri, bet ciemats kļuva par misionāru darbības centru.

Darvinam bija taisnība. Dzīvē jāizmanto izdevība. Vienas grupas zaudējums nozīmē otras grupas ieguvumu.

Sešdesmitajos un septiņdesmitajos gados pilsēta kļuva par patvērumu sektu vadoņiem, hipijiem un deklasētiem elementiem. Nostāsti par to, ka Atitlana ezers esot viens no pasaules nedaudzajiem "enerģētiskā lauka krustpunktiem", izraisīja kosmisko dziednieku un kristāla vērotāju pieplūdumu.

Šodien Panahačela ir tradicionālās maiju, mūsdienu Gvatemalas un grūti definējamās Rietumu kultūras mistrojums, lajā ir luksusviesnīcas un naktsmītnes hospedajes; eiropeiskas kafejnīcas un parastas ēstuves comedores; tirdzniecības automāti un ielu tirdziņi; indiāņu apģērbi giiipils un jakas bez piedurknēm; meksikāņu mūzika mariachi un Madonna; maiju zīlnieces brujos un katoļu priesteri.

Trešdien vēlu vakarā pabeidzām izrakumus Cupanjā. No akas bijām izcēluši pavisam divdesmit trīs dvēseles. Starp skeletiem mēs atradām trīspadsmit lodes un patronu čaulas un divus salauztus mačetu asmeņus. Katrs kauls un priekšmets tika reģistrēts, fotografēts un hermētiski iesaiņots nosūtīšanai uz l'AFG laboratoriju Gvatemalas pilsētā. Etnologi bija pierakstījuši divdesmit trīs stāstus un sešpadsmit ģimeņu locekļiem noņēmuši DNS paraugus.

Karlosa līķi pārveda uz Gvatemalas pilsētas morgu, kur autopsijā apstiprinājās vietējās policijas pieņēmums. Nāve bija iestājusies no lodes šāviena nelielā attālumā.

Mollija joprojām atradās komā. Katru dienu viens no mums brauca uz Sanhuana de Diosa slimnīcu Sololā, sēdēja uz Moļlijas gultas malas un pēc tam ziņoja pārējiem par situāciju. Sis ziņojums vienmēr palika tāds pats. Bez izmaiņām.

Policija nebija atradusi ne pēdas, ne fiziskus pierādījumus, nebija meklējusi aculieciniekus, identificējusi aizdomās turētos. Izmeklēšana turpinājās.

Trešdienas pēcpusdienā pie Mollijas devos pati. Divas stundas turēju viņas roku un glāstīju viņas galvu, cerēdama, ka mana klātbūtne palīdzēs viņai atgriezties dzīvē. Dažkārt stāstīju viņai par kopā pavadītajiem gadiem un brīžiem, un paziņām, kas mūs vienoja, pirms atkal satikāmies Gvatemalā. Stāstīju par izrakumu gaitu Cupanjā un viņas lomu turpmākajā darbā. Citreiz sēdēju klusējot, ieklausīdamās viņas kardiomonitora klusinātajā dūkoņā un lūgdama Dievu, lai viņa atveseļotos.

Ceturtdienas rītā, senjora Amado vienaldzīgā skatiena pavadīti, salikām mantas kravas automašīnās un džipā un pa līkumaino un kraujo ceļu no Panahačelas devāmies uz galvaspilsētu. Debess bija pilnīgi skaidra, ezers vizuļoja zila satīna krāsā. Caur koku lapotnēm lauzās saules stari, padarīdami tās caurspīdīgas un mirguļodami zaros saaustajos zirnekļu tīklos.

Spējā ceļa pagriezienā augstu virs Atitlana ezera spoguļa skatam pavērās kalnu virsotnes tā attālajā krastā.

Sanpedro vulkāns. Tolimana vulkāns. Atitlana vulkāns.

Aizvērusi acis, veltīju vēl vienu klusu lūgsnu — vienalga kuram dievam, kas mani vēlētos uzklausīt.

Kaut Mollija paliktu dzīva.

* * *

Gvatemalas Tiesu antropoloģijas organizācijas FAFG galvenā mītne atrodas Gvatemalas pilsētas Otrajā zonā. Tā celta uz šauras zemes strēles starp stāvām gravām jeb barrancas. Sajā jaukajā, koku apēnotajā rajonā kādreiz dzīvoja turigi ļaudis. Senais slavenais kvartāls bija pieredzējis labākus laikus.

Šodien komercuzņēmumu un iestāžu nami cieši saauguši ar dzīvojamām mājām. Simeona Kaņasa ielas viņā galā iezīmējās Nacionālā beisbola stadiona kontūras. Gar ietves abām malām pie nojumēm, kuru sienas klāj uzraksti grafīti tehnikā, piestāj dažādu krāsu autobusi. Ielu tirgotāji, stāvēdami pie stumjamiem ratiņiem vai kioskos ar skārda sienām un uz augšu uzvelkamiem logiem, uzmācas garāmgājējiem ar ekspresēdieniem. Vienā vielā pepsikola, citā — kokakola. Kukurūzas pīrādziņi ar gaļu. Chuchitos. Maizītes ar karstu cīsiņu bez piedevām. Karsti cīsiņi sbuco. Ar piedevām. Ar avokado un kāpostiem.

FAFG laboratorijas un administrācijas telpas iekārtotas Simeona Kaņasa ielas ēkā, kas agrāk bijusi privāta ģimenes māja. Divstāvu celtne ar peldbaseinu un iekšējo pagalmu atrodas četru ielu krustojumā ar dzīvu satiksmi blakus līdzīgai mītnei, kurā tagad atrodas Sabiedrisko lietu ministrijas Bērnu nolaupīšanas un Organizēto noziegumu izmeklēšanas nodaļas.

Sasniedzis ēku kompleksu, Mateo mašīnu iebrauca alejā un signalizēja. Dažu sekunžu laikā vārtus plaši atvēra jauna sieviete ar pūces seju un garām, tumšām bizēm. Mēs devāmies iekšā un mašīnu novietojām uz neliela grantēta laukuma parādes durvju labajā pusē. Mums sekoja vēl otra kravas automašīna un džips. Sieviete aizvēra vārtus un aizslēdza tos.

Mūsu grupa sadalījās. Sākām izkravāt darbarīkus un kartona kastes ar kodiem, kas norādīja arheoloģiskā izrakuma vietu, ekshumācijas datumu un kapa numuru. Turpmākajās nedēļās gatavojāmies izpētīt katru kaulu, zobu un artefaktus, lai noskaidrotu Cupanjas upuru identitāti un nāves cēloni. Cerēju, ka visu pabeigsim līdz jūnijam, kad amata pienākumu dēļ man būs jāatgriežas mājās.

Ķēros jau pie trešās kastes, kad mani sāņus pasauca Mateo.

"Vai drīkstu uzdot jautājumu?"

"Protams."

"Chicago Tribune plāno ievietot rakstu par Klaidu."

Klaids Snovs ir viena no izcilākajām personībām manā profesijā un tiesu antropoloģijas apakšspecialitātes dibinātājs.

«i-v> Ja?

"Kāds korespondents vēlas mani intervēt par vecā kunga lomu mūsu šejienes darbā. Uzaicināju viņu pirms daudzām nedēļām, bet vēlāk pilnīgi aizmirsu."

"Un?" Sāds notikumu pavērsiens man nepalika, es nelabprāt ielaidos kontaktos ar presi.

"Tas puisis ir manā birojā. Viņu ļoti interesē, kāpēc esi šeit ieradusies."

"Kā viņš zina, ka esmu Gvatemalā?"

"Droši vien būšu tevi pieminējis."

"Mateo?"

"Nu labi, es viņam pastāstīju. Dažreiz mana angļu valoda nav sevišķi spoža."

"Tu uzaugi Bronksā. Angliski tu runā nevainojami."

"Tu labāk. Vai tu ar viņu parunāsi?"

"Ko viņš grib?"

"Neko sevišķu. Ja ar šo puisi runātu tu, es varētu sākt reģistrēt un šķirot no Cupanjas atvestās kastes."

"Nu labi."

Es drīzāk būtu saslimusi ar masalām nekā pēcpusdienu noņēmusies ar "ieinteresētu" korespondentu, taču es šeit atrados, lai, kā vien varēdama, palīdzētu.

"Esmu tev pateicību parādā." Mateo spieda man roku.

"Tu esi man pateicību parādā." ljracias.

"De nada."

Taču intervija nenotika.

Korespondentu sastapu Mateo otrā stāva birojā urbinām degunu. Kad ienācu, viņš mitējās un mainīja pozu, it kā pieglaustu reto spalvu svītriņu, kas rotāja augšlūpu. Izlikdamies, ka mani tikko pamanījis, viņš pielēca kājās un izstiepa roku.

"Ollijs Nordsterns. Patiesībā Olafs. Par Olliju mani dēvē draugi."

Nevēlēdamās redzēt, ko Ollijs bija izmakšķerējis no deguna, plaukstas pieliku pie krūtīm.

"Es izkrāvu automašīnas." Es atvainodamās pasmaidīju.

"Netīrs darbs." Nordsterns nolaida roku.

"Jā." Ar žestu norādīju, lai Ollijs ieņem iepriekšējo vietu uz krēsla.

Nordsterns dižojās sintētikā, sākot ar spīdīgajiem, ar gēlu ieziestajiem matiem un beidzot ar stilīgajiem tūristu zābakiem. Viņa kakls bija mana augšdelma resnumā un izstiepās uz priekšu kā bruņurupucim. Viņam varēja būt apmēram divdesmit divi gadi.

"Tātad," mēs sākām runāt reizē.

Es devu zīmi, lai turpina Nordsterns.

" Tikšanās ar jums, doktore Brenana, man ir absolūta sensācija. Esmu tik daudz dzirdējis pārjums un jūsu darbu Kanādā. Ari lasījis par jūsu liecībām Ruandā."

"Patiesībā tiesas sēdes notiek Arušā, Tanzānijā. "

Nordsterns ar to domāja manu uzstāšanos Apvienoto Nāciju Ruandas Starptautisko noziegumu tribunālā.

"Jā, jā, protams. Un par prāvām, kurās jūs piedalījāties Monreālas Elles Eņģeļu lietā. Mēs sekojām tām ar lielu uzmanību Čikāgā. Jūs jau zināt, ka Vēju Pilsētai ir pašai savi vēja brāļi." Viņš pamirkšķināja acis un ar pirkstu piedūrās pie deguna. Cerēju, ka viņš neatsāks iepriekšējo nodarbošanos.

"Jūs esat ieradies ne manis dēļ," es teicu, pavērdamās pulknlenl.

"Piedodiet. Es novirzījos no tēmas."

No kabatas, vienas no neskaitāmajām kabatām, kas bija uzšūtas uz Nordsterna aizsargkrāsas vestes, viņš izvilka bloknotu, aši lo atvēra un bija gatavs pierakstīt.

"Es gribu uzzināt visu par doktoru Snovu un FAFG."

Pirms paspēju atbildēt, atvērtajās durvīs parādījās kāds vīrietis. Viņam bija tumša ādas krāsa, un likās, ka viņa seja būtu saņēmusi vairākus sitienus. Viņa uzacis bija stipri izvirzītas uz priekšu, deguns bija ar kupri un nedaudz šķībs. Kreiso uzaci šķērsoja sīka, balta rēta. Vīrietis bija neliela auguma, bet muskuļains, viņa ķermenī nebija ne unces tauku. Prātā iešāvās frāze Mēs esam bandīti.

"Doktore Brenana?"

"SL"

Vīrietis izstiepa roku un uzrādīja personību apliecinošu dokumentu. SICA. īpašo noziegumu izmeklēšanas vienība. Mans kuņģis ieņēma brīvā kritiena stāvokli.

"Mani šurp atsūtīja Mateo Reiess." Vīrietis runāja angliski bez akcenta. Viņa balss tonis lika domāt, ka apmeklējums ir oficiāls.

"I-V'

Ja?

"Slepenpolicijas seržants Bartolome Galjano."

Mans Dievs. Vai mirusi Mollija?

"Vai tam ir kāds sakars ar apšaudi Sololas tuvumā?"

"Nē."

"Kas tad?"

Galjano skatiens pievērsās Nordsternam, tad atkal man.

"Jautājums ir delikāts."

Slikti, Brenana. Kas manī varētu izraisīt SICA interesi?

"Vai to nevarētu uz pāris minūtēm atlikt?"

Atbildi sniedza viņa stingrais skatiens.

TREŠA NODAĻA

Slepenpolicijas seržants Galjano apsēdās krēslā, kuru negribīgi bija atbrīvojis Ollijs Nordsterns, pārlika kāju pār otras kājas celi un caururba mani ar skatienu.

"Kas par lietu, detektīv?" jautāju pēc iespējas mierīgākā balsī, taču galvā virpuļoja avīzē Midnight Express aprakstītās ainas.

Galjano acis mani stindzināja kā uz smilgas uzspraustu dunduru.

"Pie mums Nacionālajā civilpolicijā par jūsu darbību, doktore Brenana, ir zināms."

Es klusēju, saliku rokas klēpī, uz bloknota plastmasas vākiem atstādama divus sviedrainu plaukstu nospiedumus.

"Tas lielā mērā ir mans nopelns." Neliels vibrējošs ventilators bužināja viņa pavisam šķidro matu vainagu. Citādi seržants palika nekustīgs.

"Tas tiesa."

Ja.

"Kā tā?"

"Daļu jaunības gadu pavadīju Kanādā un joprojām sekoju turienes notikumiem. Jūsu varoņdarbi nepaliek nepamanīti."

"Mani varoņdarbi?"

"Prese jūs mīl."

"Prese mīl pārdot laikrakstus." Manā balsī viņš būs saklausījis aizkaitinājumu. "Kāpēc jūs esat pie manis ieradies, detektīv Galjano?"

Galjano no kabatas izvilka brūnu aploksni un nolika man priekšā. Uz aploksnes drukātiem burtiem ar roku bija uzrakstīts policijas vai kriminālizmeklētāja lietas numurs. Aplūkoju to, nepaņēmusi rokā.

"Apskatiet." Galjano no jauna apsēdās krēslā.

Aploksnē bija vairākas krāsainas fotogrāfijas piecreizseptiņu collu formātā. Pirmajā bija redzams sainis, kas novietots uz medicīniskās sekcijas galda, pār kura malām uz caurumotās nerūsējošā tērauda grīdas pilēja šķidrums, izplūzdams brūnā peļķē.

Otrajā šis sainis bija nofotografēts atvērts, ievīstīts džinsos, no kuru apspurušā atloka rēgojās garš kauls. Trešajā bija skatāms iokas pulkstenis un lietas, kuras, iespējams, glabātas kabatā: ķemme, elastīga matu saspraude, divas monētas. Ridējā fotogrālija bija lielā lielakaula un divu pēdu apakšdaļu tuvskats.

Es paskatījos uz Galjano.

"To atrada vakar."

Rūpīgi aplūkoju skeleta elementus. Lai gan tie bija klāti ar tumšiem šokolādes krāsas plankumiem, pie kauliem bija saskatāma miesa.

"Pirms nedēļas nelielā Pirmās zonas viesnīcā Pension Pciraiso sāka pārplūst tualetes. Lai gan šī viesnīca nav Riča, viesi sāka kurnēt, un viesnīcas īpašnieki devās pārmeklēt kanalizācijas baseinu. Viņi noskaidroja, ka izvadcauruli bija aizsprostojuši lirmas Levis džinsi.

"Kad sistēma tika pārbaudīta pēdējo reizi?"

"Šķiet, ka saimnieki ne sevišķi rūpējas par tās uzturēšanu kārtībā. Bet neliela pārbaude tika veikta pagājušajā augustā, tātad līķis tur varēja parādīties vēlāk."

Es piekritu, bet neko neteicu.

"Upuris droši vien ir jauna sieviete."

"Diezin vai varēšu izteikt kādu viedokli tikai uz šo fotogrāfiju pamata."

"Es to nemaz nelūdzu."

Mēs raudzījāmies viens otrā, sēdēdami smacīgajā, saules sakarsētajā istabā. Galjano acis bija neparastas — brūnas ar iesarkanu mirdzumu kā saulē mirdzošam dzintaram. Ja viņš būtu sieviete, skropstu dēļ vien varētu piedalīties konkursā par sezonas skaistules titulu.

"Rīdējo desmit mēnešu laikā mūsu pilsētā bez vēsts pazudušas četras jaunas sievietes. Viņu piederīgie ir izmisumā. Mums ir aizdomas, ka šie gadījumi ir savstarpēji saistīti."

Apakšējā stāva koridorā atskanēja telefona zvans.

"Ja tā, tad situācija ir steidzama. "

"Gvatemalas pilsētā pazūd daudz cilvēku."

Iztēlojos Konkordijas laukumu, kur ik vakaru pulcējās bāreņi, lai ostītu līmi un pārlaistu nakti. Atcerējos nostāstus par nolaupītiem un nogalinātiem bērniem. Aculiecinieki ziņoja, ka 1990. gadā apbruņoti vīri sagrābuši astoņus ielas bērnus. Rīc dažām dienām atrada viņu līķus.

"Sis gadījums atšķiras." Galjano balss mani atgrieza īstenībā. "Sīs četras jaunās sievietes ir citādas. Viņas parastajā šablonā neiekļaujas."

"Kāds tam visam sakars ar mani?" Man iešāvās prātā gluži laba ideja.

"Es pastāstīju par jūsu darbu saviem priekšniekiem, teicu, ka jūs esat Gvatemalā."

"Drīkstu jautāt, kā jūs par to uzzinājāt?"

"Pietiek ar to vien, ka S/CA ir vienmēr informēta par ārzemniekiem, kas ierodas Gvatemalā, lai izraktu mūsu miroņus."

"Skaidrs."

Galjano norādīja uz fotogrāfijām. "Esmu pilnvarots lūgt jūsu palīdzību."

"Man ir uzticēti citi pienākumi."

"Izrakumi Cupanjā ir pabeigti."

"Analīze tikai sākas."

"Jūsu pienākumus piekrita uzņemties senjors Reiess."

Vispirms žurnālists, tagad šis. Kopš atgriezāmies pilsētā, Mateo raujas vaiga sviedros.

"Sos kaulus var pētīt ari senjors Reiess."

"Senjora Reiesa pieredzi un izglītību nevar salīdzināt ar jūsējo."

Tā bija taisnība. Lai gan Mateo un viņa grupa bija strādājuši ar simtiem masu slaktiņu upuru, viņu līdzdalība jaunākajās slepkavību lietās ir neliela.

"Jūs esat līdzautore rakstam par slepkavību upuriem, kas iemesti kanalizācijas baseinos."

Savu mājas darbu Galjano bija labi sagatavojis.

Pirms trim gadiem Monreālā tika arestēts sīks drogu tirgotājs, jo viņš klientam bija pārdevis nepareizas zāles. Nespēdams samierināties, ka uz ilgu laiku nāksies šķirties no savas mājas aptiekas, tirgotājs sagudroja stāstu par kādu kolēģi, kas peldot kanalizācijas baseinā. Provinces policija griezās pie mana priekšnieka daktera Pjēra Lamanša, bet Lamanšs — pie manis. 1 'ar cilvēka atkritumu aizvākšanu uzzināju vairāk, nekā jebkad biju vēlējusies, un mēs ar Lamanšu pavadījām vairākas dienas, veicot līķa identifikācijas procesu. Žurnālam The Journal of Forensic Sciences mēs nosūtījām rakstu.

"Ta ir lokāla problēma," es teicu. "Ta jārisina vietējiem ekspertiem."

Dūca ventilators. Galjano matu cekula šķipsnas dejoja piruetes.

"Esat dzirdējusi par cilvēku, kura vārds ir Andrē Spekters?"

Es purināju galvu.

"Viņš ir Kanādas vēstnieks Gvalemalā."

Sis vārds šķita kaut kur dzirdēts.

"Viena no bezvēsts pazudušajām ir Speklera meita Santala."

"Kāpēc šis jautājums netiek kārtots, izmantojot diplomātiskos kanālus?"

"Spekters pieprasa absolūtu slepenību."

"Dažreiz var palīdzēt atklātība."

"Ir," Galjano meklēja īstos vārdus, "vainu mīkstinoši apstākļi."

Es gaidīju, lai viņš paskaidro sīkāk. Viņš klusēja. Uz ielas kāds aizcirta kravas automobiļa durvis.

"Ja šeit ir kāds sakars ar Kanādu, var noderēt abu valstu jurisdikcijas orgānu sadarbība."

"Turklāt esmu tērējusi laiku tikai pie kanalizācijas baseinu apskates."

"Lielisks arguments. Jūs esat piedalījusies lietu izskatīšanā pēc Kanādas Ārlietu ministrijas pasūtījuma."

"Jā." Viņš patiesi bija pamatīgi sagatavojis mājas darbu.

Un tad Galjano lika galdā savu trumpi.

"Mana nodaļa atļāvās kontaktēties ar jūsu ministriju Kvebekā, lūdzot atļauju jūs uzaicināt par īpašo konsultantu."

No Galjano kabatas dienas gaismā nāca vēl viens priekšmets, šoreiz fakss ar pazīstamo lilijas zieda logo. Dokuments palika uz galda.

Seržs Martino no Sabiedriskās drošības ministrijas un Juridisko zinātņu un tiesu medicīnas laboratorijas Pakalpojumu nodaļas vadītājs dakteris Pjērs Lamanšs bija devuši atļauju uz laiku iekļaut mani, ja vien es neiebilstu, Gvatemalas Nacionālās civilpolicijas īpašo noziegumu izmeklēšanas vienībā.

Mani priekšnieki no Monreālas bija slepenā uzbrukuma līdzzinātāji. Sai jezgai nekad nebūs gala.

Es palūkojos uz Galjano.

"Jums ir taisnības meklētājas reputācija, doktore Brenana." Skaistules acis bija nepielūdzamas. "Vecāki ir agonijā nezinās dēļ par savu bezvēsts pazudušo bērnu likteni."

Iedomājos Keitiju un sapratu, kāds satraukums mani pārņemtu, ja būtu pazudusi mana meita, neizsakāmās šausmas, ja viņa būtu pazudusi valstī, kur runā svešā valodā, ir citi likumi un prāvas, nepazīstami varas pārstāvji, kas var pielikt vai nepielikt patiesas pūles, lai viņu atrastu.

"Labi, detektīv. Es klausos."

Pirmā zona ir Gvatemalas pilsētas vecākā daļa, kurā kā šaurā bišu stropā koncentrējas noplukuši veikaliņi, lētas viesnīcas, autoostas un autostāvvietas, dažas mūsdienīgu veikalu virknes. Šaurajās ielās līdzās Vimpija un Makdonalda restorāniem atrodas vācu kulinārijas izstrādājumu tirgotavas, sporta bāri, ķīniešu restorāni, apavu veikali, kinoteātri, elektropreču veikali, stnptīza klubi un krodziņi.

Kā daudzās ekozonās, arī šai sektorā valda diennakts ritms. ' Ar tumsas iestāšanos ielu tirgotāji un kājāmgājēji, kas bija drūzmējušies ielās, atdod vietu cigarešu pārdevējiem un prostitūtām. No Konkordijas parka pazūd zēni, kas spodrina apavus,

taksometru šoferi un garīdznieki, bet uz pārnakšņošanu pulcējas bezpajumtnieki bērni.

Pirmā zona ir pilsētas rajons ar apdrupušām ietvēm, neona reklāmām, dvingu un troksni. Bet kvartālā atrodas ari ievērības cienīgi objekti. Te ir Nācijas pils, Nacionālā bibliotēka, Centrālais tirgus, Centrālais parks, Simtgades parks, muzeji, katedrāle un iespaidīgais mauru stilā celtais pasta kantoris. Policijas pārvalde atrodas kādā savdabīgā pilī 14. ielas un 6. alejas krustojumā, vienu kvartālu uz dienvidiem no Svētā Franciska baznīcas, kas slavena ar kokgriezumu "Svētā sirds" un aizliegtajām grāmatām, kuras tika atrastas jumta pažobelē, kur tās pirms vairākiem gadu desmitiem bija paslēpuši dumpīgie garīdznieki.

Pēc deviņdesmit minūtēm mūs ar Galjano apsēdināja pie apbružāta koka galda konferenču telpā pils trešajā stāvā. Kopā ar mums bija viņa kolēģis slepenpolicijas seržants Paskvals Ernandess un lietišķo pierādījumu vākšanas grupas, kura veiks kanalizācijas baseina pārbaudi, vadītājs Huans Karloss Ksikajs.

Telpa bija drūmi pelēkā krāsā, pēdējo reizi, iespējams, krāsota laikā, kad šeit savas grāmatas slēpa svētie tēvi. No mana krēsla spraucās ārā ķites krāsas polsterējums, un es labprāt būtu gribējusi zināt, cik nervozu, garlaikotu vai nobijušos dibenu ir spaidījuši šo pašu krēslu.

Uz telpas vienīgā loga rūts sīca muša. Es izjutu empātiju un, tāpat kā viņa, vēlējos tikt brīvībā. Aiz loga caur netīrajām žalūzijām es ievēroju vienu no šaujamlūkām pils mūri.

Vismaz nebiju tur lejā. Biju pasargāta no viduslaiku bruņinieku uzbrukuma.

Nopūtusies miljardo reizi mainīju ķermeņa stāvokli, pacēlu papīru saspraudi un sāku ar to klaudzināt pa galdu. Jau divdesmit minūtes gaidījām apgabala prokurora pārstāvi. Man bija karsti, biju nogurusi un neapmierināta par to, ka tiku atrauta no FAFG darba. Es to ne visai labi pratu slēpt.

"Nebūs ilgi." Galjano ielūkojās savā rokas pulkstenī.

"Vai es varētu galvenos vilcienos iepazīties ar procedūru?" es jautāju. "Senjoram Ksikajam būs nepieciešams zināms laiks, lai dabūtu aprīkojumu."

Ksikajs kasīja uzaci, bet neko neteica. Ernandess bezpalīdzīgā žestā pacēla roku un atkal nolaida to uz galda. Viņš bija drukns cilvēks melniem, viļņainiem matiem, kas vēlās pāri kaklam. Arī viņa augšdelmus un rokas klāja tumšu, grodu spalvu kārta.

"Es vēlreiz paskatīšos." Galjano izsoļoja no istabas, viņa gaita pauda sapīkumu.

Par ko? Velējos uzzināt. Mani? Laisko apgabala prokuroru? Kādu augstākstāvošu personu?

Gandrīz tai pašā brīdī koridorā saklausīju Galjano ar kādu strīdamies. Lai gan asā vārdu apmaiņa notika zibenīgā spāņu valodā un es neuztvēru daudzus vārdus, bija skaidri manāms sarunas naidīgais tonis. Savu vārdu dzirdēju vismaz divas reizes.

pēc pāris brīžiem balsis apklusa, un Galjano atgriezās. Viņam sekoja gara auguma izstīdzējis vīrs rožainās brillēs. Viņš bija nedaudz sakumpis uz priekšu, ar mīkstu vēderiņu, kas svērās pāri siksnai.

Galjano mūs iepazīstināja.

"Doktore Brenana, ļaujiet jūs iepazīstināt ar senjoru Antonio Diasu. Senjors Diass vada apgabala prokuratūras kriminālās izmeklēšanas nodaļu."

Es piecēlos un sniedzu roku. Diass, to ignorēdams, aizsoļoja līdz logam un strauji pagriezās pret mani. Kaut ari viņa acis aizēnoja krāsainie briļļu stikli, naids bija acīm redzams.

"Esmu prokurors gandrīz divdesmit gadus, doktore Brenana. Visu šo laiku, kamēr izmeklēju nāves gadījumus, man nekad nav bijusi vajadzība un neesmu prasījis palīdzību no ārzemēm." Diass runāja angliski ar stipru akcentu, tomēr precīzi.

Milzīgā pārsteigumā es nolaidu roku.

"Lai gan jūs domājat, ka mūsu tiesu mediķi ir nepietiekami dresēti darba zirgi, kurus nodarbina Trešās pasaules tiesu medicīnas sistēmā, vai arī tikai skrūvītes arhaiskajā un neefektīvajā tiesu birokrātijas aparātā, atļaujiet jums apliecināt, ka viņi ir augstas klases profesionāļi."

Paskatījos uz Galjano, no pazemojuma man dega vaigi. Vai no dusmām.

"Es jau paskaidroju, senjor Dias, ka doktore Brenana šeit ir pēc mūsu lūguma." Galjano balss skanēja kā rūdīts tērauds.

"Kāpēc īsti jūs esat Gvatemalā, doktore Brenana?" Diasa jautājums.

Niknums vienmēr atraisa manī drosmi.

"Domāju atvērt kūrortu."

"Doktore Brenana šeit ir citā lietā," Galjano iejaucās. "Viņa ir tiesu antrop…"

"Es zinu, kas viņa ir," Diass viņu asi pārtrauca.

"Doktorei Brenanai ir pieredze kanalizācijas baseinu izmeklēšanā, un viņa piedāvāja palīdzību."

Piedāvāja? Kā gan Galjano iedomājās sacīt "piedāvāja"?

"Mēs rīkotos nesaprātīgi, neizmantojot viņas kompetenci."

Diass uzmeta Galjano niknu skatienu, viņa seja bija kā betona siena. Ernandess un Ksikajs klusēja.

"Mēs vēl paskatīsimies." Diass mani stingri aplūkoja, tad izšāvās no istabas.

Klusumu pārtrauca tikai muša. Pirmais ierunājās Galjano.

"Es atvainojos, doktore Brenana."

Dusmas mudināja mani rīkoties.

"Varam sākt?" es jautāju.

"Es ar Diasu visu nokārtošu," Galjano teica, pievilkdams sev tuvāk krēslu.

"Vēl viena lieta." "Kāda?"

"Sauciet mani par Tempu."

Turpmāko stundu es stāstīju par atkritumu aizvākšanas jaukumiem. Galjano un viņa kolēģi uzmanīgi klausījās, šad tad mani pārtraukdami ar komentāriem vai papildjautājumiem. Ksikajs sēdēja klusēdams, nolaistām acīm, ar neitrālu sejas izteiksmi.

"Kanalizācijas baseinus«veido no akmeņiem, ķieģeļiem, betona vai stiklplasta, un to konstrukcija ir dažāda. Tie var būt apaļi, kvadrātveida vai taisnstūra formā. Tiem var būt viens, divi vai trīs nodalījumi, kurus citu no cita atdala daļējas vai pilnīgas sienas." "Kā tie darbojas?" jautāja Galjano.

"Būtībā kanalizācijas baseins ir hermētiska kamera, kas darbojas kā inkubators anaerobajām baktērijām, sēnītēm un aktinomicētēm, kas pārstrādā cietās organiskās nogulsnes. "

"Kā Galjano virtuvē," sacīja Ernandess.

"Kādus rezultātus var sagaidīt?" Galjano ignorēja savu kolēģi.

"Pārstrādes procesā izdalās siltums un virspusē paceļas gāzu burbuļi. Sīs gāzes satver taukvielu un ziepju daļiņas, spalvas un citus atkritumus, veidojot putainu masu. Tieši to mēs, atvēruši baseinu, pārbaudām vispirms."

"Pastāstiet par kaut ko mazliet patīkamāku," teica Ernandess.

"Ar laiku, ja to atstāj mierā, var veidoties peldoša, pusšķidra garoza."

"Pudiņš no sūdiem." Ernandess savu riebumu mēģināja kompensēt ar parupju vīrieša humoru.

"Baseini jāizsūknē reizi divos trijos gados, bet, ja īpašnieki ir tik laiski, kā jūs sakāt, diezin vai tā ir noticis, tātad mums droši vien būs darīšana ar šādām nogulsnēm."

" Tādējādi veidojas zupas virtuve mikrobiem. Uz kurieni tas viss aiziet pēc tam?" jautāja Galjano.

"Kad baseins uzpildījies līdz noteiktam līmenim, pārstrādātie atkritumi ieplūst vairākās novadcaurulēs, kas parasti izvietotas paralēlās rindās, ko sauc par filtrācijas laukumu."

"Kāda tipa caurulēs?"

"Visbiežāk no māla vai perforētas plastmasas."

"Sī ir vecā tipa sistēma, esmu pārliecināts, ka šai gadījumā runa ir par māla caurulēm. Kas tajā ietilpst?"

"Filtrācijas laukums ierīkots uz grants pamata, kuru parasti sedz augsne un veģetācija. Aerobās sadalīšanās laikā filtrācijas laukums funkcionē galvenokārt kā bioloģisks filtrs."

"Smalkais vai rupjais. Tagad mēs jau runājam par kafiju."

Ernandess sāka krist uz nerviem.

"Apstrādes pēdējā stadijā notekūdeņi izsūcas pa cauruļu sienām un iefiltrējas grants pamatā. Baktērijas, vīrusus un pārējos «At ņus absorbē augsne vai uzņem virskārtas augu sakņu sisli'mas."

" Tiešām, zāle virs septisko vielu rezervuāra ir zaļāka," sacīja (ialjano.

"Un daudz laimīgāka. Kas vēl mums zināms par šo iekārtu?"

Galjano izvilka nelielu bloknotu ar spirāli un aši pārlaida skatu piezīmēm.

"Baseins atrodas apmēram septiņu pēdu attālumā no pansii.is dienvidu sienas. Ta garums ir ap desmit pēdu, platums — I liecas pēdas, bet dziļums — sešas pēdas. Tas būvēts no betona un pārsegts ar astoņiem taisnstūra formas betona vākiem."

"Cik kameru?"

"Īpašniekam, kādam senjoram Serano, nav ne mazākā priekšstata, kas tur ir apakšā. Starp citu, Serano nekad nebrīnās, kad tiek paziņotas pat Nobela prēmijas."

"Skaidrs."

"Serano un viņa dēls Horhe atcerējās, ka pagājušajā vasarā pie baseina austrumu gala redzēti strādnieki, tātad šo vāku pacēla viņi. Viņi atklāja, ka rezervuārs bijis gandrīz pilns, jo novadcauruli aizsprostojuši džinsi."

"Ievadcaurule būs rietumu pusē."

"Tas ir viss, ko mēs noskaidrojām."

"Viss kārtībā, kungi. Betona vāku pacelšanai būs nepieciešams celtnis."

"Visiem astoņiem?" pirmo reizi ierunājās Ksikajs.

"Jā. Tā kā mēs nezinām, kāda ir situācija, atvērsim visus vākus. Ja tur ir vairākas kameras, skeleta atliekas var atrasties jebkurā no tām."

Arī Ksikajs izvilka bloknotu un sāka sastādīt sarakstu.

"Komunālajā saimniecībā izmantotais asenizācijas automobilis ar vakuumsūkņi cieto netīrumu un šķidruma izsūknēšanai un ugunsdzēsēju mašīna nogulšņu atšķaidīšanai," es turpināju.

Ksikajs ar tām papildināja savu sarakstu.

" lur apakšā būs daudz amonjaka un metāna gāzes, tāpēc man vajadzīga skābekļa maska."

Ksikajs pievērsa man jautājošu skatienu.

"Parastā gāzmaska, kas pārklāj visu seju, un uz muguras ar siksnu piestiprināma skābekļa tvertne. Tāda kā ugunsdzēsējiem. Mums vajadzīgs arī pāris mazu hermētisku smidzinātāju."

"Kādus izmanto nezāļu apsmidzināšanai?"

"Tieši tā. Vienu piepilda ar ūdeni, otru ar desmitprocentīgu balinošu šķīdumu."

"Vai drīkstu zināt, kādam nolūkam?" jautāja Ernandess.

"Lai mani apsmidzinātu, kad izkāpšu no rezervuāra."

Ksikajs visu pierakstīja.

"Un siets ar ceturtdaļcollu lielām acīm. Visam pārējam jābūt standartaprīkojumam."

Es piecēlos kājās.

"Septiņos no rīta?"

"Septiņos no rīta."

Tai bija lemts kļūt par vienu no drūmākajām dienām manā mūžā.

CETURTĀ NODAĻA

Rīdējie sārtie rīta blāzmas atstari jau iezaigojās dūmakainā bronzas krāsā, kad nākamajā dienā manā viesnīcā ieradās Galjano.

"Buenos dias (Labdien)."

"Buenos dias," es nomurmināju, ieslīdēdama pasažiera sēdeklī. "Cik skaistas krāsu nianses."

Viņš bija uzlicis lidotāja brilles, tumšākas nekā melnais caurums kosmosā.

"Gracias (Pateicos)."

Galjano norādīja uz papīra krūzīti vidējā plauktiņā, tad savu automobili strauji iegrieza mašīnu straumē. Pateikusi "paldies", sniedzos pēc kafijas.

Šķērsodami pilsētu, runājām maz, tad collu pēc collas spraucāmies cauri Pirmajai zonai. Lasīju uzrakstus, kas slīdēja garām vējstiklam. Lai gan tie bija ne visai labā gvamalteku sarunvalodā, ziņojumu dēļi un afišas, pat grafīti zīmējumi uz benzīna uzpildes un tehniskās apkopes staciju sienām palīdzēja uzlabot manas spāņu valodas zināšanas.

Un atslēgties no domām par to, kas mūs vēl sagaida.

REc divdesmit minūtēm Galjano piebrauca blakus divām policijas patruļmašīnām, kas aizsedza skatu uz nelielu ieliņu. Aiz ceļa norādes ietvi bija aizsprostojušas policijas mašīnas, ātrā palīdzība, ugunsdzēsēju mašīna, asenizācijas mašīna un citi, kā man šķita, dienesta transportlīdzekļi. Jau sāka pulcēties ziņkārīgo bars.

Galjano uzrādīja personas apliecību, un uniformēts policists ar rokas mājienu aicināja mūs braukt tālāk. Viņš novietoja savu mašīnu blakus pārējām. Mēs izkāpām un turpinājām ceļu kājām.

Pansija Paraiso atradās kvartāla vidū, iepretī pamestai noliktavai. Mēs ar Galjano pārgājām ielas pusē, kur atradās viesnīca, pagājām garām liķiera un apakšveļas tirgotavām, frizētavai un ķīniešu kafejnīcai, kur tirgo ēdienus līdznešanai. Visas šo iestāžu durvis bija aizbultētas un slēgtas ar piekaramām atslēgām. Garām iedama, palūkojos uz saulē izbalējušajām precēm veikalu skatlogos. Frizētavas logā rēgojās modeļi ar kuplām frizūrām, kas vairs nav modē kopš tiem laikiem, kad Eizenhauers atstāja Balto namu. Kafejnīcas Long Fu logā bija izlikta ēdienkarte, pepsikolas reklāma un uz mirdzoša auduma izšūts pāvs.

Pansija Paraiso bija nožēlojama izskata divstāvu grausts ar ķieģeļu sienām, kuras klāja apmetums, kas kādreiz bijis balts, taču ar laiku ieguvis cigāru dūmu nokrāsu. Saplīsuši jumta dakstiņi, netīri logi, izgāzušies slēģi, parādes durvīs aizvelkams metāla režģis. Paradīze.

VЈI viens apsargs. Vēlreiz personas apliecība.

Viesnīcas interjers precīzi atbilda tās eksterjeram. Izdilis paklājs ar nodzeltējušu plastmasas celiņu, ar linoleju pārklāta lete, koka skapis ar plauktiņiem atslēgām un vēstulēm, saplaisājuša apmetuma sienas. Gaiss oda pēc pelējuma, putekļiem, cigarešu dūmiem un sviedriem, kas te krājušies gadiem ilgi.

Es sekoju Galjano cauri pamestajai priekštelpai pa šauro koridoru un pa sētas durvīm uz pagalmu. le reti iespīdēja saule, un tas izskatījās nolaists. Keramikas podi ar novītušu veģetāciju. Sarūsējuši virtuves krēsli ar saplīsušiem vinila sēdekļiem. Plastmasas dārza mēbeles, kas no pelējuma kļuvušas zaļas. Otrādi apgāzta ķerra. Kaila zeme. Vientuļš koks.

Pret pansijas aizmugures sienu atstutēts stāvēja mīkstais dīvāns, kuram trūka vienas kājas, tam apkārt mētājās apmetuma gabali, izdrupuši ķieģeļi, pērnā gada lapas, celofāna maisiņi un alumīnija vāciņi. Vienīgais krāsainais plankums šajā vienmuļajā ainavā bija spilgti dzeltenais ekskavators. Līdzās tā lāpstai es pamanīju nupat kā uzraktu zemi un betona vāku, ko senjors Serano ar dēlu bija pacēluši un steigā novietojuši atpakaļ.

Vēroju apkārt stāvošos cilvēkus. Huans Karloss Ksikajs s.u unājās ar kādu vīrieti tumšzilā kombinezonā, uz mata tādā pašā kā Ksikajam. Pie ekskavatora stūres sēdēja tā vadītājs. PaK.alma puses ieeju sargāja policists uniformā. Acis paslēpis aiz rozā brillēm, pagalma attālākajā malā viens pats grozījās Antonio Diass.

Es pasmaidīju un pacēlu roku. Apgabala prokurors neatbildēja.

Laimīga diena.

Paskvals Ernandess stāvēja blakus stiegrainam vīrietim ar žurkas seju, viņš bija ģērbies sandalēs, džinsos un Dalasas kovboja sporta kreklā. Viņam pie sāniem stāvēja robusta sieviete, viņas rokas greznoja plastmasas rokassprādzes, bet melnā, izšuvumiem rotātā kleita sedza kuplas krūtis.

Mēs ar Galjano piegājām pie Ernandesa, un viņš mūs iepazīstināja ar viesnīcas saimniekiem. Cieši ielūkojusies senjoras Serano sejā, es ievēroju, ka viena viņas acs bija brūna, bet otra zila. Tas viņas sejai piešķīra dīvainu, nelīdzsvarotu izskatu. Kad viņa pavērās manī, man bija grūti izlemt, kurā acī lūkoties.

Ievēroju arī, ka senjoras Serano apakšlūpa bija uztūkuši un sasprēgājusi. Labprāt būtu gribējusi zināt, vai tikai viņai nebija iekodusi Zurķa.

"Sie vīri būs tikpat izveicīgi kā skauti savā salidojumā." Ernandess caururba Žurku ar skatienu. "Ari šai smagajā gadījumā."

"Man nav ko slēpt." Serano pacēla plaukstas ar delnām uz augšu. Viņš bija tik uztraukts, ka es ar pūlēm sapratu, ko viņš spāniski saka. "Es neko nezinu."

"Jūsu baseinā nejauši nokļuvis līķis."

"Es nezinu, kā tas tur nokļuva." Serano skatiens šaudījās no vienas sejas uz nākamo.

Galjano turpināja izprašņāt Serano.

"Ko vēl jūs nezināt, senjor?"

"Nada (Neko)." Žurgas acis šaudījās kā zvirbuļi, kas meklē drošu slēptuvi.

Nepacietībā Galjano ievilka elpu. "Man nav laika spēlēt paslēpes, senjor Serano. Tikai ņemiet to vērā," viņš uzsita ar pirkstu pie lielā zilā burta "C" vārdā "Cowboys", "kad būsim šeit tikuši ar visu galā, mēs vēl no sirds izrunāsimies."

Serano purināja galvu, bet neko neteica.

Dārta Veidera firmas brilles pagriezās ekskavatora virzienā.

"Viss gatavs?" jautāja Galjano.

Ksikajs uzrunāja ekskavatoristu un pacēla īkšķi par zīmi, ka var sākt. Viņš norādīja uz mani, tad uz haotiski izmētāto ekipējumu, kas gulēja blakus sargam uniformā. Ar žestu, kas atgādināja rāvējslēdzēja aizvēršanu, viņš deva man zīmi, ka laiks uzģērbt kombinezonu. Es pacēlu īkšķi.

Galjano atgriezās pie Serano laulātā pāra.

"Šodien jūsu uzdevums ir nedarīt neko," viņš teica mierīgākā balsī. "Jūs to veiksiet, sēdēdami, lūk, tur." Viņš piedūrās ar pirkstu greizajam dīvānam. "Un to jūs darīsiet bez komentāriem."

Galjano virs galvas izdarīja riņķveida kustību.

"Vamonos (Mēs vēl tiksimies)."

Steidzos pie lādes ar ekipējumu. Man aiz muguras ar pilnu jaudu rūca ekskavators.

Kad biju uzvilkusi Tiveka firmas kombinezonu un gumijas zābakus, kas sniedzās līdz ceļgaliem, ekskavatorists pārslēdza ātrumu un savu mašīnu novietoja darba stāvoklī. Nokrakšķēja metāls, ar dobju troksni zemei pieskārās kauss, sākdams to skrāpēt, tad apsvieda zemi uz kreiso pusi un nolika vāku malā. Rīta gaisā uzvirmoja mitras augsnes smarža.

Izvilkusi no mugursomas diktofonu, tuvojos baseina malai.

Viens skatiens, un mans kuņģis savilkās čokurā.

Kamera līdz malām bija pilna ar derdzīgu tumšu šķidrumu, kuru klāja organisko vielu putas. Pa želatīnveida masas virsmu rāpoja miljoniem prusaku.

Man piebiedrojās Galjano un Ernandess.

"Cero/e." Ernandess ar plaukstu aizklāja muti.

Galjano klusēja.

Pārvarējusi riebumu, sāku diktēt ierakstu. Datumu. Laiku. Vietu. Klātesošās personas.

Grabēdams ekskavatora kauss vēlreiz nokrita zemē. Ta robainie zobi iegrauzās zemē, atsedza un pacēla pirmo vāku. Pēc tam lika atsegts un nocelts otrais betona vāks. Trešais. Piektais. Mitrās zemes aromātu nomāca puvuma smaka.

pēc katras kameras atvēršanas magnetofona lentē fiksēju tās aprakstu un novietojumu. Ksikajs filmēja.

Saule jau tuvojās dienas vidum, grēdā sakrauti gulēja astoņi betona vāki, un baseins bija pilnīgi atvērts. Pamanīju, ka rieliunu pusē ievadcaurules ieeju bija aizsprostojis rokas kauls, dienvidaustrumu stūrī rēgojās auduma gabals, bet virskārtas pul.is bija iestrēdzis zils plastmasas priekšmets un vairāki plaukstas kauli.

"Piebraukt asenizācijas mašīnu?" jautāja Galjano, kad biju pabeigusi pēdējo ierakstu.

"Sagatavojiet to darbam. Bet vispirms man jānovāc viss red/.amais un jāizpētī virskārta."

Pagriezusies pret Ksikaju, devu zīmi, lai sagatavo līķa maisu. I t-c tam devos pie ekipējuma kastes un izvilku no tās respiratora masku un biezus gumijas cimdus. Zābaku stulmu saskares vietas .11 kombinezona starām hermētiski nosedzu ar līmlenti.

"Nu, kā?" Galjano jautāja, kad atgriezos pie baseina.

Līdz elkoņiem uzvilku cimdus un pasniedzu viņam līmlenti.

"Dios mio (Mans Dievs)." nopūtās Ernandess.

"Palīdzēt?" Galjano bez entuziasma jautāja, ar līmlenti piestiprinot cimdus pie manām piedurknēm.

Paskatījos uz viņa uzvalku, kaklasaiti un tīro, balto kreklu.

"Jums nav darba apģērba."

"Pasauciet mani, kad būšu vajadzīgs." Ernandess piegāja pie ekipējuma kastes, novilka virsjaku un uzklāja to uz atvērtās lādes vāka. Lai gan diena nebija karsta, viņa krekls uz krūtīm bija mitrs. Zem plānā kokvilnas auduma varēja manīt sporta krekliņa kontūras.

Apmetuši loku, mēs ar Galjano nonācām pie baseina rietumu gala.

Senjors Serano raudzījās uz mums, sēdēdams uz dīvāna, viņa vērīgās žurkas acis spīdēja. Viņa sieva košļāja matu šķipsnu.

Mums pievienojās Ksikaja palīgs, turēdams rokā līķa maisu. Es lūdzu, lai viņš pasaka savu vārdu. Mario Koloms. Teicu, lai

Mario maisu novieto zemē man aiz muguras, tajā ieklāju tīru, baltu audeklu, tad liku viņam uzvilkt cimdus un masku.

Pasniegusi Galjano diktofonu, uz sejas uzliku masku. Kad pietupos un ielūkojos baseinā, vēders savilkās kamolā. Zem mēles jutu žults garšu un trīsas.

Ievilkusi ne visai dziļu elpu, iegremdēju roku trūdu masā un izvilku rokas kaulu. Pa cimdu uz augšu rāpoja prusaki. Pat cauri gumijai sajutu to kāju un spalvaino taustekļu zaglīgos pieskārienus. Mana roka sarāvās, un es spalgi iekliedzos. Aiz manis nostājās Galjano.

Nomierinies, Brenana. Tev taču ir cimdi.

Norijusi rūgtuma kamolu, notrausu no cimdiem kukaiņus un skatījos, kā tie iztaisno ķermeni un rāpo projām.

Norijusi vēl vienu riebuma kumosu, saliecu pirkstus un izvilku glumo elkoņa kaulu. No tā pilēja gļotainas mēslu pikas. Kaulu novietoju uz audekla.

Virzīdamās pa baseinu, savācu visu, ko varēja ieraudzīt. Ksikajs fotografēja. Kad biju tikusi galā, uz audekla gulēja elkoņa kauls, divi plaukstas kauli, viens pēdas kauls, trīs ribas un briļļu loks.

Devusi Mario norādījumus, es atgriezos baseina dienvidaustrumu stūrī un sāku virzīties gar tā dienvidu malu, sistemātiski iztaustīdama, cik vien tālu bija iespējams aizsniegt, katru peldošās netīrumu virskārtas milimetru. Mans sasprindzinājums atspoguļojās pretī stāvošā Mario sejā.

R;c četrdesmit minūtēm bijām pārmeklējuši visu baseina virskārtu. Atradumu klāstam uz audekla pievienojās divas ribas un viens ceļa kauliņš.

Kad mēs ar Mario pabeidzām darbu, saule jau atradās zenītā. Vienprātīgi nolēmām, ka neviens negrib pusdienot. Ksikajs devās meklēt asenizācijas mašīnu, un pēc dažiem brīžiem tā pa žogā izrauto robu jau ieripoja pagalmā.

Kamēr šoferis pārbaudīja inventāru, pār plecu pašķielēju uz Diasu. Apgabala prokurors saglabāja modrību, saulē mirdzēja viņa rožainie briļļu stikli. Viņš turējās savrup.

Pec piecām minūtēm Ksikajs uzsauca.

"Gatavs?" "Aiziet."

Ierūcās vēl viens motors. Dzirdēju, kā motors sūknēja tumšo ķidrumu, redzēju tā burbuļus.

Man līdzās sakrustotām rokām un baseina virzienā vērstu nk.itienu stāvēja Galjano. Ernandess no drošas vietas vēroja rkipējuma kastes, netālu, sēdēdami uz dīvāna, visā noraudzījās •Srrano pāris. Viņu sejas bija auzu putras krāsā.

Lēnām šķidruma līmenis noplaka. Vienu collu, trīs, septiņas.

Apmēram divas pēdas no baseina dibena parādījās nogulšņu ••l.inis, tā virsmu klāja gružu pikas. Sūknis apklusa, un šoferis paskatījās uz mani.

Es parādīju Mario, kā jālieto tīkls ar garajiem rokturiem. Kausu pēc kausa viņš kāsa mēslus un krāva tos dubļainās pikās man pie kājām. Attīrot dubļus, katrā pikā es atklāju kādu trofeju.

Puķains krekls, kurā bija ribas, mugurkaula skriemeļi, krūškauls. Kurpēs ieautu pēdu kauli ar zeķēm. Augšstilba kauli. Augšdelma kauls. Spieķakauls. Iegurnis. Katru kaulu klāja sapuvuši audi un organiskie atkritumi.

Apslāpēdama riebumu, es visu notīrīju un saliku uz audekla. Ksikajs šo procesu fiksēja filmā. Jutu pārāk lielu riebumu, tāpēc atteicos no kaulu rūpīgākas izpētes, vienīgi reģistrēju tos skeleta inventārā. Pilnīgu vērtējumu veikšu pēc to attīrīšanas.

Kad Mario bija ar tīklu izkāsis visu, ko vien varēja, es piegāju pie baseina malas un apsēdos. Man sekoja Galjano.

"Vai tad jūs tiešām dosieties tur iekšā?" Patiesībā tas nebija jautājums.

Es pamāju ar galvu.

"Vai mēs nevaram mēslu pārpalikumu atšķaidīt, ar spēcīgu ūdens strūklu un tad visu izsūknēt?"

Es pastūmu sānis masku, lai varētu parunāt.

"Pēc tam, kad būšu atradusi galvaskausu."

No jauna uzliku masku, līdz viduklim noliecos un pārslīdēju pār baseina malu. Ar klusu plunkšķi zābaku zoles iegrima mīkstajos mēslos. Dūņas pacēlās līdz stilbiem. Mani apņēma nejauka smaka.

Pārvietošanās radīja tieši tādu sajūtu, kādu varēja sagaidīt, tā bija cilvēka fekāliju un toksisku izkārnījumu biezputra. Zem mēles atkal sajutu žults garšu.

Dienvidaustrumu stūrī uzslējos stāvus, Mario pasniedza man garu, tievu kārti. Cenzdamās neelpot, uzsāku sistemātisku baseina pārmeklēšanu, collu pa collai iztaustot un pārbaudot uz abām pusēm. Manai gaitai līdzi sekoja četri pāri acu.

Ceturtajā mēģinājumā es sataustīju kādu priekšmetu tai pašā izvadcaurulē, kurā tika atrasti džinsi. Atdevusi kārti augšā stāvošajiem, noriju siekalas, dziļi ievilku elpu un ieslidināju rokas mēslos.

Priekšmetam bija aptuvens volejbola bumbas lielums un forma. Tas gulēja baseina dibenā, tā augšdaļa atradās tikai vienu pēdu zem nogulšņu virsmas līmeņa. Par spīti šķebīgajai dūšai mans pulss strauji paātrinājās.

Piesardzīgi pētīju atradumu, cimdotās rokas lasīja anatomisko Braila rakstu.

Ovāls priekšmets. Ta iekšpusē dobumus atdala teltsveida tiltiņš. No iegarenās atveres uz ārpusi vērstas stingras joslas.

Galvaskauss!

Uzmanīgi, Brenana.

Pārvarēdama riebumu, noliecos līdz viduklim, abām rokām satvēru galvaskausu un nedaudz pacēlu uz augšu. Trofeju klāja blīva mēslu kārta, kuru nebija iespējams atdalīt.

Neapmierināta es trausu nost biezo netīrumu garozu. Kad. atbrīvojās deniņu zona, ar pirkstiem atkal aptvēru galvaskausu un vairākas reizes pēc kārtas mēģināju to saspiest.

Netīrumu garoza nepadevās.

Nolādēts!

Gandrīz ļaudamās kārdinājumam izmantot fizisku spēku, galvaskausu turpināju uzmanīgi grozīt. Pulksteņa rādītāju kustības virzienā. Pretējā virzienā. Atkal pulksteņa rādītāju kustības virzienā. Jutu, ka zem kombinezona gar sāniem tek karsti sviedri.

Vel divi pagriezieni. Čaula pārlūza, un atdalījās galvaskauss.

Grozīdama pirkstos, uzmanīgi to pacēlu un ļāvu notecēt dūņām. Tas lēnām cēlās augšup un iznira no zampas ar klusu

mīcošu skaņu. Sirds dauzījās, es aptvēru galvaskausu abām rokām. Dobumus un detaļas pildīja brūns, lipīgs šķidrums.

Taču es ieraudzīju pietiekami daudz.

Neteikdama ne vārda, galvaskausu pasniedzu Mario, satvēru viņa cimdoto roku un izrāpos no baseina. Mario to novietoja uz lika kauliem paredzētā maisa un ieslēdza pirmo no divām spieīlirntvertnēm. Apšļācis mani ar dezinficējošo šķīdumu, viņš vēlreiz mani noskaloja ar tīru ūdeni.

"Zvanīja no izmeklēšanas nodaļas, piedāvā darbu," sacīja (ialjano.

Es nolaidu uz leju masku.

"O-ho-ho! Jauka ādas krāsa. Žultaini zaļa."

Dodamās pie ekipējuma kastes, lai uzvilktu tīru kombinezonu, es jutu, ka drebu.

Tālāk mēs rīkojāmies, kā ieteica Galjano. Netīrā masa ar spēcīgu ūdens strūklu tika pārvērsta suspensijā, un šķidrumu aizvāca asenizācijas mašīna. Ric tam sūknis tika ieslēgts pretējā virzienā, un mēs sākām 3500 galonu šķidruma kāšanu caur sietu ar ceturtdaļcollu lielām acīm. Mario drupināja pikas un u/.lasīja prusakus. Es pārbaudīju katru sīkumu.

Kaut kad procesa vidū pazuda Diass. Lai gan es nemanīju viņu aizejam, brīdī, kad pacēlu acis, no rozā brillēm nebija ne miņas.

Sāka jau krēslot, kad caur sietu izplūda šķidruma pēdējā šalts. Maisā blakus ekipējuma kastei atradās blūze, kurpes, zeķes, apakšveļa un plastmasas briļļu loks. Uz gaišā audekla gulēja skelets, kuram trūka tikai zemmēles kaula, viena lielā lielakaula, dažu plaukstas un pēdas kaulu, divu mugurkaula skriemeļu un četru ribu. Galvaskausam un apakšžoklim nebija astoņu priekšzobu.

Biju identificējusi, rūpīgi sašķirojusi un reģistrējusi katru kaulu, apstiprinot pieņēmumu, ka mums ir darīšana tikai ar vienu indivīdu, un noskaidrojusi, kā vēl trūkst. Jutos pārāk sagurusi, lai turpinātu analīzi. Lai gan, uzmetot ašu skatienu

galvaskausam, manī sāka briest nemiers, tomēr, kamēr nebūšu pilnīgi pārliecinājusies, nolēmu Galjano neko neteikt.

Brīdī, kad inventāra sarakstā iereģistrēju ribu, atkal parādījās Diass, un viņam sekoja kāds vīrs smilškrāsas uzvalkā. Viņam bija gaiši, taukaini mati, neglīti sejas vaibsti. Viņš noteikti svēra mazāk par mani.

Diass ar savu pavadoni izokšķerēja pagalmu, apspriedās, tad devās pie Galjano.

Sāka runāt jaunatnācējs.

"Esmu ieradies apgabala prokurora vārdā." Tas bija kārns vīrelis ar mezglotām locītavām un atgādināja puišeli pieauguša cilvēka apģērbā.

"Un kas jūs esat?" Galjano noņēma un salocīja savas saulesbrilles.

"Dakteris Hektors Lūkass. Es pārņemu savā rīcībā šeit atrastos pīšļus."

"Pie joda," atbildēja Galjano.

Lūkass pavērās pulkstenī, tad Diasā.

No somas ar rāvējslēdzēju Diass izvilka kādu papīru.

"Seit ir viņa garantijas vēstule," teica Diass. "Sakravājiet visu transportēšanai uz centrālo morgu."

Galjano ķermenī nepakustējās neviens muskulis.

Diass garantiju pacēla acu līmenī. Galjano to ignorēja.

Diass piespieda krāsainās brilles pie deguna. Visi pārējie stāvēja uz vietas kā piesaluši. Aiz sevis es dzirdēju kustību, tika izslēgts sūknis.

"Nu, detektīv." Pēkšņo klusumu pārtrauca Diasa balss.

Pagāja sekunde. Desmit. Vesela minūte.

Galjano joprojām skatījās, kad iezvanījās mobilais telefons. Pēc ceturtā zvana viņš nospieda pogu, nenolaizdams acis no Diasa.

"Galjano."

Galjano klausījās, viņa žoklis cieši sažņaudzās. Viņš izgrūda spēcīgu vārdu.

"iEso es una mierda! (Ršdējais mēsls!)"

Galjano iestūma telefonu kabatā un pagriezās pret Diasu.

"Sargieties, senjor. Piesargieties," no viņa krūtīm izplūda zema, enerģiska, šņācoša skaņa, "iNo me jodas! (Nedzeniet ar mani jokus!)"

Ar strauju galvas kustību Galjano deva man mājienu paiet nost no maisa ar pīšļiem. Es uztrausos kājās un lēnām atkāpos, pagriezos ar muguru, nometos ceļos blakus skeletam un uzmanīgi ieurbos ar acīm galvaskausā. Diass paspēra pussoli, Kribēdams ko sacīt, tad, neteicis ne vārda, aprāvās un gaidīja, lidz es atkal piecelšos kājās.

Tuvojās Lūkass un aplūkoja maisa saturu. Apmierināts viņš no kabatas izvilka cimdus, sabāza iekšā audekla malas un aizvilka rāvējslēdzēju. R:c tam viņš piecēlās, viņa sejā varēja manīt nedrošību.

Pāri pagalmam straujiem soļiem tuvojās Diass ar diviem vīriem pelēkos darba apģērbos. Uz viņu mugurām rēgojās trafarets uzraksts "Morgue del Organismo Judicial" (Tiesu iestāžu morgs). Rokās viņiem bija nestuves. Uz sakrustotām kājām.

Pēc Lūkasa norādījuma morga darbinieki satvēra maisu aiz stūriem, novietoja uz nestuvēm un pazuda virzienā, no kurienes bija nākuši.

Diass vēlreiz mēģināja pasniegt garantijas vēstuli. Galjano rokas palika sakrustotas uz krūtīm.

Diass tuvojās man, rūpīgi izvairīdamies paskatīties uz baseinu. Nopūzdamies viņš sniedza dokumentu man.

Kad izstiepu roku, lai paņemtu papīru, manas acis sastapās ar Galjano. Viņa apakšējie plakstiņi sarāvās un gandrīz nemanāmi pacēlās zods. Es sapratu.

Neteikuši ne vārda, Diass un Lūkass pameta pagalmu.

Galjano palūkojās uz savu partneri. Ernandess jau kravāja drēbes.

"Cik tur vēl ir palicis?" Galjano ar galvu norādīja asenizācijas mašīnas virzienā.

Vadītājs paraustīja plecus, pamāja ar plaukstu. "Desmit, varbūt divdesmit galonu."

"Pabeidz."

Uz sieta nekas vairs neparādījās. Pirkstos spaidīju pēdējās mēslu pikas, kad piebiedrojās Galjano.

"Slikta diena labajiem puišiem."

"Vai tad apgabala prokuroru neuzskata par labu puisi?"

"Stulbais papīru žurka nav padomājis pat par attiecīgu apģērbu."

Jutos pārāk nelāgi, lai atbildētu.

"Vai atbilst profilam?"

Neizpratnē pacēlu uzacis.

"Skelets. Vai tas atbilst vienas no bezvēsts pazudušās meitenes aprakstam?"

Es vilcinājos, dusmodamās uz sevi par to, ka nebiju pietiekami rūpīgi izpētījusi kaulus, dusmodamās uz Galjano, jo viņš bija ļāvis tos vest projām.

Uf- _ I»

Ja un ne.

"To jūs uzzināsiet, kad būsiet beigusi tos apskatīt."

"Vai to darīšu es?"

"Es būšu uzvarētājs," viņš teica, raudzīdamies uz tukšo baseinu.

Interesanti, kurš būs zaudētājs.

PIEKTĀ NODAĻA

Tajā naktī gandrīz stundu mazgājos vannā ar taitiešu vaniļas putām. Pēc tam mikroviļņu krāsnī uzsildīju picas šķēles un miniledusskapī sameklēju apelsīnu limonādi. Snikerus un ābolu desertu. Kā ikviena viesnīcas gardēde.

Kamēr ēdu, loga aizkarus šūpoja viegla vēja pūsma. Pret rāmi sitās aizkaru aizvelkamā metāla ķēde. Trīs stāvus zemāk taurēja un dārdēja transporta līdzekļi. Virs galvas pie griestiem dūca ventilators. Manu smadzeņu šūnās kā sliktā pašmāju filmā uzpeldēja un nozuda dienas notikumi.

Novākusi galda piederumus, papīra šķīvi, plastmasas dakšiņu un tukšo limonādes bundžu, piezvanīju Mateo. Viņš teica, ka Mollija joprojām esot komā.

Viņa vārdos varēja saklausīt smalkjūtīgu līdzsvarotību. Nebiju vairs tikai pārguruši. Rikšņi vēlējos apgulties gultā, paslēpt seju spilvenā un raudāt. Jutos bēdu un bažu pārņemta par savu draudzeni.

Mainīju sarunas tematu.

Kad Mateo pastāstīju par Diasu, viņš kļuva vai traks no dusmām un pieprasīja, lai es turpinot lietas izmeklēšanu. Es piekritu un apsolīju sestdien ierasties viņa laboratorijā.

Turpmākās divdesmit minūtes pavadīju, uz papīra uzmezdama sīku hronoloģisku pārskatu par to, kas bija noticis Paraiso viesnīcā. Tad vannasistabas izlietnē izmazgāju biksītes.

Zobu pasta. Roku krēms. Olajas eļļa. Miegs nenāca.

Ieslēdzu CNN. Drūmu seju komentētājs stāstīja par futbolu, zemestrīci, pasaules tirgu. Vietējās ziņās viņš informēja, ka aizā iegāzies autobuss, septiņpadsmit pasažieri gājuši bojā un divdesmit nogādāti slimnīcā.

Ne jau tas mani interesēja. Domas šaudījās no kanalizācijas baseina uz intensīvās terapijas nodaļu un izrakumiem akā, tad atkal atgriezās pie baseina.

Atcerējos ar cilvēku izkārnījumiem aplipušo galvaskausu. Kāpēc nebiju to izpētījusi pamatīgāk? Kāpēc pieļāvu, ka mani iebiedē un neļauj turpināt darbu, kas katrā ziņā bija jāpadara?

Iedomājos Molliju ar daudzajām degunā un mutē ievietotajām un pie rokas piestiprinātajām caurulītēm.

Emocionālais līdzsvars galīgi zuda, kad uzlādēs ierīcei pieslēdzu mobilo telefonu.

Sarlotā Bērdija jau guļ saldā miegā. Cārlotsvilā Keitija gatavojas noslēguma eksāmeniem. Vai atvadās no draugiem. Vai mazgā matus.

Krūtīs sajutu smeldzi.

Mana meita bija tālu prom citā kontinentā, un man nebija ne jausmas, ko viņa pašlaik dara.

Neskumsti. Arī agrāk tu biji vientuļa.

Izslēgusi apgaismojumu un televizoru, ieslīgu gultā.

Domas šaudījās kā līdz šim.

Monreālā varētu būt tuvu pusnaktij. Raiens droši vien…

Ko dara?

Nebija ne mazākā priekšstata, ko pašlaik dara Raiens.

Kvebekas Drošības policijas Pret personām izdarīto noziegumu nodaļas slepenpolicijas leitnants Endrjū Raiens. Gara auguma vīrs krunkainu seju, ar krunkām īstajās vietās. Acis zilākas par Bahamu lagūnu.

Kuņģī kaut kas savādi iekņudējās.

Ta nebija nelabuma sajūta.

Provinces policijā Raiens izmeklēja slepkavības, un jau desmit gadu mūsu ceļi allaž krustojās, kad bija jāizskata vardarbīgas nāves gadījumi. Vienmēr distancēts, vienmēr profesionāls. Toreiz, pirms diviem gadiem, bija iziruši mana laulības dzīve, un savu neaprakstāmi šarmanto skatu man pievērsa Raiens.

Ja teiktu, ka kopš tā laika mūsu attiecības būtu bijušas nestabilas, es apgalvotu, ka Atlantīda izjūt ūdens trūkumu.

Pēc divdesmit gadus ilgiem ģimenes dzīves pārbaudījumiem pēkšņi palikusi viena pati, es atskārtu, ka man ir visai neskaidrs priekšstats par satikšanās romantiku, izņemot tikai vienu noteikumu nekādu romānu biroja telpās. Taču Raiens to ignorēja.

Kaut gan Raiens mani valdzināja, centos turēties no viņa pienācīgā atstatumā. Daļēji tāpēc, ka kopā strādājām, daļēji viņa reputācijas dēļ. Es zināju, ka bērnībā Raiens ir bijis mežonēns, bet tagad viņš ir policists un nodaļas brunču mednieks. Negribēju saistīties ne ar vienu, ne otru.

Bet detektīvs Lotario nelikās mierā, un gadu vēlāk es pieņēmu viņa uzaicinājumu kopā pusdienot ķīniešu restorānā. Taču pirms mūsu pirmās atklātās parādīšanās sabiedrībā Raiens negaidīti kaut kur nozuda un daudzus mēnešus nerādījās.

Pagājušajā rudenī, kad kļuva skaidrs, ka vīrs mani pametis uz visiem laikiem, es nolēmu rūpīgi apsvērt Raiena kandidatūru. Joprojām būdama piesardzīga, es atklāju, ka Raiens ir uzmanīgs, mazliet jocīgs un viens no lielākajiem kaitinātājiem, kādu jebkad esmu satikusi.

Turklāt viens no seksīgākajiem.

Pēkšņs telefona zvans.

Kā vilku piemin, vilks klāt.

Uzmetu acis telefonam. Ar Raienu varēju runāt jau pēc dažām sekundēm.

Zemapziņā kaut kas mani brīdināja: "Slikta ideja."

Kāpēc?

Tu izskaties pēc svētas mūķenes, šis "kaut kas" atbildēja.

Es drīzāk izskatījos piesardzīga.

Tu atgādini labu aktrisi, kas ilgojas pēc pleca, uz kura izraudāties.

Es tiešām ilgojos pēc viņa.

Rīkojies pēc saviem ieskatiem.

"Ej ellē," es skaļi teicu.

Atgrūdusi nost vatēto segu, satvēru klausuli un nospiedu automātiskā savienojuma taustiņu 5. Mūsdienu sakaru brīnums.

Simt jūdžu uz ziemeļiem no četrdesmit devītās paralēles zvanīja telefons. Un zvanīja. Un zvanīja.

Brīdī, kad taisījos izslēgt telefonu, atskanēja automātiskais atbildētājs. Raiena balss pieteica sarunu sākumā franču, pēc tam angļu valodā.

Apmierināta? Smīnēja "kaut kas".

Grasījos nospiest taustiņu "pabeigt", taču apstājos.

Ej ellē.

"Sveiki. Seit Iemp…"

"Bonsoir, Madame la Docteure (Labvakar, doktores kundze)," pārtrauca Raiena balss. "Vai es tevi uzmodināju?" "Es izfiltrēju visas telefonogrammas."

"Ak tā?"

"No darba aizgāja Krūzs un Kidmens. Pavisam drīz zvanīs Nikola."

"Tu to vēlējies, Raien." "Kā sokas pa dubļu jūru?" "Mēs bijām kalnos."

"Bijāt?"

"Esam pabeiguši izrakumus. Visi atradumi ir laboratorijā Gvatemalas pilsētā."

"Cik?"

"Divdesmit trīs. Skiet, galvenokārt sievietes un bērni."

"Slikti."

"Stāvoklis kļūst arvien ļaunāks." "Kā tad tā?"

Pastāstīju viņam par Karlosu un Molliju. "Ak Dievs, Brenan. Esi piesardzīga." "Situācija vēl pasliktinās."

"Turpini." Es dzirdēju, kā tika aizdegts sērkociņš, pēc tam izpūsts gaiss.

"Vietējie žandarmi domā, ka Gvatemalas pilsētā tiek izdarīta virkne saistītu noziegumu. Viņi lūdza mani nākt talkā tos atklāt." "Vai tad viņiem trūkst pašiem savu talantu?" 'Pīšļi bija kanalizācijas baseinā." "La spйcialitй du chef. " "Es jau noskaidroju pāris gadījumu." "Kā gan tu, pērlīt, nonāci Centrālamerikā?" "Mans vārds pasaulei nav svešs, Raien." "Pa internetu nosūtīta autobiogrāfija?" Vai drīkstēju viņam stāstīt par sūtņa bezvēsts pazudušo meitu? Nē. Es biju apsolījusi Galjano pilnīgu konfidencialitāti.

"Kāds detektīvs ieraudzīja vienu no maniem rakstiem žurnālā JFS. Varbūt tas tev būs pārsteigums, taču daži pogaini patiešām lasa publikācijas, kuras neizdaiļo vidū salokāmi attēli."

Gara izelpa. Iztēlē redzēju dūmu strūklu, kas šāvās no viņa nāsīm kā tvaiki no pūķa mutes atrakciju zālē.

"Turklāt pastāv iespēja kontaktēties ar Kanādu." Kā parasti, jutu, ka cenšos Raienam taisnoties par savu rīcību. Kā parasti šāda rīcība izraisīja neveiklības izjūtu. "Un?"

"Šodien mēs atradām skeletu." "Un?"

"Mani māc šaubas."

Viņš kaut ko nojauta manā balsī.

"Kas tevi nomāc?" (t p „ t,s nezinu.

"Vai upuris atbilst viņu profilam?"

"Neesmu pārliecināta."

"Vai tad tu neveici iepriekšējo izpēti uz vietas?" Kā es to varēju izskaidrot? Ar kuņģa problēmām? "Nē." Atkal smeldzošā vainas izjūta. "Iespējams, nekad neveikšu."

"Kā tad tā?"

"Kaulus konfiscēja apgabala prokurors." "Runāsim atklātu valodu. Sie stulbeņi liek tev veikt netīro darbu, bet pēc tam apgabala prokurors nosaka sankciju un ar iegūto mantu laižas lapās?" "Policistiem nebija izvēles."

"Vai viņiem nebija pašiem sava dokumenta?" "Seit ir cita tiesu sistēma. Es nepainteresējos." Mana balss salūza kā lāsteka.

"Varbūt tas ir tikai sīks pārpratums. Rīt tev noteikti piezvanīs izmeklētājs." "Šaubos." "Kāpēc?"

Centos taktiski attaisnot Diasa rīcību. "Pieņemsim, ka ideja par ārējo palīdzību tiek uzņemta ar lielu pretestību." "Kā ar Kanādas sakariem?" Man prātā ienāca galvaskauss. "Diezin vai. Bet neesmu pārliecināta." "Ak Dievs, Brenan…" "Neturpini." Bet viņš turpināja. "Kā tu šajā ķezā iekūlies?"

"Mani lūdza no baseina izvilkt kaulus," izgrūdu. "Es to izdarīju."

"Kurš idiots bija par to atbildīgs?" "Kāda starpība?"

"Es varētu ieteikt šo puisi gada stulbāko ēzeļu konkursam." "Slepenpolicijas seržants Bartolome Galjano."

"SICA?" «

» Ja.

"Riebeklis."

"Kas?"

"Seja kā buldogam, acis kā Gērnsijas govij?"

tās ir bruņas.

"Sikspārnis [2] ." sis vārds izskanēja gandrīz kā prieka sauciens.

"Kāds sikspārnis?"

"Es jau daudzus gadus nebiju domājis par Betu." "Nesaprotu, par ko tu runā, Raien."

"Par Betu Galjano."

Galjano teica, ka viņš kādu laiku pavadījis Kanādā.

" Tu pazīsti Galjano?"

"Es kopā ar viņu apmeklēju skolu."

"Galjano apmeklēja St-RX ."

Sv. Frensisa Ksavjēra Universitāte Antigonišā, Jaunskotijā. Nelielā universitātes pilsētiņa bija Raiena daudzu visraibāko delverību arēna. Toreiz viņš, baikers un kokaīna lietotājs, bija pārgriezis sev miegartēriju ar saplēstas divpadsmit unču vīna pudeles lausku. Pēc artērijas sašūšanas operācijas un sevis pārvērtēšanas Raiens pārsviedās pretējā pusē. Viņa interese no reibinošiem dzērieniem un bāriem pievērsās zēniem zilajās uniformās, un viņš nekad vairs neatskatījās pagātnē.

"Bets dzīvoja gaiteņa pretējā pusē, kur atradās jaunākā kursa studentu istabas. Es pabeidzu universitāti un iestājos dienestā. Viņš beidza studijas semestri vēlāk, atgriezās Gvatemalā un kļuva par policistu. Kopš tā laika neesmu par viņu neko dzirdējis."

"Kāpēc Sikspārnis?"

"Tapat vien. Pāršķir savā kalendārā jaunu lappusi. Kaulus tu ieraudzīsi jau nedēļas beigās."

"Man nevajadzēja ļaut tos vest projām."

"Ārzemniece, kas spurojas pretī vietējām varas iestādēm valstī, kura kļuvusi populāra ar disidentu slaktiņiem. Loģiska doma."

"Es būtu tos pētījusi atrašanas vietā."

"Vai tad viss nebija klāts ar mēsliem?"

"Es būtu tos notīrījusi."

"Un varbūt nodarījusi vairāk ļaunuma nekā labuma. Es gan tādēļ nezaudētu naktsmieru. Turklāt tu esi devusies tur, lai veiktu citu uzdevumu."

Taču naktsmiers man bija atņemts. Gultā es svaidījos un grozījos, kā nelūgti viesi uzmācās dienas iespaidi. Lejā iela kļuva klusāka, bija dzirdams tikai atsevišķu automobiļu troksnis.

Blakus istabā televīzija beidza pārraidīt beisbola spēli, tai sekoja intervija ar populāru cilvēku, pēc tam iestājās klusums.

Atkal un atkal es šaustīju sevi par to, ka nebiju varējusi izpētīt kaulus. Vai mans pirmais iespaids par galvaskausu bija pareizs? Vai Ksikaja fotogrāfijas būs pietiekami precīzas, lai varētu noskaidrot upura bioloģisko profilu? Vai šos kaulus kādreiz vēl redzēšu? Kas slēpās aiz Diasa naidīguma?

Mani nomāca domas par to, cik tālu no mājām atrados kā ģeogrāfiskā, tā kultūras ziņā. Lai gan man bija zināms priekšstats par Gvatemalas tiesu sistēmu, es neko nezināju par juridiskajām divkaujām un atsevišķu personu lietām, kas var traucēt izmeklēšanu. Es pazinu skatuvi, nevis lomu tēlotājus.

Es pat nenojautu, kādi sarežģījumi mani sagaida darbā ar policiju. Gvatemalā es biju svešiniece ar paviršu izpratni par tās dvēseli. Es maz ko zināju par cilvēkiem, nezināju, kādu automašīnu, darbu, kaimiņus, zobu pastu viņi labprātāk izvēlas. Viņu viedokli par likumu un varas iestādēm. Man nebija zināms, kas viņiem patīk, kas nepatīk, kam viņi uzticas, pēc kā kāro. Iemesli, kāpēc viņi izdara slepkavības.

Viņu iesaukas.

Bets? Sikspārnis? Bartolome Galjano? Bets Galjano? Bets Gvano?

Ar šo jautājumu es beidzot ieslīgu miegā.

Sestdienas rīts sākās tāpat kā iepriekšējā diena. Mani sagaidīja Galjano, pēc tam tase kafijas nojumes ēnā, un tad mēs klusēdami braucām uz policijas galveno pārvaldi. Šoreiz viņš veda mani uz biroja telpu otrajā stāvā. Lai gan plašāka, tā bija iekārtota tādā pašā stilā kā ceturtdien redzētā konferenču zāle.

Sienas netīri pelēkā krāsā. Žultaini zaļas grīdas. Dienasgaismas spuldzes. Saskrāpēti koka rakstāmgaldi. Ar līmlenti aptītas caurules. Nolaižami biroja galdi. Nouveau cop (jauns policists).

Ernandess no kaudzes, kas stāvēja istabas viņā galā, ņēma kastes un krāva tās uz ratiņiem. Pie sienas kreisajā pusē divi vīri uz tāfeles sprauda numurus. Vienam, slaida auguma vīrietim,

bija sprogaini, melni, ar eļļu ieziesti, saulē mirdzoši mati. Otrs bija sešas pēdas garš ar tik platiem pleciem kā Belizai [3] . mums ienākot, vīri pagriezās.

Galjano iepazīstināja ar abiem vīriem.

Mani uzmanīgi pētīja divas sejas, it kā tās darbotos pēc vienas un tās pašas leļļu aktiera komandas. Mani ieraugot, neviens no viņiem nebija pārsteigts.

