Smits Vilburs

Briesmu varā.

Vilburs smits

Briesmu varā

.

Karstais dienvidvējš pūta jau piecas dienas. Putekļu mākoņi vēlās pretī vientuļajos tuksneša plašumos. Hektors Kross bija aptinis ap kaklu svītrainu lakatu un uzlicis tuksneša brilles. Sejas lielāko daļu aizsargāja īsā, melnā bārda, bet atsegtie ādas laukumi šķita gluži kā apsvilināti ar asajiem smilšu graudiņiem. Cauri vēja gaudoņai Kross sadzirdēja helikoptera rotoru troksni. Pat neraugoties apkārt, viņš zināja, ka neviens no pārējiem vīriem vēl nav to saklausījis. Viņš justos apkaunots, ja nebūtu pirmais. Lai gan Kross bija desmit gadus vecāks nekā vairākums viņa padoto, viņam kā komandierim vienmēr bija jābūt vismodrākajam un ātrākajam. Tad saausījās Utmans Vadahs un uzmeta viņam skatienu. Hektors tikko manāmi pamāja ar galvu. Utmans bija viens no viņa uzticamākajiem darbiniekiem. Abu draudzība ilga jau daudzus gadus, kopš tās dienas, kad Utmans izvilka Hektoru no degoša auto snaiperu apšaudes laikā Bagdādes ielā. Sākumā Hektors īsti neuzticējās Utmanam, jo tas bija sunnltu musulmanis, bet laika gaitā Utmans pierādīja, ka bažām nav pamata. Tagad viņš bija gluži neaizstājams. Līdz ar citiem labajiem darbiem viņš bija arī iemācījis Hektoru brīvi runāt arābu valodā. Tikai īpaši prasmīgs nopratinātājs spētu noteikt, ka tā nav viņa dzimtā valoda.

Augstu debesīs kvēlojošās saules stari apspīdēja helikopteru, un uz mākoņu vāliem parādījās tā ēna, milzīga un deformēta kā maģiskās laternas trikos, tāpēc pat lielais krievu MIL-26, Bannock Oil tumšsarkanajā un baltajā krāsā, iznirstot no mākoņiem, šķita pavisam niecīgs. Tas parādījās tikai trīssimt pēdu augstumā virs nolaišanās laukuma. Zinot, cik svarīga persona ir šī lidaparāta vienīgā pasažiere, Hektors vēl pirms tā izlidošanas bija pa rāciju sazinājies ar pilotu Sidi el Razigā uzņēmuma piekrastes bāzē, naftas cauruļvada galapunktā un aizliedzis viņam lidot šādos laikapstākļos. Taču sieviete apstrīdēja šo rīkojumu, un Hektors nebija pieradis pie tādiem iebildumiem.

Kaut gan viņi vēl nebija tikušies, Hektora attiecības ar šo sievieti bija visai saspringtas. Pēc likuma burta viņš nebija tās padotais. Viņš bija firmas Cross Bow Security Limited vienīgais īpašnieks. Taču uzņēmums Bannock Oil bija nolīdzis viņa firmu savu iekārtu un darbinieku apsardzei. Vecais Henrijs Benoks pats bija izvēlējies tieši Hektoru no visiem daudzajiem apsardzes uzņēmumiem, kas dedzīgi piedāvāja savus pakalpojumus.

Helikopters viegli piezemējās nolaišanās laukumā, un, kad atvērās tā fizelāžas durvis, Hektors izgāja uz priekšu, lai pirmoreiz ieraudzītu šo sievieti. Iznākot pa durvīm, viņa uz brīdi apstājās, lai palūkotos apkārt. Hektoram viņa atgādināja leopardu, kas, balansējot uz augsta marulas koka zara, uzglūn medījumam. Lai gan viņš it kā daudz bija uzzinājis par šo sievieti pēc nostāstiem, tomēr, ieraugot aci pret aci, viņas lepnums un grācija bija pārsteidzoši. Ievācot ziņas, Hektors bija aplūkojis simtiem viņas fotogrāfiju, izlasījis veselu jūru tekstu un noskatījies stundām garus videoierakstus. Agrīnajos attēlos viņa bija redzama Vimbldonas centrālajā kortā, sīvā ceturtdaļfināla cīņā zaudējot Navratilovai, vai trīs gadus vēlāk Sidnejā, saņemot Austrālijas Atklātā čempionāta uzvarētājas kausu sieviešu vienspēlēs. Pēc tam, gadu vēlāk, laulības ar Bannock Oil bosu Henriju Benoku ekstravagantu miljardieri, kas bija trīsdesmit vienu gadu vecāks par jauno sievu. Pēc tam parādījās fotogrāfijas, kur viņa kopā ar vīru līksmi un bezrūpīgi tērzē ar valstsvīriem, filmu zvaigznēm un citām šovbiznesa slavenībām, piedalās fazānu medībās Sendringemā kā Viņas Majestātes un prinča Filipa viesi vai gozējas saulē Kārību jūrā uz savas jahtas "Mīlas Delfīns". Dažos videosižetos viņa sēdēja līdzās vīram uz paaugstinājuma firmas gadskārtējā kopsapulcē, citos prasmīgi atvairīja Lerija Kinga āķīgos jautājumus viņa sarunu šovā. Vēl pēc vairākiem gadiem viņa kā sērās tērpusies atraitne ar mazo meitiņu pie rokas vēroja Henrija Benoka sarkofāga apbedīšanu dzimtas mauzolejā rančo Kolorādo kalnos.

Pēc tam biznesa žurnālisti visā pasaulē kāri atspoguļoja viņas cīniņu ar akcionāriem un jo īpaši ar naidīgi noskaņoto padēlu. Kad beidzot izdevās izraut no padēla alkatīgajām rokām no Henrija mantotos vadības grožus un viņa stājās nelaiķa vīra vietā Bannock Oil valdes priekšgalā, uzņēmuma akciju vērtība strauji kritās. Investori izgaisa, banku aizdevumi apsīka. Neviens negribēja ielaisties lietišķos darījumos ar bijušo tenisisti smalkās sabiedrības ballīšu zvaigzni, kura tagad kļuvusi par naftas magnāti. Taču skeptiķi nebija ņēmuši vērā viņas iedzimto aso prātu un arī ilgos mācību gadus Henrija Benoka vadībā, kas atsvēra simt MBA grādus. Nelabvēļi un kritiķi, gluži kā skatītāju pūļi Senās Romas cirka arēnā, ļaunā priekā gaidīja, kad šo pārdrošnieci aprīs lauvas. Taču viņa sagādāja visiem nepatīkamu pārsteigumu, iegādājoties Zaras Astoto urbumu.

Uz žurnāla Forbes vāka parādījās Heizelas fotogrāfija baltā tenistērpā, ar atvēzētu raketi labajā rokā. Virsraksts vēstīja:

"Heizela Benoka uzbrūk pretiniekiem. Bagātīgākais naftas urbums pēdējo sešdesmit gadu laikā. Viņa godam pārņem sava vīra Henrija Lielā slavas stafeti." Galvenais raksts sākās šādi:

"Mazā, necilā un trūcīgā Abū Zaras emirāta drūmā nostūri atrodas vecas naftas atradnes, kas agrāk bija piederējušas Shell. Tās bija izsūknētas tukšas un pamestas jau tūlīt pēc Otrā pasaules kara. Gandrīz sešdesmit gadus tās bija grimušas aizmirstībā. Bet tad parādījās Heizela Benokas kundze. Viņa nopirka šīs atradnes par dažiem nieka miljoniem dolāru, un biznesa varenie jau sāka ļauni smīkņāt. Neklausoties savu padomdevēju iebildumos, viņa iztērēja vēl daudzus miljonus, iegremdējot rotējošo konusveida urbi nelielā pazemes anomālijā naftas lauka tālākajā ziemeļu galā. Pirms sešdesmit gadiem ar tālaika primitīvajām izpētes metodēm tika atzīts, ka šī anomālija ir saistīta ar galveno rezervuāru. Tolaik ģeologi uzskatīja, ka nafta, kas varbūt kādreiz bijusi šajā apvidū, sen jau ieplūdusi galvenajā rezervuārā un izsūknēta no tā, atstājot lauku sausu un nekam nederīgu.

Taču, kad Benokas kundzes urbis izlauzās cauri cietajam sāls kupolam, atklājās plaša, dziļa pazemes telpa, kurā bija ieslēgti naftas krājumi. Augsta spiediena gāze izlauzās pa urbuma atveri ar milzu spēku, izspiežot gandrīz 8 kilometru garās tērauda urbja stieples kā zobu pastu no tūbiņas, un sāka plūst nafta. Augstas kvalitātes jēlnaftas strūkla uzšāvās simtiem pēdu augstumā. Beidzot kļuva skaidri redzams, ka Shell pamestie vecie Zaras naftas lauki no numur 1 līdz numur 7 bija tikai neliela kopējo krājumu daļa. Jaunais rezervuārs atrodas 21 866 pēdu dziļumā un, pēc aptuveniem aprēķiniem, satur 5 miljardus barelu lieliskas, augstas kvalitātes jēlnaftas."

Tūlīt pēc helikoptera nosēšanās bortinženieris nolaida trapu un izkāpa, tad pasniedza roku pretī slavenajai pasažierei. Nepievēršot uzmanību šim žestam, viņa viegli nolēca no četru pēdu augstuma, piezemējoties tik atsperīgi kā īsts leopards. Viņa bija ģērbusies eleganta piegriezuma haki krāsas safari kostīmā, ar zamšādas tuksneša zābakiem kājās un košu Hermes šalli ap kaklu. Biezie, zeltainie mati viņas lepnums un rota brīvi izlaisti, plīvoja karstajā vējā. Cik viņai tagad gadu? Hektors nodomāja. To neviens droši nezināja. Viņa izskatījās ap trīsdesmit, taču, spriežot pēc visa, vajadzētu būt vismaz četrdesmit. Sieviete īsi paspieda Hektora pasniegto roku, un šajā tvērienā bija jūtams ilggadēju tenisa treniņu rūdījums.

-      Laipni lūdzam Zaras Astotajā urbumā, kundze, viņš sveicināja. Sieviete uzmeta viņam tikai paviršu skatienu. Viņas acu zilganais tonis Hektoram atgādināja saules staru apspīdētas ledus alas sienas augstu kalnos. Viņa bija daudz glītāka, nekā varēja spriest pēc fotogrāfijām.

-    Major Kros, viņa vēsi atbildēja. Hektors bija pārsteigts, ka Benokas kundze zina viņa vārdu, bet tad atcerējās, ka šī sieviete ir slavena ar savu rūpīgumu itin visās jomās. Viņa droši vien ievākuši ziņas par desmitiem augstāka ranga padoto, ar kuriem būs jātiekas šī pirmā apmeklējuma laikā.

Tādā gadījumā viņai būtu jāzina, ka es vairs neizmantoju šo dienesta pakāpes uzrunu, Hektors nodomāja. Bet tad viņam ienāca prātā, ka Benokas kundze droši vien to zina un tīši grib viņu kaitināt. Viņš apspieda rūgtu smīnu.

Nezin kāpēc viņa mani necieš un pat nepūlas to slēpt, viņš nosprieda. Šī dāmīte ir līdzīga naftas urbjiem viscaur no tērauda un dimanta. Taču Heizela Benoka jau bija pievērsusi uzmanību nākamajiem sagaidītājiem trim vīriem, kuri steidzīgi izrausās no lielā smilškrāsas Hummvee automobiļa, kas bija nobremzējis viņai līdzās, un sastājās rindā, lai sveiktu augsto viešņu, pieglaimīgi smaidīdami un dīdīdamies kā kucēni. Viņa sarokojās ar ģenerālmenedžeri Bertu Simpsonu.

-    Atvainojiet, Simpsona kungs, ka tik ilgi neiznāca jūs apciemot, biju ļoti aizņemta birojā. Viņa apveltīja Simpsonu ar ašu starojošu smaidu, bet negaidīja atbildi un devās tālāk. Nākamos viņa sveica galveno inženieri un vecāko ģeologu.

-     Paldies, kungi. Tagad labāk glābsimies no šī nejaukā vēja. Gan vēlāk būs laiks iepazīties tuvāk. Viņas balss bija maiga, gandrīz melodiska, tomēr Dienvidāfrikas akcents bija skaidri jūtams. Hektors zināja, ka viņa ir dzimusi Keiptaunā un pieņēmusi

ASV pilsonību tikai pēc apprecēšanās ar Henriju Benoku. Berts Simpsons atvēra Hummvee pasažieru puses durvis, un viešņa veikli ieslīdēja sēdeklī. Kad Berts iesēdās vadītāja vietā, Hektors jau bija braukšanas gatavībā pie otra pavadošā Hummvee stūres. Trešais Hummvee brauca pa priekšu. Visiem trim auto uz durvīm bija uzkrāsots logotips viduslaiku arbaleta"[1] formā. Utmans pie pirmā auto stūres izveda nelielo kolonnu uz zemesceļa, kas stiepās gar milzu sudrabotai čūskai līdzīgo cauruļvadu, pa kuru dārgā izejviela plūda uz simt jūdžu attālajiem tankkuģiem. Braucot tālāk, abās pusēs ceļam dzeltenajā dūmakā parādījās naftas ieguves iekārtas, naftas platformas bezgalīgās ierindās kā sen bojāgājušu kareivju skeletu leģions. Pirms braucēji bija sasnieguši izžuvušo upes gultni, Utmans nogriezās no ceļa, un automobiļi sāka virzīties augšup pa milzīgas klints nogāzi, kas bija sodrēju melnumā, gluži kā apdegusi. Tās augstākajā virsotnē atradās galvenais ēku komplekss.

Divi Cross Bow sargi armijas kombinezonos atvēra vārtus, un visi trīs Hummvee ietraucās iekšā. Auto, kurā atradās Heizela Benoka, uzreiz atrāvās no pārējiem, šķērsoja teritoriju un apstājās pie smagām durvīm, kas veda uz uzņēmuma vadības lepnajām telpām ar kondicionētu gaisu. Berts Simpsons un pusducis uniformās tērpušos kalpotāju steidzīgi ieveda Heizelu iekšā. Durvis aiz viņiem smagi aizcirtās. Hektoram šķita, ka aizejot viņa atstāja aiz sevis savādu tukšumu, kurā pat vēja plosīšanās bija pierimusi. Apstājies pie Cross Bow telpu durvīm, viņš paraudzījās debesīs un redzēja, ka putekļu mākoņi tiešām sāk noplakt un izklīst.

Nonācis savās privātajās telpās, Hektors noņēma brilles un atraisīja kakla lakatu. Pēc tam nomazgāja seju un rokas, iepilināja iekaisušajās acīs nomierinošus pilienus un ieskatījās sienas spogulī. īsie tumšās bārdas rugāji padarīja viņu līdzīgu pirātam.

Ada virs tiem bija tuksneša saulē tumši iedegusi, gaišāka bija t ikai sudrabkrāsas rēta virs labās acs sena, dziļa durkļa cirtiena l>edas. Deguns bija liels un valdonīgs. Vēsi zaļās acis raudzījās stingri un apņēmīgi. Zobi bija spoži balti kā plēsīgam zvēram.

-      Tāda nu ir tava seja, Hektor, draudziņ, un ar to jāiztiek. Taču pats saproti, ka nekāds skaistulis neesi, viņš nomurmināja un tūlīt pat atbildēja sev: Tomēr, par laimi, daudzas sievietes nav pārāk izvēlīgas. Klusi nosmējies, viņš devās uz apspriežu telpu. Viņam ienākot, vīru sarunas pieklusa. Hektors apstājās uz paaugstinājuma un pārlaida skatienu klātesošajiem. Šie desmit viri bija vienību komandieri. Katrs no tiem vadīja desmit vīru grupu, un Hektors ar tiem pamatoti lepojās. Tie visi bija uzticami, kaujās pārbaudīti karotāji, kas guvuši pieredzi Kongo un Afganistānā, Pakistānā un Irākā, un citos šīs nežēlīgās pasaules asiņainajos karalaukos. Šādas armijas sapulcēšanai bija vajadzīgs ilgs laiks tie visi bija rūdīti nelieši un nesaudzīgi slepkavas, kas Hektoram bija dārgi kā miesīgi brāļi.

-    Priekšniek, kur tad skrāpējumi un zobu pēdas? Tikai nesaki, ka izspruki no viņas ar veselu ādu! iesaucās viens no komandieriem. Hektors iecietīgi pasmaidīja un vēl brīdi nogaidīja, ļaujot padotajiem paspīdēt ar rupjajiem jociņiem un nomierināties, bet tad pacēla roku.

-       Džentlmeņi visai nosacīti lietojot šo apzīmējumu -, mums uzticētas rūpes par dāmu, kuru iekāro daudzi ļaundari un noziedznieki no Kinšasas līdz Bagdādei, no Kabulas līdz Mogadīšo. Ja ar viņu notiks kaut kas ļauns, es pats savām rokām nogriezīšu pautus tam, kurš būs to pieļāvis. To es jums svinīgi apsolu. Padotie saprata, ka tie nav tikai tukši draudi. Smiekli norima, iestājās klusums, un visi nodūra acis, sastapušies ar (lektora drūmo skatienu. Tad viņš no rakstāmgalda paņēma rādāmkociņu, pievērsās lielajam naftas atradņu aerofoto uzņēmumam pie sienas un sāka nodot pēdējos rīkojumus. Viņš sadalīja pienākumus un vēlreiz uzsvēra iepriekšējās pavēles. Šajā darbā nedrīkstēja pieļaut ne mazāko paviršību. Pēc pusstundas viņš noprasīja komandieriem:

Jautājumi ir? Tādu nebija, un Hektors atlaida visus ar strupu atgādinājumu: Ja rodas šaubas, šaujiet uzreiz un noteikti tā, lai trāpītu! Tad, pametis telpas, viņš iekāpa helikopterā un lika pilotam Hansam Lateganam lidot pāri cauruļvadam visā tā garumā līdz pat terminālim Līča krastā. Viņi lidoja pavisam zemu. Hektors sēdēja priekšējā sēdeklī blakus Hansam un vēroja, vai uz ceļa nav redzamas kādas aizdomīgu darbību pazīmes svešu cilvēku pēdu nospiedumi vai riteņu sliedes, ko atstājuši citi transporta līdzekļi, nevis viņa vienības GM patruļas auto vai cauruļvadu apkalpojošo tehniķu brigāžu mašīnas. Visi viņa Cross Bow kaujinieki valkāja zābakus ar zīmīgu bultas formas zoļu protektoru zīmējumu, tāpēc Hektors pat no gaisa varēja atšķirt savējo pēdas no iespējamo ļaundaru atstātajām pēdām.

Būdams apsardzes priekšnieka amatā, Hektors jau bija pieredzējis trīs ļaunprātīgu sabotāžas uzbrukumu mēģinājumus Bannock Oil iekārtām Abū Zarā. Neviens teroristu grupējums vēl nebija uzņēmies atbildību par tiem, droši vien tāpēc, ka tie visi beidzās neveiksmīgi.

Abū Zaras emīrs princis Farids el Mazra bija pārliecināts Bannock Oil sabiedrotais. Katru gadu nodevās no uzņēmuma viņš saņēma simtiem miljonus dolāru. Hektors bija iedibinājis labu sadarbību ar Abū Zaras policijas šefu princi Mohamedu emīra svaini. Prinča Mohameda pakļautībā bija spēcīgs izlūkdienests, un pirms trim gadiem viņš brīdināja Hektoru par gaidāmu uzbrukumu no jūras. Hektors un termināļa sektora komandieris Ronijs Velss paspēja pārtvert uzbrucējus jūrā ar Bannock Oil patruļas laivu, kas bija kādreizējā Izraēlas torpēdu motorlaiva ar lielu ātrumu un priekšgalā uzstādītiem diviem 50. kalibra Browning automātiem. Uzbrucēju laivā bija astoņi teroristi ar vairākiem simtiem mārciņu Semtex plastikāta sprāgstvielu. Ronijs Velss bijušais britu kara flotes virsseržants un jūrnieks ar lielu pieredzi lieliski prata vadīt nelielo kaujas laivu. Iznirstot no tumsas teroristu laivas aizmugurē, viņš pārsteidza tos nesagatavotus. Kad Hektors megafonā pavēlēja teroristiem padoties, tie atbildēja ar automātu kārtām. Pirmais 50. kalibra Browning šāviens trāpīja Semtex kravai laivas kravas tilpnē, vienā mirklī aizsūtot visus astoņus teroristus uz paradīzes dārziem, neatstājot gandrīz nekādas pēdas uz šīs zemes. Emīrs un princis Mohameds priecājās par šādu iznākumu. Viņi gādāja, lai ārzemju mediji neko neuzzinātu par šo incidentu. Abū Zara lepojās ar savu stabilas, progresīvas un miermīlīgas valsts reputāciju.

Hektors nolaidās Sidi el Razigas terminālī un pavadīja dažas stundas kopā ar Roniju Velsu. Ronija postenī, kā vienmēr, viss bija ideālā kārtībā, un tas vēl vairāk nostiprināja Hektora uzticību viņam. Pēc apspriedes abi devās ārā pie helikoptera, kur Hanss jau gaidīja. Ronijs slepus uzmeta skatienu priekšniekam, un Hektors uzreiz saprata, kas draugu nomāc. Pēc trim mēnešiem Ronijam paliks sešdesmit pieci gadi. Viņa bērni sen jau bija atsvešinājušies no tēva, un Cross Bow bija viņa vienīgās mājas, ja neskaita Čelsi Karalisko hospitāli, ja tur būs ar mieru pieņemt viņu pansijā. Dažas nedēļas pirms dzimšanas dienas būs pienācis laiks pagarināt līgumu ar Cross Bow.

-Jā, starp citu, Ronij, Hektors ieminējās. Man ir sagatavots tavs jaunais līgums. Žēl, ka nepaņēmu līdzi, tu būtu varējis tagad parakstīt.

-     Paldies, Hektor. Ronijs pasmaidīja, un pat viņa plikais pakausis priekā iemirdzējās. Bet vai zini, ka man oktobrī būs jau sešdesmit pieci?

-    Ak tu vecais blēdi! Hektors ar platu smaidu atbildēja. Bet man visus pēdējos desmit gadus likās, ka tev ir divdesmit pieci. Viņš iekāpa helikopterā un lidoja atpakaļ, zemu virs smilšainās ceļa virsmas gar cauruļvadu. Karstais dienvidvējš bija to noslaucījis gluži kā čakla kalponīte tik gludu, ka skaidri saredzamas bija pat tuksneša sīgu un antilopju pēdas. Viņi divreiz nolaidās, lai Hektors varētu izpētīt katru zīmi, kas šķita neiederīga un varētu liecināt par nevēlamu svešinieku klātbūtni. Taču pēdas izrādījās pavisam nekaitīgas. Tās bija atstājuši klejojošie beduīni, droši vien meklējot noklīdušus kamieļus.

Pēdējoreiz viņi nolaidās vietā, kur pirms trim gadiem seši nezināmi svešinieki, kas bija ielavījušies no dienvidiem, bija ierīkojuši slēpni. Lai nonāktu līdz cauruļvadam, tie bija kājām nogājuši sešdesmit jūdzes pa tuksnesi. Kad ieradās apsardze, iebrucēji ļoti neapdomīgi nolēma uzbrukt tam patruļas auto, kura priekšējā pasažieru sēdeklī sēdēja Hektors. Viņš pamanīja kaut ko aizdomīgu smilšu kāpā, kas stiepās gar ceļa malu.

-     Stop! Hektors uzbļāva šoferim un steidzīgi uzrāpās uz auto jumta. Viņš vēroja priekšmetu, kas bija piesaistījis viņa uzmanību. Tas atkal sakustējās, tikko manāmi slīdot uz priekšu kā lodājoša čūska. Tieši šī kustība arī piesaistīja Hektora uzmanību, jo tuksnesī nav sarkanu čūsku. Viens "čūskas" gals slējās ārā no smiltīm, bet otrs pazuda zem ērkšķu krūma zemajiem, ķeburainajiem zariem. Viņš tos uzmanīgi nopētīja. Krūmi bija pietiekami biezi, lai aiz tiem varētu paslēpties cilvēks. Sarkanā "čūska" nelīdzinājās nevienam viņam zināmajam dabas objektam. Tad tā atkal sakustējās, un Hektors izlēma. Pacēlis šauteni pie pleca, viņš raidīja trīs šāvienus ērkšķu krūmā. Cilvēks, kas bija aiz tā paslēpies, pielēca kājās. Viņam mugurā bija apmetnis, galvā turbāns, plecā pakārts AK-47, bet rokās viņš turēja nelielu melnu kastīti, no kuras stiepās tievais, sarkanais izolētais kabelis.

-    Bumba! Hektors iekliedzās. Visiem noliekties! Uz kāpas stāvošais vīrs iedarbināja spridzekli, norībēja apdullinošs sprādziens, un uz ceļa, 150 metrus priekšā patruļas mašīnai, gaisā pacēlās milzīgs smilšu un liesmu mākonis. Sprādziena vilnis gandrīz nogāza Hektoru no auto jumta, tomēr viņam izdevās noturēties un saglabāt līdzsvaru.