Ko īsti viņi manī saskatīja? Ārzemju policisti? Amerikānieti? .Sievieti?

Lai viņi blenž. Nepūlēšos iegūt viņu labvēlību.

Pamāju ar galvu.

Arī viņi pamāja.

"Vai trofejas vēl ir šeit?" Galjano jautāja.

"Ksikajs saka, ka tās būs sagatavotas ap pulksten desmitiem," Ernandess atbildēja un, sasvēris ratiņus uz augšu, stūma tos mūsu virzienā.

"Vediet uz pagrabu," viņš sēca, ar labo roku pieturēdams Listes. "Velaties maisus?"

"Jā."

Ernandess ar ratiņiem stūmās garām, viņa seja bija aveņu krāsā, krekls tikpat slapjš kā vakar pie kanalizācijas baseina.

"Sai telpā bija noliktava," Galjano man pastāstīja. "Es liku to atbrīvot."

"Operatīvā grupa?"

"Ne gluži." Ar žestu viņš norādīja uz vienu no galdiem. "Kas jums vajadzīgs?"

"Skelets," es teicu, nomezdama savu mugursomu uz reģistrācijas grāmatas. "Labi."

Vīri beidza rīkoties pie pirmās tāfeles un ķērās pie nākamās. Mēs ar Galjano devāmies iekšā. Mums priekšā atradās

Gvatemalas pilsētas karte. Galjano pielika pirkstu pie kāda punkta dienvidaustrumu kvadrantā.

"Numur viens. Seit dzīvoja Klaudija de la Alda."

No kārbiņas, kas atradās uz plauktiņa tāfeles malā, viņš izkratīja spraudīti ar sarkanu galviņu, iedūra kartē un blakus tai iesprauda dzeltenu spraudīti.

"De la Aldai bija astoņpadsmit gadu. Policijai par viņu nav ziņu, viņa nav lietojusi narkotikas, nav bēgusi no mājām. Daudz laika veltīja darbam ar bērniem invalīdiem un kalpošanai baznīcā. Četrpadsmitajā jūlijā izgājusi no mājām un kopš tā laika vairs nav redzēta."

"Varbūt ar kavalieri?" es jautāju.

"Izslēgts. Ārpus aizdomām."

Viņš iedūra kartē zilu spraudīti.

"Klaudija strādāja Iksčelas muzejā."

Ihčela ir privāts muzejs, kas veltīts maiju kultūrai. Esmu tur bijusi. Atceros, ka tas mazliet atgādina maiju templi.

"Numur divi. Lūsija Herardi, septiņpadsmit gadus veca. Bija Sankarlosa Universitātes studente."

Viņš iedūra otro zilo spraudīti.

"Arī Herardi agrāk nav arestēta un dzīvoja kopā ar savu ģimeni. Laba studente. Ja neņem vērā piedauzīgās sabiedriskās aktivitātes, viņa, šķiet, bija normāla koledžas meitene."

"Kāpēc viņai nebija draugu?"

"Tevs viņu stingri turēja grožos."

Viņa pirksts aizslīdēja līdz mazai ieliņai un apstājās starp Iksčelu un Amerikas vēstniecību.

"Lūsija dzīvoja šeit."

Viņš iedūra vēl vienu sarkano spraudīti.

"Ridējo reizi viņa redzēta Botāniskajā dārzā…"

Viņš iedūra dzeltenu spraudīti zaļā laukumā Rutas ielā 6 pie krustojuma ar Reformas bulvāri.

". ..piektajā janvārī."

Galjano pirksts pārlēca uz 10. ielu krustojumā pie Reformas bulvāra 3. nama.

"Vai viņa pazina Dzīvās zonas kvartālu?"

Kā naža dūriens. Dienu pirms manas došanās uz Cupanju mēs ar Molliju bijām ieturējušas maltīti vienā no Dzīvās zonas kafejnīcām.

Koncentrē uzmanību, Brenan.

"Ta ir neliela savrupa teritorija ar dārgām viesnīcām, restorāniem un naktsklubiem."

"Pareizi. Numur trīs. Patrīsija Eduardo, deviņpadsmit gadus vria, dzīvoja tikai dažus kvartālus tālāk."

Sarkanā spraudīte numur trīs.

"Eduardo pameta draugus Sanfelipes kafejnīcā divdesmit devītā oktobra naktī, bet mājās vairs neatgriezās."

Dzeltenā spraudīte.

"Viņa strādāja Medicīnas centra slimnīcā."

1 ikai dažus kvartālus no Ihčelas muzeja, 6. bulvāra un 9. ielas stūri parādījās zila spraudīte.

"Līdzīgs stāsts, kristālskaidra meitene, bet viņas draugs bija kandidāts ieskaitīšanai svēto pulkā. Brīvo laiku pavadīja galvenokārt pie saviem zirgiem. Bija gluži laba jātniece."

Galjano norādīja uz punktu vienādā attālumā no Lūsijas I lerardi un Patrīsijas Eduardo dzīvesvietām.

"Bezvēsts pazudusī numur četri, šeit dzīvoja Santala Spektere.

Sarkanā spraudīte.

"Santala apmeklēja meiteņu privātskolu…"

Zila spraudīte.

"…bet bija tikko atgriezusies no ilgākas prombūtnes Kanādā."

"Ar ko viņa nodarbojās?"

Galjano brīdi klusēja. "Kaut kādi speciālie kursi. Rīdējo reizi Šantalu redzēja mājās."

"Kas?" "Māte."

"Vai abi vecāki ir aizbraukuši?"

Viņš dziļi nāsīs ievilka gaisu, tad lēnām izelpoja.

"Grūti izmeklēt ārzemju diplomāta lietu."

"Ir pamats aizdomām?" "Neko neesam noskaidrojuši. Lūk, kā. Mēs tikai zinām, kur katra meitene dzīvoja."

Galjano dūra sarkanās spraudītes.

"Mēs zinām, kuras skolas viņas apmeklēja."

Zilas spraudītes.

"Mēs zinām, kur katra meitene redzēta pēdējo reizi."

Dzeltenas spraudītes.

Raudzījos kartē, cenzdamās izprast vismaz vienu neskaidro lietu. Gvatemalas pilsētu pazinu pietiekami labi un zināju, ka Klaudijas de la Aldas, Lūsijas Herardi, Patrīsijas Eduardo un Santaias Spekteres ģimenes dzīvo pārticībā. Viņu pasaule bija klusas ielas un apcirpti zālieni, nevis narkotiku un sīkpreču tirgošanas vietas. Atšķirībā no trūcīgajiem ļaudīm un bezpajumtniekiem, pretēji Cupanjas upuriem vai Konkordijas parka bāreņiem narkomāniem šīm meitenēm bija stipra aizmugure. Viņu ģimenēm bija teikšana un iespēja darīt visu, lai bezvēsts pazudušās meitenes atrastu.

Bet kāpēc šāda interese par mirstīgajām atliekām, ko atrada nožēlojamas viesnīcas teritorijā?

"Kāpēc tad Paratso" es jautāju.

Atkal tā pati minstināšanās. "Jāpārbauda visas versijas."

Novērsos no kartes un paskatījos uz Galjano. Viņa seja neko neizteica. Es gaidīju. Viņš neko nepiedāvāja.

"Runājiet skaidru valodu. Netaisiet kumēdiņus!"

"Ko jūs ar to gribat teikt?"

"Dariet, kā gribat, Bet." Es pagriezos, lai ietu projām.

Galjano uz mani dzedri palūkojās, bet neko neteica. Tad viņa roka cieši aptvēra manu augšdelmu.

"Labi. Taču lai viss paliek šajā istabā."

"Lai tiktu skaidrībā, ko kurš domā, savas lietas man patīk kārtot nopratināšanas telpā."

Viņš atbrīvoja manu roku un ar plaukstu atglč la matus. Beidzot viņa izvairīgais Gērnsijas govs skatiens sastapās ar manējo. ^

"Pirms astoņpadsmit mēnešiem Santalu Spekteri arestēja par kokaīna glabāšanu." "Vai viņa to lietoja?"

"Netika pārbaudīts. Par drošības naudu viņu atbrīvoja bez pārbaudes. Taču viņas drauģeļiem analīzes izrādījās pozitīvas."

"Vai viņa ar to tirgojās?"

"Iespējams, ne. Pagājušajā vasarā viņu arestēja otrreiz. līdzīgā gadījumā. Policija veica negaidīju kratīšanu lētā viesnīcāt kur atklāja kokaīna lietotāju grupu. Sai tīklā bija nokļuvusi arī Santala. Drīz vien papucis viņu nogādāja rehabilitācijas u slādē tur, Kanādā. No jauna viņa uzradās Ziemassvētkos, janvārī sāka iet skolā, pēc nedēļas pazuda. Vēstnieks centās viņu sameklēt saviem spēkiem, galu galā atmeta visam ar roku un paziņoja par viņas bezvēsts pazušanu."

Viņa pirksts kartē pārvietojās uz vecpilsētas ielu labirintu.

"Abi Sanlalas aresti notika Pirmajā zonā."

"Dažu pusaudžu dzīvē pienāk dumpīgs periods," es teicu. "Iespējams, viņa atgriezās mājās pie papuča, saķildojās ar viņu, pēc tam atkal aizlaidās."

"Uz četriem mēnešiem?"

"Varbūt tā ir nejaušība. Santala šai shēmā neiederas."

"Lūsija Herardi pazuda piektajā janvārī. Rīc desmit dienām Santala."

Galjano pagriezās pret mani.

"Daži uzskata, ka Lūsija un Santala bijušas tuvas draudzenes."

SESTĀ NODALA

Fotogrāfijas no noziegumu vietām sniedz skopu priekšstatu par ārzemnieku nelegālajām gaitām. Atšķirībā no mākslas fotogrāfijas, kurā apgaismojumu un objektus izvēlas vai novieto tā, lai tie izceltu mirkļa skaistumu, attēlus no noziegumu vietām uzņem, lai bez izpušķojumiem fiksētu skaudro realitāti reljefās detaļās. To aplūkošana ir satriecošs un mokošs uzdevums.

Izsists logs. Asinīm notraipīta virtuve. Gultā pamesta guļoša sieviete, kuras seju pārklāj saplēstas biksītes. Ceļasomā asinīm notašķīts bērna ķermenis. Pēc brīžiem, stundām vai dienām, to visu atceroties, no jauna pārņem šausmas.

Pat pēc mēnešiem.

Deviņos četrdesmit Ksikajs atnesa viesnīcā Paraiso uzņemtās fotokopijas. Sajā situācijā, kad manā rīcībā nebija kaulu, šie uzņēmumi bija mana vienīgā cerība restaurēt upura precīzu profilu vai vismaz noskaidrot kanalizācijas baseinā atrastā skeleta saikni ar vienu no pazudušajām meitenēm.

Ar drebošu sirdi, taču nepacietībā degdama uzzināt, cik anatomisko detaļu ir saglabājies, atvēru pirmo aploksni.

Vai zudis. Aleja.

Paraiso.

Mazā izrakņātā oāze viesnīcas pagalmā.

Rītīju daudzos baseina skatus pirms un pēc tā atvēršanas, pirms un pēc septiskā šķidruma izsūknēšanas, kā arī tās laikā. Rīdējā attēlā pār tukšo rezervuāra telpu kā gari, kaulaini pirksti krita ēnas.

Noliku malā pirmo aploksni un pievērsos otrajai.

Virsējā attēlā baseina malā bija redzama mana pret debesim pagrieztā pēcpuse. Otrajā attēlā rēgojās uz audekla novietots apakšdelma kauls. Pat ar palielināmo stiklu nevarēju izšķirt nevienu detaļu. Noliku lupu un turpināju apskati.

Izskatījusies septiņus uzņēmumus, es atradu tuvplānā uzņemtu elkoņa kaulu. Collu pa collai virzīdama lupu pār kaula altēlu, rūpīgi apskatīju katru izcilni un šķautni. Biju jau zaudējusi visas cerības, kad pie plaukstas locītavas pamanīju kādu līniju mata resnumā.

"Aplūkojiet šo te."

Galjano paņēma lupu un noliecās pār fotogrāfiju. Es norādīju ar pildspalvas uzgali.

" Ia ir epifizārās līnijas atlieka."

"Ay, Dios (Mans dievs)." Viņš runāja, nepacēlis acis. "Un ko tā nozīmē?"

"Augšanas cepurīte ir izplūdusi kaula gala virzienā."

"Un tas nozīmē?"

"Tas nozīmē, ka upuris bijis gados jauns."

"Cik jauns?"

"Iespējams, astoņpadsmit deviņpadsmit gadus vecs."

Viņš iztaisnoja augumu.

"Muy bueno (Ļoti labi), doktore Brenana."

Trešajā aploksnē no vidus sākās galvaskausa attēli. Aplūkojot attēlu pēc attēla, mani pārņēma vēl lielāks riebums nekā toreiz, kad atrados kanalizācijas baseinā. Galvaskausu Ksikajs bija nofotografējis vismaz no sešu pēdu attāluma. Dūņas, ēna un lielais attālums neļāva saskatīt detaļas. Nelīdzēja pat palielināmais stikls.

Zaudējusi drosmi, tiku galā ar trešās aploksnes fotogrāfijām. Pamazām ķermeņa fragmentu skaits uz audekla pieauga. Izplūdušās augšanas cepurītes uz vairākiem kauliem apstiprināja pēc elkoņa kaula noteikto upura vecumu.

Ksikajs bija uzņēmis vismaz pusduci iegurņa fotogrāfiju. Tā trīs daļas kopā saturēja mīkstie audi, kas ļāva sazīmēt sirdsveida padziļinājumu. Kaunuma kauli bija gari un savienojās platā leņķī.

Pievērsos sānskatiem.

Plata, sekla sēdes sprauga.

"Sieviete," es teicu, ne pie viena īpaši nevērsdamās.

"Parādiet." Pie mana galda atgriezās Galjano.

Izklājusi fotogrāfijas, es skaidroju katru detaļu. Galjano klusēdams klausījās.

Vācot kopā fotogrāfijas, pamanīju vairākus dīvainas formas plankumus uz labā zarnkaula vēdera puses virsmas. Attēlu pievilku sev tuvāk un pacēlu virs tā lupu. Galjano vēroja.

Zobu fragmenti? Veģetācija? Grants? Sīkās daļiņas šķita pazīstamas, taču, lai arī kā pūlējos, nevarēju tās identificēt.

"Kas tas ir?" jautāja Galjano.

"Neesmu pārliecināta. Varbūt sārņi."

Fotogrāfijas saliku aploksnē un izkratīju nākamās aploksnes saturu.

Pēdu kauli. Roku kauli. Ribas.

Galjano izsauca uz viņa kabinetu. Abi slepenpolicisti atgriezās pie savām tāfelēm.

Krūškauls. Skriemeļi.

Galjano atgriezās.

"Pie joda, kur ir Ernandess?"

Atbildes nebija. Iztēlojos, kā man aiz muguras kāds parausta plecus.

Man smeldza mugura. Pacēlu rokas, izstiepu tās atpakaļ, tad katru uz savu pusi.

Kad atsāku pētīšanu, notika brīnums.

Brīdī, kad pārraudzīju baseina iztukšošanu, pie galvaskausa vēlreiz bija atgriezies Ksikajs. Pēdējās fotogrāfijās atklājās tā skati no augšas, apakšas, sāniem un priekšpuses, kas bija uzņemti apmēram pēdas attālumā. Lai gan to klāja mēslu slānis, man izdevās saskatīt daudzas detaļas.

"Lieliski."

Vienā mirklī man blakus nostājās Galjano. Norādīju uz detaļām galvaskausa priekšpuses skatā.

"Ieapaļi acu dobumi, plati vaigu kauli."

pievērsu uzmanību galvaskausa apakšdaļas uzņēmumam un aplūkoju vaigu kaulus.

"Redzat, kā paplašinās vaigu kauli?"

Galjano pamāja ar galvu.

"Galvaskausa aizmugures daļa ir šaura, bet uz sāniem tā paplašinās."

"Lodveida."

" Trāpīgs salīdzinājums." Es viegli paklauvēju uz aukslējām. "Paraboliska forma. Žēl, ka nav priekšzobu."

kapec zel?

"Lāpstiņveida priekšzobi var norādīt uz rasi."

"Lāpstiņveida?"

"Izdobtā emalja mēles pusē, ar paceltu apmali. Atgādina lāpstiņu."

Noliku fotogrāfiju ar pamatnes skatu un tās vietā paņēmu attēlu ar skatu no sāniem. Ievēroju, ka galvaskausam ir zema virsdegune un taisns sejas profils.

"Kāds ir jūsu viedoklis?" Galjano jautāja.

"Mongoloīdu rase," es teicu, atmiņā atsaukdama savu pēdējo īslaicīgo nozieguma vietas apskati un domās saistīdama to ar iespaidu, kādu man radīja šī fotogrāfija.

Viņa acis raudzījās tukšumā.

"Aziāte."

"Ķīniete, japāniete, vjetnamiete?"

"Visas kopā. Vai kāda, kuras senči nākuši no Āzijas. Amerikas iezemiete…"

"Jūs runājat par vecās indiānietes kauliem?"

"Nekādā ziņā. Sie kauli ir jaunāki."

Viņš brīdi padomāja, tad jautāja: "Vai priekšzobi bija izsisti?"

Es zināju, par ko viņš domāja. Zobus bieži vien sabojāja, lai apgrūtinātu identifikāciju. Sis bija cits gadījums. Eš papurināju galvu. '

"Priekšzobiem ir tikai viena sakne. Kad sadalās mīkstie audi, nekas šos zobus nesatur. Visticamāk, viņas zobi vienkārši ir izkrituši."

"Un kur palikuši?"

Aplūkodama sejas, jutu, ka krūtīs iezogas savāds tukšums. Vai patiešām visas četras sievietes bija mirušas? Vai vienu no viņām bijām atraduši viesnīcas Paraiso baseinā? Vai pa Gvatemalas pilsētu klīda kāds psihopāts? Vai viņš neplānoja jau nākamo slepkavību? Vai šo noslēpumu palīdzēs atklāt vēl citas fotogrāfijas?

"Neizskatās pēc tādas, kurai kāds būtu uzbrucis narkotiku dēļ." Galjano aplūkoja Spekteres portretu.

"Neviena neizskatās."

"Vai kāda atbilst jūsu profilam?"

"Viņas visas atbilst. Santala Spektere neatbilst pēc rases, taču nekad nevar droši zināt. Es izjustu lielāku pārliecību, ja varētu iegūt mērījumus un tos pārbaudīt datu bankā. Pat tādā gadījumā spēcīgs pretarguments būtu rase."

Man aiz muguras liela auguma detektīvs ratiņos krāva kastes.

"Kā ar noziegumu izdarīšanas datumiem?" es jautāju.

"Klaudija de la Alda jūlijā bija LSA. Kanalizācijas baseinu pārbaudīja augustā."

"Datums, kad viņa pēdējo reizi redzēta dzīva, nesakrīt ar miršanas datumu."

" Tiešām," Galjano piekrita.

"Ja vien viņa ir mirusi."

"Patrīsija Eduardo pazuda oktobrī, Herardi un Spektere jan. . » vari.

"Vai LSA kāds valkā džinsus un puķainu rozā blūzi?"

"Pēc aculiecinieku liecībām, ne." Viņš norādīja uz aktu vāku kaudzi ar dokumentiem. "Tajos ir izmeklēšanas lietas."

"Vispirms es vēlētos aplūkot apģērbu," es teicu.

Galjano mani pavadīja līdz galdam, skatījās, kā es noceļu uz grīdas maisus ar lietiskajiem pierādījumiem, no savas mugursomas izvelku plastmasas plēvi un uzklāju to uz galda.

"Man vajadzīgs ūdens," es teicu, paceldama pirmo maisu.

Galjano raudzījās manī jautājoši.

"Lai notīrītu etiķetes."

Viņš kaut ko teica vienam no detektīviem.

Uzvilkusi lateksa cimdus, atraisīju mezglu, iebāzu roku maisā un sāku vilkt laukā notašķītas drēbes. Ikreiz, kad atraisīju un izklāju katru apģērba gabalu, istabā izplatījās nejauka smaka.

Detektīvs ar ieeļļotajiem matiem atnesa ūdeni.

"Ak Dievs, smird pēc kanalizācijas atkritumiem."

"Kāpēc gan jūs domājat, ka tā varētu būt viņa?" es jautāju, kad viņš devās ārā, aizvērdamas aiz sevis durvis.

Džinsi. Krekls. Piparmētru zaļš krūšturis. Piparmētru zaļas biksītes ar sīkām sarkanām puķītēm. Jūras zilas zeķītes. Lēti mokasīni.

Auksti drebuļi. Mēs ar māsu saņēmām mokasīnus tai rudenī, kad iestājāmies piektajā klasē.

Pamazām sāka veidoties putnubiedēkļa forma bez galvas, bez rokām, plakana un mitra. Kad maisi bija iztukšoti, sāku uzmanīgi aplūkot katru priekšmetu.

Džinsi bija jūras zilā krāsā, bez logo. Lai gan drāna bija labā stāvoklī, apģērbs bija sadalījies atsevišķos gabalos.

Pārbaudīju kabatas. Kā jau domāju, tās bija tukšas. Ar ūdeni nomazgāju un piesardzīgi notīrīju firmas zīmi. Uzraksts bija i/.dzisis, to vairs nevarēja salasīt. Bikšu staras bija satinušās čokurā, taču, pēc manām domām, to lielums bija līdzīgs manējam sestais vai astotais sieviešu apģērbu izmērs. Galjano visu fiksēja savā spirālbloknotā.

Blūzītei nebija identifikācijas zīmju. Pagaidām to atstāju aizpogātu.

"Dūrienu rētas?" Galjano jautāja, kad pētīju vienu no vairākiem auduma defektiem.

"Neregulāras formas, apdriskātas apmales," es teicu. "7 īe ir tikai ieplīsumi."

Krūštura izmērs bija 34B, biksīšu 5. Firmas zīmes nebija redzamas ne uz viena, ne otra apģērba gabala. ^

"Dīvaini, ka džinsi sadalās fragmentos, bet viss pārējais ir gandrīz" nesabojāts," sacīja Galjano.

"Dabīgās šķiedras. Šodien tās ir, rīt vairs nav."

Viņš gaidīja, ka es turpināšu.

"Iespējams, ka džinsi šūti ar kokvilnas diegiem. Bet šai dāmai katrā ziņā patika sintētika."

"Princese Poliestere."

"Varbūt viņi neprot izgatavot augstākas kvalitātes apģērbus, bet audumi no poliestera un akrila tik viegli nesadalās."

"Ķīmija pagarina to mūžu."

Atritinot džinsu labo staru, uz plastmasas galdauta izplūda netīras dūņas. Izņemot beigtos prusakus, es neko citu tajās nesaskatīju.

Attinu kreiso staru.

"Vai jums ir skeners?" es jautāju.

Atlika vienīgi ķerties pie alternatīva līdzekļa, kas liktu spilgti iemirdzēties pirkstu nospiedumu, matu, auduma šķiedru, spermas un narkotisko vielu atstātajiem plankumiem.

No somas, ko bija atvedis Ernandess, Galjano izvilka melnu kārbu un divus tumšu aizsargbriļļu pārus. Kamēr viņš meklēja kontaktus un izslēdza projektorus, es uzliku plastmasas brilles. Ric tam es nospiedu slēdzi un skeneru virzīju pāri audumam. Stars neko neuztvēra, iekams nebiju attinusi bikšu kreisās staras vīli. Pavedieni mirdzēja kā brīnumsvecītes Ceturtajā jūlijā [4] .

"Kas tad tas?" uz savas rokas sajutu Galjano elpu.

Virzīju staru uz atloku un kāpos atpakaļ.

"iPuchica! Sensācija!"

Piemiedzis acis, viņš veselu minūti vēroja džinsus, tad iztaisnoja augumu.

"Spalva?" lespejams.

"Cilvēka vai dzīvnieka?"

"Tas jānoskaidro jūsu puišiem. Bet es sāktu ar jautājumiem par ģimenes mīluļiem."

"Kuces dēls." No

mugursomas izvilku riekšavu plastmasas flakonu, uzlīmēju etiķetes, ar pinceti tajos ievietoju pavedienus un flakonus blīvi aizvēru. Pēc tam es atkārtoju katras apģērba collas skenēšanu. Vairāk neviena zibšņa.

"Gaismu!"

Galjano noņēma aizsargbrilles un nospieda slēdzi.

Pabeigusi marķēt atlikušos flakonus, norādot datumu, laiku un vietu, katrā flakonā es sakasīju iekšā materiālu, aizvākoju tos, ietinu lentē un uzrakstīju kodu. Labā zeķe, ārpuse. Labā zeķe, iekšpuse. Kreisā zeķe. Bikšu labās staras atloks. Bikšu kreisās .Niras atloks. Labās kājas kurpe, iekšpuse. Labās kājas kurpe, zole. Pēc desmit minūtēm varēju ķerties pie blūzes.

"Lūdzu, projektoru!"

Galjano nodzēsa gaismu.

Pogas bija no parastas plastmasas.pēc kārtas katru apstaroju .1 ar skeneru. Nekādu pēdu. "Labi."

Istabā atkal iedegās gaisma, un es atpogāju katru pogu, atlocīju audumu un izklāju blūzi ar iekšpusi uz augšu.

Meklētais objekts bija paslēpies labās paduses vīlē un bija tik sīks, ka gandrīz paslīdēja garām nepamanīts.

Es satvēru palielināmo stiklu.

Paskat tikai!

Es dziļi ievilku elpu, sasprindzināju rokas un atrotīju piedurkni.

Nākamais objekts atradās uz piedurknes piecas collas zemāk.

Vēl vienu atradu collu zem iepriekšējā.

"Kuces dēls."

"Ko?" manī raudzījās Galjano.

Devos tieši pie noziegumu upuru fotogrāfijām, izbēru ārā atklātņu saturu, līdz atradu vajadzīgo komplektu. To šķirodama, es izvilku iegurņa kaula noslēgumu un mīklainos plankumus aplūkoju caur palielināmo stiklu.

Ak Dievs.

Aizturētu elpu izpētīju iegurņa kaula collu, tad izskatīju pārējos uzņēmumus. Pavisam ievēroju septiņus.

Manu ķermeni caurstrāvoja dusmas. Un bēdas. Visas emocijas, ko izjutu, atrazdamās Cupanjas izrakumos.

"Es nezinu, kas viņa ir," teicu. "Bet, iespējams, zinu, kāpēc viņa ir mirusi."

septītā nodala

"Es klausos," Galjano teica "Viņa bija grūtniece." "Grūtniece?"

Es pasniedzu pirmo iegurņa kaula fotogrāfiju.

"Sis plankums ir embrija galvaskausa fragments."

Paņēmu citu uzņēmumu.

"Ta tas ir. Un šeit blūzē ir embrija kauli."

"Parādiet."

Atgriezusies pie galda, es parādīju trīs fragmentus naga lielumā.

"iHijo dc la puta! (Velns parāvis!)"

Es satrūkos no viņa vētrainās reakcijas, bet neatbildēju.

"Kurā stadijā?"

"Nevaru pateikt. Es gribētu tos visus aplūkot kopumā, pēc tam pievērsties uzziņu materiālam." "Nolādētais kuces dēls."

Ja.

Caur aizvērtajām durvīm dzirdēju vīriešu balsis, tad smieklus. Viņu zobgalības šķita kā cietsirdīga uzbāzība.

"Pie velna, kas viņa ir?" Galjano balss skanēja krietni vien zemāk nekā parasti.

"Pusaudze ar šausmīgu noslēpumu." "Un tētis, šķiet, nav bijis ģimenes cilvēks." "Varbūt tas arī ir bijis tētis." "Bet varbūt grūtniecība bija tikai nejaušs faktors." "Var jau būt. Ja tas ir sērijveida slepkava, viņš upurus būs izvēlējies uz labu laimi."

Balsis koridorā attālinājās, līdz apklusa pavisam.

"Laiks vēl vienai vizītei pie viesnīcas īpašnieka un viņa sievas," sacīja Galjano.

"Nebūtu par ļaunu pārbaudīt tuvākās sieviešu klīnikas un Ķimenes plānošanas centrus. Viņa droši vien būs meklējusi kādu, kas izdarītu abortu."

"šeit ir Gvatemala."

"Pirmsdzemdību aprūpi."

"Pareizi."

"Labāk paņemiet fotogrāfijas, iekams neesmu tās pievākuši." Ar roku pamāju uz blūzes pusi.

Pēc dažām minūtēm ieradās Ksikajs. Pasniedzu viņam savu AHFO kaulu mērīšanas lineālu un norādīju uz kauliem. Kamēr Ksikajs filmēja, Galjano mainīja sarunas virzienu.

"Kāds lielums?"

"Lielums?"

"Kāds bija viņas augums?"

"Rīc apģērba spriežot, viņas augums bija starp vidēju un mazu. Muskuļi smalki. Kā mēs sakām, gracile (trausli)."

Šķirstīju fotogrāfijas, līdz nonācu pie kāju kauliem.

"Es varētu novērtēt figūras lielumu pēc augšstilba kaula, par mērogu izmantojot lineālu. Taču tas būtu tikai aptuvens vērtēliims. Vai jūs nezināt, kāds garums ir tiem četriem parlamentāriešiem?"

"Jāmeklē viņu dosjē. Ja nebūs, es noskaidrošu."

"Atradu," Ksikajs teica.

Izņēmusi no mugursomas vēl divus flakonus, marķēju vienu un papildināju ar vārdiem Embrija atliekas. Pēc tam ar pinceti kaulus izņēmu no apģērba paduses un piedurknes, flakonus blīvi noslēdzu un uzrakstīju nosaukumus.

"Parasti apģērba uzņēmumi?" Ksikajs jautāja.

Pamāju ar galvu.

Kad raudzījos, kā viņš virzās apkārt galdam, man prātā iešāvās doma.

"Kur ir lielie lielakauli un pēdas kauli, kas bija džinsos?" es jautāju Galjano.

"Diass ari uz tiem uzlika sankciju."

"Bet atstāja džinsus."

" Tas zellis nevēlas neko zināt par pierādījumiem, ja tie kož kaulā."

"Ko jūs domājat par Lukasu?"

"Šķita, ka labais dakteris par šo pienākumu nav sajūsmā."

"Man radās tieši tāds pats iespaids. Domājat, ka Diass taisās uzlikt viņam iemauktus?"

"Šodien pēc pusdienām es tiekos ar apgabala prokuroru." Viņš atvēra un uzlika saulesbrilles. "Esmu nodomājis uzsvērt, cik liela nozīme ir atklātībai."

Pēc stundas es iebraucu pa FAFG galvenās mītnes vārtiem. Verandā, ar vienu plecu stutēdams kolonnu un košļādams gumijas puļķi, stāvēja Ollijs Nordsterns.

Taisījos jau griezties atpakaļ, taču viņš metās man virsū kā haizivs, kas pamanījusi asins plankumu.

"Doktore Brenana. Sieviete, kas atrodas mana saraksta pirmajā rindā."

Es izvilku mugursomu no nomātās mašīnas aizmugures sēdekļa.

"Es jums palīdzēšu."

"Man ir svarīgas darīšanas, mister Nordstern." Pārmetu siksnu pār plecu, aizcirtu mašīnas durvis un drāzos viņam garām ēkas virzienā. "Man šodien nav laika intervijai."

"Varbūt es tomēr varētu nojums izlūgties pāris minūtes?"

Varbūt tu varētu noslīkt spļaujamtraukā.

"Ne šodien."

Pie viena no datoriem telpā, kas kādreiz Menas ģimenei bija kalpojusi par viesistabu, sēdēja Elēna Norviljo. Viņas mati bija paslēpti zem zilas, uz kakla mezglā sasietas šalles.

"Buenos dias, Elena (Labdien, Elēna)."

"Buenos dias," viņa atbildēja, ne mirkli nenovērsdamās no ekrāna.

"Donde ēsta Maleo (Kur ir Mateo)?"

"Viņš ir pagalmā," man aiz muguras stāvēdams, atbildēja Nordsterns.

Apgāju apkārt Elēnas rakstāmgaldam, pa gaiteni devos ga• ātu biroju telpām un virtuvei un izgāju ar sienu ierobežotā pagalmā. Nordsterns sekoja man kā kucēns.

Pagalms pa perifēriju bija apjumts, bet ar vaļēju vidusdaļu. prekšpusē, pa kreisi atradās peldbaseins, kas šeit neiederējās tapat kā burbuļvanna pamestā būdā. Ūdenī vizēja saules stari, (nešķirdami tam gaisīgu un neparasti zilgu mirdzumu.

Slēgtā iekšējā pagalma aizmuguri aizpildīja darbstacijas, zem galdiem atradās atvērtas kastes, bet uz tiem bija izklāts to saturs. gar akmens sienām stāvēja neatvērtas kastes. Aiz tām galotnes uz augšu slēja tropiskie augi, kas vēl bija saglabājušies no kādreiz tik leknajiem Menas dārziem.

Pie priekšējās rindas tālākā gala pīšļus pētīja Luiss Posadass un Rosa Oreilija. Rosa reģistrēja datus, bet Luiss darbojās ar taustcirkuli un diktēja izmērus. Huans Koraless, kreisajā rokā turēdams kaula fragmentu, pētīja pakārtu skeletu. Viņa sejā varēja manīt apmulsumu. Skeletam galvā bija dāmu cepure ar apaļu plakanu augšdaļu un uz augšu uzlocītām malām, kas bija modē 19. gadsimta otrajā pusē.

Kad ie>āgu pa durvīm, no vienīgā laboratorijas mikroskopa acis pacēla Mateo. Viņam mugurā bija rupjas kokvilnas darba apģērbs un pelēks teniskrekls, kura piedurknes bija nogrieztas ar bārdas nazi. Uz virslūpas sīkos pilienos krājās sviedri.

"Tempa. Priecājos tevi redzēt."

"Kā klājas Mollijai?" tuvodamās viņam, jautāju.

"Bez pārmaiņām."

"Kas ir Mollija?"

Mateo pievērsās Nordsternam, tad atkal man, viņa acis kļuva tikpat šauras kā Galjano acis Paraiso viesnīcā. Signāls nebija vajadzīgs. Nolēmu šo nekauņu ignorēt.

"Redzu, ka jūs abi jau esat paspējuši iepazīties," Mateo piebilda.

"Es jau misteram Nordsternam teicu, ka šodien tas nav iespējams."

"Cerēju, ka jūs varēsiet viņu pierunāt ar citu paņēmienu," Nordsterns glaimoja.

"Lūdzu mūs atvainot," Mateo uzsmaidīja korespondentam, paņēma mani aiz rokas un bīdīja mājas virzienā. Pa kāpnēm sekoju uz viņa kantori.

"Pasaki, lai viņš iet projām, Mateo." "Dokumentāls stāsts var mums noderēt." Ar žestu viņš aicināja mani apsēsties krēslā un aizvēra durvis. "Pasaulei jāzina par mums, turklāt fondam vajadzīga nauda." Viņš gaidīja, kad sākšu runāt. Kad to nedarīju, viņš piebilda: "Atklātums var nozīmēt finanses. Un protekciju." "Labi. Runā tu ar viņu." "Es jau runāju." "To var darīt Elēna."

"Viņi vakar kopā pavadīja veselu dienu. Tagad viņš vēlas runāt ar tevi." "Negribu."

"Pasaki viņam kaut ko, un viņš aizies." "Kāpēc es?"

"Viņš domā, ka tu pret viņu izturoties vēsi." Veltīju viņam tādu skatienu, kas varētu pārvērst ledū svelmaino Nāves ieleju.

"Uz viņu lielu iespaidu atstājusi baikeru lieta, kuru tu izmeklēji."

Es izbolīju acis.

"Tikai trīsdesmit minūtes?" Šoreiz pielabināties centās Mateo. "Ko viņš grib?" "Efektīgus citātus."

"Vai viņš neko nezina par Molliju un Karlosu?" "Mums šķiet to labāk neminēt."

"Reportāžu par narkotikām." Es notrausu putekli no bikšu staras. "Kaulus no septisko vielu rezervuāra?"

"Nē."

"Labi. Tikai pusstundu."

"Saruna tev varbūt pat iepatiksies."

Kā smirdošs augonis, nodomāju.

"Manā vietā pastāsti par baseina lietu," Mateo sacīja.

"Bet ko iesākt ar Džimiju Breslinu, kas gaida apakšā?" "Viņš var pagaidīt."

Es viņam izstāstīju, ko biju uzzinājusi policijas pārvaldē. Vienīgi neminēju Santalas Spekteres vārdu.

"Andrē Spekters, Kanādas vēstnieks. Ietekmīga persona."

"Kā tu par to zini?"

"Detektīvs Galjano pastāstīja. Tieši tāpēc es atļāvu viņam krist tev krāgā, kad atgriezāmies no Cupanjas."

Nespēju dusmoties. Patiesībā jutu atvieglojumu, ka Mateo ir sapratis, kā tas var ietekmēt manu nākotni.

No mugursomas izvilku pudelīti un noliku to uz galda. Viņš i/lasīja etiķeti, uzmeta paviršu skatienu tās saturam, tad palūkojās uz mani.

"Embrijs?"

Pamāju ar galvu. "Dažās fotogrāfijās es pamanīju galvaskausa fragmentus."

"Vecums?"

"Man jāielūkojas Fazekaša un Košas grāmatā."

Atvēru foliantu ar nosaukumu Tiesu medicīnas embrionālā osteoloģija antropologu Bībeli, kurā aprakstīta embrija skeleta attīstība līdz dzemdībām. Grāmata publicēta Ungārijā 1978. gadā un sen vairs netiek izdota. Tas eksemplārus glabā tie laimīgie un nenovīdīgie ļaudis, kuriem tie pieder.

"Viens eksemplārs ir mūsu kolekcijā."

"Vai darbu pie mikroskopa pabeidzi?"

"Gandrīz." Viņš palika stāvam. "Man jāpabeidz līdz brīdim, kad būsi tikusi vaļā no Nordsterna."

Izbolīju acis tik ļoti, ka tās tikko neizsprāga no dobumiem.

"Vakar jūs nesatiku."

"Ahā."

"Senjors Reiess teica, ka būsiet aizņemta līdz sestdienai."

"Mūsu rīcībā ir trīsdesmit minūtes, ser. Kā varu pakalpot?"

Pārsēdos Mateo galda otrā pusē, bet Nordsterns apsēdās manā vietā.

"Labi." Viņš izvilka no kabatas miniatūru magnetofonu un to pašūpoja. "Vai neiebilstat?"

Kamēr viņš spēlējās ar pogām, lūkojos savā pulkstenī.

"Nu tad," viņš teica, atgāzies pret krēsla atzveltni. "Pastāstiet, kas tur lejā notika."

Jautājums mani pārsteidza.

"Vai tad jūs to nepārrunājāt ar Elēnu?"

"Man patīk dzirdēt dažādus viedokļus."

"Tas ir stāsts par vēsturiskiem faktiem."

Viņš paraustīja plecus, pacēla rokas un sarauca uzacis.

"Cik tālu pagātnē vēlaties atgriezties?"

Viņš vēlreiz neapmierināts paraustīja plecus.

Labi, ēzeli tāds. Cilvēktiesību ļaunprātīga izmantošana, 101. pants.

"No sešdesmitajiem līdz deviņdesmitajiem gadiem daudzas Latīņamerikas zemes bija ierautas vardarbības un represiju vilnī. Tika mīdītas kājām cilvēktiesības, lielāko daļu neģēlīgo aktu veica valdošās militārās valdības.

Astoņdesmito gadu sākumā notika pavērsiens demokrātijas virzienā. Līdz ar to radās nepieciešamība izmeklēt cilvēktiesību pārkāpumus, kas notikuši nesenā pagātnē. Dažās valstīs to izmeklēšanas rezultātā vainīgos tiesāja. Citās zemēs vainīgos no kriminālvajāšanas paglāba amnestijas izsludināšana. Kļuva skaidrs, cik svarīga loma patiesu faktu atklāšanā ir izmeklētājiem no ārzemēm."

Nordsterns sēdēja kā students, kuru neinteresē pasniedzēja lekcija. Es pievērsos kaut kam konkrētākam.

"Labs piemērs ir Argentīna. Kad astoņdesmit trešajā gadā Argentīna atkal nostājās uz demokrātijas ceļa, bezvēsts pazudušo personu noskaidrošanas nacionālā komisija CONADEP konstatēja, ka iepriekšējā militārā režīma laikā "pazuduši" gandrīz deviņi tūkstoši cilvēku. Lielāko daļu upuru nolaupīja drošLbas iestāžu darboņi, kas cilvēkus ieslodzīja nelegālās internēto personu nometnēs, spīdzināja un nogalināja. Viņu līķus no lidmašīnām sameta jūrā vai apraka nezināmu upuru kapos.

tiesneši pieprasīja veikt ekshumācijas, taču dakteriem, kuriem šo pienākumu uzticēja, trūka pieredzes darbā ar skeletu atliekām un zināšanu arheoloģijā. Tika izmantoti buldozeri, kas kaulus sajauca un salauza. Daudzi kauli pazuda vai palika zem klajas debess. Pilnīgi skaidrs, ka identifikācijas process nebija apmierinošs."

Pasniedzu īpaši koncentrētu notikumu versiju.

"Turklāt daudzi no šiem dakteriem (vai nu labprātīgi, vai arī pēc varas iestāžu rīkojuma) slaktiņos bija piedalījušies paši."

Man prātā uzplaiksnīja Diasa tēls. Toreiz, kad Diass un dakteris Lūkass bija Paraiso viesnīcā.

"tā vai citādi, bet visu šo iemeslu dēļ tika atzīts par nepieciešamu radīt stingrāku zinātnisku protokolu un izmantot ekspertus, kuri nav pakļauti aizdomās turēto vainīgo personu ietekmei."

"Ta tika iesaistīts Klaids Snovs."

"Jā. Astoņdesmit ceturtajā gadā Amerikas zinātnes veicināšanas asociācija (American Association for the Advancement of Science, AAAS) uz Argentīnu nosūtīja delegāciju, kuras sastāvā bija Klaids Snovs. Šajā gadā tika dibināta Argentīnas tiesu medicīnas antropoloģijas grupa (Argentine Forensic Anthropology Team, EAAF), kuras darbība kopš tā laika ir ļoti aktīva."

"Ne tikai Argentīnā."

"Protams, ne. EAAF sadarbojas ar cilvēktiesību organizācijām Bosnijā, Austrumtimorā, Salvadorā, Gvatemalā, Paragvajā, Dienvidāfrikā, Zimbab…"

"Un kas apmaksā rēķinu?"

"Grupu locekļi saņem atalgojumu no EAAF vispārējā budžeta. Gandrīz visās šajās valstīs cilvēktiesību institūcijām ir ļoti ierobežoti resursi."

Zinādama Mateo nolūku, es turpināju šo tematu.

"Cilvēktiesību aizsardzības darbā hroniska problēma ir naudas trūkums. Līdzekļi nepieciešami ne tikai darbinieku algām, bet arī transportam un vietējiem sagatavošanās darbiem. Finanses misijas vajadzībām var saņemt vienīgi no EAAF vai no FAFG Gvatemalā, vai arī no vietējās un starptautiskās organizācijas."

"Parunāsim par Gvatemalu."

Tik vien par finanšu problēmām.

"Pilsoņu kara laikā, kas šeit ilga no 1962. līdz 1996. gadam, tika nogalināti vai "pazuda" no viena tūkstoša līdz divsimt tūkstošiem cilvēku. Tiek lēsts, ka vēl viens miljons tika pārvietoti uz citām dzīvesvietām."

"Vairums civiliedzīvotāju."

"Jā. ANO Gvatemalas Vēsturiskās patiesības noskaidrošanas komisija secināja, ka deviņdesmit procentus visu cilvēktiesību pārkāpumu izdarījusi Gvatemalas armija un tās sabiedrotās paramilitārās organizācijas."

"Sevišķi to nācās izjust maiju tautai."

Sis žurnālists bija vienkārši pretīgs.

"Vairums upuru bija maiju zemnieki, no kuriem daudzi konfliktā nemaz nebija iesaistīti. Militāristi brāzās pa viņu laukiem, nogalinādami ikvienu, uz kuru krita vismazākās aizdomas, ka viņš atbalsta partizānus. Augstkalnu provincēs Elkiče un Ueuetenango ir simtiem nezināmu kapu."

"Pamatīgi izdedzināja zemi."

Ja.

"Bet vēlāk tēloja nevainīgos."

"Daudzus gadus Gvatemalas valdības, kas nomainīja cita citu, noliedza, ka jebkad būtu notikuši šādi masveida slaktiņi. Pašreizējā valdība ir atteikusies no šīs šarādes, taču maz ticams, ka kāds nonāks aiz restēm. 1996. gadā starp Gvatemalas valdību un partizānu galveno grupu koalīciju tika parakstīta vienošanās par karadarbības pārtraukšanu, un formāli konflikts tika pārtraukts. Tai pašā gadā tika piešķirta imunitāte personām, kuras vainoja kara laikā izdarītajos cilvēktiesību pārkāpumos."

"Kāpēc tā?" Nordsterns pavicināja roku.

"Protestēt sāka dzīvi palikušie un radinieki, pieprasīdami sākt izmeklēšanu. Pat necerēdami uz izmeklēšanu, viņi vēlējās, lai notikušais nāktu gaismā."

Es iedomājos mazo meiteni no Cupanjas. Jutos kā likumpārkāpēju advokāte, par viņu noziegumiem stāstīdama tik sterilā un neitrālā formā. Upuri bija pelnījuši, lai par viņiem runātu daudz emocionālāk.

"liet vēl pirms tam, deviņdesmito gadu sākumā, Gvatemalā i iclušo ģimeņu pārstāvji uzaicināja organizācijas no ārzemēm, mi no Argentīnas, lai veiktu ekshumāciju. Kopā ar zinātniekiem lio ASV argentīnieši apmācīja vietējos gvatemaliešus. Ta aizmikās operācija, par kuru jūs šeit interesējaties. Ridējo desmit lindu laikā Mateo un viņa komanda ir veikuši desmitiem tiesu medicīnas izmeklēšanu un sasnieguši zināmu neatkarības pakāpi no valdības iestādēm."

Kā Čupanja.

Ja -

"Pastāstiet par Cupanju."

"1982. gada augustā ciemā iebruka karavīri un civilās patruļas…

"Kuras komandēja Alehandro Bastoss," Nordsterns piebilda.

to es nezinu.

"Turpiniet."

"Šķiet, jūs par to zināt vairāk nekā es."

Viņš atkal paraustīja plecus.

Pie velna. Man šis cilvēks ir apnicis līdz kaklam. Masu slepkavības viņam bija tikai romāns. Man tās nozīmēja daudz vairāk. Krietni vien vairāk.

Es apklusu.

"Ir jau vēls, mister Nordstern. Man jāstrādā."

"Cupanjā vai kanalizācijas baseinā?"

Izgāju no istabas neatbildējusi.

ASTOTĀ NODAĻA

Bērna attīstība ir komplekss process, kas norisinās ar militāru precizitāti. Hromosomas veido komandu centrāli, kurā paklausīgo gēnu grupas saņem komandas no kontrolgēniem, kas uzklausa augstāka ķēdes posma kontrolgēnu komandas.

Sākumā embrijs ir nediferencēta masa. Tiek dota pavēle.

Mugurkaulnieks!

Ap muguras smadzenēm veidojas segmentēti kauli, kurus savieno šarnīrveida locekļi, katrs ar pieciem pirkstiem. Galvaskauss. Reāls žoklis.

Embrijs ir asaris. Kokuvarde. Gekons.

Iepriekšējo posmu vainago dubultspirāle. Zīdītājs!

Homeotermija, spēja radīt dzīvus pēcnācējus, heterodontija.

Embrijs ir pīļknābis. Ķengurs. Sniega leopards. Elviss.

Komandas kļūst konkrētākas.

Primāts!

Pretējā virzienā vērsti īkšķi telpiskā redze.

Vēl konkrētāk.

Homo sapieris!

Attīstības gaita tuvojas noslēgumam. Pārvietošanās uz divām kājām.

Cilvēka skelets sāk sacietēt aptuveni septītajā nedēļā. Starp devīto un divpadsmito nedēļu sāk parādīties sīki zobu aizmetņi.

Nozieguma upuru fotogrāfijās identificēju četrus galvaskausa elementus.

Sfenoidālajam kaulam ir tauriņa forma, kas kalpo acu dobumu un galvaskausa pamatnes veidošanai. Lielie spārni

attīstās astotajā embrionālās attīstības nedēļā, pēc nedēļas parādās mazie spārni.

Izmantojot mikroskopu un kalibrēšanas tīklu, izmērīju kaula garumu un platumu. Par mērogu izmantojot ABFO lineālu, izrēķināju tā faktisko lielumu. Lielais spārns piecpadsmit reiz septiņi milimetri. Mazais spārns sešreiz pieci milimetri.

Arī deniņu kauls attīstās kompleksā ar citiem kauliem. Zvīņas daļa veido deniņus, bet pati horizontālākā vaigu kaula daļa parādās embrija astotajā attīstības nedēļā. Ta izmēri bija desmit reiz astoņpadsmit milimetri.

Bungdobuma gredzena attīstība sākas apmēram devītajā nedēļā, un nākamās divdesmit vienas dienas laikā tas veido trīs kaulainas daivas. Sešpadsmitajā nedēļā, daivām savienojoties, veidojas gredzens. Neilgi pirms mazuļa "izrakstīšanās no viesnīcas" mātes dzemdē gredzens savienojas ar ārējo auss atveri.

Pirmais mulsinošais plankums, kuru ieraudzīju iegurņa kaula lotogrāfijā, bija nelielais bungdobuma gredzens. Lai gan vēl bija samanāmas izplūdušas līnijas, visi trīs segmenti bija jau stingri savienoti. ABFO lineāls rādīja, ka tas uz gredzena novietots pilnīgi pareizi. Izmērīju diametru, veicu korekcijas, skaitli iereģistrēju savā sarakstā. Astoņi milimetri.

Pievērsu uzmanību pudelītei.

Miniatūra žokļa pusīte ar padziļinājumiem, kuros nekad nav bijuši zobi. Divdesmit pieci milimetri.

Viens atslēgas kauls. Divdesmit viens milimetrs.

Katru izmēru pārbaudīju pēc embrija osteoloģijas rokasgrāmatā ievietotajām tabulām. Sfenoidālā kaula lielais spārns. Sfenoidālā kaula mazais spārns. Deniņu kaula zvīņa. Bungdobuma gredzens. Apakšžoklis. Atslēgas kauls.

Saskaņā ar Fazekaša un Košas grāmatas datiem meitene baseinā ir bijusi piektajā grūtniecības mēnesī.

Aizvēru acis. Brīdī, kad tika nogalināta māte, mazulis bija sešas līdz deviņas collas garš un svēra aptuveni astoņas unces. Tas jau varēja mirkšķināt acis, ķepuroties, izdarīt zīšanas kustības. Tam bija skropstas un pirksti, tas jau dzirdēja un pazina māmiņas balsi. Ja tā bija meitenīte, viņas sīkajās olnīcās bija seši miljoni oliņu.

Mani pārņēma žēlums. Sai brīdī pa atvērtajām durvīm atskanēja Elēnas balss. "Jums apmeklētājs." Negribēju ne ar vienu runāt.

"Kāds detektīvs Galjano. Jūs varat viņu pieņemt Mateo kabinetā."

Pateicos Elēnai, blīvi noslēdzu pudelīti ar lietišķajiem pierādījumiem un devos atpakaļ uz otro stāvu. "Pieci mēneši," es teicu bez ievadvārdiem. Viņš visu saprata bez paskaidrojumiem. "Tobrīd, kad viņa par to būs atklāti paziņojusi papucim." "Savējam vai nejaušajam spermas donoram?" "Vai nedonoram."

"Greizsirdīgam draugam?" es izmetu. "Saniknotam suteneram?"

"Nezināmam psihopātam? Ir bezgalīgi daudz variantu. Lūk, kāpēc pasaulei nepieciešami detektīvi." "Es šorīt kaut ko noskaidroju." Gaidīju sīkākas ziņas.

"Eduardo ģimene lepojas ar diviem bokseriem un kaķi. Lūsijas Herardi ģimenei ir kaķis un šnaucers. De la Aldas ģimene necieš dzīvniekus. Tapat kā vēstnieks un viņa aprindu cilvēki." "Kas ir Patrīsijas Eduardo draugs?" "Kāds okšķeris vārdā Hulio." "Un Klaudijas de Ia Aldas? " "Riebeklis."

"Kad jūsu zēni pabeigs lietišķo pierādījumu pārbaudi?" "Pirmdien."

"Un ko saka apgabala prokurors?" Dzirdēju, kā Galjano nāsīs dziļi ievilka elpu. "Viņa kantoris skeletu neatdos." "Vai ir kādas cerības tam piekļūt morgā?"

"Nē."

«v - »

Rapec ne?

Puisis, kas strādā morgā, gribēja būt mans labākais draugs un dabūja krietnu brāzienu. Viņš nedrīkstēja par šo lietu i unāt."

"Vai tā notiek vienmēr?"

"Manā darbā apgabala prokurors nekad nav licis šķēršļus, luču ar šādu gadījumu esmu saskāries pirmoreiz."

Bridi veltīju pārdomām.

"Kas, pēc jūsu domām, šeit notiek?"

"Vai nu puisis par protokolu ir saņēmis pa biksēm, vai arī kāds ir piežmiedzis skrūves."

"Kas?"

Galjano neatbildēja.

"Vēstniecība?" es jautāju.

"Ko jūs tagad taisāties darīt?" Viņa balsī saklausīju piesardzīgu noti.

"Tagad?"

"Iesiet uz studentu ballīti?"

Sapratu, kāpēc Raiens un Galjano tā runāja.

Ielūkojos pulkstenī. Pieci un četrdesmit minūtes. Laboratorijā bija iestājies kluss sestdienas vakars.

"Pārāk vēls, lai šeit kaut ko iesāktu. Steigšos atpakaļ uz vies-

iiicu.

"Pēc stundas jūs aizvedīšu."

"Uz kurieni?"

"Uz Caldos[5]."

Iedomādamās savā viesnīcas numurā svešu apmeklētāju, sāku iebilst.

Kaut tevi nelabais.

"Man nav piemērota tērpa."

"Tas nekas." Neveikls klusums.

"Man patīk ņieburs ar puķu pušķi."

"Tas dāvina pilsonis, kuram patīk dārzkopība." Galjano svinīgi sniedza divas ar zilu gumijas lenti apsietas atraitnītes.

"Dāvina?"

"Lentīti pārdod atsevišķi."

"Pie brokoļiem?"

"Pie sparģeļiem."

tās ir burvīgas.

Mēs devāmies uz kafejnīcu Gucumatz. Pa ielu nemitīgi drāzās un taurēja automobiļi. Tikko bija nolijuši agrīna vakara lietusgāze, gaiss oda pēc svaiga cementa, dīzeļdegvielas, zemes un puķēm. Ik brīdi, kad gājām garām kāda ielu pārdevēja ratiņiem, gaisā uzvēdīja vārītas kukurūzas tamal vai chuchito tvaiki.

Līdz ar mums pa ietvi virzījās vēl daudz citu gājēju. Daudzi pāri izgāja uz ielas pastaigāties, ieturēt vakariņas vai nobaudīt dzērienus. No darba mājās atgriezās jaunie kantoru darbinieki. Pircēji. Sestdienas vakara pastaigu cienītāji. Vējš meta pār plecu kaklasaites, pie kājām un gurniem piekļāva sieviešu svārkus. Virs galvām, viegli krakšķēdami, šūpojās palmu zari.

Kafejnīca Gucumatz bija būvēta modernizētā maiju stilā no tumšiem koka baļķiem. To izdaiļoja plastmasas flora un mākslīgs dīķis, pār kuru veda tilta arka. Katru sienu rotāja gleznojums, gandrīz katrā attēlā bija redzams piecpadsmitā gadsimta kiču cilts vadonis, kura vārdā nosaukta apdzīvota vieta. Mēģināju iedomāties, ko par to domā pats Spalvainā Čūska, taču viņš klusēja.

Telpu apgaismoja lāpas un sveces, un, ienākot tajā, radās iespaids, it kā šeit būtu maiju kapenes. 1 ikko acis bija apradušas ar tumsu, griezīgā balsī spāņu un angļu valodā mūs sveica papagailis. To pašu darīja arī vīrs baltā kreklā, melnās biksēs un priekšautā.

"Hola, Detective Galiano (Sveicināts, detektīv Galjano). čComo ēsta? (Kā klājas?) "

"Muy bien, Senor Velasquez (Ļoti labi, senjor Velaskes)."

"Sen neesam tikušies."

Pār Velaskesa zodu nokārās milzīgas ūsas, gar sāniem tās izliecās uz dienvidiem, tad pagriezās uz ziemeļiem, gandrīz atduroties nāsīs. Man šķita, ka redzu draisku pērtiķu barvedi.

"Darba līdz kaklam, senjor."

Velaskess saprotoši pašūpoja galvu.

"Mūsdienās izdara tik briesmīgus noziegumus. Visur. Visur. Šis pilsētas iedzīvotāji ir privileģētā situācijā, jo šeit strādājat jūs."

Vēl viens bēdīgs mājiens ar galvu, tad Velaskess satvēra manu roku un piespieda sev pie lūpām. Sejas apmatojums šķita mīksts к A vilna.

"Bienvcnido, Senorita (Laipni lūdzu, senjorita). Detektīva ( i.iljano draugi vienmēr ir arī Velaskesa draugi."

Atlaidis vaļā manus pirkstus, viņš sarauca uzacis un, teatrāli mirkšķinādams acis, pievērsās Galjano.

"Рог favor! (Esiet tik laipni!) Mans labākais galdiņš. Nāciet. Nāciet."

Velaskess aizveda mūs uz labāko vietu dīķa pusē un, lepnumā starodams, pagriezās pret Galjano. Detektīvs ar galvu norādīja icstorāna interjera virzienā.

"Si, Serīor (Jā, senjor). Protams."

Velaskess steidzināja mūs uz nišu, kas bija izveidota telpas Kalējā stūrī, un uzmeta Galjano jautājošu skatienu. Mans pavadonis pamāja ar galvu. Mēs iepā^ām nišā un apsēdāmies. Vel viens banāls cieņas apliecinājums izcilajam noziegumu apkarotājam, un mūsu namatēvs attālinājās.

"Viņš bija tik smalks kā paviāna pakaļa," es teicu.

"Es atvainojos par manu brāļu machismo (muļķībām)."

Rīc dažām sekundēm ar ēdienkarti parādījās viesmīle.

"Kaut ko grādīgu?" Galjano man jautāja.

Nūjā.

"Nedrīkstu."

"Ak tā?"

"Pilnīgi izslēgts."

Galjano par to nešaubījās.

Viņš pasūtīja neatšķaidītu martini "Grey goose". Es palūdzu perjeru ar laimu.

Kad atnesa dzērienus, atvērām ēdienkartes. Pazemes alā, uz kuru bijām pārvietojušies, jau tā vājais apgaismojums bija pilnīgi pazudis, un es ar grūtībām spēju izlasīt ar roku rakstīto tekstu. Nevarēju saprast, kas bija mudinājis Galjano uz šādu rīcību, bet neko nejautāju.

"Ja neesat baudījusi caldos, es tos iesaku." "Caldos ir…?"

"Tradicionāls maiju sautējums. Šovakar viņiem ir pīle, liellopu un cāļa gaļa."

"Cāļa gaļu." Es aizvēru savu ēdienkarti. Tik un tā tajā neko nevarēja izlasīt.

Galjano izvēlējās liellopu gaļu.

Viesmīle atnesa kukurūzas plāceņus. Vienu plāceni paņēma Galjano un grozu piedāvāja man. "Gracias (Pateicos)," es teicu. "Kad?" Viņš ērtāk iekārtojās krēslā. Kaut kur bija pārtrūcis domas pavediens. "Kad?" atkārtoju viņa jautājumu. "Kad sabruka jūsu ģimenes pavards?" Sāku nojaust, par ko ir runa, taču nevēlējos apspriest savas mīlas dēkas pie alkohola glāzes. "Pirms dažiem gadiem." "Draudzējāties ar Bilu Vilsonu?" "Es nemainu partnerus." "Daudzi uzticas filmām ar zīmi AA\" "Tā ir brīnišķīga programma." Es sniedzos pēc savas glāzes. Ledum grimstot, uz augšu cēlās dzirkstoši burbuļi. "Vai jūs gribējāt man kaut ko pastāstīt par krimināllietu?"

Ja.

Viņš smaidīja un malkoja savu martini.

"Jums ir meita, vai ne?"

Ja.

Pauze.

"Man ir dēls. Viņam ir septiņpadsmit gadu." Es klusēju.

"Alehandro, taču viņam labāk patīk vārds Els." Galjano turpināja, neraizēdamies, ka nesaņem atbildi. "Prātīgs zēns. Nākamajā gadā sāks apmeklēt koledžu. Iespējams, sūtīšu viņu uz Kanādu."

"Senfrensisa Ksavjēra Universitātē?" cerēju iecirst caurumu viņa stiprajās pašapziņas bruņās.

Galjano pasmīnēja.

"Tad lūk, kur jūs uzzinājāt pikanto vārdu "Bets"."

latad viņš bija dzirdējis, ka es šo iesauku lietoju pārvaldē.

Kas? viņš jautaja.

"Endijū Raiens."

"Ay, Dios (Ak Dievs)."

Viņš atmeta galvu un iesmējās.

"Pie joda, ar ko gan pašlaik nodarbojas Raiens?"

"Viņš ir detektīvs provinces policijā."

"Lieto spāņu valodu?"

"Vai Raiens runā spāniski?"

Galjano pamāja ar galvu. "Mēs bieži diskutējām par pretējā dzimuma pārstāvēm, un neviens nesaprata, par ko mēs runājam.

"Nav šaubu, ka komentējāt viņu intelektu."

"Šūšanas iemaņas."

Es caururbu viņu ar skatienu.

"Tas bija cits laiks."

Pienāca viesmīle, un mēs abi ķērāmies pie vircotā sautējuma. T.dām klusēdami, taču Galjano skatiens klīda pa restorānu. Ja kāds mūs būtu novērojis, viņš nodomātu, ka esam viens otram apnikuši. "Cik labi jūs pazīstat Gvatemalas tiesu sistēmu?"

"Skaidrs, ka esmu svešiniece."

"Jūs zināt, ka šeit nav Kanzasa."

Apžēlojies. Sis tips ir tieši tāds pats kā Raiens.

"Man ir zināms par spīdzināšanām un politiskām slepkavībām, detektīv Galjano. Lūk, kāpēc esmu Gvatemalā."

Galjano atkoda kumosu sautējuma, ar dakšiņu rādīdams uz mani.

"Briesmīgi karsts."

Atsāku ēst un gaidīju, ko vēl viņš teiks. Viņš nerunāja. Iepretī mūsu katakombām uz comal [6] kāda veca sieviete cepa kukurūzas plāceņus. Vēroju, kā viņa meta mīklu plakanā māla pannā un lika uz uguns. Viņas rokas daudzkārt atkārtoja tās pašas kustības, seja atgādināja sastingušu masku.

"Pastāstiet, kā šī sistēma darbojas." Mani vārdi izskanēja asāk, nekā biju vēlējusies, taču Galjano izvairīgums sāka mani kaitināt.

"Pie mums Gvatemalā nepastāv lietas iztiesāšana zvērināto tiesā. Krimināllietas izmeklē pirmās instances primera instancia tiesneši, dažreiz Augstākās tiesas iecelti miertiesneši. Tiek pieņemts, ka šie tiesneši, kurus jūs saucat par apgabala prokuroriem, meklē kā attaisnojošos, tā arī inkriminējošos pierādījumus."

"Tas nozīmē, ka viņi darbojas gan kā aizstāvji, gan kā apsūdzētāji."

" 1 ieši tā. Kad izmeklētājs nolemj, ka lieta ir vērsta pret apsūdzēto, viņš šo materiālu nodod tiesnesim, kas taisa spriedumu."

"Kam ir tiesības pieprasīt līķa sekciju?" es jautāju.

"Pirmās instances tiesnesim. Sekcija ir obligāta vardarbīgas vai aizdomīgas nāves gadījumā. Bet, ja cēloni var noteikt pēc ārējas apskates, sekciju neizdara."

"Kas atbild par morgiem?"

"Tie ir tiešā Augstākās tiesas priekšsēdētāja kompetencē."

"Tatad īstenībā tiesu medicīnas ārsti apkalpo tiesas."

"Vai nacionālo sabiedriskās drošības institūtu (Institute Gualemalteco de Seguridad Social, IGSS). Jā, arī tiesu medicīnas ārsti ir pakļauti tiesu varai. Te ir atšķirība, piemēram, no Brazīlijas, kur valsts tiesu medicīnas institūti darbojas policijas labā. Pie mums tiesu mediķi ļoti maz sadarbojas ar policiju."

"Cik viņu ir?"

"Apmēram trīsdesmit. Septiņi vai astoņi strādā tiesas morgā pie mums Gvatemalas pilsētā, pārējie ir izkliedēti pa visu valsti."

"Vai viņi ir labi sagatavoti?"

Galjano skaitīja uz pirkstiem. Sanāca tikai trīs.

"Jums jābūt Gvatemalas pilsonim no dzimšanas, mediķim un tiesu mediķu asociācijas loceklim." "Lūk, kā?"

"Lūk, tā. Starp citu, USAC nav pat rezidentūras programmas tiesu medicīnā."

Ar USAC Galjano domāja Sankarlosa Universitāti, vienīgo publisko universitāti Gvatemalā.

"Atklāti runājot, nezinu, kam tā ir vajadzīga. Viņu statuss ir nenozīmīgs un atalgojums nožēlojams. Vai esat bijusi GvaIrmalas pilsētas morgā?"

Purināju galvu.

"Tur ir kā tumšajos viduslaikos."

Ar pārlauztu plācenīti Galjano izslaucīja bļodu un pastūma to malā.

"Vai tiesu mediķi strādā pilnu darba laiku?"

"Daži jā. Daži strādā tiesās, lai tikai papildinātu ienākumus. Sevišķi lauku rajonos."

Ienākot viesmīlei, Galjano skatiens strauji pavērsās uz kreiso pusi. Viņa novāca traukus un, apjautājusies par saldo ēdienu un kafiju, aizgāja.

"Ko iesāk gadījumā, kad atrod līķi?"

"Tas var jūs īpaši interesēt. Pirms desmit gadiem līķus savāca ugunsdzēsēji. Viņi ieradās notikuma vietā, līķi apskatīja, nofotografēja un izsauca speciālistus. Centrālais dispečeru dienests ziņoja policijai, bet mēs tiesnesim. Pēc tam policijas izmeklētāji vāca lietišķus pierādījumus un aculiecinieku liecības. Beidzot ieradās tiesnesis, lika mironi aizvākt, un ugunsdzēsēji to nogādāja morgā. Tagad transportam izmanto policijas mašīnas."

"Kāpēc policijas?"

"Ugunsdzēsējs Frendlijs un viņa darbabiedri cits citam palīdzēja iedzīvoties naudā un dārgakmeņos."

"Tatad tiesu mediķi parasti nedodas uz notikuma vietu?"

"Nē."

"Bet kāpēc Lūkass?"

"Droši vien Diass neļāva viņam izvēlēties."

Atnesa kafiju, un mēs kādu brīdi malkojām to klusēdami. Kad es paskatījos uz veco sievieti, arī Galjano skatiens sekoja manējam.

"Vel kaut kas jums liksies šausminoši. Gvatemalā tiesu medicīnas ārsti ir nepieciešami, tikai lai noskaidrotu nozieguma cēloni, nevis tā paņēmienu."

Galjano minēja četrus terminus, kurus izmanto, nosakot nāves apstākļu kategoriju: slepkavība, pašnāvība, nelaimes gadījums, nāve dabiskos apstākļos. Ja līķis atrasts dīķī, sekcija nosaka, vai plaušās ir nonācis pietiekami daudz ūdens, lai apstātos elpošana. Nāves cēlonis ir noslīkšana. Bet, vai nelaiķis dīķī iekritis, ielēcis vai iegrūsts, tie ir tikai procedūras jautājumi.

"Kas nosaka procedūru?"

"Tiesnesis. Apgabala prokurors."

Galjano vēroja, kā zāles attālākajā malā tika apsēdināti divi cilvēki. Tad viņš nedaudz pagrieza krēslu, iekārtojās ērtāk un pieklusināja balsi.

"Vai jums ir zināms, ka daudzi no tiem, kuri piedalījās vardarbīgajās operācijās, ir saglabājuši vadošus militāros posteņus?

Viņš runāja tādā tonī, ka man uz rokām uzmetās zosāda.

"Vai jūs zināt, ka daudzi no tiem, kas šodien veic izmeklēšanu, ir tieši piedalījušies eksekūcijās bez tiesas sprieduma?"

1 īesam?

Viņa acis nekustīgi raudzījās manējās.

"Un policija?"

Ne mazākās acu kustības.

"Kā tas iespējams?"

"Lai gan formāli policija atrodas Iekšlietu ministrijas jurisdikcijā, patiesībā tā paliek armijas kontrolē. Krimināltiesu sistēma darbojas baiļu atmosfērā."

"Kas baidās?"

Vēl viens izvairīgs skatiens. Neviena viņa kustība netika atstāta bez ievērības. Kad Galjano vēlreiz pagriezās pret mani, viņa sejā atspoguļojās vēl skarbāki vaibsti nekā agrāk.

"Visi baidās. Aculiecinieki un radi, baidīdamies no atriebības, neliecina un neapstiprina savu sūdzību patiesumu. Kad pierādījumu pavediens aizved pie armijas, prokuroram vai tiesnesim jābaidās, kas notiks ar viņa ģimeni." "Vai tad novērotāji neseko līdzi cilvēktiesību pārkāpumiem?" Mana balss bija tikko sadzirdama. Galjano vārdi uz mani nistāja iespaidu.

Viņš nopūtās un paskatījās man pār plecu.

"Gvatemalā ir nogalināti vai bez vēsts pazuduši daudz vairāk novērotāju nekā jebkur citur uz planētas. Tas nav mans viedoklis, bet oficiāla statistika."

Par to biju lasījusi jaunākajā žurnālā Human Rights Watch*.

" Turklāt mēs nerunājam par senlaiku vēsturi. Visas šīs slepkavības, izņemot četras, ir izdarītas pēc tam, kad astoņdesmit nestajā gadā tika izveidota civilā valdība."

Pakrūtē sajutu baiļu tirpas.

"Kāds ir jūsu viedoklis?"

"Nāves gadījumu izmeklēšana pie mums nav vienas dienas medicīniskā apskate." Viņa acīs vīdēja rūgtums. "Pietiek tikai uzrādīt sekcijas rezultātus vai policijas ziņojumu, kas kompromitē vainīgās personas, un jūsu dzīve vairs nav viegla un droša. Ziņojumu saturs var būt bīstams, ja izrādās, ka jūsu ziņojuma saņēmējs ir saistīts ar aizdomīgām personām vai ieņem pat prokurora posteni."

"Konkrēti kas?"

Viņš gribēja kaut ko teikt, bet tad viņa skatiens novērsās sānis.

Baiļu tirpas savilkās aukstā, cietā kamolā.

DEVĪTĀ NODAĻA

Bija pienākusi mana ziedu diena. Atgriezusies savā istabā, es atradu puķu pušķi Volkswagen vabolītes lielumā. Līdzās Raienam raksturīgā stilā uzrakstīta kartīte.

Pateicos par atminām. Bone jour.

ER

Nedēļas laikā pirmo reizi iesmējos.

Pēc dušas nopētīju sevi vannasistabas spogulī tikpat rūpīgi, it kā aplūkotu svešinieku uz ielas. No spoguļa manī vērās sieviete vidējos gados ar smalki veidotu degunu un vaigu kauliem, sīku grumbiņu tīklu pie acu kaktiņiem, stingru žokļa līniju. Ar vējbaku rētu virs kreisās uzacs. Asimetriskām vaigu bedrītēm.

Ar suku notraucu no pieres matu šķipsnas un abām rokām pieglaudu tās aiz ausīm. Mani kādreiz blondie, tagad brūnie mati bija plāni un strauji nosirmoja. Es vienmēr biju vēlējusies, lai man būtu tikpat kupli, gaiši mati kā jaunākajai māsai. Herijai ne prātā nenāca lietot aerosolus un želejas, kas matus padara kuplākus, turpretī es tikai par matu želeju tērēju tūkstošiem dolāru.

Brīdi lūkojos sevī. Man pretī raudzījās nogurušas zaļas acis, zem kurām varēja manīt vieglus, gaiši violetus lokus. No kreisās uzacs iekšējā stūrīša lejup stiepās jauna grumbiņa. Ena? Pagriezos uz labo pusi, pussoli pakāpos atpakaļ. Grumba bija īsta. Vareni. Viena nedēļa Gvatemalā, bet jau esmu kļuvusi vecāka par desmit gadiem.

Bet varbūt tā radusies no bažām, kuru cēlonis bija Galjano brīdinājums? Vai tas bija brīdinājums? Uz zobu sukas uzspiedu nedaudz pastas un sāku berzēt dzerokļus.

Kāda bija kafejnīcā Gucumatz notikušās sarunas būtība?

iikai mājiens būt piesardzīgai? rūpīgi apdomāt, kur un ar ko

ii  bīstami doties? atpakaļceļā mēs galvenokārt pārrunājām kanalizācijas baseina lietu. Par to Galjano neko jaunu pavēstīt nevarēja.

Bez rezultātiem palika vizīte Pirmās zonas ģimenes plānošanas jeb APROFAM klīnikā. So privātklīniku drīkst apmeklēt līkai sievietes ar atļaujām. Uz tikšanos uzaicinātā daktere Marija Cukermane negribīgi piekrita pārbaudīt pacientu datu bāzi. Viņa atrada divas Eduardo — Margaritu un Klāru, abas vecumā no trīsdesmit līdz četrdesmit gadiem, lajā nebija ne Lūsijas Herardi, ne Klaudijas de la Aldas, ne Santalas Spekicres. Ja kāda no bezvēsts pazudušajām sievietēm ir griezusies poliklīnikā vai viņu ir izmeklējis ārsts, viņa noteikti būs izmantojusi svešu vārdu.

Ne visai jauks pārsteigums.

Galjano uzzināja arī, ka klīnikas pacienti sevi neafišē. Daudzi pacienti reģistrējas, bet pēc tam neierodas. Citi atnāk vienu vai divas reizes, tad atkal pazūd bez pēdām. Daudzas pacientes bija baseinā atrastās sievietes vecumā. Daudzas bija grūtnieces. Ja netiek uzrādīta meklējamā pacienta fotogrāfija vai sniegta rakstveida informācija, daktere Cukermane atsakās "apgrūtināt" savu personālu ar jautājumiem.

Galjano bija lūdzis sniegt ziņas par katru pacientu, kas zvanījis vai ticis redzēts pēdējā gada laikā. Kā jau varēja paredzēt, Cukermane atteicās to darīt, aizbildinoties ar šādas informācijas konfidencialitāti. Tiklīdz būs savākts vairāk faktu, Galjano grasījās šo informāciju iegūt tiesas ceļā.

Tīrīju zobus un spļaudījos, juzdama, ka mani apņem jauns vainas apziņas vilnis. Ja es būtu labāk izturējusi smago pārbaudījumu pie kanalizācijas baseina, faktu mums būtu vairāk.

Pajautāju Galjano par uzbrukumu Karlosam un Mollijai. Viņš bija dzirdējis par apšaudi, taču daudz par to nezināja, jo izmeklēšana tiekot veikta Sololā. Viņš solījās savu iespēju robežās kaut ko noskaidrot.

Izspiedu uz plaukstas mazliet krēma un izklāju to uz sejas.

Mēs runājām arī par Endijū Raienu. Pastāstīju Galjano par Raiena darbu policijas nodaļā. Zēna gados viņi abi bija pastrādājuši daudz nedarbu.

Šķiroties Galjano pastāstīja, ka viņa kolēģis nākamās dienas rītā apmeklēšot Eduardo un de la Aldas ģimeni, kā arī došoties pie Herardi un Spekteriem. Ņemot vērā atklājumu viesnīcā Paraiso, svētdienas vizīšu rezultāti šķita garantēti. Lūdzu atļauju piedalīties.

Vai nebūs bīstami, es šaubījos, taču neitrālas personas padoms varētu būt pat noderīgs. Viņš šaubīdamies piekrita.

Izslēdzu gaismu, atvēru līdz galam vaļā logus, uzgriezu modinātāju un ierāpos gultā.

Man šķita, ka stundām ilgi dzirdu ielas un viesnīcas trokšņus. Vēroju, kā vējā viļņojas aizkari. Beidzot, palikusi galvu zem spilvena, iemigu. Sapnī redzēju, kā viesnīcā Maritimes no Raiena atvadās Galjano.

Galjano mani gaidīja astoņos. Tas pats sveiciens. Tas pašas nianses.

Steigā ieturēto brokastu laikā viņš teica, ka esot nodomājis izdarīt spiedienu uz Lūsijas vecāko brāli Mario Herardi.

"Kāpēc Mario?" es jautāju.

"Sajūtu nelabas vibrācijas*."

"Jauki gan." Kopš nodzisa "Beach boys" zvaigzne, nebiju dzirdējusi ne par vibrofoniem, ne vibrācijām.

"Man nedod mieru kāds sīkums."

"Viņa zeķes?"

"Dažreiz arī jūs spriežat pareizi."

Nevarēju tam nepiekrist.

"Ko Mario dara?"

"Gandrīz neko."

"Vai viņš ir students?"

"Grāds fizikā, Prinstonā." Galjano uz kukurūzas plāceņa uzkrāva pupas un pēdējo olu.

" latad zēns nav muļķis. Ar ko viņš pašlaik nodarbojas?" "Droši vien izstrādā alternatīvas Planka konstantei." "Detektīvs Galjano ir dzirdējis arī par kvantu teoriju. Kolo-

sāli."

"Mario ir bagāts, izskatīgs puisis, īsts Getsbijs ." "Detektīvs Galjano pārzina literatūru. Citas kategorijas jaulajums: kas tieši Betam nepatīk Mario?"

"Viņa zeķes."

"Dīvaini, ka būtībā Lūsija un Santala Spektere pazuda vienlaikus."

"Vairāk nekā dīvaini."

Ignorēdams manu protestu, Galjano paķēra un samaksāja rēķinu, pēc tam mēs devāmies uz Desmito zonu.

Pa Reformas avēniju lēni brauca mašīna ar baļķu kravu, pie Sankarlosa Universitātes Botāniskā dārza izraisīdama satiksmes sastrēgumu, un mums bija jāgaida veselas desmit minūtes. Gara acīm redzēju, kā pa šo ietvi soļo Lūsija Herardi, kuras seju apskauj tumši, gari mati. Kaut es par šo dienu zinātu ko vairāk.

Kāpēc viņa devās uz Botānisko dārzu? Kādu satikt? Mācīties? Izsapņot savus meitenes sapņus, kas nekad nepiepildījās?

Vai tie bija viņas kauli, kurus man atņēma Diass? Novērsos no loga un atkal jutos vainīga.

"Kāpēc mēs vispirms dodamies pie Herardi ģimenes?"

"Senjora Spektere nemīl agri celties."

Es laikam izskatījos pārsteigta.

"Svarīgās lietās es rīkojos pēc firmas norādījumiem, nepievēršot uzmanību sīkumiem. Ja cienījamai lēdijai patīk gulēt, lai viņa guļ. Turklāt es gribu tikties ar Herardi ģimeni, kamēr vēl nav aizgājis Papucis."