Spridzinātājs, skrienot veikli kā tuksneša gazele, jau bija non.i ds gandrīz līdz kāpas virsotnei. Hektoram acis vēl aizvien bija sprādziena apžilbinātas, un pirmā automāta kārta trāpīja smiltis pie arāba kājām, neapturot tā bēgšanu. Hektors dziļi ievilka elpu un nomērķēja rūpīgāk. Viņš redzēja, kā nākamā kārta trāpa arābam mugurā un ložu trāpījuma vietās pašķīst smiltis. Vīrs sagrīļojās, palēcās kā balerīna un nogāzās. Tad Hektors ieraudzīja piecus viņa biedrus izlecam no krūmāju paslēptuves. Tie pazuda otrpus kāpai, pirms viņš paguva nomērķēt.

Hektors pārlaida skatienu kāpai. Tā stiepās trīs vai četras jūdzes abos virzienos gar ceļu. Visā garumā tā bija pārāk stāva un smiltis pārāk irdenas, lai varētu uzbraukt ar auto. Būs jādodas kājām vajāt teroristus, viņš nolēma.

-     Otrā stadija! viņš uzsauca savējiem. Pakaļdzīšanās pa karstām pēdām! Aiziet! Aiziet! Aiziet! Nolēcis no auto jumta, Hektors skriešus metās pārējiem četriem pa priekšu augšup pa kāpas malu. Kad viņi sasniedza tās virsotni, visi pieci iebrucēji izklaidus, grupā vēl joprojām skrēja pa izžuvušā sālsezera līdzenumu gandrīz pusjūdzi viņiem priekšā. Tie bija atrāvušies, kamēr Hektors ar saviem vīriem rāpās augšā kāpā. Raudzīdamies tiem nopakaļ, Hektors ļauni pasmaidīja.

-      Ļoti muļķīga rīcība, mīlīši! Vajadzēja izklīst, mesties kā spridzekļa šķembām katram uz savu pusi! Tagad mēs jūs visus saņemsim vienā kampienā. Hektors nešaubīgi zināja, ka, skrienot pa līdzenumu, neviens arābs nespēj aizbēgt no tādiem vīriem kā viņa kaujinieki.

-     Nāciet, puiši! Nav ko čammāties. Tie nelieši ir jāsavāc līdz saulrietam. Vajāšana ilga četras stundas, jo bandīti izrādījās mazliet sīkstāki, nekā Hektors bija domājis. Bet tad tie pieļāva pēdējo kļūdu. Viņi apstājās, lai cīnītos pretī. Izvēlējušies piemērotu ieplaku, izdevīgu pozīciju, no kuras var ērti mērķēt un šaut uz visām pusēm, viņi paslēpās tur. Hektors paraudzījās debesīs. Saule bija tikai divdesmit grādu leņķī virs apvāršņa. Jāpabeidz šis cīniņš pēc iespējas ātrāk. Kamēr pārējie vīri piesedza viņu ar nepārtrauktu uguni, Hektors aizrāpoja tālāk uz priekšu, kur kaujas lauks bija labāk pārskatāms. Viņš uzreiz saprata, ka neizdosies ieņemt arābu pozīcijas tiešā uzbrukumā. Tā var iet bojā daudzi vai pat visi viņa vīri. Vēl desmit minūtes viņš vēroja apkārtni, līdz ar pieredzējuša kareivja aci pamanīja vājo punktu. Arābu slēptuves aizmugurē stiepās ļoti sekla izžuvusi strauta gultne pārāk sekla, lai to varētu dēvēt par izkaltušas gultnes ieleju vai dongu, taču tajā var paslēpties, ja lien uz vēdera. Piemiedzis acis pret rietošās saules stariem, Hektors nosprieda, ka seklā gultne stiepjas aptuveni četrdesmit soļus aiz ienaidnieku slēptuves. Apmierināti pamājis ar galvu, viņš aizrāpoja atpakaļ pie saviem biedriem.

Es aizlavīšos viņiem aiz muguras un iemetīšu granātu. Uzbrūciet, tiklīdz tā būs uzsprāgusi. Hektoram bija jāapmet liels līkums ap ienaidnieka pozīcijām, lai tie viņu nepamanītu, un, beidzot nonācis seklajā gultnē, viņš varēja pārvietoties tikai ļoti lēni, lai nesaceltu putekļus, kas varētu brīdināt par viņa tuvošanos. Viņa vīri visu laiku neļāva arābiem pacelt galvas, apšaudot ieplakas malu. Tomēr, kad Hektors bija nokļuvis pietiekami tuvu ieplakai, līdz saulrietam bija atlikušas vairs tikai aptuveni desmit minūtes. Pieslējies uz ceļiem, viņš ar zobiem izvilka labajā rokā satvertās granātas gredzenu. Tad pielēca kājās un novērtēja attālumu. Smagā šķembu granāta bija jāaizsviež četrdesmit vai varbūt piecdesmit metrus. Kārtīgi atvēzējies un sakopojis visus spēkus, Hektors augstā lokā raidīja granātu pa gaisu. Tas bija labs metiens, viens no labākajiem viņa karjerā, taču granāta trāpīja pa ieplakas malu, un uz brīdi šķita, ka tur tā ari paliks, bet tad tā sāka ripot un iekrita ieplakā tupošo arābu vidū. Atskanēja kliedzieni, kad tie saprata, kas noticis. Hektors izslējās visā augumā, izvilka pistoli un metās uz priekšu. Granāta uzsprāga, pirms viņš bija nonācis līdz ieplakai. Apstājies virs tās, viņš paraudzījās uz asiņaino postažu lejā. Četri bandīti bija saplosīti kā asiņainas lupatas. Tikai viens bija daļēji paslēpies aiz savu biedru ķermeņiem. Tomēr ari viņam krūtīs bija ietriecies šrapnelis, caururbjot plaušas.

Hektors vēroja, kā bandīts, klepodams asiņainas putas, cīnās par pēdējiem elpas vilcieniem. Tad ievainotais pacēla skatienu un, Hektoram par lielu izbrīnu, pazina viņu. Spļaudams asinis, las ar pūlēm ierunājās, un, lai gan balss bija klusa un neskaidra, i lektors saprata teikto.

Mans vārds ir Anvars. Atceries to, Kros, tu cūka, lielās cūkas pakalpiņš. Parāds nav nokārtots. Asinsatriebība turpinās. Citi nāks mūsu vietā.

Tagad, pēc trim gadiem, Hektors stāvēja tajā pašā vietā, atkal neizpratnē apdomādams šos vārdus. Vēl joprojām viņš nesaprata, ko īsti tie nozīmē. Kas bija šis mirstošais vīrs? Kā viņš pazina i lektoru? Beidzot viņš papurināja galvu un atgriezās pie helikoptera, kas gaidīja, rotoriem griežoties tukšgaitā. Hektors iekāpa, un viņi lidoja projām. Tuksnesī vakars pienāk ātri, un, kad viņi bija atgriezušies Astotā urbuma teritorijā, līdz saulrietam bija ai likusi tikai stunda. Izmantojot atlikušo laiku, Hektors devās uz šautuvi, lai simt reizes izšautu gan ar Beretta M9 9 mm pist oli, gan ar SC 70/90 automātisko kaujas šauteni. Visiem viņa padotajiem katru nedēļu bija jāizdara vismaz 500 šāvienu un piesniedz sašautie mērķi ieroču pārzinim. Hektors tos regulāri parbaudīja. Visi viņa kaujinieki bija prasmīgi šāvēji, taču viņš negribēja pieļaut, lai tie kļūst pārāk pašpārliecināti vai pavirši, l aba šaušanas prasme pastāvīgi jātrenē.

Kad Hektors atgriezās no šautuves, saule jau bija norietēliisi, un pēc īsas tuksneša puskrēslas iestājās melna nakts. legāli'. labi aprīkotajā sporta zālē, viņš stundu skrēja uz skrejceļa nenažiera, pēc tam pusstundu cilāja svarus. Savās privātajās i elpās nomazgājies ugunīgi karstā dušā, viņš pārģērbās svaigi mazgātā un gludinātā armijas kombinezonā un beidzot devās uz atpūtas telpu. Bērts Simpsons un citas uzņēmuma augstākās amatpersonas sēdēja privātajā bārā. Viņi visi izskatījās noguruši un nomākti.

-     Vai iedzersi kopā ar mums? Bērts aicināja.

-    Paldies, neatteikšos, Hektors atbildēja un pamāja ar galvu bārmenim, kurš ielēja dubultu mēriņu astoņpadsmit gadus veca smalka Oban viskija. Hektors pacēla glāzi pret Bertu, un abi iemalkoja.

-      Kāda ir mūsu lielā priekšniece? Hektors apjautājās, un Bērts izbolīja acis.

-     Tev to labāk nezināt.

-     Varbūt tomēr.

-     Viņa nav dzīvs cilvēks.

-      Man gan viņa stipri vien izskatījās pēc dzīva cilvēka, Hektors iebilda.

-     Tas ir acu apmāns, vecīt. Kaut kāds sasodīts triks ar spoguļiem vai kas tamlīdzīgi. Neko vairāk neteikšu. Gan jau pats redzēsi.

-     Ko tas vēl nozīmē? Hektors noprasīja.

-     Tev viņa jāpavada skrējienā.

-     Kad?

-     Parīt no paša agra rīta. Sagaidi viņu tieši 5:30 pie galvenajiem vārtiem. Obligātā distance desmit jūdzes. Uzdrošinos izteikt minējumu, ka tā nebūs pastaiga lēnā solī. Neļauj viņai aizmukt no tevis.

Arī Heizelai Benokai šī bija ilga un grūta diena, taču pret nogurumu labi palīdz karsta burbuļvanna. Izmērcējusies tajā, viņa izmazgāja matus un ar fēnu ieveidoja blondo vilni virs labās acs. Pēc tam uzvilka zilu satīna halātu, kas izcēla viņas acu krāsu. Visa bagāža bija atsūtīta šurp jau pirms vairākām dienām.

Kalpotāji bija izsaiņojuši visas krokodilādas komplekta ceļasomas, un svaigi izgludinātie apģērba gabali bija sakārti garderobes telpas plašajos skapjos. Tualetes piederumi un kosmētika bija glīti sarindoti vannasistabā uz stikla plauktiņiem virs izlietnes. Viegli iesmaržojusies ar Chanel, viņa devās uz dzīvojamo istabu. Bāriņā bija viss, ko Heizelas personiskā asistente Agata bija pieprasījusi Hertām Simpsonam sūtītajā e-pasta vēstulē. Heizela piepildīja augstu glāzi ar sasmalcinātu ledu un svaigi spiestu laima sulu un pievienoja pavisam nedaudz Dovgan degvīna. Ar glāzi rokā viņa devās uz blakustelpā iekārtoto privāto komunikāciju centru. Tur visapkārt uz sienām bija seši lieli plazmas ekrāni, kuros vienlaikus varēja vērot vērtspapīru kursus un preču cenas visās lielākajās biržās. Citos ekrānos tika rādīti TV ziņu kanāli un sporta rezultāti. Pašlaik Heizelu visvairāk interesēja Triumfa arkas balvas izcīņa Longchamps, kurā piedalījās viens no viņas zirgiem. Sieviete nepatikā saviebās, uzzinājusi, ka tas ieguvis tikai necilo trešo vietu. Tas apstiprināja viņas lēmumu atlaist treneri un pieņemt viņa vietā jauno īru. Pēc tam viņa pievērsa uzmanību tenisam. Viņai patika sekot līdzi jauno Krievijas un Austrumeiropas meiteņu centieniem. Tās viņai atgādināja laiku, kad viņa pati astoņpadsmit gadu vecumā bija izsalkusi kā vilcene. Heizela apsēdās pie datora, iemalkoja pasakaini gardo kokteili un sāka atvērt e-pasta vēstules. Agata Hjūstonā jau bija tās izšķirojusi, atstājot tikai nepilnas piecdesmit svarīgākās. Heizela ātri tās izskatīja. Lai gan pašlaik Hjūstonā pulkstenis bija trīs naktī, Agata vienmēr turēja ieslēgtu telefonu pie gultas uz naktsgaldiņa, lai uzreiz varētu atbildēt uz priekšnieces zvanu. Heizela piezvanīja asistentei uz Skype. Ekrānā parādījās Agatas seja. Viņai mugurā bija naktskrekls ar izšūtām rozēm ap kakla izgriezumu, sirmie mati uztīti uz rullīšiem un acis miega pilnas. Heizela nodiktēja atbildes uz e-pasta ziņojumiem. Pēc tam viņa apjautājās:

Vai saaukstēšanās sāk pāriet, Agata? Tu vairs neizklausies tik aizsmakusi kā vakar.

-     Man jau ir daudz labāk, Benokas kundze. Liels paldies par apvaicāšanos. Tieši tāpēc darbinieki mīlēja Heizelu, jo viņa bija laba un gādīga darba devēja. Bet, ja kāds nogrēkojās, viņa to uzreiz patrieca bez žēlastības. Beigusi sarunu ar Agatu, viņa ieskatījās rokaspulkstenī un digitālajā laikrādī pie sienas. "Mīlas Delfīns" pašlaik varētu atrasties tajā pašā laika zonā, kur viņa. Heizelai nepatika Henrija dotais jahtas nosaukums, un viņa to vienmēr sauca vienkārši par "Delfīnu". Cienot vīra piemiņu, viņa negribēja mainīt nosaukumu, turklāt Henrijs vienmēr bija apgalvojis, ka kuģa pārdēvēšana nesot lielu nelaimi. Nosaukums bija vienīgais, kas Heizelai nepatika šajā lieliskajā kuģī 125 metrus garā greznības valstībā ar divpadsmit divvietīgām viesu kajītēm un lielu, elegantu luksuskajīti pašiem saimniekiem. Pusdienu salons un pārējās plašās izklaižu telpas bija rotātas ar populāru mūsdienu mākslinieku sienu gleznojumiem. Četri jaudīgie dīzeļmotori ļāva šķērsot Atlantijas okeānu nepilnās sešās dienās. Kuģis bija aprīkots ar visjaunāko elektronisko navigācijas un komunikāciju aparatūru, kā ari ar dažādām dārgām izklaides un izpriecu ierīcēm, kas apmierinātu pat visizlepušāko viesu gaumi. Heizela piezvanīja uz "Delfīna" komandtiltiņa kontakttālruņa numuru, un atbilde atskanēja jau pēc pirmā signāla.

-      "Mīlas Delfīna" komandtiltiņš. Viņa pazina Kalifornijas akcentu.

-      Džetsona kungs? Tas bija kapteiņa palīgs, un, dzirdot priekšnieces balsi, viņa runā ieskanējās godbijība.

-     Labvakar, Benokas kundze.

-     Vai varat pasaukt kapteini Frenklinu?

-      Protams, Benokas kundze. Viņš ir tepat blakus. Nodošu viņam klausuli.

Džeks Frenklins sveica Heizelu, un viņa uzreiz jautāja: Kapteini, vai viss ir kārtībā?

-     Jā, pilnīgā kārtībā, Benokas kundze, kapteinis atbildēja.

-     Kāda ir jūsu pašreizējā pozīcija?

Frenklins nolasīja koordinātas no satelīta navigācijas ekrāna un uzreiz ātri pārtulkoja tās saprotamākā izteiksmē. Mēs esam 146 jūras jūdzes uz dienvidaustrumiem no Madagaskaras, ar kursu uz Mahes salu Seišelu arhipelāgā. Paredzams, ka ieradīsimies Mahē ceturtdien pusdienlaikā.

-     Tad gan esat ātri tikuši uz priekšu, kapteini Frenklin, Heizela uzslavēja. Vai mana meita ir uz komandtiltiņa kopā ar jums?

-      Diemžēl ne, Benokas kundze. Cik man zināms, Benokas jaunkundze agri devās pie miera un lika pasniegt vakariņas jūsu kajītē. Atvainojiet, es gribēju teikt, viņas kajītē.

Meitai bija atļauts apmesties īpašnieku luksuskajltē, kad pati Benokas kundze nebija uz kuģa. Frenklins bija pārliecināts, ka Gogēna un Monē gleznas un Lalika lustra ir pārmērīga greznība šai izlaistajai meitenei, kas uzskata sevi par tikpat svarīgu personu kā viņas māte. Taču labāk pat neieminēties mātei par viņas bērna trūkumiem. Šis glītais, bet neciešamais skuķis bija Heizelas Benokas vienīgā vājība.

-    Lūdzu, savienojiet mani ar viņu! Heizela Benoka pavēlēja.

-     Tūlīt, Benokas kundze. Viņa dzirdēja, kā kapteinis nodod rīkojumu radio operatoram. Klausulē uz mirkli iestājās klusums, kam sekoja zvana signāli. Pēc divpadsmitā signāla Heizela jau sāka uztraukties, bet tad beidzot atskanēja atbilde. Viņa pazina meitas balsi.

-     Kas ir? Es taču teicu, lai mani netraucē!

-     Keila, meitiņ!

-      Mammuci, kāds prieks dzirdēt tavu balsi! Es visu dienu gaidīju tavu zvanu. Sāku jau raizēties, ka tu mani vairs nemīli. Meitenes prieks bija skaidri saklausāms, un Heizelas sirdī ieplūda saviļņojums.

-     Mīļumiņ, es biju briesmīgi aizņemta. Šeit notiek tik daudz kā svarīga. Keila šis vārds nozīmē "šķīstā", un viņa tik pareizi bija to izvēlējusies. Heizela iztēlojās meitenes seju. Keilas āda viņai allaž atgādināja caurspīdīgu alabastru, zem kura pulsēja un kvēloja jauneklīgi karstās asinis. Viņas acis bija gaišākā, sapņainākā zilā tonī nekā Heizelai. Tās šķita izstarojam tikai šķīstas domas un jūtas. Deviņpadsmit gadu vecumā viņa bija daiļa un nevainīga kā plaukstošs, vēl nenoplūkts zieds. Heizelai acīs saskrēja asaras, sirds sažņaudzās mīlestības pārpilnībā. Šis bērns bija vissvarīgākais viņas dzīvē, vienīgais, kādēļ bija vērts uzņemties visus pūliņus un upurus.

-    Mans mīļais mammucis kā vienmēr! Pilnā gaitā uz priekšu! Keila līksmi iesmējās un lēni novēlās no vīrieša auguma, kam bija uzgulusies virsū. Abu kailie vēderi bija klāti sviedriem, un nebija iespējams uzreiz atrauties. Meitene juta, kā vīrieša loceklis izslīd no viņas kopā ar siltu vagīnas šķidruma plūsmu. Tas atstāja aiz sevis savādu tukšumu.

-    Pastāsti, ko šodien darīji? Heizela noprasīja. Vai mācījies? Tieši šādā nolūkā viņa bija atstājusi meitu uz "Delfīna". Keilas semestra atzīmes bija īsta katastrofa. Profesors bija piedraudējis: ja viņa nopietni nesaņemsies, tad gada beigās būs jāatvadās no augstskolas. Līdz šim Keilu no šāda likteņa bija paglābuši mātes dāsnie ziedojumi universitātei.

-     Jāatzīstas, mammuci, ka šodien es briesmīgi noslinkoju. Nogulēju gandrīz līdz pusdesmitiem. To teikdama, viņa, viltīgi smaidīdama, atcerējās, ka tieši pirms tam Rožē bija sagādājis viņai divus kolosālus orgasmus. Viņa piecēlās sēdus baltajos palagos un pievirzījās tuvāk jaunā vīrieša burvīgi slaidajam un muskuļotajam augumam. Sviedriem klātā āda bija kūstošas šokolādes tonī. Viņu rokas vēl joprojām saskārās, un viņa pievilka ceļus pie zoda un mazliet pagriezās, lai visā krāšņumā parādītu Rožē savu smalko, gaišo matiņu ērkuli starp gurniem. Viņš pasniedzās, saudzīgi paplēta meitenes gurnus, un viņa baudā nodrebēja, kad vīrieša pirksti pavēra piebriedušās kaunuma lūpas un meklēja sārto rozes pumpuru starp tām. Turēdama klausuli pie auss ar kreiso roku, viņa ar labo pasniedzās pēc viņa locekļa. Tas vel bija pavisam stingrs. Keila bija pasākusi uztvert šo ķermeņa daļu kā atsevišķu dzīvu būtni ar savu dzīvības spēku. Viņa pat bija iesaukusi to mīļvārdiņā par Blēžu burvja Merlina pavēlnieku. Blēzs bija viņu pilnībā apbūris. Tas bija lepni izslējies visā savā varenajā garumā, stingrs un spīdīgs, klāts ar viņas ķermeņa dzīvības sulām. Aptvērusi locekli ar īkšķi un rādītājpirkstu, viņa sāka to glāstīt ar lēnām, kārdinošām kustībām.

-      Meitiņ, tu taču solīji mācīties cītīgi. Tu esi gudra meitene un, ja vien pacentīsies, noteikti varēsi nolikt visus eksāmenus.

-     Mammuci, šodien bija izņēmums. Visas iepriekšējās dienas es mācījos ļoti čakli. Bet šodien man sākās reizes un briesmīgi sāpēja vēders.

-     Ak nabadzīte! Cerams, ka tagad jau jūties labāk?

-    Jā, mammuci. Daudz labāk. Rīt jau viss būs kārtībā.

-     Kaut es varētu būt tev līdzās un rūpēties par tevi. Pagājusi tikai nedēļa, kopš atstāju tevi Keiptaunā, bet tā šķiet kā vesela mūžība. Heizela nopūtās. Es ilgojos pēc tevis, meitiņ.

-      Es arī ilgojos pēc tevis, mammuci, Keila atbildēja. Pēc tam viņa varēja kādu brīdi iztikt bez runāšanas, jo māte sāka gari un plaši stāstīt par savu muļķīgo naftas atradņu vadīšanu un sarežģījumiem ar prastajiem, netīrīgajiem ļautiņiem, kas darbojās viņas uzdevumā. Laiku pa laikam Keila piekrītoši kaut ko atņurdēja, taču visu uzmanību viņa bija pievērsusi Blēzam. Tas bija apgraizīts. Visiem pārējiem vīriešiem, kurus viņa bija iepazinusi pirms tam, locekļa galā karājās neglīta ādas kroka. Tikai pēc tikšanās ar Rožē viņa saprata, cik nejēdzīgi tie izskatās salīdzinājumā ar šo skaisto baudas rīku, ko viņa bijīgi turēja ar diviem pirkstiem. Blēzs bija tumši zilganmelns, gluds un spīdīgs kā šautenes stobrs. No rievas tā galviņā lēni sūcās caurspīdīga šķidruma pilīte. Tā trīsēja kā rasas lāse. Tik aizraujoši bija to vērot -

Keilai no prieka pārskrēja drebuļi un uz apakšdelmu maigās, baltās ādas uzmetās zosāda. Viņa aši noliecās pār Blēžu. Ar mēles galiņu nolaizīja lāsīti. Izbaudīja tās garšu. Viņa gribēja vēl un vēl. Viņa sāka masēt locekli ātrāk, spēcīgāk, slaidie, smalkie pirksti slīdēja augšup lejup kā atspole. Vīrietis pacēla gurnus augstāk viņai pretī. Meitene redzēja, kā saspringst viņa vēdera muskuļi. Viņa juta, kā Blēzs piebriest arvien vairāk stingrs un apaļš viņas plaukstā kā tenisa raketes kāts. Rožē seja savilkās grimasē. Atliecis atpakaļ burvīgi tumšmataino galvu, viņš atpleta muti. Keila saprata, ka viņš tūlīt sāks no baudas vaidēt vai skaļi kliegt. Ātri atlaidusi locekli, viņa aizlika plaukstu priekšā vīrieša mutei, lai to apklusinātu, bet pati noliecās zemāk un paņēma Blēžu pēc iespējas dziļāk mutē. Tajā ietilpa tikai mazāk par pusi locekļa garuma, un galviņa sniedzās līdz rīkles galam, draudot izraisīt krampjainu rīstīšanos. Taču to viņa bija iemācījusies apvaldīt. Keila piesardzīgi noņēma plaukstu no Rožē mutes. Viņa gribēja sajust sēklas veidošanos dziļi vīrieša ķermeņa dzīlēs. Pastiepusi roku starp viņa gurniem, meitene satvēra sēklinieku maisiņa pamatni. Turpinot sūkāt un cilājot galvu augšup lejup, viņa sajuta, kā sākas ejakulācija, loceklis viņas plaukstā sāk pulsēt un sēklinieki ir cieši piespiesti pie pavēderes.

Lai kā Keila būtu tam gatavojusies, ejakulācijas spēks un apjoms viņu ikreiz pārsteidza. Elpai aizraujoties, viņa norija, cik ātri spēdama, tomēr nevarēja ierit visu un pārējais izplūda pār zodu. Viņa gribēja izsūkt visu līdz pēdējai lāsītei. Viņa turpināja rīt un rīt un, par spīti piesardzībai, sāka klusi vaidēt. Tad mātes balss izrāva viņu no baudas reiboņa:

-     Keila! Kas notiek? Vai tev kas atgadījās? Kas notiek? Saki, meitiņ! Keila bija nometusi klausuli sev līdzās gultā, un tagad mātes balss neskaidri skanēja palagu krokās. Viņa paķēra klausuli un ātri attapās.

-    Ak! Es netīšām uzlēju kafiju. Tā bija karsta, un es nobijos. Viņa klusi iesmējās.

-     Tu taču neapplaucējies?