Tūlīt aiz Amerikas vēstniecības Galjano mašīnu iegrieza šaurā, koku ēnā iegrimušā ielā un piestāja pie ietves apmales. Izkāpu un gaidīju, kamēr viņš sazinājās pa telefonu. Manu galvu sildīja maija saule.

Vai Lūsija bija devusies uz Botānisko dārzu tāpēc, ka bija saulaina diena? Barot vāverītes? Verot putnus? Pastaigāties bez noteikta mērķa un vērot apkārtni? Vienatnē izvērtēt visas iespējas, ko sniedz jaunība?

Herardi rezidence atradās rūpīgi nopļauta zālāja vidū, kuru aptvēra cirpts dzīvžogs. No ietves uz parādes durvīm veda akmens plāksnēm klāts celiņš. Ta abās pusēs ziedēja spilgtas puķes, ēku pamatus ieskāva apstādījumu mūris.

Labajā pusē uz ēku veda piebraucamais celiņš, uz kura stāvēja Mercedess Benz 500 S un džips Grand Chcroky. Kreisajā pusē nelielu laukumu veidoja ķēžu žogs. Zoga iekšpusē, neprātīgi riedams, no viena gala līdz otram šaudījās šnaucers murkšķa lielumā.

"Es domāju, ka šis suns mums vēl noderēs," Galjano teica, nospiezdams zvana pogu.

Durvis atvēra garš, kalsnējs vīrs sudrabainiem matiem un brillēm melnos ietvaros. Viņam mugurā bija tumšs uzvalks, žilbinoši balts krekls un dzeltena zīda kaklasaite. Nevarēju saprast šādas formalitātes iemeslu parastas svētdienas rītā.

"Buenos dias, Scnor Gerardi (Labdien, senjor Herardi)," sacīja Galjano.

Herardi zods nedaudz pacēlās, tad viņa acis pievērsās man.

"Doktore Brenana ir antropoloģe, kas palīdz izmeklēt jūsu meitas lietu."

Herardi pakāpās atpakaļ, norādīdams, ka mēs varam iet iekšā, un veda mūs pa vaskotām flīzēm klātu gaiteni uz koka paneļiem apšūtu kabinetu. Bešairas paklājs. Rakstaina riekstkoka rakstāmgalds. Uz sarkankoka plauktiem estētiski sakārtota dārgu priekšmetu kolekcija. Visu, ko darīja Herardi, viņš darīja ar plašu vērienu.

Tikko bijām pārkāpuši slieksni, kad pie durvīm parādījās sieviete. Viņai bija korpulents augums, mati sakaltušu lapu krāsā.

"Buenos dias, Senora Gerardi (Labdien, senjora Herardi)," viņu sveicināja Galjano.

Senjora Herardi viņu uzlūkoja ar bailēm un riebumu, it kā v.mnasistabas izlietnē būtu ieraudzījusi skorpionu.

Herardi uzrunāja sievu sulīgā spāņu valodā, kuru es nesapratu. Tiklīdz viņa grasījās atbildēt, viņš sievu pārtrauca.

"Por favor, Eduuina! (Esi tik laipna, Edvīna!)"

Senjora Herardi sažņaudza rokas, izvairījās no rokas tvēi iena, vēlreiz novērsās, zem zvīņainās sārtās ādas izspiedās balti pirkstu kauliņi. Viņas acīs cīnījās neizlēmība, un kādu brīdi man šķita, ka viņa cels iebildumus. Taču viņa iekoda apakšlūpā un piekāpās.

Senjors Herardi ar žestu norādīja uz diviem ādas krēsliem lakstāmgalda priekšā.

"Lūdzu."

Es apsēdos. Adai bija jaunas Jaguar sporta mašīnas smarža. Vai ari es iedomājos, ka tā varētu smaržot jauns Jaguar, jo pati nekad neesmu tajā braukusi.

Galjano palika stāvam. Herardi tāpat.

"Ja vien jums nav nekā jauna, šī saruna ir bezmērķīga." Hei.irdi stāvēja, rokas stingri iespiedis sānos.

"Kā būs ar skeletu?" R:c Galjano balss es nojautu, ka viņš pītas neveikli.

Namatēvs neizrādīja nekādu reakciju.

"Vai Lūsijai būtu bijis kāds iemesls atrasties Pirmajā zonā?" (ialjano jautāja.

"Es jau savos paziņojumos paskaidroju, ka mana meita neapmeklēja publiskas vietas. Viņa gāja…" Virla lūpas savilkās čokurā, tad atbrīvojās. "Viņa apmeklēja skolu, baznīcu un mūsu klubu."

"Vai atceraties draugu vārdus, kurus viņa būtu varējusi minēt? Skolas biedrus?"

"Es jau atbildēju uz šo jautājumu. Mana meita nav vieglprātīga jauniete."

"Vai Lūsija draudzējās ar Šantalu Spekteri?"

"Viņas paretam satikās."

"Ko viņas kopīgi darīja?"

"Tas viss ir manā paziņojumā." "Esiet tik laipns, palīdziet."

"Viņas mācījās, skatījās filmas, peldējās, spēlēja tenisu. Mēs ar vēstnieku esam viena privātā kluba biedri."

"Kur ir jūsu dēls, senjor Herardi?"

"Mario pašlaik ir golfa nodarbībā."

"Ahā. Vai Santala Spektere pavadīja laiku jūsu mājā?"

"Ļaujiet jums kaut ko paskaidrot. Kaut arī viņas tēvs ieņem augstu amatu, es neatbalstīju savas meitas attiecības ar Spekteru meitu."

"Kāpēc tā?"

Herardi mirkli vilcinājās.

"Santala Spektere ir nekārtīga meitene."

"Nekārtīga?"

"Man šķiet, ka viņa slikti ietekmē manu meitu."

"Un kā ar puišiem?"

"Es neļauju meitai iet uz satikšanos."

"Varu iedomāties, kādu sajūsmu tas viņā izraisīja."

"Mana meita nekad neapšauba manus noteikumus."

Sakrustoju rokas klēpī un palūkojos uz viņiem. Lūsija, es domāju, taču ir jūsu meita, jūs aukstais, iedomīgais nelga.

"Protams." Galjano ciniski pasmīnēja. "Vai vēl kaut ko atceraties kopš mūsu pēdējās sarunas?"

"Zinu tikpat daudz, cik jūs. Es to skaidri norādīju mūsu telefonsarunā."

"Un es skaidri norādīju, ka vēlos šodien runāt ar Mario."

"Viņa nodarbības tiek plānotas nedēļu iepriekš."

"Nevēlaties, lai zēnu kompromitētu vina matu šķipsnas foto?"

Herardi ar pūlēm valdīja dusmas.

"Atklāti runājot, detektīv, šoreiz biju cerējis uz labākiem rezultātiem. Lieta velkas vairāk nekā četrus mēnešus. So spriedzi mana sieva un dēls vairs nevar izturēt. Pēdējais uzbrukums mūsu mājas mīluļiem bija barbarisks." Es pieņēmu, ka tas ir mājiens uz policijas noņemtajiem suņa spalvu paraugiem.

Galjano noklakšķināja mēli. "Es aprunāšos ar šnauceri."

"Nekļūstiet nekaunīgs, detektīv."

Galjano pārliecās pār galdu un pietuvināja seju dažu collu attālumā no Herardi sejas.

"Nenovērtējiet mani pārāk zemu, senjor."

Galjano paspēra soli atpakaļ.

"Es atradīšu Lūsiju," viņš teica, vēsi uzlūkodams namatēvu. "Ar jūsu palīdzību vai bez tās."

"Esmu jums maksimāli palīdzējis, detektīv, un jūsu secinājumus kategoriski noraidu. Neviens cits nav vairāk norūpējies par manu meitu kā es."

Kaut kur ārpus istabas dobji nosita pulkstenis. Veselas desmit minūtes visi klusēja. Klusumu pārtrauca Galjano.

"Šorīt man nedod mieru viena doma."

Herardi seja bija kā aizslēgtas durvis.

"Es jums stāstu, ka gaismā izcelts skelets, bet jūs tas interesē tikpat maz kā laika ziņas."

"Es pieņemu ja šim skeletam ir sakars ar manas meitas pazušanu, jūs par to ziņosiet." Virs Herardi nevainojami baltā krekla apkakles spraucās sarkana apakšveļa.

"Šķiet, ka esat uzņēmies pārāk lielu lomu savas meitas dzīvē."

"Vai persona, kuru jūs esat atraduši, ir mana meita?" Herardi virslūpa no dusmām nobālēja.

Galjano neatbildēja.

"Acīmredzot jūs to nezināt."

Manā sejā no apmulsuma ieplūda karstums. Pareizi, mister I lerardi. Tikai tāpēc, ka mani bija pārņēmis riebums un bailes no rozā brillēm.

Herardi iztaisnoja muguru vēl taisnāk nekā iepriekš. "Es domāju, ka jums laiks doties mājās."

"Buenos dias, Senor Gerardi (Ar labu dienu, senjor Herardi)." Galjano pamāja man ar galvu. "Regresare (*Es vēl atgriezīšos)."

Viņš devās durvju virzienā.

Arī es piecēlos un sekoju viņam.

"cHijo de la gran puta! (Kuces dēls!)" Galjano izstiepa roku un pagrieza policijas skenera pogu. Troksnis pārgāja sprakšķos.

ļ

"Sakiet, ko jūs par viņu domājat."

"Viņš ir uzpūtīgs, valdonīgs, paštaisns ēzelis."

"Nevilcinieties."

"Kas tie par vecākiem, kas pusaudžu draudzību uzskata par vieglprātību?" Galjano balsī ieskanējās nicīga nots.

" I ieši manas domas. Ar ko Papucis nodarbojas, ka var atļauties pirkt Mcrcedess un Bešairas paklājus?"

"Herardi ar brāli pieder lielākais automobiļu izplatīšanas uzņēmums Gvatemalā."

Sēdāmies mašīnā un braucām uz vēstnieka rezidenci.

"Bet viņam ir taisnība." Ar rādītājpirkstu uz paneļa uzvilku kontūru, pēc tam notīrīju to ar plaukstas otru pusi. "Mēs par to skeletu pilnīgi neko nezinām."

"Uzzināsim."

Uzzīmēju vēl vienu kontūru.

"Domājat, ka Lūsija bija tik paklausīga, kā domā viņas tēvs?"

Galjano pagrieza vienu plaukstu uz augšu, paraustīja plecus un sarauca uzacis, tas bija Gvatemalas policistiem raksturīgs franču žests.

"Kas to lai zina? Pieredze rāda, ka gandrīz nekad."

Vēl divas kontūras. Ārpusē logiem garām aizzibēja koki. Vairāki pagriezieni, tad mēs iegriezām ielā ar lielām mājām, kas bija paslēpušās plašo un profesionāli sakopto zemesgabalu dziļumā. Pārsvarā bija redzami tikai dakstiņu jumti.

"Tomēr vienā ziņā Herardi būs bijusi taisnība."

"Un tā būtu?" es jautāju.

"Santala Spektere."

Vēstnieks ar ģimeni dzīvoja ēkā, ko, tāpat kā Herardi māju, aptvēra dzīvžogi. Turklāt viņu mājokli aizsargāja elektrisks žogs un milzīgi vārti ar kaltas dzelzs spirālēm, ko papildināja stilam pieskaņotu, uniformās tērptu sargu komanda.

Galjano apturēja mašīnu uz piebraukluves un sargam numur viens uzrādīja caurlaidi. Sargs paliecās uz priekšu, tad atgriezās sargu mājiņā. R;c dažām sekundēm atvērās vārti.

Ar plašu loku piebraucām pie ēkas parādes durvīm, kur perso nības dokumentus pārbaudīja sargs numur divi. Apmierināts viņš piezvanīja. Durvis atvērās, un sargs mūs nodeva mājkalpotāja rīcībā.

"Misis Spektere jūs gaida." Kalpotājs uz mums pat īsti neskatījās. "Lūdzu, sekojiet man."

Telpu iekārtojums bija pilnīgi tāds pats kā Herardi mājā. Paneļiern apšūts kabinets, dārgas flīzes, mēbeles un mākslas priekšmeti. Šoreiz bija Bahtiari paklājs.

Sagaidīšana bija tieši tāda, kā jau nojautām.

Misis Spekteres mati bija vara krāsā, lūpas un nagi oranži sarkanīgi. Mugurā viņai bija zīda bikškostīms saulespuķu ziedlapiņu krāsā un kājās pieskaņotas siksniņu sandales. Kad viņa tuvojās, lai mūs sagaidītu, viņas gaisīgais tērps virmoja. Kā Isijai Mijaki.

"Detektīv Galjano, vienmēr prieks jūs redzēt." Franču akcents. "Taču es, protams, būtu vēlējusies, lai tas notiek citos apstākļos."

"Kā jūs šodien jūtaties, misis Spektere?" Viņas pirksti Gallano brūnajā plaukstā izskatījās spokaini.

"Labi." Viņas smaids vērsās pret mani. Iestudēts smaids. "Vai šī ir tā jaunā sieviete, par kuru jūs runājāt?"

"Tempa Brenana," es stādījos priekšā pati.

Viņa pastiepa roku ar oranži sarkanīgajiem nagiem. Viņas āda bija tik mīksta, kauli tik smalki, ka šķita, es turu rokā bērna plaukstu.

"Ļoti pateicos, ka piekritāt sadarboties ar vietējām iestādēm.

Tas manam vīram un man daudz nozīmē."

"Es ceru, ka varu palīdzēt."

"Lūdzu, piedodiet manas raupjās manieres." Vienu roku viņa uzlika uz krūtīm, ar otru žestikulēja. "Lūdzu, sēdieties."

Viņa mūs nosēdināja nišā istabas labajā pusē un uzsāka sarunu. Visi logi bija aizsegti ar trīs collas biezām koka žalūzijām, kas neielaida istabā rīta sauli.

"Vēlaties tēju vai kafiju?" Viņa palūkojās vispirms uz Galjano, tad uz mani.

Mēs abi atteicāmies.

" Iātad, detektīv. Lūdzu, sakiet man, ka jums ir labas ziņas."

"Baidos, ka nav." Galjano teica klusā balsī.

No viņas sejas pazuda visa krāsa. Smaids trīsuļoja, taču nepazuda.

"Bet nav arī sliktu ziņu,' viņš ātri piebilda. "Es vienīgi gribēju pieskarties vairākiem būtiskiem jautājumiem, pārbaudīt dažus faktus un noskaidrot, vai kopš mūsu pēdējās sarunas ar jums nekas nav atgadījies."

Viņa atrāva roku no krūtīm un uzlika uz krēsla balsta, ar muguru piekļaujoties atzveltnes ieliekumam.

"Es centos, tiešām centos, taču man ir tikai tas, ko jau teicu, esmu atnācis tukšām rokām."

Neraugoties uz vislielākajām pūlēm, smaids nodzisa. Misis Spektere sāka raustīt atirušu pavedienu krēsla polsterējumā.

"Jau visu gadu naktis pavadu vaļējām acīm. Es… man to grūti izteikt. Bet acīmredzot esmu palaidusi garām daudz no tā, kas norisinās man apkārt."

"Santala spēlēja paslēpes." Viņa balss tonis bija diametrāli pretējs tonim, kādā viņš sarunājās ar Herardi. "Kā jau jūs teicāt, viņa nepavisam nebija atklāta pret jums un jūsu vīru."

"Man vajadzēja pievērst viņai vairāk uzmanības. Vairāk vērības."

Viņas seja oranžo malu oreolā izskatījās līķa bālumā. Viens pirksts ar lakolo nagu it kā pēc neatkarīgas komandas raustīja pavedienus.

Man par viņu sāpēja sirds, un es meklēju mierinājuma vārdus.

"Nevainojiet sevi, misis Spektere. Neviens no mums nevar pilnīgi kontrolēt savus bērnus."

Viņas acis no Galjano pievērsās man. Pat krēslā pamanīju, kā spīdēja spilgti zaļās kontaktlēcas.

"Vai jums ir bērni, doktore Brenana?"

"Mana meita studē universitātē. Es zinu, cik grūti ir audzināt pusaudžus."

Ja.

"Vai mēs varētu vēlreiz atgriezties pie dažiem jautājumiem, misis Spektere?" jautāja Galjano.

"Ja no tā būs kāds labums."

Viņš paņēma piezīmju grāmatu un sāka precizēt uzvārdus un īliilumus. Visā aptaujas gaitā misis Spektere neapzināti plūkāja pavedienus, brīžiem vīdama tos čokurā, brīžiem atkal iztaisnodama. Reizi pa reizei no auduma izspraucās kāda nagla un pavedieni izira uz visām pusēm.

"Šantalu pirmo reizi arestēja pirms gada novembrī."

"Jā." Muļķīgs klusums.

"Viesnīcā Santa Lucia Pirmajā zonā."

Ja.

"Viņas otrais arests notika pagājušajā jūlijā."

Ja.

"Viesnīcā Bella Vista."

mt»

Ja. v

"No pagājušā gada augusta līdz decembrim Santala bija Kanādā, lai ārstētos no narkomānijas."

Ja.

"Kur?"

"Rehabilitācijas centrā Cibogemao."

Vērodama, kā noslīd atirusi šķiedra, pēkšņi sajutu nervu spriedzi. Palūkojos uz Galjano. Nelikās, ka viņš būtu ko manījis.

"Tas atrodas Kvebekā?"

"Patiesībā tā ir nometne, vairākus simtus jūdžu uz ziemeļiem no Monreālas."

Es reiz lidoju uz Cibogemao veikt ekshumāciju. Apvidus bija tik mežains, ka no lidmašīnas atgādināja brokoļus.

"Programmā paredzēts jaunajiem cilvēkiem iemācīt uzņemties personīgu atbildību par narkotiku lietošanu. Tikšanās ar viņiem parasti ir visai ierobežota, bet mēs ar vīru nolēmām, ka vispiemērotākā būs "stipras mīlestības" pieeja." Viņas sejā parādījās kaut kas līdzīgs vārgam diplomātiskam smaidam. "Nometnes lielais attālums ir garantija, ka tās dalībnieki pabeigs visu terapijas kursu."

Galjano taujāšana turpinājās vairākas minūtes. Koncentrēju uzmanību uz sarkanajiem nagiem. Noslēgumā vēl viens jautājums: "Vai jums ir kādi jautājumi man, misis Spektere?"

'Kas jums ir zināms par atrastajiem kauliem?"

Galjano nepārsteidza, ka viņa zināja par viesnīcā Paraiso atrasto skeletu. Bez šaubām, viņa par to bija labi informēta, pateicoties vīra sakariem.

"Es jau taisījos to pieminēt, taču te maz kas ziņojams, kamēr doktore Brenana pabeigs savu analīzi."

"Varbūt jūs varat kaut ko pastāstīt?" Viņas skats pievērsās man.

Es vilcinājos, negribēdama komentēt savus vērojumus, kas gūti uz fotogrāfiju un fekāliju baseina paviršas apskates pamata.

"Vismaz k.aut ko?" viņa lūdzās.

Mana mātes sirds cīnījās ar zinātnieces smadzenēm. Ja nu gadījumā Santalas vietā bez vēsts būtu pazudusi Keitija? Ja tā būtu es, kas vīstīja krēsla polsterējuma pavedienus?

"Es šaubos, vai tas ir jūsu meitas skelets."

"Kāpēc tā?" Balss bija mierīga, taču pirksti turpināja kustēties pretējā virzienā.

"Man ir aizdomas, ka atrastā persona nepieder pie baltās rases."

Viņa raudzījās manī, elektrozilajās acīs spoguļojās dziļas bažas.

"Gvatemaliete?"

"Iespējams. Tomēr, kamēr nebūšu pabeigusi izmeklēšanu, tas ir tikai pirmais iespaids."

"Kāds tas varētu būt?"

Palūkojos uz Galjano.

"Mēs esam iekulušies juridiska rakstura nepatikšanās," viņš teica.

"Proti?"

Galjano pastāstīja par Diasu.

"Kāpēc tiesnesis tā rīkojās?"

"Nav skaidrs."

"Situāciju paskaidrošu vīram."

Viņa atkal pievērsās man.

"Jūs esat laipna sieviete, doktore Brenana. To var redzēt pēc misu sejas. Merci (Paldies)." Šoreiz smaidīja atkal vēstnieka sieva.

"Kā jūs domājat ja es atnestu jums katram kādu dzērienu? Varbūt limonādi?" Galjano atteicās. "Varbūt ūdeni?" "Protams."

Kamēr viņa bija projām, es kā bulta piesteidzos pie rakstāmKalda, no līmlentes turētāja atrāvu strēmeli, drāzos atpakaļ pie misis Spekteres krēsla un lentes lipīgo pusi piespiedu pie krēsla polsterējuma. Galjano vēroja mani bez komentāriem.

Misis Spektere atgriezās, nesdama kristāla glāzi ar ledus aukstu ūdeni, uz glāzes malas bija uzsprausta citrona šķēlīte. Kamēr es dzēru, viņa runāja ar Galjano.

"Diemžēl man nekā cita nav, ko jums piedāvāt, detektīv. Daru, ko varu. Patiešām cenšos."

Foajē viņa mani pārsteidza ar lūgumu. "Vai jums ir vizītkarte, doktore Brenana?" Izvilku vienu vizītkarti.

"Paldies." Ar rokas mājienu viņa aizraidīja kalpotāju, kas steidzās lejā pa kāpnēm. "Vai ar jums var sazināties jebkurā vietā?" Pārsteigta es uzrakstīju mana īrētā mobilā telefona numuru. "Lūdzu, lūdzu, detektīv. Atrodiet manu bērnu." Aiz mūsu mugurām aizcirtās smagās ozolkoka durvis. Galjano sāka runāt tikai tad, kad iesēdāmies automobilī. "Kāda nozīme bija polsterējuma tīrīšanas procedūrai?" "Vai jūs redzējāt viņas krēslu?" Viņš uzlika drošības jostu un iedarbināja dzinēju. "Aubusson. Dārga mēbele."

Es pacēlu Iīmlenti. "Sis Aubusson ir pārklāts ar kažokādu." Roku turēdams uz atslēgas, viņš pagriezās pret mani. "Spekteri liecināja, ka viņiem neesot mājdzīvnieku."

DESMITĀ NODALA

Atlikušo svētdienas daļu pavadīju, pētīdama skeletus no Cupanjas izrakumiem. Strādāja arī Elēna un Mateo, informēdami par izmeklēšanas rezultātiem Sololā. Saruna ilga piecas minūtes.

Karlosa līķis nodots viņa brālim, kas bija atlidojis, lai nogādātu mirušo uz Buenosairesu apbedīšanai. Mateo organizēja piemiņas dievkalpojumu Gvatemalas pilsētā.

Piektdien uz slimnīcu devās Elēna. Mollija joprojām atradās komā. Policija vēl nebija nākusi noziedzniekiem uz pēdām.

Tāda bija situācija.

Viņi sniedza ziņas arī no Cupanjas. Ceturtdienas vakarā senjoras Cipas dēls jau ceturto reizi bija kļuvis par vectēvu. Tagad vecajai sievietei bija septiņi mazmazbērni. Cerēju, ka jaunās dzīvībiņas viņas dzīvē ienesīs prieku.

Laboratorijā valdīja nedēļas nogales klusums. Nekādu čalu. Nekādu radio. Nekādu mobilā telefona zvanu.

Nekādu Olliju Nordsternu, kuri uzbāztos ar intervijām.

Tomēr koncentrēties bija grūti. Manas jūtas riņķoja kā rats, kas darbojās ciešā sazobē ar daudziem citiem riteņiem. Ilgas pēc mājām, pēc Keitijas, pēc Raiena. Zēlums par mirušajiem, kas gulēja man apkārt kastēs. Bažas par Molliju. \4inas apziņa par to, ka biju ļāvusi sev liekt muguru viesnīcā Paraiso.

Dominēja vainas sajūta. Nozvērējusies darīt vairāk Cupanjas upuru, nevis kanalizācijas tvertnē atrastās meitenes labā, turpināju strādāt vēl ilgi pēc tam, kad Elēna un Mateo aicināja darbu beigt.

Apbedījums numur četrpadsmit piederēja sievietei, kas bija nedaudz jaunāka par divdesmit gadiem. Viņai bija daudzi

Itlīsumi uz žokļa un labās rokas un mačetes cirtienu pēdas uz pakauša. Nezvēri, kas to bija pastrādājuši, savu amatu prata labi un pamatīgi.

Kad aplūkoju trauslos kaulus, manas domas atkal un atkal atgriezās pie viesnīcā Paraiso atrastā upura. Divas jaunas sievietes noslepkavotas ar pārdesmit gadu laika atstarpi. Vai kaut kas vispār ir mainījies? Zēlums pārauga jūtamā smeldzē.

Apbedījums numur piecpadsmit piederēja piecgadīgam bērnam. Lai neviens vairs nemēģina man iestāstīt, ka pļaukai jāvērš pretī arī otrs vaigs.

~Pēcpusdienas pievakarē ienāca Galjano. Ernandess no Patrīsijas Eduardo un Klaudijas de la Aldas vecākiem neko daudz nebija uzzinājis. Senjora Eduardo atminējās, ka viņas meitai neesot paticis slimnīcas uzraugs un ka Patrīsijai neilgi pirms pazušanas ar uzraugu izcēlies konflikts. Viņa nevarēja atcerēties šis personas vārdu, dzimumu un stāvokli sabiedrībā.

Senjors de la Alda domāja, ka viņa meita neilgi pirms pazusanas sākusi zaudēt svaru. Tam nepiekrita senjora de la Alda. Uija zvanījuši no muzeja, lai informētu, ka nevarot ilgāk saglabāt Klaudijas darbavietu. Viņi pieņemšot darbā pastāvīgu darbinieku.

Pirmdien biju nonākusi pie apbedījuma numur sešpadsmit, pubertāti sasniegušas meitenes, kurai jau parādījās otrie dzerokļi. FЈc manām domām, viņas augums bija trīs pēdas deviņas collas garš. Viņa tikusi nošauta, tad ar mačeteSi triecienu viņai nocirsta galva.

Ap pusdienlaiku devos uz policijas pārvaldi, kur mēs ar Galjano turpinājām darbu tiesu ekspertīzes laboratorijas pierādījumu nodaļā. Ienākuši sastapām maza auguma vīru ar papliku galvasvidu. Viņš bija pārliecies pār anatomikuma vienīgo mikroskopu. Kad Galjano ierunājās, vīrs pagriezās uz mūsu pusi un uzbīdīja aiz savām šimpanzes ausīm brilles zelta rānjjos. V i -

Šimpanze stādījās priekšā kā Fredijs Minoss, viens no diviem matu un šķiedru analīzes speciālistiem. Minošam bija atsūtīti paraugi no kanalizācijas baseinā atrastajiem džinsiem, no Herardi un Eduardo mājām un no misis Spekteres krēsla.

"Buraties, vai ne?" jautāja Galjano.

Minoss izskatījās samulsis.

"Zelējat tabaku?"

Ne mazākās reakcijas.

"Zvaigžņu kari?"

"O, jā. Amerikāņu filma."

Minoša labā jāsaka, ka spāniski joks skanēja neveikli.

"Labi, labi. Ko jūs noskaidrojāt?"

"Jūsu nepazīstamais paraugs ir kaķa spalva."

"Vai esat pārliecināts?"

"Ka tā ir spalva vai ka tas ir kaķis?"

"Ka tas ir kaķis," es iespraucos vidū, redzēdama Galjano sejas izteiksmi.

Minoss pagrieza krēslu pa labi un no daudzajiem uz galda izvietotajiem instrumentiem izvēlējās bīdmēru. Tad viņš atkal pagriezās pret mikroskopu un pabīdīja zem okulāra vienu paraugu. Iestādījis asumu, viņš piecēlās un deva zīmi, lai palieku sēžam.

"Skatieties."

Uzmetu skatu Galjano. Ar mājienu viņš aicināja mani pienākt pie krēsla.

"Vai vēlaties, lai runāju angliski?" Minoss jautāja.

"Ja jums nav iebildumu." Nezināju, kā labāk. Manas spāņu valodas zināšanas bija vājas, un es gribēju pilnīgi saprast viņa paskaidrojumu.

"Ko jūs redzat?"

"Kaut ko līdzīgu stieplei ar asu galu."

"Jūs skatāties uz necirptu kaķi. Tas ir viens no divdesmit septiņiem paraugā ar atzīmi Paraiso ietvertajiem matiņiem."

Minoša angļu valodas izrunai piemita dīvaina kadence augšup lejup kā kalliopei [7] .

"Ievērojiet, ka matiņam nav atšķirīgas formas."

"Atšķirīgas?"

"Dažām sugām spalvas forma ir labs identificēšanas līdzeklis. Zirga spalva ir rupja un pie saknītēm veido asu leņķi. Brieža spalva ir sprogaina, ar ļoti tievu saknīti. Ļoti atšķirīga. Spalvai no viesnīcas Paraiso nav nekā tamlīdzīga." Viņš sakārtoja Idilles. "Tagad pavērojiet pigmenta sadalījumu. Vai redzat kaut ko atšķirīgu?"

Minošam ļoti patika vārds atšķirīgs.

"Šķiet visai viendabīga," es teicu.

"Ta ir. Atļaujiet!"

Izvilcis stikliņu, viņš piegāja pie optiskā mikroskopa, ievietoja stikliņu un iestādīja asumu. Virzīdama savu krēslu uz ritentiņiem gar galda malu, piebraucu pie mikroskopa un ielūkojos okulārā. Tagad matiņš atgādināja resnu virvi ar tievu dzīslu.

"Raksturojiet serdi," Minoss deva rīkojumu.

Uzmanību pievērsu dobajam centram, kas bija līdzīgs gara kaula smadzeņu dobumam. "Atgādina kāpnes."

"Lieliski. Serdes forma ir ārkārtīgi mainīga. Dažām sugām šī serde ir divdaļīga, pat daudzdaļīga. Labs piemērs ir lamu ģints dzīvnieki. Ļoti atšķirīga. Lamām mēdz būt arī lieli pigmenta sakopojumi. Kad redzu šādu kombināciju, tūlīt pat domāju par lamu."

Lamu?

"Jūsu paraugu serdēm ir vienkāpņu forma. Tieši to jūs arī redzat."

"Tatad tas ir kaķis?"

"Ne tikai. Vienkāpņu forma var būt liellopu, kazu, šinšillu, ūdeļu, bizamžurku, āpšu, lapsu, bebru, suņu patiesi, daudzu dzīvnieku smalkās spalvas serdei. Bizamžurku spalvai ir zvīņām līdzīgs raksts. Tā es noskaidroju, ka tā nav bizamžurka."

"Zvīņas?" Galjano jautāja. "Kā zivīm?"

"Patiesībā jā. īsumā paskaidrošu par zvīņām. Liellopu spalvai nereti piemīt slāņains pigmenta sadalījums, bieži vien ar plašiem sakopojumiem, tāpēc tas nekādā ziņā nav liellops. Zvīņas nebija tādas kā kazām."

Šķita, ka Minoss vairāk runā pats ar sevi nekā ar mums, vārdos izteikdams analīzē izmantotās domas gaitu.

"Pigmenta sadalījuma dēļ tas nav arī āpsis. Tas nav…"

"Bet kas tas katrā ziņā ir, senjor Minos?" iejaucās Galjano.

"Suns." Minoša balsī izskanēja aizvainojums, ka Galjano neinteresē zīdītāju spalva.

"Ay, Dios (Ak Dievs)." No Galjano lūpām izlauzās gaisa strūkla. "Cik bieži uz apģērba parādās suņa spalva?"

"O, ļoti, ļoti bieži." Minoss nemanīja Galjano sarkasmu. " Tāpēc es nolēmu to pats divreiz pārbaudīt."

Viņš piegāja pie galda un no plaukta nodalījuma izvilka dzeltenbrūnu mapi.

"Reiz es izsvītroju no saraksta visus, izņemot kaķus un suņus, noteicu izmērus un darīju to, ko es saucu par seržu procentuālo analīzi."

Viņš izvilka izdruku un nolika man blakus uz galda.

"Ta kā noziegumu izdarīšanas vietās visbiežāk atrod kaķu un suņu spalvas, veicu nelielu pētījumu, lai noskaidrotu to atšķirību. Es izmērīju simtiem suņu un kaķu spalvu un izveidoju datu bāzi."

Viņš uzšķīra lapu un norādīja uz izkliedējuma diagrammu, ko divās daļās sadalīja diagonāla svītra. Ta šķīra desmitiem trīsstūru virs un desmitiem apļu zem svītras. Tikai nedaudzi simboli šķērsoja kraso Rubikonas līniju.

"Seržu procentuālo attiecību es aprēķinu, dalot serdes platumu ar matiņa garumu. Sai diagrammā atspoguļots skaitlis, kas izteikts procentos attiecībā pret vienkāršu mata platumu mikronos. Kā redzat, ar nelieliem izņēmumiem kaķa spalvas specifiskās vērtības koncentrētas virs noteikta sliekšņa, turpretī suņa spalvai tās atrodas apakšā."

" Tas nozīmē, ka kaķa spalvai serdes ir relatīvi platākas."

"Jā." Viņš starodams vērsās pie manis kā skolotājs, kuru iepriecinājusi skolēna attapība. Rīc tam viņš norādīja uz zvaigznīšu sakopojumu trīsstūru mudžeklī virs svītras.

"Sie punkti ir uz labu laimi izvēlētās spalvas no viesnīcas Paraiso parauga. Visas spalvas raksturīgas tieši kaķiem."

Minoss parakņājās mapē un izvilka no tās vairākus krāsu fotouzņēmumus.

"Bet jūs jautājāt par zvīņām, detektīv. Es gribēju labi aplūkot virsmas struktūru, tāpēc spalvas no Paraiso viesnīcas ieliku skenējošā elektronu mikroskopā."

Minoss pasniedza man spīdīgu piecreiz septiņus mikronus resnu matu. Jutu, ka pār manu plecu pārliecas Galjano.

"Tas ir viesnīcā Paraiso iegūtās mata saknītes gals četrsimtkārtīgā palielinājumā. Aplūkojiet ārējo virsmu."

"Izskatās kā vannasistabas grīda." Galjano.

Minoss parādīja vēl vienu fotogrāfiju. "Ta atrodas nedaudz augstāk virs stobra."

"Ziedlapiņas."

"Labi, detektīv." Šoreiz atzinīgu smaidu izpelnījās Galjano. "Tas, ko jūs tik trāpīgi nosaucāt par ziedlapiņām, mūsu valodā nozīmē zvīņu raksta progresiju. Sai gadījumā tas zvīņu raksts, ko mēs dēvējam par neregulāru mozaīku, pāriet rakstā, ko mēs i.iucam par ziedlapiņu."

Minošu varēja godināt par žargona meistaru. Taču šis vīrs zināja, ko runā.

Fotogrāfija numur trīs. Tagad zvīņas izskatījās līdzīgākas bišu Minām, to malas bija asākas.

"Tas ir mata galiņš. Zvīņu rakstu mēs saucam par regulāro mozaīku. Robežšķautnes ir kļuvušas robainākas."

"Kāds tam sakars ar kaķiem un suņiem?" vaicāja Galjano.

"Suņiem zvīņu raksta progresijas amplitūda ir daudz plašāka, bet, pēc manām domām, šī progresija piemīt tikai kaķiem."

"Tatad uz džinsiem bija kaķa spalva." Galjano iztaisnoja muguru.

(IT — «

Ja.

"Vai tā ir no viena paša kaķa?" es jautāju.

"Es neko tādu neesmu redzējis, kas liktu domāt citādi."

"Un kā ar Spekteres paraugu?"

Minoss šķirstīja savu mapi.

"Tas varētu būt paraugs numur četri." Viņš man uzsmaidīja. "Kaķis."

"Viss liek domāt par kaķu dzimtu." Mirkli padomāju. "Vai viesnīcas Paraiso paraugs ir savienojams ar pārējiem trim?"

"Šoreiz situācija kļūst interesantāka."

Minoss atvēra citu lappusi un ieskenēja tekstu.

"Paraugā numur divi vidējais spalvas garums bija lielāks nekā pārējos trīs paraugos." Viņš palūkojās uz mums. "Virs pieciem centimetriem, kas ir visai ievērojams garums." Tad atpakaļ pie ziņojuma. "Ari mati bija kļuvuši krietni vien smalkāki." Viņš vēlreiz pacēla acis. "Pretstatā rupjajiem." Atpakaļ pie ziņojuma. "Un katra matiņa virsmas struktūrā bija jaušams regulārās mozaīkas ar līdzenām malām un zvīņu tipa ar līdzenu vainagu sajaukums."

Minoss aizvēra mapi, bet neko nepaskaidroja.

"Ko tas nozīmē, senjor Minos?" es jautāju.

"Paraugs numur divi atšķirībā no pārējiem trim paraugiem nāk no cita kaķa. Mans minējums, un tikai minējums, kas netiks iekļauts manā ziņojumā, ir, ka kaķis numur divi varētu būt persietis."

"Bet pārējie paraugi nav no persiešu kaķiem?"

"Parastie īsspalvainie."

"Bet viesnīcas Paraiso paraugs sakrīt ar abiem pārējiem paraugiem?"

"Sakrīt, jā."

"Kāds bija parauga numur divi marķējums?"

Atkal Minoss ielūkojās mapē.

"Eduardo."

"Ta varētu būt Gundega [8] ."

"Persietis?" mēs ar Minošu vienlaikus jautājām.

Galjano pamāja ar galvu.

"Tātad Gundega nebija donore viesnīcā Paraiso atrastajai spalvai," es teicu.

"Persiešu kaķis nebija donors viesnīcā Paraiso atrastajai spalvai," Minoss izlaboja.

"Ar Gundegu viss skaidrs. Bet kā ar Herardi un Spekteru kaķiem?"

"Katrā ziņā kandidāti."

Sajutu pēkšņu optimisma vilni.

"Tapat kā miljons pārējo īsspalvaiņu Gvatemalas pilsētā," viņš piebilda.

Optimisms strauji noplaka kā lifts brīvā kritienā. "Vai jūs varat noteikt, vai kāds no pārējiem paraugiem sakrīt ar spalvas paraugu no džinsiem?" Galjano jautāja.

"Abiem ir līdzīgas pazīmes. Individualizācija, pamatojoties uz spalvas morfoloģiju, nav iespējama." "Bet DNS?" es jautāju. "To iespējams izdarīt."

Minoss uzmeta mapi uz galda, noņēma brilles un sāka tās līrīt ar sava laboratorijas uzsvārča stērbeli. "Taču ne šeit." "Kāpēc ne?"

"Ir sakrājies tik daudz cilvēka audu paraugu, ka to analīze

prasīs sešus mēnešus, nemaz nerunājot par kaķu spalvas anai. >i lizēm.

Iegrimu pārdomās, ko nu lai iesāk. Pēkšņi atskanēja Galjano mobilais telefons.

Klausoties viņa seja sastinga. "/Ay, Dios mio! Dondc? (Mans Dievs! Kur?,)" Veselu minūti viņš klusēja, tad viņa acis sastapās ar manām. Viņš sāka runāt, šoreiz angliski. "Kāpēc man nepiezvanīja agrāk?" Ilga pauze. "Ksikajs ir tur?" Vēl viena pauze. "Dodamies ceļā."

VIENPADSMITĀ NODAĻA

Trijos pēcpusdienā ielās jau bija sastrēgumi. Spīdināja automobiļu gaismas, kauca sirēnas, Galjano līčuloču manevrēja pa mašīnu straumi. To vadītāji deva mums ceļu, piebraukdami tuvāk ietvei. Bez pārstājas viņš turēja kāju uz akseleratora, piebremzēdams tikai ielu krustojumos.

Bez mitas spāņu valodā tarkšķēja radio. Nesapratu, par ko ir runa, taču tam nebija nozīmes. Es domāju par Klaudiju de la Aldu, tērpušos vienkāršos melnos svārkos un pasteļkrāsas blūzītē. Mēģināju atcerēties viņas sejas izteiksmi fotogrāfijās, taču nesekmīgi.

loties no pagātnes iznira citas ainas. Seklas kapu dobes. Trūdoši, palagos ietīti līķi. Nobirušām lapām pārklāti skeleti. Satrunējušas, visapkārt dzīvnieku izmētātas drēbes.

Mēsliem pildīts galvaskauss.

Vēders savilkās čokurā.

Izmisušu vecāku sejas. Miris viņu bērns, un man par to viņiem jāpastāsta. Viņi ir apjukuši, bēdu pārņemti, neticīgi, saniknoti. Sādu ziņu vēstīšana ir šaušalīgs pienākums.

Nolādēts! Tas atkārtojas atkal.

Krūtīs lēkāja sirds.

Nolādēts! Nolādēts! Nolādēts!

Zvanīts senjorai de la Aldai tieši tai brīdī, kad es steidzos ko vairāk uzzināt par kaķu spalvu. Vīrieša balss teikusi, ka Klaudija esot mirusi. Viņš zinot, kur atrodas viņas līķis. Histērijas lēkmē senjora bija zvanījusi Ernandesam, bet viņš Ksikajam. Kādā gravā pie pilsētas pašas rietumu robežas izlūkošanas komanda atradusi kaulus.

"Ko vēl jums pastāstīja Ernandess?" es jautāja.

"Zvanīts no publiskā telefona."

"Kur?"

"Kobanas autobusu stacijā Pirmajā zonā."

"Ko zvanītājs teicis?"

"Viņš pastāstījis viņai, ka līķis atrodoties Septītajā zonā. Norādījis atrašanās vietu. Tad nolicis klausuli."

"Netālu no arheoloģisko izrakumu vietas?"

"Uz pagalma puses pakāpieniem."

Septītā zona ir attāls pilsētas nostūris, kas izvietojies ap maiju apdzīvotā apgabala centra Kaminalhuju drupām. Savos ziedu laikos pilsētu apjoza trīs simti aizsarggrāvju, tajā bija trīspadsmit sabiedrisko laukumu un piecdesmit tūkstoši iedzīvotāju. Atšķirībā no ielejas maijiem Kaminalhuju celtnieki priekšroku deva akmens mājokļiem, kas nebija visai piemēroti tropiskajam klimatam. Savu daļu ir prasījusi erozija un augošā lielpilsēta, un šodien no senās metropoles pāri palikusi vairs tikai rinda zemes uzkalniņu un zaļš laukums, kur tiekas mīlētāji un plastmasas šķīvīšu spēles frisbija spēlētāji.

"Klaudija strādāja Iksčelas muzejā. Domājat, ka šeit ir kāda sakarība?"

"Es katrā ziņā noskaidrošu."

Kad traucāmies gar izgāztuvi, mašīnā ieplūda smaka.

"Vai senjora de la Alda balsi pazina?"

"Nē."

Steidzoties cauri pilsētai, redzējām, ka apkārtne kļūst arvien vienmuļāka un nekoptāka. Beidzot Galjano iegrieza mašīnu šaurā ieliņā, kurā uz visiem četriem stūriem bija nelielas ēstuves comedores un sīki veikaliņi. Mēs pabraucām garām applukušām karkasmājām ar veļas mazgātuvi un ieliektiem lieveņiem. Četrus kvartālus tālāk iela beidzās ar T veida krustojumu, kas savukārt abos virzienos noslēdzās ar strupceļu.

Nogriezušies pa kreisi, mēs ieraudzījām jau pazīstamo drūmo ainu. Vienā pusē rindā stāvēja patruļmašīnas, to gaismas mirgoja, pļerkstēja radio. Pretējā pusē gaidīja morga mašīna. Aiz tās metāla aizsargmargas; līdzās margām nogāze pārgāja dziļā gravā barranca.

Divdesmit jardus priekšā ietvi šķērsoja ķēde. Nozieguma vietu norobežoja dzeltena lente, kas desmit pēdu garumā stiepās pa nogāzi, pagriezās uz kreiso pusi, tad virzījās paralēli žogam un atkal pazuda gravā.

Pa norobežoto teritoriju rosījās uniformās tērpti policisti. Ārpusē ainu vēroja neliels skaits cilvēku, vieni ar fotoaparātiem, citi ar piezīmju bloknotiem. Mums aiz muguras redzēju automobiļus un televīzijas mašīnu. Preses pārstāvji vai nu sēdēja savās mašīnās, vai smēķēja, sarunājās, snauda ārpus tām.

Kad mēs ar Galjano aizcirtām savas automašīnas durvis, mūsu virzienā pavērsās objektīvi. Mūs ielenca žurnālisti.

"Senor, esta… (Senjor, vai…)"

"Detektīv Galjano… "

"Una pregunta, por favor (Lūdzu, vienu jautājumu)."

Ignorēdami vētraino uzbrukumu, mēs izspraucāmies pa lentes apakšu un devāmies uz gravas nogāzi. Mums aiz muguras klikšķēja fotoaparātu slēdži. Skanēja jautājumi.

Ernandess stāvēja uz gravas nogāzes piecus jardus zemāk. Galjano sāka rāpties viņa virzienā. Tūlīt aiz viņa sekoju es.

Lai gan šo nogāzi klāja galvenokārt zāle un krūmi, tā bija stāva un akmeņaina. Centos kājas likt sāniski, zemu pieliecos un ķēros aiz zariem. Nevēlējos izmežģīt potītes vai pa nogāzi ievelties gravā.

Rokas skrāpēja sīkie zari. Izkustējās akmeņi un ar troksni ripoja lejup pa stāvo nogāzi. Virs galvas, aizkaitināti par cilvēku iejaukšanos, ķērca putni.

Baigā pirmskrīzes nojautā caur ķermeni izplūda adrenalīna strāva. Varbūt tā nav viņa, teicu sev.

Ar katru soli tikko jaušamā smaka pastiprinājās.

Piecpadsmit pēdas zemāk nogāze pārgāja horizontālā līdzenumā, kas noslēdzās ar strauju kritumu.

Sasodītā reklāma, nodomāju, sperdama soli uz nelielā laukuma. Par de la Aldas pazušanu jau ziņots presē.

Ar metāla detektoru zemi krustām šķērsām taustīja Mario koloms. Huans Karloss Ksikajs pie Ernandesa kājām kaut ko fotografēja. Tāpat kā viesnīcā Paraiso, abiem speciālistiem mugurā bija darba apģērbi un galvā cepures.

Mēs ar Galjano pāri laukumam devāmies pie Ernandesa.

Līķis gulēja ar lietusūdeni pilnā grāvī, kas nogāzi atdalīja no plakankalnes. To klāja dubļi un lapas, tas bija novietots uz melnas celofāna plēves. Lai gan no līķa bija palicis pāri tikai skelets, kaulus kopā vēl saturēja muskuļu un to saišu atliekas.

Viens skatiens, un es aizturēju elpu.

Gluži kā sausi žagari, izstiepušies no izbalējušas zilas blūzītes piedurknēm, rēgojās roku kauli. No satrūdējušās melnās kleitas i/slējušies vīdēja kāju kauli, pazuzdami dubļiem notašķītās īsajās zeķītēs un kurpēs.

Piķis un zēvele!

"Galvaskauss atrodas tālāk grāvī." Ernandesa piere spīdēja. Viņa seja bija sasarkusi, krekls līdz krūtīm klāts ar māliem kā loga romieša skulptūrā.

Pietupos. Virs galvas sīca mušas, saulē spīdēja to zaļie ķermeņi. Plānos audus no vienas vietas klāja apaļi caurumiņi, bet kaulus vagoja smalkas rievas. Trūka vienas rokas.

"Galva nocirsta?" Ernandess jautāja.

"Dzīvnieki," es atbildēju.

"Kādi dzīvnieki?"

"Sīkie maitēdāji. Varbūt jenoti."

Man blakus notupās Galjano. Nebaidīdamies pūstošās miesas smakas, viņš izvilka no kabatas pildspalvu un ar to no kakla skriemeļiem atmudžināja ķēdīti. Kad viņš pacēla pildspalvu acu augstumā, sudraba krustiņā iemirdzējās saule.

Ķēdīti nolicis iepriekšējā vietā, Galjano piecēlās un pārlaida acis apkārtnei.

"Droši vien neko vairāk neatradīsim." Viņam sažņaudzās žokļa muskuļi.

"Kur nu pēc desmit mēnešu trūdēšanas zemē," piekrita Ernandess.

"Pārbaudiet teritoriju. Visiem līdzekļiem." "Labi."

"Kā būs ar apkārtnes iedzīvotājiem?"

"Mēs jau apstaigājām visas mājas, taču šaubos, vai daudzko uzzināsim. Līķis droši vien izmests naktī."

Viņš rādīja uz vecu vīru, kas stāvēja aiz lentes pakalna virsotnē.

"Grempss dzīvo vienu kvartālu tālāk. Viņš sakās atceramies, ka pagājušo vasaru vairākkārt redzējis kādu automašīnu. Ievērojis tāpēc, ka šī ir aklā iela un mašīnas šeit sastop reti. Viņš saka, ka divas trīs reizes atgriezies šoferis, vienmēr naktī, viens pats. Vecajam vīram šķitis, ka tas ir kāds perverss tips, kas meklē nomaļu vietu, kur nolaist sēklu, tāpēc turējies pa gabalu."

"Vai viņa stāsts izklausās ticams?"

Ernandess paraustīja plecus. "Varbūt viņš pats ir sīks blēdis. Kā gan citādi viņš varētu tā nodomāt? Lai nu kā, viņš atceras, ka mašīna bijusi veca. Varbūt Toyota vai Honda. Viņš neesot pārliecināts. To redzējis tikai no savas mājas lieveņa, tāpēc nav kārtīgi apskatījis mašīnas un pamanījis firmas logo."

"Vai ievērojis kādas personīgās pazīmes?"

Ernandess papurināja galvu. "Situācija līdzīga notikumam ar bērnu kanalizācijas baseinā. Ap gurniem drēbes gabals, vairāk nekā. Acīmredzot perversais tips savu upuri bija novācis no ceļa un iemetis aizā. Kad būsim šeit visu pabeiguši, lejā nokāps Ksikajs un Koloms."

Galjano acis vēroja nelielo pūli, kas drūzmējās augšā uz kraujas malas.

"Nav nekā, es gribēju teikt, ka nav ko ziņot masu medijiem, līdz būšu ticies ar cietušās ģimeni."

Viņš pagriezās uz manu pusi.

"Ko jūs šeit domājat darīt?"

Vienīgais, ko es negribēju darīt, atkārtot viesnīcā Paraiso pieļauto kļūdu.

"Man būs nepieciešams līķa maiss un vairākas stundas."

"Nesteidzieties."

"Taču ne pārāk ilgi," es teicu, bet manus vārdus skarbākus padarīja pašas vainas apziņa.

"Tik, cik jums nepieciešams."

No viņa intonācijas jutu, ka Diass mani šoreiz netraucēs.

No mugursomas izvilkusi ķirurga cimdus, piegāju pie līdzenā laukuma malas, nometos uz ceļiem un sāku rāpot gar grāvja malu, ar pirkstiem kāsdama lapas un dubļus. Tapat kā Paraiso, man pa pēdām sekoja Ksikajs ar savu Nikon fotoaparātu.

Galvaskauss gulēja sešu pēdu atstatumā no skeleta kakla, kur l<> bija aizvilkuši un pametuši dzīvnieki, kad viņiem par to zuda interese. Līdzās galvaskausam atradās matu vīkšķis. Divas pēdas no matiem aiz izsvaidītām pirkstu falangām vienkopus gulēja plaukstas kauli.

Kad Ksikajs bija nofotografējis un es fiksējusi precīzu novietojumu, atgriezos vietā, kur atradās ķermeņa galvenās sastāvdaļas, pabeidzu grāvja pārbaudi un soli pa solim apstaigāju lid/.eno laukumu. Pēc tam to pārstaigāju vēlreiz, tikai šoreiz perpendikulārā virzienā.

Neko neatradu.

Atgriezusies pie skeleta, no mugursomas izķeksēju kabatas laternu un raidīju tam virsū staru kūli. Ernandesam bija taisnība. Šaubījos, vai pēc desmit mēnešiem varēšu atrast pēdas, kas noderētu pierādījumiem, tomēr cerēju, ka no dzīvnieku naKiem būtu varējusi nedaudz pasargāt celofāna plēve.

Pamanīju rāvējslēdzēju.

Kaut gan pēdu meklēšana šķita bezcerīga, lielu uzmanību pievērsu tieši plēvei. Ja uz tās būtu saglabājušies kādi fragmenti, matiņi vai šķiedras, mēs tās konstatētu laboratorijā.

Nolikusi malā laternu, noguldīju skeletu uz muguras. Smaka kļuva intensīvāka. Visos virzienos skraidīja vaboles un daudzkāji. Man virs galvas Ksikajs klikšķināja fotoaparāta slēdzi.

Tādā klimatā, kāds irGvatemalas augstkalnē, mirušā ķermenis var pārvērsties skeletā mēnešu vai pat nedēļu laikā atkarībā no tā, cik tas ir pieejams kukaiņiem un maitēdājiem. Ja līķis ir i ieši iesaiņots, sadalīšanās procesu var ievērojami palēnināt. Muskuļi un saistaudi var pat mumificēties. Tieši tā bija noticis šeit. Kauli turējās kopā diezgan labi.

Pētīju sarukušo līķi, paturot prātā astoņpadsmit gadus vecās Klaudijas de la Aldas fotogrāfijas. Sakodu zobus.

Tikai ne šoreiz, Dias. Tikai ne šoreiz.

Pastāvīgi mainīdama ķermeņa stāvokli, lai man būtu ērtāk strādāt, sāku darboties no tās ķermeņa daļas, kura reiz bija galva, un collu pa collai virzījos kāju virzienā, sasprindzinājusi visu ķermeni, lai veiktu uzdevumu. Laiks ritēja. Pienāca un devās projām ļaudis. Sāpēja mugura un ceļi. Acis un āda sūrstēja no ziedputekšņiem, putekļiem un lidojošiem kukaiņiem.

Kaut kad darba gaitā manīju, ka aizgājis Galjano. Ksikajs un Koloms apskati veica jau gravas apakšā. Turpināju darbu viena pati, paretam dzirdēdama klusinātas sarunas, putnu dziesmas, kādu no augšas izkliegtu jautājumu.

Pēc divām stundām miroņa atliekas, celofāna plēve, mati un drēbes atradās līķa maisā. Krustiņš tika novietots ar ātrslēdzēju aizveramā somā. Mans inventāra saraksts rādīja, ka trūkst tikai piecu falangu un divu zobu.

Šoreiz es nebiju tikai identificējusi kaulus un noskaidrojusi, kuri no tiem pieder pie kreisās un kuri pie labās puses. Biju ilgi un vērīgi aplūkojusi katru skeleta elementu.

Tās bija sievietes, nedaudz jaunākas vai vecākas par divdesmit gadiem, mirstīgās atliekas. Galvaskausa sejas forma vedināja uz domām, ka šai sievietei ir mongoloīdu rases senči. Viņas labajā spieķakaulā bija pamatīgs plīsums, četri dzerokļi bija aizplombēti.

Nevarēju vienīgi noteikt, kas ar viņu bija noticis. Manā iepriekšējā pārbaudē neatklājās šāvienu pēdas, svaigi lūzumi, no neasa vai asa instrumenta iegūtas traumas. "De la Alda?"

Bija atgriezies Galjano.

"Viss saskan."

"Kas ar viņu noticis?"

"Neviena sitiena. Neviena naža ievainojuma. Neviena šāviena. Nekādu žņaugšanas pazīmju. Jūsu minējums ir tāds pats kā manējais."

"Priekšmēles kauls?"

Galjano norādīja uz pakavveida kaulu, kas bija iegrimis mīkstajos audos rīkles priekšpusē. Vecākiem upuriem priekšmēles kauls žņaugšanas laikā pārlūst.

"Neskarts. Bet tas tik jaunam upurim neko nenozīmē."

Tik jaunam upurim. Tapat kā pusaudzei kanalizācijas baseinā. Manīju, ka Galjano acīs kaut kas iemirdzas, un zināju, ka viņš ar mani ir vienisprātis.

Centos piecelties. Streikoja ceļi, un, kad es klupdama uzkritu Galjano, viņš mani satvēra. Mirkli neviens no mums nekustējās. Mani vaigi sajuta, cik karstas ir Galjano krūtis.

Pārsteigumā es paspēru soli atpakaļ un nopūlējos, lai atlobītu no rokām pielipušos cimdus. Sajutu uz sevi vērstas Gērnsija acis, tomēr augšup nepalūkojos.

"Vai Ernandess uzzināja vēl kaut ko?" es jautāju.

"Neviens absolūti neko nav ne redzējis, ne dzirdējis."

"Vai jums ir de la Aldas zobu vēsture?"

"Šķiet, ka zobu formula ir patiesa."

Pametu skatienu augšup uz Galjano, tad atkal uz cimdiem. Vai savos apskāvienos viņš bija turējis mani arī pēc tam, kad biju jau droši nostājusies uz kājām? Vkrbūt es tikai fantazēju?

"Vai viss jau padarīts?" viņš jautāja.

"Izņemot rakšanu un sijāšanu."

Galjano ielūkojās pulkstenī. Ar Pavlova precizitāti. Es ieskatījos savējā. Pieci pēcpusdienā.

"Vai darbu sāksiet tūlīt?" viņš jautāja.

" Taisos to tūlīt pabeigt. Ja nu kāds prātu zaudējis bastards šeit tvarsta jaunas sievietes, tad savu nākamo upuri viņš var i/.vēlēties mūsu sarunas brīdī."

UTI)

Ja.

"Un, jo vairāk cilvēku vazājas apkārt, jo pamatīgāk tāda vieta tiek kompromitēta."

Diasa vārdu nebija vajadzības pat pieminēt.

"Jūs jau redzējāt pūli, kas stāvēja, lūk, tur. Ziņa par šo notikumu izplatīsies kā tropu negaiss."

Cimdus iebāzu mugursomā.

"Transporta brigāde līķi var vest projām. Pārliecinieties, lai tas būtu piesprādzēts."

"Jā, kundze."

Vai tas bastards ņirdza? Vai man tikai tā likāsP

Nākamo stundu Koloms, Ksikajs un es pavadījām, norokot un pārsijājot sešas collas augsnes virskārtas, kur bija saglabājušās mirušā ķermeņa atliekas. Uz sieta parādījās abi trūkstošie zobi, trīs falangas, vairāki roku un kāju nagi un viens zelta auskars.

Kad atgriezās Galjano, auskaru parādīju viņam.

"Kas tas ir?"

"To mēs saucam par mīklas atminējumu." Es laikam runāju tādā tonī kā Fredijs Minoss.

"De la Aldas?"

"Tas jājautā viņas ģimenei."

"Nevienā viņas fotogrāfijā nav rotaslietu."

"Tas tiesa."

Maisiņu ar atrastajām lietām Galjano iemeta savā kabatā.

Kad izrāpāmies no gravas un nostājāmies uz ceļa, jau tuvojās nakts. Preses mašīnas bija aizbraukušas, obligātais līķa maisa satura apraksts fiksēts magnetofona lentē. Daži korespondenti vēl kavējās, cerēdami saņemt oficiālu paziņojumu.

"Cik, Galjano?"

"Kas tur ir?"

"Vai tā ir sieviete? Vai viņa tikusi izvarota?"

"Nekādu komentāru."

Tikko iesēdos Galjano patruļmašīnā, manu momentuzņēmumu ar vienu no trim kaklā pakārtajiem fotoaparātiem izdarīja kāda sieviete.

Es nospiedu durvju aizslēgu, atbalstīju muguru pret sēdekļa atzveltni un aizvēru acis. Iekāpa Galjano un iedarbināja motoru. Dzirdēju, ka pie mana loga kāds pieklauvē. Es to ignorēju.

Galjano ieslēdza atpakaļgaitu. Ric tam viņš uz sēdekļa uzlika roku, pagrieza galvu un strauji atskatījās. Tad, pagriezies uz priekšu, ar pirkstiem sāka glāstīt manu kaklu.

Man pār muguru pārskrēja tirpas.

Acis momentā atvērās.

Ak Dievs, Brenana. Nogalināta jauna sieviete. Ģimene izpostīta. Iu nodarbojies tikai ar lietas izmeklēšanu. Sis nav laiks randiņiem.

Slepus pašķielēju uz Galjano. Pār viņa seju slīdēja pretimbraucošo automašīnu gaismas, mainot tās vaibstu lielumu un formu.

Iedomājos par atraitnītēm pārtikas produktu iesaiņojumā. Vai Galjano bija sajutis manas trīsas, kad mans vaigs piespiedās viņa krūtīm? Vai tiešām viņš mani bija turējis ilgāk, nekā nepieciešams?

Prātā ienāca Volkswagen vabolei līdzīgais puķu pušķītis manā viesistabas numurā. Ak Dievs.

"Nolādētās haizivis." Uztrūkos no Galjano balss. "Nē, tie ir ļaunāki par haizivīm. Tas ir kā hiēnas, kas apstājušas mironi."

Viņš pieklauvēja pie loga. Odu pēc dubļiem un pūstošas gaļas un nodomāju, ka viņa sašutuma cēlonis esmu es.

"Vai dabūjāt, kas jums bija vajadzīgs?" viņš jautāja.

"Veicu iepriekšējo apskati, taču nepieciešams apstiprinājums."

"Viņu aizveda uz morgu."

"Vai tas nozīmē, ka līķi es vairāk neredzēšu?"

"Nē, ja vien man nebūs kas sakāms."

"Viņas zobiem ir četri plombēti dzerokļi. Papildus apstiprinājums ir arī vecs rokas kaula plīsums."

Pāris brīžus braucām klusēdami.

"Kāpēc šoreiz nebija ieradies Diass?" es jautāju.

"Iespējams, pirmdiena ir viņa ķegļu spēles diena."

Pēc divdesmit minūtēm Galjano piebrauca pie manas viesnīcas. Liku atvērt mašīnas durvis, pirms tā bija beigusi ripot. Kad sniedzos pēc mugursomas, viņa roka satvēra manējo.

Ahā, puisīt.

"Šodien jūs velnišķīgi daudz padarījāt." "Paldies."

"Ja vēl kur ir palicis kāds traks psihs, mēs viņu pienaglosim."

((T>>

Ja-

Viņš atbrīvoja manu roku un ar pirkstgaliem notrausa man matus no vaiga.

Vēl trakāk.

"Saldu miegu."

O, ja.

Straujā gaitā metos prom no mašīnas.

Dominikai Spekterei bija citi plāni.

Viņa gaidīja vestibilā, aizslēpusies aiz viena gumijkoka. Kad ienācu, viņa piecēlās. Uz grīdas flīzēm nokrita žurnāla Vogue numurs.

"Doktore Brenana?"

Vestnieka sievai mugurā bija gaišpelēks zīda bikškostīms, ap kaklu melnu pērļu kaklarota. Sajā viesnīcā viņa neiederējās, tāpat kā transvestīts neiederas baptistu dievkalpojumā.

Biju pārāk pārsteigta, lai atbildētu.

"Saprotu, ka šis brīdis ir mazliet neparasts."

Viņa ievēroja manus matus, māliem apķepušos nagus un drēbes. Varbūt saoda manu smaku.

"Vai tiešām šis brīdis nav pārāk nepiemērots?" Iestudētais smaids.

"Nē,"

es piesardzīgi atbildēju. "Detektīvs Galjano nupat kā mani izlaida no mašīnas. Varbūt viņu vēl var panākt."

Es meklēju savu mobilo telefonu.

"Nē!"

Paskatījos augšup. No uztraukuma plaši iepletās viņas elektrozaļās acis.

"Es… Es labprāt runātu ar jums."

"Detektīvs Galja…"

"Lai paliek. Comprenez-vous? (Saprotat?)"

Nē. Es nesapratu. Taču piekritu.

DIVPADSMITĀ NODAĻA

Misis Spektere atkal pievērsās savam žurnālam, bet es devos augšā. Nebiju pārliecināta, vai viņas pacietība jāuztver kā pieklājības apliecinājums vai kā nepatika pret manas higiēnas stāvokli. Man bija vienalga. pēc sešu stundu ilga līķa atpazīšanas darba biju novārtījusies netīra, pārguruši un pilnīgā depresijā. Vēlējos nomazgāties.

Izmantoju visu, ko varēja piedāvāt mans tualetes piederumu arsenāls. Sarmomila šampūnu un matu spēcinātāju, citrusu ekstraktu, medus un mandeļu krēmu ķermenim, zaļo tēju un ciprešu putas.

Ģērbdamās ar ilgām palūkojos uz gultu. Vēlējos vienīgi gulēt. Nekādā ziņā nevēlējos ielaisties smagā, garā sarunā ar sāpju un c iešanu nomāktu māti. Taču mieru nedeva jautājums: "Bet ja nu?" Bet ja nu misis Spektere kaut ko ir noklusējusi un tagad vēlas izkratīt sirdi? Ja nu viņa gatavojas atklāt kaut ko tādu, kas varētu pavērt plīvuru vienam vai vairākiem noslēpumiem?

Bet ja nu viņa zināja, kur atrodas Šantala?

Mini nu, Brenan.

Atgriezos pie misis Spekteres, smaržodama kā KezvelaMesija veikals. Viņa ierosināja doties uz parku divus kvartālus no viesnīcas uz ziemeļiem. Es piekritu.

Puķu parks bija neliels skvērs, ko aptvēra rožu krūmi un šķērsoja diagonālas takas. Visus četrus stūrus aizņēma koki un soliņi, veidojot grantētu burta X formas laukumu.

"Skaists vakars," teica misis Spektere, paņemdama avīzi un to izklādama uz soliņa.

Pulkstenis jau vienpadsmit, nodomāju.

" Tas atgādina vasaras vakaru Sarlevuā. Vai jūs zinājāt, ka tur ir manas mājas?"

"Nē, kundze. Nezināju."

"Vai esat kādreiz apmeklējusi šo Kvebekas vietu?"

"Ta ir ļoti gleznaina."

"Mums ar vīru neliels stūrītis ir Monreālā, taču es cenšos pēc iespējas biežāk ierasties Sarlevuā."

Mums garām pagāja laulāts pāris. Sieviete stūma bērnu ratiņus, tā riteņi grantī viegli čirkstēja. Viņas plecus bija apskāvusi vīrieša roka.

Man prātā ienāca Galjano. Kreisais vaigs, kuram bija pieskārušies viņa pirksti, dega. Iedomājos Raienu. Dega abi vaigi.

"Santalas dzimšanas diena." Misis Spekteres vārdi mani atgrieza īstenībā. "Šodien viņai paliek septiņpadsmit gadu." *

Šodien?

"Nu jau pagājuši četri mēneši, kopš viņas vairs nav."

Tumsa neļāva saskatīt viņas sejas izteiksmi.

"Santala man nebūtu ļāvusi tā ciest. Ja viņa būtu atradusies vietā, no kurienes varēja paziņot, viņa būtu to darījusi."

Misis Spektere spēlējās ar rokassomiņas rokturi. Ļāvu, lai viņa turpina.

"Aizvadītais gads bija šausmīgi grūts. Kā par to teicis detektīvs Galjano? Rupjš ielāps? Oui (jā), rupjš ielāps. Pat tad, kad Santala izdarīja a fait une fugue… Kā jūs to saucat?"

"Kaut kur bēga."

"Pat ja Santala kaut kur aizbēga, viņa vienmēr ziņoja, ka viss kārtībā. Viņa būtu varējusi atteikties atgriezties mājās, nestāstīt, kur atrodas, taču būtu piezvanījusi."

Viņa apklusa un noskatījās, kā pretējā stūrī atkritumu kaudzē rakņājas veca sieviete.

"Es zinu, ka viņai atgadījies kaut kas briesmīgs."

Viņas seju apgaismoja garām braucoša automašīna, tad to atkal apņēma tumsa. Rīc pāris mirkļiem viņa atsāka runāt.

"Es baidos, ka tā kanalizācijas baseinā bijusi Santala."

Taisījos kaut ko sacīt, bet viņa mani pārtrauca.

"Ne vienmēr viss ir tā, kā šķiet, doktore Brenana." "Ko jūs ar to gribat teikt?"

"Mans vīrs ir brīnišķīgs cilvēks. Apprecējos ļoti jauna." Juceklīgi teikumi. Domas lēkāja bez savstarpēja sakara. "Viņš ir desmit gadus vecāks par mani. Pirmajos gados bija gadījumi.

Viņa apklusa, baidīdamās stāstu turpināt, taču vēlēdamās kaut ko izdabūt no sirds dziļumiem.

"Nebiju gatava sākt stabilu dzīvi. Man bija romāns."

"Kad?" Man radās pirmā nojausma, kāpēc es šeit atrados.

"1983. gadā. Manu vīru nosūtīja uz Mehiko, taču viņš nepārtraukti ceļoja. Lielāko laiku biju viena pati, vakaros sāku iziet no mājas. Es nevienu un neko nemeklēju, vienkārši gribēju aizpildīt tukšās stundas." Viņa ievilka dziļu elpu, tad izelpoja. "Es satiku vīrieti. Mēs sākām viens pēc otra liekties. Galu galā sāku apsvērt šķiršanos no Andrē un precēties ar viņu."

Vēl viena pauze, lai izlemtu, ko teikt un ko noklusēt.

"Pirms pieņēmu šo lēmumu, par to uzzināja Migela sieva. Viņš pielika punktu."

"Vai bijāt stāvoklī?" apjautājos.

"Santala piedzima nākamajā pavasarī."

"Vai jūsu draugs bija meksikānis?"

"Gvatemalietis."

Pēc fotogrāfijām atcerējos Santalas seju. Viņai bija iegrimušas brūnas acis, lieli vaigu kauli, plats žoklis. Mani mulsināja Šantalas blondie mati. Manus priekšstatus iespaidoja aizspriedumi.

Ak Dievs. Kā vēl es varētu kļūdīties?

"Vai būs vēl kas?"

"Vai ar to nepietiek?"

Viņa nokāra galvu uz vienu pusi, it kā kakls nevarētu noturēt tās svaru.

"Daudzi dzīvesbiedri krāpj savus laulātos draugus." To es zināju no savas pieredzes.

"Savu noslēpumu glabāju gandrīz divdesmit gadus, taču tā bija tīrā elle." Balsī vienlaikus manīju trīsas un dusmas. "Es nekad nevarēju atzīties, kas ir mana meita, doktore Brenana.

Ne viņai, ne viņas tēvam, ne savam vīram, nevienam. Šī maldināšana par sevi atgādina ik uz soļa. Tā ir sagandējusi visas manas domas un sapņus."

Man šķita, ka to teikt nebija nekādas vajadzības. "Ja Santala ir mirusi, tad tā ir mana vaina." "Tā ir dabiska reakcija, misis Spektere. Jūs jūtaties vientuļa un vainīga, be.

"Pagājušajā janvārī es Santalai izstāstīju patiesību." "Par viņas bioloģisko tēvu?" Jutu, ka viņa pamāj ar galvu. "Tai vakarā, kad viņa pazuda?"

"Viņa atteicās noticēt. Gānīja mani šausmīgiem vārdiem. Mēs briesmīgi sastrīdējāmies, pēc tam viņa aizskrēja no mājām. Ta bija pēdējā reize, kad kāds viņu redzējis." Veselas divas minūtes klusējām. "Vai vēstnieks zina?"

"Nē."

Iztēlojos, ko es rakstītu ziņojumā par kanalizācijas baseinā

atrastajiem kauliem.

"Ja viesnīcā Paraiso atrastā ir jūsu meita, tas, par ko jūs man

stāstījāt, var nākt gaismā."

es zinu.

Viņa no jauna pacēla galvu, un roka nogūlās uz krūtīm. Nakts tumsā viņas pirksti šķita balti, lakotie nagi melni.

"Zinu arī par līķi, kuru šodien atrada pie Kaminalhuju, lai gan nabaga meitenes vārdu diemžēl neatceros." Spekteru rīcībā bija droši informācijas avoti. "Sis upuris vēl nav identificēts," es iebildu. "Ta nav Santala. Iatad viņu skaits sarūk līdz trim." "Kā jūs to zināt?" "Manai meitai ir nevainojami zobi." Spekteru avoti tiešām bija labi. "Vai Santala apmeklēja zobārstu?"

"Viņa gāja uz zobu higiēnu un pārbaudi. Policijai par viņu ir ziņas. Diemžēl mans vīrs uzskata, ka rentgena pārbaude nav nepieciešama, tāpēc lietā par to nav nekādu datu."

"Iespējams, ka viesnīcas Paraiso skelets nepieder nevienai no mūsu meklētajām meitenēm," es teicu.

"Vai arī tā var būt mana meita."

"Vai jums ir kaķis, misis Spektere?"

Es drīzāk sajutu nekā redzēju, kā saspringst viņas ķermenis.

"Kāds dīvains jautājums."

latad Spekteru informācijas avoti nebija nemaldīgi. Viņa neko nezināja par Minoša atklājumu.

"Uz džinsiem, kurus atrada kanalizācijas baseinā, bija kaķa spalvas." Es neminēju viņas mājā paņemto spalvas paraugu. "Detektīvam Galjano jūs teicāt, ka jums neesot mājdzīvnieku."

"Savu kaķi mēs zaudējām pagājušos Ziemassvētkos."

"Zaudējāt?"

"Gimovs noslīka." Melnie nagi dejoja uz melnajām pērlēm. "Santala viņa mazo ķermenīti atrada peldam baseinā. Viņa bija dziļi satriekta."

Uz brīdi misis Spektere apklusa, tad teica: "Jau vēls, jūs droši vien esat ļoti nogurusi."

Viņa piecēlās, izlīdzināja nevainojamā pelēkā zīda tērpa šķietamās krokas un nostājās uz celiņa. Es viņai piebiedrojos.

Kad sasniedzām ietvi, viņa ierunājās no jauna. Ielas laternas bāli oranžajā gaismā es ieraudzīju, ka viņas rūpīgi grimētā seja bija atguvusi diplomāta sievas izskatu.

"Vairākas reizes zvanīja mans vīrs. Ar jums sazināsies apgabala prokurors, lai nokārtotu dažus jautājumus, kas saistīti ar viesnīcā Paraiso atrasto mirstīgo atlieku analīzi."

"Man atļaus tās apskatīt?" sastingu no pārsteiguma.

Ja.

Sāku viņai pateikties.

"Nevajag, doktore Brenana. Pateicība pienākas no manis. Atvainojiet."

No somiņas izvilkusi mobilo telefonu, viņa parunāja pāris vārdu.

Turpinājām iet klusēdamas. Pa bāru un bistro atvērtajām durvīm mūsu ausis sasniedza mūzika. Garām aizjoņoja divritenis.

Dzērājs. Vecmāmiņa ar iepirkumu ratiņiem. Veltīgi mēģināju uzminēt, vai viņa bija tā pati vecā sieviete, kuru bijām redzējušas parkā.

Kad tuvojāmies viesnīcai, pie ietves apmales līgani pieripoja melns mersedess. Izkāpa vīrietis melnā uzvalkā un atvēra aizmugures durvis.

"Es lūgšu pārjums Dievu."

Viņa nozuda aiz tumšā stikla.

Nākamajā rītā pulksten desmitos Kaminalhuju skelets gulēja uz Trešās zonas 1 iesu iestādes morga nerūsējošā tērauda galda. Pārliecos tam pāri, man blakus nostājās Galjano. Galda galā stāvēja daktere Anhelina Fereira, viņai blakus autopsijas tehniķis.

Pēc Fereiras norādījuma mirstīgās atliekas vēl pirms mūsu ierašanās bija nofotografētas un veikta to rentgenografiskā pārbaude. Drēbes bija novilktas un izklātas uz galda man aiz muguras. Lai iegūtu papildu pierādījumus, tika pārbaudīti mati un līķa maiss.

Aukstas flīzes, nerūsējoša tērauda galds, mirdzoši instrumenti, dienasgaismas spuldzes, maskās un cimdos tērpti izmeklētāji. Pārāk labi pazīstama aina.

Arī process, kuram tūlīt pat bija jāsākas. Durstīšana un skrāpēšana, mērīšana un svēršana, audu atdalīšana un kaulu zāģēšana. Sī nežēlīgā rīcība bija pēdējā necieņa, pēcnāves uzbrukums, kas krietni vien pārspēja visu, ko upuris droši vien bija piedzīvojis savas dzīves beigās.

Viena puse manī gribēja viņu apsegt, uz ratiņiem aizvest projām no šiem sterilajiem svešiniekiem, izpildot svēto pienākumu pret cilvēkiem, kuri viņu mīlēja. Ļaut viņas ģimenei mirstīgās atliekas nogādāt miera ostā.

Bet racionālā puse zināja labāk. Sim upurim bija vajadzīgs vārds. Tikai tad viņu varēja apbedīt tuvinieki. Viņas kauli lika runāt, bez skaņas kliegt par upura dzīves pēdējo stundu notikumiem. Tikai tad policijai varēja rasties cerības noskaidrot, kas ar viņu noticis.

Ia nu mēs sanācām kopā savos spectērpos, ar saviem skalpeļiem, svariem, bīdmēriem, piezīmju grāmatiņām, paraugu l>urkām, fotoaparātiem.

Fereira bija vienisprātis ar manu vērtējumu par upura vecumu, dzimumu un rasi. Tapat kā es, viņa neatrada svaigus plīsumus vai citas mežonīga uzbrukuma pazīmes. Mēs kopā izmērījām un izskaitļojām auguma lielumu. Kopā mēs izņēmām kaulu iespējamai DNS analīzei. Taču tas vairs nebija vajadzīgs.

Deviņdesmit minūtes pēc autopsijas sākuma ieradās Ernandess ar datiem par Klaudijas de la Aldas zobiem. Viens skatiens, un mums bija skaidrs, kas guļ uz galda.

Drīz pēc tam, kad Galjano un viņa kolēģis bija devušies projām, lai ziņas nogādātu de la Aldas ģimenei, durvis atvērās atkal. Ienāca vīrietis, kuru es pazinu kā dakteri Hekloru Lukasu no viesnīcas Paraiso. Spilgtajā gaismā viņa seja izskatījās pelēka. Viņš sasveicinājās ar Fereiru, tad palūdza viņu iziet no istabas.

Viņas acīs virs maskas uzplaiksnīja izbrīns. Vai dusmas. Vai aizvainojums.

"Protams, dakter."

Viņa novilka cimdus, iemeta tos bioloģisko atkritumu urnā un izgāja. Lūkass gaidīja, kamēr aizveras durvis.

"Paraiso skeleta apskatei jums dotas divas stundas."

"Tas ir par maz."

"Ta jābūt. Pirms četrām dienām autobusa avārijā nogalināti septiņpadsmit cilvēki. Kopš šī brīža miruši vēl trīs cilvēki. Mana personāla iespējas ir izsmeltas."

Lai gan jutu žēlumu par sadursmes upuriem un viņu ģimenēm, tomēr lielāku līdzjūtību sajutu pret jauno grūtnieci, kuras līķis bija iegrūsts kanalizācijas baseinā tāpat, kā to dara ar pagājušās nedēļas atkritumiem.

"Man nav vajadzīga autopsijas zāle. Es varu strādāt jebkurā vietā."

"Nē. Jūs nevarat."

"Kas izdevis pavēli, ka mans darbs ierobežots līdz divām stundām?" "Apgabala prokuratūra. Senjors Diass joprojām uzskata, ka svešas personas klātbūtne nav nepieciešama."

"Svešas personas, kam?" jautāju pēkšņā dusmu uzliesmojumā.

"Ko jūs ar to gribat sacīt?"

Ievilku dziļu elpu, izelpoju. Enerģiski.

"Neko. Mēģinu palīdzēt, bet nesaprotu, kāpēc prokuratūra liek šķēršļus."

"Diemžēl, doktore Brenana, tas nav mans rīkojums." Viņš pasniedza papīra strēmeli. "Kaulus nogādās šajā zālē jūsu norādītajā laikā. Piezvaniet uz šo numuru."

"Neloģiski. Man ir dota pilnīga pieeja Kaminalhuju atrastajām mirstīgajām atliekām, bet esmu praktiski atstādināta no viesnīcā Paraiso atklātajām atliekām. Kāpēc senjors Diass baidās, ka es varētu kaut ko noskaidrot?"