-     Ak nē! Bet sega gan ir viscaur slapja, viņa atbildēja, pārvelkot ar pirkstu galiem pār glumā šķidruma šļakatām uz zīda gultas veļas. Tās vēl glabāja vīrieša ķermeņa siltumu. Viņa noslaucīja pirkstus pie viņa krūtīm, un viņš plati pasmaidīja. Keila nodomāja, ka Rožē ir visskaistākais vīrietis, kāds jebkad redzēts. Māte mainīja sarunas tematu un sāka atcerēties neseno braucienu uz Keiptaunu, kur uz divām nedēļām bija noenkurojies "Delfīns". Keilas vecāmāte dzīvoja lepnā, senā, Herberta Beikera projektētā savrupnamā ārpus pilsētas, vīnadārzu vidū. Heizela bija iegādājusies šo namu ar vīnadārziem, lai kādreiz, tālā nākotnē, pavadītu tur vecumdienas. Pagaidām tas lieliski noderēja viņas mīļajai mātei, kas savulaik bija taupījusi katru grasi un atrāvusi sev maizes kumosu, lai ļautu meitai piepildīt sapni kļūt par starptautisku tenisa zvaigzni. Tagad vecā sieviete varēja dzīvot greznā namā, kur viņu aprūpēja kalpotāji un uniformā tērpies šoferis katru svētdienu aizvizināja ar Mercedes Maybach uz tuvējo ciematu iepirkties un padzert tēju ar draudzenēm.

Rožē piecēlās no gultas un pamāja Keilai ar roku. Tad viņš kails laiskā gaitā aizsoļoja uz vannasistabu. Pēcpuses muskuļi pie katra soļa kārdinoši savilkās. Keila pielēca no gultas un sekoja viņam, joprojām turēdama klausuli pie auss. Rožē nostājās pie poda, un Keila, atspiedusies pret starpsienu, ar sajūsmu vēroja viņu čurājam.

Viņa bija iepazinusies ar Rožē Parīzē, kur viņa Daiļo mākslu universitātē studēja franču impresionistu mākslu. Viņa zināja, ka māte nemūžam nepieļautu viņu attiecības. Heizela tikai vārdos bija liberālu ideju piekritēja. Viņa droši vien nekad nebija gulējusi ar vīrieti, kura āda ir tumšāka par apelsīna mizas iekšpusi. Turpretī Keilu Rožē eksotiskais izskats apbūra no pirmā skatiena gludās ādas viegli metāliskais atspīdums, smalkie nilotu sejas vaibsti, slaidais, lokanais augums un valdzinošais akcents. Kārdinoši izklausījās arī vairāk pieredzējušo draudzeņu stāsti par to, cik bagātīgi apveltīti ar vīrietību esot melnādainie, kuri krietni pārspējot visu citu rasu pārstāvjus. Viņa joprojām spilgti atcerējās, kā bija pārbijusies, pirmoreiz ieraugot Blēžu visā tā karaliskajā varenībā. Šķita neiespējami, ka tas var ietilpt viņā. Taču izrādījās, ka šis uzdevums nav nemaz tik grūts, kā sākumā šķita. Atceroties to visu, viņa ieķiķinājās.

-     Par ko tu smejies, meitiņ? māte gribēja zināt.

-    Es tikko atcerējos vecmammas stāstu par savvaļas paviānu, kas bija iekļuvis viņas virtuvē.

-Jā, vecmamma prot sasmīdināt, māte piekrita un turpināja runāt par gaidāmo tikšanos Desmit jūdžu salā Seišelos. Heizelai piederēja visa šī 1750 akru lielā saliņa un lielais, senlaicīgais pludmales bungalo, kur viņa gatavojās tāpat kā ik gadu pavadīt Ziemassvētkus kopā ar ģimeni. Viņa aizsūtīs lidmašīnu uz Keiptaunu atvest māti un tēvoci Džonu. Keila centās pagaidām par to nedomāt, viņa nespēja iztēloties draudošo atšķirtību no Rožē. Pastiepusi roku, viņa cieši satvēra Blēžu un veda tā īpašnieku atpakaļ uz gultu. Beidzot mātes vārdu plūdi bija galā.

-    Tagad man jābeidz runāt, meitiņ. Rīt ļoti agri jāceļas. Es tev piezvanīšu rītvakar šajā pašā laikā. Es tevi mīlu, saulīt!

-    Mammuci, es tevi mīlu miljards reižu vairāk un vēl mazliet. Viņa zināja, cik ļoti šāda bērnišķīga valoda aizkustina mātes sirdi. Nospiedusi sarunas izbeigšanas pogu, Keila nosvieda klausuli uz senlaicīgā zīda paklāja līdzās gultai. Viņa noskūpstīja Rožē, dziļi iebāžot mēli viņam mutē, tad atrāvās un pavēlošā tonī paziņoja:

-     Es gribu, lai tu šonakt paliec pie manis.

-     Nevaru, Keila, tu taču zini.

-     Kāpēc? viņa noprasīja.

-     Ja kapteinis uzzinās par mums, viņš man aptīs ap kaklu enkura ķēdi un pārmetīs pār bortu.

-    Neesi tāds gļēvulis! Viņš neko neuzzinās. Džordžijs Pordžijs ēd man no rokas. Viņš mūs piesegs. Ja es viņam uzsmaidīšu, viņš darīs visu, ko likšu. Meitene runāja par kuģa kasieri.

-      Itin visu par tavu smaidu un pārsimt dolāriem. Rožē, klusi iesmējies, pārgāja uz dzimto franču valodu. Taču viņš nav kapteinis. Vīrietis piecēlās un piegāja pie krēsla, uz kura bija uzmests viņa formas tērps. Mēs nevaram atļauties tādu risku, tāpat jau uzdrīkstamies pārāk daudz. Es atnākšu pie tevis atkal rītvakar šajā pašā laikā. Neaizslēdz durvis.

-      Es tev pavēlu palikt, Keila pacēla balsi. Tagad arī viņa runāja franciski, tikai vienkāršākā izteiksmē. Jaunais vīrietis kaitinoši pasmaidīja.

-     Tu man neko nevari pavēlēt. Tu neesi šī kuģa kapteinis. Viņš aizpogāja stjuarta formas tērpa metāla pogas.

Kapteinim Frenklinam bija taisnība. Keilai bija dziļi vienaldzīgi gan franču, gan jebkādi citi impresionisti. Tikai pēc mātes uzstājīgās pierunāšanas viņa bija iestājusies Parīzes Daiļo mākslu universitātē. Māte neprātīgi jūsmoja par gleznām, kurās bija attēlotas ūdenslilijas vai puskailas Taiti meitenes. Viena tāda bilde karājās tepat pie starpsienas pretī gultai ar sifilisu slima, narkotiku un alkohola apsēsta francūža darbs. Māte loloja neprātīgu domu, ka pēc universitātes beigšanas Keila varētu uzsākt mākslas darbu tirgotājas karjeru. Keilas vienīgā aizraušanās bija zirgi, taču viņa saprata, ka veltīgi būtu strīdēties ar mammuci, jo mammucis vienmēr panāca savu.

-     Tu piederi man, viņa atcirta Rožē. Un darīsi, ko es likšu. Viņa bija ar savu Black Amex kredītkarti apmaksājusi drauga lidojumu pirmajā klasē no Londonas uz Keiptaunu un arī iekārtojusi viņu darbā uz kuģa par stjuartu, pielabinoties Džordžijam Pordžijam ar buču uz vaiga un zaļu banknošu žūksni. Rožē bija viņas īpašums tāpat kā Bugatti Veyron sporta auto un izcilo sacīkšu zirgu pulciņš viņas dzīves lielākās kaislības.

-      Es atnākšu rītvakar šajā pašā laikā. Vēlreiz tikpat kaitinoši uzsmaidījis, Rožē izslīdēja no kajītes, klusi aizverot aiz sevis durvis.

Tās sasodītās durvis būs ciet! viņa nokliedza tam nopakaļ un, paķērusi telefona klausuli, no visa spēka svieda to pret Gogēna gleznoto kailo skaistuli. Klausule atlēca no stingri nostieptā audekla un aizslīdēja projām pa klāju. Keila atkrita gultā un izplūda vilšanās un niknuma asarās. Tieši tad, kad Rožē atteicās paklausīt viņas pavēlēm, viņa to iekāroja visvairāk.

Rožē pārbaudīja kokteiļu bāra krājumus galvenajā salonā.

Džordžijs Pordžijs bija viņam to uzticējis. Viņš izvilka nazi no slēptuves zem letes, kur bija to noglabājis pirms došanās pie Keilas. Tam bija Damaskas tērauda asmens ražots japāņu firmā Kia, kas savulaik izgatavoja samuraju zobenus. Nazis bija ass kā ķirurga skalpelis. Pavilcis uz augšu bikšu staru, Rožē piesprādzēja naža maksti pie apakšstilba. Viņa dzīve bija briesmu pilna, un šis ierocis radīja drošības izjūtu. Aizslēdzis bāriņu uz nakti, viņš viegliem soļiem aizsteidzās pa kāpnēm uz darba klāju. Jau krietnu gabalu pirms komandas ēdamtelpas durvīm viņš saoda ceptas cūkgaļas aromātu. Taukainā smaka uzdzina nelabumu. Ja neizdosies pielabināties pavāram, būs jāpaliek bez vakariņām. Pavārs bija pārliecināts gejs, un Rožē bija glīts jauneklis ar bieziem, tumšiem matiem un izteiksmīgām acīm. Viņa smaids lieliski atbilda šķietami līksmajam raksturam. Rožē apsēdās pie komandas garā ēdamgalda un gaidīja, kad pavārs paskatīsies pa lodziņu no virtuves. Tad Rožē uzsmaidīja viņam, norādīja uz biezo cūkgaļas šķēli blakus sēdošā kurinātāja šķīvī un izbolīja acis daiļrunīgā nepatikas grimasē. Pavārs atsmaidīja pretī un pēc piecām minūtēm pa lodziņu pasniedza viņam biezu kongrija viduča gabalu. Šī bija viena no garšīgākajām jūras zivīm, lieliski pagatavota balta un čaugana, bagātīgi pārklāta ar pavāra slaveno mērci. Sākotnēji tā bija paredzēta kapteiņa galdam.

Kurinātājs uzmeta skatienu Rožē šķīvim un nomurmināja: l'ediņš nelaimīgais!

Rožē, tikpat saulaini smaidīdams, pieliecās un pavilka uz iiigšu bikšu staru. Draudīgais, smailais asmens parādījās viņa ioka zem galda virsmas.

Neiesaku vēl kādreiz tā teikt, Rožē paziņoja, un kurinātājs paraudzījās lejup. Naža asmens smaile bija pavērsta tieši pret viņa kājstarpi. Bāls kā līķis viņš pielēca kājās un steidzās projām, ii i stājot neapēsto cūkas karbonādi. Rožē ar patiesu baudu ķērās l>ie gardās zivs. Viņa elegantās manieres šķita savādi neiederīgas pie šī galda.

Pirms aiziešanas Rožē apstājās pie lodziņa un pateicīgi pamāja pavāram. Tad uzkāpa uz pakaļgala klāja, kur komandas locekļiem bija atļauts brīvajā laikā izkustēties vai atpūsties. Viņš paraudzījas augšup uz mēness sirpi. No visas sirds viņš ilgojās lūgties šeit, tieši zem savas ticības simbola. Viņš vēlējās šķīstīties no atmiņām par kristiešu padauzu un izlūgties piedošanu par svēI uma zaimošanu, ko bija spiests izdarīt pēc vectēva pavēles. Taču šeit, ārā, viņš nedrīkstēja lūgties. Bija pārāk liels risks tikt pamanītam. Komandas biedriem viņš uzdevās par katoli no Marseļas. Ar to arī varēja izskaidrot viņa Ziemeļāfrikas pārstāvja izskatu.

Pirms kāpšanas lejā viņš pievērsa skatienu ziemeļu apvārsnim, lai labi iegaumētu, uz kuru pusi atrodas Meka. Tad nokāpa savā mazajā kajītē, paņēma dvieli un mazgāšanās piederumus un devās uz dušu un tualeti, kas bija kopēja visai apakšējā klāja komandai. Viņš rūpīgi nomazgāja seju un ķermeni, iztīrīja zobus un izskaloja muti saskaņā ar šķīstīšanās rituālu. Noslaucījies viņš apsēja dvieli ap vidukli, atgriezās kajītē un aizbultēja durvis. Nocēla no plaukta virs lāviņas brezenta somu un izņēma no tās /.īda lūgšanu paklājiņu un spodri baltu lūgšanu kaftānu. Izklāja paklājiņu uz grīdas ar skatu uz Meku, kuras atrašanās virzienu bija aprēķinājis pēc jahtas kursa. Paklājiņam tik tikko pietika vietas šaurajā telpā. Pāri galvai uzvilcis kaftānu, kas sniedzās līdz potītēm, Rožē nostājās paklājiņa kājgalā un arābu valodā nočukstēja īsu ievada lūgšanu. Viņš nedrīkstēja pieļaut, lai to nejauši noklausītos komandas biedri, iedami garām viņa kajītes durvīm.