" lads ir protokols, doktore Brenana. Un vēl kas. Jūs neko nedrīkstat ņemt nost vai fotografēt."

"Tas būs liels robs manā suvenīru kolekcijā," es atcirtu. Tapat kā Diass, arī Lūkass manī uzvandīja vispretīgākās emocijas.

"Buenos dias (Ar labu dienu)."

Lūkass atstāja zāli.

Pēc dažām sekundēm, ozdama pēc cigarešu dūmiem un pie apakšlūpas piespiedusi papīra strēmeli, atgriezās Fereira.

"Audience pie Hektora Lūkasa. Jūsu laimīgā diena." Lai gan visā autopsijas laikā lietojām spāņu valodu, tagad viņa runāja angliski teksasiešu izloksnē.

Ja.

Fereira uz galda atbalstīja elkoņus, atliecās atpakaļ un sakrustoja kājas. Viņai bija sirmi, ļoti īsi apgriezti mati, virs tumšbrūnajām acīm Pīta Samprasa biezās uzacis, ledusskapim līdzīgs ķermenis.

"Viņš izskatās pēc medību suņa, taču ir izcils dakteris."

Es neatbildēju.

"Esat saķildojušies?"

Pastāstīju viņai par kanalizācijas baseinu. Nopietnu seju viņa klausījās.

Kad stāstu pabeidzu, Fereira ķērās pie Klaudijas de la Aldas mirstīgajām atliekām.

"Galjano ir aizdomas, ka šīs lietas ir saistītas?"

» Ja.

"Ļoti ceru, ka nav."

"Lai tā būtu."

Ar nagu viņa noplēsa papīru no lūpas, aplūkoja to, tad aizmeta prom.

"Domājat, ka Paraiso varētu būt atrasts vēstnieka meitas skelets?"

lespejams.

"Pieņemsim, ka tieši tāpēc Diass liek šķēršļus. Neveikls diplomātisks manevrs?"

"Nesaprotu. Spekters pats man nodrošināja pieeju."

"Uz divām stundām." Viņas balsij piejaucās sarkasms.

Fereirai bija taisnība. Ja Spekters bija tik spēcīgs, ka varēja atcelt Diasa rīkojumu, kāpēc viņš nepanāca pilnīgu pieeju?

"Ja pastāv vismazākās cerības, ka tā ir viņa meita, kāpēc Spekters nevēlas gūt pilnīgu skaidrību?" Fereira uzdeva tieši to pašu jautājumu, kas bija prātā man.

"Vai Diasam būtu citi iemesli mani nepielaist pie šiem kauliem?"

"Piemēram?" viņa jautāja.

Nevarēju izdomāt nevienu piemēru.

"Lūkass apgalvo, ka tā bija autobusa sadursme," es teicu.

"Pilnīgas muļķības. Šajā apvidū nekas tamlīdzīgs nenotiek." Viņa pielēca kājās. "Ja vien tas vispār ir arguments, tad tikai ne jums. Ne Lūkass, ne Diass necieš iejaukšanos no ārpuses."

Kad sāku iebilst, viņa pacēla roku.

"Es zinu, ka jūs neiejaucaties. Taču viņi domā citādi." Viņa ielūkojās savā pulkstenī. "Kad jūs plānojat veikt kaulu apskati?"

"Šodien pēc pusdienām."

"Vai varu kaut kā palīdzēt?"

"Nezinu, taču palīdzība var būt nepieciešama."

"Klājiet vaļā."

Pastāstīju viņai par savu plānu. Viņas skatiens no Klaudijas de la Aldas skeleta atgriezās pie manis. "Es to varu."

* * *

Pēc trim stundām mēs ar Fereiru bijām pabeigušas de la Aldas autopsiju un ieturējušas vieglas brokastis. Tad viņa aizsteidzās pie viena no autobusa avārijas upuriem. Klaudiju de la Aldu ratiņos aizstūma uz saldēšanas nodaļu, un uz tā paša galda viņas vietu ieņēma skelets no viesnīcas Paraiso. Zāles stūrī uz taburetes apsēdās autopsijas tehniķis. Palīgs pārtapa novērotājā.

Kauli bija tādā stāvoklī kā agrāk, lai gan tagad jau notīrīti no izkārnījumiem un netīrumiem. Aplūkoju ribas un iegurņa kaulu, fiksēju katras šķautnes, virsotnes un galvaskausa šuvju saauguma stāvokli, pārbaudīju zobus.

Mans vērtējums par cietušās dzimumu un vecumu palika nemainīgs. Mirstīgās atliekas piederēja astoņpadsmit vai deviņpadsmit gadus vecai sievietei.

Nebiju maldījusies arī savos iespaidos par upura mongoloīdo izcelsmi. Lai vizuālos novērojumus pārbaudītu, datoranalīzei noņēmu galvaskausa sejas daļas mērījumus.

Meklēju pazīmes, kas liecinātu par traumām, kuras iegūtas īsi pirms vai pēc nāves iestāšanās, bet neko neatradu. lapat nesazīmēju kādas skeleta īpatnības, kas noderētu identifikācijai. Nekādas anomālijas vai restaurācijas pēdas nebija saskatāmas arī zobos.

Tikko biju pabeigusi precizēt garo kaulu garumu, lai varētu aprēķināt upura augumu, kad priekštelpā atskanēja telefona zvans. Atbildēja tehniķis, nolika klausuli un paziņoja, ka mans laiks ir beidzies.

Atkāpos no galda, nolaidu masku un novilku cimdus. Nekādu problēmu. Biju ieguvusi visu, ko vēlējos.

Arā saule jau tuvojās saldajai vatei līdzīgajiem mākoņiem, kas lielās gubās drūzmējās virs apvāršņa. Gaiss oda pēc dedzināto atkritumu dūmiem. Vieglais vējiņš pa ietvi nesāja ietinamo papīru un avīzes.

Dziļi ievilku elpu un paskatījos uz netālo kapsētu. No kapakmeņiem, lētajām vāzēm un želejas burkām ar plastmasas puķēm krita asas ēnas. Uz koka redeļu kastes sēdēja veca sieviete aizklātu seju, novītušu, melnās drānās tērptu stāvu. Viņas kaulainajos pirkstos šūpojās rožukronis.

Varēju justies apmierināta. Lai gan nepilnīga, tomēr tā bija mana uzvara pār Diasu. Arī sākotnējais vērtējums izrādījās pareizs. Vienalga izjutu dziļas skumjas.

Un bailes.

Trīs mēneši šķīra no dienas, kad pēdējo reizi dzīva tika redzēta Klaudija de la Alda. Bija pagājis tikai nedaudz vairāk par diviem mēnešiem no brīža, kad pazuda Patrīsija Eduardo un Lūsija Herardi. Santala Spektere izgaisa desmit dienas pēc I „ūsijas Herardi.

Ja par šiem notikumiem ir atbildīgs viens pats maniaks, tad intervāli starp tiem pakāpeniski samazinājās.

Viņa asinskāre auga.

Izvilku mobilo telefonu un ieslēdzu Galjano numuru. Vēl nebiju nospiedusi pogu "Zvanīt", kad atskanēja zvans. Runāja Mateo Reiess.

Samaņu bija atguvusi Mollija Kereveja.

TRĪSPADSMITĀ NODAĻA

īsi pirms rītausmas mēs ar Mateo ripojām pa šķembām un asfaltu klāto šoseju uz Sololu, joņodami pāri rožainiem saules staru apmirdzētiem pakalniem un iegrimdami miglā tītajās ielejās. Gaiss bija drēgns, mitrajā rīta dūmakā tikko vīdēja apvārsnis. Mateo džipu dzina pilnā gaitā, viņa seja bija sastingusi, rokas dzelžaini turēja stūri.

Sēdēju priekšējā sēdeklī, pa logu izbāzusi elkoni kā Taksonas šoferis. Vējš pluinīja un sita sejā matus. Izklaidīgi tos attrausu atpakaļ, manas domas kavējās pie Mollijas un Karlosa.

Ar Karlosu biju tikusies tikai pāris reižu, toties Molliju pazinu desmit gadus. Viņai bija apmēram tikpat gadu, cik man, bet antropoloģijai viņa bija pievērsusies vēlu. Bioloģijas skolotāja vidusskolā, kas vēlāk, neapmierināta ar kafetērijas pārdevējas un vannasistabas uzraudzes pienākumiem, trīsdesmit viena gada vecumā mainījusi profilu un atgriezusies augstskolā, lai turpinātu izglītību. R§c bioarheoloģijas studiju pabeigšanas doktorantūrā viņai piedāvāja vietu Minesotas Universitātes Antropoloģijas nodaļā.

Tapat kā mani, Molliju medicīniskās ekspertīzes darbā ievilināja policisti un kriminālizmeklētāji, kas neatšķīra fizisko antropoloģiju no tiesu medicīnas antropoloģijas. Tāpat kā es, arī viņa ziedoja laiku cilvēktiesību pārkāpumu izmeklēšanai.

Atšķirībā no manis Mollija nekad nebija atteikusies no arheoloģiskiem pētījumiem. Lai gan viņa izmeklēja vairākas krimināllietas, arheoloģija palika viņas uzmanības centrā. Viņai vēl atlika tikai saņemt Amerikas Tiesu medicīnas pārvaldes sertifikātu.

Tu to saņemsi, Mollij. Tu saņemsi.

Klusēdami mēs ar Mateo līkumojām pa jūdzēm tālo šoseju. Mums izbraucot no Gvatemalas pilsētas, mašīnu plūsma kļuva retāka, bet, tuvojoties Sololai, kļuva dzīvāka. Traucāmies garām dziļām, zaļām ielejām, dzeltenām ganībām, kur baros ganījās novārtījušās brūnas govis, un ciematiem, kur ielas malās, izlikuši apskatei šārīta preces, drūzmējās tirgotāji.

Bijām nobraukuši deviņdesmit minūtes, kad ierunājās Mateo.

"Dakteris teica, ka viņa esot satraukta."

"Pēc divu nedēļu ilga roba dzīvē arī tu būtu satraukts."

Atrā gaitā apbraucām līkumu. Pretējā virzienā garām aizdrāzās pāris mašīnu, mūsu atvērtajos logos raidīdami gaisa strāvu.

"Varbūt tā pati."

"Varbūt?" paskatījos uz viņu.

"Es nezinu. Daktera balsī saklausīju kaut ko neparastu."

Viņš gandrīz pieskārās lēnā gaitā braucoša kravas automobiļa buferim, strauji sagrieza, pabrauca garām.

"Ko tad?"

Viņš paraustīja plecus. "Ta nebija tikai intonācija."

"Ko vēl viņš tev pastāstīja?"

"Ne visai daudz."

"Vai ir arī neārstējami bojājumi?"

"Viņš nezina. Vai neteica."

"Vai kāds ir bijis no Minesotas?"

"Viņas tēvs. Vai viņa ir precējusies?"

"Šķīrusies. Viņas bērni mācās vidusskolā."

Atlikušo ceļu Mateo mašīnu vadīja klusēdams, vējš pluinīja viņa rupjas kokvilnas kreklu, uz kura dzeltenas svītras meta tumšo briļļu stikli.

Sololas slimnīca bija sešstāvīgs sarkano ķieģeļu un stikla mehānisks sajaukums. Mašīnu Mateo novietoja uz viena no mazajiem laukumiem, un mēs devāmies pa ēnaino aleju uz parādes ieeju. Priekšējā pagalmā izplestām rokām mūs sveica Jēzus cementa statuja.

Vestibilu pildīja ļaudis, šurpu turpu staigādami, murminādami lūgsnas, dzerdami gāzētu ūdeni, snauzdami vai grozīdamies uz koka soliem. Vieniem mugurā bija ikdienas drēbes, citiem uzvalki vai džinsi. Vairums bija ģērbušies Soļotas maiju tērpos. Sievietes bija apsējušas svītrainas sarkanas drānas, viņām pie vēdera vai uz muguras glaudās lupatā ievīstīts zīdainis. Vīrieši vilnas priekšautos^ gaučo cepurēs, biksēs un kreklos ar fantastiskiem izšuvumiem. Sad tad kaleidoskopiskajam pūlim cauri izspraucās kāds slimnīcas darbinieks baltā stērķelētā halātā, r./iv/tfrtl.

Lūkojos apkārt: pazīstama atmosfēra, bet svešs plānojums. Zīmes norādīja ceļu uz kafetēriju, dāvanu veikalu, tirdzniecības telpām un desmitiem ārstu kabinetu. Radiografia. Urologia. Pediatria.

Ignorēdams reģistratūru, Mateo mani veda tieši uz liftu. No tā iznācām piektajā stāvā un nogriezāmies pa kreisi, mūsu papēži klaudzēja uz spodrajām flīzēm. Dodoties tālāk pa gaiteni, es ieraudzīju savu atspulgu desmitiem aizvērto durvju mazajos taisnstūra formas lodziņos.

"iAlto! (Stāviet!)" aiz muguras atskanēja spalga balss.

Mēs pagriezāmies. Uguni spļaudama, pie nevainojami tīrajām, baltajām krūtīm piespiedusi slimības vēsturi, mūsu virzienā steidzās medmāsa. Galvassega ar spārniem. Mati saglausti atpakaļ tik stingri, ka sejas vidū parādījusies gara rieva.

Mūs apturēja piektā stāva nešpetnās sargātājas, medmāsas Pūķa izstieptā roka.

Mēs ar Mateo veltījām viņai burvīgu smaidu.

Pūķis gribēja zināt mūsu ierašanās iemeslu.

Mateo viņai paskaidroja.

Viņa pievilka sev klāt slimības vēsturi, acīm nomērīja mūs, it kā mēs būtu laupītāji Leopolds un Loebs.

"čFamilia? (Uzvārds?)"

Mateo ar žestu norādīja uz mani. "Americana (Amerikāniete)."

Vēl vērīgāks skatiens.

"Numero treinta y cinco (Trīsdesmit piektā palāta)."

"Gracias (Paldies)."

"Veinte minutos. Nada mas (Divdesmit minūtes. Ne vairāk)." "Gracias (Paldies)."

Mollija izskatījās kā no nāves ķetnām izrauta nekustīga būtne. Viņas plānais kokvilnas virsvalks bija izbalējis no miljonreižu mazgāšanas un pielipis pie ķermeņa kā gaisīgs plīvurs. Viena caurule stiepās no deguna, otra no rokas, kurā nebija vairāk miesas kā skeletam morgā.

Mateo strauji ievilka elpu. "Jesucristo."

Uzliku plaukstu uz viņa pleca.

Mollijas acis bija kā zilgani caurumi. Viņa tās atvēra, pazina mūs un mēģināja uztrausties augstāk uz spilveniem. Piesteidzos pie viņas.

"c'Que hay dc nuevo? (Kas jauns?)" Nekā īpaša.

"Kas jauns tev?" es pāijautāju.

"Lieliski izgulējos."

"Es zinu, ka mēs tevi pārāk nostrādinājām." Lai gan Mateo vārdi bija gaiši, taču balss skanēja citādi.

Mollija vārgi pasmaidīja, norādīja uz ūdens glāzi, kas stāvēja uz naktsgaldiņa.

"Vai neiebilstat?"

Noliecu galdiņu un pieliku viņai pie lūpām salmiņu. Viņa satvēra to ar sausajām lūpām, dzēra, tad atslīga atpakaļ.

"Iepazīstieties ar manu tēvu!" Viena roka pacēlās, tad atkrita atpakaļ uz pelēkās vilnas segas.

Mēs ar Mateo strauji apgriezāmies.

Palātas stūrī sēdēja vecs vīrs. Viņam bija balti mati. Pieri, vaigus un zodu vagoja dziļas grumbas. Kaut gan no vecuma viņa acu baltumi bija kļuvuši dzelteni, zilās acis bija dzidras kā kalnu

ezers.

Pie viņa piegāja Mateo un izstiepa roku. "Mateo Reiess. Jūs droši vien teiksiet, ka es šeit esmu Mollijas priekšnieks."

"Džeks Deitons."

Viņi paspieda viens otram roku.

"Priecājos jūs redzēt, mister Deiton," teicu, sēdēdama uz gultas malas.

Viņš pamāja ar galvu.

"Žēl, ka šādos apstākļos."

"Un tie ir?" "Kā, lūdzu?"

"Kas manai meitiņai atgadījies?" "Teti. Esi mierīgs." Uzliku roku uz Mollijas pleca. "Policija izmeklē." "Jau divas nedēļas." "Tādas lietas prasa laiku," Mateo teica. Ja. "Vai

viņi jūs pastāvīgi informē?" es jautāju. "Nav par ko informēt." "Esmu pārliecināta, ka viņi pie tā strādā." Pati nebiju pārliecināta, tomēr gribēju viņu mierināt.

"Jau divas nedēļas." Viņš nolaida acis un sāka raudzīties uz mezglainajiem, klēpī saliktajiem pirkstiem. Taisnība, Džek Deiton. Pilnīga taisnība. Satvēru Mollijas roku. "Kā klājas?"

"Ric neilga laika būšu spirgta kā lietus [9] ." Vel viens vārgs smaids. "Nekad neesmu sapratusi šo izteicienu. To droši vien izdomājuši fermeri." Viņa pagrieza galvu, lai palūkotos uz tēvu. "Kā mans tētis." Vecais vīrs nepakustināja ne muskuli.

"Man ir četrdesmit divi gadi, taču vecāki joprojām domā, ka esmu tikai maza meitene." Mollija atkal pagriezās pret mani. "Viņi negribēja, lai es dotos uz Gvatemalu." Stūrī sēdošā vīra ledus zilās acis sakustējās. "Redziet, kas no tā iznāca." Viņa veltīja man sazvērniecisku smaidu. "Mani varēja apstrādāt arī Mankato, tēt." "Pie mums likumpārkāpējus ķer rokā un liek aiz restēm." "Tu taču zini, ka ne vienmēr tā notiek." "Vismaz policisti runā man saprotamā valodā." Deitons uzslējās stāvus un sarāva augstāk siksnu.

"Es drīz atgriezīšos."

Uz grīdas flīzēm čīkstinādams kājās uzvilktās Nike firmas sporta kurpes, viņš izslīdēja no palātas.

"Tev jāatvaino tētis. Viņš ir diezgan kaprīzs."

"Viņš tevi mīl, turklāt viņš ir nobijies un dusmīgs. Kaprīzes ir viņa dabā. Ko saka tavi dakteri?"

"Fizikālā terapija, tad būšot spirgta kā lietus. Nav vajadzības tevi apgrūtināt ar sīkumiem."

"Es tā priecājos. Mēs visi stipri raizējāmies. Seit kāds ierodas gandrīz katru dienu."

"Es zinu. Kā iet pa Cupanju?"

"Skeletu analīze virzās uz priekšu pilnā sparā," teica Mateo. "Rlc pāris nedēļām pabeigsim identifikāciju."

"Vai stāvoklis tiešām ir tik slikts, kā stāsta aculiecinieki?"

Pamāju ar galvu. "Daudz šāvienu pēdu un ievainojumu ar inačetēm. Lielākoties sievietes un bērni."

Mollija klusēja.

Palūkojos uz Mateo. Viņš māja ar galvu. Noriju rūgtumu.

"Karloss…"

"Policisti man stāstīja."

"Vai viņi tevi iztaujāja?"

"Vakar."

Viņa nopūtās.

"Neko daudz nevarēju viņiem pastāstīt. Atceros tikai fragmentus kā palēninātā filmā. Prožektoru ugunis aizmugures logā. Mašīna, kas nodzen mūs no ceļa. Divi vīri bradā manu plecu. Strīdi. Šāvieni. Kāds stāvs, kas skrien uz mašīnas pusi. Ric tam nebūtība."

"Vai tu atceries, ka zvanīji man?"

Viņa purināja galvu.

"Vai tu šos vīrus atpazītu?"

"Bija tumšs. Es viņu sejas neredzēju."

"Vai atceries, kas tika sacīts?"

"Ne visai daudz. Karloss teica kaut ko līdzīgu mola, mola. "

Paskatījos uz Mateo.

"Kukulis."

Ar roku viņa atglauda no pieres melnos matus. Viņas paduse bija gaiša kā zivs vēders.

"Viens vīrietis visu laiku lika otram pasteigties."

"Vel kaut ko?" es jautāju.

Gaitenī bija dzirdams lifta troksnis.

Mollija paskatījās uz durvīm, tad viņas skatiens atgriezās pie manis. Kad viņa atsāka runāt, viņas balss bija klusāka.

"Mana spāņu valoda nav spīdoša, bet man šķiet, ka viens no viņiem kaut ko minēja par inspektoru. Domā, ka tie bija policisti?"

Viņa atkal paraudzījās uz durvīm. Es iedomājos vakariņas ar Galjano Gucumatz kafejnīcā.

"Vai zaldāti, kas piedalījās Cupanjas masu slaktiņā?"

Sai brīdī iedrāzās medmāsa Pūķis un veltīja Mateo valdonīgu skatu.

"Sai pacientei jāatpūšas."

Mateo pie mutes pielika roku un teatrāli čukstēja: "Misiju pārtraukt. Mēs esam atmaskoti."

Pūķim tas nemaz nelikās smieklīgi.

"Piecas minūtes?" es smaidīdama lūdzu.

Viņa paskatījās uz savu pulksteni.

"Piecas minūtes. Es atgriezīšos." Medmāsas seja liecināja, ka viņa ir gatava izsaukt palīgspēkus.

Mollija vēroja, kā Pūķis aiziet, tad nolaida roku un paslējās uz elkoņiem.

"Vēl viena detaļa. Es nezinu, kāpēc par to neminēju policijai. Vienkārši neminēju."

Viņa paskatījās uz Mateo, pēc tam uz mani.

"Es…" Viņa norija siekalas. "Kādas personas vārds."

Mēs gaidījām.

"Varu apzvērēt, ka dzirdēju vienu no vīriem sakām "Brei> ti nana .

Mani pārņēma sajūta, it kā mani mestu pret sienu. Palātas pretējā pusē dzirdēju, ka lamājas Mateo.

"Vai esi pārliecināta?" Kā ar ūdeni aplieta uzlūkoju Molliju.

"Jā. Nē. Jā. Ak Dievs, Tempa, man tā šķiet. Viss sagriezies vienā virpuli." Viņa atslīga uz spilveniem, pielika roku pie pieres, viņas acīs sariesās asaras.

Spiedu viņas roku.

"Viss kārtībā, Mollij." Mutē sajutu sausumu, palāta pēkšņi šķita šaurāka.

"Bet ja nu viņi tagad dzenas pakaļ leoV' Viņa sāka uztraukties. "Bet ja tu kļūsi par viņu nākamā uzbrukuma mērķi?"

Izstiepu brīvo roku un noglāstīju viņai galvu.

"Bija tumšs. Tu nobijies. Viss notika tik ātri. Tu droši vien pārprati."

"Es to neizturētu, ja tiktu nodarīts pāri vēl kādam. Apsoli man, ka būsi uzmanīga, Tempa!"

"Protams, uzmanīšos."

Es pasmaidīju, tomēr mani pārņēma satraukums.

Atstājuši slimnīcu, mēs ar Mateo viesnīcā Paisaje, kas atradās pakalnā vienu kvartālu no Sololas centrālā laukuma, ieturējām pusdienas. Apspriedām Mollijas stāstu un nolēmām, ka tajā ir vairāki svarīgi fakti, kas jānorāda ziņojumā.

Pirms atgriešanās Gvatemalas pilsētā iegriezāmies policijas iecirknī. Dežurējošais detektīvizmeklētājs neko jaunu nevarēja pasacīt. Mūsu ziņojumu viņš iereģistrēja, taču acīmredzot neticēja Mollijas teiktajam, ka viņa dzirdējusi manu vārdu. Viņas aizdomas par inspektora līdzdalību neminējām.

Visu ceļu uz Gvatemalas pilsētu no pelēcīgajām debesīm vēlās migla. Ielejās migla bija tik bieza, ka aprija visu pasauli, kas pletās ārpus džipa sienām. Pakalnu virsotnēs tā slīdēja pāri ceļam kā jūras vilnis.

Atceļā mēs ar Mateo runājām maz. Galvā virpuļoja domas, katra beidzās ar jautājuma zīmi.

Kas nošāva Karlosu un ievainoja Molliju? Kāpēc? Protams, policijai nebija taisnība, pieņemot, ka motīvs bija laupīšana. Amerikāņu pase ir zelta vērta. Kāpēc nebija paņemta Mollijas pase? Vai policija šai notikumā vēlējās saskatīt tikai laupīšanu? Kādi bija tās motīvi?

Vai Mollijai varēja būt taisnība? Vai šaušanas mērķis bija aizkavēt Cupanjas lietas izmeklēšanu? Vai kāds jutīsies apdraudēts, ja tiks atklāti masu slepkavības vaininieki?

Mollija bija gandrīz pārliecināta, ka dzirdējusi uzbrucējus izrunājam vārdu "Brenana". Varēju iedomāties tikai vienu Brenanu. Ar ko es izraisīju viņu interesi? Vai man bija jākļūst par viņu nākamo upuri?

Kas bija inspektors? Vai policisti bija tikai negribīgi izmeklētāji vai nozieguma līdzdalībnieki?

Jau kuro reizi es pieķēru sevi raugāmies aizmugures spogulī.

Pēc stundu ilga brauciena atbalstīju galvu pret sēdekļa atzveltni un aizvēru acis. Mana diena bija sākusies pulksten piecos no rīta. Smadzenes nestrādāja, plakstiņi likās svina smagi.

Džips sašūpojās. Man sejā iesitās vējš.

Par spīti satraukumam, domas drudžaini darbojās.

Inspektors. Kas par inspektoru?

Celtniecības inspektors. Lauksaimniecības inspektors. Lielceļš. Automobiļu izplūdes gāzes. Ūdens. Atkritumi.

Atkritumi.

Kanalizācijas sistēma.

Paraiso.

Uztrūkos no domām.

"Bet ja nu tas nepavisam nebija inspektors?"

Mateo paskatījās uz mani, tad atkal pievērsa uzmanību ceļam.

"Bet ja Mollija sadzirdēja vairākus vārdus?"

"Senjors inspektors?"

Mateo atbildēja pēc vienas nanosekundes.

"Senjors Spekters."

"Tieši tā." Priecājos, ka Galjano bija pastāstījis Mateo par Santalu Spekteri.

"Tu domā, ka viņi runāja par Andrē Spekteru?"

"Varbūt uzbrukumam ir sakars ar vēstnieka meitu?"

"Kāpēc tad jāšauj uz Karlosu un Molliju?"

"Varbūt viņi domāja, ka Mollijas vietā esmu es. Mēs abas esam amerikānietes, apmēram vienāda auguma, mums abām ir brūni mati."

Ak Dievs. Ias izklausījās visai ticami.

"Varbūt tieši tāpēc tika izrunāts mans vārds."

"Galjano uzdeva tev izmeklēt Paraiso lietu tikai nedēļu pēc tam, kad tika nošauts Karloss un ievainota Mollija."

"Varbūt kāds bija uzzinājis par viņa nodomiem un nolēmis izpestīt mani no cilpas."

"Kuram gan būtu šāda informācija?"

Atkal iedomājos Galjano sēžam Gucumatz restorāna nišā. Manu ķermeni pārņēma trīsas.

Dažas minūtes vēlāk. "iMaldicion! (Velns parāvis!)"

Mateo nenovērsa acis no aizmugures spoguļa. Ar plaukstu pieskāros stiklam savā pusē.

Mums aiz muguras miglā sāka mirgot sarkana gaisma. Klusa, taču nepārprotama sirēna.

Mateo uzmanība šaudījās no spoguļa uz vējstiklu un atpakaļ. Bet es nekustīgi vēroju policijas patruļmašīnu, kas brauca aizmugurē.

Gaismas kūlis izpletās, pārtapa sarkanā virpulī. Sirēna kļuva skaļāka.

Mateo nobrauca uz ārējās joslas.

Patruļmašīna strauji tuvojās mašīnas buferim. Džipa salons iezaigojās purpursarkanā gaismā. Kauca sirēna. Mateo raudzījās taisni uz priekšu. Es urbos rūsas plankumā uz dubļu aizsarga.

Patruļmašīna novirzījās pa kreisi, aizšāvās garām, pazuda miglā.

Sirds kļuva mierīga, tikai kad iebraucām FAFG pārvaldes pagalmā un aiz mums noslēdzās vārti.

Kad piezvanīju, Galjano bija izgājis, taču atbildēja uz manu /.vanu dažu minūšu laikā. Līdz vakaram viņš bija aizņemts, bet ļoti vēlējās zināt, ko es biju uzzinājusi no Mollijas. Viņš mani uzaicināja uz pusdienām restorānā Las Cien Puerlas ("Simts Vārtu"). Lieliski ēdieni. Mērenas cenas. Laba Latīņamerikas mūzika. Viņš izturējās kā īsts kavalieris.

Turpmākās trīs stundas veltīju Cupanjai, viesnīcā atgriezos sešos piecpadsmit galīgi nomākta no domas, ka pilnīgi bezjēdzīgi varu zaudēt dzīvību. Šķita, ka izvairīties no nāves nekad nebūs iespējams.

Pārģērbdamās piespiedu sevi mainīt domas virzienu. Domāju par Galjano.

Kur atradās viņa sieva un jaunais Alehandro?

Iesmaržojos ar dezodorantu, uz vaigiem uzklāju grimu.

Vai atrāvu Galjano no ģimenes?

Smieklīgi. Pusdienas ietilpa mūsu darba pienākumos.

Vai tiešām tā?

Tas bija tikai viens no dienas kārtības punktiem. Visas darba stundas mēs abi bijām aizņemti.

No savas tualetes piederumu somiņas izvilku skropstu tušu. Atskrūvēju tušas tūbiņu, izlietnē iebira melnas pārslas.

Vai šīs pusdienas kopā ar Galjano bija attaisnojamas?

Tikai darba pienākums.

Tad kāpēc garās skropstas?

Otiņu ieskrūvēju atpakaļ tūbiņā un neizmantoto tūbiņu ieliku savā tualetes piederumu somiņā.

Galjano atbrauca man pakaļ septiņos.

Restorāns atradās kādā Pirmajai zonai tipiskā arkādē. Kādreiz tā ir bijusi skaista ēka, taču koloniālā laika majestātiskumu un cienību tagad aizstāja atlupusi krāsa un rupji grafīti zīmējumi.

Toties Galjano domas par ēdieniem izrādījās pareizas. Tie bija izcili.

Ēzdama pastāstīju par savu vizīti Sololā. Galjano piekrita manām aizdomām, ka Mollija sajaukta ar mani, un uzstāja, lai es kaut ko darītu savas drošības labā. Par to nebija ne mazāko šaubu. Es apliecināju, ka būšu modra. Viņš ieteica nēsāt ieroci un apsolījās to man pagādāt. Es atteicos, sacīdama, ka neprotu ar to rīkoties. Neteicu, ka ieroči mani baida vairāk nekā doma par nezināmiem uzbrucējiem.

Galjano bija vienis prātis, ka šaušanas nolūks varēja būt šķēršļu likšana Cupanjas lietas izmeklēšanai. Ja tā, iespējams, ka uzbrukumi vairs neatkārtosies, jo izrakumi jau pabeigti. Tomēr viņš ieteica nedoties uz attālām vietām. Ieteica? Uzstāja.

Galjano apšaubīja manu Spektera teoriju.

"Ta izskaidrotu, kāpēc man tika liegta pieeja Paraiso kauliem.

"Kāds izdara spiedienu uz apgabala prokuratūru."

"Kas?"

esnezinu. "Kāpēc?"

es nezinu.

Viņa skepse mani kaitināja. Varbūt tā bija mana neprasme sniegt atbildes.

Zemapziņā manas domas pievērsās epizodei, kurā mēs viens otram nejauši uzgrūdāmies. Vai pastāv tāda lieta kā taustes atmiņa? Vai patiesi mans vaigs notirpa, kad piekļāvās viņa krūtīm?

Protams, ne.

Klusēdama klausījos viņa stāstu par Klaudijas De la Aldas slepkavības izmeklēšanu. Galjano angļu valodā runāja bez akcenta, taču ar latīņu intonāciju. Viņa balss man patika. Man patika viņa greizā seja.

Man patika, kā viņš skatās uz mani. Man patika viņa izskats.

Pie lietas, Brenana. Tu esi zinātniece, nevis skolniece.

Kad pienāca rēķins, izrāvu no somiņas savu American l'jcpress kredītkarti un iespiedu to rokā viesmīlim. Galjano neiebilda.

Apsēdies mašīnā, Galjano pagriezās sānis un atbalstīja elkoni uz sēdekļa aizmugures.

"Kas jūs nomāc?" Viņa sejā pulsēja zilas un dzeltenas svītras, kuras meta neona reklāma.

"Nekas."

"Jūs izturaties tā, it kā zinātu, ka kāds taisās jūs nogalināt."

"Trāpīgs novērojums." Lai gan diagnoze aplama. "Es jūtu."

tīesam i

"Es lasīju "Veneru un Marsu"."

"Hm."

"Madisonas apgabala tiltus." Viņš pastiepa roku un ar īkšķi piedūrās manas mutes stūrītim. Galvu pagriezu sānis. "Izrakstīju citātus." "Kur šovakar ir misis Galjano?" Brīdi viņš izskatījās samulsis, lad iesmējās. "Domāju, ka pie sava vīra." "Jūs esat šķīrušies?"

Galjano māja ar galvu, pacēla manus matus un pirkstu pār vilka pār kaklu. Tas atstāja sūrstošu švīku. "Un jūsu attiecības ar Raienu?" viņš jautāja. "Darba attiecības." Tiesa. Mēs kopā strādājām.

Galjano pieliecās pavisam tuvu. Uz kakla sajutu viņa silto un mitro elpu. Tad viņa lūpas pieskārās manai ausij. Manam kaklam.

Kāds nelietis.

Galjano satvēra manu seju un noskūpstīja uz lūpām. Saodu vīrieša sviedrus, kokvilnas kreklu, kaut ko pikantu, kas atgādināja citrusaugu smaržu. Pasaule izjuka lupatu lēveros. Galjano noskūpstīja manu kreiso plakstiņu, pēc tam labo. Pēkšņi atskanēja Galjano mobilā telefona zvans. Mēs atsprāgām viens no otra.

No siksnas somiņas viņš izrāva telefonu un nospieda pogu, kamēr viens pirksts vēl kavējās manos matos. "Galjano." Pauze.

"Ay, Dios (Ak Dievs)." Aizturēju elpu. "Kad?" Garāka pauze. "Vai vēstnieks zina?"

Aizvēru acis, jutu, ka pirksti savelkas dūrēs. "Kur viņi ir pašlaik?" Apžēlojies. Pietiek līķu.

Ja.

Galjano pabeidza sarunu, noglāstīja man galvu un nolaida plaukstu man uz pleca. Brīdi viņš manī tikai lūkojās, Gērnsija acis salona tumsā spīdēja.

"Santala Spektere?" Ar pūlēm dabūju pār lūpām jautājumu.

Viņš pamāja ar galvu.

"Mirusi?"

"Vakar vakarā viņu arestēja Monreālā."

ČETRPADSMITĀ NODALA

"Viņa vēl ir dzīva?" tiklīdz to pateicu, sapratu, ka runāju muļķības.

"Kopā ar viņu bija Lūsija Herardi."

"Nevar būt!"

"Viņas pieķēra Lcfobūras mūzikas veikalā MusiGo zogam kompaktdiskus."

"Zogam?" izklausījos pēc idiotes, taču es kaut ko nesapratu.

"Cowboy Junķics."

"Kāpēc?"

"Šķiet, viņas aizraujas ar folkroku."

Izbolīju acis. Vēl viena bezjēdzīga reakcija salona tumsā.

"Kā gan viņas nokļuva Monreālā?"

"Ar Air Canada."

Pēdējā muļķe. Sos vārdus es paturēju pie sevis.

Galjano iedarbināja dzinēju un izbrauca no stāvlaukuma.

Atceļā sēdēju, ceļgalus piespiedusi pie krūtīm. Sī aizsargpoza nebija nepieciešama. Ziņas par Santalu Spekteri bija izdzēsušas jebkuru mīlniecisku nodomu, kādu vien viens no mums būtu varējis perināt.

Pie viesnīcas es atrāvu vaļā mašīnas durvis, kad tā vēl nebija apstājusies.

"Piezvaniet man, tiklīdz būsiet kaut ko uzzinājis." "Labi."

Atvadoties pavicināju roku.

"Vai tas sagādās problēmas?" Seja man dega. Galjano smīnēja. "Nepavisam."

Pārāk satraukta, lai aizmigtu, pārbaudīju no Monreālas un Sarlotas saņemtos ziņojumus. Bija zvanījis Pjērs Lamanšs, viņš ziņoja, ka kādas ēkas bēniņos Kvebekas pilsētā atrasta mumiflicējusies galva. Laikraksts, kurā tā bija ietīta, ļāvis spriest, ka nolikums attiecas uz trīsdesmito vai trīsdesmit pirmo datumu. I ieta nebija steidzama. Bet Divu Kalnu ezera krastā izskalots ..»trūdējis cilvēka ķermenis, un viņš vēlējās, lai es to pēc iespējas drīzāk izpētītu.

Ziemeļkarolīnā antropoloģisku lietu nebija.

Pīts ziņoja, ka Bērdijai un Boidam klājoties lieliski.

Nebija zvanījusi Keitija.

Nebija zvanījis Raiens.

Izvilku no kārbas un apēdu divus virtuļus, kurus nebiju notiesājusi virtuvītē, ieslēdzu CNN.

Floridas pussalu apdraudēja tropiskā vētra Armanda. Par krāpšanu Buenosairesā arestēti trīs kanādieši. Četri cilvēki Telavivā gājuši bojā bumbas sprādzienā. Vilciena katastrofā pie Čikāgas cietuši vairāk nekā simts cilvēku, lielākā daļa ar viegliem audu ievainojumiem. Laimīgi advokāti.

Pēc tam es nomazgājos vannā, izžāvēju matus, noskuvu paduses un kājas, izretināju uzacis un ar krēmu ieziedu visu ķermeni.

Savedusi sevi kārtībā, ierāpos gultā.

Galvā joprojām dūca, nenāca miegs.

Klaudija de la Alda šeit, Gvatemalā, bija kļuvusi par slepkavības upuri. Patrīsija Eduardo joprojām bija bez vēsts pazudusi, bet viņa varēja būt arī kanalizācijas baseinā atrastā meitene. Santala Spektere un Lūsija Herardi bija dzīvas un arestētas Kanādā.

Kas Santalu un Lūsiju bija aizvilinājis uz Monreālu? Kā viņas tur varēja nokļūt nepamanītas? Kur viņas slēpās un kāpēc?

Vai kanalizācijas baseinā atrastā meitene saistīta ar Klaudijas de la Aldas slepkavību, vai arī šie bija nesaistīti gadījumi? Vai kā dūmi izkūpēja Galjano teorija par slepkavu, kas savus noziegumus izdara sērijveidā? Kas bija zvanījis par Klaudijas līķi?

Kas rūpējās par Klaudijas ģimeni? Vai kāds vēlējās atvieglot viņu nepanesamās bēdas?

Kur atradās Patrīsija Eduardo? Vai baseinā atrastais bija viņas līķis?

Dīvainā kārtā mani urdīja viena doma: kas rūpējās par Patrīsijas zirgiem?

Kas bija zvanījis Galjano par Santalu Spekteri? Toreiz šī ziņa mani tā pārsteidza, ka neienāca prātā pajautāt viņam to.

Galjano.

Pilnīgs ārprāts. Jutos kā knauķis, kas pieķerts maigojamies uz dīvāna.

Un kā ar Raienu?

Kā ar Raienu?

Ar Raienu mēs tikāmies. Bijām kopā pusdienojuši, apmeklējuši Daiļo mākslu muzeju, gājuši uz pāris ballītēm, spēlējuši tenisu. Viņš bija pierunājis mani pat uzspēlēt ķegļus.

Vai mēs bijām pāris?

Nē.

Vai varētu tādi kļūt?

Veselais saprāts nonāca strupceļā.

Kādas bija Raiena un manas attiecības? Man viņš šķita ļoti simpātisks, es cienīju viņa godprātīgumu, man patika būt viņa sabiedrībā.

Ķermenī ieplūda siltuma vilnis.

Manīju, ka viņš ir velnišķīgi seksīgs.

Tad kāpēc Galjano man šķita pievilcīgs?

Vēl viens siltuma vilnis.

Pārāk viegli padodies, meitēn.

Mēs ar Raienu bijām panākuši saskaņu. Patiesībā ne saskaņu, bet gan vienošanos. Vārdos neizteiktu vienošanos. Ja nejautā, tad neatbild. Policija darbojās Savienoto Valstu armijas paspārnē, tiktāl tā strādāja arī mūsu interesēs.

Turklāt es nebiju saistīta ar Galjano.

Situācija nav nemaz tik bezcerīga, pati sev teicu. Nekas traks vēl nav noticis — ne ar Raienu, ne Galjano. Pilnīgi skaidrs.

Tomēr problēma pastāvēja.

Pēc vēl vienas pusstundas mētāšanās pa gultu es un mans neapmierinātais libido ieslīgām miegā.

No dziļā miega mani pamodināja telefona zvans. Caur plānajiem loga aizkariem ieplūda nespodra gaisma. Atskanēja Dominikas Spekteres balss. "Jūs dzirdat?" "Dzirdu."

Uzmetu acis pulkstenim. Septiņi un divpadsmit minūtes "C'est magnifique (Lieliski). Protams, ne zādzība. Bet Sanlalai nekas nekaiš." Viņas balss bija skaļa un sasprindzināta, ar stiprāku akcentu nekā parasti.

"Brīnišķīgas ziņas." Piecēlos sēdus. "Oui (Jā). Mans bērniņš ir dzīvs."

"Vai jums ir zināmi gadījumi, kad Santala tikusi apvainota citos pārkāpumos, izņemot zādzības veikalos?" "Nē. Mums jābrauc un jāved viņa mājās." Es neteicu, ka tiesnesim par to varētu būt cits viedoklis. "Ja tam kāds sakars ar narkotikām, es sameklēšu jaunu programmu. Labāku." "Laba ideja." "Mēs nepiekāpsimies."

"Jā."

"Vīna jūs uzklausīs." "Mani?"

Pēkšņi sapratu, par ko ir runa.

"Mais, oui (Jā, bet)."

"Es nebraukšu uz Monreālu."

"Esmu pasūtījusi divas biļetes uz pēcpusdienas reisu." Misis Spektere nebija sieviete, kas pieradusi uzklausīt atteikumus. "Pašreiz es nevaru atstāt Gvatemalu." "Bet jūs man esat nepieciešama." "Man šeit ir saistības sakarā ar projektu." "Es to nevaru viena izdarīt." "Kur ir misters Spekters?"

"Mans vīrs ir lauksaimniecības konferencē Mehiko."

"Misis Spekt…"

"Santala tajā vakarā, kad pameta mājas, bija saniknota. Viņa sarunāja briesmīgas lietas. Teica, ka mani negribot vairs redzēt."

"Esmu pārliecināta…"

"Viņa var atteikties ar mani runāt!"

Ātrāk validolu.

"Vai varu jums atzvanīt?"

"Lūdzu, neatraidiet mani; Man vajadzīga jūsu palīdzība. Jūsu palīdzība nepieciešama Santalai. Jūs esat viena no nedaudziem, kas pārzina visu situāciju."

"Jāpadomā, ko es varu darīt." Labākas atbildes man nebija.

Atklāju segas un pārliku kājas pār gultas malu.

Kāpēc vēstnieks nesteidzās būt kopā ar sievu un meitu? Sieviete šķita patiešām izmisusi.

Krēslā saskatīju savu ceļgalu kontūras.

Ja šādā situācijā atrastos es, vai rīkotos citādi? Iespējams, ne, tomēr līdzīgi.

Vilkdama kājas, devos uz virtuvi, kannā sabēru atlikušo kafiju un pielēju ūdeni. Kamēr kafija vārījās, apēdu vienu virtuli.

Iztēlē redzēju Raienu.

Uz galda sasmalcināju cukuru un nolaizīju pirkstu galus.

Lamanšs gribēja zināt, ko es domāju par Divu Kalnu ezerā atrasto līķi. leicu, ka liela ir steidzama.

Iztēlojos Cupanju, domāju par skeletiem, kas guļ uz FAFG laboratorijas galdiem. Sim darbam bija ļoti liela nozīme. Taču upuri bija miruši jau gandrīz divdesmit gadus. Vai mana klātbūtne šeit bija tikpat steidzama kā nepieciešamība palīdzēt Lamanšam? Karloss un Mollija nevarēja palīdzēt, Mateo pietrūka palīgu. Tomēr vai viņš pāris dienas nevarēja izlikt bez manis?

Ielēju kafiju, pielēju pienu.

Iedomājos dīķī atrasto līķi un sajutu pazīstamās skumjas. Astoņpadsmit gadu veco Klaudiju de Ia Aldu. Ienāca prātā kanalizācijas baseinā atrastie kauli, un mani pārņēma vainas izjūta.

Un vilšanās. Jo pamatīgāk strādājām ar Galjano, jo nesasniedzamākas šķita atbildes.

Man bija jāpabeidz kaut kas konkrēts.

Gribēju zināt domas par kaķa spalvu.

Ieskatījos pulkstenī. Septiņi un četrdesmit minūtes.

Un vēl kas. Bet vai tad šo lietu nevarēja kārtot Fereira?

Kārbā bija palikuši divi virtuļi. Cik kaloriju tie varētu saturēt? Vienu miljonu vai divus? Rīt tie jau būs sakaltuši.

Lidojums uz Monreālu aizņemtu tikai dažas dienas. Es varētu misis Spekteri samierināt ar Santalu, tad atgriezties pie Čupanjas upuriem.

Apēdu virtuļus, izdzēru kafiju un devos uz vannasistabu.

Astoņos uzgriezu laboratorijas numuru Monreālā un lūdzu savienot ar DNS nodaļu. Kad telefonu paņēma Robērs Gaņē, īsos vārdos pastāstīju par Paraiso lietu un paskaidroju, ko vēlos. Viņš domāja, ka šo lietu var nokārtot, un piekrita piešķirt tai prioritāti, ja es pati aizvestu paraugu.

Zvanīju Minošam. Viņš apsolīja sameklēt kaķa spalvu un iesaiņot to stundas laikā.

Zvanīju uz Gvatemalas pilsētas morgu. Daktere Fereira par manu lūgumu bija sajūsmā.

Piezvanīju Sjūzenai Džīnai uz RP Korporācijas ražošanas uzņēmumu Senthjūbertā un pastāstīju to pašu, ko Gaņē. Viņa domāja, ka mana ideja īstenosies.

Piezvanīju Maleo. Viņš teica, lai veltījot savai iecerei tik daudz laika, cik nepieciešams.

To pašu sacīja Galjano.

Noliku klausuli un devos uz durvīm.

Labi, vēstnieka kundze. Ceļošana jums jau ir kļuvusi par iemīļotu nodarbošanos. Un es ceru, ka jūs un jebkuru jūsu pavadoni izlaidīs cauri Gvatemalas muitai ar laipniem rokas mājieniem.

Kad ienācu autopsijas zālē, Anhelina Fereira strādāja jau pie otrā katastrofas upura. Uz galda gulēja vīrieša ķermenis, viņa galva un rokas bija stipri pārogļotas, vēders uzšķērsts kā vaļēja mute Beikona gleznā. Stāvēdama blakus līķim, patoloģe uz paplātes graizīja vīrieša aknas. Viņa rīkojās ar lielu, plakanu nazi un runāja, nepaceldama acis.

"Un momenta (Vienu mirkli)."

Fereira uzmanīgi aplūkoja svaigās griezuma vietas, atdalīja trīs strēmelītes un iemeta tās paraugu burkā. Audi iekrita burkas dibenā blakus līdzīgiem paraugiem no plaušām, vēdera, liesas, nierēm un sirds.

"Vai autopsiju veicat visiem cietušajiem?"

"Pasažieriem mēs izmeklējam ārējos orgānus. Sis ir šoferis."

"Atstājāt viņu kā pēdējo?"

"Vairums upuru ir tā apdeguši, ka mēs nevarējām tos identificēt. Viņu atradām vakar."

Fereira novilka masku un cimdus, nomazgāja rokas un devās pāri zālei uz rotējošām durvīm, norādīdama, lai viņai sekoju. Pa tumšu gaiteni viņa aizveda mani uz mazu ārsta kabinetu bez logiem un aizvēra durvis. Atslēgusi apdauzītu metāla skapīti, viņa izvilka lielu, brūnu aploksni.

"Medicīnas centra slimnīcas radiologs izdarīja man pakalpojumu." Viņa runāja angliski. "Sos uzņēmumus dabūju pie viņa."

"Pateicos."

"Otrdien, līdzko aizgāja Lūkass, nočiepu galvaskausu. Negribēja dot."

"Tas nav mans pasūtījums."

"Es izdarīju labu darbu."

"Ko jūs ar to domājat?"

No aploksnes Fereira izvilka vienu no vairākām filmām. Tajā bija sešpadsmit kontrolšķēlumu uzņēmumi. Katrā no tiem bija redzama piecus milimetrus bieza kanalizācijas baseinā atrastā galvaskausa strēmele. Pacēlusi pret gaismu devīto rentgena uzņēmumu, viņa norādīja uz mazu, baltu plankumu. Nākamajos attēlos tas kļuva neskaidrāks, mainīja formu, samazinājās. Četrpadsmitajā uzņēmumā tas vairs nebija saskatāms.

"Kaut ko pamanīju sietiņkaulā un nodomāju, ka tas var noderēt. Ric jūsu šīrīta zvana aizgāju galvaskausu aplūkot vēlreiz. Tas bija pazudis."

"Pazudis?" "Kremēts."

"Tikai pēc vienas nedēļas?" no pārsteiguma biju mēma.

Fereira pamāja ar galvu.

"Vai tā ir vispārpieņemta prakse?"

"Kā redzat, mums ir šauras telpas. Nezināmus līķus nevaram atļauties ilgi turēt pat normālos apstākļos. Sī autobusu sadursme ir izraisījusi krīzes stāvokli." Viņa pieklusināja balsi. "Taču divas nedēļas ir kas neparasts."

"Kas deva atļauju?"

"Mēģinājām noskaidrot. Šķiet, ka neviens nezina."

"Pazuduši arī dokumenti," ieminējos.

"Tehniķis zvēr, ka orderi pēc kremācijas ielicis dokumentu grozā, taču to vairs nekur nevar atrast."

"Kādas teorijas?"

Ja.

Viņa ielika filmu aploksnē un pasniedza man.

"Vaya con Dios. (Nu, ar Dievu!)"

Divpadsmitos piecdesmit septiņās minūtēs es jau sēdēju piesprādzējusies pirmās klases sēdeklī kompānijas American Airlines lidmašīnā, lai dotos uz Maiami. Man blakus sēdēja Dominika Spektere, ar lakotajiem nagiem bungodama elkoņa balstu. Man pie kājām aizslēgtā portfelī atradās dakteres Fereiras rentgena uzņēmumi. Blakus tiem iestūķēti kaķa spalvas paraugi.

Braucot limuzīnā un kavējoties lidostas uzgaidāmajā zālē, misis Spektere bez mitas bija pļāpājusi. Viņa raksturoja Santalu, pārstāstīja bērnības anekdotes, minēja tukšas teorijas par meitas problēmu cēloni, auda shēmas viņas rehabilitācijai. Viņa atgādināja skaņu ierakstiem apkrāvušos dīdžeju, kas, vairīdamies klusuma, to aizpilda ar jebkuru banalitāti.

Atzīdama, ka runāšana mazina spriedzi, es izmetu uzmundrinošas neartikulētas skaņas, bet runāju maz. Atgriezeniskā saite nebija nepieciešama. Vārdu plūdi neapsīka.

Kad mūsu lidmašīna dūkdama sāka virzīties pa skrejceļu, lai paceltos gaisā, misis Spektere beidzot apklusa. Viņa saknieba lūpas, piespieda galvu pie krēsla atzveltnes un aizvēra acis. Kad lidmašīna izlīdzināja gaitu, viņa no rokassomiņas izvilka laikrakstu Paris Match un sāka to šķirstīt.

Pļāpāšana atsākās pārsēšanās laikā Maiami un atkal pieklusa lidojumā uz Monreālu. Nojauzdama, ka mana pavadone baidās no lidojuma, es turpināju viņu uzmundrināt ar sarunu.

Ceļojumam ar vēstnieka sievu bija savas priekšrocības. Kad desmitos trīsdesmit astoņās minūtēs mūsu lidmašīna pieskārās zemei, mūs sagaidīja vīri uniformās un izveda cauri muitai. Ap vienpadsmitiem mēs atkal sēdējām limuzīnā.

Joņojot uz pilsētas centru, izbraucot no Gajas un nogriežoties pa labi Sv. Katrīnas ielā, misis Spektere klusēja, kā to bija darījusi, lidojot lielā augstumā. Droši vien viņai bija pietrūcis vārdu vai vienkārši viņa mierīgi sarunājās pati ar sevi. Varbūt, atgriežoties mājās, viņas dvēsele guva mierinājumu. Kopā mēs klausījāmies Robēru Sarlebuā.

Je reviendrai в Montrйal… Es atgriezīšos Monreālā…

Kopā vērojām, kā garām aizzib pilsētas ugunis.

Pēc dažām minūtēm piebraucām pie manas kooperatīvās dzīvojamās mājas. Šoferis izkāpa.

Kad paņēmu savu portfeli, misis Spektere satvēra manu roku. Viņas pirksti bija mitri un auksti kā gaļa no ledusskapja.

"Pateicos," viņa gandrīz nedzirdami teica.

Dzirdēju, ka nočirkst un aizveras ceļasoma.

"Priecājos, ka varu palīdzēt."

Viņa dziļi krūtīs ievilka elpu.

"Jūs pat nevarat iedomāties, cik daudz."

Durvis manā pusē atvērās.

"Paziņojiet, kad mēs varēsim tikties ar Santalu. Es iešu kopā ar jums."

Uzliku roku uz misis Spekteres rokas. Viņa to paspieda, tad noskūpstīja.

"Pateicos." Viņa iztaisnoja muguru. "Lai Klods jums palīdz.'' "Nekas, nekas."

Klods mani pavadīja līdz pakāpieniem un nogaidīja, līdz ārdurvju slēdzenē biju iebāzusi atslēgu. Es viņam pateicos. Viņš pamāja ar galvu, nolika man blakus ceļasomu un atgriezās limuzīnā.

Atkal noskatījos, kā misis Spektere ieslīd nakts tumsā.

PIECPADSMITĀ NODAĻA

Nākamajā rītā ap sepiņiem joņoju pa Monreālas asfaltēto tuneli. Virs manis modās un žāvājās pilsēta. Tunelis Ville-Marie man apkārt izskatījās tikpat pelēcīgs kā mans noskaņojums. j

Kvebeku bija aptvēris neparasts karstuma vilnis. Kad ap pusnakti biju pārnākusi mājās, mans iekšējā pagalma termometrs vēl rādīja astoņdesmit grādu pēc Farenheita, bet istabā temperatūra šķita deviņsimt grādu pēc Celsija.

Ventilators bija vienaldzīgs pret manu vēlēšanos gulēt vēsā telpā. 1as nedarbojās arī pēc desmit minūšu ilgas pogu spaidīšanas, dauzīšanas un lādēšanās. Nosvīdusi un sadusmota es galu galā atvēru logu un iekritu gultā.

Tikpat vienaldzīgi pret manu vajadzību pēc komforta un miega bija ielas zēni. Desmit jardus no mana guļamistabas loga uz picērijas pagalma puses lieveņa līksmojās ducis puišeļu. Klaigas tikai uzlaboja grupas kopīgo noskaņojumu. Neviens nedraudēja. Nelamājās.

. Gulēju slikti, grozījos zem mitrā palaga no viena sāna uz otru, beidzot mani pamodināja smiešanās, dziedāšana un dusmīgi uzkliedzieni. Rītausmu sagaidīju ar pulsējošām galvassāpēm.

Izmeklētāja birojs, Tiesu medicīnas un Juridisko zinātņu nodaļas laboratorija (LSJML) atrodas trīspadsmit stāvu stikla un betona T formas ēkā pilsētas centra austrumu daļā. Cieņā pret savu saimnieku arī Kvebekas provinces policijas jeb Sыretй du Quebec (SQ) vairākus desmitus gadu vecā ēka ir pilnīga tās kopija.

Pirms vairākiem gadiem Kvebekas provinces pašvaldība nolēma ieguldīt miljonus likumības stiprināšanā un tiesu medicīnas zinātnē. Eku uzspodrināja, LSJML laboratoriju paplašināja un pārvietoja no piektā stāva uz divpadsmito un trīspadsmito, telpās, kur agrāk atradās īstermiņa cietums. Oficiālā ceremonijā atjaunoja torni Edifice Wilfrid-Derome.

Vecie ieradumi mirst lēnām. Tas pilnā mērā attiecas arī uz Kvebekas provinces policijas (SQ) ēku.

Pie Molsona alusdarītavas izbraukusi no tuneļa, es nokļuvu zem ŽaKa Kartjē tilta, šķērsoju Delorimjēru, pagriezos pa labi un līkumoju pa rajonu, kur nav ne skaistu ielu, ne cilvēku. Trīsistabu dzīvokļi ar pastmarkas lieluma pagalmiem un pie sienas piestiprinātām metāla vītņu kāpnēm. Pelēkas mūra baznīcas ar sudrabotām torņu smailēm. Uz ielu stūriem tehniskās palīdzības darbnīcas dйpanneurs. Pirmajos stāvos tirdzniecības uzņēmumi. Visam pāri paceļas Kvebekas provinces policijas ēkas tornis Wilfrid-Derome/SQ.

Pēc desmit minūšu ilgas meklēšanas es atradu vietu, kas, kā izrādījās, ir caurums birokrātijas sistēmā, pa kuru varēja bez atļaujas iebraukt un kurš ļāva tieši plānotajā laikā novietot mašīnu. Velreiz pārliecinājusies, kādi ir vietējie mēneša, stundas un dienas ierobežojumi, atradu stāvvietu, satvēru klēpjdatoru un portfeli un devos uz ēkas korpusu.

Uz tuvējo skolu kā skudriņas uz kūstoša augļu saldējuma divatā vai trijatā steidzās bērni. Agrāk atskrējušie drūzmējās sporta laukumā, spārdīja bumbu, lēca pār virvi, spiedza, dzinās cits citam pakaļ. Pa žoga dzelzs kalumiem lūrēja maza meitenīte, viņas pirkstiņi, tādi paši kā bērnam Cupanjā, bija satvēruši žoga margu stabiņus. Vienaldzīgu seju viņa noskatījās manī. Neapskaudu viņas stāvokli, kad tikai mēnesi pēc vasarā baudītās brīvības turpmākās astoņas stundas nāksies pavadīt ieslodzītai sakarsušajā klasē.

Tapat neapskaudu dienu, kas gaidīja mani.

Necerēju ieraudzīt mumificējušos galvu. Necerēju ieraudzīt satrūdējušu ķermeni. Baidījos no brīža, kad Santala atkal tiksies ar māti. Tas bija viens no tiem rītiem, kad vēlējos, kaut būtu stājusies darbā telefona sakaru kompānijā. Apmaksātas brīvdienas. Lielas prēmijas. Nekādu līķu.

Nosvīdusi ienācu priekštelpā. Manām smadzeņu šūnām nenāca par labu rīta miglas, izplūdes gāzu un alusdarītavas smaržu kokteilis. Šķita, ka mans pauris sasniedzis savas ietilpības robežu un tā saturs spiežas uz izeju.

Ekā nebija kafejnīcas. Ievadīju skenerā savu personas apliecību, iegāju pa sardzes vārtiem, iespraucos liftā, izvilku savu laboratorijas kartīti un izkāpu divpadsmitajā stāvā. Uz lūpām bija viens vienīgs vārds.

Kafiju!

Vēl viens solis, atvērās stikla durvis, un es iegāju ēkas tiesu medicīnas spārnā.

Gaiteņa labajā pusē rindojās personāla kabineti, laboratorijas atradās pa kreisi. Microbiologie. Histologie. Pathologie. Anthropologie/Odontologie. No griestiem līdz sienas vidusdaļai pletās logi, kas, neizmantojot kompromitējošos apsardzes līdzekļus, maksimāli uzlaboja redzamību. Caur stiklu manīju, ka visas laboratorijas ir tukšas.

Pēc pulksteņa noskaidroju pareizu laiku. Septiņi un trīsdesmit piecas minūtes. Ta kā vairums palīgpersonāla, tehniķu un speciālistu darba dienu sāk astoņos, manā rīcībā bija gandrīz trīsdesmit minūtes.

Izņemot Pjēru Lamanšu. Desmit gadu laikā, kopš strādāju LSJML laboratorijā, tiesu medicīnas nodaļas vadītājs bija ieradies septiņos un kavējies savā kabinetā vēl ilgi pēc tam, kad viņa darbiniekiem darba diena bija beigusies. Vecais vīrs bija tik precīzs kā firmas Timex pulkstenis.

Viņš bija arī mīklains cilvēks. Katru jūliju Lamanšs devās triju nedēļu atvaļinājumā un nedēļu pavadīja Ziemassvētku brīvdienās. Sajās brīvdienās viņš katru dienu no mājām zvanīja uz darbu. Viņš neceļoja, neapmetās tūristu nometnēs, nestrādāja dārzā, nezvejoja, nespēlēja golfu. Visi zināja, ka viņam nav vaļasprieku. Lūgumu pastāstīt par savu atvaļinājumu Lamanšs pieklājīgi noraidīja. Draugi un kolēģi mitējās viņu iztaujāt.

Mans kabinets ir pēdējais sešu telpu rindā, tieši pretī antropoloģijas laboratorijai. Sīm durvīm nepieciešama slēdzene.

Galdu klāja papīru kalns. To ignorēdama, novietoju savu datoru un somu, satvēru krūzīti un devos uz personāla atpūtas istabu.

Kā jau domāju, vaļā bija tikai Lamanša durvis. Nākot atpakaļ, pa atvērtajām durvīm ielūkojos viņa kabinetā.

Lamanšs pacēla galvu. Uz degungala bija novietotas pusmēnessveida brilles. Garš deguns. Garas ausis. Gara seja ar garām, vertikālām grumbām. Īpašo noziegumu izmeklēšanas speciālists.

"Temperansa." Manu pilno vārdu lietoja tikai Lamanšs. Viņam raksturīgajā formālajā franču valodā pēdējā zilbe skanēja kā vārdā sconce (skunstāda). "Comment ga va? (Kā klājas?)"

Apliecināju, ka labi.

"Lūdzu, nāciet iekšā." Viņš pamāja ar milzīgu, vasaras raibumiem klātu roku uz diviem krēsliem rakstāmgalda pretējā pusē. "Sēdieties."

"Paldies." Kafiju uzmanīgi novietoju uz elkoņa balsta.

"Kāda ir situācija Gvatemalā?"

Kā lai īsumā pastāsta par Cupanju?

"Sarežģīta."

"Daudzos līmeņos." Ja."

"Gvatemalas policija jūs gaidīja ar lielu nepacietību."

"Ne visi to uzņēma ar entuziasmu."

"Ak tā?"

"Cik daudz jūs vēlaties zināt? "

Viņš noņēma pusmēnessveida brilles, nosvieda tās uz rakstāmgalda un atlieca muguru.

Pastāstīju viņam par izmeklēšanu Paraiso un Diasa pūlēm bloķēt manu līdzdalību.

"Taču šis vīrs neiejaucās jūsu darbā Klaudijas de la Aldas lietā?"

"Nekad netiku viņu redzējusi."

"Vai šajā slepkavībā ir kādi aizdomās turamie?"

Papurināju galvu.

"Šeit ir sūtņa meita un viņas draudzene, tā ka bez vēsts pazudusi tikai viena sieviete?" "Patrīsija Eduardo."

"Un kanalizācijas baseinā atrastais upuris."

"Jā. Lai gan tā varētu būt Patrīsija."

Manā sejā droši vien bija parādījies apmulsums.

"Jūsu spēkos nebija šo Diasu apturēt."

"Es būtu veikusi daudz rūpīgāku izmeklēšanu, ja būtu bijusi izdevība."

Brīdi abi klusējām.

"Man tomēr ir pāris ideju."

Pastāstīju viņam par kaķa spalvas paraugu.

"Ko jūs cerat panākt?"

"Aizdomās turētā meklēšanā var noderēt kāds profils."

"Jā." Izvairīga atbilde.

"Atlantas bērna slepkavu Veinu Viljamsu nodeva suņa spalva."

"Netaisnojieties, Temperansa. Esmu ar jums vienisprātis."

Grozīju kafijas krūzīti.

"Iespējams, ka tas ir strupceļš."

"Bet ja mesjē Ganē ir ar mieru profilēt spalvu, kāpēc to nedarīt?"

Pastāstīju viņam par saviem plāniem izmantot rentgenogrammas.

"Izklausās daudzsološāk."

Es tā cerēju.

"Vai jūs atradāt abus lūgumus, kurus es atstāju uz jūsu rakstāmgalda?"

Lamanšs ar to domāja Antropoloģiskās ekspertīzes pieprasījumu, veidlapu, kuru es vienmēr saņemu kā dokumentu, kas dod tiesības sākt jebkuras lietas izmeklēšanu. 1o aizpilda patologs pieprasītājs, un tajā ietverts konkretizēts nepieciešamais izmeklēšanas veids, personāls un īss faktu pārskats.

"Iespējams, ka tas nav cilvēka galvaskauss. Jebkurā gadījumā šķiet, ka nāve iestājusies sen. Par ķermeni ir cits stāsts. Lūdzu, sāciet ar to."

"Kas varētu būt nozieguma upuris?"

"Robērs Klemāns ir sīks narkotiku izplatītājs Rietumkvebekā, kas nesen atvēris pats savu komercuzņēmumu." '"Nemaksājot komisijas naudu Eņģeļiem [10] ."

Lamanšs pamāja ar galvu. "Nevar to atļauties."

"Biznesam nenāk par labu."

"Klemāns ieradās Monreālā maija sākumā, bet drīz pēc tam pazuda. Pirms desmit dienām tika izziņota viņa bezvēsts pazušana."

Saraucu uzacis. Baikeri parasti cenšas novērst likumsargu uzmanību.

"Zvanīja anonīma sieviete."

"Tūlīt ķeršos pie darba."

Atgriezusies savā kabinetā, piezvanīju Sjūzenai Džīnai. Viņas nebija mājās, tāpēc atstāju telefonogrammu.

Pēc tam uz DNS sekciju aiznesu Paraiso paraugu. Gaņē manu lūgumu uzklausīja, izklaidīgi klikšķinādams lodīšu pildspalvu.

"Intriģējošs jautājums."

"Nekad nav bijusi darīšana ar kaķiem."

"Ar to jūs varat kļūt slavens."

"Kaķu Karalis Dubultspirāle."

Jauna niša.

"Projektu varētu nosaukt "Fēlikss Hēlikss [11] …" Multiplikācijas kaķa vārds "Fēlikss" franču valodā skanēja dīvaini.

Gaņē sniedzās pēc Minoša plastmasas kārbas. "Vai varu paturēt daļu no parauga?"

"Ņemiet visu. Gvatemalas laboratorijā vēl palika."

"Vai neiebilstat, ja es mazliet paeksperimentēšu, izmēģināšu dažus paņēmienus?"

"Neraizējieties."

Mēs parakstījām lietišķo pierādījumu nodošanas aktus, tad steidzos atpakaļ uz savu kabinetu.

Pirms ķeršanās pie galvas un rumpja apskates vairākas minūtes pavadīju, šķirodama dokumentus, kas gulēja uz reģistrācijas grāmatas. Atradu Lamanša pieprasījumu lapas, izmakšķerēju sārtās telefonogrammu lapas, bet pārējās pastūmu malā. Cerēju ieraudzīt kādu ziņu no Raiena. Bienvenue. Sveicu ar atgriešanos. Priecājos, ka esi šeit. Mājās nekas nav noticis.

Detektīvi. Studenti. Žurnālisti. Viens apsūdzētājs bija zvanījis četras reizes.

Zibenstelefonogramma no Raiena.

Lieliski. Raienam bija sava informācija. Nešaubījos, ka Serloks Holmss zina par manu atgriešanos.

Labajā pusē iesāpējās galva.

Metusi malā šķirošanu, paķēru Antropoloģiskās ekspertīzes pieprasījumu anketas, ieslīdēju laboratorijas virssvārcī un devos uz durvīm. Biju pusceļā, kad atskanēja telefona zvans.

Tā bija Dominika Spektere.

"// fait chaud."

"Ļoti karsts," piekritu, pārlaizdama acis vienai no Lamanša anketām.

"Runā, ka šodien varot tikt sasniegts karstuma rekords."

"Jā," izklaidīgi atbildēju. Ceļasomā atrasts galvaskauss. Lamanšs pievērsa uzmanību stipri bojātiem zobiem un caur mēli izvērtai auklai.

"Pilsētā vienmēr šķiet daudz karstāks. Es ļoti ceru, ka jums ir ventilators."

"Jā," es atbildēju, bet manas domas kavējās pie kaut kā daudz šaušalīgāka nekā karstais laiks.

"Vai esat aizņemta?"

"Biju projām gandrīz trīs nedēļas."

"Protams. Es ļoti atvainojos par traucējumu." Viņa apklusa, un tas liecināja par zināmu nožēlu. "Mēs varam satikt Santalu pulksten vienos."

"Kur viņa atrodas?"

"Policijas iecirknī Gajā, netālu no Renē Leveskēza bulvāra."

Tepat netālu. Tikai dažus kvartālus no manas mājas.

"Vai mums aizbraukt jums pakaļ?"

"Satikšu jūs tur."

Tiklīdz noliku klausuli, zvanīja atkal. Sjūzena Džīna. Visu rītu viņa būšot kopā ar inženieriem no Volvo, piedalīšoties brokastīs Bombardjē restorānā, bet pēcpusdienā varēšot tikties ar mani. Norunājām satikties trijos.

Ceļā uz laboratoriju katrai lietai sagatavoju aktu vākus un ātri pārlasīju pieprasījumu rumpja ekspertīzei. Pieaudzis vīrietis. Nav roku, kāju un galvas. Stipras sadalīšanās stāvoklī. Atrasts kanalizācijas caurulē pie Divu Kalnu ezera. Kriminālizmeklētājs: Leo Henrijs. Patologs: Pjērs Lamanšs. Izmeklētājs: Detektīvleitnants Endrjū Raiens, Kvebekas slepenpolicija.

Ta, tā.

Mirstīgās atliekas atradās apakšstāvā, tāpēc izvēlējos drošu liftu, izvilku savu kartīti un nospiedu no trim pogām apakšējo: I.SJML. Kriminālizmeklētājs. Morgs.

Pagrabā es nonācu ierobežotā zonā. Pa kreisi durvis veda uz autopsijas telpām, trijās bija tikai pa vienam galdam, lielākajā divi.

Pa galvenās telpas durvju mazo lodziņu pamanīju sievieti ķirurga uzsvārcī. Viņai bija gari, viļņaini, ar saspraudi pakausī sastiprināti mati. Simpātiskā, ap trīsdesmit gadus vecā, smaidošā Lisa bija pašnāvības lietu kriminālizmeklētāju pastāvīga favorīte.

Viņa bija arī mana pastāvīgā favorīte, jo atzina par labāku runāt angliski.

Izdzirdusi manus soļus, viņa apgriezās un atvēra durvis.

"Labrīt. Domāju, ka tu esi Gvatemalā."

"Drīz tur atgriezīšos."

"Ieradies brīvdienās?"

"Ne gluži. Es vēlētos aplūkot Lamanša rumpi."

Lisa savieba seju.

"Viņam jau sešdesmit četri, doktore Brenana."

"Visi ir komedianti."

"Morga numurs?"

Skaļi nolasīju pieprasījuma anketā norādīto numuru.

"Ceturtā telpa?"

"Lūdzu."

Viņa nozuda aiz divvērtņu durvīm. Aiz tām atradās viens no pieciem morga nodalījumiem, katrs sadalīts četrpadsmit saldētavās ar drošām nerūsējoša tērauda durvīm. Par to iemītniekiem liecināja nelielas baltas birkas. Sarkanās uzlīmes brīdināja par nelaiķa pozitīvu HIV vīrusu. Morga numurs Lisai norādīja, aiz kurām durvīm gulēja rumpis.

Devos uz ceturto telpu, kurā bija ierīkota papildventilācija. lelpa klenderiem un klaidoņiem. Telpa apdegušajiem. Telpa, kurā es parasti strādāju.

I ikko paspēju uzvilkt cimdus un uzlikt masku, kad Lisa pa rotējošām durvīm iestūma ratiņus, kas bija identiski tiem, kuri atradās galvenajā telpā. Kad atvilku līķa maisa rāvējslēdzēju, telpu piepildīja pretīga smaka.

"Es domāju, ka viņš ir nobeigts."

"Un daudzkas piedevām."

Kopā ar Lisu rumpi uzstūmām uz galda. Lai gan tas bija uzpampis un zaudējis formu, ģenitālijas izrādījās neskartas.

"Tas ir puisītis," konstatēja dzemdību māsa Lisa Laviņa.

"Bez šaubām."

Es rakstīju piezīmes, bet Lisa tikmēr sameklēja Lamanša pasūtītos rentgena uzņēmumus. Tajos atklājās skriemeļu iekaisums un katrā no atrautajiem ķermeņa locekļiem bija saskatāms trīs līdz četras collas garš kaula fragments.

Izmantodama skalpeli, atdalīju mīkstos audus, kas klāja krūšukaulu, bet Lisa ar Stryķer firmas zāģi atzāģēja trešās, ceturtās un piektās ribas galus. Tāpat mēs rīkojāmies ar iegurni, atpreparējot mīkstos audus un pēc tam atgriežot vaļā priekšpusē vietā, kur viduslīnijā savienojas abas puses.

Visas sešas ribas un kaunuma simfīze bija poraina, ar daudzām kaulu deformācijām. Izskatījās, ka šis tips savā mūžā bijis daudzko pieredzējis.

Uz dzimumu norādīja ģenitālijas. Vīrieša vecumu varētu noteikt pēc ribu galiem un simfīzēm. Izcelsmes noskaidrošana būs grūts darbs.

Adas krāsai nebija nozīmes, jo atkarībā no apstākļiem, kādos līķis atrodas pēc nāves, tā var kļūt tumšāka, gaišāka vai iegūt citu krāsu. Sis džentlmenis bija izvēlējies aizsargkrāsas motīvu: ar brūniem un zaļiem plankumiem. Varēju noņemt dažus galvaskausa aizmugures izmērus, taču bez galvas un locekļiem rases pazīmju novērtējums bija gandrīz neiespējams.

Pec tam es atdalīju piekto kakla skriemeli, virsējo, kas bija palicis pāri pie kakla. Atvilku zupai līdzīgo miesu no tā, kas bija palicis pāri no kreisās rokas un kājas stumbeņiem, bet Lisa no katra atdalītā pleca un augšstilba kaula gala atgrieza pa paraugam.

Pirmajā mirklī atklājās ievērojams skaits kaula drumslu un uz katra lūzuma virsmas dziļas L veida svītras. Radās aizdomas, ka šeit lietots ķēdes zāģis.

Pateicoties Lisai, paraugus nogādāju divpadsmitajā stāvā un atdevu tos laboratorijas tehniķa rīcībā. Deniss kaulus izmērcēs, pēc tam uzmanīgi atdalīs pārpalikušo miesu un skrimsli. REc dažām dienām iegūšu skatāmus paraugus.

Uz mana kabineta palodzes stāv Makgila pulkstenis, ko man uzdāvināja kā atzinības apliecinājumu par lekciju, kuru es nolasīju, viesojoties absolventu asociācijā. Blakus pulkstenim ierāmēta Keitijas un mana fotogrāfija, kas kādu vasaru uzņemta pie Auterbenksas. Kad ienācu kabinetā, mans skatiens pievērsās šai fotogrāfijai. Sajutu neparastas sāpes, tām sekoja mīlestības uzplūdi, kas bija tik spēcīgi, ka izraisīja smeldzi.

Jau miljono reizi prātoju, kāpēc šī fotogrāfija uzbango tik lielas emocijas. Ilgas pēc meitas? Vainas apziņa, ka atrodos tik tālu no viņas? Skumjas par draugu, kura kapā šī fotogrāfija bija gulējusi?

Atceros, ka šo fotogrāfiju atradu sava drauga kapā, atcerējos teroru, svelošo niknumu. Iztēlē redzēju slepkavu, minēju, vai viņš cietuma garajās dienās un naktīs domā par mani.

Kāpēc es glabāju šo fotogrāfiju?

Nezinu.

Kāpēc tieši šeit?

Ne mazākās miņas.

Vai tiešām? Vai es to neapjautu kādā zemapziņas līmenī? Bezsirdīgajā slepkavošanas, kropļošanas un pašiznīcināšanās

pasaulē ieplīsušais un izbalējušais fotouzņēmums atgādināja, ka man piemīt arī jūtas. Tās pavēra ceļu emocijām. Gadiem ilgi šī fotogrāfija stāv uz manas palodzes. Paskatījos uz Makgila pulksteni. Divpadsmit un četrdesmit piecas minūtes. Bija jāsteidzas.

SEŠPADSMITĀ NODAĻA

Ārpus Kvebekas slepenpolicijas sienām gaiss bija smags un mitrs. Nelielu atvieglojumu sniedza tikai viegls vējiņš, kas pūta no Senlorensas upes puses. Alusdarītavas smaka bija izklīdusi, toties stipra smaka nāca no upes puses. Man ejot uz mašīnu, virs galvas spalgi brēca kaija, protestēdama vai priecādamās par negaidīto vasaras atgriešanos.

Kārtības uzturēšana Kvebekā ir komplicēts uzdevums. Slepenpolicijas pienākumos ietilpst risināt visus tos jautājumus provincē, kuri neietilpst pašvaldības jurisdikcijā. Daudzas pašvaldības policijas iestādes atrodas Monreālas priekšpilsētās. Pašu salu apsargā Monreālas pilsētas pašvaldības policija Police de la Communautй Urbaine de Montrйal jeb CUM.

CUM ir sadalīta četrās sekcijās: Ziemeļu, Dienvidu, Austrumu un Rietumu policijas operatīvajās sekcijās. Maz izdomas, taču ģeogrāfiskā ziņā pareizi. Katrai sekcijai ir štābs ar izmeklēšanas, intervences un analīzes nodaļu. Katrā nodaļā ir arī ieslodzījuma centrs.

Aizdomās turētās personas, kuras arestētas par noziegumiem, kas nav slepkavības un seksuāli uzbrukumi, sagaida viens no šo četru sekciju cietumiem. Par zādzību veikalā MusiGo Lefobūrā,

v

Sv. Katrīnas ielā Santala Spektere un Lūsija Herardi lika ievietotas Dienvidu operatīvās sekcijas cietumā.

Dienvidu operatīvās sekcijas rajons, kurā ietilpst mana apkārtne, ģeogrāfiskā ziņā ir visai daudzveidīgs. Seit pārsvarā runā franču un angļu valodā, bet var dzirdēt arī grieķu, itāliešu, libāniešu, ķīniešu, spāņu, persiešu un vēl duci citu valodu. Rajonā atrodas Makgila Universitāte un Vandas striptīza klubs, Sun

Life celtne un Hērlija krogs, katedrāle Marie-Reine-du-Mondc un prezervatīvu veikals Kresentstrītā.

Dienvidu rajonā mīt separātisti un federālisti, drogu tirgotāji un baņķieri, naudīgas atraitnes un trūcīgi studenti. Tas ir rajons, kur dzīvo hokeja cienītāji un vientuļi cilvēki, kuri ilgojas pēc sabiedrības, tā ir darba vieta piepilsētas strādniekiem, guļamrajons klaidoņiem, kas dzer no brūnām pudelēm un guļ uz ietvēm. Daudzu gadu laikā man ir nācies piedalīties neskaitāmu šī rajona robežās izdarīto slepkavību izmeklēšanā.

Veikdama šārita maršrutu pretējā virzienā, pa tuneli devos uz rietumiem, izbraukusi no tā pie Etvoteras, pagriezos uz ziemeļiem Sv. Marka baznīcas virzienā, pie Sv. Katrīnas baznīcas pagriezos pa labi, pie Gajas vēlreiz pa labi. Vienu brīdi atrados tikai dažus metrus no savas mājas un labprāt būtu braucienu pārtraukusi, nevis turpinājusi ceļu uz norunātās tikšanās vietu.

Braukdama domāju par Santalas un Lūsijas vecākiem. Senjors Herardi, augstprātīgs un valdonīgs. Viņa tramīgā sieva. Misis Spektere ar ietonētajiem acu plakstiņiem un lakotajiem nagiem. Prombūtnē esošais misters Spekters. Viņiem uzsmaidīja laime. Viņu meitas bija dzīvas.

Prātā ienāca senjora Eduardo, joprojām izmisuma pārņemta, neziņā, kas noticis ar Patrīsiju. Iztēlojos de la Aldu ģimeni grūtsirdības nomāktu par Klaudijas nāvi. Viņi droši vien jūtas vainīgi, ka to nevarēja novērst.

Mašīnu iegriezu stāvlaukumā un novietoju starp divām policijas patruļmašīnām. Pret Spekteru Mercedess paneli atspiedies, sakrustotām rokām un kājām sēdēja Klods. Kad gāju garām, viņš pamāja man ar galvu.

Pa galvenajām durvīm ienākusi iecirknī, piegāju pie dežurantes galda, uzrādīju savu personas apliecību un paskaidroju ierašanās nolūku. Dežurante nopētīja fotogrāfiju, salīdzināja to ar manu izskatu, tad ar pirkstu sameklēja manu vārdu sarakstā. Apmierināta viņa atkal palūkojās uz mani.

"Advokāts un māte jau ir atnākuši. Atstājiet savas lietas."

Noņēmu no pleca somu un pāri galdam pasniedzu dežurantei. Viņa to ieslēdza skapīti, kaut ko ierakstīja apmeklētāju grāmatā, tad grāmatu pagrieza pret mani.

Ierakstīju laiku un savu vārdu, bet viņa pacēla klausuli un teica pāris vārdu. Pēc īsa brīža zaļajās metāla durvīs no manis pa kreisi parādījās otrs sargs. Sargs numur divi pārbaudīja mani ar metāla detektoru un deva zīmi, lai viņam sekoju. Ceļā pa gaiteni, kuru apgaismoja dienasgaismas spuldzes, mūsu kustības novēroja pie griestiem piestiprinātas televīzijas kameras.

Tieši priekšā atradās atskurbtuve, kuras iemītnieki laiski zvilnēja, gulēja vai stāvēja, pielipuši pie restēm. Aiz atskurbtuves bija vēl vienas zaļas metāla durvis. Aiz tām cietuma kameru bloks. Pretī atskurbtuvei atradās galds. Aiz galda koka restes, garderobes telpa no jauna atvestajiem cietumniekiem. Tipisks cietuma telpu plānojums.

Pagājām garām vairākām durvīm ar uzrakstu ENTREVUE DĒTENU (TIKŠANĀS TELPA AR AIZTURĒTAJIEM). No iepriekšējiem apmeklējumiem zināju, ka aiz tām slēpās miniatūra telpa ar sienas telefonu, pie grīdas pieskrūvētu tabureti un galdiņu un lodziņu, kas šo kameru savienoja ar tādu pašu telpu apmeklētājiem. Saruna norisinājās caur stikloto logu pa telefonu.

Sarunas ar aizturētajām personām, kas nebija vēstnieku atvases.

Kad bijām pagājuši garām cietumnieku intervēšanas telpām, sargs apstājās pie durvīm ar uzrakstu ENTREVUE AVOCA7" (TIKŠANĀS TELPA AR ADVOKĀTU) un ar žestu aicināja mani ienākt. Es nekad nebiju bijusi advokāta telpā un nezināju, kas mani tur sagaida. Sarkani ādas krēsli? Glāze brendija? Golfa spēlētāju fotoattēli no Skotijas?

Telpa bija plašāka, taču tikpat askētiska kā tās, kuras bija paredzētas cietumnieku draudzenēm un viņu ģimenēm. Izņemot telefonu, vienīgās mēbeles šeit bija metāla galds un krēsli.

Ap galdu sēdēja misis Spektere, viņas meita un kāds vīrietis, kas varēja būt ģimenes advokāts. Viņš bija liela auguma, gandrīz tikpat resns, cik garš. Viņa galvu apvija sirmu matu vainags,

kas cirtās krita pāri uzvalka apkaklītei. Viņa seja un matu kronis spīdēja rozā krāsā.

M isis Spektere bija pārģērbusies vasaras drānās. Mugurā viņai bija nebalināta linu audekla krāsas kostīms, kājās pelēkbaltas zeķbikses un laiviņas ar vaļējiem purngaliem. Vara krāsas matu sprogas saturēja kopā ar smalkām pērlītēm nosēta zeltīta lente. Mani ieraudzījusi, viņa tikko jaušami pasmaidīja, pēc tam viņas seju atkal aizklāja ideāla Estijas Lauderes [12] maska.

"Doktore Brenana, es vēlētos jūs iepazīstināt ar Ihoru Livicki," viņa teica.

Palicis pussēdus stāvoklī, Livickis pastiepa roku. Viņa agrāk muskuļainā seja tagad no sātīgiem ēdieniem un liķiera bija uzblīdusi. Es tai uzsmaidīju un paspiedu četrus gaļīgās rokas pirkstus.

"Tempa Brenana."

"Priecājos."

"Misters Livickis būs Santalas advokāts."

"O, jā. Tikai nesūtiet mani uz Lielo māju"" Santalas balsī skanēja sarkastiska nots.

Pagriezos uz viņas pusi. Vestnieka meita sēdēja izvērstām kājām, nodurtām acīm, rokas sabāzusi džinsu auduma bezpiedurkņu jaciņas kabatās.

"Jūs droši vien esat Santala."

"Nē. Esmu pretīgā Sniegbaltīte."

"Santai!"

Misis Spektere meitai uz galvas uzlika roku. Santala to atgrūda.

"Kādas muļķības. Neesmu vainīga."

Santala izskatījās tikpat nevainīga kā Bostonas maniaks. Blondie mati tagad bija melnā apavu krēma krāsā. Zem jaciņas cieši piegulošs gaišsarkans mežģīņu krekls. Ansambli papildināja melni firmas Spandex minisvārki, melnas zeķbikses, melni sapieru zābaki un melns grims.

Apsēdos krēslā pretī nepatiesi apsūdzētajai.

"Apsardzes darbinieks jūsu mugursomā atrada piecus kompaktdiskus, mis Spektere." Livickis.

"Ejiet pie velna."

"Santai!" Šoreiz misis Spektere pieskārās pierei.

"Esmu šeit, lai jums palīdzētu, mis. Es to nevaru darīt, ja jūs man pretojaties." Livickis runāja kā misters Rodžers .

"Jūs esat šeit, lai mani nosūtītu uz kādu riebīgu koncentrācijas nometni."

Kad Santala pacēla acis, man šķita, ka viņa ir pats naida iemiesojums.

"Un ko tad šeit dara viņa?" Viņa pacēla elkoni manā virzienā.

Pirms paspēju atbildēt, iejaucās misis Spektere.

"Mēs visi esam norūpējušies, dārgā. Ja tev ir problēmas ar narkotikām, mēs gribam tev atrast vislabāko atrisinājumu. Doktore Brenana varbūt tev spēs palīdzēt."

"Jūs vēlaties mani kaut kur iespundēt, lai nemaisītos pa kājām." Viņa iespēra galda kājai, un liesmojošās acis atkal pievērsās zābakiem.

"Sant…"

Vienu plaukstu Livickis uzlika uz misis Spekteres pleca un pacēla otru, lai liktu viņai klusēt.

"Ko jūs īsti vēlaties, Santai?"

"Es gribu no šejienes tikt laukā."

"Es to nokārtošu."

"Jūs?" Pirmo reizi viņas balss šķita atbilstoša viņas vecumam.

"Jūs Kanādā agrāk neesat tiesāta, un zādzība veikalā nav liels noziegums. Esmu pārliecināts, ka attiecīgos apstākļos varēšu tiesnesi pārliecināt, lai jūs atbrīvo un nodod jūsu mātes gādībā, ja vien apsolāties pakļauties tiesneša noteikumiem."

Santala klusēja.

"Vai jūs saprotat, ko tas nozīmē?" Nekādas atbildes.

"Ja neklausīsiet māti, jūs būsiet pārkāpusi likumu." Vēl viens spēriens pa galda kaju. "Vai jūs saprotat, Santai?"

Ja, ja.

"Vai varēsiet pakļauties izvirzītajiem noteikumiem?" "Neesmu galīga idiote."

Misis Spektere sarāvās, taču turēja mēli aiz zobiem. "Un kā ar Lūsiju?"

Livickis nolaida plaukstu un noslaucīja no galda neesošus putekļus.

"Mis Herardi situācija ir problemātiskāka. Jūsu draudzene šeit atrodas nelegāli. Viņai nav dokumentu, kas atļautu uzturēties Kanādā. Sis jautājums būs jāizskata atsevišķi." "Bez Lūsijas nekur nebraukšu." "Gan kaut ko izdomāsim."

Livickis salieca pirkstus. Tie atgādināja kopā savijušās sārtas desiņas.

Krietnu brīdi visi klusēja. Santala turpināja spārdīt galda kāju. "Nu labi." Livickis ar dilbiem atbalstījās uz galda. "Varbūt parunāsim par narkotikām." Klusums.

"Santai, dārgumiņ, tev vajag…" Paceltu roku Livickis vēlreiz apklusināja savu klienti. Klusums turpinājās. Turpinājās galda spārdīšana. Mans skatiens ceļoja no mātes pie meitas. Viena bija maiga kā samts, bet otra asa kā nazis. Beidzot vēl viens žests ar elkoni manā virzienā.

"Viņa laikam ir sociālā darbiniece?"

"Sī dāma ir draudzene tavai mā…" Livickis iesāka.

"Es jautāju mātei.

"Doktore Brenana mani pavadīja ceļā no Gvatemalas." Misis Spekteres balss bija tikko sadzirdama.

"Viņa palīdz tev izšņaukt degunu, kad paceļas lidmašīna?"

Biju sev apsolījusies, ka neļaušu Santalai kāpt uz galvas, taču šoreiz biju gatava mazo dēmonu sagrābt aiz rīkles. Pietiek auklēties.

"Strādāju šejienes policijā." Santala to neatstāja bez ievērības. "Kurā policijā?"

"Visās. Un jūsu ielas uzvedība nevienu nepārsteigs." Santala paraustīja plecus.

"Jūsu advokāts sniedz labu padomu." Nemēģināju izrunāt šī vīra uzvārdu.

"Manas mātes advokāts ir kāpostgalva."

Livicka seja kļuva tumši sarkana kā liela, gatava plūme.

"Jūs traucaties uz bezdibeni, Santai," teicu.

"Jā, man jau ir biļete."

"Man jāzina viss par…" Livickis iesāka.

Santala viņu strupi pārtrauca.

"Ko jūs ar to gribat teikt "strādāju policijā"?" Mans miglainais mājiens nebija paslīdējis viņai garām. Vēstnieka meita nebija dumja.

"Strādāju tiesu medicīnas laboratorijā," atbildēju.

"Kriminālizmeklētāja?"

"Ta varētu sacīt."

"Apstrādājat miroņus Gvatemalā?" "Uz turieni mani uzaicināja veikt izmeklēšanu." Šaubījos, vai par to stāstīt, tomēr nolēmu izsniegt nelielu patiesības devu.

"Abi upuri bija sievietes jūsu vecumā." Beidzot vampīra acis sadūrās ar manējām. "Klaudija de la Alda," es teicu.

Vēroju, vai parādīsies zīmes, ka viņa Klaudiju pazīst. Nekā. "Viņas māja atradās netālu no jūsējās." "Un kas par to?"

"Klaudija strādāja Iksčelas muzejā." Atkal plecu paraustīšana.

"Otrais upuris nav vēl identificēts. Mēs viņu uzgājām kanalizācijas baseinā Pirmajā zonā."

"Pretīgs rajons."

Tagad mēs ar Santalu raudzījāmies viena otrā, pārbaudīdamas, kurai ir stiprāks gribasspēks.

"Pamēģināsim citu vārdu," es teicu.

"Tinkerbellu*?"

"Patrīsiju Eduardo."

Cieta kā akmens. Viņas acis palika nekustīgas.

"Patrīsija strādāja Medicīnas centra slimnīcā."

"Veltīgi pūlaties. Tā nav mana spēle."

"Viņa ir pazudusi bez vēsts kopš pagājušā oktobra."

"Ļaudis mēdz pievākt." la viņi dara.

Spēriens. Galds palēcās.

"Jūsu vārds parādījās izmeklēšanas gaitā."

" Tas nav iespējams," viņa noņurdēja.

Spēriens.

kapec gan ne?

"Pārāk daudz sakritību."

"Vai tas ir kāds joks?"

Santalas acis uzzibsnīja Livicka virzienā. Viņš pacēla plaukstas. lad pievērsās atkal man.

"Tas ir blēņas."

"Gvatemalas policija tā nedomā. Viņiem nepieciešama informācija."

"Kāda man daļa, ja viņiem vajag zāļu pret triperi. Nesaprotu, par ko jūs runājat." Viņa raidīja uz mani zibeņus.

"Jūs esat vienāda vecuma, dzīvojāt tikai dažu kvartālu attālumā, blandījāties tajā pašā kvartālā. Līdzko viņi atrod vienu ķēdes posmu, vienu dāmu tualeti, kur jūs ar Klaudiju de la Aldu čurājat, viņi var jūs ievilkt tur atpakaļ un izlaist starp dzirnavām."

Protams, tā nebija patiesība, un Livickis to zināja. Advokāts neko neteica.

"Jūs mani nepiespiedīsiet atgriezties Gvatemalā." Šoreiz Santalas balss skanēja nedrošāk.

"Jums ir septiņpadsmit gadu. Jūs vēl neesat pilngadīga."

"Mēs tam neļausim notikt!" Livickis iesaucās kā Labais policists.

'^Jums nebūs izvēles." Es turpināju kā Ļaunais policists.

Santalu šie argumenti nepārliecināja. Viņa izrāva no kabalam rokas un, cieši saspiedusi tās kopā, pacēla gaisā.

"Nu labi. 1a biju es. Es viņas nogalināju. Un es vidusskolā tirgojos ar heroīnu."

"Neviens jūs neapsūdz slepkavībā," es iebildu.

"Es zinu. Tas ir tikai bubulis kaprīzam tīnim." Viņa pastiepās uz priekšu, plaši iepleta acis un šūpoja galvu kā sētas krancis. "Ar sliktām meitenēm vienmēr notiek sliktas lietas."

"Ta mēdz gadīties," es mierīgi atbildēju. "Jūs, protams, zināt, ka nekas neatturēs Lūsijas atgriešanos Gvatemalā."

Santala pielēca kājās tik pēkšņi, ka ar troksni pret grīdu atsitās krēsls.

Misis Spekteres roka strauji pieskārās krūtīm.

Pa durvīm, roku uzlicis uz šautenes laides, iesteidzās sargs. "Vai viss kārtībā?"

Livickis uztrausās kājās. "Esam pabeiguši." Viņš pagriezās pret Santalu. "Māte jums atvedusi drēbes, ko uzvilkt, kad stāsieties tiesneša priekšā."

Santala izbolīja acis. Pie skropstām pielipušās tušas piciņas atgādināja lielus lāses zirnekļa tīklā.

"Mēs jūs izpestīsim no šejienes divu triju stundu laikā," viņš turpināja. "Ar narkotikām nodarbosimies vēlāk."

Kad sargs Santalu bija izvedis no tikšanās telpas, Livickis pievērsās misis Spekterei.

"Vai jūs domājat, ka spēsiet viņu uzmanīt?"

"Protams."

"Viņa var aizbēgt." ^

"Aizsardzības pozu Santalai likusi ieņemt šī drausmīgā vide. Pārbraukusi mājās pie tēva un manis, viņa labosies."

Redzēju, ka Livickis par to nav pārliecināts. Savs viedoklis bija arī man.

"Kad ieradīsies vēstnieks?" " I iklīdz viņš varēs." Uz lūpām parādījās mākslots smaids.

Man prātā iešāvās dzejolis. Dziesma par meistarīgu smaidu, To mēs dziedājām bērnu ludziņā, kad man bija astoņi gadi.

Kas piestāv manai sejai, to turu kabatā,

Jo taupīt īstam brīdim ir diezgan ērti tā…

"Kā būs ar mis Herardi?" mani īstenībā atgrieza Livicka jau tājums.

"Kā būs ar viņu?" Vistnieka sievas pretjautājumā nemanīja lielu interesi.

"Vai es būšu arī viņas advokāts?"

"Iespējams, ka Santalas grūtību cēlonis ir tās meitenes ietekme. Dokumentu iegūšana. Braucieni ar gadījuma tran sportu. Kontinenta šķērsošana autobusos. Mana meita uz šādu rīcību viena pati nebūtu spējīga."

"Neesmu pārliecināta," teicu.

Smaragdzaļās acis izbrīnā pievērsās man.

"Kā jūs to zināt?"

"Sauciet to par intuitīvu izjūtu." Nekādas reakcijas.

Pauze no misis Spekteres puses, tad paziņojums.

"Jebkurā gadījumā vislabāk būtu, ja mēs nejauktos Gvatemalas pilsoņu lietās. Lūsijas tēvs ir turīgs cilvēks. Par meitu viņš parūpēsies pats."

Sis turīgais cilvēks tagad atradās Monreālā un, kad mēs izgājām gaitenī, sekoja pa pēdām sargam. Viņa pavadonis, tāpat kā Livickis, bija tērpies dārgā uzvalkā, itāliešu kurpēs, rokā ādas portfelis.

Ejot garām, Herardi pagriezās, un viņa acis sastapās ar manējām.

Jutu līdzi mazajai meitenītei pie skolas žoga. Sī reakcija bija tikai sīkums salīdzinājumā ar žēlumu, kuru tagad sajutu pret Lūsiju Herardi. Lai arī kurš viņu bija aizvedis uz Kanādu, viņa nevarēja cerēt uz piedošanu.

SEPTIŅPADSMITĀ NODAĻA

Pēc četrdesmit minūtēm soļoju pa celiņu, kura malās pacēlās līdz pleciem augsts dzīvžogs un kurš veda uz divviru stikla durvīm. Katras rūts centrā atradās logo ar apakšā iedrukātu informāciju par kompāniju. Virsējā franču, zem tās sīkākiem burtiem angļu valodā. Ļoti kvebekiska paraža.

Brauciens aizņēma trīsdesmit minūtes, vēl trīsdesmit, kamēr sameklēju pareizo adresi. Korporācija RP bija viens no pusduča uzņēmumu, kas atrodas divstāvu betona kastēs maz industrializētā Senibēras kvartālā. Visas ēkas bija pelēkā krāsā, taču savu individualitāti pauda ar uzkrāsotu svītru, kas aptvēra ēku kā dāvanas lente. Korporācijas RP lente bija sarkana.

Nekad nebiju spērusi kāju uz tik spodras vestibila grīdas. Pa to devos uz biroju, kurš atradās galvenās ieejas kreisajā pusē. Kad pavēru durvis, mani franču valodā sveicināja aziātiska i/.skata sieviete. Viņai bija spīdīgi, melni, pie ausīm īsi apcirpti mati, kas taisnā līnijā krita uz pieres. Platie vaigu kauli atgādināja Santalu Spekteri, kas bija līdzīga kanalizācijas baseinā atrastajai meitenei. Mani pārņēma pazīstamā vainas apziņa.

"Je m'appelle Tcmpc Brennan," es teicu.

Dzirdēdama manu akcentu, viņa sāka runāt angliski.

"Ar ko varu pakalpot?"

"Pulksten trijos man ir tikšanās ar Sjūzenu Džīnu."

"Lūdzu, sēdieties. Vienu mirkli." Viņa pacēla telefona klausuli un runāja.

Pēc nepilnas minūtes parādījās Sjūzena, manā virzienā izstiepusi roku ar saliektu pirkstu.

Viņa svēra gandrīz tikpat, cik es, taču bija galvas tiesu garāka. Viņas ādai bija baklažāna krāsa, seju trīs collu platumA aptvēra tīklā sapīti mati. Aizmugurē tie nokārās garās, melnā» bizītēs un bija sasieti kopā ar oranžu lentīti. Kā parasti, Sjūzenii izskatījās drīzāk pēc modes demonstrētājas nekā ražošana» organizācijas inženieres.

Sekoju viņai uz vestibilu, tad devos pa otrajām divviru durvīm iepretī galvenajai ieejai. Mēs šķērsojām telpu, kas bija pārblīvēta ar mašīnām. Vairāki strādnieki baltos virssvārkos regulēja ciparripas, pētīja monitorus vai stāvēja, vērodami visu tehnoloģisko procesu kopumā. Gaisu pildīja klusa dūkoņa, sanoņa un klikšķi.

Sjūzenas birojs bija tikpat spodrs kā rūpnīcas pārējās telpas, ar kailām baltām sienām, kuras rotāja taisnas sarkanbrūna;« krāsas svītras. Aiz viņas galda pie sienas bija pakārts vienīgais akvarelis. Viena orhideja kristāla vāzē. Viena atdalījusies ziedlapiņa. Viena ideālas formas ūdens lāse.

Sjūzenai patika tīrība. Tāpat kā es, viņa necieta nekārtību, lapat ka es, viņa bija nopietni pastrādājusi, lai visu sakoptu.

Tomēr man vairāk garšoja alkohols, bet Sjūzenai kokakola. Lai gan neviena no mums nepiederēja pie pretalkohola organizācijas, mūs iepazīstināja kopīgs draugs, kas aktīvi darbojās Anonīmo alkoholiķu biedrībā. 1as notika pirms sešiem gadiem. Mēs bieži kontaktējāmies, periodiski apmeklējām kādu sanāksmi, kuras dalībniekus saistīja kopīgas intereses, šad tad tikāmies kopīgās pusdienās vai tenisa laukumā. Maz ko zināju par viņas pasauli, kas atšķīrās no manējās, tomēr mūs kaut kas arī vienoja.

Sjūzena apsēdās aprikožu krāsas dīvāna vienā galā un sakrustoja vismaz divpadsmit jardus garās kājas. Es apsēdos otrā galā.

"Ar ko nodarbojas firma Bombardier?" es jautāju.

"Mēs izgatavojam plastmasas detaļas." "Volvo?"

"Metāla gultņus."

Ražošana man ir pilnīgi mistiska nodarbošanās. Iekšā ienāk izejmateriāli. Arā nāk visādas pariktes. Ne mazākā priekšstata par to, kas norisinās pa vidu.

"Es zinu, ka jūs saņemat datus automātiskai projektēšanai un i.idāt kompaktus priekšmetus, bet nekad neesmu zinājusi, kas lie ir par priekšmetiem," atzinos.

"Funkcionālas plastmasas un metāla detaļas, lējumu paraugi un izturīgi metāllējumu ieliktni."

"Ā."

"Vai tu atnesi rentgena uzņēmumus?"

Pasniedzu Fereiras aploksni. Viņa izvilka tās saturu un sāka aplūkot filmas, tās paceldama uz augšu, kā to bija darījusi l ereira. Brīžiem kāda filma saliecās, radot tālam pērkonam līdzīgu troksni.

"Tiem jābūt interesantiem."

"Neiedziļinoties tehniskās detaļās, ko jūs darīsiet?"

"Mēs izgatavosim jūsu trīsdimensiju automātiskās projektēšanas sistēmas datu S I L datni, pēc tam…"

"STL?"

"Stereolitogrāfijas. Rīc tam mēs STL datni ievadīsim savā sistēmā."

"Vienā no mašīnām tur ārpusē?"

"Pareizi. Mašīna uz veidnes virsmas uzklās plānu pulvera kārtiņu. Izmantojot STL datnes datus, C02 lāzers uz pulvera kārtiņas uzzīmēs objekta, tavā gadījumā galvaskausa, šķērsgriezuma attēlu, tad aglomerēs…"

"Aglomerēs?"

"To selektīvi sakarsēs un sakausēs. Tā izveidosies kompakta masa, kas attēlos galvaskausa vienu šķērsgriezuma kārtu. Sistēma turpinās darboties tālāk un aglomerēs kārtu pēc kārtas, līdz būs gatavs viss galvaskauss."

"Lūk, kā?"

"Diezgan ilgi. Kad galvaskauss būs pabeigts, mēs to izņemsim no veidošanas kameras un nopūtīsim brīvo pulveri. To varēs izmantot tādu, kāds tas ir, noslīpēt ar smiltīm, apdedzināt, noklāt ar aizsargkārtu vai nokrāsot."

Man bija taisnība. Materiāls ienāk. Materiāls iznāk. Sajā gadījumā iekšā iet Fereiras rentgena uzņēmumu informācija. Arā iznāks Paraiso galvaskausa atlējums. Es tā cerēju.

"So tehnoloģiju sauc par SLS (Selective Laser Sintering) selektīvo lāzeraglomerāciju."

"Ko vēl jūs ražojat bez metāla gultņiem un plastmasas detaļām?"

"Sūkņu lāpstiņriteņus, elektriskos savienotājus, halogēnlampu korpusus, automobiļu turbokompresoru korpusa detaļas, bremžu šķidruma tvertņu daļas…"

"Gredzenus Oriona miglājam."

Mēs abas iesmējāmies.

"Cik ilgi tas notiks?"

Viņa paraustīja plecus. "Divas, varbūt trīs stundas, lai rentgena uzņēmumus pārvērstu S1 L datnē, varbūt diena, lai atlietu galvaskausu. Kā būtu uz pirmdienas vakaru?"

"Fantastiski."

"Tu izskaties šokēta."

Es biju. "Biju domājusi, ka nedēļu vai divas."

"Sis projekts šķiet daudz interesantāks nekā dzirdes aparātu korpusi."

"Un Gvatemalas policija būs mūžīgi pateicīga."

"Vai tur apakšā ir arī kāds brašs ģīmis?"

Iedomājos Galjano greizo seju.

"Seit viens ir."

"Kas ir šis caballero?"

Iedomājos Raienu.

"Pekoss Bils."

"Vienalga, galvaskausu es izgatavošu pati." Viņa pacēla garu, slaidu pirkstu. "Ar vienu noteikumu."

"Pusdienas un dzērieni uz mana rēķina." Es smējos. "Rītvakar?"

"Brīnišķīgi. I ikai nepiemirsti, meitenīt. Es no tevis izplēsīšu vislabāko minerālūdeni, kas būs ēdienkartē."

Ienākusi savā vestibilā, es ieraudzīju caballero laiski zvilnam S veida divvietīgā ādas krēslā uz viena balsta atstutējis galvu, pār otru pārlaidis kājas.

"Kā tu šeit iekļuvi?"

"Bez problēmām. Esmu policists." Noliku savus saiņus un iepirkumu somas. "Labi. Vispirms noskaidrosim, kāpēc." "Arā ir karsts." Es gaidīju.

Raiens piecēlās sēdus un nolaida uz grīdas savu divpadsmitā izmēra augumu.

"Šādas lietas nav domātas būtnēm, kas garākas par sešām pēdām un divām collām." "Ta ir dekoratīva mēbele."

"Lieliski noderētu, lai noskatītos sacensības par Stenlija kausu." "Tas nav paredzēts gulēšanai." "Bet kam tad?"

"Lai sašķirotu nepareizi adresētu pastu, aptieku reklāmas un vecus laikrakstu numurus."

"Sis vestibils nav īpaši piemērots apmeklētājiem." Raiens paberzēja skaustu. "Podos ir palmas."

Viņš veltīja man savus četrdesmitgadīga jaunekļa smieklus. "Ilgojos pēc tevis." "Ierados vakar." "Es biju objektā."

"А?"

"Dramondvilā."

Pa durvīm dzirdēju apslāpētus automašīnu signālus un motoru rūkoņu. Piektdienas sastrēgumstunda tuvojās noslēgumam.

"Krodziņa ar nosaukumu Les Deux Orignals īpašnieks nolēma paplašināt komercdarbību, uzsākot vieglo ieroču tirdzniecību. Šķiet, ka abi aļņi viņu padarījuši nervozu." "Tu nekad neesi man teicis, ka runā spāniski." "Ko?" "Neko."

Es pacēlu savus saiņus. "Sī bija gara diena, Raien." "Kā būtu ar vakariņām rītvakar?" "Man jau ir plāni."

"Maini tos."

"Tas būtu nepieklājīgi."

"Un šovakar?"

"Es jau nopirku garneles un dārzeņus."

"Es zinu recepti, kā pagatavot skampi [13] , kuru nelegāli izmanto četrās Itālijas pilsētās."

Sapirkto produktu pietika diviem. Patiesībā biju sagādājusi divpadsmit personām. Es nekad vairs negribēju redzēt tik tukšu pieliekamo kā vakar vakarā.

Raiens stāvēja, uz ārpusi izpletis plaukstas, un no jauna w plūda platā smaidā. Savās stundām ilgajās apgaitās viņš bija iededzis, un uz brūnganās ādas fona viņa acis izskatījās dzīvākas nekā parasti, ar tādu zilumu, kādu nav spējīgas radīt cilvēka šūnas.

Parasti pat visžilbinošākais skaistums pamazām kļūst ikdienišķs. Ta notiek, vērojot daiļslidošanas sacensības olimpisko spēļu laikā. Mēs kļūstam pārsātināti un aizmirstam patieso grāciju un skaistumu. To pašu varēja teikt arī par Sjūzenu. Es apzinājos viņas eleganci, taču tā mani vairs nepārsteidza — kā šodien, kad viņa ienāca savā birojā.

Pavisam citādi bija ar Raienu. Viņa patīkamais izskats mani joprojām valdzināja.

Un viņš to zināja.

"Kurās?" es jautāju.

Viņš izskatījās apmulsis.

"Kurās pilsētās?"

"Turīnā, Milānā, Sjennā un Horencē."

" Iu šo skampi esi gatavojis?"

"Esmu par to lasījis."

"Sis būs daudz labāks."

Kamēr es pārģērbos, Raiens aizgāja pēc alus. R;c tam viņš uz grila cepa garneles, bet es gatavoju salātus.

Vakariņu laikā mēs pārrunājām dažādus jautājumus, izvairoties no pārmērīgām banalitātēm. Beiguši maltīti, nokopām galdu un ar kafiju izgājām iekšējā pagalmā.

"Garneles tiešām bija labas," es teicu jau otro reizi.

Pagalma pretējās puses logos iemirdzējās gaisma.

"Vai esmu tevi kādreiz maldinājis?"

"Kāpēc šī maltīte ar Toskānas likumu ir aizliegta?"

Viņš paraustīja plecus. "Varbūt es mazliet pārspīlēju."

"Saprotu."

"Patiesībā tas ir likumpārkāpums."

Aiz pagalma sienām jau bija iestājusies piektdienas nakts. Auto signāli. Avārijas mašīnu sirēnas. Nedēļas nogalē no Dorvalas un Puantklēras daudzstāvu namiem uz ielas izgājušie izpriecu meklētāji. Dejodami hiphopu, dižodamies un pakāpdamies malā, lai palaistu garām automašīnas.

Raiens aizdedza cigareti.

"Kā iet Cupanjā?"

"Tu šo vārdu neesi aizmirsis."

"Sī vieta tev ir svarīga."

«» Ja.

"Par to domājot, vārās iekšas."

ta ir.

"Pastāsti par to."

lā bija paralēla pasaule, tikumības luga, kurā galveno lomu spēlē satrūdējuši līķi, pauzdami vārdos neizsakāmas šausmas. Mātes ar nocirstām galvām. Masu slaktiņos nogalināti bērni. Veca sieviete, kas palikusi dzīva tikai tāpēc, ka bijusi tirgū pārdot pupas.

Raiens klausījās, viņa jūras gliemeža acis reti kad novērsās no manas sejas. Viņš jautāja maz, vienmēr pēc būtības. Viņš runāja nesteidzīgi un nenovirzījās no tēmas, ļāva man, kā prazdams, izkratīt sirdi.

Un viņš klausījās.

Un es sāku nojaust kādu patiesību.

Endrjū Raiens ir viens no tiem retajiem cilvēkiem, kuri liek sajust, pareizi vai nepareizi, ka jūsu domas visā Galaktikā ir vienīgās, kas viņu interesē.

Tā ir cilvēka vispievilcīgākā īpašība.

Un tas nepagāja garām nepamanīts manam libido, kas pē dējā laikā šķita sitam augstu vilni.

"Vel kafiju?" es jautāju.

"Paldies."

Devos uz virtuvi.

Varbūt Raiena apciemojums nemaz nenāca par ļaunu. Varbūt pret šo caballero es biju izturējusies pārāk asi. Varbūt man vajadzēja uzlikt nedaudz grima.

Izmetu nelielu līkumu un iesteidzos vannasistabā, ar suku pārbraucu pār matiem, uztriepu smiņķi, nolēmu iztikt bez skropstu tušas. Labāk bez skropstām nekā ar steigā uztrieptiem plankumiem.

Kad Raienam pasniedzu viņa krūzīti, viņš pieskārās manam svaigi nosmiņķētajam vaigam. Mana āda dega tāpat, kā tiekoties ar Galjano.

Varbūt tas bija vīruss.

Raiens pamirkšķināja acis.

Skatījos, kā uz ķieģeļu sienas saplūst mūsu ēnas, jutu, kā dauzās visi sirds vārstuļi.

Varbūt tas nebija vīruss.

Kad atkal apsēdos, Raiens jautāja, kāpēc es esot atgriezusies Monreālā.

Atgriešanās īstenībā.

Apsvēru, ko es drīkstētu pastāstīt par Paraiso lietu. Par skeletu Raienam jau biju stāstījusi, taču vēstnieka meitas lietā Galjano un misis Spektere bija lūguši saglabāt konfidencialitāti.

Nolēmu izstāstīt visu, Spekterus dēvējot tikai par "kādu ģimeni no Kvebekas".

Raiens atkal klausījās, mani nepārtraucot. Skelets. Četras bezvēsts pazudušas sievietes, tad trīs, pēc tam viena. Kaķa spalva. Galvaskausa atlējums. Kad stāstu pabeidzu, veselu minūti valdīja nāves klusums, līdz viņš ierunājās.

"Sīs meitenes iespundēja cietumā tikai par kompaktdisku zādzību?"

"Acīmredzot viena no viņām bija kļuvusi visai nepatīkama."

"Nepatīkama?" "Pretojās, izkliedza neķītrības, spļaudījās." Misis Spektere par šo pikanto gadījumu bija ieminējusies lidostas uzgaidāmajā zālē.

"Slikts gājiens. Es tikai nevaru saprast, kāpēc Santala Spektere visu laiku tika turēta Dienvidu operatīvā rajona cietumā."

"Tu zini par vēstnieku?" nevarēju tam noticēt. Es tik piesardzīgi ievēroju Spekteru konfidencialitāti, bet superokšķerim jau pilnas kabatas ar informāciju.

"Diplomāti bauda imunitāti," viņš turpināja.

"Diplomātisko imunitāti," es atcirtu.

Aizvērusi acis, es centos apslāpēt dusmas. Raiens bija licis man izplūst garās runās, jau visu iepriekš zinādams. Un ķāpēc viņš zināja par Spekteriem?

"Ak Dievs, Raien. Vai eksistē kāda lieta, kuru es varētu veikt bez tavas iejaukšanās?"

Raiens konsekventi turpināja savu domas gājienu.

"Diplomātiskā imunitāte neattiecas uz mītnes zemi. Kāpēc Santala netika nekavējoties izraidīta?"

"Varbūt viņa negribēja atdot atpakaļ oranžo sporta tērpu. Cik sen tev par to ir zināms?"

"Viņa būs braukusi limuzīnā mazāk par stundu."

"Santala uzdeva nepatiesu vārdu. Policistiem nebija ne jausmas, kas viņa ir. Cik ilgi tev ir kas zināms sakarā ar Spekteru lietu?"

Viņš atkal ignorēja manu jautājumu.

"Kas atklāja viņas īsto vārdu?"

"Santala izmantoja viņai piešķirto telefonu, lai sazinātos ar draudzeni." Man par to bija stāstījusi arī misis Spektere.

"Un draudzene sazinājās ar māmiņu."

Ievilku dziļu elpu.

"Jā."

"Un vīri gaišajās uniformās nepaklausīgajai Santalai lika mazliet pasēdēt vēsajā kamerā, kamēr māmiņa līda no ādas ārā, lai nokļūtu Kvebekā."

"Apmēram tā."

No pagalma ārsienas atbalsojās soļu troksnis. Aiz alejas pretējā pusē stāvlaukumā iegriezās mašīna.

"Rāris stundu."

"Ko?" es atkal strupi atjautāju.

"Es par to zinu jau pāris stundu. Šodien par to informēja Galjano." Raiens pasmaidīja un viegli paraustīja plecus. "Vecais Bets ir palicis tāds pats kā agrāk."

Uzbudināta es kļūstu kašķīga, raidu mutiskus šāviņus. Līdz baltkvēlei saniknota, es kļūstu mēma kā kaps. Manas smadzenes sastingst, mana balss zaudē atbalsi, un ikviena atbilde pārvēršas ledū.

Biju kļuvusi par frivolu studentu diskusijas objektu. Niknums kļuva nepārvarams.

"Tu zvanīji Galjano?" Viņš palika mierīgs.

"Viņš zvanīja man."

"Vai detektīvam Galjano bija jautājumi attiecībā uz manu kompetenci?"

"Viņam bija jautājumi par Spekteru ģimeni."

Iestājās arktiska klusuma brīdis. Raiens aizdedza cigareti.

"Vai jūs mani aprunājāt spāņu valodā?"

"Ko?" Mans mājiens uz viņu jaunības dienu nerātnībām Raienam paslīdēja garām.

"Neko."

Raiens ievilka dziļu elpu, izpūta gaisā dūmus.

"Galjano bija ziņas arī par aizdomās turēto." Viņš to teica lietišķā tonī, it kā skaļi lasītu televīzijas programmu.

"Tatad viņš kādam zvanīja, neminot izmeklēšanas lietu."

"Viņš gribēja zināt, kas man ir zināms par Spekteriem, un mēģināja piezvanīt tev."

tīesam?

"Viņš zvanīja uz tavu mobilo. Es atnācu, lai tieši to tev pateiktu."

lu melo.

"Vai tu jau esi pārbaudījusi jaunākās telefonogrammas?"

Vēl nebiju.

Neteikusi ne vārda, iegāju istabā un no somiņas izvilku telefonu. Četri neveiksmīgi zvani. Visi ārpus dzirdamības zonas. Nospiedu autoatbildētāja pogu. Divi ziņojumi.

Pirmais bija no Ollija Nordsterna. Reportierim no elles bija daži jautājumi. Vai es varot viņam atzvanīt? Nospiedu pogu "Izdzēst". Otrais bija no Beta Galjano.

"Domāju, ka jūs tas interesēs. Pagājušā vakarā mēs arestējām neģēli, kas nogalinājis Klaudiju de la Aldu."

ASTOŅPADSMITĀ NODAĻA

Galjano neatbildēja uz manu zvanu līdz vēlam sestdienas rītam. Mūsu sarunas brīdī viņš nopratināja neģēli.

kas viņš ir?

"Migels Anhels Gutjeress."

"Turpiniet."

"Vakar vakarā Gutjeress bija atgriezies vecajā vietā Kaminalhuju drupās. Grempsam, pret mums draudzīgi noskaņotajam apkārtnes novērotājam, radās personīga interese par šo vizīti, un viņš piezvanīja uz policijas iecirkni. Gutjeress tika pieķerts rāpjoties pār nogāzes margām piecus jardus uz augšu no vietas, kur tika atrastas De la Aldas mirstīgās atliekas."

"Nejaušība?"

"Diezin vai. Gutjeress strādā par dārznieku. De la Aldas māja ir viena no viņa pastāvīgajām darbavietām."

"Kāds nelietis."

"Nelietis."

"Ko viņš saka?"

"Neko daudz. Patlaban viņš sarunājas ar mācītāju." "Un?"

"Šķiet, ka pienākusi kārta piektajam bauslim. Pa to laiku Ernandess ārā pārlūko sava furgona saturu."

"Vai viņam ir kāds sakars ar Paraiso vai Patrīsiju Eduardo?"

"Vēl nevar zināt. Kas jauns jūsu pusē?"

Pastāstīju viņam par kaķa spalvas paraugiem un galvaskausa kopijas izgatavošanu.

"Nav slikti, Brenan."

Tieši tā būtu teicis Raiens.

"Ja kas notiek, ziņojiet."

Pēcpusdienā uzkopu dzīvokli un izmazgāju veļu. Pēc tam uzvilku krosa kurpes un devos uz vingrošanas zāli. Kad uz skrejošā celiņa veicu jau trešo apli, man ausīs skanēja divi vārdi.

Raiens un Galjano.

Galjano un Raiens.

Manas dusmas bija noplakušas kopš vakardienas vakara, kad pa durvīm ar ledainu "Sveiki" tiku izvadījusi Raienu. Biju noskrējusi tikai sešus apļus.

Kāpēc?

Tāpēc, ka viņš ar kolēģi bija runājuši par mani tāpat kā par pagājušās trešdienas ķegļu spēli.

Raiens un Galjano.

Galjano un Raiens.

Bet vai tiešām bija runājuši?

Protams, ka bija.

Vai es esmu paranoiķe?

Galjano un Raiens.

Ko viņi bija teikuši?

Atcerējos kādu incidentu ar Raienu. Laivā. Man mugurā bija sporta krekliņš, par šortiem saīsināti džinsi, nebija apakšveļas.

Ak Dievs.

Galjano un Raiens.

Raiens un Galjano.

Skrēju, līdz sāka plīst pušu plaušas un trīcēt kāju muskuļi. Kad palīdu zem dušas, dusmas noplaka zem bīstamās robežas.

Tajā vakarā kopā ar Sjūzenu Džīnu paēdām restorānā "Le Petit Extra" Ontario ielā. Viņa noklausījās manu stāstu par zēniem Hārdijiem [14] , un viņas mutes kakliņi savilkās smaidā.

"Kāpēc tu domā, ka viņu saruna nebija vienīgi par darba jautājumiem?" "Sievietes intuīcija."

Smalkās uzacis saraucās uz augšu. "Ak tā?"

"Sie vīri rīkojas kā sivēni."

"Tur taču nav nekā seksīga?"

"Protams, ir. Bet man ir vēl kas piebilstams."

"Nomierinies, Tempa. Tu esi pārāk jūtīga."

Sirds dziļumos es jau to nojautu.

" lurklāt no tā, ko tu teici, izriet, ka viņiem nav, ar ko salīdzināt."

"Viņi to atradīs."

Viņa smējās pilnā kaklā.

"Draudzenīt, tu tagad pārspīlē."

"Es zinu. Kā virzās uz priekšu galvaskausa apstrāde?"

Sjūzena jau bija ievadījusi rentgena uzņēmumu datus, bet modelis būs gatavs pirmdien ap pulksten četriem.

Šķiroties viņa piespieda man pie pieres savu garo, tumšo pirkstu.

"Māsiņ. Tevi vajag labi izplucināt."

"Man nav neviena plucinātāja."

"Skiet, ka tev viens pat ir lieks." "Hm."

"Un kā būtu ar Bobu?"

"Labi, es kapitulēju. Kas ir Bobs?"

"Ar bateriju darbināms draugs (Battery Operated Boyfriend) ."

Sjūzena vienmēr izdomāja kaut ko oriģinālu.

Sestdien piezvanīja Mateo Reiess. FAFG priekšnieks ziņoja par panākumiem Cupanjas upuru lietā. Nav identificēti tikai deviņi skeleti. Pastāstīju viņam, ka Spekteru situācija tagad kļuvusi kontrolējama un atgriezīšos, tiklīdz būšu sakravājusi savas Monreālas ceļasomas.

Mateo nodeva man intervijas pieteikumu no Ollija Nordsterna. Korespondents bija katru dienu zvanījis Mateo un neatlaidīgi lūdzis izkārtot ar mani sarunu. Nebiju vēl izlēmusi.

No Mateo saņēmu labas ziņas par Molliju Kereveju. Arheoloģe esot izlaista no slimnīcas un patlaban esot ceļā uz Minesotu pie tēva. Gaidāma pilnīga atveseļošanās.

Mateo atnesa arī skumjas ziņas. Piektdienas naktī miegā mirusi senjora Cipa. Cupanjas vecmāmiņai bija sešdesmit viens gads.

"Tu zini, par ko es domāju?" Mateo balss bija neparasti saspringta.

"Par ko?"

"Es domāju, ka vecā sieviete piespieda sevi turēties pie dzīvības tik ilgi, līdz apbedīs viņas pašas bērnus."

Es piekritu.

Atslēgusi telefonu, jutu pār abiem vaigiem noritam pa siltai asarai.

"Vaya con Dios, Senora Ch'i'p (Ar Dievu, senjora Cipa)."

Ar delnas virspusi noslaucīju asaras. "Mēs par to parūpēsimies."

Kad pirmdienas rītā ierados laboratorijā, rumpja kauli vēl nebija izžuvuši. Rīta tikšanās ilga neparasti īsu brīdi, nedēļas nogalē bija reģistrēti tikai trīs gadījumi: kāds sadurts ar nazi; sadursme ar traktoru pie Sv. Atanasa baznīcas; pašnāvība Verdenā.

Tik tikko mumificēto galvu paguvu novietot uz darba galda, kad izdzirdu kādu klauvējam pie loga. No koridora pretī smaidīja Raiens.

Norādīju uz galvu un ar mājienu liku, lai iet projām.

Viņš pieklauvēja vēlreiz. Es viņu ignorēju.

Viņš pieklauvēju trešo reizi, stiprāk. Pacēlusi acis, ieraudzīju pie stikla piespiestu viņa apliecību.

Izbolījusi acis, piecēlos un laidu viņu iekšā.

"Jūties labāk?"

"Jūtos lieliski."

Raiena skatiens noslīdēja uz galda.

"Apžēlojies, kas ar viņu atgadījies?"

Objekts bija visai neparasts, apmēram sešas collas diametrā, ar gariem, tumšiem matiem un sačokurojušos brūnu ādu. Sejas izteiksme bija kā sikspārnim ar cilvēka vaibstiem. Lūpās bija sadurtas adatas, bet mēles caurumā ievērta spuraina aukla.

Pieliku klāt palielināmo stiklu, lai Raiens varētu labāk saskatīt, virzīju to pār degunu, vaigiem un žokļiem.

"Ko tu redzi?"

"Sīkas griezumu pēdas." "Ada bija atlobīta, lai varētu atdalīt muskuļus. Vaigi, iespējams, ir piebāzti ar kādu materiālu." Es pagriezu galvu.

"Pamatne bojāta, lai izņemtu smadzenes." "Kas tad tas galu galā ir?" "Peruāņu trofejas galvaskauss."

Raiens paskatījās uz mani, it kā es viņam stāstītu par citplanētieti.

"Vairums šādu galvaskausu bija sastopami gar dienvidu piekrasti starp pirmo un sesto gadsimtu pēc Kristus." "Sarukusi galva?" "Jā, Raien. Sarukusi galva." "Kā tā no Peru nokļuva Kanādā?" "Kolekcionāriem tādas lietas patīk." "Vai tās ir legālas?"

"Savienotajās Valstīs tās aizliegts ievest kopš deviņdesmit septītā gada. Neesmu pārliecināta, vai tā ir Kanādā." "Vai tādu esi redzējusi arī kaut kad agrāk?" "Esmu redzējusi vairākus viltojumus. īstu nekad." "Vai tā ir īsta?"

"Man tā šķiet autentiska. Bet sašķeltie zobi liek domāt, ka mazais cilvēks īsu brīdi ir svaidījies apkārt." Trofejas galvaskausu novietoju uz galda. "Ar autentifikāciju nodarbojas arheologi. Ko tu domā iesākt tālāk?"

Raiens turpināja pētīt trofeju. "Tavas domas par rumpi."

Viņš izstiepa roku un pieskārās galvaskausa matiem, bet ar pirkstu vaigam.

"Kādam kolekcionāram nejauši iekritis upē?" "Tu domā?"

Viņš palūkojās uz augšu, džinsos noslaucīja rokas. "Esmu veikusi tikai iepriekšējo apskati, taču šis cilvēks veicis tālu ceļu."

"Iespējams, ne Klemāns?"

"Iespējams, ka ne."

Paņēmu taustcirkuli, taču Raiens netaisījās iet projām.

"Vai vēl kas?"

"Galjano mani lūdza aci pret aci aprunāties ar palaidni Santalu. Ietaupīt viņam braucienu. Viņam ienāca prātā doma, ka arī tu gribētu piebiedroties."

Piebiedroties? Sejā pēkšņs sārtums.

Raiens norādīja uz galvaskausu.

"Kāpēc pierē caurums?"

"Virvei."

"E.s nevēlētos, ka tā notiktu ar mani."

Savilku seju grimasē, kas pauda "pasaudzē mani".

"Spekteri no kanalizācijas baseina lietas jāizslēdz. Patiesībā šķiet, ka, pateicoties Gutjeresam, visa teorija par sērijveida slepkavībām izkūp kā dūmi. Tomēr Galjano domā, ka nenāktu par ļaunu aprunāties arī ar mazo princesi."

"Galjano zvanīja atkal?" Centos saglabāt savaldību.

"Šorīt."

"Vai Gutjeress ir atzinies?"

"Vēl ne, bet Galjano ir pārliecināts, ka drīz viņš pacels abas rokas."

"Priecājos, ka viņš tevi pastāvīgi informē."

"Es esmu šeit, bet viņš ir tur. Pratināšanās piedalos profesionāla pienākuma dēļ."

"Tev tas labi izdodas."

UI»»

Ja.

"Dievs, sargi hermafrodītus."

"Tu esi zinātniece, Brenan. Tu pētī kaulus. Es esmu policists. Es iztaujāju cilvēkus."

Kad taisījos runāt, atskanēja Raiena telefona zvans. Viņš izvilka aiz jostas aizbāzto telefonu un pārbaudīja ziņojumus.

"Man jāiet. Redzi, tev nav obligāti jādodas uz tikšanos ar Santalu. Galjano domāja, ka tu vēlēsies piedalīties."

"Kad šis pikniks ir paredzēts?"

"Man jābūt atpakaļ no Dramondvilas ap sešiem."

Paraustīju plecus. "Parasti šai laikā es skalos Jaunāko preču kanālu."

"Vai tev ir PMS\ Brenan?"

"Kas?"

Ar rokām viņš simulēja aizsardzības žestu.

"Es atbraukšu tev pakaļ ap pieciem četrdesmit piecām."

"Man dauzās sirds."

"Un, Brenan," Raiens pielika pie galda īkšķi, "paņem līdzi mūsu peruāņa pazīmes. Liec to galvu mierā."

Atlikušo dienas daļu es pavadīju pie sava peruāņu drauga. Rentgena uzņēmumi liecināja, ka galvaskauss piederējis cilvēkam, nevis sunim vai putnam, kurus visbiežāk izmanto viltojumu izgatavotāji. Uzņēmu fotogrāfijas, uzrakstīju atskaiti, tad sazinājos ar Makgila Universitātes Antropoloģijas nodaļas vadītāju. Viņš apsolīja sameklēt attiecīgo speciālistu.

Pulksten divos pie mana biroja piestāja Robērs Gaņē un paziņoja, ka pavisam drīz būšot gatavi profili. Temps, kādā viņš bija veicis kaķa spalvas analīzi, mani pārsteidza ne mazāk kā Sjūzenas darbs pie galvaskausa kopijas izgatavošanas. Policisti DNS rezultātus gaidīja nedēļām ilgi.

Gaņē atbildēja gandrīz tāpat kā Sjūzena. Projekts esot neordinārs. Tas viņu intriģēja. Viņš to bija pabeidzis.

Ap trijiem biju ceļā uz Senibēru.

Ap četriem trīsdesmit steidzos mājup, man blakus uz sēdekļa kastē atradās Paraiso galvaskausa kopija. Sejas vaibstu noskaidrošana tagad bija manā ziņā.

Uz ielas bija dzīva kustība, un es virzījos uz priekšu, brīžiem apstādamās, brīžiem turpinādama braucienu, pārmaiņus pārslēgdama ātrumus un ar pirkstiem bungodama pa stūresratu. Pakāpeniski braukšanas brīžus nomainīja apstāšanās. Uz Viktorijas tilta kustība apstājās pavisam, un es sēdēju uz vietas četrrindu automobiļu straumes vidū.

Biju nosēdējusi desmit minūtes, kad atskanēja mobilā telefona zvans. FЈc telefona sniegdamās, priecājos par pārmaiņu.

Ta bija Keitija.

"Sveiki, mamm."

"Sveiki, dārgā. Kur tu esi?"

"Sarlotā. Mācību gads ir cauri."

"Vai nezvani pārāk vēlu?"

"Man bija jāpabeidz projekts metodikā."

Keitija studēja Virdžīnijas Universitātes piektajā kursā. Mana meita bija attapīga, gudra, pievilcīga blonda meitene, taču vēl skaidri nezināja, ko viņai var piedāvāt dzīve un kā jāveido turpmākā stratēģija.

Bet ko viņai dzīve nepiedāvāja? Sai jautājumā manas un mana bijušā vīra domas sakrita.

"Ko tu pašlaik pētī?" jautāju, pārslēgdama ātrumu, lai pavirzītos septiņpadsmit collas uz priekšu.

"Cīzviza* ietekmi uz žurku atmiņu. "

Keitijas pašreizējā specialitāte bija psiholoģija.

"Nu un?"

"Viņiem šis temats ļoti patīk."

"Vai esi ieskaitīta nākamajā kursā?"

"Jā."

"Gribas uz mājām?" Mēs ar Pītu subsidējām savas meitas studijas divpadsmit semestrus, lai ļautu viņai noskaidrot dzīves jēgu.

Ja.

"Vai tu esi pie tēta?"

"Patiesībā pie tevis."

"A?" Keitija bērnību parasti bija pavadījusi manā mazajā pilsētas mājā.

"Kopā ar mani ir Boids. Ceru, ka tev nekas nav pretī."

"Protams. Kur ir Bērdijs?"

Pabraucu divus jardus uz priekšu.

"Man klēpī. Tavs kaķis ar Boidu taču neplēšas."

"Nē."

"Viņš vienmēr sabož spalvu." "Vai tētis ir izbraucis?" "Jā, bet vini šodien būs atpakaļ."

Vini? "Nūjā."

"Sapratu."

"Viņam ir jauna draudzene." "Jauki."

"Man šķiet, viņas krūšturi ir lielāki par viņas garīgās attīstības līmeni."

" Iur viņa neko nevar darīt." "Viņai nepatīk suņi." "Tur vina neko nevar darīt." "Ku r tu atrodies?" "Monreālā."

lu esi mašīna? "Drāžos ar gaismas ātrumu."

Patlaban ripoju ar divpadsmit jūdžu ātrumu stundā. "Ko tu dari?" viņa jautāja. Pastāstīju viņai.

"Kāpēc nevar izmantot īsto galvaskausu?" Pastāstīju viņai par Diasu un Lukasu, un par nočiepto skeletu. "Man bija socioloģijas profesors ar uzvārdu Lūkass. Ričards Lūkass."

"Sis ir Hektors."

Zināju, kas sekos pēc maniem vārdiem. Četru gadu vecumā Keitija bija sajūsmā par vienu bērnu dzejolīti. Tagad viņa to noskaitīja monotonā balsī.

Hektors Veķors zaļā frakā Stāv un skatās tumšā akā…

"Hektors Sektors jāpakar aiz mēles," es pārtraucu.

"Ta nav labi."

"Tas tikai pirmais projekts."

"Pietiks ar vienu. Nevajag likt ciest dzejai, ja neesi apmierināta."

"Hektors Vektors nav Kolridžs."

"Kad tu atgriezīsies Sarlotā, maram?"

"Nevaru droši pateikt. Pirms došanās uz Gvatemalu gribu visu pabeigt."

"Veiksmi darbā."

"Vasaras darbu vēl neesi saņēmusi?"

"Es jau pie tā strādāju."

"Lai tev veicas."

Kad iegriezos savas mājas piebraucamajā ceļā, zvanīja Gaņē.

"Mēs atradām saskaņu."

Viņa vārdos trūka loģikas.

"Par ko jūs runājat?"

Laidos lejup uz pazemes garāžas pusi.

"Patlaban savu mitohondriālo tehnoloģiju pieslēdzam elektroniskajam skaitļotājam, tāpēc es nolēmu mazliet ar to paeksperimentēt. Domāju, ka mēs būtu varējuši iegūt labākus rezultātus, ja paraugs no kanalizācijas baseina nebūtu tik stipri sabojāts."

Nospiedu tālvadības atslēgas pogu. Durvis nograbēja un pacēlās uz augšu. Kad iebraucu garāžā, Gaņē balss attālinājās un brīžiem atslēdzās.

"Divi no jūsu paraugiem saskan."

"Bet es jums iedevu tikai vienu."

"Paketē bija četri paraugi." Dzirdēju, kā nočaukst papīrs. "Paraiso, Spekters, Eduardo, Herardi."

Minoss manu lūgumu droši vien bija pārpratis. Kad interesējos par spalvu, es domāju to spalvu, kas bija ņemta no kanalizācijas baseinā atrastajiem džinsiem. Viņš bija iekļāvis visu četru kaķu spalvas paraugus.

Ar pūlēm izdabūju jautājumu.

"Kuri paraugi saskan, mesjē Gaņē?"

Aiz manis noklikšķēja garāžas durvis un sāka slīdēt lejup.

Gaņē atbilde bija neskaidra. Ar pūlēm mēģināju saprast viņa vārdus. Klausulē atskanēja tikai pīkstienu sērija.

Saklausīju tikai klusumu.

DEVIŅPADSMITĀ NODALA

Pārmetuši pār plecu savu klēpjdatoru un somiņu, satvēru kārbu ar Sjūzenas izgatavoto galvaskausa kopiju un steidzos uz liftu. Durvis bija jau gandrīz aizvērušās, es tik tikko paguvu iespraukties.

Un ieskrēju krūtīs Endijū Raienam.

"Uja, ūja. Vai kas deg?"

Kā parasti, mana pirmā reakcija bija aizkaitinājums.

"Jauka klišeja."

"Cenšos, cik varēdams. Kas tajā kārbā?"

Mēģināju tikt garām, taču viņš pakāpās pa kreisi, aizšķērsodams man ceļu. Sai brīdī pa parādes durvīm vestibilā ienāca kaimiņš.

"Bonjour (Labdien)." Vecais vīrs pieskārās niedru cepurei, pamāja ar galvu Raienam, tad man.

"Bonjour, Monsieur Gravcl (Labdien, Greivela kungs)," es atbildēju.

Mesjē Greivels piečāpoja pie pastkastītēm.

Paspēru soli pa kreisi, Raiens pa labi. Mūsu starpā palika Sjūzenas kārba.

Dzirdēju, kā atvērās un pēc tam aizvērās pastkastīte, tad spieķa klaudzienus uz marmora grīdas.

"Man jāpiezvana, Raien."

"Kas tajā kartona kārbā?"

"Galva no kanalizācijas baseina."

Spieķis strauji apklusa.

Raiens uz kārbas uzlika abas rokas.

"Lūdzu, lūdzu, nedari to," viņš lūdzās skaļā, teatrālā balsī.

Mesjē Greivels ievilka krūtīs strauju elpu kā tvaika lokomotīve.

Nikni paskatījos uz Raienu.

Pagriezis muguru kaimiņam, Raiens man uzsmaidīja.

"Seko man," es teicu gandrīz nekustīgām lūpām.

Steigdamās uz savu gaiteni, redzēju, ka Raiens pagriežas un ar acīm pamirkšķina mesjē Greivelam. Mans niknums auga.

Iegājusi savā kabinetā, visu sakrāvu uz galda un paķēru mobilo telefonu.

"Nupat kā zvanīja Gaņē, ziņoja par Gvatemalas kaķu spalvas DNS analīzes rezultātiem."

"Trakais Kaķis [15] ."

"Viņš noskaidrojis, ka divi no četriem paraugiem sakrīt."

"Kādiem četriem paraugiem?"

Paskaidroju, ka Minoss bija iesaiņojis spalvas paraugus no Spekteru, Eduardo un Herardi mājām kopā ar paraugu, kuru es biju paņēmusi no Paraiso džinsiem. Tad paķēru mikrofonu un nospiedu laboratorijas numuru.

"Kuri paraugi sakrīt?" Raiens jautāja.

Kad sekretāre atbildēja, palūdzu pasaukt Gaņē.

"Tieši to es gribu zināt. Eduardo kaķi netika apskatīti."

"Kāpēc?"

"Persieši."

"Nabaga Flāfijs (Pūkainītis)."

"Baterkaps (Gundega)."

Pie telefona pienāca Gaņē.

"Atvainojiet," es teicu. "Es biju pazemē."

"Izklausās, it kā jūs vēl būtu pazemē."

"Es runāju mikrofonā ar skaļruni. Pie manis ir detektīvs Raiens."

"Seit ir Raiens?"

"Nedzirdu. Lūdzu, atkārtojiet, ko jūs sakāt." "Es teicu, ka izdarīju DNS mitohondriālo analīzi. Trīs paraugi izskatās ļoti labi, bet spalvai no sainīša ar uzrakstu "Paraiso" nebija sakņu un apvalka ar attiecīgajiem folikulārajiem galiņiem, kas ļautu izdarīt genomu DNS apstrādi. Jūs likāt man pārbaudīt visu."

Es liku. Taču biju domājusi, ka Gaņē izmantos visu Paraiso paraugu, jo Gvatemalas tiesu medicīnas laboratorija šo spalvu bija nolikusi malā turpmākai pārbaudei. Man nebija ienācis prātā, ka Minoša sainītī atradīsies vēl citi paraugi.

"Es būtu varējis meklēt epitēlijšūnas uz Paraiso spalvas stobriņu sienām, bet konkrētajā kontekstā šaubījos, vai kaut ko atradīšu," Gaņē turpināja.

"Vai kaķu mitohondriālajā DNS ir polimorfas zonas?" es jautāju.

"Tāpat kā cilvēkiem. So problēmu pētī kāds ASV onkoloģiskā institūta kaķu ģenētiķis, viņš ir nonācis pie lieliskām atziņām par cilvēka DNS mainīgumu."

Raiens turēja pirkstu pie pieres, it kā nospiezdams šaujamā ieroča gaili. Viņš nav nekāds Lainess Polings [16] .

"Kur atklājās sakritība, mesjē Gaņē?"

Nočaukstēja papīrs. Aizturēju elpu.

"Paraugam ar marķējumu "Paraiso" ir tāds pats profds kā paraugam ar marķējumu "Spekteri"."

Raiens pārtrauca pūst dūmus no pirkstgala un cieši palūkojās uz telefonu.

"Domājat, ka tie saskan?"

"Domāju, ka tie ir identiski."

"Pateicos."

Izslēdzu telefonu.

"Savu ieroci vari ielikt makstī."

Raiens pārtrauca imitēt šaušanu un rokas uzlika uz gurniem.

"Kā viņš zina, ka tie atbilst?"

"Par to atbild viņa profesija." "Spalva atradās pretīgā kanalizācijas baseinā." Raiena balsī ieskanējās skepse.

"Vai tu kaut ko zini par DNS?"

"Ja kaut ko nezinu, rodas vēlēšanās uzzināt." Viņš pacēla uz ārpusi izvērstu plaukstu. "Lūdzu lekciju piecu minūšu garumā."

"Vai tu zini, kā izskatās DNS molekula?" uzdevu jautājumu.

"Vītņu kāpnes."

"Ļoti labi. Cukuri un fosfāti veido margas, bet pamatnītes pakāpienus. Kā lai to paskaidro tavā līmenī?"

Raiens atvēra muti, lai iebilstu, bet es viņu strupi pārtraucu.

"Iedomājies, ka pamatnītes ir tikai četru krāsu lego klucīši. Ja pakāpiena vienā pusē ir sarkans klucītis, tad otrajā pusē vienmēr būs zilais. Zaļie ir pārī ar dzeltenajiem."

"Un konkrētā vietā nevienam nav tās pašas krāsas struktūras."

"Tu neesi tik dumjš, kā izskaties, Raien. Ja pakāpienu secībā ir vairākas variācijas, to sauc par polimorfismu. Kad kādai pozīcijai ir ekstremāls variantu skaits, piemēram, simts, to sauc par hipermainīgu zonu."

"Kā Manhetena."

"Vai tu to gribi apgūt piecās minūtēs?"

Raiens pacēla abas rokas.

"Variācijas jeb polimorfismi var izpausties krāsu secībā vai arī pēc tā, cik reižu šīs krāsas starp katriem diviem pakāpieniem atkārtojas. Tu mani saproti?"

"Konkrētie fragmenti var atšķirties pēc struktūras un garuma."

"Pirmo tiesu medicīnas vajadzībām pielāgoto DNS analīzes paņēmienu nosauca par RFLP[17]. rflp analīzē noskaidro konkrētā dns fragmenta garuma variācijas."

"Un ražo produktu, kas ir līdzīgs svītru kodam pārtikas veikalā." "To sauc par autoradiogrāfiju. Diemžēl RFLP nepieciešama labākas kvalitātes DNS nekā tās, ko sniedz noziegumu izdarīšanas vietās iegūtie paraugi. Lūk, kāpēc tādu sensāciju izraisīja PCR [18]

"Palielinājums."

" tieši tā. Neiedziļinoties detaļās…"

"Bet man patīk, kad tu runā vienkāršotā valodā." Raiens izstiepa roku un pieskārās manam degunam. Viņa roku atgrūdu nost.

"Polimerāzes izraisītā ķēdes reakcija ir paņēmiens, ar kuru palielina analīzei pieejamo DNS daudzumu. Vajadzīgā lego klucīšu secība tiek nokopēta miljoniem reižu."

"Ģenētiskā kserokopēšana."

"Ar to atšķirību, ka katru reizi kopiju skaits dubultojas, tātad DNS skaita palielināšanās notiek ģeometriskā progresijā. PCR analīzes trūkums ir tas, ka tiek identificēts mazāks mainīgo zonu skaits, un katrai ir tendence variāciju skaitu samazināt."

"Tatad PCR ir iespējams pielietot draņķīgākām DNS, bet tās izšķiršanas spēja ir zemāka."

"Vēsturiski tā tas bija."

"Un kas ir mitohondriālā viela?"

"RFLP un PCR ir vēl arī citi paņēmieni izmanto genomu DNS, kuri atrodas šūnas kodolā. Ģenētisko papildmateriālu var atrast mitohondrijos, sīkos šūnas nodalījumos, kur notiek elpošana. Mitohondriālais genoms ir mazāks, nedaudz vairāk par sešpadsmit tūkstošiem pamatnīšu, un veido nevis kāpnes, bet apli. Sai aplī ir divas zonas, kuras ir sevišķi mainīgas."

"Kādas priekšrocības?"

"Mitohondriālās DNS atrodas šūnas visās kopijās, kuru skaits var būt no dažiem simtiem līdz pat tūkstošiem, un tāpēc to var izņemt no nelieliem vai bojātiem paraugiem, kur genomu DNS ir sen pazudis. Zinātnieki mitohondriālās DNS ir atraduši pat Ēģiptes mūmijās."

"Šaubos, vai tavu kanalizācijas baseinu būvējuši faraoni." "Es tikai gribu, lai tu labāk saprastu."

Mēģināju izdomāt labāku piemēru.

"Mitohondriālo DNS izmantoja, lai noskaidrotu, vai nesen Krievijā ekshumētie skeleti pieder caram Nikolajam un viņa ģimenei."

"Kādā veidā?"

"Mitohondriālā DNS tiek mantota tikai pa mātes līniju."

"Visu nošauto salīdzināšanai izmantoja mammu?"

"Diemžēl tā tas ir, Raien."

"Maniem vīriem šī lieta ir pazīstama."

"Zinātnieki salīdzināja Krievijā iegūto kaulu DNS ar DNS, kas bija iegūti no dzīvajiem radiniekiem, it īpaši no britu prinča Filipa."

"Karalienes Elizabetes vīra?"

"Prinča Filipa vecmāte pa mātes līniju bija carienes Aleksandras māsa, tātad Aleksandra un viņas bērni, arī Filips, ir mantojuši mitohondriālās DNS no Aleksandras un viņas māsas mātes."

"Tagad atpakaļ pie kaķiem."

"Spalvas šūnās nav kodolu, tātad arī genomisko DNS. Bet mitohondriālās DNS ir spalvas stobriņos."

"Gaņē norādīja uz epitēlijšūnām."

"Siekalām, ādu, muti, dzemdi. Siekalas var atrast kaķu spalvāj>ēc to pārošanās — e-šūnas sastopamas arī urīnā un fekālijās. Šajā gadījumā es izprotu Gaņē pesimismu par e-šūnu klātbūtni."

"Izredzes atrast čurās."

"Pēc Gaņē domām, Spekteru kaķa mitohondriālo DNS secība ir identiska kanalizācijas baseinā atrasto spalvu DNS secībai."

"Tas nozīmē, ka Paraiso upurim ir bijis kontakts ar Spekteru kaķi."

"Un mēs zinām, ka baseinā nebija Santala."

"Tev taisnība, Raien. Policistu spriešanas spējas ir teica»»

"Upuris bija viens no tiem, kuri apmeklējuši Spekteru namu vai vismaz bijuši kontaktā ar viņu kaķi."

"Pirms pagājušajiem Ziemassvētkiem."

Viņš jautājoši palūkojās manī.

"Toreiz, kad peldbaseinā noslīka Gimovs."

Raiens brīdi padomāja, tad teica: "Es domāju, ka mazā Santala zina vairāk nekā stāsta."

"Vel kāds zina," es piekritu.

"Misis Spektere?"

Paraustīju plecus.

M ēs ar Raienu aizvērām acis, abi iegrimdami vienādās pārdomās.

"Nekad neesmu tikusies ar vēstnieku," es teicu.

"Kur viņš atrodas?"

"Spriež par sojas pupiņu ražu Mehiko."

"Dīvaini, ņemot vērā, ka tikko arestēta viņa meita."

"Galjano teica, ka Speklers par Santalas pazušanu ziņojis ar novēlošanos. Kad tika iesaistīti policisti, viņš pilnīgi atteicies sadarboties."

"Kitija visu nostāda jaunā gaismā."

Tieši rietumos no pilsētas centra kalnā sākas Vestmaunta, kas sadalās daudzās ēnainās ielās. Atšķirībā no Anatemas ar Kvebekas separātistiem šis rajons ir pazīstams ar lielu angliski runājošo iedzīvotāju koncentrāciju un lielo lojalitāti federālisma idejai. Kad vēl nebija reorganizēta Monreālas sala un daudzās priekšpilsētas un apkārtējie rajoni nebija nonākuši Monreālas municipalitātes paspārnē, Vestmaunta lepojās ar savu neatkarību, zemajiem nodokļiem, efektīvu pārvaldi un izsmalcinātu gaumi.

Vestmaunta sīvi cīnījās pret savu iekļaušanu jaunajā superpilsētā. Kad cīņa beidzās ar sakāvi, tās iedzīvotāji uzvilka mugurā ūdeļādas un Kašmiras kažokus, izšņauca degunus un pilnā pārliecībā gaidīja, ka kāds vietējais advokāts palīdzēs atgriezties pie vecās kārtības.

Viņi joprojām gaida.

No tuneļa Raiens izbrauca pie Etvoteras, nogriezās pa kreisi uz Bulvāri, pagriezās pa labi un sāka virzīties pret kalnu. Vēroju, kā mājas auga lielākas, iedomājos plašo upes un pilsētas panorāmu skatā no dienvidu puses iekšējiem pagalmiem un saulainajām istabām.

Vestmaunta atgādina Honkongu jo augstāk atrodas nams, jo vienkāršāka tā adrese. Spekteru māja bija viena no lielākajām Vestmauntas augstākajā kvartālā, tas bija akmens cietoksnis ar tornīti, restēm un maslvām ozolkoka durvīm. Privātnama fasādi skatam slēpa ciprešu dzīvžogs. No sētas puses ainai vajadzēja būt vēl iespaidīgākai.

"Jaukas redeles," teica Raiens, piebraukdams pie apmales.

"Misis Spektere to dēvēja par "mazo vietu"."

"Vīzdegunīgi nepretencioza. Ļoti raksturīga Vestmauntai."

"Misis Spektere ir no Sarlevuā."

Raiens nospieda durvju zvanu. Kaut kur iekšpusē nosita pulkstenis.

"Cik vēstnieks pelna?" viņš klusām jautāja.

"Esmu pārliecināta, ka ne tik daudz. Vēstnieki parasti neieņem šo posteni naudas dēļ. Lai naudu iegūtu, viņi to iegulda."

Gaidījām veselu minūti. Raiens piezvanīja vēlreiz.

Kad misis Spektere atvēra durvis, biju šokēta. Lai gan viņa bija lietojusi lūpu zīmuli un grimu, viņas seja bija slimnīcas gultasveļas krāsā. Vara krāsas mati bija uzsukāti uz pakauša, bet spirālveida grima svītras aptvēra ausis un stiepās lejup pa kaklu.

"Nē, atvainojiet. Kaut kas uznācis." Viena plauksta pieskārās krūtīm. "Es pašlaik jūs nevaru pieņemt."

Viņa sāka vērt ciet durvis, taču Raiens tās aizturēja ar roku.

"Lūdzu. Man bija migrēna."

"Mēs negribam traucēt jūs, misis Spektere." Viņš staroja savā kora zēna smaidā. "Mēs esam šeit, lai satiktu Santalu."

"Nevaru ļaut, lai jūs apgrūtinātu manu meitu." Viņas balss bija dobja, uz durvju roktura uzliktās rokas pirkstu locītavas baltas.

"Mēs tikai uz īsu brīdi," es teicu.

"Santala guļ."

"Lūdzu, uzmodiniet viņu." "Viņa slikti jūtas."

"Sāp galva?" Raiena balss bija kļuvusi skarba. "Arī es ciešu no migrēnas," metos starpā. "Es zinu, kā jūs jūtaties. Lūdzu, nosūtiet Santalu lejā, tad liecieties gultā." "Paldies, nē."

Atbilde nebija loģiska. Es cieši ielūkojos misis Spekteres acīs. Acu zīlītes bija kokteiļa glāzes lielumā. Vēstnieka sieva bija iedzērusi kādu nopietnu pretsāpju līdzekli. "Vai misters Spekters…" Viņa mani pārtrauca ar rokas mājienu. "Vai jūsu vīrs ir šeit, misis Spektere?" "Šeit?"

"Vai misters Spekters ir mājās?" "Seit neviena nav." "Neviena?"

Sapratusi kļūdu, misis Spektere purināja galvu. "Izņemot Santalu."

Mēs ar Raienu apmainījāmies skatieniem.

"Kur vina ir, madam?" es jautāju, savu roku uzlikusi uz viņējās.

"Ko?"

"Santala ir aizbēgusi, vai ne?" Viņa nokāra galvu un vienreiz pamāja ar galvu. "Vai viņa pateica, uz kurieni dodas?" "Nē." Foajē lukturis izgaismoja viņas matu sprogas, kas meta ēnas uz sejas.

"Vai viņa ir jums zvanījusi?" "Nē." Viņa stāvēja nolaistām acīm. "Vai jūs zināt, kur viņa atrodas?"

"Nē." Viņas balss skanēja no miljoniem jūdžu liela attāluma. "Misis Spektere?" es lūdzos.

Viņa pacēla galvu un lūkojās mums garām uz dzīvžogu. "Santala ir prom pie cilvēkiem, kas jums nodarīs ļaunu. Un viņa ir dusmīga. Viņa ir ļoti, ļoti dusmīga."

Viņa ievilka drebošu elpu, no ciprešu dzīvžoga palūkojās uz mani.

"To viņai esam nodarījuši mēs ar tēvu. Mana vaina. Viņa atriebīgās spēlītes. Vai varējām iedomāties, ka tās ietekmēs mūsu meitu? Man vajadzēja rīkoties pavisam citādi."

"Neviens tēvs vai māte nav ideāli, madam."

"Maz ir vecāku, kas savus bērnus noved pie narkotikām."

Grūti tam nepiekrist.

"Vai jums nav kaut kas padomā, lai mēs varētu noskaidrot jūsu meitas atrašanās vietu?"

"Ko?"

Es atkārtoju jautājumu.

Misis Spektere meklēja smadzeņu apgabalu, kas vēl darbotos.

"Atvainojiet," viņa teica. "Atvainojiet."

"Vai drīkstam apskatīt viņas istabu?" Raiens jautāja.

Viņa viegli pamāja ar galvu, pagriezās un veda mūs augšup pa kokgriezumiem rotātajām kāpnēm uz otrā stāva gaiteni.

"Santalas guļamistaba ir pirmā pa kreisi. Man jāliekas gultā."

"Mēs paši atradīsim izeju," es teicu.

Istaba bija tumša, bet pie griestiem virs Santalas gultas mirgoja simtiem sīku punktiņu. Es tos acumirklī pazinu. Kompānijas "Daba" komplekts "Tumšo zvaigžņu spīdums". Kad Keitijai pienāca četrpadsmitā dzimšanas diena, mēs nopirkām tādu pašu komplektu, un viņa pavadīja visu pēcpusdienu, radīdama sev zvaigžņotās debesis. Vēlāk viņa to papildināja ar Saules sistēmu. Stundām ilgi Keitija mēdza no gultas raudzīties griestos un sapņot par tālajām pasaulēm.

Minēju, kas bija izrotājis Santalas guļamistabas griestus māte vai meita.

Līdzko Raiens ieslēdza elektrisko apgaismojumu, zvaigznes nodzisa.

Istabu izdaiļoja dzeltens, svītrains kokvilnas audums ar baltām cilpiņām. Platā gulta ar baldahīnu uz četrām kājām bija apkrauta ar lellēm un mežģīņu spilveniem. Virs kāpšļa karājās orangutans ar stiklainām, neizteiksmīgām acīm. Uz sēdekļiem pie loga rindojās vēl citas lelles un dzīvnieki, kas aizpildīja arī Bostonas šūpuļkrēslu.

Uz viena naktsgaldiņa atradās mobilais telefons, uz otra firmas Bose radiopulkstenis un kompaktdisku atskaņotājs. Per pendikulārā virzienā novietots, stāvēja krāsots skapis, kas, spriežot pēc izskata, maksāja vairāk nekā visa pārējā kolekcija.

Kamēr Raiens devās pie galddatora, es atvēru skapja durvis. Abu vērtņu iekšējās virsmas rotāja plakāti. Pa labi uz četriem vēderiem uzraksts White Trash Two Heebs and a Bean (Baltir Salašņas Divi Neirotiķi un Pupa). Pa kreisi Punk Rock OnGirls Kick Ass (Pankroks uz Meiteņu Dibeniem).

Skapī glabājās grāmatas, televizors un plaša kompaktdisku kolekcija. Lasīju populāru grupu nosaukumus: Dropkick Murphys, Good Riddance, Buck-O-Nine, API, Dead Kennedys, Rancid, Saves the Day, Face to Face, The Business, AnliFlag, The Clash, Less Than Jake, The Unseen, The Aquabats, The Vandals, NFG, Stiff Liltle Fingers.

Jutos veca kā Zevs. Nebiju dzirdējusi nevienu pašu grupu.