-      Visžēlīgā Allāha un viņa pravieša priekšā es paziņoju, ka esmu Ādams Abduls Tipū Tips, jau kopš dzimšanas esmu pieņēmis islāmu un kā tagad, tā vienmēr esmu bijis patiess ticīgais. Es atzīstos savos grēkos, ka esmu nodevies kopdzīvei ar bezdievi un pieņēmis bezdievju vārdu Rožē Marsels Moro. Izlūdzos tavu piedošanu par šiem grēka darbiem, ko esmu pastrādājis, tikai lai kalpotu islāmam un visžēlīgajam Allāham, nevis pēc savas brīvas gribas un vēlmes. Jau sen pirms Rožē dzimšanas viņa vectēvs ticīgo vadonis bija pasācis ļoti tālredzīgi sūtīt savas sievas, kuras bija uz grūtām kājām, kā arī savu dēlu un mazdēlu sievas, dzemdēt bērnus uz nelielo Reinjonas saliņu Indijas okeāna dienvidaustrumu nostūrī. Laimīgas sagadīšanās pēc vectēvs pats bija nācis pasaulē uz šīs salas, tāpēc zināja, cik izdevīga ir šāda dzimšanas vieta. Reinjonas sala bija Francijas ārzemju teritorija, un līdz ar to katrs cilvēks, kurš nācis pasaulē uz tās skarbajām melnu vulkānisko iežu nogāzēm, kļuva par Francijas pilsoni, iegūstot visas ar to saistītās tiesības un privilēģijas. Pirms diviem gadiem, šīs operācijas sākumā, Ādams pēc vectēva uzstājīga pieprasījuma bija oficiāli mainījis vārdu, nokārtojot visus dokumentus Francijā, Overņā, un saņēmis jaunu Francijas pasi. Izteicis personisko uzrunu Allāham, Rožē iesāka vakara lūgšanu ar arābu sveicienu:

-     Es gatavojos izteikt četrus Iša lūgšanas Rakatus, raugoties uz Qibla Mekas virzienā, Allāha un vienīgi Allāha vārdā. Čukstēdams attiecīgās lūgšanas, viņš uzsāka sarežģīto klanīšanās, ceļos mešanās un uz mutes gulšanās darbību virkni. Paveicis to visu, viņš sajuta jaunu spēku pieplūdumu gan miesā, gan dvēselē. Bija pienācis laiks nākamajam solim cīņā pret bezdievjiem un zaimotājiem. Novilcis lūgšanu tērpu, Rožē sarullēja to kopā ar zīda paklājiņu un ielika atpakaļ lielajā brezenta somā. Tad uzvilka džinsus, tumšu kreklu un melnu vējjaku. Pēc tam no plaukta virs lāviņas viņš noņēma mugursomu un atvēra vienu no tās ārkabatām. Izņēma melnu Nokia mobilo tālruni. Tas bija tieši tāds pats kā tālrunis, ko viņš izmantoja ikdienas saziņai. Taču šo aparātiņu bija pārveidojis kāds no vectēva tehniķiem. Viņš ieslēdza tālruni un pārbaudīja, vai akumulators ir uzlādēts. Tam pietika enerģijas vismaz nedēļai. Jau kopš Keiptaunas atstāšanas Rožē katru dienu slepus pārmeklēja jahtas virsbūvi, lai atrastu vislabāko vietu šīs ierīces paslēpšanai, līdz beidzot izvēlējās kādu nelielu noliktavas telpu, kurā glabājās sauļošanās krēsli un klāja uzkopšanas piederumi. Tās durvis nekad netika aizslēgtas, un starp durvju aplodu un griestiem bija šaura niša, lieliski piemērota šim nolūkam. Viņš izņēma no mugursomas kabatas divpusējas līmlentes rullīti un nelielu Maglite lukturīti. Nogrieza divus līmlentes gabaliņus un pielipināja tālruņa mugurpusē. Paslēpis telefonu un lukturīti ar rāvējslēdzēju aizvelkamā vējjakas kabatā, Rožē izgāja no kajītes un devās uz pakaļgala klāju. Atbalstījies ar elkoņiem pret klāja margām, viņš raudzījās uz ūdens virpuli kuģa aizmugurē. Tas šķita izstarojam blāvu gaismu, ko radīja kuģa dzenskrūves sakultajās putās uzvandīto jūras sīkbūtņu spīdums. Tad viņš palūkojās augšup uz mēness sirpi, kas jau bija pacēlies augstāk virs apvāršņa, un pasmaidīja islāma mēness, laba zīme. Atrāvies no margām, Rožē neuzkrītoši paraudzījās apkārt, lai pārliecinātos, ka neviens viņu nenovēro. Viņš tīši bija pasācis katru vakaru pēc darba nākt uz šī klāja, lai šoreiz tas neizskatītos aizdomīgi. Noliktavas durvis atradās virsbūves ēnā. Virzīdamies tām tuvāk, Rožē tumšajās drēbēs bija gandrīz neredzams. Durvju aizbīdnis bija viegli atverams. Viņš iegāja mazajā telpā un aizvēra aiz sevis durvis. Ieslēdza Maglite lukturīti un, piesedzot spožo gaismas staru ar plaukstu, iespīdināja to nišā virs durvju aplodas. Tā bija augstāk par acu līmeni pat gara auguma cilvēkam, kas ienāktu šajā telpā. Ar brīvo roku

viņš izņēma no kabatas mobilo tālruni un izvēlējās labāko vietu, kur to paslēpt. Pasniedzās augšup un piespieda līmlentes strēmeles pie starpsienas. Uzmanīgi aptaustījis, viņš pārliecinājās, ka ierīce ir stingri piestiprināta un to varētu noraut tikai ar spēku.

Rožē nospieda ieslēgšanas pogu, un uzreiz iedegās mazā, sarkanā gaismiņa un atskanēja tikko dzirdams elektronisks pīkstiens. Raidītājs bija sācis darboties. Rožē apmierināti ieņurdējās un nospieda skaņas izslēgšanas pogu. Pīkstiens apklusa, bet sarkanā gaismiņa turpināja mirgot. Šīs ierīces raidīto informāciju spēs uztvert tikai tāds uztvērējs, kas ir noregulēts uz tās precīzo viļņu garumu un pareizi kodēts. Atpazīšanas kods bija 1351. Tas ir islāma ekvivalents Gregora kalendāra 1933. gadam viņa vectēva dzimšanas gadam. Rožē izslēdza lukturīti un izslīdēja no glabātavas, klusi aizverot aiz sevis durvis. Tad devās lejā uz savu kajīti.

Simt astoņas jūras jūdzes uz ziemeļiem no Madagaskaras un piecsimt sešpadsmit jūdzes uz austrumiem no Dāresalāmas ostas Āfrikas kontinenta piekrastē atrodas neliela neapdzīvotu koraļļu atolu grupa. Pie viena no tiem aizvēja pusē, sešu jūras asu dziļā vietā, bija noenkurota 170 pēdu gara arābu burulaiva ar trisstūrveida burām. Raupjā audekla buras bija nolaistas un satītas. Laiva tur stāvēja jau vienpadsmit dienas, ne ar ko neatšķirdamas no visām pārējām arābu piekrastes zvejas vai tirdzniecības laivām. Tās sen nekrāsotais korpuss bija izraibināts ar cilvēku izkārnījumu strīpām, ko atstājuši komandas locekļi, kas vienmēr atvieglojās, satupuši klāja malā, pārkarot dibenus pāri laivas malai. Vienīgā neparastā iezīme, kas piesaistītu parasta vērotāja uzmanību, bija trīs daudz mazākas laiviņas, kas bija noenkurotas līdzās burulaivai. Tās bija divdesmit astoņas pēdas garas, zemie korpusi ar smailu plūdlīnijas formas priekšgalu bija izgatavoti no mūsdienīgas stikla šķiedras un nokrāsoti neizteiksmīgā matētā krāsā, kas atklāta okeāna plašumos pilnībā saplūstu ar ūdens virsmas toni. Katras laivas pakaļgalā bija pieskrūvēti divi masīvi motori. To ražotāja izvēlētais spilgtais krāsojums bija nevīžīgi pārklāts ar to pašu blāvo toni, kas klāja laivu korpusu. Taču visi šie motori bija lieliskā stāvoklī un spēja attīstīt ātrumu, kas pārsniedz četrdesmit mezglus, pat ja vieglās laiviņas bija pilnībā piekrautas.

Pašlaik garenās laivas bija tukšas. Visi komandas locekļi bija sapulcējušies uz lielās burulaivas klāja, kur tikko bija beigusies vakara lūgšana. Viņi staigāja šurpu turpu pa klāju, apskaudamies un atkārtodami tradicionālo novēlējumu:

-     Lai Allāhs uzklausa tavas lūgšanas.

Cauri balsu murdoņai radista trenētā auss uztvēra klusus elektroniskus pīkstienus, kas nāca no klāja kabīnes vienīgā masta priekšā. Atrāvies no biedru grupas, viņš steidzās pārbaudīt aparatūru. Iegājis kabīnē, radists uzreiz ieraudzīja rācijas priekšējā panelī mirgojam sarkano gaismas signālu, un viņa sirds iepukstējās straujāk.

-      Visžēlīgā Allāha vārdā, lai viņa dižais vārds tiek slavēts mūžīgi! Radists ar sakrustotām kājām notupās rācijas priekšā. Jau kopš ierašanās atolā un noenkurošanās, izmantojot virvē piesietu koraļļu gabalu, laivas rācija bija noregulēta uz vajadzīgo frekvenci. Tagad viņš Morzes alfabētā ievadīja atpazīšanas kodu: 1351. Raidītājs, kas bija uzstādīts mazajā kambarītī uz "Mīlas Delfīna" pakaļgala klāja, uzreiz pārslēdzās no raidīšanas režīma pasīvajā, gaidot jautājumus. Radists pielēca kājās un metās pie durvīm. Viņš satraukti iesaucās:

-     Kungs! Nāciet ātrāk! Laivas kapteinis atsteidzās lieliem soļiem. Klāju apgaismoja pie masta šķērskoka piekārtas petrolejas lampas. Tās apspīdēja kapteiņa slaido, stalto stāvu, tērptu garā dishdashah apmetnī, ar melnbalti rūtainu shumag galvas apsēju. Viņa kuplā bārda vēl bija tumša, lai gan kapteinim jau bija pāri par piecdesmit. Durvīs pieliecis galvu, viņš iesteidzās rācijas telpā un nepacietīgi uzrunāja radistu:

-     Nu?

-     Ar Allāha un viņa pravieša žēlastību lai viņiem mūžīga slava! Radists apstiprināja signāla saņemšanu un pavirzījās tālāk šaurajā telpā, lai kapteinis varētu labāk saskatīt rācijas priekšējā panelī iedegušos sarkano gaismiņu. Neteicis ne vārda, kapteinis notupās ierīču priekšā un sāka iztaujāt raidītāju. Vispirms viņš jautāja tā pašreizējo pozīciju un pārvietošanās ātrumu. Raidītājs atbildēja nekavējoties. Kapteinis nosauca garuma un platuma grādu rādījumus radistam, kurš tos pierakstīja bloknotā. Viņi zināja, ka šīs koordinātas ir precīzas līdz pat dažiem metriem.

Par spīti burulaivas noplukušajam un aizvēsturiskajam izskatam, tā bija aprīkota ar vismūsdienīgāko tirgū pieejamo satelīta navigācijas iekārtu. Noskaidrojis "Delfīna" ātrumu un kursu, kapteinis izpleta uz klāja Indijas okeāna karti un sāka to pētīt. Burulaivas pašreizējā pozīcija bija apzīmēta ar neuzkrītošu sarkanu krustiņu. Viņš sameklēja kartē bezdievju jahtas atrašanās vietu un atzīmēja arī to. Tad sāka aprēķināt pārtveršanas kursu un laiku. Nebija jēgas tērēt laiku un degvielu, nonākot kādā punktā pārāk tālu priekšā jahtai, taču vēl svarīgāk bija nepalaist to sev priekšā. Velkot tauvā trīs mazākās laivas, burulaivas ātrums nebija lielāks par četrpadsmit mezgliem,[2] un nebija nekādu cerību panākt jahtu, dzenoties tai pakaļ. Ticis galā ar aprēķiniem, kapteinis izgāja uz klāja.

Tur bija sadrūzmējušies trīsdesmit deviņi vīri, visi klusēdami nepacietīgi gaidīja. Mūsdienīgie automātiskie ieroči viņu rokās izskatījās dīvaini neiederīgi. Katras motorlaivas komanda sastāvēja no vienpadsmit vīriem, bet pārējie bija pašas burulaivas apkalpe. Kapteinis lepnā gaitā aizsoļoja pie stūres rata, apstājās un uzrunāja padotos:

-     Gazele ir nonākusi geparda zobos. Šos vārdus komanda sagaidīja ar satrauktu balsu murdoņu. Kapteinis pacēla roku, un visi uzreiz apklusa un uzmanīgi ieklausījās.

-     Bezdievji vēl ir tālu uz dienvidaustrumiem, taču strauji virzās uz mūsu pusi. Rīt no rīta, vēl pirms saullēkta, mēs pacelsim enkuru. Lai nonāktu līdz slēpņa pozīcijai, būs jābrauc vairākas stundas. Es paredzu, ka bezdievju kuģis brauks mums garām rīt pēcpusdienā, divas stundas pirms saulrieta, apmēram divas jūdzes uz austrumiem tas ir pārāk liels attālums, lai saskatītu ko vairāk par mūsu burām. Viņi mūs noturēs par gluži nekaitīgiem tirgotājiem saliniekiem… Lēni un skaidri kapteinis vēlreiz atkārtoja uzbrukuma plānu. Viņa komandu veidoja vienkārši un neizglītoti ļaudis, taču, sajūtot ūdenī asins smaku, spēja cīnīties nikni kā barakudas. Noslēgumā kapteinis atgādināja: Dosimies ceļā rīt pirms saullēkta, un lai Allāhs un viņa pravietis ir labvēlīgi mūsu pasākumam.

Kad Keila ieraudzīja, kā lēnām pagriežas viņas kajītes durvju rokturis, viņa jau bija sagatavojusies. Nogaidījušies gandrīz stundu, viņa dega nepacietībā. Viņa bija atsaukusi atmiņā visus ļaunākos un indīgākos apvainojumus, ko lepni sviest sejā nepaklausīgajam mīlniekam, lai liktu tam pazemīgi lūgt piedošanu. Tagad viņa pielēca no gultas un basām kājām klusi pieskrēja pie durvīm. Pielikusi lūpas tuvu durvju panelim, viņa pavisam klusi, bet bargi ierunājās:

Ej projām! Es vairs negribu tevi redzēt. Es tevi ienīstu. Vai dzirdi? Es tevi ienīstu! Keila gaidīja atbildi, bet tad pusminūti sekoja klusums, kas viņai šķita daudz ilgāks. Viņa gribēja teikt vēl kaut ko, lai pārliecinātos, vai Rožē vēl ir turpat. Bet tad viņš ierunājās vēsi un vienaldzīgi:

-     Jā, es dzirdu tevi. Tūlīt pat eju projām, kā tu liki. Viņa saklausīja vīrieša soļus attālināmies gaitenī. To gan viņa nebija paredzējusi. Viņam vajadzēja lūgt piedošanu. Aši atbīdījusi bultu, viņa atrāva vaļā durvis.

-     Kā tu uzdrīksties mani apvainot un nepaklausīt? Tūlīt nāc atpakaļ! Gribu, lai tu zini, cik ļoti es tevi ienīstu! Rožē pagriezās atpakaļ, un viņa sejā atkal bija tas pats kaitinošais un mulsinošais smaids. Keila dusmīgi piecirta kāju, pati brīnīdamās par savu bērnišķīgo uzvedību.

-    Tūlīt pat nāc atpakaļ! Nestāvi tur, smaidīdams kā pamuļķis! Nāc šurp!

Rožē paraustīja plecus un laiskā solī devās atpakaļ uz puspavērto durvju pusi. Keila jau sagatavojās sagaidīt viņu ar niknāko pārmetumu krusu, bet, pirms viņa paguva izteikt kaut vārdu, vīrietis jau bija pie durvīm. Viņš vēl aizvien smaidīja, taču rīkojās gluži negaidīti. Ar plecu spēcīgi atgrūda durvis līdz galam vaļā. Keila pārsteigumā atrāvās.

-    Ķēms tāds! viņa trīcošā balsī izdvesa. Kā tu uzdrošinies, netīrais lauķi! Rožē aizvēra un aizbultēja durvis aiz sevis. Tad nesteidzīgi tuvojās Keilai, liekot viņai atkāpties.

-    Ej nost! Neuzdrošinies man pieskarties! Vous etes une merde noirel . Meitene metās draugam virsū un no visa spēka iegāza tam ar dūri pa galvu. Vīrietis satvēra viņas plaukstas locītavu un lēni nospieda viņu uz ceļiem savā priekšā.

-     Tu nedrīksti tā darīt! Pateikšu mātei!

-     Ak tagad Keila vairs nav tik liela un varena? Tagad viņa ir mazs, izlutināts skuķēns, kas raud pēc mammuča!

-     Neuzdrošinies tā runāt ar mani! Es tevi nogalināšu… Pārsteigta viņa apklusa, ieraugot, ka Rožē atrauj bikšu rāvējslēdzēju

'Jūs, melnais mēsls! (Franču vai.) un izvelk locekli viņai pie pašas sejas. Blēzs jau bija pilnā kaujas gatavībā. Keila saprata, ka viņas dusmas uzbudinājušas Rožē.

-     Tu nedrīksti tā darīt! viņa čukstēja. Man sāp. Joprojām smaidīdams, viņš bija sāpīgi sagriezis aiz muguras Keilas roku. Taču, par spīti sāpēm, arī viņa pēkšņi sajuta mežonīgu uzbudinājumu. Viņa sajuta, kā vagīnas miklums sūcas caur zīda biksītēm. Loceklis pieskārās viņas lūpām.

-    Atver muti! Rožē pavēlēja. Viņa lēni pavēra lūpas, un vīrietis dziji iestūma locekļa galviņu viņas mutē. Tagad atmetusi visu izlikšanos, viņa kāri pieskaņojās grūdienu ritmam. Pēkšņi viņa šausmās sastinga un atrāva galvu klepodama un spļaudīdamās.

-     Maita! viņa izmisumā šņukstēja. Tu man iemīzi mutē! Vous кtes un cochon dйgoыtantf Vīrietis atlaida viņas plaukstas locītavu, bet tūlīt pat sagrāba meiteni aiz matiem un rupji pagrieza ar seju uz augšu.

-    Nekad, nekad vairs nesauc mani par cūku, viņš stindzinošā mierā paziņoja. Un lai to labāk atcerētos…

Rožē ar plaukstu iesita Keilai pa seju, sagāžot galvu uz sāniem. Bezgala satriekta, meitene pacēla skatienu, vaigs nežēlīgi sūrstēja, acīs saskrēja sāpju asaras, taču viņa bija zaudējusi valodu drīzāk no šoka, nevis no sāpēm.

-     Tagad atkal atver muti! viņš pavēlēja, bet, kad Keila pūlējās iebilst un mēģināja pagriezt galvu sāņus, Rožē vēl stingrāk sagrāba viņas matus, gandrīz noplēšot tos no galvas. Viņa pacēla galvu ar sārto sitiena nospiedumu uz vaiga.

-     Lūdzu, Rožē, nedari man pāri. Es negribēju tevi apvainot. Es tik ļoti tevi mīlu. Tu nevari pat iedomāties, cik ļoti. Lūdzu, piedod!

-     Pierādi to, viņš paziņoja. Atver muti! Nekad vēl viņa nebija jutusies tik nevarīga un bezpalīdzīga. It kā būtu nospiesta ceļos nevis cilvēka, bet kādas dievības priekšā. Viņa ilgojās, lai

'Jūs, pretīgais cūka! (Franču vai.)

šis vīrietis pilnībā valda pār viņu, pakļauj, moka un pazemo. Paklausot pavēlei, viņa gausi atpleta muti, un viņš triecās tajā tik spēcīgi, ka iesāpējās žokļu locītavas. Kad mutē atkal iešļācās siltais, kodīgais šķidrums, tas apdullināja viņas apziņu. Keila saprata, ka tagad pieder šim vīrietim, tikai viņam vienīgajam un nevienam citam, arī pati sev vairs ne.

Pēc divām stundām Rožē devās projām, atstājot Keilu pārgurušu guļam savandītajos palagos. Viņas lūpas bija pietūkušas un jēlas no alkatīgajiem skūpstiem un asajiem bārdas rugājiem, skropstu tuša bija notecējusi, piešķirot sejai traģiska klauna izskatu, alabastram līdzīgā āda bija nāves bālumā, uz kuras spilgti izcēlās koši sarkanās sitiena pēdas. Mati bija savēlušies un sviedriem piemirkuši. Dzirdot, ka Rožē jau ver vaļā durvis, viņa ar pūlēm paslējās uz elkoņa. Taču viņa nespēja atrast vārdus, lai lūgtu viņu palikt. Tad jau bija par vēlu un viņš bija projām. Salauzta un saplosīta, viņa pat nespēja paraudāt. Nolikusi galvu uz spilvena, viņa jau pēc brīža iegrima miegā.

Pēc vakara lūgšanām Rožē kā allaž devās uz klāja un nostājās pie margām. Pārliecinājies, ka neviens viņu nenovēro, viņš ielavījās noliktavas telpā un, uzmetis skatienu paslēptajam raidītājam, uzreiz saprata, ko tas ir atbildējis uz citas raidstacijas jautājumiem. Virs pirmā gaismas signāla bija iededzies vēl viens. Rožē ievadīja atpazīšanas kodu, un mazais ekrāniņš izgaismojās. Tajā parādījās pēdējā saziņas seansa datums un laiks. Tas bija noticis tikai pirms dažām stundām. Rožē pārņēma sajūsma. Viss noritēja pilnīgā saskaņā ar plānu, kas tika gatavots vairākus mēnešus. Tik daudz kas būtu varējis iziet greizi, un dažbrīd tā gandrīz vai notika.

Vectēva sākotnējais plāns bija izvēlēties par mērķi pašu Benokas kundzīti. Taču drīz vien kļuva skaidrs, ka tas nav iespējams. Pat minimāli ievācot ziņas, viņi pārliecinājās, ka šī sieviete ir pārāk gudra un dzīvē pieredzējusi, lai iekristu tik uzkrītošās mīlas dēkas lamatās. Lai gan pāris reižu kopš vīra nāves viņa bija uzsākusi romānus, vienmēr viss bija noticis pēc viņas pašas noteikumiem, ar cienījamiem un ietekmīgiem vīriešiem, kuru stāvoklis sabiedrībā bija tikpat augsts kā viņai. Uz Benokas kundzi noteikti neiedarbotos Rožē pārāk atklātie un jauneklīgie kārdināšanas un pavedināšanas paņēmieni. Turpretī Benokas meita bija naiva aitiņa, viena pati Parīzē, dedzīgi kārodama izbaudīt dzīvi ar visām asajām izjūtām. Vectēvs aizsūtīja Rožē uz Parīzi, kur iepazīties ar šo meiču un sagrozīt viņai galvu izrādījās smieklīgi vienkārši.

Tad atlika tikai gaidīt, kad māte ar jahtu dosies ikgadējā Ziemassvētku braucienā uz Seišelu salām un, protams, ņems līdzi arī meitu. Negaidīts sižeta pavērsiens iestājās, kad māte Keiptaunā nokāpa no jahtas, atstājot meitu turpināt ceļu kopā ar komandu, pie kuras tagad piederēja arī Rožē. Šāda notikumu attīstība iepriecināja vectēvu. Rožē piezvanīja viņam no telefona būdiņas Keiptaunas ostā, un vecais vīrs apmierināti iesmējās, dzirdot šos jaunumus.

Allāhs mums ir labvēlīgs, lai slavēts viņa vārds. Es pats nebūtu varējis visu sarīkot vēl labāk. Bez mātes klātbūtnes meitene būs daudz neaizsargātāka un vieglāk ietekmējama, un, tiklīdz viņa nonāks mūsu varā, māte nespēs mums pretoties. Ja paņemsim mazo lauvēnu, lauvu māte atskries to glābt.

Kad Rožē jau gribēja doties projām no noliktavas, raidītājs klusi iepīkstējās. Mazais, zaļais ekrāniņš izgaismojās, un Rožē izlasīja īsziņu arābu valodā. To bija sūtījis viņa tēvocis Kamals, vectēva jaunākais dēls, kas komandēja pirātu kuģu floti, ar kuru Tipū Tipu klans siroja pa Indijas okeānu. Šajā svarīgajā operācijā Kamals pats bija uzņēmies burulaivas kapteiņa pienākumus. Viņš

Tieši pulksten 5:30 no rīta atvērās vadības telpu durvis un Heizela Benoka iznāca tumšajā pagalmā. Sieviete bija ģērbusies melnā triko, kas apņēma viņas slaido, atlētisko augumu un kājas kā otra āda. Virs tā viņa bija uzvilkusi baltus, platus zīda šortus, lai piesegtu sēžas apaļumus. Taču tie iedarbojās gluži pretēji, vēl vairāk izceļot viņas auguma lieliskās formas. Kājās viņai bija balti skriešanas apavi. Slavenie zeltainie mati bija stingri atsukāti atpakaļ un saņemti zirgastē ar melnu lenti.