Grāmatas bija franču un angļu valodā. Tolstoja "Anna Kareņina". Dīpaka Copras "Merlina atgriešanās", Duglasa Ldamsa "Ceļotāja ceļvedis uz Galaktiku". Gija Korno " Trūkst tēva, trūkst dēlu". "Anna no Zaļajiem jumtiem". Vairāki "Hariji Poteri".

Jutos mazliet labāk.

"Dažādi ziņojumi," teica Raiens, ieslēdzis datoru.

"Domā, ka bērnam bijusi personības krīze?"

Istabā valdīja mazas meitenes kaprīžu, pusaudzes baiļu un pieauguša cilvēka ziņkārības šizofrēnisks sajaukums. Centos šajā juceklī iedomāties Santalu. Biju savām acīm redzējusi, kā viņa demonstrē panku manieres, viņas fotogrāfiju ar uzrakstu Jeьs zina labākBet man nebija ne mazākā priekšstata par īsto Santalu, kāda viņa bija pati savā istabā.

Dzirdēju mobilā telefona signālu un uzlādēšanās skaņu.

Vai Santalai patika dzeltenais kokvilnas audums? Vai viņa bija lūgusi, lai dāvina lelles? Vai orangutanu viņa ieraudzījusi pa pastu pasūtāmo preču katalogā un vēlējusies to iegūt savā īpašumā? Vai viņa to bija ieguvusi kā balvu par uzvaru karnevālā? Vai naktī viņa bija lūkojusies plastmasas zvaigznēs, prātodama,

kas viņu sagaida turpmākajā dzīvē? Vai viņa bija cieši aizvērusi plakstus, vīlusies par to, ko dzīve līdz šim bija piedāvājusi?

Ūdenskrituma šalkas bija signāls, ka atvērusies operētājsistēma Windows. Raiens darbojās ar peli, kaut ko drukāja. Kaut ko vēl. Pienācu klāt, lai paskatītos. Redzēju, ka viņš bija atvēris programmu AOL un izmēģināja dažādas paroles.

Viņš izmēģināja citu taustiņu kombināciju.

AOL informēja, ka viņa izvēle nav pareiza un ieteica ievadīt jaunu paroli.

"Tas vilksies veselu mūžību," es teicu.

"Vairums bērnu izdomā vienkāršas paroles."

Viņš ievadīja katra ģimenes locekļa vārdu, tad viņu iniciāļus, iniciāļus apgrieztā secībā, tad dažādās kombinācijās.

Veltīgi.

"Kad viņai ir dzimšanas diena?"

Pateicu viņam. Viņš izmēģināja ciparus tiešā un apgrieztā kārtībā. Šifrs nederēja.

"Kā ar kaķi?"

»/-i»» Liimovs.

"Māršmalovs?"

"Neskaties uz mani. Ne es to izvēlējos."

G-U-I-M-A-U-V-E.

AOL domāja, ka šifrs ir nepareizs.

E-V-U-A-M-I-U-G.

Uz ekrāna pazibēja sveiciens, un melodiska balss paziņoja, lai gaida pastu.

"Velns parāvis, man izdevās."

"Tu taču nezināji kaķa vārdu."

Raiens uzklikšķināja uz ikonas, un uz ekrāna parādījās Santalai atsūtītais pasts. Viņai bija pienākuši divi neizlasīti ziņojumi. Mēs tos uzmanīgi atvērām. Abi bija no skolas draudzenes Gvatemalas pilsētā.

Raiens pārslēdzās uz nosūtīto pastu. Kopš piektdienas, kad Santala tika atbrīvota no apcietinājuma, viņa septiņas reizes bija sūtījusi ziņojumus uz adresi metalass@hot-mail.com . Katrs ziņojums ietvēra stāstu par viņas nelaimīgo dzīvi, lūgumu palīdzei. Viņa bija griezusies pie Dērldogija, Rambo, Bedheda, Seksičelona un Kripersanta.

Santalas vecajā pastā atradās divi ziņojumi: viens ar vakardienas datumu, bet otrais pienācis šodien pulksten 3 pēc pusdienas. Abi bija no Metalesas. Raiens atvēra vecāko ziņojumu.

VELNIŠĶĪGI PRIECĪGS KA TU ESI ATPAKAĻDĒRTS UN RAMBO IR PAGRĪDĒ. ŠEFS AIZBRAUCIS UZ RIETUMIEM. ZVANI. TEV IR DRAUGS.

"Kolosāli," teica Raiens, uzklikšķinādams otro e-pastu. " 1as zellis ir baigais Džeimsa Teilora fans."

MAINĪJUŠIES PLĀNI. TIMS. GAJS. ASTOŅOS. JA PIETEMPIES, EJ PIE KLEMA.

"Vai tu domā, ka Klems, 1 ims un Gajs, kuriem viņa sūtīja epastu, varētu būt kiberpanki?"

Raiens bija iegrimis domās.

Pacēlu Santalas telefonu un nospiedu pogu "pārzvanīt".

Klusums.

Paskatījos uz orangutanu, gribēju to sapurināt, lai pasaka, uz kurieni aizgājusi saimniece.

Raiens izslēdza datoru un piecēlās kājās.

"Ideja?" jautāju.

"Brīnišķīgi. Uzdejosim bugi-vugi."

DIVDESMITĀ NODAĻA

"Kas ir tavā plānā?" es jautāju, kad Raiens nogriezās uz Sērbrūku.

"Standziņas ar gaļu restorānā La Transition."

Paskatījos uz viņu.

"Un maizes pudiņš. Viņi gatavo velnišķīgi labu maizes pudiņu."

"Es domāju, ka tu mēģināsi sameklēt Santalu."

"Pēc tam virtuļi."

"Virtuļi?"

"Man patīk apcukuroti virtuļi."

Pirms paspēju atbildēt, Raiens nogriezās uz Grosvenoru, novietoja mašīnu un atvēra manas durvis. Kad nostājos viņam blakus uz ietves, viņš satvēra manu elkoni un sāka virzīties uz stūra restorānu.

Viņa slepenība sāka krist man uz nerviem. Es atteicos.

"Kas par lietu?"

"Uzticies man."

"Negribu sabojāt tavu versiju "Spiegs pretī spiegam", Raien, bet mums jāatrod Santala."

"Atradīsim."

"Ar virtuļiem un gaļas standziņām?"

"Paļaujies uz mani!"

"Ko tas nozīmē?" Es atbrīvoju elkoni. "Nedrīkstu iepazīties ar slepeno policijas informāciju?"

Tuvojās sieviete kokakolas pudeles stikla brillēs ar terjeru, kas izskatījās vairāk pēc žurkas nekā suņa. Izdzirdusi manis sacīto, viņa ieķērās suņa saitē, nolaida acis un paātrināja soli.

" Tu aizbaidi vietējos. Nаc iekšā, un es tev paskaidrošu."

Piemiedzu acis, tomēr sekoju. Pie durvīm man pēkšņi prāta iešāvās pusdienas kopā ar Galjano restorānā Gucumatz. Ja restorāna saimnieks mūs nosēdinās nišā, situācija būs pilnīgi identiska.

Restorāns bija iekārtots itāliešu gaumē. Nespodrs apgais mojums, tumšzaļi paneļi, tumšzili un dzērveņu krāsas galdauti. Jauna sieviete mūs pieveda pie galdiņa blakus logam, apveltīdama Raienu ar platu smaidu.

Raiens atsmaidīja, un mēs abi apsēdāmies.

"Vai esi kādreiz dzirdējusi par Patriku Fīniju?"

"Mēs neapmaināmies ar Ziemassvētku kartītēm."

"Ak Dievs, kāds dundurs tev iekodis?"

"Nekāds."

Raiens nopūtās, demonstrēdams ilgstošu pacietību.

"Esi dzirdējusi par krodziņu Chez Tante Clйmence (Pie Klemānsas tantes)?"

"Tas ir vazaņķu midzenis."

Cita jauna sieviete mirdzošiem zobiem pasniedza ēdienkartes, piepildīja glāzes ar minerālūdeni un apjautājās par dzērieniem. Mēs ar Raienu palūdzām perjē.

Raiens ēdienkartē nemaz neielūkojās.

"Standziņas ir lieliskas."

"Es jau dzirdēju."

Kad atgriezās viesmīle, izvēlējos mēles siteni dženoviešu gaumē. Raiens palika uzticīgs savam mīļākajam ēdienam. Mēs abi pasūtījām mazos Cēzara salātus.

Gandrīz klusēdami, ēdām maizi, pēc tam salātus. Raudzījos pa logu, vērodama, kā dienu nomaina nakts.

No ietvēm un Grosvenoras ielas pagalmiem bērni bija nozuduši, lai paēstu vakariņas un stātos pie mājasdarbiem. Ielas abās pusēs aiz verandu un iekštelpu dubultaizkariem spīdēja dzeltenas spuldzes.

Sērbrūkā aizvērās banku un iestāžu durvis, iztukšojās veikali. Iedegās neona reklāmas, lai gan vairumā naktslokālu rosība vēl tikai sākās.

Juzdami sabiezējošas krēslas vēsumu, soļus pasteidzināja gājēji. Domāju par Santalu Spekteri. Uz kurieni šajā mijkrēslī viņa steidzās?

Kad atnesa ēdienus un bijām tos apkaisījuši ar pipariem un sasmalcinātu sieru, Raiens ierunājās no jauna.

"Tantes Klemānsas pansiju vada izbijis priesteris Patriks Fīnijs. Rnijs neļauj ienest narkotikas un alkoholu, citādi pusaudži var brīvi nākt iekšā un iet projām. Viņš gādā par maltīti un naktsmītni. Ja pusaudzis vēlas parunāties, Rnijs klausās. Ja viņi lūdz padomu, viņš to sniedz. Bez sprediķiem. Bez komandanta stundām. Bez aizslēgtām durvīm."

"Katoļu baznīcai tas ir visai liberāls pasākums."

"Es teicu "izbijis priesteris". Fīniju no garīdznieku rindām padzina pirms daudziem gadiem."

Kapec?

"Cik atceros, svētajam tēvam bija draudzene, un baznīca lika izvēlēties. Fīnijs nolēma atteikties no kalpošanas baznīcai un uzsākt darbību uz savu roku."

"Kas apmaksā rēķinus?"

"Nedaudz naudas no pilsētas dabū Klems, bet lielākā daļa finansējuma nāk no labdarības pasākumiem un privātiem ziedojumiem. Fīnijs ļoti paļaujas uz brīvprātīgajiem."

Sāku atskārst.

" lu domā, ka Klems ir tante Klemānsa?"

"Es jau teicu, ka šai lietā labi orientējos."

Atkal vecā dziesma.

"Un Tims ir Tima Hortona virtuļu veikals Gajā."

"Tu sāc saprast, Brenan."

"Mēs veltīgi nositam laiku, gaidīdami Metalesa ierašanos."

Abi ielūkojāmies savos pulksteņos. Bija seši un piecdesmit astoņas minūtes.

Aizdomās turēto novērošanu civilpersonas uzskata par adrenalīnu vairojošu, nervozu policijas darbu. Patiesībā vairumā gadījumu novērošana ir visai aizraujošs pasākums.

Timu Hortonu novērojām divas stundas, Raiens no savas mašīnas, es no parka soliņa. Redzēju, kā Gajas metrostacijā iegāja un iznāca piepilsētas pasažieri. Redzēju studentus, kas devās mājup pēc vakara nodarbībām Konkordijas Universitātē. Pie Normana Betīna skulptūras redzēju dīvaiņus, kas baroja baložus. Redzēju Frisbijas podniekus un suņu pavadoņus. Redzēju komersantus, klaidoņus, mūķenes un švītus.

Neredzēju vienīgi Santalu Spekteri.

Pulksten desmitos man piezvanīja Raiens.

"Izskatās, ka mūsu mazā dūjiņa neparādīsies."

"Vai mūs būtu sazīmējis Metaless un viņu brīdinājis?"

"Man ir aizdomas, ka Metalesa intelekts nav lielāks kā aunam."

"Viņam trūka pacietības tik ilgi gaidīt."

Palūkojos apkārt. Vienīgais vīrelis, kas grozījās Tima tuvumā, bija vismaz sešdesmit piecus gadus vecs. Metalesa klientūrā iederētos vairāki liķiera dzērēji kafejnīcā Java U pretī Demezonēvai, bet šķita, ka nevienu no viņiem neinteresēju ne es, ne virtuļu tirgotava.

"Ko tagad?"

"Noziedosim vēl pusstundu. Ja viņa neparādīsies, dosimies pie Klema."

Nelielais trīsstūris, kur es sēdēju, bija saliņa Demezonēvas viducī. Pa visām trim joslām dūkdamas garām traucās automašīnas. Neapzinīgi sāku tās skaitīt. Viena. Septiņas. Desmit.

Jauki, Brenan. Šausmīgi aizraujoši.

Ieskatījos pulkstenī. Piecas pāri desmitiem.

Kāpēc Santala nebija gājusi uz tikšanos ar Metalesu? Vai epasts bija slazds? Biju atklājusi savu slēptuvi? Varbūt viņa ieradās, mani pazina un laidās lapās?

Tirgotavai tuvojās aziātiska izskata ģimene. Sieviete ar vienu knauķi pie rokas, bet otru vieglos bērna ratiņos palika gaidām ārpusē, kamēr vīrietis devās veikalā, lai nopirktu virtuļus.

Vēlreiz palūkojos pulkstenī. Desmit pāri desmitiem.

Varbūt bijām viņu palaiduši garām? Varbūt viņa bija paslēpusies, kamēr ieradīsies Metaless, tad dos viņam signālu? Vai viņa bija atnākusi maskā?

Četrpadsmit pāri desmitiem.

Pametu skatienu pāri krustojumam. Raiena skatiens sastapās ar manējo, viņš lēnām pašūpoja galvu.

Tima Hortona tirgotavā ienāca divi vīri, kas izskatījās līdzīgi Hugo Bosam uz afišu dēļa. Caur stiklu vēroju, kā viņi izvēlas, pēc tam iegādājas duci virtuļu. Kioskā kafiju dzēra divas pavecas sievietes. Pie ārpusē nolikta galdiņa strīdējās trīs pļēguri.

Septiņpadsmit pāri desmitiem.

Virtuļi grupai studentu. Nopētīju katru seju. Santalas viņu vidū nebija.

"Gatava?"

Pacēlu acis. Raiena matus apgaismoja halogēna un neona reklāmas, bet debess virs viņa galvas bija tumša, bez zvaigznēm.

"Laiks nozust?"

"Laiks nozust."

Kafejnīca Chez Tante Clйmence (Pie tantes Klemānsas) atradās Demezonēvā, divus kvartālus uz austrumiem no vecā Foruma. Tas centrs sastāvēja no trim trīsstāvu brūnu ķieģeļu ēkām ar spilgti krāsotām koka sienām. Klemānsas ēkas lavandas krāsa nebija vienīgā šī triptiha varavīksnes krāsu buķetē.

Taču ar to ēkas ārējā izskata apraksts vēl nebija pilnīgs.

Klemānsas veranda bija sinepju, bet logi ķiršbrūnā krāsā. Tajos karājās sakaltušu istabas augu zari, bet verandā drūzmējās Fīnija draudzes grupa.

Otrajā stāvā uz ugunsdzēsēju kāpnēm divas meitenes krāsoja kāju nagus. Abām bija īsi, brūni mati, kuplas krēpes uz pieres, kapri bikses un uz ķermeņa tik daudz caurumojumu, ka nebūtu bijis par ļaunu veikt tā ķirurģisku rehabilitāciju. Laverna un Šērlija bija panku meitenes. Duets pārtrauca nodarboties ar pedikīru, lai novērotu mūsu tuvošanos.

Grupa, kas pulcējās verandā, pētīja mūs, stāvēdami uz kāpnēm pirkstos vai mutē iespraustām cigaretēm. Matu sakārtojums bija dažāds: vienam kā Brīvības statujai, vienam kā

Misteram T diviem kā Seram Galahedam" un vienai kā Dženisai Džoplinai [19] ". Kaut arī bija pārāk tumšs, lai saskatītu viņu sejas, varēja nojaust, ka visu piecu vecums sakrīt ar apmēram tādu jauniešu vecumu, kuri toreiz, kad sagruva Berlīnes siena, vēl negāja skolā.

Manīju, ka statuja ar elkoni pieduras Misteram T. Misters T kaut ko komentēja, un visi smējās.

"Bonjour," Raiens sveicināja, stāvēdams uz ietves.

Nekādas atbildes.

"Sveiki." Viņš pamēģināja angliski.

Iekštelpā dzirdēju popgrupas Sexpistols saraustīto aurošanu, it kā kāds mūziku ieslēgtu un izslēgtu.

"Mēs meklējam Patriku Fīniju."

"Kāpēc?" Uz kailajām krūtīm, uz kurām nebija nevienas spalviņas, Misters I bija uzvilcis ādas vesti. "Papus vinnējis loterijā?"

"Izvirzīts Nobela prēmijai," Raiens atbildēja monotonā balsī bez humora.

Misters T atgrūdās no margām un nostājās izplestām kājām, atpakaļ atmestiem pleciem, īkšķus iebāzis džinsu jostas cilpās.

"Modināt guļošu tīģeri," teica statuja, uz ietves birdinādama pelnus. "Slikts gājiens."

Kamēr likās, ka Misters 1 ir gatavs rīkoties, statuja nebija uzmanības vērta. Viņa matu dzelkšņi bija apsmidzināti ar krāsām, kuras tumsā nevarēju atšķirt. No vienas nāss līdz auss ļipiņai nokārās ķēde.

Raiens pakāpās uz priekšu un Misteram 1 sejā pavicināja savu policista apliecību.

"Patriks Fīnijs?" viņš atkārtoja granītcietā balsī.

Misters I nolaida rokas, un pirksti sažņaudzās dūrēs. Džoplina pastiepās uz augšu un ar roku aptvēra viņa kāju.

"A l'interieur," viņa teica. Iekšā.

"Merci (Paldies)."

Raiens uzlika pēdu uz zemākā pakāpiena, un grupa par milimetru pašķīrās. Mēs uzmanīgi virzījāmies augšup, sargādamies, lai neuzmītu kādam uz rokām vai kājām. Jutu, ka mūsu kustībām sekoja pakaļ desmit acu pāri.

Virs parādes durvīm spīdēja viena pati sarkana spuldze. Lai gan verandas grīda bija sašķiebusies, tumšsarkanajā gaismā starp vecajiem dēļiem pamanīju dažus jaunus. Kastē uz loga kāds bija uzirdinājis zemi, un tās vienā malā stāvēja sekls grozs ar kliņģerītēm. Lai gan Chez Tante Clйmence par tās noformējumu nekad nesaņems balvu, varēja skaidri manīt gādīgu roku pieskārienu.

Klemānsas interjers atbilda tās ārējai sejai. Mēļas krāsas koka detaļas, uz sienām primitīvi sienas gleznojumi. Dzīvnieki. Puķes. Saulrieti. Tās bija tieši tādas pašas temperas krāsas, kuras mēs lietojām mākslas stundās jaunākajās klasēs. Pestīšanas armijas sagādātās mēbeles, katrā telpā atšķirīga linoleja grīda.

Kopā ar Raienu šķērsojām parādes puses verandu, kurā stāvēja vairākas kušetes ar kokvilnas matračiem, pagājām garām koka kāpnēm pa kreisi un iegājām garā, šaurā koridorā tieši pretī mājas parādes fasādei. Abās pusēs durvis veda uz guļamistabām, kurās atradās apdauzīti tualetes galdiņi un no četrām līdz sešām parastām vai saliekamām gultām. Pa vienām durvīm es pamanīju sudraboti zilu TV antenu un dzirdēju tematisku mūziku Lizums un kārtība.

Sasnieguši koridora vidu, bijām nonākuši pie virtuves. Aiz virtuves pa kreisi ieraudzīju ēdamistabu, bet pa labi vēl divas guļamistabas.

Virtuvē uz ceļiem tupēja Fīnijs, palīdzēdams pusaudžiem, kas pēc izskata atgādināja metālistus, izjaukt vai salikt kopā mūzikas automātu.

Kā Āfrikas hameleoni, kas kļūst zaļi un sāk šūpoties, imitējot lapas, jauniešu padomdevēji bieži vien aizgūst savu klientu raksturīgākās īpašības.

Džinsi, zirgastes, ādas sandales ar platu plakanu zoli, zābaki. Sī kamuflāža viņiem palīdz līdzināties vienkāršajai publikai.

Tikai ne Fīnijam. Sis vīrs ar bruņurupuča kaula brillēm un kupliem, baltiem matiem, kas vidū pāršķirti ar taisnu kā stīga celiņu, drīzāk gan līdzinājās vecajiem ļaudīm pansionātā. Viņš valkāja rupjas dzijas jaku, flaneļa kreklu un pelēkas, līdz padusēm saceltas poliestera bikses.

Izdzirdis soļus, Fīnijs pagriezās.

"Ar ko varu pakalpot?"

Raiens novicināja apliecību.

"Detektīvs Endijū Raiens."

"Es esmu Patriks Fīnijs. Es vadu šo centru."

Fīnijs paskatījās uz mani. To pašu darīja metālisti. Es gandrīz biju pārliecināta, ka viņi visi četri augstā, ārprātīgā balsī tūlīt sāks aurot "Dīc, Die My Darling" (Mirsti, mirsti, mans dārgais).

"Tempa Brenana." Es identificēju sevi.

Fīnijs trīs reizes pamāja ar galvu, vairāk sev nekā mums. Viņam aiz muguras zēni skatījās ar izteiksmi, kurā ziņkārība mijās ar naidu.

Koridora pretējā pusē durvīs parādījās divas meitenes. Abām bija saulē izbalējuši gaiši mati, un likās, ka viņas bija ēdušas kartupeļus. Viena bija uzvilkusi džinsus un firmas UBC sporta kreklu, otrai mugurā bija rupja auduma lindraki, kas zemu nokārās uz gurniem un nepiestāvēja viņas augumam.

Fīnijs mēģināja uztrausties kājās. Visi metālisti vienprātībā izstiepa rokas, lai steigtos palīgā. Plati izvērstām pēdām, it kā mocīdamies ar hemoroīdiem, viņš tuvojās mums.

"Kā varu palīdzēt, detektīv?" v

"Mēs meklējam jaunu sievieti Santalu Spekteri."

"Vai kāda problēma?"

"Vai šeit ir Santala?" Raiens jautāja.

"Kāpēc viņa jums vajadzīga?"

"Tapat vien, Svētais tēvs."

Fīnijs bija gatavs sacelt spuras. Ar acs kaktiņu manīju, ka pazūd rupjie lindraki. Ric dažiem mirkļiem durvis atvērās, tad aizvērās.

Izslīdēju no virtuves un steidzos uz viesistabu. Pa logu manīju, ka uz pakāpieniem bija palikuši tikai Misters T un statuja.

Ar viņiem sarunājās rupjie lindraki. F^c īsas vārdu apmaiņas Misters T nosvieda cigareti, un visi trīs devās uz rietumiem Demezonēvas virzienā. Brīdi nogaidīju, lai drošā attālumā viņiem sekotu.

Ar pirmajām sabiedriskajām ēkām Monreālas kanādiešiem nebija palaimējies. No 1909. gada līdz 1910. gada sezonai Vestmauntas arēnā Sv. Katrīnas ielas un Etvoteras krustojumā tika izmitināta hokeja komanda. Kad šī hokeja halle nodega līdz pamatiem, hokejisti atgriezās vecajā vietā pilsētas austrumu pusē. Pēc nākamā ugunsgrēka Monrojalas arēnu nojauca pavisam, bet puikas šai vietā ripu dauzīja vēl četrus gadus. 1924. gadā tieši pretī vecajai slidotavai uzcēla Forumu. Celtniecības darbs turpinājās precīzi vienu simtu un piecdesmit deviņas dienas un izmaksāja 1,2 miljonus dolāru. Atklāšanas spēlē kanādieši uzvarēja Toronto komandu St. Pats ar rezultātu 7 pret I.

Kanādā hokeju dievina. Gadu gaitā Forumu apvija svētnīcas aura. Jo vairāk Stenlija kausu, jo spilgtāka aura. Tomēr pienāca liktenīgā diena. Administrācijai vajadzēja palielināt vietu skaitu. Hokejistiem bija nepieciešamas labākas telpas.

pēdējo spēli Forumā komanda nospēlēja 1996. gada 1 1. martā. Pēc četrām dienām "pārcelšanās dienas" parādē uz ielām izgāja piecdesmit tūkstoši monreāliešu. 15. martā jaunā Molsona centra atklāšanas spēlē namatēvi uzvarēja viesus Ņujorkas Rangers ar rezultātu 4 pret 2.

Ta droši vien bija pēdējā spēle, kurā uzvarēja monreālieši, es nodomāju, steigdamās garām Demezonēvai.

Kādu laiku vecais Forums pie pilsētas rietumu robežas stāvēja tukšs, aizmirsts, pamests. 1998. gadā projektu nopirka Firma Canderel Management, par galveno sponsoru izvēloties Pepsi, un uzsāka grandiozus pārbūves darbus. FЈc trim gadiem ēku atklāja no jauna kā Pepsi izklaides centru Forumu, ar metaforisko nosaukumu norādot uz tā funkciju maiņu no sporta uz ēšanu un izklaidi.

Vietā, kur agrāk spekulanti pārdeva biļetes uz labākajām vietām hokeja laukuma malā, bet biržas mākleri un kravas mašīnu šoferi meklēja stūrīti, kur ieraut pa aliņam, tagad ļaudis, kas ir

jaunāki par trīsdesmit gadiem, sūc kokteili Smirnoff Ice un bumbotavā mūzikas pavadījumā spēlē ķegļus. Pepsi izklaides centrā Forums ir megaplekss kino ar divdesmit diviem ekrāniem, augstas klases vīnu veikals, restorāni, zviedru siena un liels ekrāns kā svēta piemiņa no senajām, labajām dienām.

Misters T, statuja un rupjie lindraki nogriezās pa kreisi Lambēra-Klosa ielā un Forumā iegāja no Sv. Katrīnas ielas puses. Devos viņiem pa pēdām desmit jardu atstatumā.

Pamanījusi statujas matu dzelkšņus, trijotnei sekoju caur ķegļu spēlētāju nelielo pulciņu un kinogājēju baru, kas drū/ mējās vestibilā.

Vēroju, kā dzelkšņi uz eskalatora slīd augšup uz otro stāvu un pazūd restorānāJillian. Turpināju sekot.

Restorāna labo pusi pildīja galdiņi un nišas, bet kreiso bārs. Lai gan ēdēju nebija daudz, visas taburetes pie bāra bija aizņemtas, un ducis dzērēju, sadalījušies grupās pa diviem un trim, stāvēja kājās.

Brīdī, kad ienācu restorānā, Klemānsas trijotne devās pie jaunas sievietes bāra attālākajā galā. Viņa bija tērpusies melnā mežģīņu blūzē ar garu melnu kreļļu virteni un melnos cimdos bez pirkstiem. Lente, kas saturēja viņas matu cekulu, atgādināja milzīgu, melnu, uz galvas nosēdušos tauriņu.

Ta bija Santala Spektere.

Ieraudzījusi draugus, Santala pasmaidīja, ar īkšķi norādīja uz kādu vīrieti kreisajā pusē un izvalbīja acis.

Palūkojos uz tipu, kas bija izraisījis viņas nepatiku.

Nevarēja būt.

Ta tas bija.

Sniedzos pēc sava mobilā telefona.

DIVDESMIT PIRMĀ NODAĻA

Raiens ieradās pēc dažām minūtēm.

"Kas ir tas stulbenis ar želeju matos?"

"Korespondents no Čikāgas Ollijs Nordsterns."

"Ko viņš šeit dara?"

"Dzer alu."

"Ko viņš dara Monreālā?"

"Droši vien meklē mani. Nordsterns gatavo rakstu par cilvēktiesību darbu. Ar viņu es runāju Gvatemalas pilsētā, kopš tā laika viņš dzenas man pakaļ."

"Dzenas tev pakaļ?"

"Zvana uz manu telefonu, atstāj ziņojumus lejā laboratorijā."

Raiens ieskatījās Santalā.

"Vai viņai kaut kas birst no acs?"

"Varbūt tetovējums."

"Kas šajā Spekteru atvasē interesē Nordsternu?"

"Varbūt viņa upuris ir Santala, nevis es."

"Kaprīza vēstnieka meita." Raiens ar pirkstiem sita knipi. "Biļete Pulicera vagonā."

Mēs abi raudzījāmies Santalā. Patlaban viņa, pagriezusi Nordsternam muguru, bija apskāvusies ar draugiem.

"Sākam?"

"Sākam."

Misters T, īkšķus iebāzis jostas cilpās, modri stāvēja un ar zobiem kodīja košļājamās gumijas kumšķi.

Mūs pamanījis desmit pēdu attālumā, viņš metās mums pa pēdām kā čūska medījumam. Pārējie bija aizrāvušies ar sarunu. Nordsterns uzmanību joprojām veltīja Santalai.

Apmetis loku, viņai tuvojās Raiens, no aizmugures pacēla Santalas krūzi un paostīja tās saturu.

Visi apklusa.

"Esmu pārliecināts, ka mēs visi esam pilngadīgi." Raiens tēvišķīgi smaidīja. Tēvocis policists, kas rūpējas par bērniem.

"Lasies," teica Misters T. Gaismā viņš izskatījās vecāks, nekā šķita, pirmoreiz ieraudzīts verandā, iespējams, nedaudz virs divdesmit gadiem.

"Metaless?" es jautāju.

Viņa acis aprija mani.

"Rūdīts tērauds. Un kāds ir tavējais?" Viņa plaukstas uz bāra letes bungoja artilērijas kanonādi. Santala viegli satrūkās.

"Vai jūs lietojat ekrāna vārdu "Metaless"?"

"Kas par pupiem!"

"Tas laikam jāuzskata par uzmanības apliecinājumu."

"Varbūt kādreiz mēs varētu nobaudīt kapučīno." Misters T pakasīja krūtis, un viņa mutes vienā stūrī parādījās muļķīgs smaids.

"Protams," es atbildēju. "Ja vien pie jums drīkst piedalīties arī viesi, es to darītu sabiedriskā kārtā."

Nervozs smīniņš.

"Velns parāvis, par ko tu ķiķini?" Misters T strauji pagriezās pret rupjajiem lindrakiem.

Raiens pielavījās Misteram T no aizmugures un atlauza viņam vienu roku aiz muguras.

"Velns p…"

"Neaizmirsīsim par manierēm." Tēvoča policista balss bija kļuvusi dzedra.

"Ta ir patvaļa." Uz Mistera T kakla pulsēja vēna. Kad viņš mēģināja izrauties, Raiens izmantoja atbildes darbību.

Santala sakustējās, lai pieceltos. Uzlikusi viņai uz pleca rokas, viņu nosēdināju atpakaļ uz bāra taburetes. Tuvumā pamanīju, ka viņas tetovētās asaras bija viltotas. Viena augšējās asaras mala lobījās nost.

Nordsterns šo ainu vēroja bez emocijām.

"Mana kolēģe uzdeva likumīgu jautājumu," Raiens iečukstēja Misteram T ausī. "Mēs tevi saucam par Misteru T, bet tu mūs nostādi muļķīgā situācijā. Padari mūs par večiem."

Nekādas reakcijas.

Raiens sažmiedza Mistera T roku.

"Riebjas policijas brutalitāte." Viņš noburkšķēja caur sakostiem zobiem.

"Arī tu to labi pieproti."

Nordsterns sāka locīt salveti mazākos un mazākos trīsstūros.

Vēl viens tvēriens.

"Metaless." Tas izskanēja gandrīz kā smilkstiens.

Abi jaunieši aiz Nordsterna muguras sūca alu.

"Šaubos, vai mamma tavā dzimšanas apliecībā ierakstīja vārdu "Metaless"," sacīja Raiens.

"Šaubos, vai tava mamma prata lasīt un rakstīt."

Vēl viens tvēriens.

"Velns parāvis!"

"Kļūstu nepacietīgs."

"Lasi romānus."

Raiens žmiedza vēl stingrāk.

"Leons Hohmeisters. Atšujies."

Raiens atbrīvoja Hohmeistera roku.

Hohmeisters saliecās un izspļāva uz grīdas savu košļeni. Tad viņš izrāvās atpakaļ, pagrozīja plecu un parīvēja bicepsus.

"Tev jāapgūst daži jauni īpašības vārdi, Leon. Vari sākt ar vienu no savām datora programmām."

Hohmeisters piespieda augšzobus pie apakšlūpas, gribēja jau teikt F… vārdu, tad pārdomāja. Viņa acis zvēroja. Rasputins ar mohauka frizūru.

Raiens pievērsās statujai.

"Un tu esi?"

"Preslijs Iversons." Iversona sejā iezagās mulsa ziņkāre.

Rupjie lindraki.

"Antuanete Godro."

"Vai man ir tas gods uzrunāt Dērtdogiju, Rambo, Bedhedu, Seksičetonu vai Kripersāntu?" "Spiedzлju," leica Iversons, izliekdams plaukstu sevis priekšāstādīšanas žestā. "Cri perзant. Caururbjošu spiedzēju."

"Ļoti poētiski."

Iversona mutē parādījās sārts košļājamās gumijas pūslis. Kad tas saplaka, viņš sāka gatavoties nākamajai artilērijas zalvei. Raiens palūkojās uz Godro.

"Es nemaz tik bieži neizmantoju e-pastu."

"Bet kad izmanto?"

Godro paraustīja plecus. "Seksičetona."

"Paldies, kaķīt."

Godro izskatījās tikpat seksīga kā vaļa ūsa.

"Tu nedrīksti tā ņirgāties par cilvēkiem." Holimeisters sāka atgūt pašapziņu.

"Leon, tieši to es drīkstu. Un vēl es drīkstu tavu kārno pakaļu iespundēt nepilngadīgo patversmē. Neaizmirsti, ka tavs vārds var pēkšņi uzpeldēt interesantā lasāmvielā."

Leona pirksti pārtrauca masēt roku. Viņš vispirms ielūkojās Santalā, pēc tam griestos. Kad viņa zods nolaidās, uz robežas starp mohauka frizūru un pieri spīdēja sviedru lāses.

"Mēs par to mēslu nekā nezinām."

"Kas tas ir par mēslu, Leon?"

"Tas mēsls, kas tur runā."

Ar acu kaktiņu manīju, ka Nordsterns pārakmeņojas.

"Kas viņš ir, Leon?"

Hohmeisters pacēla galvu Nordsterna virzienā.

"Arī Santala nezina." Ar pirkstu viņš rādīja uz Nordsternu. "Sis stulbenis ir tāds pats psihs kā tu."

"Kāpēc tā?"

"Viņš domā, ka Santala ir vienaldzīga pret cālēnu, kas nejauši nonācis^Gvatemalas pilsētā."

"Leon!" Santala nošņācās,

"Neliela novirze no temata par cilvēktiesībām," es teicu Nordsternam.

Nordsterna acis novērsās no salvetes un pievērsās man.

"Varbūt."

"Kur jūs pašlaik esat apmeties, ser?" Raiens jautāja.

"Lūdzu." Nordsterns saņurcīja salveti. "Netērējiet savu un manu laiku. Mans info un avoti ir stingri konfidenciāli."

Nordsterns salveti nometa uz bāra un palūkojās uz mani.

"Ja vien mēs neatradīsim savstarpēji izdevīgu risinājumu." Viņa balss bija tik lipīga kā naftas cisterna.

"Nesaprotu, par ko jūs runājat."

Pirms atbildes sniegšanas viņš mani ilgi nopētīja.

"Jums nav nekāda priekšstata par to, kas šeit notiek."

"Vai tiešām?"

"Jūs esat tik tālu no īstā ceļa, it kā būtu uz Ganimeda." Nordsterns piecēlās kājās. "Jūs pat neesat pareizajā galaktikā."

"Kad pārbaudīju pēdējo reizi, Ganimeds vēl atradās Piena Ceļā."

"Ļoti labi, doktore Brenana." Korespondents iztukšoja glāzi un novietoja uz bāra letes. "Bet es nerunāju par astronomiju."

"Par ko jūs runājat?"

"Par slepkavību."

"i/»

Viņa uzacis pacēlās, un viņš pašūpoja rādītājpirkstu kā metronomu.

"Noslēpums."

"Kāpēc?" es jautāju.

Vēl viena pirksta kustība.

"Kapa noslēpums."

Sapratu, ka Nordsterns bija nedaudz iereibis.

"Kapu noslēpumi."

Viņš centās saglabāt plato smaidu, taču tas pats no sevis izgaisa.

"Esmu Sen Malo," Nordsterns teica Raienam.

Tad man: "Piezvaniet, kad gribat saņemt atbildes sakarā ar dažiem ļoti nopietniem noslēpumiem."

Vēroju, kā Nordsterns dodas durvju virzienā. Pusceļā viņš pagriezās un izrunāja tikai vienu vārdu: "Ganimeds." Tad viņš pielika divus pirkstus pie pieres un, izgājis pa durvīm, nozuda.

"Tas stulbenis ir jucis," teica Hohmeisters. "Kad tiksimies vēlreiz, es viņam apgriezīšu sprandu." "Leon, es tev saku vienu vienīgu reizi. Ej mājās." Raien» turēja paceltu roku. "Ja neiesi, netaisīšu garas ceremonijas." Viņš ar pirkstu norādīja uz Hohmeistera degunu. "Ej projām. Ej tūlīt pat, un tad tu ar draugiem visu nakti varēsi skatītie» Arčija Bankera [20] izlēcienus. Paliksiet šeit, un jūs dabūsiet pa biksēm."

Kā atsperes sviesti, no savām taburetēm uzšāvās kājās Iversons un Godro. Bet pirmā lieluma zvaigzne Hohmeisters brīdi vilcinājās, tad, pacēlis sēžamvietu, aizvilkās kā paviāns. Kad viņi bija projām, Raiens pagriezās pret Santalu.

"Ko Nordsterns gribēja?"

"Vai tāds ir šā nekauņas vārds?"

Santala pacēla savu alus kausu. Raiens viņai to atņēma un novietoja atpakaļ uz letes.

"Ollijs Nordsterns," es teicu. "Viņš ir avīzes Chicago Tribune korespondents."

tīešām ?

Labs jautājums, es nodomāju. Biju pieņēmusi Mateo norādījumu nekad nejautāt par Nordsterna leģitimitāti.

"Par ko viņš jautāja?"

"Par dejām svētdienas vakarā."

"Santai, man šķiet, ka tu neapzinies, cik nopietna ir tava situācija. Tu esi radījusi pret sevi nepatiku. Tiesnesis tevi var tieša ceļā nosūtīt uz cietumu."

Santalas acis bija pievērstas alus kausam. Uz viņas sastingušās, bālās sejas krita melnas matu šķipsnas, aizsedzot visu seju, izņemot degunu.

"Es tevi nedzirdu, Santai."

"Viņš gribēja zināt par mirušajām meitenēm."

"Par tām, kuras es minēju, tiekoties cietumā?"

Viņa pamāja ar galvu, un mežģīņu taurenis sašūpojās.

Atcerējos Nordsterna dīvaino jautājumu FAFG galvenajā mītnē.

"Mūsu intervijas laikā Nordsterns interesējās par kanalizācijas baseina lietu," paskaidroju Raienam.

"Kā viņš par to ir uzzinājis?"

"Nav ne jausmas."

Atkal mūsu abu galvās tā pati doma: vai Nordsternam bija aizdomas par Spekteru saikni ar Paraiso lietu?

No jauna pievērsos Santalai.

"Kā Nordsterns tevi sameklēja?"

"Kā lai es to zinu? Iespējams, vazājās ap manu māju."

"Tad tev sekoja uz Tima Hortona kafejnīcu."

"Vai tad tādā veidā mani nesameklējāt arī jūs?"

"Vai tu jau esi ar viņu tikusies pirms šī vakara?"

"Mēs slepeni tiekamies stadiona tribīnēs."

"Santai?"

"Nē."

"Ko vēl viņš jautāja?"

Viņa klusēja.

"Santai?"

Vēstnieka meita palūkojās uz augšu, no dusmām viņas vaibsti bija ieguvuši vēstniecības fotogrāfijā redzamās mazās meitenes vēso, aukstasinīgo izskatu.

"Mans tēvs," viņa iesāka trīcošā balsī. "Mans slavenais, līdz riebumam gudrais, nolādētais tēvs. Tas nav par mani. Ias nekad nav bijis par mani."

Santala sniedzās pēc izšuvumiem rotātās somas, kas pa diagonāli bija pārmesta pār krūtīm, izņēma tumšās brilles un uzbīdīja tās uz acīm. Katrā stiklā pretī rēgojās mana sagrozītā seja, divas smieklu istabas Iempas ar vienādu samulsušu izskatu.

Raiens Šantalas mēnestiņu brilles nometa uz bāra letes.

" Tava māte ir noraizējusies. Mēs varam parunāties rīt."

Santala ļāvās, lai viņu izved no restorāna, pavada lejup pa slīdošajām kāpnēm uz vestibilu. Kad tuvojāmies stikla durvīm, kuras veda uz Sv. Katrīnas ielu, Raiena skatiens sastapās ar manējo, un viņš ar žestu norādīja uz SAQ vīnu veikalu. Pie ieejas stāvēja Ollijs Nordsterns, acīm redzami pētīdams franču šardonē klāstu.

"Ķo jūs domājat?" es jautāju.

"Sim zellim nav izredžu dabūt darbu CIP. Paskatīsimies, vai viņš mums sekos."

Mēs ar Raienu izvedām Santalu pa durvīm un pavadījām līdz stūrim. Viņa tikai bolīja acis, bet neko neteica.

Nordsterns uzkāpa uz ietves divdesmit minūšu gājiena attālumā no mums, palūkojās apkārt un sāka steigties rietumu virzienā. Etvoterā viņš mainīja virzienu un divkāršā tempā devās atpakaļ.

Redzēju, ka viņš apstājas pie Lambērklosas, pagriežas pa kreisi kalna virzienā, tad pa labi uz Kebota laukumu. Manas acis sekoja viņam, tad pārslīdēja ielu krustojumam. Pieši šai brīdī ieraudzīju vīrieti beisbola cepurē. Viņš gāja Nordsterna virzienā, pie viņa jostas karājās devītā kalibra Lūgera pistole.

Turpmākās kaleidoskopiskās deviņdesmit sekundes man šķita kā trīskārša mūžība.

"Raien!" es rādīju uz bruņoto vīrieti.

Raiens izrāva savu pistoli. Es piespiedu Santalu mesties uz ceļiem, bet pati aiz viņas pieplaku pie zemes.

"Policija!" Raiens iekliedzās. "Visiem gulties! Parterre!"

Bruņotais noziedznieks pienāca piecu pēdu attālumā, izstiepa roku un savu devītā kalibra ieroci notēmēja uz Nordsterna krūtīm.

Iekliedzās kāda sieviete.

"Ierocis! Arme ā feu!" Sv. Katrīnas ielā vārdi atbalsojās tāpat kā brīdī, kad pirms futbola spēles tiktu palaists gaisa balons.

Vēl viens kliedziens.

Gaisu satricināja divi šāvieni. Nordsterns nokrita uz muguras, uz viņa krekla parādījās divi sarkani plankumi.

Uz ielas varēja būt piecpadsmit cilvēku. Vairums nometās ceļos. Pārējie steidzās nokļūt Forumā. Kāds vīrietis sagrāba mazu meitenīti, pievilka to sev klāt kā armadils. Viņas apslāpētās raudas vēl pastiprināja elles troksni.

Dažas automašīnas piestāja pie ietves apmales, citas palielināja ātrumu. Krustojums palika tukšs.

Šāvējs stāvēja izplestām kājām, nedaudz ieliektiem ceļiem, slaidā lokā šūpodams savu Lūgeru. No kreisās puses uz labo. No labās uz kreiso. Viņš atradās apmēram piecpadsmit pēdu no manis, taču es dzirdēju viņa elpu, zem tumšzilās maskas redzēju viņa acis.

Raiens bija aizslēpies aiz Lambērklosā novietotā taksometra, viņa abās rokās bija satverts uz šāvēju notēmēts ierocis. Nebiju pamanījusi, kad viņš no manis bija attālinājies. "Arrкtez! Stāt!"

Tumšais šautenes stobrs apsviedās apkārt un apstājās notēmēts pret Raiena galvu. Šāvēja pirksts uzgūlās ieroča gailim. Es aizturēju elpu. Raiens nebija šāvis, baidīdamies ievainot nevainīgu garāmgājēju. Šķiet, ka šāvējam šāda līdzjūtība bija sveša.

"Nomet ieroci! Mettez votre armepar terre!" Raiens sauca.

Šāvēja seja palika nekustīga.

Vienu kvartālu tālāk atskanēja automašīnas taure. Virs manis luksofora zaļo gaismu nomainīja dzeltenā.

Raiens atkārtoja komandu.

Dzelteno nomainīja sarkanā.

Tālumā sirēna. Otrā. Trešā.

Šāvējs saspringa. Atkāpies dažus soļus un nenolaizdams ieroci no Raiena sejas, viņš pieliecās kādas sievietes virzienā, kas bija sakņupusi uz ietves. Sieviete piespieda seju pie ietves un izpleta abas rokas.

"Nenogalini mani. Man ir bērns." Sievietes balss pauda ārprātīgu izmisumu.

Šāvējs sagrāba viņu aiz jakas un vilka pa cementa ietvi.

Raiens izšāva.

Šāvēja ķermenis noraustījās. Viņš nometa sievieti zemē un satvēra labo plecu. Uz viņa krekla sārtojās asiņu sēne.

Iztaisnojis augumu, šāvējs pacēla Lūgeru un raidīja četras zalves. Lodes kapāja sienu virs mūsu galvām. Ķieģeļu fragmenti kā lietus bira uz mūsu galvām.

"Ak Dievs. O, nē." Šantalas augstā balss trīcēja.

Raiens izšāva vēlreiz.

Sieviete iekliedzās, kad pār viņu nokrita šāvējs. Dzirdēju, ka uz ietves nokrakšķ galvaskauss, slīd un no apmales nokrīt Lūgers, pa ietvi taustīdamās, rāpo sieviete.

Sieviete elsoja. Bērns raudāja. Citādi valdīja klusums. Ne viens nerunāja. Neviens nekustējās.

Sirēnas kļuva skaļākas, saplūda kaucošā korī. No visām pti sēm tuvojās policijas patruļmašīnas, čīkstēja riepas, mirgoja gaismas, sprakšķēja radio.

Raiens piecēlās, ieroci pavērsis uz debesīm. Skatījos, kā viņ3 izstiepa roku ar policista apliecību.

Sev blakus dzirdēju Santalas saraustīto elpu. Noliecos pār viņu. Viņas zods drebēja un abi vaigi spīdēja. Noglāstīju viņas matus.

"Viss garām." Man šķita, ka tā nebija mana balss. "Ar tevi viss ir kārtībā."

Santala palūkojās augšup. Uz viņas sejas bija palikušas tikai divas tetovētās asaras.

"Vai tiešām?"

Aptvēru viņas augumu. Viņa saļima un klusu raudāja.

DIVDESMIT OTRĀ NODAĻA

Nākamajā rītā pēc uzbrukuma Sololā biju pamodusies ar nelāgu baiļu sajūtu. Tagad šī aina atkal vienā mirklī atdzīvojās. No jauna izdzīvoju redzēto šāvienu Nordsterna krūtīs. Dzirdēju Raiena ieroča blīkšķi. Redzēju šāvēja inerto stāvu, viņa uz ietves pilošās asinis. Lai gan nebiju saņēmusi oficiālu slēdzienu, biju pārliecināta, ka viņi abi ir miruši.

Ar plaukstām noberzēju seju virzienā uz augšu un leju, tad aizvēru acis un pār galvu uzvilku segu. Vai slepkavībām kādreiz pienāks gals?

Gara acīm redzēju Santalu, asarām izvagotos vaigus, šausmās sastingušo ķermeni. Mani pārņēma trīsas, kad iedomājos, cik tuvu viņa un es atradāmies brīdim, kad mūs varēja ievainot vai nogalināt. Kā lai es par to pastāstu viņas mātei?

Iztēlojos, kāda izmisuma stāvoklī nonāktu Keitija, saņēmusi ziņu par manu nāvi. Paldies Dievam, ka tā nenotika.

Atcerējos Nordsternu Gvatemalas pilsētā un Džiljana bārā pirms viņa nāves. Mani pārņēma sirdsapziņas pārmetumu vilnis. Man šis cilvēks nebija paticis, neesmu bijusi pret viņu laipna. Taču nekad nevarēju viņu iedomāties mirušu.

Miris.

Ak Dievs! Ko Nordsterns bija noskaidrojis? Cik lielam bija jābūt noslēpumam, lai viņu uz Monreālas ielas gaidītu lode?

Manas domas atgriezās pie Santalas. Kādu iespaidu šie notikumi atstās uz viņu?

Pastāvēja tik daudz iespēju, kuras varēja izvēlēties uzbudinātā pusaudze. Savas rīcības nožēlošana? Bēgšana no mājām? Aizmiršanās, lietojot narkotikas?

Man bija aizdomas, ka, par spīti raupjajai ārienei, Šantala» dvēsele bija tikpat trausla kā tauriņa spārns. Nozvērējusies viņu nepamest vienu, apzināti vai neapzināti atsviedu vaļā segas un steidzos uz dušas telpu.

Vasara, kas bija tik negaidīti atgriezusies, naktī bija beigusies. No garāžas iznākusi, sajutu smalku lietutiņu un vēsumu. C'est la me quйbйcoise (Tи nu bija Kvebekas vasara).

Personāla rīta sanāksme saprotamā kārtā turpinājās īsu brīdi, nekādu jaunu antropoloģisku lietu nebija. Nākamo stundu pavadīju, griezdama attiecīga garuma gumijas segmentus un to» līmēdama uz Sjūzenas izgatavotās Paraiso galvaskausa kopijas. Izņemot nelielu spīdumu un smalko slāņojumu, modelis izskatījās tieši tāds pats kā oriģināls.

Ap pulksten 10 no rīta sēdēju monitora priekšā modeļu nodaļā Imagerie, kur nodarbojas ar fotografēšanu un datorattēlu zīmēšanu. Tikko Lisjēns, mūsu spīdeklis grafikas jomā, Paraiso modeli bija novietojis videokameras priekšā, ienāca Raiens.

"Kas tie par dzelkšņiem, kuri rēgojas šajā galvaskausā?"

"Audu dziļuma marķieri."

"Skaidrs."

"Katrs marķieris norāda, cik miesas katrā konkrētā punktā bija uz sejas vai galvaskausa," paskaidroja Lisjēns. "Doktore Brenana tos griež, izmantojot mongoloīdas sievietes standartu. Vai ne tā? "

Pamāju ar galvu.

"Esam veidojuši šādus sejas modeļus." Viņš noregulēja apgaismojumu. "Kaut gan šis ir pirmais plastmasas galvaskausa modelis."

Modelis?

"Mēģināšu saprast. Kamera uztver attēlu, to nosūta uz personālo datoru, bet jūs savienojat mezglu punktus."

Raiens sarežģītas lietas prata darīt saprotamas pat maziem bērniem.

"Bet šeit ir vēl kas jāpiebilst. Nūjā, kad, izmantojot marķierus, būšu uzzīmējis sejas kontūras, es izvēlēšos pazīmes no programmas datu bāzes, noskaidrošu vislabāko variantu un tās ievietošu kontūrā."

"Sis ir paņēmiens, kuru jūs izmantojot līķu iekšējai atdzīvināšanai (Inner Life Empowerment bodies)"

Raiens ar to domāja lietu, pie kuras mēs ar viņu bijām strādājuši pirms vairākiem gadiem. Kādā pilsētas nomales sektā tika savervēti vairāki Makgila Universitātes studenti.

Tas barvedis bija sociopāts ar maldīgu priekšstatu par nemirstību. Kad seklā kapā netālu no grupas Dienvidkarolīnas kopienas atrada skeletu, mēs ar Lisjēnu izveidojām skici, lai noskaidrotu, vai šīs mirstīgās atliekas pieder bezvēsts pazudušajam grupas loceklim.

"Jā. Kā ar Santalu?"

"Tiesnesis piekritis sniegt viņai vēl vienu izdevību palikt mājas arestā."

Iepriekšējā vakarā, kad Raiens bija aizkavējies, lai ziņotu par šaušanas apstākļiem, aizvedu uz mājām Santalu. Šorīt viņš veica pārbaudi, lai pārliecinātos, vai viņa vēl tur ir.

"Domā, ka māmiņa viņu pieskatīs uzmanīgāk?" es jautāju.

"Man ir aizdomas, ka Manuels Norjega bauda lielāku brīvību nekā tā, uz kuru tuvākajā nākotnē var cerēt Santala."

"Vakar vakarā viņai bija visai nomākts garastāvoklis," es piebildu.

"Izturēšanās stils 'Vācies pie velna un liec mani mierā' katrā ziņā ir mainījies."

"Kā klājas tev?" ievērojusi spriedzi viņa sejā, jautāju.

Monreālā pēc katras apšaudes, ko izdarījusi policija, ir noteikta obligāta iekšējā izmeklēšana. Lai nodrošinātu objektivitāti, Monreālas pilsētas pašvaldības policijas CUM slepkavību nodaļā izskata visus šaušanas gadījumus, kurus izdarījuši Kvebekas provinces SQ policisti, bet Kvebekas drošības nodrošināšanas policija SQ izmeklē incidentus, kuros iesaistīta CUM. Kad kopā ar Santalu devos projām, redzēju, ka Raiens ieroci atdod CUM policistam.

Raiens paraustīja plecus. "Divi skaitās. Viens bija mans."

" Ias bija labs šāviens, Raien. Viņi to zina." "No Sv. Katrīnas ielas iegriezos O. K. Korala ielā."

" Tas zeņķis nošāva Nordsternu un gatavojās sagrābt ķīlnieku."

"Vai tev jau zvanīja?"

"Vēl ne."

"Tad gaidi."

"Es viņiem pastāstīšu precīzi, kas notika. Vai tu atradi šāvēja personības apliecību?"

"Karloss Visente. Viņam bija Gvatemalas pase."

"Vai tad šis idiots, dodamies slepkavot, bija paņēmis līdzi pasi ?

Raiens purināja galvu. "Mēs dabūjām atslēgu no viņa numura viesnīcā Days Inn. Pārmeklējām istabu un pasi atradām somā."

"Neizskatās pēc profesionāļa."

"Atradām arī divus tūkstošus ASV dolāru un lidmašīnas biļeti uz Fīniksu."

"Kaut ko vēl?"

"Netīrus šortus."

Uzmetu viņam skatienu.

"Zvanīju Galjano. Nav atradis nevienu ar Visentes vārdu, taču taisās rakties dziļāk."

"Kā ar Nordsternu?"

"Šķiet, ka Pulicerā nebrauks."

Vēl viens skatiens.

"Pašlaik dodos uz viesnīcu Sen Malo. Ta kā Nordsterns bija tavs puisis, domāju, ka nāksi līdzi."

"Man jāpabeidz darbs pie šīs sejas."

"To varu izdarīt es, doktore Brenana." Lisjēns izskatījās kā rezerves spēlētājs vidusskolas futbola komandā.

Man laikam bija skeptisks izskats.

"Ļaujiet pamēģināt." Lūdzu, tiesnese. Dodiet iespēju.

Kāpēc ne? Ja Lisjēna skice nebūs laba, es vienmēr varu izgatavot pati savu.

"Labi. Izgatavojiet pilnu priekšskatu. Nepārspīlējiet sejas vaibstus. Raugieties, lai tie atbilstu kaulu arhitektūrai."

"Allons-y, " teica Raiens. "Allons-y. " Iesim.

Mazā viesnīciņa Sen Malo atradās Diforā, apmēram sešus kvartālus uz austrumiem no Pepsi Foruma.

Tās īpašnieks bija gara auguma kaulains vīrs, kas ar kreiso aci šķielēja. Viņa ādai bija nostāvējušās tējas krāsa. Par mūsu vizīti viņš gan nebija sajūsmināts, taču Raiena apliecība visu ievirzīja pareizās sliedēs.

Nordsterna numurs bija celles lielumā ar atbilstošu iekārtojumu. Tīrs, funkcionāls, bez liekas greznības. Inventāra aprakstu pabeidzu dažās sekundēs.

Dzelzs gulta. Apdauzīts skapis. Apdauzīts tualetes galdiņš. Apdauzīta stāvlampa. Gideona Bībele. Nav redzama neviena personīga lieta. Nekā nav ne atvilktnēs, ne skapī.

Vannasistaba šķita apdzīvotāka. Zobu suka. Ķemme. Vienreizējas lietošanas skuveklis. Žilete Cool Wave jutīgai ādai. Gēls Dippity-Do Sporl. Viesnīcas ziepes.

"Šampūna nav," es piebildu, kad Raiens ar pildspalvu atvilka vaļā dušas telpas aizkaru.

"Kam gan vajadzīgs šampūns, kad ir Dippity-Do"

Mēs atgriezāmies guļamistabā.

"Sis zellis ceļojis bez bagāžas," teica Raiens, no pagultes vilkdams ārā hokejistu somu.

"Viltīgs gan. Zināja, kā saprasties ar vietējiem iedzīvotājiem."

"Ta ir sportista soma."

"Ta ir hokejistu soma."

"Komandai NHL uz dienvidiem no robežas ir divdesmit četras franšīzes."

"Amerikāņiem hokejs nav samaitājis priekšstatus par modi."

"Jūsu ļaudīm patīk šiks."

"Vai tu taisies somu atvērt?"

Noskatījos, kā Raiens izņem vairākus kreklus un haki krāsas bikses.

"Bokseris."

Ar īkšķi un rādītājpirkstu viņš izvilka šortus, pēc tam pasi.

"Amerikāņu."

"Paskatīsimies."

Raiens to atvēra, tad pasniedza man.

Brīdī, kad Nordsterns ticis fotografēts, viņa mati bijuši izspūruši. Šķita, ka arī viņš pats nebija labi izgulējies. Seja bija bāla, zem acīm tā izskatījās tumša un pietūkuši.

Atkal mani pārņēma pārmetumu vilnis. Lai gan Nordsterns nekad man nebija paticis, nemūžam es viņam nevēlētu šādu galu. Aplūkoju viņa personīgās lietas, viņa pārtrūkušās dzīves liecinieces. Velējos zināt, vai Nordsternam bija sieva vai draudzene. Bērni. Kas viņiem paziņos par tēva nāvi?

"Vajadzēja izņemt pasi pirms Dippity-Do lietošanas," Raiens teica.

"Izdota pagājušajā gadā." Lasīju tālāk. "Nordsterns dzimis Čikāgā 1966. gada septiņpadsmitajā jūlijā. Ak Dievs, man likās, ka viņam jau ir pāri divdesmit."

"Tas no gēla. Gadiem ilgi skujas."

"Pietiek par gēlu."

Raiens Nordsterna nāvi patiešām neuztvēra nopietni. Lai mazinātu sasprindzinājumu, viņš izmantoja policista humoru. Tapat rīkojos arī es. Taču viņa frivolitāte sāka mani kaitināt.

Raiens izvilka četras grāmatas. Tas visas bija pazīstamas. Guatemala: nost ar slepkavībām; Masu slaktiņi Rabinalā; Valsts Vardarbība Gvatemalā: 1960-1999; Gvatemala: nekad vairs.

"Varbūt Nordsterns patiešām interesējās par cilvēktiesībām," es teicu.

Raiens atvēra kabatu ar rāvējslēdzēju. "Oho."

Viņš izzvejoja biļeti uz lidmašīnu, atslēgu un spirālbloknotu. Nogaidīju, kamēr viņš pārbaudīs biļeti.

"Viņš ieradās Monreālā pagājušo ceturtdien ar amerikāņu lidmašīnu."

"Piecdesmit septītais reiss caur Maiami?"

Uī»»

Ja.

"Tā ir lidmašīna, ar kuru braucām mēs ar misis Spekten." "Viņu nemanījāt?"

"Mēs sēdējām priekšgalā, iekāpām pēdējās, izkāpām pirmās, pārsēšanās laikā uzkavējāmies uzgaidāmajā zālē."

"Varbūt Nordsterns jums sekoja pa pēdām."

"Vai varbūt viņš izsekoja vēstnieka sievu?"

"Laba doma."

"Biļete turp un atpakaļ?"

Raiens pamāja ar galvu. "Derīga atpakaļceļam."

Kamēr Raiens pētīja atslēgu, aplūkoju Nordsterna mantas. Acīmredzot viņš bija cerējis atgriezties viesnīcā. Vai viņš nojauta, kādas briesmas viņam draud? Vai bija ņēmis vērā pēkšņas nāves iespēju?

Raiens turēja rokā pacelto atslēgu. Plastmasas birka apliecināja, ka tā pieder viesnīcai Todos Pirmās zonas Santos 12. ielā.

"Tatad Nordsterns gatavojās atgriezties Gvatemalā," es secināju. /

Kad Raiens atvēra bloknotu, no tā uz grīdas nokrita kvadrāta formas aploksne. Tas radītais troksnis liecināja par aploksnes saturu.

No aploksnes izvilku kompaktdisku. Uz pašdarinātās etiķetes bija uzrakstīts: SCELL.

"Ko nozīmē sce//?" Raiens jautāja.

"Pankroks?" mani joprojām mulsināja zināšanu trūkums par šo žanru.

"Vulkāniskais roks [21] ?"

"Varbūt tas ir kāds kods spāņu valodā." Tas izklausījās neticami jau brīdī, kad to pateicu.

"Skelets?" Raiens minēja.

"ArV?"

"Varbūt šis puisis nepareizi uzrakstījis."

"Viņš bija žurnālists."

"Mobilais telefons?"

Mēs vienlaikus izrunājām to pašu vārdu.

"Spekters."

"Mīļais Dievs, vai tu domā, ka Nordsterns būtu nočiepi» meitenes mobilā telefona kodu?"

Atcerējos migrēnas mocīto Santalas māti.

"Vai tu ievēroji, ka misis Spektere ieminējās par vīra spēlēm?"

"Domā, ka vīriņu moka erotiski sapņi?"

"Varbūt Santala Nordsternu vispār neinteresēja."

"Viņu izmantoja, lai izmakšķerētu lielāku zivi?"

"Varbūt to arī domāja Nordsterns, teikdams, ka neesmu u/ pareizā ceļa."

"Flirtējošs vēstnieks nav nekāda lielā sensācija."

"Nē, nav," es piekritu.

"Tas nebūtu pietiekams iegansts, lai Nordsternu novāktu."

"Bet vēstnieka kaķa spalva, kuru atrada uz upura džinsiem?"

"Tā jau būs lielāka zivs."

"Velns parāvis."

"Ko?"

"Es nupat kaut ko atcerējos."

Raiens ar žestu lika man turpināt.

"Es jau tev stāstīju, ka ceļā uz Cupanju sašāva divus mūsu komandas biedrus."

Ja.

"Karloss nomira, Mollija palika dzīva."

"Kāds ir viņas stāvoklis pašlaik?"

"Viņas dakteri paredz pilnīgu atveseļošanos. Viņa atgriezusies Minesotā, bet, pirms es atstāju Gvatemalu, mēs ar Mateo viņu apciemojām Sololas slimnīcā. Mollijas atmiņa bija neskaidra, taču Mollijai šķita, ka viņa atceras uzbrucējus pieminam kādu inspektoru. Mēs ar Mateo spriedām, ka viņi runā par Spekteru."

"Nelieti, mafijas locekli."

Disku iebāzu atpakaļ aploksnē.

Kad palūkojos augšup, manas acis sastapās ar Raiena acīm. Tas bija ļoti nopietnas.

"Kas par lietu?" jautāju.

"Kāpēc lai Čikāgas žurnālists izsekotu Monreālas ļaudis, pamatojoties uz Gvatemalā dzirdētiem notikumiem? Padomā par to."

Biju domājusi.

"Nordsterns bija iejaukts tik nopietnā lietā, ka viņu nācās noslepkavot svešā zemē."

Protams, es par to biju domājusi.

" Turi acis vaļā, Brenan. Sie ļaudis gribēja Nordsternu likt uz sārta. Viņi ir nesaudzīgi. Viņiem ar to nebūs gana."

Jutu, ka uz rokām uzmetas zosāda. Sis mirklis pagāja. Raiena sejā parādījās iepriekšējais frivolā policista smaids.

"Es brīdināšu Galjano par Todosu Santosu," teica Raiens.

"Bet es tev iesaku paķēpāties ar Spekteriem, tikmēr pabeigšu sejas restaurāciju. Ric tam mēs paklausīsimies disku, palasīsim Nordsterna piezīmju grāmatu un tiksim skaidrībā par viņa nodomiem."

Raiena smaids kļuva platāks.

"Nolādēts. Baumas ir pareizas."

"Kādas baumas?" es jautāju.

"Tev galva strādā."

Tikko noturējos, neiespērusi viņam pa potītēm.

No lietussarga purināju lietus lāses, kad atskanēja telefona zvans. Otrā galā atskanēja balss, kuru vismazāk biju gaidījusi. Tas īpašnieku lūdzu ierasties manā birojā ar entuziasmu, kuru es rezervēju auditoriem, kukluksklaniešiem un islāma fundamentālistiem.

Pēc dažām minūtēm ieradās slepenpolicijas seržants Liks Klodels, stīvu muguru, ar parasto nievājošo sejas izteiksmi. Piecēlos, taču paliku aiz sava rakstāmgalda.

"Bonjour, Monsieur Claudcl. Comment ga va?(Labdien, mesjē Klodel. Kā klājas?)"

Zināju, ka sveiciens nesekos. Nejutos sarūgtināta.

"Vēlos uzdot dažus jautājumus."

Klodels uzlūkoja mani kā neizbēgamas nepieciešamības spiests, kā situācijā, kas radusies tikai manu sekmju dēļ, izmeklējot vairākus slepkavības gadījumus Monreālas pašvaldī bas reģionā. Klodela izturēšanās pret mani vienmēr bija bijusi vēsa, rezervēta un konsekventi frankofoniska. Mani pārsteidza tas, ka šoreiz viņš runāja angliski.

"Lūdzu, sēdieties," es uzaicināju.

Klodels apsēdās.

Apsēdos arī es.

Klodels uz galda uzlika magnetofonu.

"Sī saruna tiks ierakstīta."

Protams, man nav iebildumu, tu iedomīgais putnubiedēkli.

"Bez problēmām," es atbildēju.

Klodels ieslēdza magnetofonu, ierunāja ieraksta laiku un datumu un nosauca intervijas dalībnieku vārdus.

"Vadīšu aptauju par vakarvakara apšaudi."

Cik laimīga diena. Gaidīju.

"Vai jūs tur bijāt?"

"Jā."

"Vai notiekošais bija labi pārskatāms?" "Jā, bija."

"Vai bija dzirdami vārdi, ar kuriem apmainījās detektīvs leitnants Endiļū Raiens un viņa mērķis?"

Mērķis?

"D •' " Dija.

Klodels blenza punktā, kas atradās vienādā attālumā no mums abiem.

"Vai vīrietis bija bruņojies?"

"Viņam bija devītā kalibra Lūgers."

"Vai viņš norādīja, ka domā lietot ieroci?"

"Tas nelietis nošāva Nordsternu, tad ieroci pagrieza pret Raienu."

"Lūdzu, neapsteidziet mani."

Sakodu zobus.

"Vai pēc Olafa Nordsterna nošaušanas detektīvs leitnants Raiens šāvējam lika nomest ieroci?"

"Vairākas reizes."

"Vai šāvējs pakļāvās?" "Viņš satvēra uz ietves sakņupušu sievieti. Viņa lūdzās, lai pažēlo, jo ar viņu kopā bija mazs bērns, bet esmu pārliecināta, ka šis lūgums tika noraidīts."

Klodela uzacis ieņēma burta V formu.

"Doktore Brenana, es jūs vēlreiz lūdzu. Ļaujiet uzdot jautājumus tā, kā es uzskatu par labāku."

Ilgstoša pauze.

"Vai šāvējs mēģināja sagrābt ķīlnieci?"

Ja.

"Pēc jūsu domām, vai ķīlniece bija acīmredzamās un reālās briesmās?"

"Ja nebūtu rīkojies Raiens, viņas dzīvība būtu aprāvusies apmēram pēc trim minūtēm."

"Kad izšāva detektīvs leitnants Raiens, vai šāvējs atbildēja ar uguni i

"Viņš gandrīz apšļāca Forumu ar manām smadzenēm."

Klodels saknieba lūpas, veidojot asu, stingru līniju. Caur resnajām nāsīm viņš ievilka elpu, tad izelpoja.

"Kāpēc Forumā atradāties jūs, doktore Brenana?"

"Meklēju draudzenes meitu."

"Vai jūs tur bijāt, pildot oficiālu pienākumu?"

"Nē."

"Kāpēc Forumā bija detektīvs Raiens?"

Ko tas nozīmēja? Bez šaubām, uz šiem jautājumiem Raiens jau bija atbildējis.

"Viņš bija atnācis sagaidīt mani."

Beidzot vanaga acis fokusējās uz manējām.

"Vai detektīvs Raiens tur bija ar oficiālu uzdevumu?"

"Apkopa zirgus."

Mēs ar Klodelu paskatījāmies viens otrā kā nikni cīkstoņi.

"Vai, pēc jūsu domām, Endrjū Raiens rīkojās adekvāti, šaudams uz Karlosu Visenti?"

"Viņš bija malacis."

Klodels piecēlās kājās.

"Paldies."

"Kā, lūdzu?" "Pagaidām tas ir viss."

Klodels izslēdza un iebāza kabatā magnetofonu.

"Bonjour, madame (Ar labu dienu, madam)."

Kā parasti, Klodels mani tā saniknoja, ka es baidījos saslimi ar emboliju. Lai atgūtos, devos uz vestibilu, nopirku diētisko kokakolu un atgriezos savā birojā. Atbalstījusi kājas pret loga karnīzi, izdzēru kokakolu, notiesāju tunča sviestmaizi un apēdu no mājām līdzi paņemtos oreo [22] .

Divpadsmit stāvus zemāk pa miglas klāto Senlorensu peldēja barža. Uz Zaķa Kardēra tilta apmalēm ūdeni šļakstināja miniatūri automobiļi. Pa pielijušajām ielām slīdēja vieglās automašīnas, to riepas uz spīdīgā asfalta atstāja sliedes.

Virs noliektajām galvām pacēluši krāsainus lietussargus, steidzās gājēji.

Karolīnas pludmalē smaidošas mēs aba§ ar meitu. Cita vieta. Cits laiks. Laimīgs brīdis.

tikusi galā ar pēdējo oreo, iestāstīju sev, ka Klodela lakonisms ir laba zīme. Ja viņu interesētu Raiena rīcība, intervija turpinātos daudz ilgāk.

Absolūti.

īsums ir laba īpašība.

Ielūkojos pulkstenī. Viens un divdesmit minūtes. Laiks apskatīt Lisjēna darbu.

Ar divu punktu rezultātu ietinamo papīru iemetusi grozā, devos uz Imagerie (Modeļu zāli).

Lisjēns bija aizgājis pusdienās, taču no ekrāna raudzījās viņa veidotais kompozītais attēls.

Viens skatiens, un mana atgūtā aukstasinība sašķīda druskās kā vējstikls Svarcenēgera filmā.

DIVDESMIT TREŠĀ NODAĻA

Patrīsija Eduardo nesmaidīja. Nebija arī saraukusi pieri un nepauda izbrīnu. Vienā skatā viņas seju aptvēra garu, tumšu matu loks. Otrā mati satīti resnās, elastīgās sprogās. Trešajā tie bija īsi apcirpti.

Pēc kārtas aplūkojot Lisjēna radītos variantus, aizrāvās elpa. Ar brillēm, bez brillēm. Taisnas uzacis, izliektas uzacis. Gaļīgas lūpas, plānas lūpas. Nolaisti plakstiņi, aizklāti plakstiņi. Lai gan liekās detaļas mainījās, anatomiskā struktūra palika tāda pati.

Atsāku aplūkot otro attēlu ar garajiem matiem, kad nodaļā ienāca Lisjēns.

"Kādas ir jūsu domas?" Man blakus uz galda viņš uzlika pudeli Evian minerālūdens.

"Vai varat papildināt ar poniju?"

"Protams."

Pastūmu krēslu uz kreiso pusi. Lisjēns apsēdās un sāka darboties ar datora taustiņiem.

Ponijs. Viņš mainīja attēla izskatu.

"Un kā ar cepuri?" "Kādu?"

"Dērbija."

Viņš pārlūkoja datu bāzi.

"Nav."

"Kaut ko ar apmali."

Viņš atrada žokejcepuri, izvēlējās izmēru un ielīmēja attēlā.

Atminējos Patrīsijas Eduardo fotouzņēmumus, un prātā ienāca apņēmība, ko pauda nopietnās, tumšās acis, kad viņa nostājās pie zirga sāniem.

Sejai, kuru pašlaik aplūkoju, trūka detaļu, tā bija tikai pikseļu un bitu radīts veidojums. Tomēr tā bija uz zirga Apalosa sēdošas meitenes seja.

Smadzenēs uzplaiksnīja arī citas atmiņas. Ar atkritumiem un cilvēku izkārnījumiem pildīts baseins. Galvaskauss, kuram no katra cauruma ārā sūcas mēsli. Satrūdējušā piedurknē iestrēguši sīki kauliņi. Kā tas varēja notikt? Kā gan šīs deviņpadsmitgadīgās slimnīcas darbinieces, kurai patika zirgi un kura kādu vakaru devās uz Dzīvo zonu, dzīve varēja aprauties tik pretīgā vietā?

Raudzījos uz Patrīsiju Eduardo. Redzēju noslīcinātos ka ķēnus. Redzēju Klaudiju de la Aldu. Redzēju Cupanju.

Tu, nelieti. Tu, nolādētais slepkava, izdzimteni.

"Ko jūs par to domājat? "

Lisjēna balss mani atgrieza īstenībā.

"Labi." Centos runāt mierīgā balsī. "Daudz labāk, nekā to būtu izdarījusi es."

"Patiesi?"

"Patiesi."

Ta bija. Ja šādu pārsteidzošu līdzību būtu panākusi es, tad nebūtu varējusi izvairīties no subjektīvajām izjūtām. Lisjēns Patrīsiju Eduardo nekad nebija ne redzējis, ne dzirdējis.

"Lūdzu, izdrukājiet vairākas kopijas."

"Es tās aiznesīšu uz jūsu biroju."

"Paldies."

"Detektīvs Galjano."

"Seit Tempa."

"Ay, buenos dias (Labdien). Priecājos, ka mani noķērāt. Mēs ar Ernandesu taisījāmies doties ārā."

"Kanalizācijas baseinā bija Patrīsija Eduardo."

"Šaubu nav?"

"Nekādu."

"Seja?"

» Kopija.

Klusums.

"Laikam izvēlējos nepareizos vārdus," es teicu. "Katrā gadījumā mūsu grafikas speciālists ir panācis apžilbinošu līdzību. Patrīsijas māte šo kopiju neatšķirtu no jaunākajās klasēs uzņemta meitas portreta."

"Dios mio (Mans Dievs)."

"Es nosūtīšu pa faksu kopiju."

No Gvatemalas plūda vienīgi elpa. Tad Galjano teica: "Mēs joprojām tirdām Migelu Gutjeresu."

"De la Aldas dārznieku."

"Cerote (Mēsls)."

"Pārāk maigi teikts. Ko viņš stāsta?"

"Pēc Readers Digest versijas viņš Klaudijai uzmācies. Pavadījis naktis, sēdēdams mašīnā zem viņas guļamistabas loga."

"Kāda bauda. Glūniķis."

"Beidzot Gutjeress izdarījis savu gājienu. Apgalvo, ka upuris pret viņu neesot bijis vienaldzīgs."

"Iespējams, ka Klaudija bija pārāk jauna un nezināja, kā viņu atraidīt, neaizskarot viņa jūtas."

"Četrpadsmitajā jūlijā Gutjeress mašīnā devies uz muzeju un piedāvājies viņu aizvest mājās. Klaudija piedāvājumu pieņēmusi. Brauciena laikā lūdzis, lai viņa kaut ko pastāsta par Kaminalhuju drupām. Viņa piekritusi. Kad viņi sasnieguši ceļa mērķi, Gutjeress mašīnu iebraucis sānceļā un Klaudijai uzbrucis. Viņa pretojusies, taču nesekmīgi. Klaudiju nožņaudzis, viņas ķermeni iegrūdis gravā. Pārējais ir vēsture."

"Vai Gutjeress zvanījis senjorai de la Aldai?"

"Jā. Pieteicis vēlas nakts vizīti kā pats debesu eņģelis."

"Eņģelis?"

"Pats Ariels. Gutjeress teicis, ka bijis pietempies, solījies ar rožukroņi rokā atzīties grēkos."

"Ak Dievs."

"Man šķiet, ka šis zellis noziegumā nav iejaukts."

"Vai esat kaut ko noskaidrojuši, kas Gutjeresu saistītu ar Patrīsiju Eduardo?"

"Nada (Neko)."

"Un ar ParaisoT' "VЈl ne. Pie šā jautājuma tagad piestrādāsim daudz pama tīgāk."

Brīdi padomāju.

"Patrīsiju ar Spekteru kaķi saista spalva."

"Mēs strādājam arī pie tās."

"Raiens meties krāgā vēstniekam."

"Lūdzu to darīt, bet neesmu optimists."

"Diplomātijas mūris?"

"Seit laikam būs darīšana ar CIP"

Pēc klusuma brīža Galjano sacīja: "Raiens mūs tur cilpā Nordsterna dēļ."

"Mēs uzzināsim vairāk, kad būsim izlasījuši viņa piezīmes."

"Mēs ar Ernandesu konfiscējām klēpjdatoru, kad pārmeklējām viņa istabu viesnīcā Todos Santos."

"Kaut kas noderīgs?"

"Paziņosim, kad būsim atšifrējuši paroli."

"To labi pieprot Raiens. Klausieties, Galjano. Man vajadzīga palīdzība."

"Labprāt." Dzirdēju, kā viņš ievelk dziļu elpu. Kad viņš atsāka runāt, viņa balss skanēja daudz dobjāk. "Šie nāves gadījumi man nedod miera, Tempa. Klaudija. Patrīsija. Meitenes bija mana dēla Alehandro vecumā. Tas nav īstais vecums, lai mirtu."

"Diass kļūs zili melns, kad dzirdēs par datorkopijām."

"Mēs viņam uzdāvināsim saldējuma porciju." Melanholija bija pārvarēta.

"Seit esmu visu pabeigusi. Laiks atkal pievērst uzmanību Cupanjai. Ja es varēšu palīdzēt saņemt ciet arī Patrīsijas Eduardo slepkavu, būšu nodzīvojusi laimīgu mūžu."

"Tikai ne manā dārzā."

"Norunāts."

"Ironisks, vai ne?" viņš jautāja.

"Kas tad?"

"Vainīgā pilns vārds."

Man bija brīdi jāpadomā.

"Migels Anhels Gutjeress," es teicu.

" lads, kas cieš no vainas apziņas, ir spējīgs uz visu."

Pabeidzu rakstīt atskaites par sarukušās galvas un sadalītā rumpja apskati un informēju Lamanšu par saviem plāniem atgriezties Gvatemalā. Viņš lika uzmanīties un novēlēja man labu veselību.

Raiens ieradās, kad jau beidzu kārtot lietas lidojumam ar Delta Airlines lidmašīnu. Viņš brīdi nogaidīja, kamēr es pasūtīšu vietu ejas pusē, tad izņēma man no rokas klausuli.

"Bonjour, Mademoiselle. Comment зa va? (Labdien, jaunkundz. Kā klājas?)"

Sniedzos pēc telefona. Mana telefona. Raiens smaidīdams paspēra soli atpakaļ.

"Mais, oui (Nūjā)," viņš kūla niekus. "Bet es runāju angliski."

Saliecu pirkstus žestā "padod". Raiens pieliecās un ar brīvo roku aptvēra manu roku.

"Pacieties. Tavi amata pienākumi tagad ir krietni vien sarežģītāki," viņš līdzjūtīgi teica. "Vel neesmu paspējis iepazīties ar visiem šiemv reisiem un sarakstiem."

Neticami. Sis tips savus komplimentus veltī biļešu rezervētājai Atlantas piepilsētas aģentūrā! Mani acāboli apgriezās gandrīz otrādi.

"Monreāla."

Bet šis skuķis grib zināt viņa adresi.

"Jums taisnība. Ias nemaz nav tik tālu."

Atbrīvojusi roku, es atzvēlos krēslā, pacēlu pildspalvu un sāku to pirkstos stumdīt no viena gala uz otru.

"Vai jūs nevarētu man izgādāt vietu tai pašā lidmašīnā, uz kuru biļeti nupat pasūtīja doktore Brenana, chиre (dārgā)?"

Pārtraucu rakstāmā stumdīšanu pusceļā.

"Detektīvs leitnants Endrjū Raiens."

Pauze.

"Provinces policija."

Kad Raiens klausuli pielika pie otras auss, saklausīju tālu, metālisku balsi.

"Tev jāmācās sadzīvot ar briesmām."

Es gandrīz aizrijos.

Pēc brīža:

"Fantastique (Fantastiski)." Kas ir fantastiski? " Tas būtu kolosāli." Kas būtu kolosāli?

"Pilnīgi nekādu problēmu. Doktore Brenana zina, ka esmu gara auguma zēns. Viņai nebūs iebildumu par vidējo sēdvietu." Es salēcos uz priekšu.

"Doktorei Brenanai būs iebildumi par vidējo sēdvietu." Raiens man pamāja ar roku. Metu viņam ar pildspalvu. Viņš to satvēra gaisā un atsita zemē. "Sešas pēdas divas collas."

Pēdējais nelietis. Viņas atbildi zināju, lai gan to nebiju dzir dējusi.

"Jā, domāju, ka viņi ir." Iztapīgi smiekli. Pilnīgs absurds.

"Patiešām? Es negribu, lai jūs pārkāptu noteikumus uz mana rēķina."

Gara pauze.

"Otrā vieta rindā A un otrā rindā B bez pārsēšanās uz Gvatemalas pilsētu. Jūs esat brīnišķīga." Pauze.

"Esmu jums pateicību parādā, Nikija Edvardsa." Pauze.

"Protams, esat."

Raiens pasniedza man klausuli. Es to noliku bez komentāriem.

"Pateicība man nav nepieciešama," viņš teica.

"Pateicība tev?"

"Tu sēdēsi man priekšā."

"Nikijai piešķiršu ordeni."

"Es nelūdzu īpašus pakalpojumus."

"Man šķiet, ka Nikiju magnetizēja tavs franču akcents."

lespejams.

"Vai Nikija taisās tev noadīt kamzoli Gvatemalas vēsajām naktīm?"

"Domā, ka es nevaru piezvanīt viņai vēlreiz?" Raiens atzvēlās uz mana krēsla elkoņbalsta un sniedzās pēc telefona. Pielikusi roku pie krūtīm, es viņu atturēju.

"Tu varēji izsekot viņu," ledainā balsī ierosināju.

Viņš purināja galvu. "Dienesta apliecības ļaunprātīga izmantošana."

"Nav ko raizēties. Nikija piezvanīs, tiklīdz būs tikusi galā ar Franču valodas pašmācības lentēm."

"Domā, vispirms viņa atsūtīs kamzoli?"

Pastūmu Raienu sānis. Viņš iztaisnoja muguru, taču attālums mūsu starpā nepalielinājās.

"Vai tu domā turpināt šo sarunu tete-a-tetc vai arī pastāstīsi, kāpēc pasūtīji biļeti lidojumam uz Gvatemalas pilsētu?"

"Visātrākais veids, kā tur nokļūt."

"Raien…"

"Mana sabiedrība tevi nesajūsmina? Tu plosi manu sirdi." Viņš uzlika abas rokas uz ievainotā orgāna.

"Tu nedodies uz Gvatemalu, lai mani iepriecinātu."

"To labprāt darītu." Skolaszēna smaids.

"Vai tu tomēr nepateiksi, kāpēc?"

Raiens skaitīja uz pirkstiem. "Uno: Olafu Nordsternu nogalināja Monreālā īsi pirms ierašanās no Gvatemalas. Dos: Nordsterna slepkavam bija Gvatemalas pase. Tres: Andrē Spekters, Kanādas vēstnieks Gvateinalā un mūsu jaukās pilsētas pilsonis, patlaban ir diskrētas izmeklēšanas subjekts."

"Tu brīvprātīgi devies uz Gvatemalu?"

"Es piedāvāju savus pakalpojumus."

"Tu esi norīkots uz turieni atkārtoti."

"Gvatemalā šķiet labāk nekā centra birojā."

"Un tu runā spāniski."

"St, senorita (Jā, senjorita)."

"Tu man par to nekad neesi teicis."

"Tu nekad neesi jautājusi."

"Vai tev izdevās kaut ko noskaidrot par Spekteru?"

"Runājot viņa sievas vārdiem, viņš ir Alberts Sveicers."

"Nav nekāds brīnums." "Bet, pēc Ārlietu ministrijas uzskatiem, viņš ir Nelsons Mandela. Krietni pārsniedzot šos rāmjus."

"Galjano teica, ka tu jau esot ķēries pie šīs lietas. Vai runāji ar Santalu?"

"Ric Santalas vārdiem, viņas vecis esot marķīzs de SadsV Raiens papurināja galvu. "Tas ir gan nešpetns skuķis."

"Ko viņa teica?"

"Daudzko. Neko glaimojošu. Visnozīmīgākais ir viņas apgalvojums, ka viņas tēvs esot dzinies pakaļ brunčiem, kopš viņa varot atcerēties."

"Kā bērns par to var zināt?"

"Saka, ka viņa noklausījusies neskaitāmus vecāku strīdus, vienreiz pieķērusi vēstnieku seksā pa telefonu nakts vidū."

"Varbūt viņš runāja ar sievu?"

"Kundze bijusi aizsūtīta uz otro stāvu. Sūtnis ar to nodarbojies pa telefonu savā kabinetā. Santala apgalvo arī, ka īsi pirms aizbēgšanas no pilsētas viņa ar Lūsiju nejauši sastapusi tēvu iznākam no viesnīcas Ritz Continental ar daiļavu zem rokas."

"Vai Spekters viņas redzējis?"

"Nē, bet Santala pazinusi tēva pavadoni. Viņa saka, ka šī nejauši sastaptā dāma pirms diviem gadiem pabeigusi vidusskolu."

"Apžēlojies! Vai viņa nosauca pavadones vārdu?"

"Aīda Pera."

"Vai tu viņai tici?"

Raiens paraustīja plecus. "Es ar Aīdu noteikti aprunāšos."

"Tatad vēstniekam patīk jaunas meitenes."

"Ja vien šai velna meitai var ticēt."

"Vai tu esi intervējis kādu no tipiem, kuri uzturas krodziņā Chez Clйmence? "

"Man šis prieks tika liegts. Šķiet, ka visi trīs ir pazuduši." "Tu šiem neliešiem devi rīkojumu neatstāt pilsētu."

"Iespējams, ka viņi devušies ģeoloģiskā ekspedīcijā. Viņus savāks mani kolēģi."

"Un tikmēr?"

Viņš izvilka no kabatas Nordsterna disku.

"Iepazīsimies ar SCELL."

Izņēmu disku no aploksnes, ieliku datorā un nospiedu diskdzini D. Parādījās vienīgās datnes nosaukums: fullrptstem.

"1a ir milzīga PDF datne. Vairāk par divdesmit tūkstošiem kilobaitu."

"Vai tu vari atvērt?" Raiens bija pietupies man blakus.

"Bez lasītāja programmas saturs būs nesaprotams."

"Vai tev tāda ir?"

"Ne šai mašīnai."

"Vai šīs programmas ir brīvi pieejamas lejupielādes ceļā?"

"Neko nedrīkst ielādēt valdības datorā."

"Dievs, svētī birokrātiju. Pamēģināsim." Viņš norādīja ar zodu. "Varbūt tajā jau ir ievietota programma."

Datni atvēru. Ekrāns pildījās ar burtiem un simboliem, kurus atdalīja horizontāli punkti, kas norādīja lappušu un kolonnu pārtraukumus.

"Nolādēts." Raiens mainīja pozu, un viņa celis noknikšķēja.

Palūkojos uz pulksteni. Pieci un četrdesmit divas minūtes.

"Manā klēpjdatorā ir Acrobat Reader. Es disku varētu paņemt uz mājām, caurskatīt un iedot tev īsu konspektu rīt lidojuma laikā."

Raiens piecēlās kājās, un viņa celis noknikšķēja atkal. Zināju, kas sekos, pirms viņš to izteiks vārdos.

"Mēs abi varētu…"

"Man šovakar daudz darāmā, Raien. Pirms atgriežos, uz brīdi varu aizkavēties."

"Pusdienās?"

"Es kaut ko paķeršu pa ceļam uz mājām."

"Atrās ēstuves ir kaitīgas tavam aizkuņģa dziedzerim."

"Kopš kura laika tev rūp mans aizkuņģa dziedzeris?"

"Man rūp viss, kas ir tevī." "Tiešām?" Nospiedu pogu, un disks izslīdēja no datora.

"Tu nevari panest augstkalnes gaisu, un es negribu skalol tavas biksītes."

Biju gatava mest viņam ģīmī disku. Tomēr noturējos.

Viņš sarauca uzacis. "Labāk paņem uz mājām, izskrien tam cauri un rīt lidojuma laikā pasniedz man tā konspektu."

"Velns parāvis. Ta tik ir ideja." Iestūmu disku savā mapē.

"Piebraukt vienpadsmitos?"

"Iesaiņošu daudz biksīšu."

Tunelī bija apgāzusies kravas automašīna, un mājupbrauciens aizņēma gandrīz stundu. Izgāzusi ārā mapes un maciņa saturu, no saldētavas izmakšķerēju sasalušu delikatesi un iemetu to mikroviļņu krāsniņā.

Gaidīdama, kamēr ēdiens uzsils, ieslēdzu klēpjdatoru un atvēru PDF lasīšanas programmu. Kad atvēru datni fullrptslem, sāka pīkstēt krāsniņa.

Atgriezusies ieraudzīju, ka monitors bija pārklājies ar sirreālistisku ainavu. Raudzījos nullītēs un svītriņās, kas sprāga ārā no centrālā masīva, tad ritināju uz augšu un mēģināju izlasīt virsrakstu.

Tur bija bezjēdzīgs zīmju haoss.

DIVDESMIT CETURTĀ NODAĻA

"Ķēpājies ar cilmes šūnām?"

Raienam bija riebīgs garastāvoklis jau kopš pulksten vienpadsmitiem, kad viņš atbrauca man pakaļ. Viņa noskaņojumu neuzlaboja arī četrdesmit minūšu ilgā lidojuma aizkavēšanās.

"Jā."

"Tavi homiķi un idioti fundamentālisti lien vai no ādas laukā, lai nepieļautu?"

"Tie na\ mani idioti fundamentālisti."

"Ak tā?"

"Divi simti divdesmit divu lappušu garumā."

"Ta ir atskaite par izmeklēšanas rezultātiem?"

"Un diskusija par izmeklēšanas virzieniem."

Raiens nervozēja, jo uzgaidāmajā zālē nedrīkstēja smēķēt.

"Kāds ģēnijs to sagatavojis?"

"Nacionālie veselības institūti."

"Kā varēja gadīties, ka Nordsterna ziņojums ierakstīts diskā?"

"Varbūt viņš to ielādēja no interneta."

"Kāpēc?"

"Lielisks jautājums, detektīv."

Raiens ielūkojās savā pulkstenī jau miljardo reizi. Tieši šai brīdī cipari uz ekrāna aiz lidostas aģenta muguras mainījās atkal. Tagad mēs dosimies ceļā stundu pēc sarakstā norādītā laika. "Kuces bērni."

"Iztaisno muguru. Gan viss nokārtosies." "Pateicos, Polianna."

No portfeļa izvilku žurnālu un sāku to šķirstīt. Raiens piecēlās, pārgāja pāri uzgaidāmajai zālei un atgriezās savā vietā.

"Nu ko tu uzzināji?"

"Par ko?"

"Par cilmes šūnām."

"Vairāk, nekā man vajadzīgs. Biju nomodā līdz pulksten diviem."

Dienviddakotieša auguma vīrs nosvieda uz grīdas somu un iegāzās krēslā man blakus pa labi. Manā virzienā uzvēdīja sviedru un matu eļļas aromāts. Raiena skatiens sastapās ar manējo, tad pievērsās logiem. Neteicis ne vārda, viņš piecēlās un pārsēdās citur. Trīsdesmit sekundes cietusies, viņam sekoju arī es.

"Cilmes šūnas ņem no embrijiem?" jautāja Raiens.

"Cilmes šūnas var iegūt no embrija, augļa un pieauguša organisma audiem."

"Fanātiķi kristieši protestē pret eksperimentiem ar nepieaugušu organismu šūnām."

"Baznīca kategoriski iebilst pret jebkādu embrija cilmes šūnu izmantošanu."

"Kārtējās blēņas par dzīvības svētumu?"

Raienam bija savs paņēmiens, kā sadalīt medījumu.

" lada ir strīda būtība."

"Un Dž. V. Bušs nopircis visas akcijas."

" Tikai daļu. Bušs vienīgi cenšas ieņemt nogaidošu pozīciju. Viņš ir piešķīris finansējumu no federālajiem fondiem pētījumiem, kuros izmanto tikai jau esošās cilmes šūnas."

"Tatad zinātniekiem, kuriem nepieciešami valsts garanti, ir atļauts eksperimentēt tikai ar laboratorijās izaudzētām šūnām?"

"Vai cilmes šūnām, kas atvasinātas no pieaugušo organismu audiem."

"Vai tādējādi problēma tiks atrisināta?"

"Rc manām domām?"

"Nē. Pastāsti man, piemēram, kā domā politbirojā."

Nekādā ziņā. Lūk, tā. Atgriezos pie sava žurnāla.

Pēc pāris mirkļiem: "Labi. Pastāsti man par cilmes šūnām, šūnu teoriju saīsinātā variantā."

"Norunāsim, ka tu uzmanīgi klausīsies pēc visiem etiķetes noteikumiem."

Ja, ja.

"Katru no divsimt tipu šūnām cilvēka organismā veido trīs šūnu slāņi endoderma, mezoderma un ektoderma.

"Iekšējais, vidējais un ārējais slānis." "Lieliski, Endrjū."

"Pateicos, doktore Brenana."

"Embrija cilmes šūnas jeb ES (embryonic stem) sauc par daudzfunkcionālām. Tas nozīmē, ka tām piemīt spēja radīt visu triju slāņu šūnas. Cilmes šūnas atjaunojas visā organisma dzīves laikā, bet neveic savu galveno funkciju, kamēr nav saņēmušas signālu attīstīties par kaut ko specifisku aizkuņģa dziedzeri, sirdi, kaulu, ādu."

"Kaprīzas meitenes."

"Patiesībā jau pats termins "embrija cilme" ietver sevī divu tipu šūnas: šūnas, kas veidojas no embrija, un šūnas, kas rodas no augļa audiem."

"Tikai divi avoti?"

"Pašlaik jā. Lai būtu pilnīgi precīzi embrija cilmes šūnas veidojas no olšūnām dažas dienas pēc apaugļošanās."

"Un pirms olšūna tiek implantēta mātes dzemdē."

"Pareizi. Sai brīdī embrijs ir doba sfēra, ko sauc par blastocistu. Embrija cilmes šūnas ņem no šīs sfēras iekšējā slāņa. Embrija aizmetņa šūnas iegūst no piecu līdz desmit nedēļu veciem augļiem."

"Bet pieaugušajiem?"

"Pieaugušo cilmes šūnas ir nespecializētas šūnas, kas sastopamas specializētos audos. Tas ir spējīgas atjaunoties un diferencēties visu specializēto tipu šūnās, kurās tās radušās."

"Un tās ir?"

"Kaulu smadzenes, asinis, acs radzene un tīklene, galvas smadzenes, skeleta muskuļi, zobu pulpa, aknas, āda…"

"Vai tad mēs to visu neizmantojam?"

"Izmantojam. Plaši tiek pētītas un izmantotas terapeitiskiem mērķiem pieaugušo cilmes šūnas, kas izolētas no kaulu smadzenēm un asinīm."

"Kāpēc tad nevar izmantot pieaugušos, bet embrijus un augļus atstāt mierā?"

Uz roku pirkstiem uzskaitīju iemeslus.

"Pieaugušo cilmes šūnas ir reti sastopamas. 1ās ir grūli identificēt, izolēt un attīrīt. To ir pārāk maz. 1as nekopējas tā, kā to dara embrija cilmes un aizmetņa šūnas. Turklāt šobrīd nav pieejamas pieaugušo iedzīvotāju cilmes šūnas, kuras būtu daudzfunkcionālas."

"Tātad medījuma nosaukums ir embrija cilmes un augļa šūnas." "Tieši tā."

Raiens uz brīdi apklusa. Tad: "Un kāds labums no tā, ja būs iespējams iegūt tik daudz šādu šūnu?"

"Parkinsona slimība, diabēts, hroniskas sirds slimības, nieru slimības pēdējā stadijā, aknu darbības traucējumi, vēzis, muguras smadzeņu ievainojumi, izkliedētā skleroze, Alcheimera slimība…" "Un tā tālāk."

"Pareizi. Neredzu iemesla, kāpēc šādi pētījumi būtu ierobežojami."

Zīdaiņa zilās acis plaši atvērās, balss ieguva moralizējošu noskaņu, un viens garš pirksts rādīja uz manu degunu.

"Tas ir pirmais slidenais solis, medmāsa Temperansa, ja grūtniecība sāk kalpot āriešu idejām, kad embrijus izmanto, tikai lai laistu pasaulē vīriešus ar lieliem muskuļiem, blondiem matiem, zilām acīm un slaidas sievietes ar garām kājām un lielām krūtīm."

Sai brīdī pieteica mūsu reisu.

Ceļā uz Gvatemalu mēs runājām par kopīgiem draugiem, par kopā pavadītiem mirkļiem un iespaidiem. Pastāstīju Raienam par Keitijas projektu psiholoģijā ar Cīzvizas žurkām un par viņas centieniem atrast darbu vasarā.

Raiens apjautājās par manu māsu Heriju. Smējāmies, kad pastāstīju par viņas pēdējo romānu ar kādu rodeo klaunu no Vičitafolzas. Savukārt viņš mani informēja par savu māsasmeitu Dānieļu, kas aizbēgusi no mājām, lai uz Vankūveras ielām

pārdotu juvelierlietas. Bijām vienisprātis, ka abām meitenēm ir daudz kopīga.

Beidzot mani pārvarēja nogurums. Aizmigu, atbalstījusi galvu uz Raiena pleca. Lai gan tas nebija visai ērts, tomēr silts un uzticams.

Kad Gvatemalas pilsētas lidostā bijām izņēmuši bagāžu, izspraukušies cauri nesēju pūlim, kas piedāvāja savus pakalpojumus, un atraduši taksometru, pulkstenis rādīja deviņi un trīsdesmit minūtes. Pateicu šoferim ceļa mērķi. Viņš pievērsās Raienam, lai saņemtu sīkāku informāciju. To viņiem abiem sniedzu es pati.

Pie manas viesnīcas piebraucām desmitos piecpadsmit. Kamēr samaksāju par braucienu, Raiens izkrāva bagāžu. Kad palūdzu čeku, šoferis mani uzlūkoja tā, it kā es būtu pieprasījusi no viņa urīna paraugu analīzei. Kurnēdams viņš no kādas šķirbas sēdeklī izvilka papīra strēmeli, kaut ko uz tās uzskricelēja un iegrūda man rokā.

Viesnīcas administrators mani uzrunāja vārdā un apsveica ar atgriešanos. Viņa acis pievērsās Raienam.

"Vienu numuru vai divus?"

"Vienu man. Vai trīssimt četrpadsmitais vēl ir brīvs?"

"Si, senora (Jā, senjora)."

es to ņemšu.

"Un senjoram?"

"Pajautājiet senjoram."

Pasniedzu kredītkarti, iereģistrējos, savācu mantas un devos augšup. Tikko biju pakārusi skapī drēbes, sakārtojusi tualetes piederumus un devusies nomazgāties vannā, atskanēja telefona zvans.

"Netraucē, Raien. Es eju gulēt."

"Kāpēc man traucēt Raienu?" jautāja Galjano.

"Viņu šurp ataicinājāt jūs."

"Es ataicināju šurp arī jūs. Drīzāk traucēšu jūs."

"Kopā ar cienījamo detektīvu braucu gandrīz divpadsmit stundas. Man jāizguļas." "Raiens nepavisam neizklausījās pūcīgs."

Brālības biedri jau bija runājušies. Sajutu aizkaitinājumu dzēlienu.

"Viņš nošāva zelli."

"Jā."

"Rīt mēs ar Raienu domājam apciemot Aīdu Peru vēstnieka mazo draudzeni. Rc tam domāju uz brīdi iegriezties pie Patrīsijas Eduardo mātes. Viņa apgalvo, ka esot saņēmusi jaunu informāciju."

"Jūsu balsī skan skepse."

"Viņa ir dīvaina."

"Kur ir tēvs?"

"Miris."

"Vai viņa bija ar mieru dot siekalu paraugu?"

Biju lūgusi Galjano šo lietu virzīt vēl pirms aizbraukšanas no Monreālas. Tagad, kad mūsu rīcībā bija potenciālais personības apliecinājums, varēja salīdzināt DNS. No senjoras Eduardo saņemtais siekalu profils tiktu salīdzināts ar DNS, kas iegūts pie Paraiso skeleta atrastajos augļa kaulos. Ta kā mitohondriālā DNS tiek mantota tikai pa mātes līniju, mazulim, viņa mātei un vecaimātei būs identiska struktūra.

"Jau gatavs. Un es savācu augļa kaulus no Mateo laboratorijas."

"Vai senjora Eduardo ir redzējusi kopijas attēlu, kuru nosūtīju pa faksu?"

Ja.

"Vai viņa atzīst, ka tas ir Patrīsijas skelets?"

"Jā. Tapat kā visi šajā pārvaldē."

"Viņa droši vien ir pilnīgā izmisumā."

Dzirdēju, ka viņš nopūšas. "Ay, Dios (Ak Dievs). Tā ir visbēdīgākā ziņa, kuru vien var saņemt vecāki."

Brīdi abi klusējām. Domāju par Keitiju. Iedomājos, ka Galjano domā par Alehandro.

"Ta. Vai brauksiet man līdzi?"

Teicu, ka braukšu.

"Ko stāsta Pera?" "Kopš vidusskolas beigšanas pirms diviem gadiem viņa visu laiku strādā par sekretāri. So stāsta daļu Santala nav izdomājusi."

"Ko Pera saka par Spekteru?"

"So jautājumu ar viņu neesam apsprieduši. Kaut gan tieši to mēs darīsim personīgi."

"Cikos?"

"Astoņos."

"Paņem kafiju."

Noliku klausuli, izģērbos un metos vannā. Un izlidoju laukā. Kājas paslīdēja uz flīzes, un ar gurnu uzgrūdos izlietnei. Ūdens bija tik auksts, ka uz tā būtu varējusi veidoties ledus kārta. Lādēdamās ietinos dvielī un sāku darboties ar krāniem. No abiem tecēja auksts ūdens.

Drebēdama un turpinādama lādēties, ieslīdēju segās.

Beidzot drebuļi mitējās.

Raiens nezvanīja.

Aizmigu neziņā, vai jūtos apbēdināta vai atvieglota.

Nākamajā rītā mani pamodināja tik skaļš veseru troksnis, no kura varēja palikt kurls uz mūžu. Steigā uzvilkusi drēbes, izbāzu galvu pa logu. Trīs stāvus zemāk seši vīri laboja ietvi. Izskatījās, ka darbs ilgs veselu mūžību.

Kolosāli.

Piezvanīju Mateo, lai paziņotu, ka esmu atgriezusies Gvatemalā un pēcpusdienā ieradīšos FAFG laboratorijā. Kad iegāju vestibilā, Raiens mani jau gaidīja.

"Kā mēs gulējām, saldumiņ?"

"Kā nosista."

"Garastāvoklis uzlabojies?"

"Kas?"

"Vakar vakarā tu droši vien biji nogurusi."

Izdzirdu Galjano skaļo saucienu.

Aizvēru muti, izgāju pa viesnīcas stikla durvīm, šķērsoju ietvi un apsēdos mašīnas priekšējā sēdeklī, lai Raienam vieta paliktu aizmugurē.

Ceļā uz Aīdas Peras dzīvokli Galjano mūs informēja pai jaunumiem Klaudijas de la Aldas lietā.

"Tai naktī, kad pazuda Patrīsija Eduardo, Gutjeress atradien savā baznīcā un kārtojis ziedus Visu Svēto dienai."

"Vai kāds var apstiprināt viņa alibi?" jautāja Raiens.

"Aptuveni pusducis draudzes locekļu, ieskaitot viņa saimnieci senjoru Ahučanu. Ahučana saka, ka viņa Gutjeresu pavadījusi uz mājām, zvēr, ka vēlāk viņš nav varējis doties ārā, visma/ braukt, jo viņa viņam ar savu mašīnu aizsprostojusi ceļu."

"Līdzzinātāja?" vaicāja Raiens.

"Ahučana apgalvo, ka viņa pamostoties ik reizi, kad Gutjeress ienākot mājā vai izejot no tās." Galjano pagrieza mašīnu pa kreisi. "Viņa apgalvo arī, ka vainīgais esot misters Rodžerss. Gutjeress nespējot nospiest pat blusu. Turklāt viņš esot savrupnieks. Neviena drauga."

"Ko jūs atradāt, kad pārmeklējāt viņa istabu?" es jautāju.

"Pie spoguļa virs tualetes galdiņa jukušais bastards bija pielīmējis četrdesmit Klaudijas fotogrāfiju. Sakārtojis altāra formā. Ar svecēm un visu pārējo."

"Ko viņš stāsta?" jautāja Raiens.

"Saka, ka viņu apbrīnojot par tikumu un dievbijību."

"Kas uzņēmis bildes?"

"Sai jautājumā viņš ir nedaudz izvairīgs. Taču viņa sienas skapī mēs atradām fotoaparātu ar daļēji eksponētu filmu. Jūs nevarat iedomāties."

"Mazo draudzeni."

"Bingo. Uzņēmis viņu no attāluma ar teleobjektīvu."

"Vai jūs likāt pārbaudīt viņa veselības stāvokli?" es painteresējos.

Galjano pagrieza vēlreiz pa kreisi, tad pa labi ielā, gar kuras malām rindojās divu un trīs dzīvokļu nami.

"Dakteri saka, ka viņam piemītot nepārvaramas apsēstības mānija vai tamlīdzīgs psiholoģisks juceklis. Erotomānija? Nevarējis pats ar to tikt galā, iespējams, nekad nav gribējis viņai nodarīt pāri."

"Par to, ko tik daudz bija darījusi Klaudija."

Galjano piebrauca pie ietves apmales, iebrauca stāvvietā un pagriezās ar seju pret mums.

"Un kā ar Patrīsiju Eduardo?" Raiens jautāja.

"Gutjeress saka, ka nekad neesot ticies ar Patrīsiju Eduardo, nekad neesot bijis Dzīvajā zonā un kafejnīcā San Felipe un nekad neesot dzirdējis par pansiju Paraiso. Viņš apzvēr, ka vienīgā meitene, kuru viņš mīlējis, esot tikai Klaudija de la Alda."

"Vienīgā meitene, kuru viņš ir nogalinājis." Raiena balss bija barga no nicinājuma.

«T»»

Ja.

"Vai jūs viņam ticat?" es jautāju.

"Hijo de la gran pula (Staigules bērns). Viņu trīs reizes pārbaudīja ar melu detektoru."

Galjano pagriezās un ar zodu norādīja uz pussagrautu ēku ielas pretējā pusē. Atlupis sārtas krāsas apmetums. Asinssarkanas durvis. Snaudošs pļēgurs. Uzraksti uz sienām. Cits par citu oriģinālāks. Gandrīz vai ģeniāli.

"Pera dzīvo otrā stāva dzīvoklī kopā ar gados vecāku māsīcu."

"Vai viņa nebūs darbā?"

"Kad teicu, ka iegriezīšos, viņa nolēma paņemt brīvdienu. Negribēja sarūgtināt priekšnieku."

"Vai viņa jautāja, kāpēc jūs vēlaties ar viņu runāt?" es jautāju.

Galjano izskatījās pārsteigts. "Nē."

Mēs izkāpām no mašīnas. Izdzirdis aizcērtamies mašīnas durvis, dzērājs, kas bija stutējis ar apmetumu klāto sienu, noslīga lejā un visā garumā izstiepās uz parādes lieveņa. Kāpdama viņam pāri, ievēroju, ka viņa bikšu rāvējslēdzējs līdz pusei bija ciet.

Vai līdz pusei vaļā. Tas atkarīgs no tā, kā uz to skatās.

Priekštelpa bija apmēram sešreiz sešas pēdas liela un oda pēc dezinficējošiem līdzekļiem. Grīdu klāja melnas un baltas flīzes.

Vizītkartē, kas bija ievietota gropē uz vienas no sešām misiņa pastkastītēm, drukātie vārdi vēstīja Pera un Iriasa.

Galjano nospieda zvana pogu. Nekavējoties atskanēja atbildes balss. Mūsu ierašanos jau gaidīja.

"Si (Jā)?"

"Detektīvs Galjano."

Durvis ar klikšķi atvērās. Mēs iegājām iekšā un pa vienam kāpām pa šaurajām kāpnēm.

Peras un Iriasas dzīvoklis atradās aiz vienām no abām durvīm, kas veda uz niecīgu otrā stāva koridoru. Kad uzkāpu kāpņu laukumiņā, noskrapstēja atslēgas un durvis atvērās uz iekšpusi, pa tām pašķielēja supergrezna jauna sieviete. Jutu, ka iztaisnojas Galjano un Raiena vīrišķības atribūti. Viņu vietā ar mani notiktu tas pats.

"Detektīvs Galjano? " Bērnišķīga balss.

"Buenos dias, Senorila Pera (Labdien, senjorita Pera)."

Aīda Pera svinīgi pamāja ar galvu. Viņas mati bija linu krāsā, āda bāla, acis brūnas, milzīgas, vienlaikus uzticības un izbaiļu pilnas. Acis, kas šķita sakām: "Saudzējiet mani!" Tieši laipnās acis lika vīriešiem zaudēt prātu.

"Pateicamies, ka piekritāt mūs šodien pieņemt," sacīja Galjano.

Vēl viens galvas mājiens, tad Pera palūkojās uz Raienu un mani.

Galjano mūs iepazīstināja. Uz viņas virsdegunes izveidojās un tūlīt pat izgaisa sīka krunciņa.

"Kas par lietu?" Viņa rotaļājās ar durvju drošības ķēdi. Lai gan viņas pirksti bija gari un slaidi, nagi bija robaini, epiderma jēla un asiņaina. Kā manīju, tas bija viņas vienīgais trūkums.

"Vai drīkstam ienākt?" Galjano runāja nomierinošā balsī.

Pera pakāpās atpakaļ, un mēs ienācām nelielā priekštelpā. Uz dzīvokļa pretējo galu taisnā virzienā veda garš koridors. Priekšpusē atradās dzīvojamā istaba. Viņa mūs veda uz turieni un ar žestu norādīja uz dīvānu un krēsliem, kuru elkoņa un galvas balsti bija izrotāti ar sedziņām. Mēģināju uzminēt, cik gadu varēja būt māsīcai.

Galjano velti nešķieda laiku.

"Senjorita Pera, kā saprotu, jūs draudzējaties ar Kanādas vēstnieku Andrē Spekteru."

Šoreiz krunciņa bija dziļa un pastāvīga.

"Vai drīkstu jautāt, kāds raksturs bija šīm attiecībām?"

Sūkādama pirkstu locītavu, Pera pēc kārtas raudzījās Galjano, tad Raienā un pēc tam manī. Varbūt es šķitu vismazāk draudīga. Viņas atbilde bija adresēta man.

"Es nevaru runāt par savām attiecībām ar Andrē. Vienkārši nevaru. Tas… es… Andrē man apsolīja…"

"Mēs to varētu izdarīt kā oficiālu ziņojumu policijas pārvaldē." Galjano balsī ieskanējās mazliet skaudrāka nots.

Pera vēlreiz raidīja skatienu. Uz Galjano. Raienu. Mani. Atkal viņa izvēlējās meitenes lomu.

"Apsolieties nevienam neko neteikt?" Bērns, kas nemāk glabāt noslēpumu.

"Mēs darīsim visu, lai sargātu jūsu konfidencialitāti," apsolīja Galjano.

Bembija* acis ieurbās Galjano, tad atgriezās pie manis.

"Mēs ar Andrē gatavojamies apprecēties."

DIVDESMIT PIEKTĀ NODAĻA

Galjano palūkojās uz mani. Sāciet.

"Cik ilgi jūs tiekaties ar vēstnieku?" es jautāju.

sešus mēnešus.

"Vai jūs viens otru mīlat?"

Viņa pamāja ar galvu, raudzījās grīdā.

"Es zinu, jūs domājat, ka esmu Andrē pārāk jauna. Es neesmu. Es mīlu viņu, un viņš mīl mani, visam pārējam nav nozīmes."

"Vai viņa sievai un meitai ir nozīme?" es jautāju.

"Andrē ir ļoti nelaimīgs. Viņš plāno sievu pamest, tiklīdz varēs."

Vai viņi visi tā neplāno?

"Cik jums gadu, Aīda?"

"Astoņpadsmit."

Manas dusmas auga. "Kad?"

Viņa pacēla acis. "Kad kas?"

"Kad būs kāzas?"

"Nu, datums vēl nav saskaņots, bet drīz." Viņa palūkojās uz Galjano un Raienu, meklēdama atbalstu. "Tiklīdz Andrē varēs, ziniet, visu nokārtot, neriskējot ar savu stāvokli."

"Un tad?"

"Mēs dosimies projām. Viņu nosūtīs uz citu, jēdzīgāku vietu. Varbūt uz Parīzi.

Romu vai Madridi. Es būšu viņa sieva un braukšu kopā ar viņu, un apmeklēšu visas viesības."

Un Sadams Huseins pieņems kristietību un vadīs kristīšanas ceremonijas.

"Vai vēstnieks ir kādreiz stāstījis par iepriekšējām mīļākajām?"

"Jūs nesaprotat. Andrē nav tāds."

Viņa lūkojās uz Galjano. Viņa lūkojās uz Raienu. Viņa lūkojās manī. Viņai bija sava taisnība. Mēs nesapratām. "Vai viņš jums kādreiz nav nodarījis pāri?" Viņa sarauca pieri. "Ko jūs ar to gribai sacīt?" "Jūs purinājis, sitis, piespiedis darīt ko tādu, ko jūs negribat darīt."

"Nekad." Dobji. "Andrē ir laipns, galants, brīnišķīgs vīrietis."

"Kas krāpj savu sievu." "Jūs domājat nepareizi."

Tieši tā es domāju bastards, kas aplaupa tuviniekus. "Vai jūs pazīstat jaunu sievieti Patrīsiju Eduardo?" Vina viegli papurināja galvu. "Klaudiju de la Aldu?" "Nē." Ap viņas acīm parādījās sārti loki. "Vai tuvākajā nākotnē jūs tiksieties ar misteru Spekteru?" "Grūti plānot. Andrē zvana, tiklīdz ir brīvs. " Un jūs gaidāt pie telefona. Bastards. "Vai viņš parasti nāk uz šejieni?" Galjano jautāja. "Ja mājās nav māsīca." lagad viņas deguns kļuva tikpat sārts kā acis, viņa sāka runāt caur degunu. "Dažreiz mēs izejam ārā." No savas somiņas izvilku un pasniedzu viņai papīra salveti. Galjano iedeva viņai vizītkarti.

"Piezvaniet man, līdzko saņemat no viņa kādu ziņu." "Vai Andrē ir izdarījis kaut ko nelikumīgu?" Galjano viņas jautājumu ignorēja.

"Kad viņš piezvana, piekrītiet ar viņu tikties. Piezvaniet man. Un nesakiet Spekteram." Pera pavēra muti, lai iebilstu.

"Dariet tā, senjorita Pera. Dariet to, un jūs aiztaupīsiet sev daudz nepatikšanu."

Galjano piecēlās. Tapat rīkojāmies arī mēs ar Raienu. Pera mūs pavadīja līdz durvīm.

Kad devāmies ārā no istabas, viņa vēl piebilda.

"Ziniet, ir grūti. Nav kā filmās."

"Nav," es piekritu. "Ta nav."

Kad atstājām Peras dzīvokli, debess bija apmākusies. Nepacietībā degdams drīzāk iepazīties ar Nordsterna mantām, Raiens pameta mūs un taksometrā aizsteidzās uz policijas pārvaldi.

Lija lietus, kad mēs ar Galjano ieradāmies Eduardo mājā. Lai gan tā nebija tik grezna kā Spekteriem vai Herardi, taču šī māja bija ērta un kārtīgi sakopta, tāda, kuru nekustamo īpašumu pārdošanas aģents novērtētu kā komfortablu.

Kad durvis atvēra senjora Eduardo, man prātā iekrita viena frāze: ET, mājas telefons. Mūsu namamātei bija grumbaina ābolu pīrāga seja, kurā dominēja acis. Tik lielas acis cilvēkiem nekad nebiju redzējusi. Viņas rokas un kājas bija kaulainas, pirksti līki un mezglaini. Viņa bija apmēram četras pēdas gara.

Senjora Eduardo ieveda mūs viesistabā, kas bija pārblīvēta ar mīkstām mēbelēm, kuras rotāja puķaini raksti, un ar žestu aicināja apsēsties. Viņa pati iekārtojās koka krēslā ar taisnu atzveltni, sakrustoja kājas un pārmeta krustu. Viņas milzīgajās acīs mirdzēja asaras.

Iesēdusies pārāk mīkstajā atzveltnes krēslā, prātoju, vai tik šai sievietei nav hromosomu traucējumu. Nevarēju saprast, kā viņa bijusi spējīga radīt tik pievilcīgu meitu kā Patrīsija.

Galjano iepazīstināja mani ar namamāti, izteica līdzjūtību sakarā ar lielo zaudējumu. Senjora Eduardo vēlreiz pārmeta krustu un dziļi ievilka elpu.

"Vai esat jau arestējuši vainīgo?" viņa jautāja smalkā, drebošā balsī.

"Mēs ar to nodarbojamies," atbildēja Galjano.

Senjoras Eduardo kreisais plakstiņš noraustījās. Rc brīža tas pats notika arī ar labo plakstiņu.

"Vai jūsu meita ir pieminējusi vīrieti vārdā Andrā Speķers"

"Nē."

"Migelu Gutjeresu?"

"Nē. Kas ir šie cilvēki?" "Jūs esat pārliecināta?"

Senjora Eduardo šos vārdus atkārtoja. Vai tikai izlikās. "Pilnīgi droši. Kāds šiem vīriešiem sakars ar manu meitu?" Pār viņas vaigu noritēja nejauša asara. Ar strauju kustību viņa to notrauca.

"Es tikai gribēju pārliecināties." "Vai tās ir aizdomās turamas personas?" "Ne jūsu meitas nāvē." "Bet kā?"

"Migels Gutjeress ir atzinies jaunas sievietes Klaudijas de la Aldas slepkavībā."

"Jūs domājat, ka viņš varētu būt nogalinājis arī Patrīsiju?" Lai kāds arī bija senjoras fiziskais stāvoklis, tas acīmredzot neietekmēja viņas spriešanas spējas.

"Nē."

"Un Spekters?" Vēl viena asara. Arī tā tika noslaucīta.

"Nekādā ziņā ne Spekters."

"Kas tad?"

Vai viņas sīkstumu.

"Ja jūsu meita par viņu nav runājusi, tad tas uz lietu neattiecas. Kāda jauna informācija ir jūsu rīcībā? "

Milzīgās acis kļuva šaurākas. Tajās pamanīju neuzticības dzirksti.

"Atceros Patrīsijas priekšnieces vārdu slimnīcā."

"ta, ar kuru viņa strīdējās?"

Viņa pamāja ar galvu un mirkšķināja acis.

Galjano izvilka piezīmju grāmatiņu.

"Cukermane."

Kluss dīciens.

"Vārds?" Galjano jautāja.

"Daktere."

"Dzimums?"

"Daktere."

"Vai jūs zināt, kāpēc viņas saecējās?" "Patrīsija nekad par to nav runājusi."

Sai brīdī mums piebiedrojās kaķenīte Gundega, pienāca tieši pie Galjano un sāka berzēt muguru gar viņa bikšu staru. Senjora Eduardo izslīdēja no krēsla un iecirta kaķim pliķi. Kaķis uzmeta kūkumu, tad apgriezās un ap Galjano kājām veica vēl vienu astoņnieka formas figūru.

Senjora Eduardo iecirta kaķim stiprāku pliķi.

"Skic. Prom. Atpakaļ pie pārējiem."

Gundega savu dīvaino saimnieci ilgi aplūkoja, pacēla un pavicināja asti un pameta istabu.

"Es atvainojos. Gundega bija manas meitas kaķis." Viņas apakšlūpa trīcēja. Baidījos, ka viņa tūliņ sāks raudāt. "Kopš Patrīsijas vairs nav, viņš nevienu neklausa."

Galjano bloknotu iebāza kabatā un piecēlās.

Senjora Eduardo uz viņu paskatījās. Uz abiem vaigiem mirdzēja asaras.

"Jums jāatrod briesmonis, kas to izdarīja ar manu meitu. Viņa man nozīmēja visu."

Galjano žokļa muskuļi savilkās kamolā, un Gērnsija acis kļuva miklas.

"Atradīsim, dona. Es jums apsolu. Mēs viņu notversim."

Senjora Eduardo pielēca kājās. Galjano noliecās un satvēra viņas plaukstas.

"Mēs parunāsim ar dakteri Cukermani. Vēlreiz jūtamies apbēdināti par jūsu zaudējumu. Ja vēl kas ienāk prātā, lūdzu, piezvaniet."

"Tas bija viens no pašpārliecināto kaķu pulka." Galjano tika galā ar pepsikolu un bundžu ielidināja pie paneļa piestiprinātajā plastmasas trauciņā.

"Mēs katrs uz zaudējumiem reaģējam dažādi."

"Nevēlētos būt vecās Gundegas vietā."

"Laipnības sekas uz pelēkajām biksēm."

"Viņi pieredzējuši vēl ko ļaunāku."

"Kas kaiš senjorai Eduardo?"

"Reimatiskais artrīts jaunībā. Iedomājies viņa pārstāja augt."

Atgriezušies mašīnā pēc īsas pieturas ceļmalas kafejnīcā Polio Campero, devāmies uz policijas pārvaldi.

Kad iegriezāmies 6. avēnijā, atskanēja Galjano mobilā telefona zvans. Viņš noklikšķināja pogu.

"Galjano."

Viņš klausījās, tad skaļā balsī pateica man Aīdas Peras vārdu.

"Cikos?"

Iedzēru diētiskās kokakolas malku.

"Nepieminiet mūsu vizīti. Nepieminiet šo apmeklējumu."

Pera kaut ko pateica.

"Iedrošiniet viņu iet ārā."

Pera teica vēl kaut ko.

"Ahā."

Atkal pauze.

"Mēs pie tā ķersimies."

Galjano izslēdza telefonu un uzmeta to uz sēdekļa.

"Vestnieks ir mājās un seksuāli uzbudināts?" centos uzminēt.

"Šovakar deviņos apciemos savu drostaliņu."

"Atri gan."

"Droši vien grib paziņot, ka pieteicis laulības baznīcā."

"Domājat, ka varat būt kaut kur tuvumā?"

"Neko nevar zināt."

"Kāpēc šo bastardu neņemt aiz krāgas un nenoklaušināt?

Galjano nosprauslājās. "Vai esat dzirdējusi par Vīnes konvenciju jautājumā par diplomātiskajām un konsulārajām attiecībām?"

Purināju galvu.

"Tas ir dokuments, kas stingri ierobežo vietējo varas iestāžu iespējas arestēt vai aizturēt diplomātus."

"Diplomātiskā imunitāte?"

"Pareizi."

"Tieši tāpēc Ņujorka ir palikusi ar gaisā izslietu galvu, bet ar pakaļu iesēdusies triljonos soda talonu par automašīnu novietošanu nepareizā vietā." Pabeidzu savu kokakolu. "Vai par kriminālnoziegumiem imunitāti nevar atņemt?" "Imunitāti var atņemt tikai valsts, kuru diplomāts pārstāv, šai gadījumā Kanāda. Ja Kanāda atsakās imunitāti atņemt, viss, ko var darīt Gvatemala, ir Spekteru pasludināt par PNG."

"PNG?"

"Pasludināt viņu par persona non grata un izraidīt."

"Gvatemalas varas orgāni nedrīkst izmeklēt ikvienu, kuru vēlas, paši savās robežās?"

"Mēs drīkstam izmeklēt katru ārzemnieku, bet, lai nopratinātu Kanādas diplomātu, mums no Kanādas valdības jāsaņem atļauja."

"Vai esat sagatavojuši oficiālu lūgumu?"

"Pašlaik top. Ja norādīsim pietiekami nopietnu iemeslu, viņi var dot mums atļauju Spektera iztaujāšanai Kanādas oficiālas personas klātbūtnē…"

"Raiena."

"Raiena, varbūt kāda cita pārstāvja no diplomātiskā personāla. Taču ir viens knifs. Šādai taujāšanai jāsaņem Spektera piekrišana. Viņam nav jādod zvērests, un minētos faktus nevar izmantot, lai apšaubītu viņa imunitāti, izvirzot galīgo apsūdzību."

"Vēstnieka mītnes zeme pati izlemj viņa likteni." "Kā tad."

Raiens atradās otrā stāva konferenču zālē, kur pirmoreiz satikos ar Antonio Diasu, bēdīgi slaveno apgabala prokuroru. Uz galda viņa priekšā atsevišķās grēdās gulēja žurnāli, pamfleti, dokumenti, piezīmju burtnīcas un aktu vāki.

Raiens sēdēja, zodu atbalstījis plaukstā, un klausījās ierakstus lentēs, kuri bija izdarīti ar diktofonu, identisku tam, kuru Nordsterns bija izmantojis mūsu intervijā. Pa labi gulēja vismaz ducis kasešu. Divas atradās kreisajā pusē.

Mūs ieraudzījis, Raiens nospieda pogu "Stop" un atzvēlās krēslā.

"Mans Dievs, šī ir sakrokojusies."

Mēs abi nogaidījām.

"Mūsu kādreizējais un potenciālais Pulicera balvas laureāts ir sarunājies ar daudziem dusmīgiem cilvēkiem." "Cupanjā?" es jautāju.

"Un citos ciematos, kurus pieķēzījusi armija. Tur bijis īsts gestapo."

"Atradāt ko tādu, kas izskaidrotu, kāpēc Nordsternu novāca?" Vienu kāju Galjano atbalstīja uz galda malas.

"Varbūt. Bet, velns parāvis, kā lai es zinu, kurš tas ir?"

Pacēlu pusduci kasešu. Katrai bija sava etiķete. Uz daudzām bija maiju vārdi. Senjoras Cipas dēls. Vecs vīrs no ciemata rietumos no Cupanjas.

Dažās lentēs bija vairākas intervijas. Mateo Reiess līdzās Elēnai Norviljo un Marijai Paisai. T. Brenana atradās blakus E. Sandovalai.

"Kas ir E. Sandovala?" es jautāju.

Galjano paraustīja plecus.

"Šo interviju Nordsterns būs ierakstījis tūlīt pēc jūsējās."

Raiens ievilka dziļu elpu. Pievērsos viņam. Viņš izskatījās noguris.

"Ja tu nepalīdzēsi, teikšu Mateo, ka nevaru atbrīvoties līdz rītam," es teicu.

Raiens palūkojās manī tādām acīm, it kā es būtu paziņojusi, ka viņš loterijā saņēmis balvu.

"Neko darīt. Tu par šo lietu zini vairāk nekā es." Ar īkšķi viņš norādīja uz ceļasomu, kas stāvēja uz grīdas zem logiem. "Ļaušu tev parakņāties pa Nordsterna apakšveļu."

"Nē, paldies. Man pietiek ar vieniem netīriem šortiem."

Piecēlās Galjano.

"Man ir ieplānots vakars kopā ar Ernandesu."

Raiens pacēla uzacis.

"Tempa var paskaidrot. Ejam uz ieroču noliktavu."

"Kas man būs jādara?" es jautāju.

"Caurskatiet grāmatas un papīrus, bet es klausīšos šīs lentes ar intervijām."

"Kas jāmeklē man?"

"Nekas."

Piezvanīju Mateo. Viņam nebija iebildumu, ja es aizkavēšos. Pajautāju viņam par E. Sandovalu. Viņš paskaidroja, ka

Eugēnija Sandovala strādājot Sociālās vēstures pētījumu centrā (CEIHS the Centrē de Investigaciones de Historia Social). Noliku klausuli un pastāstīju par to Raienam.

"Šķiet, tur ir kāda jēga," viņš teica.

Savācu grāmatas un žurnālus un iekārtojos iepretī Raienam. Dažas publikācijas bija spāņu, bet vairums angļu valodā. Sāku ar saraksta pirmo nosaukumu.

Asinspirts Elmasotē: aukstā kora alegorija; Masu slepkavības džungļos, Ikscana, Gvatemala, 1975-1982; Pilnvarnieka vajāšana: civilās patruļas Gvatemalā, Roberta F. Kenedija Cilvēktiesību centrs. Vardarbības raža: maiju indiāņi un krīze Gvatemalā; 1986. gada augusta Amerikas nakts patruļas ziņojums.

"Izskatās, ka Nordsterns gatavojis mājasdarbu."

"Kamēr saņēmis papildu kredītpunklu."

"Vai kāds ir runājis ar Chicago Tribune?"

"Nordsterns laikam bija ārštata korespondents, patiesībā šai laikrakstā nestrādāja. Bet Tribune bija viņam pasūtījusi sagatavot materiālu par Klaidu Snovu un FAFG."

"Kāpēc tāda interese par cilmes šūnām?"

"Varbūt noskaidrosies vēlāk?"

"Varbūt."

Pēc divām stundām taisījām pārtraukumu.

Šķirstīju foto žurnālu La Lucha Maya izdevumu ar krāsu fotogrāfijām lappuses lielumā. Dakstiņiem segtas mājas Santa Klārā. Jauns puisis zvejo Atitlana ezerā. Kristību ceremonija Kseputulā. Vīri, kas no Contalā nes šķirstus uz Cičikastenango kapsētu.

Astoņdesmito gadu sākumā^ pēc vietējās armijas komandantūras pavēles civilās patruļas Contalā izpildīja nāves sodu divdesmit septiņiem ciema iedzīvotājiem. Rīc desmit gadiem viņu mirstīgās atliekas izraka Klaids Snovs.

Blakus bēru procesijas attēlam redzama jaunu vīriešu fotogrāfija, viņiem rokās ir automāti. Civilās patruļas vīri Ueuetenango.

Civilo patruļu sistēma tika radīta visos Gvatemalas lauku rajonos. Piedalīšanās tajās bija obligāta. Vīrieši zaudēja darba dienas. Ģimenes zaudēja naudu. Patruļas ieviesa jaunas noteikumu un vērtību normas, kurās dominēja ieroči un spēks. Sī sistēma sašķobīja tradicionālo pārvaldes struktūru un izjauca maiju zemnieku dzīvesveidu kopienās.

Raiens izņēma vienu kaseti un ielika nākamo. Vispirms dzirdēju savu, pēc tam Nordsterna balsi.

Turpināju aplūkot fotogrāfijas. Vecs vīrs, kas spiests pamest savu māju Cunimā, jo civilā patruļa piedraudējusi viņu nošaut. Maiju sieviete ar zīdaini uz muguras, asarām plūstot pār vaigiem.

Pāršķīru lapu. Civilā patruļa Cunimā, notēmētas šautenes, aiz muguras peld dūmakaini mākoņi. Parakstā paskaidrots, ka grupas iepriekšējais līderis noslepkavojis divus vietējos iedzīvotājus, jo tie atteikušies kalpot "brīvprātīgajā" patruļā.

Raudzījos jaunajos vīriešos fotogrāfijā. Viņi varētu būt futbola komandas locekļi. Skautu grupa. Līksmi vidusskolnieki.

Dzirdēju savas balss mehānisko versiju, kā tā skaidro masu slepkavības Cupanjā.

"1982. gada augustā ciemā ienāca karavīri un civilās patruļas vīri…"

Civilā patruļa sadarbojās ar armiju Cupanjā. Karavīri kopā ar patruļniekiem izvaroja sievietes un meitenes, tad tās nošāva un sakapāja ar mačetēm, nodedzināja viņu mājas.

Pāršķīru lappusi.

Ksaksaksaka, kopiena Sololā. Civilā^patruļa maršē parādes stilā, pie krūtīm diagonāli piespiesti automātiskie ieroči. Karavīru skatieni, daži džungļu aizsargtērpos, citi uniformās, tā apliecinot, ka viņu atalgojums ir daudz augstāks.

Parakstu Nordsterns bija apvilcis ar loku. Ievēroju to brīdī, kad runāja Nordsterns.

"Pēc Alehandro Bastosa komandas."

"Es tādu nepazīstu."

"Turpiniet."

"Šķiet, ka jūs par to zināt vairāk, nekā es." Čaboņa. "Jau Vēls, mister Nordstern. Mani gaida darbs."

"Cupanjā Vai kanalizācijas baseinā? " "Stop! Atskaņo vēlreiz!"

Raiens nospieda pārtīšanas taustiņu un vēlreiz atskaņoja intervijas beigas.

"Paskaties šeit."

Es apgriezu grāmatu otrādi.

Raiens nopētīja fotogrāfiju, izlasīja parakstu.

"Alehandro Bastoss komandēja vietējo armijas posteni."

"Nordsterns apvainoja Bastosu Cupanjā izdarītajos noziegumos," es teicu.

"Kāpēc, pēc jūsu domām, Nordsterns apvilcis ar loku tai zebiekstei viņam blakus?"

Raiens sniedza grāmatu atpakaļ, un es paskatījos uz apli.

"Ak Dievs."

DIVDESMIT SESTĀ NODAĻA

"Tas ir Antonio Diass." Lai gan brilles nebija rozā krāsā, man neradās ne mazākās šaubas. "Un viņš būtu?" "Apgabala prokurors."

"Zellis, kurš konfiscēja Patrīsijas Eduardo skeletu?"

Ja.

Raiens sniedzās pēc grāmatas. Pasniedzu.

"Diass dienējis armijā."

"Acīmredzot."

"Bastosa komandā."

"Viena bilde atsver tūkstoš chalupas ."

"Nordsternu apvaino Cupanjas notikumu atspoguļošanā?"

"Jūs jau dzirdējāt lenti."

"Kas ir Alehandro Bastoss?"

"Nav ne jausmas."

Raiens cēlās kājās.

"Pasēdi, puis."

Viņš atkrita krēslā.

"Diass dienēja pie Bastosa. Pie velna, ko tas nozīmē?" Tieši to es jautāju sev. Vai mēs atkal bijām Cupanjā? Vai tas bija tieši Diass, kas dienēja armijā, bet tagad bija tiesnesis? Vai Nordsterns interesējās par šo faktu? Seit nebija nekā neparasta. Par to visu jau stāstīja Galjano mūsu sarunas laikā Gucumatz kafejnīcā. Gvatemalas tiesās netrūkst spīdzinātāju un slepkavu.

To zināja visi. Ta nebija sensācija. Vai tam bija kāda saikne ar Paraiso? Prātā nenāca neviena atbilde.

"Varbūt nekāda," teicu, bet patiesībā tam neticēju.

"Varbūt ir," Raiens teica.

"Varbūt Diasam bija pamats mani nepielaist pie Eduardo lietas izmeklēšanas."

"Piemēram?"

"Varbūt viņš domāja, ka Paraiso baseinā ir kāds cits."

"Kas?"

"Kāds, kuram ir sakars ar Cupanju."

"Pusaudze meitene grūtniece?"

Viņš panāca savu.

"Varbūt Diass vēlējās aizkavēt manu darbu pie Cupanjas lietas izmeklēšanas."

«kapec?

"Varbūt viņš baidījās, ka nāks gaismā viņa pagātne." Es tikai skaļi domāju. "Varbūt viņš baidījās pazaudēt darbu."

"Vai tad ar Paraiso lietu viņš to nepanāca?"

"Ko?"

"Aizkavēja tavu un Mateo komandas darbu? Un, jo ilgāk tu pētīji Paraiso, jo vairāk tika noildzināts tavs darbs Cupanjas lietā. Ja viņš to gribētu, viņš nenovērstu diversiju."

Negaidīta, šausmīga doma.

"Apžēlojies!" "Ko?"

"Varbūt aiz Mollijas un Karlosa slepkavu muguras stāvēja Diass."

"Nezīlēsim, kamēr mūsu rīcībā nav faktu. Vai tu kaut ko zini par šī Bastosa raksturu?"

Purināju galvu.

"Kāpēc gan Nordsterns apvilcis apli ap Diasa attēlu?"

" Ri uzdod labus jautājumus, Raien."

"Par ko?"

Mēs abi pagriezāmies. Durvīs stāvēja Galjano.

"Kas ir Alehandro Bastoss?" "Armijas pulkvedis. Vēlāk kļuva par nez kādu tur ministru Riosa Monta valdībā. Pirms pāris gadiem nomira."

"Vai Bastossjbija iesaistīts masu slepkavībās?"

"Līdz acīm. Sis nelietis ir spilgts piemērs tam, kāpēc izčibēja amnestijas ideja."

Raiens fotogrāfiju pasniedza Galjano.

"Hijo de la gran puta (Staigules bērns)."

Galjano pacēla acis.

"Kopā ar Diasu." Šoreiz angliski. "Kuces dēls."

Logā sīca muša. To vērojot, atkal pārņēma kopīga vilšanās sajūta. Arī es nekur nebiju tikusi.

"Kas jauns par Spekteru?" jautāju Galjano.

"Izrādās, ka visai nedēļai, kad pazuda Patrīsija Eduardo, vēstniekam ir nepārvarams alibi."

"Ar Dominiku bijis klosterī, lai atjaunotu laulības zvērestu," sacīja Raiens.

"Starptautiskā tirdzniecības konferencē Briselē. Spekters iesniedza sīku pārskatu par ikdienas prezentācijām, nakts kokteiļiem."

"Aīda Pera domāja, ka viss notiek godīgi," teica Raiens.

"Ta nav viņas vaina."

Abi vīrieši paskatījās uz mani, it kā es apgalvotu, ka Eva Brauna [23] nav bijusi slikta sieviete.

"Spekters acīmredzot ir slīpēts blēdis. Pera ir tikai bērns."

"Viņai ir astoņpadsmit gadu." "Tieši tā."

Vairākas sekundes bija dzirdama tikai mušas sīkšana.

"Patrīsijai Eduardo katrā ziņā būs bijis kāds kontakts ar Spekteru māju, jo uz viņas džinsiem atrasta Gimova spalva," ierunājos pirmā bez īpaša iemesla.

"Varbūt kaķa spalvu pārnesis Spekters, kad viņš pieskārās Patrīsijas džinsiem," minēja Raiens.

"Eduardo pazuda divdesmit devītajā oktobrī," Galjano teica. "Tas nebūt nenozīmē, ka viņa mirusi tieši šajā dienā." "Vai kaut ko noskaidrojāt par dakteri Cukermani?"

Galjano izvilka savu universālo bloknotu.

"Marija Cukermane ieguvusi maģistra grādu Ņujorkas Universitātē, studējusi rezidentūrā 06/GV7V pie Džona Hopkinsa, pāris gadu pavadījusi Melburnā, Austrālijā, kādā reproduktīvās bioloģijas institūtā."

"Tatad viņa nav nekāds manekens."

"Krietnā daktere ir Medicīnas centra slimnīcas štata darbiniece. Radējos divus gadus bijusi Patrīsijas Eduardo tiešā priekšniece. Es aprunājos ar vairākām Eduardo darba biedrenēm. Viena zināja par Eduardo sadursmi ar Cukermani, taču ne iemeslu. Seit ir interesants papildinājums. Šķiet, ka esmu ar viņu jau runājis."

Pagaidiet!

"Cukermane vada sieviešu klīniku Pirmajā zonā!" es teicu.

" To pašu. Viņai nāksies samierināties ar manu nākamo vizīti, kaut arī tā viņai būs vēl nepatīkamāka kā iepriekšējā."

"Es gribētu doties līdzi."

"Autobuss atiet astoņos nulle nulle."

Nabaga Mateo. Nāksies viņam atkal zvanīt.

"Seit ir vēl viena intriģējoša piezīme. Darba biedrene domāja, ka aiz drauga, ar kuru satiekoties Patrīsija, muguras stāvējis kāds vecāks vīrietis."

Pārcilājot prātā notikumus, atcerējos tikšanos šīs spirāles pašā sākumā. Turpmāk detaļu skaits palielinājās, informācija auga plašumā, mūsu iespaidi grupējās un pārgrupējās kā kaleidoskopā.

Pētīdami Nordsterna ierakstus un grāmatas, mēs ar Raienu pavadījām vēl pāris stundu. REc tam vilkāmies mājup, uz ātru roku paēdām vakariņas un devāmies uz savām istabām. Raiens neuzmācās. Mani tas neuztrauca.

Pēc Galjano paziņojuma jutos apmulsusi. Viņa noskaidrotais par Mariju Cukermani tikai apstiprināja jau Eduardo mājā modušās priekšnojautas, taču man nedeva mieru kaut kas cits.

Kas? Kaut kas no redzētā? Kaut kas no dzirdētā? Sajūta bija kā viegla nieze, kuru nevarēja novērst tikai ar kasīšanos.

Raiens zvanīja deviņos piecpadsmit.

"Ko tu pašlaik dari?"

"Lasu etiķeti uz skābes neitralizētāja."

" Iu balansē uz naža asmens."

"Ko tad, pēc tavām domām, es daru?"

"Paldies par šīsdienas palīdzību."

"Priecājos."

"Runājot par tavu prieku…"

"Raien."

"Labi. Gan es tevi iegūšu, kad mēs atgriezīsimies plašajos baltajos ziemeļos."

"Kā?"

"Es tevi aizvedīšu noskatīties Kaķus."

Mana nieze lokalizējās.

"Man jāiet."

"Ko? Ko es pateicu?"

"Es piezvanīšu rīt."

Beidzu sarunu un uzgriezu Galjano numuru. Viņš bija izgājis.

Nolādēts.

Paķēru telefonu grāmatu.

Jā.'

Griezu numuru.

Senjora Eduardo atbildēja uz pirmo zvanu.

Atvainojos, ka zvanu tik vēlu. Viņa to neņēma vērā.

"Senjora Eduardo, kad jūs iekaustījāt Gundegu, jūs likāt viņai iet pie citiem. Vai jūs domājāt citus kaķus?"

"Diemžēl jā. Pirms diviem gadiem stallī, kur mana meita turēja zirgus, parādījās kaķēni. Divus paņēma Patrīsija, bet pārējiem atrada citu mājvietu. Viņa gribēja nest mājās arī šos kaķēnus, bet es teicu, ka pietiek ar Gundegu. Viņi bija dzimuši stallī, viņi arī varēja palikt stallī. Viss turpinājās bez sarežģījumiem līdz brīdim, kad Patrīsija pārtrauca turp iet."

Viņa apklusa. Iedomājos, kā viņa veic manevru ar plakstiņiem.

"Apmēram pirms trim nedēļām piezvanīja staļļa īpašnieks un pieprasīja, lai es kaķus paņemot, citādi viņš tos noslīcināšot. Kaut arī Gundega protestēja, tie ir šeit."

"Vai jums ir zināms, kas paņēma pārējos kaķēnus?"

"Droši vien apkārtējās ģimenes. Patrīsija visā apkaimē izlīmēja sludinājumus. Saņēma ap duci zvanu."

Nokremšļojos.

"Vai kaķi irīsspalvas šķirnes?"

"Parasti mājas kaķi."

Dominikai Spekterei zvanīju četras reizes, tikai tad vīrieša balss franču un angļu valodā lūdza atstāt ziņojumu. Ric signāla atstāju.

Tīrīju zobus ar diegu, kad atskanēja nākamais telefona zvans. Ta bija misis Spektere.

Apjautājos par Santalu.

Jauki.

Interesējos par laiku Monreālā. Silts.

Jūtams, ka viņa nebija noskaņota uz pļāpāšanu.

"Man ir tikai viens jautājums, misis Spektere." "Oui? (Jā?)"

"Kur jūs dabūjāt Gimovu?"

"Mon Dieux (Mans Dievs), jāpadomā."

Gaidīju, līdz vina izdomās.

"Santala aptiekā atrada paziņojumu. Mēs piezvanījām. Kaķēni vēl bija dabūjami, tā mēs aizbraucām un vienu izvēlējāmies."

"Aizbraucāt uz kurieni?"

"Uz kaut kādu stalli. Vietu zirgiem."

"Netālu no Gvatemalas pilsētas?"

"Jā. Neatceros precīzi, kur."

Pateicos viņai un noliku klausuli.

Kad manām kļūdām reiz pienāks gals? Kāda idiote es biju. Raienam biju sastāstījusi, pati nezinādama, ko.

Spalva, kas tika atrasta uz kauliem Paraiso baseinā, nepiederēja Gimovam. Tā bija viņa brāļa vai māsas spalva. Dzīvnieka ar identisku mitohondriālo DNS. Uz Patrfsijas Eduardo džinsiem bija viņas stalli atstātā kaķa spalva.

Andrē Spekters nebija slepkava. Vienīgi seksuāls preteklis, kas krāpj savu ģimeni un lētticīgu jaunu sievieti.

Aizmigu, taču galvā riņķoja miljons jautājumu.

Kas nogalināja Patrīsiju Eduardo?

Kāpēc Diass nevēlējās, lai es identificētu līķi?

Kāpēc saķildojās Patrīsija Eduardo un daktere Cukermane?

Cik cilvēku vainojami Cupanjas notikumos?

Kas šāva uz Molliju un Karlosu?

Ko tādu bija atklājis Ollijs Nordsterns, ka viņu nogalināja? Kāpēc mēs to nevarējām noskaidrot?

Kāpēc tāda interese par cilmes šūnu pētījumiem?

Daudz jautājumu, nevienas atbildes.

Gulēju saraustītā miegā.

* * *

Galjano ieradās tikai astoņos trīsdesmit. Biju izdzērusi jau trīs tases kafijas un jutos krietni atspirgusi. Viņš atnesa tasīti numur četri.

Nešķiedu laiku un tūlīt pastāstīju par savām sarunām ar senjoru Eduardo un misis Spekteri. Galjano nepauda ne mazāko izbrīnu. Lai gan aiz Dārta Veidera saulesbrillēm to varēju arī nepamanīt.

"Viens no viņa personāla ļaudīm bija visai izpalīdzīgs," Galjano teica. "Šķiet, ka Spekters ir izvirtulis, bet citādā ziņā nekaitīgs."

"Kas notika vakar vakarā?"

"Pera būs viņu brīdinājusi. Spekters neieradās."

Piektdienas rītā klīnikā valdīja kņada. Ap uzgaidāmo telpu lokā novietotajos krēslos sēdēja vismaz ducis sieviešu. Dažas klēpī turēja zīdaiņus. Vairums bija grūtnieces. Pārējās bija atnākušas, lai no tā izvairītos.

Četri ķipari uz grīdas spēlējās ar plastmasas rotaļlietām. Divi vecāki bērneļi kaut ko krāsoja, sēdēdami pie bērnu galdiņa, starp viņiem vienādā atstatumā atradās kastīte ar krāsainiem krītiņiem. Sienu aiz muguras rotāja tūkstošiem priekšgājēju autogrāfu. Spērienu pēdas. Ēdiena atstātie plankumi. Krāsainiem krītiņiem uzšņāpti zīmējumi. Skrāpējumi ar asu priekšmetu.

Galjano piegāja pie reģistratores un lūdza audienci pie dakteres Cukermanes. Jaunā sieviete pacēla galvu, un viņas brilles iemirdzējās. Kad viņa ieraudzīja Galjano dienesta apliecību, viņas acis iepletās.

"Uno momenlo, porfavor (Lūdzu, vienu mirklīti)."

Viņa aizsteidzās pa gaiteni. Ritēja laiks. Uz mums platām, nopietnām acīm raudzījās sievietes. Bērni saspringtām sejām turpināja krāsot, pūlēdamies ar krāsu nenosmērēt zīmējuma kontūras.

Reģistratore atgriezās tieši pēc piecām minūtēm.

"Diemžēl daktere Cukermane nevar jūs pieņemt." Ar nervozu roku viņa norādīja uz grūtnieču brigādi. "Kā redzat, šorīt mums ir daudz pacientu."

Galjano ieskatījās tieši reģistratores brillēs.

"Vai nu daktere Cukermane iznāks šeit tagad —, vai arī mēs dosimies pie viņas."

"Jūs nedrīkstat iet izmeklēšanas kabinetā." Viņas balss skanēja gandrīz kā vaimanas.

Galjano izvilka gumijas steku un, pielicis to pie mutes, turpināja raudzīties reģistratores acīs.

Reģistratore dziļi nopūtās, pacēla rokas un devās atpakaļ.

Sāka raudāt zīdainis. Māmiņa pacēla blūzi un bērna mutīti tuvināja krūts galiņam. Galjano pamāja ar galvu un pasmaidīja. Māmiņa aizgrieza plecu.

Gaiteņa galā plaši atsprāga durvis. Pūzdama elsdama kā maza lokomotīve uzgaidāmajā telpā iedrāzās Cukermane. Viņa bija drukna sieviete ar īsi apgrieztiem pelēcīgiem matiem. Mājās. Sliktā apgaismojumā. Ar neasām šķērēm.

"Vai jūs apjēdzat, ko pašlaik darāt?" viņa angliski runāja ar akcentu. Man šķita, ar austrāliešu.

Reģistratore paglābās aiz sava galda un sakumpa pār kādu priekšmetu.

"Jūs nedrīkstat šeit kaulēties un traumēt manus pacientus…"

"Vai nu mēs turpināsim viņus traumēt, vai arī jūs izvēlēsieties vietu privātai sarunai." Galjano dakterei veltīja ledainu smaidu.

"Jūs negribat saprast, ser. Man tiešām šorīt nav laika."

Galjano pabāza roku zem žaketes un, izvilcis roku dzelžus, tos pažvadzināja viņai zem deguna.

Cukermane viņā nikni blenza.

Galjano žvadzināja.

"Tas ir absurds."

Cukermane apsviedās apkārt un aizdrāzās pa gaiteni. Sekojām viņai garām vairākiem izmeklēšanas kabinetiem. Dažās telpās manīju pa kādai ar palagu apsegtai sievietei vertikālā stāvoklī paceltām, fiksētām kājām. Neapskaudu sievietes, kas spiestas gaidīt šādā provocējošā pozā.

Cukermane mūs veda garām kabineta durvīm ar viņas vārdu uz telpu, kurā atradās krēsli un TV video ierīce. Iedomājos, kādas videofilmas šeit tiek demonstrētas. Padomi jūsu krūšu pārbaudei. Ritma metodes panākumi. Mazuļa peldināšana.

Galjano velti netērēja laiku.

"Jūs bijāt Patrīsijas Eduardo priekšniece Medicīnas centra slimnīcā."

"D" " D1JU.

"Vai ir kāds iemesls tam, ka jūs neminējāt viņas vārdu iepriekšējās sarunas laikā?"

"Jūs interesējāties par pacientiem."

"Saprotiet mani, dakter. Es ierados šeit, lai apjautātos par trim sievietēm. Viena no šīm sievietēm bija jūsu darbiniece, tikai citā nodaļā, un jūs to noklusējāt?"

"Tas ir izplatīts uzvārds. Biju aizņemta. Nesaskatīju tur nekādu sakarību."

"Saprotu." Galjano balss intonācija norādīja, ka viņš nesaprot. "Labi. Parunāsim par viņu tagad." " Patrīsija Eduardo bija viena no daudzajām manā pārziņā esošajām meitenēm. Nezinu, ar ko viņas nodarbojās ārpus slimnīcas."

"Jūs nekad neapvaicājāties par viņu privāto dzīvi?"

"Tas nebūtu taktiski."

"Aha. Cilvēki manījuši, ka jūs ar Patrīsiju pirms viņas pazušanas esat sastrīdējušās."

"Meitenes ne vienmēr attaisno manas cerības."

"Vai tā bija arī ar Patrīsiju?"

Viņa brīdi vilcinājās. "Nē."

"Kāpēc tad jūs abas saplūcāties?"

"Saplūcāmies." Viņa caur lūpām izpūta gaisu. "Es to diezin vai sauktu par plūkšanos. Mis Eduardo nepiekrita manam padomam."

"Padomam?"

"Medicīniska rakstura."

"Kā neitrālas priekšnieces?"

"Kā dakteres."

"Tātad Patrīsija bija paciente."

Cukermane uzreiz saprata savu kļūdu.

"Iespējams, ka viņa reiz ir apmeklējusi šo klīniku."

"Kāpēc?"

"Nevaru atcerēties katras šeit atnākušās sievietes sūdzības."

"Patrīsija nebija katra sieviete. Viņa pie jums katru dienu strādāja."

Cukermane neatbildēja.

"Viņa nebija reģistrēta jūsu grāmatā."

"Dažreiz tā gadās."

"Pastāstiet par viņu."

"Ziniet, es to nevaru."

"Pacienta konfidencialitāte."

"Sis ir slepkavības gadījums. Pie velna pacienta konfidencialitāti." Cukermane sastinga, uz viņas vaiga parādījās un vērsās plašumā dzimumzīme.

"Runāsim vai nu šeit, vai policijas pārvaldē," sacīja Galjano.

Cukermane norādīja uz mani. "Sī sieviete nav oficiāla pārstāve."

"Jums ir absolūta taisnība," es teicu. "Jūs nedrīkstat pārkāpt savu zvērestu. Uzgaidīšu vestibilā."

Pirms kāds paspēja iebilst, izgāju no telpas. Vestibils bija tukšs. Klusiem soļiem steidzos uz Cukermanes kabinetu, ieslīdēju iekšā un aizvēru durvis.

Pa puspavērtajām žalūzijām iespīdēja rīta saule, mezdama taisnas ēnas pār galdu un veidodama krāsainu loku ap mazu kristāla pulksteni. Klusumu pārtrauca vienīgi pulkstenis, kas tikšķēja klusi un ātri kā kolibri sirds.

Divas sienas aizklāja grāmatu plaukti. Trešo plaukti ar aktu vākiem. Tie visi bija pelēkā oficiālā krāsā.

Aši aplūkoju nosaukumus. Parastie medicīnas žurnāli. JAMA. Fertility. Parastie medicīniskie teksti. Vairāki sējumi par šūnu bioloģiju. Lielāks skaits par reproduktīvo fizioloģiju un embrioloģiju.

Kabineta tālākajā stūrī atradās vēl vienas durvis. Vannasistaba?

Aizturēju elpu un klausījos.

Tik. Tik. Tik. Tik. Tik.

Piesteidzos klāt un pagriezu rokturi.

Ieraudzīju ne to, ko biju sagaidījusi. Telpas lielāko daļu aizņēma divi gari, ar mikroskopiem, mēģenēm un Petri šālītēm apkrauti galdi. Aizstiklotos skapīšos stāvēja pudeles un vanniņas. Plauktus aizpildīja burkas ar embrijiem un augļiem, uz katras bija etiķete ar grūtnieces vecumu.

Vienā no trim ledusskapjiem, kas stāvēja pie aizmugures sienas, jauns vīrietis novietoja flakonu. Izlasīju etiķeti. Govs augļa serums.

Izdzirdis atveramies durvis, vīrietis pagriezās. Viņam mugurā bija zaļš sporta krekliņš, melnos zābakos sabāztas aizsargkrāsas bikses. Viņa mati bija gludi saglausti un uz kakla sasieti mezglā. Ap kaklu karājās zelta ķēde ar iniciāļiem HS. Stilīgs komandoss.

Viņa skatiens aizslīdēja man garām uz Cukermanes kabinetu.

"Vai jūs šeit ielaida daktere?"

Pirms paspēju atbildēt, pa ārdurvīm iedrāzās Cukermane. Apgriezos, un mūsu acis uz pāris mirkļiem sastapās.

"Nepiederošām personām šeit ienākt aizliegts." Viņas seja līdz pat nesakopto matu saknēm bija sasārtusi.

"Atvainojiet. Es apmaldījos."

Cukermane apgāja man apkārt un aizvēra laboratorijas durvis.

"Ejiet." Viņas lūpas bija sakniebtas, un viņa smagi elpoja caur degunu.

Steigdamās projām, dzirdēju, kā atvērās laboratorijas durvis, pēc tam niknu balsi. Vardu. Ilgāk neklausījos. Man bija jāatrod Galjano.

Lai gan nekad nebijām tikušies, šī komandosa vārds man bija pazīstams.

DIVDESMIT SEPTĪTĀ NODAĻA

"Jūs esat pārliecināta?"

"Papuča žurkas seja, mammas divkrāsainās acis."

"Viena brūna, otra zila."

Pamāju ar galvu. Grūti aizmirst nejēgas, Paraiso viesnīcas īpašniekus. "Un burtus HS, kas karājas viņam kaklā."

"Horhe Serano."

"Jā. Un vēl es dzirdēju, ka viņa vārdu minēja Cukermane."

Jutu prieka uzplūdus. Tad tie noplaka.

"Velns parāvis, ko viņš ar Cukermani dara laboratorijā?"

"Vai redzējāt trusīšus?"

Paskatījos uz viņu, lai pārliecinātos, vai viņš nejoko. Viņš jokoja.

"Paklau, vai tas tiešām bija Horhe Serano…"

"Es nekļūdījos, Galjano."

"Horhi Serano un Cukermani saista Paraiso. Cukermane pazina Patrīsiju Eduardo. Notikumu virknē trūkst viena posma."

Mēs sēdējām Galjano patruļmašīnā vienu kvartālu uz austrumiem no Cukermanes klīnikas.

"Cukermane ķīvējas ar Eduardo. Eduardo atrod mirušu viesnīcā, kas pieder Cukermanes darbinieka vecākiem." Veltīgi centos runāt mierīgi.

"Sargieties no koronārās trombozes."

"Es demonstrēju enerģiju un mērķtiecību."

"Mani iedvesmo jūsu domas gājiens. Parunāsim par Serano."

Kad atgriezāmies klīnikā, Serano bija aizgājis.

Arī Cukermane.

Bija aizgājušas arī sievietes, kas gaidīja medicīnisko apskati.

Viens robs Hipokrata zvērestā.

Reģistratore piekrita, ka Horhe Serano ir klīnikas darbinieks. Viņa raksturoja Horhi kā dakteres Cukermanes personīgo asistentu. Viņas rīcībā bija vienīgi viņa vecāku viesnīcas adrese.

Ierosināju vēlreiz ieskatīties Cukermanes laboratorijā. Galjano manu priekšlikumu noraidīja, teikdams, ka labāk būtu nogaidīt līdz ordera saņemšanai.

Braucām uz Paraiso.

Kopš mūsu pirmās tikšanās Serano prāta spējas nebija vairojušās. Dēlu viņi nebija redzējuši vairākas nedēļas un par viņa atrašanās vietu neko nezināja. lapat viņi nevarēja pateikt, kur Horhe atradās divdesmit devītajā oktobrī. Viņi nepazina Mariju Cukermani, nebija neko dzirdējuši par viņas klīniku.

Galjano parādīja Patrīsijas Eduardo fotogrāfiju. Eduardo viņi nekad nebija redzējuši, viņiem nebija ne mazākā priekšstata, kā viņa nonākusi kanalizācijas baseinā.

Senjora Serano apjūsmoja zirgus.

Atceļā no Paraiso Galjano mani izsēdināja pie FAFG pārvaldes, bet pats devās iztaujāt Horhi Serano. Jau kārtoju uz galda Cupanjas skeletu, kad piezvanīja Raiens.

"Kaut ko atradu Nordsterna apakšveļā."

"Olas triepienus?"

"Tev patīk zoboties, Brenan. Lūdzu, pasaki saprotamāk."

"Spāniski tu runā labāk par mani."

"Var skaidrot dažādi. Bioloģiski."

"Vai tu nevari mazliet pastrādāt? No brīža, kad piekritu palīdzēt Galjano, man gandrīz neatliek laika Cupanjas kaulu pētīšanai, bet tas ir mans galvenais uzdevums."

"Bets man stāstīja, ka tu neesot paēdusi pusdienas."

Attiecībā uz maltītēm Raiena fantāzija krietni pārspēja manas vecmāmiņas amatieriskās receptes.

"Es apsolīju Mateo…"

"Ejiet vien." Mateo bija iekārtojies blakus manai darbstacijai. "Kad notversiet slepkavu, būsim visi atkal kopā."

Piespiedu telefonu pie krūtīm.

"Vai esat pārliecināts?"

Viņš pamāja ar galvu.

Sniedzu Raienam norādījumus un atslēdzu telefonu.

"Vai varu jums kaut ko pajautāt, Mateo?"

"Protams."

"Kas ir Alehandro Bastoss?"

Rēta uz viņa lūpas kļuva asa kā nazis. Ar plaukstu viņš norādīja uz mūsu starpā novietoto skeletu.

"Pulkvedis. Slepkava, atbildīgs par visu notiekošo. Kaut viņš sadegtu elles ugunīs."

Līdztekus karstam pokeram esmu iemīļojusi arī miltainu, krietni apceptu zivi. Tieši to arī ēdu, kamēr Raiens šķirstīja galda kalendāru, kuru bija atradis Nordsterna ceļasomā.

Atradis ierakstu, Raiens kalendāru pacēla tā, lai es varētu izlasīt.

16. maijā Nordsterns plānoja tikšanos ar Eliasu Himenesu.

Centos atcerēties.

"Ta notika divas dienas pirms viņa intervijas ar mani."

Kodīju un mēģināju norīt zivs kumosu. Tie bija tikai formāli ieraksti.

"Kas ir Eliass Himeness?" jautāju.

"Sūnu bioloģijas profesors Sankarlosa Universitātē."

"Vai intervija tika ierakstīta lentē?"

"Nevienā kasetē, kuru es noklausījos, tās nebija."

"Vai profesors nepriecātos par mūsu apciemojumu?"

"Tiklīdz atbrīvosies detektīvs Galjano."

"Baidies no akadēmiķiem?"

"Esmu uzaicinātais policists citā valstī. Bez pilnvaras. Bez ieročiem. Bez atbalsta. Tikpat labi es varētu būt žurnālists."

"Un liels burta kalps."

"Precīzi trāpīts."

Zivi atgrūdu pēc iespējas tālāk.

"Atkal tie genomi! Vēl viens brauciens Beta limuzīnā!"

Ceļā uz Universitātes pilsētiņu 12. zonā Galjano mūs ar Raienu informēja par vakardienas rezultātiem. Maz kas bija ziņojams par Horhi Serano. Cālim bija bieza ādas žakete, daži lielākoties sīki likuma pārkāpumi. Zādzības veikalos. Vandālisma gadījumi. Braukšana dzērumā. Taču Horhe nekur nebija atrodams, lai viņu iztaujātu par pagātnes nedarbiem. Viņš bija pazudis kā zivs ūdenī.

Galjano kolēģis esot interesējies par Antonio Diasu.

Ernandess noskaidroja, ka astoņdesmito gadu sākumā apgabala prokurors dienējis armijā par leitnantu, galvenokārt Sololas tuvumā. Viņa komandieris bijis Alehandro Basloss.

Terrifico (Jauki).

Ernandess noskaidrojis arī, ka Bastosa pulkā dienējuši daudzi augsta ranga policijas ierēdņi.

Mucho terrifico (Vēl jaukāk).

Profesora Himenesa adrese bija Eciificio M2, zilas un baltas krāsas taisnstūrveida ēka universitātes pilsētiņas centrā. Rīc ceļa norādēm devāmies uz Bioloģijas zinātņu centru un viņa kabinetu atradām otrajā stāvā.

Atceros Mimenesa milzīgo vairogdziedzeri. Tas bija valrieksta lielumā, plūmes krāsā. Citādi viss, kas man palicis atmiņā, ir iespaids par ļoti vecu cilvēku ar neparasti melnām acīm.

Mums ienākot, Himeness palika sēžam. Viņš tikai vēroja, kā mēs nācām iekšā pa durvīm.

Kabinets bija apmēram sešreiz astoņas pēdas liels. Sienas klāja krāsainas šūnu fotogrāfijas dažādās mitozes stadijās. Varbūt mejozes. Nebiju pārliecināta.

Himeness nedeva Galjano iespēju uzsākt sarunu.

" Tas cilvēks ieradās ar jautājumu par cilmes šūnām. Iedevu viņam sinopsi un atbildēju uz viņa jautājumiem. Tas ir viss, ko zinu.

"Ollijs Nordsterns?"

"Neatceros. Viņš teica, ka vācot materiālus aprakstam."

"Ko viņš jautāja?"

"Viņš gribēja uzzināt par embrija cilmes šūnu virknēm un teica, ka šo pētījumu atbalstot prezidents Džordžs Bušs." "Un?"

"Es viņam pastāstīju." "Ko jūs viņam pastāstījāt?"

"Saskaņā ar NIH…"

"…Nacionālā veselības institūta (National Institutes of Health) datiem…," es atšifrēju.

"…eksistē septiņdesmit astoņas virknes."

"Kur?" es jautāju.

No papīru kaudzes Himeness izvilka un pasniedza man izdruku. Kamēr pārlaidu acis vārdiem un skaitļiem, Galjano radās izdevība gūt detalizētu priekšstatu par cilmes šūnu pētījumiem.

BresaGen Inc., Atēnas, Džordžija, 4;

CyThera Inc., Sandjego, Kalifornija, 9;

ES Celi International/Melburna, Austrālija, 6;

Geron Corporation, Menlopārka, Kalifornija, 7;

Gēteborgas Universitāte, Gēteborga, Zviedrija, 19;

Karolinskas Institūts, Stokholma, Zviedrija, 6;

Maria Biotech Co. Ltd. Marijas Neauglības slimnīcas Medicīnas Institūts, Seula, Koreja, 3;

MizMedi Hospital Seulas Nacionālā universitāte, Seula, Koreja, 1;

Nacionālais bioloģisko zinātņu centrs / Tatas Fundamentālo pētījumu institūts, Bangalora, Indija, Počonas CHA Universitāte, Seula, Koreja, 2;

Cerību dzīvības zinātnes (Reliance Life Sciences), Mumbeja, Indija, 7;

Teknionas Universitāte, Haifa, Izraēla, 4;

Kalifornijas Universitāte, Sanfrancisko, Kalifornija, 2;

Viskonsinas Absolventu pētījumu centrs, Medisona, Viskonsina, 5.

Mana uzmanība no jauna atgriezās pie saraksta trešā punkta. Neuzkrītoši to parādīju Raienam. Mēs saskatījāmies.

"Vai ar septiņdesmit astoņiem nav diezgan?" Galjano jautāja, noklausījies ierakstu ES šūnas 101.

"Velns parāvis, nē."

Runājot Himenesam bija dīvains paradums sašķiebt uz kreiso pusi galvu. Varbūt uz balss saitēm spieda vairogdziedzeris. Varbūt viņš vēlējās to noslēpt.

"Dažas no šīm virknēm var zaudēt efektivitāti, zaudēt savu daudzfunkcionalitāti vai vienkārši sabrukt. Četras no sešām kolonijām, kas radītas kādā ASV biotehnoloģijas firmā, nevaru pateikt, kura virkne izrādījās nestabila." Himeness izšņauca degunu. "Jau sakrājies daudz neapmierinātu pieprasījumu."

Ar kaulainu pirkstu viņš norādīja uz izdruku, kas bija manās rokās.

"Un ieskatieties sarakstā. Daudzas no šīm virknēm atrodas privātās rokās."

"Un, kā zināms, privātās kompānijas savus rezultātus neizpauž," konstatēja Raiens.

"Jūs to pareizi uztvērāt, jaunais cilvēk."

"Vai Amerikas valdība kaut ko dara, lai nodrošinātu pieeju datiem?" Galjano jautāja.

"Nacionālais veselības institūts NIIT sastāda cilvēka embrija cilmes šūnu reģistru. Iomēr NIH atzīst, ka šūnu virkņu izplatīšana paliek to laboratoriju ziņā, kuras ir tās radījušas."

"Embrija cilmes šūnas var kļūt par vērtīgu preci," piebilda Raiens.

Himenesa smiekli atgādināja kladzināšanu.

"Pēc Buša paziņojuma cilmes šūnu krājumi stipri sarukuši."

Manā galvā veidojās ļoti uztraucoša doma.

"Dakter Himenes, cik sarežģīta ir cilvēka embrija cilmes šūnu kultūru audzēšanas metodoloģija?"

" Tas nebūs pa spēkam otrā kursa studentiem bioķīmijas laboratorijā, ja to jūs gribat zināt. Bet ne tik sarežģīta ir speciālistam."

"Kā tā darbojas?"

"Jūs dabūjat svaigus vai saldētus embrijus…"

"Kur?"

"IVF laboratorijās."

"Klīnikās laulātiem pāriem, kas ārstējas no neauglības," atšifrēju saviem kolēģiem policistiem.

"Šūnas ekstrahē no blastocistas iekšējās šūnu masas. Šūnas ievieto Petri šālītēs ar augšanas vidi, kuru papildina govs augļa serums…"

Mana sirds sāka nevaldāmi dauzīties.

"…vai peļu embrija fibroblastu barotnes slāņiem, kas apstaroti ar gamma stariem, lai novērstu to dubultošanos. Sūnām ļauj augt no deviņām līdz piecpadsmit dienām. Kad iekšējo šūnu masas ir sadalījušās un izveidojušas piciņas, šūnas no perifērijas disociē, ievieto atpakaļ kultūrā un…"

Tālāk vairs neklausījos. Zināju, ar ko nodarbojas Cukermane.

Uztvēru Raiena skatienu un devu zīmi, ka mums ir laiks iet.

Himeness turpināja klāstīt par alternatīvu tehniku, par embrija cilmes šūnu injicēšanu peļu ar traucētu imūnsistēmu sēkliniekos.

"Paldies, profesor," es pārtraucu.

Raiens un Galjano manī palūkojās, it kā es būtu zaudējusi prātu.

"Noslēgumā vēl viens jautājums. Vai Nordsterns interesējās par sievieti vārdā Marija Cukermane?" lespejams.

"Ko jūs viņam atbildējāt?"

"To pašu, ko teikšu jums, jaunkundz. Neesmu par viņu dzirdējis."

"Cukermane mēģina attīstīt cilmes šūnu virkni."

Bijām atgriezušies Beta limuzīnā. Mana seja dega, vēderā rosījās dīvaini radījumi.

"Kāpēc?" Raiens jautāja.

"Kā lai es zinu? Varbūt viņa grib nopelnīt prēmiju. Varbūt melnajam tirgum."

Aizvēru acis. Zem plakstiņiem šaudījās brokastu zivs. Atvēru acis.

"Esmu pārliecināta, ka Cukermane nodarbojas tieši ar to. Es redzēju laboratoriju, redzēju govs augļa serumu."

"So vielu droši vien izmanto arī citiem mērķiem," iebilda Galjano.

"Sešas no esošajām cilmes šūnu virknēm atrodas Monaša Reproduktīvās bioloģijas institūtā Melburnā, Austrālijā," es nomurmināju. "Cukermane divus gadus pavadīja kādā pētniecības institūtā Melburnā. Ja jūs vēlaties pārbaudīt, varu saderēt, ka tas būs Monaša institūts."

"Bet kāpēc?" Raiens atkārtoja.

"Varbūt Cukermane paredz, ka tagad, kad ASV valdība embrija cilmes šūnu pētīšanai piešķīrusi ierobežotu finansējumu, pieaugs melnā tirgus apmēri." Galjano paraudzījās uz mani. "Vai jums kas nekaiš?"

"Nekas."

"Jūs esat pietvīkusi."

"Jūtos labi."

"Un labā daktere plāno laist tirgū kreiso preci," teica Raiens.

Galjano paskatījās uz mani vēlreiz, taču neko neteica, bet ieslēdza radio.

"Kā skalpu tirgotāji, kas nelegāli pārdod donoru orgānus." Skepse Raiena balsī bija mazinājusies. "Neģēļi…"

Pārtraucu Raienu.

"Un Horhe Serano viņai palīdz."

Klausījos, kā Galjano raksturoja aizdomās turēto Cukermani un Serano. Mans vēders savādi gurkstēja. Abi vīrieši paskatījās uz mani, taču neko nekomentēja.

Vairākas jūdzes braucām, klausoties, kā mans vēders rūkšanā sacenšas ar radio.

Ierunājos pirmā.

"Kurā versijā iederas Patrīsija Eduardo?"

"Kurā iederas Antonio Diass?" jautāja Galjano.

"Kurā iederas Ollijs Nordsterns?" jautāja Raiens.

Visi jautājumi palika bez atbildēm.

"Man ir plāns," Raiens ierunājās. "Bets piedabū tiesnesi izsniegt orderi."

"Ja vien tur nebūs tas nelietis Diass."

"Es pabeigšu klausīties lentēs ierakstītās intervijas. Brenana turpinās lasīt Nordsterna papīrus." "Labi," es piekritu. "Bet es strādāšu viesnīcā." Mani pārņēma pēkšņa vēlēšanās uzturēties vannasistabas tuvumā.

"Nepatīk mana sabiedrība?" Raiens sataisīja skābu seju.

la ir musa, es teicu, lu parprati.

Kad piebraucām pie pārvaldes, paņēmām Nordsterna aktu vākus un atgriezāmies viesnīcā, pulkstenis jau rādīja pāri pieciem.

Ietve tagad izskatījās tā, it kā tai būtu trāpījusi tomahauka tipa raķete. Ar pilnu sparu darbojās četri pneimatiskie veseri, izraisot vibrācijas visās manu smadzeņu krokās. Prožektoru gaisma un spaiņi liecināja, ka troksnis turpināsies visu nakti.

Nomurmināju sevišķi sulīgu lamuvārdu.

Raiens un Galjano jautāja, vai jutīšos labi. Apgalvoju, ka man nepieciešama tikai atpūta. Vannasistabu nepieminēju.

Kad aizripoja viņu mašīna, ievēroju, ka puiši smejas.

Paranoja vērtās plašumā.

Nolamājos vēlreiz.

Ienākusi savā augšstāva numurā, tūlīt steidzos pie mājas aptieciņas.

Keitija vienmēr par mani zobojas. Dodamās uz ārzemēm, es vienmēr ņemu līdzi medikamentus. Acu pilienus. Deguna aerosolu. Skābes neitralizētāju. Caurejas līdzekli. Neko nevar zināt.

Šodien es zināju.

Iedzēru imodiju un malku peptobismola un izstiepos gultā.

Un drāzos tieši uz vannasistabu. Pēc bezgalīgi gara laika sprīža atkal apgūlos drebēdama, taču juzdamās labāk.

Veseri turpināja klaudzināt.

Tiem piebalsoja mana galva.

Ieslēdzu ventilatoru. Tas troksni nevis slāpēja, bet vēl pastiprināja.

Atgriezos vannasistabā, aukstā ūdenī samitrināju lupatu, piespiedu pie pieres un vēlreiz apgūlos uz muguras, šaubīdamās, vai patiešām vairs vēlos dzīvot.

Jau laidos snaudā, kad atskanēja mobilā telefona zvans.

Nolamājos.

Ja!

"Raiens."

"Jā."

"Jūties labāk?"

"Ej pie velna ar savu zivi."

"Es jau tev teicu ņemt kukurūzas plāceni ar desiņu. Kas tas par troksni?"

"Pneimatiskie veseri. Kāpēc tu zvani?"

"Tev bija taisnība, pieminot Melburnu. Cukermane tur pavadīja divus gadus pie reproduktīvās bioloģijas vai tamlīdzīgiem pētījumiem."

"Aha."

Pa pusei klausījos Raienu, pa pusei savu vēderu.

"Tu nekad neatminēsi, kas tur bija vēl."

Sim vārdam pievērsu visu uzmanību.

DIVDESMIT ASTOTĀ NODAĻA

"Tas pats Lūkass, kas ar Anlonio Diasa rīkojumu konfiscēja Paraiso skeletu?"

"Hektors Luiss Kastiljo Lūkass."

"Bet Lūkass ir tiesu medicīnas ārsts."

"Acīmredzot viņš sāka citādi."

"Kāds sakars Diasam ir ar Lukasu?" es jautāju.

"Labāk jautā: kāds sakars ir Cukermanei ar Lukasu?"

"Vai ir kas jauns Cukermanes vai Horhes Serano lietā?"

"Vēl ne. Galjano neizlaiž Cukermanes klīniku un māju no acīm, novēro viņas mašīnu. Tiek novērota arī viesnīca Paraiso. Mēs viņus visai drīz pieķersim."

"Vai Galjano orderi dabūja?"

"Pašlaik viņš runā ar tiesnesi."

Beidzu runāt, uzliku kompresi un apgūlos uz spilveniem.

Te tiešām trūka loģikas. Bet varbūt bija? Vai dakteris Lūkass kalpoja Diasam? Vai dakteris bija licis iznīcināt Patrīsijas Eduardo kaulus pēc apgabala prokurora rīkojuma? Varbūt viss bija noticis otrādi? Vai Lūkasam bija ietekme uz Diasu?

Diasu varētu saistīt ar Cupanju, varbūt, pat ar šaušanu uz Karlosu un Molliju. Bet kāpēc viņam būtu bijis nepieciešams konfiscēt Paraiso atrastos kaulus? Kāpēc gan viņu būtu varējusi interesēt jaunas meitenes grūtnieces slepkavība?

Karloss un Mollija! Vai viņu uzbrucēji patiešām bija minējuši manu vārdu? Vai es biju nākamais mērķis? Kam?

Baiļu un drebuļu pārņemta, palīdu zem segām.

Taču galvā virmoja jautājumi.

Lūkass katrā ziņā Cukermani pazīst. Maz ticams, ka divi Gvatemalas dakteri, vienlaikus atrazdamies tai pašā Austrālijas pētniecības iestādē, viens par otru neko nezinātu. Vai viņi kopīgi strādā arī tagad? Pie kādas problēmas?

Kāds bija Nordsterna lielais noslēpums? Kā viņš par to bija uzzinājis?

Vai Bastosam bija vēl kāds sakars ar Diasu, izņemot kopā pavadīto laiku armijā? Kāpēc Nordsterns bija apvilcis loku ap fotogrāfiju, kurā Diass ar Bastosu abi vēro parādi Ksaksaksakā?

Vai visi šie fakti savstarpēji ir saistīti? Tikai daži? Vai tās bija vienīgi epizodes korumpētā valstī?

Vai man draudēja briesmas?

Veseru troksnis apslāpēja ielas troksni. Dūc ventilators. Istaba lēnām iegrima tumsā, skaņas attālinājās.

Nezinu, cik daudz laika bija pagājis līdz brīdim, kad spalgi iezvanījās telefons. Pielēcu kājās, lai gan bija vēl tumšs.

Dzirdu elpu. Tad iezvana signāls.

"Nolādētais stulbais bastard!" Droši vien nepareizi piezvanījis un nolicis klausuli.

Nosviedu klausuli.

Sēdēdama uz gultas malas, piespiedu plaukstas pie vaigiem. Šķita, ka tie bija kļuvuši vēsāki. Medikamenti palīdzēja.

Rat-a-tat-a-tat. Rat-a-tat-taaaaat. Rat. Rat. Rat.

Cik cementa īsti bija uz ielas?

"Pilnīgi pietiekami."

No miniledusskapja izņēmu diētisko kokakolu un iedzēru vienu malku.

ojā.

Eksperimentālā kārtā noriju vēl vairākus malkus un bundžiņu noliku uz galda. Tad norāvu drēbes un skalojos zem dušas, līdz vannasistaba bija pilna ar tvaikiem. Aizvēru acis, ļāvos, lai ūdens šausta krūtis, muguru, pietūkušo vēderu. Ļāvu ūdenim līt pār galvu, pleciem, gurniem.

Noslaucījusies dvielī, sasukāju matus, iztīrīju zobus, uzvilku kokvilnas zeķes un ķēros pie saldajiem izmeklēšanas dokumentiem.

Juzdamās kā no jauna piedzimusi, izvilku Nordsterna dokumentus un iekārtojos pie galda. Blakus numurā dzirdēju, ka kāds ieslēdz televizoru, tad bezmērķīgi maina kanālus. Beidzot mans kaimiņš izvēlējās skatīties tikai futbola pārraidi.

Paņēmu pirmo foliantu ar nosaukumu "Spekters". lajā bija sakopoti izgriezumi no avīzēm, piezīmes, Andrē Spektera un viņa ģimenes fotogrāfiju klāsts. Divās polaroīdās fotogrāfijās varēja redzēt vēstnieku kopā ar Aīdu Peru.

Otrajam foliantam nosaukuma nebija. Tajā atradās restorānu un taksometru rēķini. Izdevumu kvītis. Dienesta apliecība.

Beidzu dzert kokakolu.

Arā turpināja dauzīt pneimatiskie veseri.

Uz trešā sējuma atpazinu uzrakstu "SŪNAS". Biju tikusi līdz pusei, kad ieraudzīju iedaļu:

Cilmes šūnas, kas audzētas no mirušo ķermeņiem.

Lasot aprakstu, sažņaudzās sirds.

Pētnieku grupa Solkas institūtā Laholjā, Kalifornijā, izstrādājusi metodi cilmes šūnu paraugu iegūšanai no mirušiem cilvēkiem. Par šo atklājumu ziņojis žurnāls Nature.

"Ak Dievs."

Tukšajā istabā mana balss izskanēja neparasti skaļi.

Turpināju lasīt.

Ja saliek blakus vienpadsmit nedēļas veca mazuļa un divdesmit septiņus gadus veca vīrieša audus, kļūst saskatāmas nenobriedušo smadzeņu šūnu priekšrocības. So metodi Solkas komanda izmantojusi, iegūstot paraugus arī no cita vecuma cilvēkiem divas dienas pēc viņu nāves.

Zemteksta piezīmē bija norādīts, ka materiāls saņemts no BBC Netos mājaslapas. Līdzās hltp adresei kāds bija pierakstījis Cukermanes vārdu.

Mani pārņēma karstuma vilnis, rokas drebēja.

Recidīvs.

Paķēru imodiju.

Atgriezusies no vannasistabas, ievēroju, ka uz paklāja durvju priekšā krīt dīvaina ēna. Devos pārbaudīt durvis, tās nebija kārtīgi aizslēgtas.

Vai tiešām, atgriezusies savā numurā un steigdamās uz vannasistabu, es būtu atstājusi durvis vaļā? Jutos nelāgi, jo šāda neuzmanība nebija manā dabā.

Aizvēru un noslēdzu durvis, bet maniem simptomiem pievienojās satraukums.

Vajuma pārņemta, zvanīju Galjano. Rokas drebēja vēl stiprāk.

Galjano un Raiens bija izgājuši. Pirms biju spējīga atstāt ziņojumu, ar grūtībām noriju siekalas.

Nolādēts! Es taču nevarēju būt saslimusi. Nedrīkstēju!

Savācu kopā Nordsterna foliantus un sakrāvu tos kaudzē blakus atzveltnes krēslam. No gultas izvilku vatēto segu un, zem dibena sakrustojusi kājas, ietinos tajā. Ar katru minūti jutos aizvien sliktāk.

Pārlieku slikti.

Atvēru vienu dokumentu mapi. Intervijas. Lasīdama slaucīju acis. Zem sporta krekliņa straumēm plūda sviedri.

Pēc dažām minūtēm vēderā sajutu asas sāpes, pēc tam nelabu garšu mutē. No kakla līdz matu galiem cēlās karsonis.

Skrēju uz vannasistabu, rīstījos, līdz sāka sāpēt sāni, tad atgriezos krēslā un no jauna iekūņojos segā. Ik pa brīdim savu ceļojumu atkārtoju. Ar katru gājienu jutos sliktāk.

Iekritusi krēslā ceturto reizi, aizvēru acis un uzrāvu segu līdz zodam. Mana āda sajuta kokvilnas raupjumu. Saodu pati savu aromātu. Galva griezās, un plakstiņos plaiksnījās sīkas zvaigznītes.

Veseru troksnis kļuva klusāks, līdz atgādināja popkorna kraukšķus. Redzēju siseņus lidināmies vasaras vakarā. Zirnekļu tīmekļus. Sarkanas, izvalbītas acis. Jutu asinīs rāpojam kukaiņus.

Te atkal biju kopā ar Keitiju. Viņa bija maziņa, trīs vai četrus gadus veca. Mēs lasījām bērnu dzejoļu grāmatu. Viņas mati bija pavisam blondi. Tajos kā mēnessgaisma miglā mirdzēja saule. Viņa bija uzlikusi priekšautu, kuru biju nopirkusi ceļā uz Nentaketu.

Ļauj, es tev palīdzēšu, mīļumiņ. Es to varu. Protams, vari.

Es pazīstu burtus. Tilzai dažreiz neprotu tos salikt k°Pā-

Tas ir grūti.

Pacieties.

Hektors Veķors zaļā frakā Stāv un skatās tumšā akā. Hektoru Veķoru sūta pie karalienes; Karalienei viņš nepatīk, arī karalim ne; Ta Hektoru Veķoru sūta atpakaļ. Kāpēc viņš viņiem nepatika, māmiņ? Es nezinu.

Vai viņš ir slikts cilvēks?

Domāju, k^ ne.

Kāds ir karalienes vārds?

Arabella.

Keitija iespurdzās.

Kāds ir karaļa vārds?

Cārlijs Olivers. Atkal smiekli-

Tu vienmēr saki jocīgus vārdus, māmiņ. Man patīk skatīties, kā tu smejies. Kāds ir Hcktora Veķora uzvārds? Lūkass.

Varbūt viņš patiesībā nebija veķors.

Varbūt ne.

Kas tad, māmiņ?

Kolektors?

Ķiķināšana.

Lektors.

Defektors.

Ežektors.

Disektors.

Inspektors.

Pamodos, stāvēdama vannasistabā, plaukstas un pieri piespiedusi pie spoguļa.

Vai tas bija tas vārds, kuru bija noklausījusies Mollija? Nevis inspeķors. Nevis Speķers.

Hektors.

Hektors Lūkass.

Vai tikai nebiju maldījusies? Vai apgabala prokuroru patiesībā nekontrolēja dakteris? \&i Mollijai un Karlosam uzbrukt nebija licis Lūkass? Kāds viņam ir sakars ar Cupanju? Nevarēju saprast. Vai tikai viņš nebija licis nogalināt Nordsternu, kad tas bija nonācis pārāk tuvu patiesībai?

Vai viņš licis noslepkavot Patrīsiju Eduardo? Vai Lūkass tāpat rīkotos arī ar Cukermani un Horhi Serano?

Vai viņš mēģinātu nogalināt Galjano un Raienu?

Grīļodamās piegāju pie naktsgaldiņa, taustījos pēc mobilā telefona.

Neatbildēja ne Raiens, ne Galjano.

Ar roku noslaucīju no sejas sviedrus.

Kur viņi aizgājuši? Uz Cukermanes klīniku? Morgu?

Domā!

Dziļi ievilku elpu, atvēru un aizvēru acis. Virpuļoja tēli. Uz plakstiņiem mirgoja dzirksteles.

Ko lai iesāk?

Izpūtu elpu. Tad vēlreiz.

Ja Lūkass patiešām bija bīstams, Raienam un Galjano tas nebūs bijis zināms. Cukermane būs ar viņu sazinājusies, un Lūkass varbūt domā, ka viņi nāks viņu arestēt un nošaut.

Uzrāvusi kājās kurpes, paķēru somiņu un drāzos lejup pa kāpnēm.

Pagāja divdesmit minūtes, līdz izdevās apturēt taksometru. "čDonde?"

Uz kurieni?

Uz kurieni bija devušies Raiens un Galjano? Ne uz Paraiso, ne Cukermanes klīniku. Šīs vietas bija izslēgtas.

Šoferis ar pirkstiem bungoja pa stūri.

Kur varētu būt Lūkass?

Varbūt man bija vajadzīgs Diass? Varbūt man kaut ko varētu pateikt daktere Fereira? Viss mans ķermenis trīcēja, zobi klabēja kā lēta rotaļlieta.

"čDonde, sefiora? (Uz kurieni, senjora?)"

Koncentrējies!

"Uz tiesu iestādes morgu."

tresaja zona

"Oui (Jā)."

Tā bija kļūda. Kāpēc?

Kamēr taksometrs brauca pa pilsētu, vēroju pastāvīgi mainīgo krāsu un formu jūkli. Gar ielu malām izkārti transparenti. Pie žogiem, sienām un ziņojumu dēļiem pielīmēti sludinājumi. Necentos tos izlasīt. Nevarēju. Galva griezās kā tajās dienās, kad reibumā biju aizmigusi, ar vienu kāju atspērusies pret grīdu, lai nepazaudētu kontaktu ar reālo pasauli.

Sapratu, ka biju pārmaksājusi, jo šoferis pasmaidīja un aizdrāzās projām.

Nu, nekas.

Pavēroju namu kvartālu. Apkārtne bija tikpat neomulīga kā iepriekšējā reizē, kad biju šeit, kapsēta vēl plašāka un tumšāka. Galjano automašīnas nekur nebija.

Palūkojos uz morgu. Fereira. Man jāsatiek daktere Fereira. Pa grantēto celiņu devos gar ēkas kreiso malu. Manas teniskurpes čirkstēja, un to skaņa griezās ausīs.

Celiņš noveda pie automašīnu stāvvietas, kur stāvēja divi transporta līdzekļi, balts Volvo un melns pikaps. Beta mašīnas nebija.

Labajā acī iezagās sviedru lāse. Ar piedurkni to noslaucīju.

Ko tagad? Nebiju domājusi doties iekšā bez Raiena vai Galjano līdzdalības. Meklēt Fereiru?

Aplūkoju personāla ieeju ēkas pagalma pusē. Slēgta. Slēgtas arī garāžas durvis, pa kurām ieveda līķus.

Centos būt mierīga. Piegājusi pie pirmā furgona, ielūkojos pa logu. Tukšs.

Piesteidzos pie otrās automašīnas.

Trešās.

Uz sēdekļa atradās atslēgu saišķis!

Sirdij dauzoties, pārvarēju kaunu un atkal vilkos ēkas virzienā.

Neviena no atslēgām personāla durvīm nederēja.

Nolādēts.

Drebošām rokām mēģināju atslēgt transporta nodaļas durvis.

Nav.

Nav.

Nav.

Atslēgu saišķis nokrita zemē. Tas meklējot, sagrīļojos un nometos četrrāpus. Līdz rokas tās uztaustīja, pagāja mūžība.

Piecēlusies kājās, sāku no jauna.

Piektā vai sestā slēdzene ieslīdēja atslēgā un pagriezās. Pavilku durvis par collu un sastingu.

Nekādu sirēnu, nekādu signālu. Neviena apbruņota sarga.

Pavilku durvis vēl par divām pēdām. Zobriteņi nokrakšķēja skaļāk nekā pneimatiskie veseri pie manas viesnīcas.

Neviens neparādījās. Neviens neiznāca ārā.

T ikko elpodama, sarāvos čokurā un ievilkos morgā. Kāpēc es tur vēlējos nokļūt? O, jā. Daktere Fereira vai Raiens, vai Galjano.

Mani apņēma pazīstamais miroņu un dezinfekcijas līdzekļu smakas maisījums. So smaku es pazītu visur.

Ar muguru atspiedusies pret koridora sienu, virzījos garām saliekamajiem ratiņiem, kantora telpai un mazai telpai ar logu, kuru aizklāja aizkars.

Līdzīga telpa bija arī manā Monreālas laboratorijā. Līķus uz ratiņiem aizstumj aiz stikla telpas tālākajā galā. Tad atvelk aizkarus. Tuvinieki uz to reaģē ar atvieglojumu vai skumjām. Tā ir pati sirdi plosošākā vieta visā morgā.

Aiz apskates telpas gaiteņa gals savienojās ar otru gaiteni. Paskatījos pa kreisi, pa labi.

Atkal acīs ielēca dzirksteles. Aizvēru acis un, ievilkusi dziļu elpu, tās atkal atvēru. Labāk.

Kaut gan gaitenis abos virzienos bija tumšs, zināju, kur atrados. Pa kreisi atpazinu autopsijas telpas, pa labi priekštelpu, pa kuru Anhelīna Fereira mani bija vedusi uz savu kabinetu.

Cik ilgs laiks bija pagājis, kopš viņa man iedeva Eduardo rentgena uzņēmumus? Nedēļa? Mēnesis? Mūžība? Manas smadzenes nespēja izskaitļot.

Nogriezos pa labi. Varbūt viņa ir tur. Viņa varēja pastāstīt par Lukasu.

Sajutu pēkšņas asas sāpes zarnās. Ievilku strauju, īsu elpu, gaidīju, kad mazināsies sāpes. Kad iztaisnoju augumu, acis apžilbināja spilgts staru kūlis; man pārsprāga galva. Atbalstījusies pret sienu, sāku krampjaini vemt.

Daktere Fereira? Raiens? Galjano?

Pēc bezgalīga laika sprīža spazmas pārgāja. Mutē sajutu rūgtu garšu. Sāni sāpēja. Kājas bija kā no gumijas, ķermenis vienlaikus dega un sala. Daktere Fereira zinātu, kā palīdzēt.

Par atbalstu izmantodama sienu, vilkos tālāk. Viņas kabinets bija tukšs. Apgriezos apkārt un devos uz autopsijas telpām.

Viena autopsijas telpa bija tumša un pamesta.

Tāpat otra.

Ievēroju violeti zilu gaismu, kas plūda pa spraugu trešās autopsijas telpas durvju apakšā. Sajā telpā biju pētījusi Patrīsijas Eduardo skeletu. Varbūt daktere Fereira ir tur.

Uzmanīgi atvēru durvis.

Naktī morgā valda sirreāls klusums. Nav šļūteņu šņākšanas, nav zāģu gaudošanas, nav tekoša ūdens, nav instrumentu šķindas. Tas ir pavisam citāds klusums.

Telpa bija tukša, to apņēma nāves klusums.

"Daktere Fereira?"

Apstarošanas kabīnē kāds nebija izslēdzis rentgenu. Filma mirdzēja fluorescējošā gaismā, kā tumsā mirgo melnbaltā televizora zili baltais ekrāns. Auksts un nedzīvs spīdēja metāls un stikls.

Telpas viņā galā blakus nerūsējošā tērauda saldētavai stāvēja līķu ratiņi. Uz tā līķu maiss. Ta uztūkusī forma liecināja, ka tas nav tukšs.

Vēl viena spazma. Acīs dejoja melni plankumi.

Grīļodamās tuvojos galdam, nokāru galvu, dziļi elpoju. Uz iekšu. Uz āru. Uz iekšu. Uz āru.

Plankumi izzuda. Nelabums mazinājās. Labāk.

Aiz saldētavas kāds stāvs. Kāds šeit bija strādājis. Daktere Fereira?

Sniedzos pēc sava mobilā telefona. Kabatā tā nebija. Nolādēts!

Vai biju to kur nometusi? Aizmirsusi viesnīcā? Kad biju atstājusi viesnīcu?

Ielūkojos pulkstenī. Nevarēju saskatīt ciparus. Sis manevrs nekur nederēja. Man bija jāiet projām. Manos spēkos nebija viņiem palīdzēt. Palīdzēt kam? Jāiet uz kurieni? Kur es atrodos?

Sai brīdī drīzāk sajutu nekā dzirdēju kustību sev aiz muguras. Ne skaņu, bet gaisa vibrāciju. Man noreiba galva.

Smadzenēs iezaigojās krāsu varavīksne. No gurniem līdz rīklei pārskrēja uguns šalts. Durvīs kāds stāvēja. "Daktere Fereira?"

Vai es runāju vai tikai iedomājos, ka runāju? Cilvēka stāvs kaut ko turēja rokās. "Senjor Dias?" Klusums. "Daktere Cukermane?" Stāvs palika piesalis pie grīdas.

Jutu, ka man sāk slīdēt rokas. Vaigs atsitās pret ratiņu metāla apmali. No plaušām izlauzās gaisa strāva. Pretī joņoja grīda. Tumsa.

DIVDESMIT DEVITA NODAĻA

Nekad savā mūžā nebiju sajutusi tādu aukstumu. Gulēju uz ledus dziļa, tumša dīķa dibenā. Kustināju pirkstus, lai atgūtu samaņu, centos pacelties virspusē.

Par maz spēka. Pārāk dziļi. Ievilku elpu.

Beigtas zivis. Aļģes. lumša dzīle. Izpletu rokas kā bērns, kas tēlo eņģeli. Kaut ko sataustīju. Ar rokām aptaustīju priekšmetu. Vertikāls rāmis ar noapaļotu apmali.

Taustīju rāmi. Tas nebija no ledus. Metāls, kas mani aptvēra kā zārks.

Apziņas uzplaiksnījums. Ievilku dziļu elpu.

Miroņu un dezinfekcijas līdzekļu smaka. Tikai apgrieztās proporcijās. Spēcīgāka bija pūstošas miesas smaka. Sasaldēta miesa. Mana sirds sažņaudzās. Ak Dievs!

Gulēju uz līķu ratiņiem morga saldētavā. Kopā ar mironi! Ak mans Dievs!

Cik ilgi biju gulējusi nesamaņā? Kas mani bija uzkrāvis uz līķu ratiņiem?

Vai šī persona vēl bija šeit? Atvēru acis un pacēlu galvu.

Caur smadzenēm izšāvās apziņas drumslas. Iekšas sarāvās čokurā.

Klausījos.

Klusums.

Uztrausos uz elkoņiem un cieši lūkojos apkārt.

Iumsa piķa melnumā.

Piecēlos sēdus, gaidīju. Galva griezās, bet sliktas dūšas nebija.

Kājas smagas kā svins. Ar rokām pievilku sev tuvāk potītes un sāku tās berzēt. Lēnām atgriezās sajūtas.

Centos konstatēt pazīmes, kas liecinātu par rosmi ārpus saldētavas.

Klusums.

Pārliku kājas pār ratiņu malu un norāpos zemē.

M ani ceļi bija mitri, un es smagi nogāzos uz grīdas. Kreisās plaukstas locītavā iedzēla asas sāpes.

Nolādēts!

Kreisā roka pieskārās gumijas ritenim.

Uztrausos četrrāpus, tad piecēlos kājās.

Vēl vieni līķu ratiņi.

Nebiju viena.

Uz ratiņiem atradās maiss. Tajā kāds bija.

Mēģināju tikt no līķa vaļā. Mute bija sausa. Sirds dauzījās.

Pagriezos un vilkos virzienā, kur, pēc manām domām, vajadzēja būt durvīm.

Mīļais Dievs, vai tām ir rokturis no iekšpuses? Vai tām vispār iekšpusē ir rokturi? Kaut būtu rokturis arī iekšpusē!

Morgu saldētavās durvis biju virinājusi tūkstošiem reižu, taču rokturiem netiku pievērsusi uzmanību.

Trīsēdama taustījos tumsā.

Lūdzu!

Auksts, ciets metāls. Gluds. Virzījos tam garām.

Lūdzu! Kaut būtu rokturis!

Ar katru minūti jutu, ka mani spēki izsīkst. Sajutu žults garšu, centos apslāpēt trīsas.

Pagāja gadi, desmit, tūkstoš gadu, līdz plauksta uzgūlās rokturim.

Ir!

Nospiedu rokturi, pagrūdu durvis. las atvērās ar klusu čīkstoņu. Lūkojos uz priekšu.

Apstarošanas kabīnē manīju blāvus, pelēkus orgānus un izplūdušas formas kaulus, tāds tumsā izskatījās mirdzoša cilvēka portrets.

Vāji apgaismota autopsijas telpa numur trīs.

Vai man aiz muguras stāvošajos līķu ratiņos bija atradies pēdējais trešās telpas iemītnieks? Vai mūs abus uz ledus bija novietojusi tā pati roka?

Atstājusi durvis pusvirus, piestreipuļoju pie ratiņiem un atvilku vaļā rāvējslēdzēju. Krīta baltās kājas skāra gaismas kūlis.

Pagriezu pie pirksta piestiprināto birku un mēģināju izlasīt vārdu. Gaisma bija nespodra, un burti nebija lieli.

RAM…

Tie parādījās fokusā un aizslīdēja kā oļi strauta dibenā.

Uzmanīgi lasīju.

RAM IR…

Atkal izplūda,

RAMIREZ.

Gvatemalā šis vārds bija tikpat izplatīts kā Amerikā Smits vai Džounss.

Virzījos gar ratiņiem, pakāpeniski atvelkot vaļā rāvējslēdzēju. Galvas galā atsedzu pārklāju.

Marijas Cukermanes seja izskatījās kā spokam, pierē rēgojās mazs melns plankums. Viņas drēbes no priekšpuses bija notašķītas.

Pacēlu vienu roku. Viņas ķermenis bija pilnīgi sastindzis.

Neviļus notrīsējusi, virzījos pretējā virzienā, aizvilkdama rāvējslēdzēju.

Kāpēc?

Muļķīgs paradums.

Ar sēžamvietu atgrūdusi vaļā durvis, atmuguriski iešļūcu telpā numur trīs.

Un sajutu pie pakauša piespiestu aukstu tēraudu.

"Apsveicu ar atgriešanos, doktore Brenana."

Pazinu balsi.

"Pateicos, ka aiztaupījāt mums liekas pūles." "Lūkass?"

Jutu ieroča sprūdu, stobru, dobo cauruli, kas manās smadzenēs varēja ieraidīt spalgu lodi. "Jūs cerējāt sastapt kādu citu?" "Diasu." Lūkass šņāca.

"Diass dara to, ko es viņam lieku."

Manas aizmiglotās smadzeņu šūnas izkliedza vienu vienīgu vārdu. Neģēlis!

"Jūs nogalinājāt Mariju Cukermani. Kāpēc?" Galva man bija smaga kā svins, mēle — stīva. "Un jūs nogalinājāt Olliju Nordsternu." "Nordsterns bija muļķis."

"Nordsterns bija tik attapīgs, ka atmaskoja jūsu netīro spēli ar šūnām."

Elpa, ko sajutu aiz muguras, uz mirkli pārtrūka. Tikai neļaut viņam klusēt!

"Vai tā bija arī Patrīsijas Eduardo vaina, kad viņa uzzināja par Cukermanes nodomiem?" "Jūs neesat rokas klēpī turējusi." Telpa ap mani griezās riņķī.

"Jūs esat ciets rieksts, doktore Brenana. Cietāks, nekā biju domājis."

Ieroča stobrs atdūrās pret manu kaklu.

"Atpakaļ gultā."

Vēl viens piedūriens.

"Kustieties."

Atpakaļ uz saldētavu!

"Es teicu, kustieties!" Lūkass stūma mani no mugurpuses.

Nē!

Nomirt saldētavā no lodes vai Dievs zina kā? Apgājusi Lukasu ar līkumu, steidzos pie durvīm. Slēgtas!

Apsviedos ar seju pret uzbrucēju.

Lūkass man krūtīs bija nomērķējis Beretas sistēmas pistoli. Man aizmiglojis acis. " Turpiniet, dakter Lūkas. Šaujiet." "Nav jēgas."

Mēs aizdomīgi blenzām viens otrā kā nikni dzīvnieki. "Kāpēc Cukermani?" es jautāju.

Lūkasa augums sadalījās četrās figūrās, pēc tam saplūda atkal kopā.

"Kāpēc Cukermani?"

Vai es šo jautājumu patiešām izteicu vai tikai to iedomājos?

"Jūs esat bāla, doktore Brenana."

Notrausu sviedru strūklu.

"Mani cienījamie kolēģi jūs pavadīs."

Veltīgi centos saprast, ko viņš ar to domā.

"Kāpēc?" es atkārtoju.

"Dakterei Cukermanei nevarēja uzticēties. Viņa bija vāja rakstura sieviete un ļāvās panikai. Nevis kā jūs." Kāpēc Lūkass nešāva?

"Vai jūs savus upurus nogalinājāt pats, dakter Lūkas? Vai tikai zagāt viņu orgānus?"

Lūkass norija siekalas, un viņa ādamābols lēkāja kā puišelis lecamās gumijas galā.

"Mēs būtu varējuši lieliski sadarboties." "Vai slepkavot melnajam tirgum."

Lūkasa lūpas savilkās grimasē, kas atgādināja platu smaidu. "Jūs esat pat labāka, nekā es domāju. Labi. Man patīk atklāta valoda. Parunāsim par zinātni." "Labi." Neģēlis!

"Jūsu prezidents embriju šūnu pētījumus ir atbīdījis uz divpadsmito gadsimtu."

"Viņš rīkojās, vadoties pēc zinātnes ētikas apsvērumiem."

"Ētikas?" Lūkass smējās.

"Vai šis arguments nav ņemams vērā?"

Manas domas šķīda druskās. Domāt kļuva arvien grūtāk un grūtāk.

"Tas, ka cilmes šūnu ieguvei jānogalina zīdaiņi? Ka cilmes šūnu pētnieki nav labāki par Meņģeli un viņa nacistiskajiem slepkavām? Jūs domājat, ka zinātnes ētika ir tikai blēņas?"

Lūkass ar ieroci pamāja uz drošības noteikumiem, kas bija pielīmēti pie sienas.

"Blastocista nav lielāka par punktu virs burta "i"."

"Ta ir dzīvība." Mani vārdi skanēja miglaini, it kā no tālienes.

"Pārpalikumi no neauglības ārstēšanas. Nelaikā dzimuši augļi."

Lūkasa uzbudinājums pieauga. Es visu darīju aplam.

"Simtiem tūkstoši cieš no Parkinsona slimības, diabēta, muguras smadzeņu bojājumiem. Mēs būtu varējuši viņiem palīdzēt."

"Tas bija Cukermanes mērķis?"

Ja.

"Bet jūsējais bija piepildīt savu naudas maku."

"Kāpēc ne?" Viņa mutes kaktiņos spīdēja siekalas. "Mehāniskās sirdis. Farmaceitiskie līdzekļi. Patenti uz ortopēdiskām ierīcēm. Atjautīgs ārsts var nopelnīt miljonus."

"Slepkavojot vai zogot embrijus?"

Vai tad šo jautājumu nebiju uzdevusi pirms miljardiem gadu?

"Cukermane būtu vienmēr noņēmusies ar olu un spermas maisīšanu savos šķīvīšos. Mans ceļš bija īsāks. Un tam būtu rezultāti."

Vēlējos aizvērt acis.

"Jūs zināt, ka tagad visam pielikts punkts," es teicu.

"Tikai, kad teikšu, ka tas tā ir."

Vēlējos aizspiest ausis un gulēt.

"Cukermanes nāves apstākļi tiks noskaidroti. Viņas laboratorija jau ir ieņemta."

"Jus melojat." Viņa acu kaktiņš noraustījās.

"Surp dodas divi detektīvi. Man viņi šeit bija jāsatiek."

Lūkass nolaizīja lūpas.

Bēru vārdus kā pupas, lāgā nesaprazdama, ko runāju.

"Patiesība nāk gaismā arī par Cupanju. Mēs vācam faktus par to, kas noticis ar šiem nabaga cilvēkiem." Ceļi man sāka ļodzīties. "Un šantāžai ir pienācis gals. Jau atklāta Diasa loma masu slepkavībās. Viņš vairs nebūs jūsu roklaiža."

Lūkasa pirksti sastinga uz pistoles sprūda.

"Horhe Serano ir arestēts. Viņam krietni sados pa ņuņņām, un tad viņš jūs nodos."

Izsmējīga grimase. "Nodos par ko? Par dažu mirušu embriju zādzību?"

"Par Patrīsijas Eduardo slepkavību."

Lūkasa skatiens sastinga, acis bez mirdzuma.

"Šis skelets jau sen ir projām. Tā identifikācija vienmēr paliks tikai cirka numurs."

"Jūs aizmirstat vienu lietu, dakter Lūkas. Patrīsijas nedzimušais bērns. Mazulim netika ļauts izdarīt pirmo elpas vilcienu…"

"Tālumā izdzirdu gaudojam sirēnu. Lūkasa galva strauji pacirtās pa labi.

Tikai runāt!

"Nogalinātās mātes drēbēs es atklāju mazuļa kaulus. No šiem kauliem ir noņemta DNS analīze."

Mana balss ar katru sekundi attālinājās.

"Šī DNS sakrīt ar paraugu, kuru iedevusi Patrīsijas Eduardo māte. Viņas mazulis celsies no miroņiem un uzspiedīs zīmogu jūsu liktenim."

Lūkasa pirkstu locītavas izspiedās baltas, acis sastinga un satumsa. Tāds skatiens ir strupceļā iedzītam snaiperim, teroristam vai gūsteknim. Bezizejas apziņa.

"Tadā gadījumā es varētu noslēgt ar jums rēķinus. Kas būs tālāk?"

Manas acis aizklāja plīvurs. Nebiju spējīga izteikt ne vārda. Nespēju pakustēties. Man būs jānomirst Gvatemalas morgā.

Pēkšņi: "Jūs esat rutinēta un attapīga, doktore Brenana. Es to atzīstu. Uzskatiet, ka šis ir jūsu laimīgākais gads."

Caur tumšu miglu ieraudzīju, kā Lūkass novērš ieroci no manām krūtīm, ieliek stobru sev mutē un nospiež gaili.

TRĪSDESMITĀ NODAĻA

Sis gadījums netika atspoguļots ne Gvatemalas, ne Kanādas presē.

Gvatemalas pilsētas avīzē La Hora ievietoja īsu ziņojumu Migela Anhela Gutjeresa apsūdzības lietā sakarā ar pirmās pakāpes slepkavību. Tika citēti Klaudijas de la Aldas mātes vārdi, izsakot gandarījumu par izmeklēšanas rezultātiem. Pāris collu divās slejās. Septiņpadsmitajā lappusē.

Atsevišķos rakstos Patrīsijas Eduardo un Marijas Cukermanes slepkavības tika saistītas ar organizēto noziedzību, bet Lūkasa nāve novērtēta kā pašnāvība.

Ne vārda par cilmes šūnām.

Monreālas La Presse un Gazette sniedza īsas reportāžas par apšaudi Sv. Katrīnas ielā. Gvatemalas pilsētā papildus Karlosam Visentem ticis identificēts vēl viens aizdomās turētais. Sis vīrietis miris vēl pirms arestēšanas. Un punkts. Nekādu pieņēmumu par to, kāpēc Gvatemalas pilsonis Monreālā nošāvis amerikāni.

Ne miņas par Antonio Diasu, Alehandro Bastosu vai Andrē Spekteru. Diass saglabāja tiesneša posteni. Spekters joprojām bija vēstnieks.

Domājams, ka Bastoss bija miris.

Es nekad neuzzināšu, kāpēc Hektors Lūkass vērsa ieroci pret sevi. Esmu pārliecināta, ka iemesls bija viņa augstprātība, kas apvienojās ar izmisumu. Viņš sevi uzskatīja par augstāku personu, bet, sapratis, ka viņa laiks pagājis, noslēdza rēķinus. Domāju, ka tieši augstprātība lika viņam pasaudzēt mani. Viņš gribēja, lai es saprastu, ka neviens cits kā tikai viņš var izlemt, ka

man jāpaliek dzīvai un man tas jāatceras. Piemineklis iedomībai.

Pēc notikuma morgā ap septiņiem no rīta slimnīcā mani apciemoja Raiens. Ar puķēm.

"Paldies, Raien. Tas ir skaistas."

"Tapat kā tu." Stulbs smaids.

"Man ir zila acs, vaigi kā baklažāni, rokā iedurta adata, un medmāsa Kevorkjana nupat kā zem mana dibena pastūmusi sēdekli."

"Man tu liecies tīri jauka."

Viņa mati bija savēlušies, divas dienas viņš nebija skuvies, žakete vietās, kur uzbiruši pelni un viņš tos bija mēģinājis izrīvēt, nosmērēta. Arī viņš man likās tīri jauks.

"Labi," es teicu. "Dod vien."

Biju pamodusies, bet savārgusi. Visas manas dzīvības sulas bija izvadītas ar zālēm vai vienkārši ar laiku izgarojušas.

"Saņēmuši tiesneša orderi Cukermanes klīnikas pārmeklēšanai, mēs ar Galjano zvanījām uz tavu mobilā telefona numuru. Atbildes nebija. Vēlreiz mēģinājām, kad policija arestēja Horhi Serano."

"Vai nu biju dušā, vai arī izgājusi un aizmirsusi telefonu savā istabā."

"Mēs nodomājām, ka, dodamās gulēt, tu esi atslēgusi telefonu. Kad atgriezos viesnīcā, pieklauvēju pie tavām durvīm, nospiedu rokturi."

"Cerēdams?"

"Vienkārši, lai pārliecinātos, vai draudzene ir vesela."

Es pieskāros viņa vēderam. Viņš atlēca atpakaļ.

"Ta taqueria bija tava ideja."

"Zivi izvēlējies tu."

"Es skaidri atceros, ka tai bija pievienotas botulisma baktērijas.

"Acīmredzot tā bija bezmaksas piedeva, tu veltīgi vaino zivi. Lai nu kā, tavas durvis nebija aizslēgtas, istaba bija savandīta," Raiens turpināja. "Pamanīju rakstu par cilmes šūnu ieguvi no mirušo ķermeņa un brīnījos, kā tu varēji iziet, sastrādājusi tādas muļķības."

"Paldies."

"Nav par ko. Uzcēlu no gultas Galjano, lai apspriestos, kā lai tevi atrod."

"Esmu pārliecināta, ka viņš bija šokēts."

"Bets ir elastīgs. Mēs piezvanījām FAFG. Viņi izsūtīja savus ļaudis, taču tevi nebija manījuši. Pieminēju, ka tu esi aizsākusi Cukermanes un Lūkasa lietu, un Bets nosprieda nopratināt Lukasu. Lūkasa nebija mājās, tāpēc nolēmām pārbaudīt morgu. Morga stāvlaukumā pamanījām Cukermanes Volvo, tad puspavērtās garāžas durvis."

"Kur bija palikusi pastāvīgā apsardze?"

"Lūkass viņus bija aizsūtījis mājās. Mums šķiet, ka viņš plānoja izdarīt pārsteiguma uzbrukumu Marijai Cukermanei."

"No nepanesamām bēdām par viņa kritušo kolēģi."

Raiens pamāja ar galvu. "Kad iekļuvām autopsijas telpā, tās sienas rotāja Lūkasa smadzenes. Tu biji bez samaņas, tāpēc tavu jauko figūru ielādējām ātrajā palīdzībā, pēc tam atgriezāmies, lai patērzētu ar Serano."

Raiens no pieres atrausa krēpes, uzlūkoja mani ar izteiksmi, kuru es nevarēju atšifrēt.

"Lūkass bija licis Serano tevi novākt. Viņš izvēlējās nosmacēšanas metodi. Tu ieradies viesnīcā un lietoji dušu. Pneimatiskie āmuri nodrošināja akustisku aizsegu. Sis diversants pielēja kaut ko tavai kokakolai un nolēma tualetē pagaidīt, līdz tev uznāks ģībonis, tad nosmacēt tevi ar spilvenu. Problemo. Ienāca istabene un Serano no turienes padzina muy pronto (ļoti drīz)."

"1u runāji ar viesnīcas personālu?"

Raiens pamāja ar galvu. "Istabene domāja, ka tas biju es."

"Ko gan Serano man iedeva?"

"Kas to lai zina? Serano nav pateicis. Feldšeriem teicām, ka tu esi saindējusies ar pārtiku. Viņi izpumpēja tev vēderu, bet viesnīcas kalpotāji aizvāca kokakolas bundžu."

"Sadeva man pa dibenu." "Tā tas notika. Dakteri domā, ka indes iedarbību nedaudz mazinājuši peptons un imodijs un palīdzējuši tev palikt pie samaņas. Bez tam daļu kuņģa satura biji izvadījusi vemjot."

Viņš pakutināja man zoda apakšā.

Es atgrūdu viņa roku. Aiz sāpēm saviebos.

"Kā ar plaukstas locītavu?"

"Nedaudz izmežģīta."

Raiens satvēra manu plaukstu un noskūpstīja pirkstu galus.

"Tu mums sagādāji raizes, drostaliņ."

Apmulsusi mainīju sarunas tematu.

"Nordsternu nogalināja Lūkass?"

"Šķiet, ka Nordsterns šeit ieradās likumīgi, lai rakstītu par Klaidu Snovu un viņa darbību cilvēktiesību jomā. Rakdamies materiālos par Cupanjas notikumiem un citām slepkavībām, Nordsterns uzdūrās uz veciem armijas dokumentiem, kuros bija minēti Alehandro Bastosa un Antonio Diasa vārdi. Kādā brīdī viņš būtu Diasu atmaskojis, un sviras Lūkasam izslīdētu no rokām. Par to Lūkass būs viņu nokniebis.

Daudz ticamāka liekas situācija ar Palrisiju Eduardo. Šķiet, ka Nordsterns bijis tikpat liels okšķeris. Ieradies Gvatemalas pilsētā, viņš vai nu izlasījis, vai dzirdējis par bezvēsts pazudušajām meitenēm un sācis par viņām interesēties. Noskaidrojis, ka viena no četrām meitenēm ir vēstnieka meita, viņš sācis tai sekot pa pēdām. Atklājis, ka Santalai ir problēmas un vēstnieks ir amorāls izvirtulis, Nordsterns gribējis ievākt sīkākas ziņas."

"Kāpēc tad bija jādodas uz Monreālu?"

"Tobrīd viņš bija atšķīris to pašu lappusi, pie kuras tagad esam mēs. Domāja, ja izdosies Spekteru saistīt ar baseinā atrasto līķi, iznāks sensacionāls raksts. Varens materiāls. Viltīgs diplomāts. Naivas jaunas meitenes. Sekss. Slepkavība. Mistiska nāve. Kanalizācijas baseins. Diplomātiskā imunitāte. Intriga svešā zemē. Diezin vai viņš zināja, ka Patrīsija Eduardo bija stāvoklī."

Runādams Raiens glāstīja manu plaukstu.

"Dievs vien zina, kā viņš bija paredzējis savā stāstā iepīt embrija šūnas. Mēs atradām kvīti no Paraiso viesnīcas uz Nordsterna rēķina." "Vai viņš tur tiešām apmetās?"

"Ziņkārībai nav robežu. Tieši tā Nordsterns uzzināja par Horhi Serano."

"Kurš viņu aizveda pie Cukermanes."

"Kurš viņu ieinteresēja par embrija šūnām."

"Kurš arī būtu viņu nogalinājis, ja to nebūtu izdarījis Diasa rokaspuisis."

Mirkli abi klusējām. Tad: "Kas notika arSantalu Spekteri?"

"Nozagto mantu atdošana veikalam MusiGo, tad rehabilitācija.

"Lūsija Herardi?"

"Vecāku uzraudzībā. Bez Santalas palīdzības viņa neko nevar iesākt."

Gandrīz baidījos taujāšanu turpināt.

"Izmeklēšana Kanādā?"

"Senjora Visentes lietā mēs ar departamentu lieliski saprotamies."

"Priecājos, Raien. Tas bija labs šāviens."

Ienāca medmāsa K., lai pārbaudītu manus parametrus.

"Kur ir Galjano?" jautāju, kad viņa izgāja.

Raiens viegli sarauca pieri.

"Viņš drīz atnāks."

Raiens aptvēra man plecus, pievilka sev klāt un pieglauda vaigu pie manas galvas.

Jutu, ka mani aptver patīkama siltuma strāva.

"Kad vakar vakarā tevi ieraudzīju guļam uz grīdas blakus ierocim un mironim, mani pārņēma liela zaudējuma sajūta."

Biju pārāk pārsteigta, lai spētu parunāt. Varbūt tā bija labāk. Lai ko arī es teiktu, tik un tā viss būtu aplam.

"Es kaut ko sāku saprast."

Raiena balss skanēja dīvaini. Viņš piekļāva manu galvu pie savām krūtīm.

"Bet varbūt es to beidzot atzinu pats sev."

Raiens bužināja manus matus.

Ko? Atzina ko?

«nr »

lempa…

Viņa balss trīsēja.

Mans Dievs! Vai man jāsāk lamāties?

Raiens noklepojās.

"Esmu pārāk daudz ieskatījusies dzīves ēnas pusē, lai uzticētos cilvēkiem. Es patiešām neticu laimīgām beigām." Jutu, ka viņš norij sarūgtinājumu. "Bet man gribas tev ticēt."

Viņš mani nolaida atpakaļ uz spilveniem un noskūpstīja man pieri.

"Mums ir jāpārdomā, cik tuvas ir mūsu attiecības."

Gribēju runāt, turpinot iesākto domas pavedienu. Neklausīja plakstiņi.

"Jāpārdomā." Rudzpuķu acis cieši ieurbās manā dvēselē.

Protams.

Nākamreiz, kad pamodos, pār mani noliekušies raudzījās Mateo un Elēna. Elēnas seja no raizēm bija sakrunkojusies.

"Kā jūties?" "Kā lietū."

Mēs ar Mateo iesmējāmies. Sī frāze iedūrās pašā sirdī.

"Kas te tik jocīgs?"

"Tas, ko teica Mollija."

Viņi apgalvoja, ka darbs pie Cupanjas lietas virzoties uz priekšu labi, pastāstīja, ka ciema iedzīvotāji plānojot rīkot bēres. Mateo nupat bija runājis ar Molliju. Viņa gandrīz bija atlabusi.

Un atkal, lai arī kā centos, es nespēju palikt nomodā.

Nākamais rēgs, kurš parādījās pie manas gultas, bija Galjano.

Ar ziediem.

Palāta ieguva apbedīšanas biroja atmosfēru.

"Jūs rīkojāties lieliski, atmaskodama uzbrukumus saviem kolēģiem."

"Mollijai un Karlosam?"

Galjano pamāja ar galvu. Viņš izskatījās ne labāk sakopies kā Raiens.

"Seit iejaukts Horhe Serano."

"Kāpēc viņiem? "es jautāju.

"Kļūdas pēc. Lūkass jums pakaļ nosūtīja Serano. Viņš gribēja sagraut jūsu grupas darbu pie izrakumiem, novācot tās galveno vadītāju. Viņš domāja, ka tā esat jūs."

Krūtīs man iezagās nejauka sajūta. Vainas? Nožēlas? Dusmu?

"Kāpēc viņš vēlējās pārtraukt darbu Cupanjā?"

Galjano tikko manāmi paraustīja plecus. "Lūkass nevēlējās zaudēt savu rokaspuisi."

"Diasu."

Galjano pamāja ar galvu. "Varbūt Lūkass baidījās, ka Diasam ir pārāk daudzkas zināms un ka tad, ja tiks arestēts apgabala prokurors par viņa lomu masu slaktiņā, mazais tārpiņš var sagādāt lielas galvassāpes."

"Lunkanais bastards."

"Kad Lūkass uzzināja, ka esmu pieprasījis atļauju jūs iekļaut Paraiso lietas izmeklēšanā, viņam radās cits pamats jūs novākt no skatuves."

Galjano pacēla manu galvu. Viņa āda bija raupja un vēsa. Viņš noskūpstīja manus pirkstus.

Vispirms Raiens un tagad Galjano. Sāku justies kā Romas pāvests.

Viņš piespieda lūpas pie manas plaukstas.

Jauki. Ne kā pāvests.

"Man prieks, ka jūtaties labi, Tempa."

Nejutos jauki. Ar katru sekundi jutos aizvien sliktāk. Kas bija noticis ar manu libido un šiem abiem bruņiniekiem?

" Iurpiniet."

"Serano kļuva atkarīgs no Lūkasa kopš brīža, kad viņš papuča kanalizācijas baseinā iegrūda Eduardo līķi. Viņš piekrita organizēt apšaudi Sololas tuvumā."

"Kāpēc viņš vēlējās Eduardo likvidēt tik tuvu savām mājām?"

"Es viņam par to jautāju. Sis idiots bija domājis, ka līķis pilnīgi sadalīsies dažu nedēļu laikā. Kad kanalizācijas caurules Paraiso aizsprostojās un papucis sāka tās tīrīt, mazais Horhe gandrīz piekakāja bikses."

"Kas nogalināja Patrīsiju Eduardo?"

"Lūkass."

Rapec^

"Patrīsija Eduardo tikās ar precētu vīrieti, palika stāvoklī un griezās pie Cukermanes pēc palīdzības. Droši vien Cukermane saskatīja izdevību tikt pie šūnām, izmantojot donoru. Lai iegūtu embrija cilmes šūnas, Eduardo bija jāizdara operācija.

Eduardo Cukermanes nodomam pretojās, un viņai, šķiet, tika draudēts, ka nāks gaismā viņas noslēpums. Par šo atgadījumu Cukermane pastāstīja Lūkasam. Lūkass Patrīsiju izslēdza no spēles un uzdeva Horhem Serano Cukermani novākt. Tagad Serano šo informāciju izmanto, lai izspēlētu trumpi. Kopš mēs viņu arestējām, viņš tiek regulāri pratināts."

"Vai viņš zina, ka Lūkass un Cukermane ir miruši?"

"Šķiet, mēs par to esam piemirsuši."

"Kā Serano tika savervēts?"

"Teiksim tā: Horhes dzīvesveids pārsniedza viņa spējas nopelnīt brīvā darba tirgū."

"Viņš Lūkasam kalpoja par labi apmaksātu slepkavu?"

"Izvēle krita uz Paraiso. Lūkass negribēja sasmērēt rokas. Horhem bija vajadzīga nauda."

"Un Nordsterna gadījumā?"

"Lai novāktu Nordsternu, Lūkass saņēma palīdzību no ārzemēm. Viņš izkalkulēja, ka Horhe ir par zaļu, lai viņu sūtītu uz svešiem krastiem."

"Vai jūs domājat, ka Nordsterns patiesi zināja, kādi darījumi tiek veikti ar cilmes šūnām?"

"Mēs atradām interesantus materiālus viņa klēpjdatorā. Nordsterns bija dziļi ieracies materiālos par embrija šūnām un ASV valdības lēmumos, kas ierobežo pētījumu finansējumu. Vairumu materiālu viņš ieguvis no interneta, vai nu uzturēdamies Paraiso, vai arī pēc tam."

"Līdz brīdim, kad Serano viņu nejauši bija vedinājis uz domām par Cukermanes klīniku."

"Nordsterns nebūs uzskatījis zem sava goda bez atļaujas nedaudz parakņāties Cukermanes privātajos papīros. Iespējams, ka viņš piezagās laboratorijai, nočiepa Cukermanes reģistrus un izsecināja, ar ko nodarbojas viņa un Lūkass. Droši vien uzminēja, ka viņi plāno iedzīvoties, pelnīdami melnajā tirgū."

"Kad tas viss sākās?"

"Pirms vairākiem gadiem. Lai iegūtu embrija cilmes šūnas, Cukermane eksperimentēja, sajaukdama olšūnas ar spermu. Jūs ziedojat olšūnas un spermu, tās sajaucat kopā, līdz tās sāk augt. Pēc tam jūs embrijus iznīcināt, kultūrā saglabājot tikai cilmes šūnas."

Gaidīju, kas sekos tālāk.

"Acīmredzot Lūkasam Cukermanes lēnā eksperimentēšanas gaita apnika, un viņš pieprasīja ķerties pie citas metodes."

"Pie līķiem."

Galjano pamāja ar galvu. "Kārtējo autopsiju laikā Lūkass zaga audus."

"Ak Dievs."

"Bet rezultāti ir labāki ar maziem bērniem." Galjano raudzījās man acīs. "Morgā bērnu nav daudz. Nordsterna datorā bija atliku likām rakstu par Gvatemalas pilsētas ielu bērniem."

"Nordsterns domāja, ka audu iegūšanai Lūkass slepkavoja bāreņus?" Manu balsi stindzināja dusmas un riebums.

"Neesam atraduši pierādījumus, taču tos meklējam."

"Žēlīgais Dievs."

Mēs abi apklusām. Pa gaiteni aizripoja ratiņi. Robota balss izsauca kādu dakteri.

"Un kā ar Migelu Gutjeresu?"

"Tikai prātu izkūkojis lempis, kas neprata iegūt meiteni, kura viņam patika."

"Klaudiju de la Aldu."

Galjano pamāja ar galvu.

"Tas ir tik bēdīgi, vai ne?" es teicu.

Bez iepriekšēja brīdinājuma viņš pieliecās un mani noskūpstīja. Viņa lūpas bija mīkstas un siltas, pret manu seju atdūrās viņa līkais deguns.

"Bet es esmu saticies ar tevi arī, corazon (mīļo cilvēk)."

TRĪSDESMIT PIRMĀ NODAĻA

Ap jūnija vidu izrakumus Cupanjā bijām pabeiguši.

Ģimenes atguva divdesmit trīs upuru mirstīgās atliekas. Savus mirušos ciema iedzīvotāji apbedīja ar lielu ceremoniju, gaudu asarām un milzīgu atvieglojumu. No Oklahomas bija atlidojis Klaids Snovs, piedalījās arī visa FAFG komanda. Pārņēma sajūta, ka smagais darbs paveikts godam. Bijām kaut ko aizstāvējuši, tumsā iemetuši gaismas staru.

Bet tumsa vēl neatkāpās. Es domāju par senjoru Eduardo, senjoru de la Aldu un viņu meitām.

Es domāju par varmācību, alkatību, psihozi. Par godprātīgiem cilvēkiem, kuri no mums šķīrušies uz visiem laikiem.

Hektors Lūkass, Marija Cukermane un Karloss Visente bija miruši. Horhe Serano un Migels Anhels Gutjeress atradās cietumā.

Mateo un Elēna gatavoja plašu atskaiti par darbu Cupanjā.

Varbūt sekos kāda atskaite arī par citām zvērībām.

1982. un 1983. gadā, kad prezidents bija ģenerālis Efreins Rioss Monts, tika sagrauts simtiem ciemu un nogalināts tūkstošiem cilvēku. 2002. gada jūnijā masu slepkavību upuri pret ģenerāli Montu, tagadējo Gvatemalas kongresa priekšsēdētāju, ierosināja lietu, apvainojot viņu genocīdā. Sai prāvai tika likti lieli šķēršļi. Cerams, ka mēs dažus no tiem esam novērsuši.

Desmit un piecpadsmit minūtes. Divdesmit pirmais jūnijs. Pirmā vasaras diena ziemeļu puslodē.

Ceļasomā sametu pēdējos tualetes piederumus un pārlaidu skatu istabai. Virs gultas pie sienas piesprausta vēl karājās neliela sedziņa, kuru biju nopirkusi Cičikastenango tirgū. Noņēmu un vēlreiz to rūpīgi aplūkoju.

Visus tekstilizstrādājumus maiji apzīmē ar kopīgu vārdu Kabaioil. Kaba nozīmē "divi". Wil nozīmē "galva". Saskaņā ar mītu divgalvains putns var redzēt dienā un naktī, tuvu un tālu. Tas ir tagadnes un nākotnes simbols, ceļrādis tuvākiem un tālākiem plāniem. Tas simbolizē cilvēka un dabas vienību. Kabavilu ieliku savā ceļasomā. Kabavila simbolizē arī vīrieša un sievietes savienību.

Daudzas naktis biju prātojusi par savām attiecībām ar vīriešiem. Precīzāk, ar diviem vīriešiem.

Kopš pēdējā apmeklējuma Raiens šim jautājumam nekad vairs nepievērsās. Varbūt pēc manas izveseļošanās viņa asaras bija nožuvušas. Varbūt mūsu savstarpējās attiecības bija pastāvējušas tikai manā fantāzijā. Bet viņš taču ierosināja abiem kopā pavadīt atvaļinājumu.

Mani dabūt projām vēlējās arī Galjano.

Es zināju, ka sāku atgādināt savas pases fotogrāfiju. Man bija vajadzīgs atvaļinājums.

lapat es zināju, ka personīgajā dzīvē biju izvēlējusies kursu, kas ved uz strupceļu. Bet varbūt šāda kursa nebija vispār. Biju izlēmusi. Pieredze ir vērtīga lieta. Ta ļauj pamanīt kļūdas, kad mēs tās atkārtojam. Vai es pieļāvu kļūdas?

Skaidrība nenāks, neko nedarot. Neizsakāmi vēlējos atgūt bijušo laimi un spēru visus soļus, taču baidījos, vai tie būs sekmīgi. Nekad agrāk darbs nebija mani tā salauzis kā šoreiz, un atkopšanās prasīs daudz laika. Ikreiz, kad domāju par senjoru Cipu, mani pārņēma liela tukšuma izjūta.

Atskanēja telefona zvans.

"Esmu vestibilā."

Viņa balss skanēja gaišāk, nekā bija skanējusi nedēļām ilgi.

"Nupat pabeidzu sakravāt mantas," es teicu.

"Laikam ilgojies pēc saules un smiltīm."

es jau eju.

"Gatava?"

O, jā. Mani mati bija tik mirdzoši, ka varētu apžilbināt acis. Mugurā man bija kleita bez piedurknēm kā mazai meitenītei, kājās sandales. Un firmas Victoria's Secret biksītes un krūšturis. Un skropstu tuša un grims. Biju gatava.

paskaidrojumi

* Atklātas uguns. Tulk P'ez.

* Cilvēktiesību Vērotājs. Tullļ. piez.

* Vardu spēle slikti vibrofoni vai vibrācijas. Tulķ. piez.

* Bagātnieks un šarmants F. S. Ficdžeralda grāmatas varonis, dāmu mīlulis. Tulk. piez.

** Tā sauc labošanas iestādi kādā ar Oskaru apbalvotā 1930. gada filmā ar Vollesu Bīriju galvenajā lomā. Tulk piez.

* Populārs mazu bērnu raidījumu vadītājs ASV televīzijā. Viņš runā lēni un patīkamā balsī. Tulķ. piez.

* Izdomāts vārds, lai parādītu, ka sarunai nav jēgas. Tulkpiez.

* Keitijas izdomāts vārds, lai norādītu, ka pētījums nav uzskatāms par nopietnu. Tulkpiez.

** Viens no karaļa Artura Apaļā galda bruņiniekiem, kas atrada Svēto Grālu. Tulkpiez.

*** Amerikāņu populārās mūzikas dziedātāja. Tulk piez.

* Donatjēns Alfonss Fransuā dc Sads (1740-1814) franču karavīrs un rakstnieks, kuru par seksuāliem pārkāpumiem ielika cietumā. Viņš rakstīja par to, kā gūt seksuālu baudu, izraisot sāpes; no viņa vārda cēlies jēdziens "sadisms". — TulkP'ez -

* Bricdīša vārds V. Disneja animācijas filmā. Tulkpicz.

* Kukurūzas plāceņi. Tulķ. piez.

[1] "Pana" tulkojumā no spāņu valodas nozīmē "aknas, drosme, samts". -

T11Ķ piez.

[2] vārdu spēle "bat" ir vārda "bartholomew" saīsinājums un nozīmē "sikspārnis". — Tulk.piez.

[2] Saīsināts Sv. Frensisa Ksavjēra Universitātes nosaukums. Tullļ. piez.

[3] ta, šķiet, ir ironiska norāde uz nelielo Bclizas valsti Centrālamerikā, kuras platums tikai nedaudz pārsniedz 100 km; tātad otrs vīrietis bija ar pavisam šauriem pleciem. Tulkpiez.

[4] ASV Neatkarības diena. Tulk. piezīme.

[5] nobaudīt maiju sautējumu. tullļ. piez.

[6] Filmas, kuras drīkst skatīties tikai vecāku klātbūtnē. Tul/(. piez.

[7] Taustiņinstruments. Tulkpicz.

[8] Te, šķiet, domāts gundegai krāsas ziņā līdzīga kaķa vārds. Tulk■ piez.

[9] amerikāņu izteiciens, kas nozīmē "atveseļoties". — Tulkpiez.

[10] reketieru grupējums. — tullļ. piez.

[11] kaķis populārs multiplikāciju filmu varonis. 7u//(. piez.

[12] amerikāniete, kas atvēra savā vārdā nosauktu kosmētikas uzņēmumu. Tulk■ piez.

[13] garneles ķiploku sulā. tulk■ p'ez -

[14] ironisks salīdzinājums ar hardy boys brāļiem Hārdijiem, amerikāņu jauniešu grāmatu varoņiem, kas tiek ierauti neticamos piedzīvojumos. Tullļ. piez.

[14] Pirmsmenstruālais sindroms. Tulk■ P'cz.

[15] ironija par to, ka eksperts ar lielu aizrautību pētī dzīvnieku, sevišķi — kaķu, spalvas. Tulk■ piez.

[16] amerikāņu zinātnieks, nobela prēmijas laureāts, kas pazīstams ar pētījumiem ķīmijā; kodolieroču pretinieks. — Tulk■ piez-

[17] ar restriktazi apstrādāta dns fragmenta garuma polimorfisms. — Tulk., piez.

[18] polimerāzes izraisītā ķēdes reakcija. tulk. piez.

[19] populārs amerikāņu televīzijas aktieris lorenss Tiro. Tulk., picz.

[20] populārs amerikāņu tv programmu varonis 20. gs. 70. gados. Viņam nepatika cilvēki, kas ļoti atšķīrās no viņa paša. Tulk■ piez.

[21] vardu spēle igneous rocks vulkāniskie ieži. Tulk-

[22] populāri amerikāņu cepumi, kas no ārpuses klāti ar šokolādi, bet pildīti ar cukura glazūru. Tulkpiez.

[23] Ādolfa Hitlera sieva, kas pēc vīra nāves izdarīja pašnāvību. Tulk., ptez.

Content

Reihsa Ketija Bīstamie noslēpumi

PIRMĀ NODAĻA

OTRĀ NODAĻA

TREŠA NODAĻA

CETURTĀ NODAĻA

PIEKTĀ NODAĻA

SESTĀ NODALA

septītā nodala

ASTOTĀ NODAĻA

DEVĪTĀ NODAĻA

DESMITĀ NODALA

VIENPADSMITĀ NODAĻA

DIVPADSMITĀ NODAĻA

TRĪSPADSMITĀ NODAĻA

ČETRPADSMITĀ NODALA

PIECPADSMITĀ NODAĻA

SEŠPADSMITĀ NODAĻA

SEPTIŅPADSMITĀ NODAĻA

ASTOŅPADSMITĀ NODAĻA

DEVIŅPADSMITĀ NODALA

DIVDESMITĀ NODAĻA

DIVDESMIT PIRMĀ NODAĻA

DIVDESMIT OTRĀ NODAĻA

DIVDESMIT TREŠĀ NODAĻA

DIVDESMIT CETURTĀ NODAĻA

DIVDESMIT PIEKTĀ NODAĻA

DIVDESMIT SESTĀ NODAĻA

DIVDESMIT SEPTĪTĀ NODAĻA

DIVDESMIT ASTOTĀ NODAĻA

DIVDESMIT DEVITA NODAĻA

TRĪSDESMITĀ NODAĻA

TRĪSDESMIT PIRMĀ NODAĻA

paskaidrojumi