-    Labrīt, major. Vai jums nebūs grūti skriet šādā kaujas tērpā? Viņas tonis bija viegli izsmējīgs. Hektoram kājās bija armijas zābaki un mugurā kombinezons ar platu jostu un pistoles maksti pie sāniem.

-     Es šajā tērpā daru visu, kundze. Lai gan viņš saglabāja pilnīgi nopietnu sejas izteiksmi, šo vārdu divdomīgā nozīme bija nepārprotama. Heizela uz bridi sapīka par tādu pārdrošību.

-     Nu tad skrienam, viņa strupi pavēlēja. Jūs pa priekšu, major. Viņi atstāja nometnes teritoriju, un Hektors devās augšup pa taku, kas veda uz kalnu grēdas augstāko virsotni. Pirmo jūdzi viņš uzsāka mērenā gaitā, lai vispirms novērtētu ceļabiedres spēkus. Viņš dzirdēja sievietes soļus tieši aiz muguras, un, kad viņi bija nonākuši grēdas augstākajā punktā, viņa ierunājās bezrūpīgā tonī, nemaz neaizelsusies.

paziņoja Rožē aptuveno laiku, kad viņu laiva nonāks "Delfīna" redzeslokā.

-      Major, kad būsiet beidzis vērot ainavu, mēs varētu kaut nedaudz pielikt soli. Hektors pasmaidīja. Saule vēl nebija pacēlusies virs apvāršņa, bet debesīs bija skaidri saskatāmi tās pirmie stari, ko iezīmēja dienvidvēja saceltie smalkie putekļi. Debesis kvēloja rītausmas spožumā.

-    Kundze, jūs taču piekritīsiet, ka šāds skats ir apbrīnas vērts, viņš ieminējās, bet, kad Heizela neatbildēja, sāka skriet ātrāk. Viņi šķērsoja kalnu grēdu, līdz beidzot, pēc Hektora aptuveniem aprēķiniem, bija nonākuši piecu jūdžu attālumā no nometnes. Saule jau bija pacēlusies virs apvāršņa, un karstums strauji pieņēmās spēkā. Tālu lejā naftas platformas iznira no kalnu grēdas tumšās ēnas, un viņš varēja saskatīt spoži sudrabaino cauruļvadu, kas stiepās pār vienmuļajiem tuksneša klajumiem uz piekrastes pusi.

-     Benokas kundze, tieši pretī ir šaura taka, tā ved lejup no grēdas. Tur gan uzmanīgi jāskatās zem kājām, bet, ja dosimies pa to, nonāksim uz patruļu ceļa gar cauruļvadu, kas mūs aizvedīs atpakaļ uz mājām. Tas būs vēl viens tāds pats piecu jūdžu gabals. Vai esat ar mieru?

-    Uz priekšu, major. Kad viņi bija nonākuši uz patruļu ceļa, Heizela viņu apdzina un sāka skriet pa priekšu. Viņa skrēja viegli, graciozi un arī ļoti ātri. Hektoram bija krietni jāpiepūlas, lai neatpaliktu no darba devējas. Tagad viņš ievēroja, ka arī sieviete beidzot ir nosvīdusi tumša sviedru straumīte stiepās pār triko muguru un zeltainie mati uz kakla bija mitri. Pēcpuses apaļumi zem platajiem zīda šortiem kārdinoši cilājās pie katra soļa. Viņš nespēja atraut skatienu no tiem.

Tenisa bumbiņas? viņš noprasīja sev un uzreiz sajuta pēkšņu uzbudinājumu. Kaut kas traks, no šitā sievišķa man saceļas, pat skrienot tādā ātrumā. Visu cieņu, viņš nodomāja, apvaldīdams smieklus.

-     Pastāstiet man arī, par ko smejaties, major, Heizela aicināja, vēl aizvien runādama bez piepūles un bez jebkādām noguruma pazīmēm.

Sasodītais sievišķis, viņš nodomāja, tik nevainojama itin visā. Diez kāds ir viņas vājais punkts?

-     Skolas puiku jociņi. Jums, kundze, tie nepatiktu.

-      Nāciet man blakus, major. Varēsim parunāties. Hektors pielika soli un sāka skriet Heizelai līdzās, bet viņa klusēja, liekot viņam ierunāties pirmajam.

-    Visu cieņu, kundze, bet es vairs neesmu majors. Man daudz labāk patiktu, ja jūs mani sauktu vienkārši par Krosu.

-    Visu cieņu, Kros, viņa atbildēja. Bet es neesmu Anglijas karaliene. Varat atmest verdzisko toni.

-     Protams, Benokas kundze.

-      Es lieliski zinu, ka jūs izvairāties pieminēt savu dienesta pakāpi, Kros. Tā ir netīkams atgādinājums par to, kāpēc jūs patrieca no pulka. Jūs nošāvāt trīs bezpalīdzīgus karagūstekņus, vai ne?

-    Atļaušos gan iebilst, ka mani nepatrieca no pulka. Kara tiesa atzina mani par nevainīgu. Pēc tam es iesniedzu atvaļināšanas lūgumu, kas tika pienācīgi apmierināts.

-    Bet jūsu gūstekņi gan vairs nevarēja piecelties no miroņiem, vai ne?

-    Viņi tikko bija nogalinājuši sešus manus biedrus ar ceļmalā paslēptu spridzekli. Kaut gan savas dzīves pēdējos mirkļos tie padodoties bija pacēluši rokas, viņi joprojām bija aktīvi ienaidnieki. Kad viens no viņiem pasniedzās zem apģērba it kā pēc pašnāvnieka jostas, man nebija laika ilgi gudrot. Manu kareivju vienība atradās sprādziena zonā. Mēs visi bijām apdraudēti. Man nebija citas izvēles kā vien likvidēt visus trīs.

-    Līķu apskatē nevienam no tiem neatrada pašnāvnieka jostu. Tāda liecība tika sniegta kara tiesā. Vai tā nebija pareiza?

-     Es nevarēju atļauties tādu greznību kā gūstekņu pārmeklēšana. Man bija jāpieņem lēmums sekundes simtdaļā.

-    "Likvidēt" tā gan parasti saka par dzīvnieku, nevis cilvēku nogalināšanu. Sieviete mainīja taktiku.

-     Armijā šim vārdam ir citāda nozīme.

-    Melnādaino likvidēšana? viņa ieminējās. Salašņu atšaušana?

-   To teicāt jūs, Benokas kundze, nevis es. Turpmākās desmit minūtes viņi skrēja klusēdami. Tad Heizela ieminējās:

-     Kopš jūsu stāšanās darbā Bannock Oil notikuši vēl vairāki letāli incidenti ar jūsu līdzdalību.

-     Precīzāk trīs, Benokas kundze.

-    Šajos trijos incidentos jūs ar saviem padotajiem nogalinājāt vēl divus dučus cilvēku. Visi upuri bija arābi.

-     Precīzāk to bija deviņpadsmit, Benokas kundze.

-     Tad biju pietiekami tuvu patiesībai, viņa noteica.

-     Pirms turpinām, Benokas kundze, atļaušos atgādināt, ka visi šie deviņpadsmit kaitnieki gribēja uzspridzināt Bannock Oil iekārtas pie visiem velniem.

-    Vai jums nešķiet, ka labāk būtu bijis aizturēt šos ļaudis un nopratināt, lai pārliecinātos, ka viņi tiešām ir teroristi? Heizela apjautājās.

-    Tas man ienāca prātā, Benokas kundze, bet tobrīd viņi visi šāva uz mani un nešķita gatavi pieklājīgām sarunām, Hektors atbildēja un šoreiz atļāvās viegli pasmīnēt. Viņš bija pietiekami ievācis ziņas par šo sievieti un zināja, ka tas viņu nokaitinās. Kādu brīdi viņa skrēja klusēdama un gatavodama nākamo uzbrukumu. Tad viņa turpināja:

-     Sakiet atklāti, Kros! Kāda ir jūsu attieksme pret cilvēkiem, kuriem ir tumšāka ādas krāsa salīdzinājumā ar jūsu cēli balto?

-    Atklāti sakot, Benokas kundze, man par to nospļauties. Man ir tikpat naidīga attieksme pret ļauniem neliešiem ar cēli baltām pakaļām kā pret ļauniem neliešiem ar ogļu melnām pakaļām. Un tieši tāpat jūtu dziļu labvēlību un sirsnību pret labiem un godīgiem cilvēkiem gan cēli baltiem, gan ogļu melniem.

-     Lūdzu, tikai bez rupjībām, Kros.

-     Labi, Benokas kundze, ja vien jūs pārtrauksiet šos viltīgos apvainojošos mājienus.

-    Lai notiek, Kros. Teikšu skaidri. Manuprāt, jūs esat asinskārs rasists, un tas man diez ko nepatīk.

-    Benoka kungs gan tā nedomāja, kad parakstīja manu līgumu ar Bannock Oil.

-     Es zinu, ka mans vīrs augstāk vērtēja jūs un jūsu spējas nekā es, taču viņš arī balsoja par Bušiem gan tēvu, gan dēlu. Henrijs Benoks bija gandrīz, tomēr ne gluži nekļūdīgs.

-     Jūs gan, protams, balsojāt par Klintona kungu un Gora kungu?

Heizela izlikās nedzirdam šo jautājumu un turpināja: Es ievēroju jūsu smalko mājienu uz līgumu ar Bannock Oil, Kros. Es ari esmu izlasījusi šo dokumentu visu līdz pēdējam vārdam.

-     Tad jau zināt, cik dārgi jums izmaksātu tā pārtraukšana.

-     Pašlaik neviens nerunā par kādu līgumu pārtraukšanu, jo īpaši tādu, kuru noslēgšanu atbalstījis mans vīrs. Taču es jūs vērošu. Lūdzu, pacentieties nelikvidēt pārāk daudz melnādaino manā laikā. Kad skrējiens bija galā, viņa atvadījās no Hektora ar strupu "paldies, Kros" un devās uz ēkas durvju pusi, ieskatīdamās rokaspulkstenī.

-      Benokas kundze! Viņa apstājās un paraudzījās atpakaļ. Vai nu es jums patīku, vai nepatīku, bet, ja kādreiz jums būs vajadzīga mana palīdzība, ļoti vajadzīga, es darīšu visu, ko vien spēšu, kaut vai tikai tāpēc vien, ka jūsu vīrs bija labs cilvēks. Henrijs Benoks bija īsts godavīrs, un tagad tādi ir retums.

-      Cerēsim, ka man nekad tik briesmīgi nebūs vajadzīgi jūsu pakalpojumi. Viņai vairs nebija laika tērzēt. Pēc divdesmit minūtēm sāksies pēdējā apspriede ar Simpsonu, bet pēc tam ar helikopteru jālido atpakaļ uz Sidi el Razigas termināli. Tur uz skrejceļa gaidīja lidmašīna, kas nogādās viņu uz Mahes salu Seišelos pie mīļotajiem ģimenes locekļiem. Viņa aši noskalojās dušā un iezieda ādu ar mitrinošu sauļošanās krēmu, bet uzkrāsoties nebija laika. Tad iegriezās komunikāciju telpā. Agata bija atsūtījusi veselu kaudzi e-pasta ziņu, bet tās izskatīt tagad nebija laika. Viņa tām uzmetis aci lidmašīnā. Viņa jau devās ārā pa durvīm uz tikšanos ar Simpsonu. Bet tad iezvanījās BlackBerry, kas bija paslēpts uz naktsgaldiņa novietotās krokodilādas rokassomiņas ārkabatā. Viņa atskatījās. Šo numuru zināja tikai pavisam nedaudzi cilvēki. Viņa izņēma mobilo tālruni no somas un ieslēdza to. Paziņojums ekrānā vēstīja: "Jums ir 2 neatbildēti zvani un 1 ziņa. Vai parādīt ziņas?" Viņa nospieda pogu "Parādīt".

-      Ko mans mērkaķēns atkal sadomājis? viņa mīļi nodomāja, kad ekrānā parādījās teksta īsziņa. Tā bija biedējoši īsa un vienkārša:

Notiek briesmu lietas. Svešinieki ar ieročiem…

Ziņa aprāvās, it kā kāds būtu Keilu iztraucējis. Heizelai acu priekšā viss satumsa. Viņa sagrīļojās. Tad skatiens atkal noskaidrojās un viņa neizpratnē raudzījās uz īsziņu, uzreiz nespēdama noticēt ļaunajai vēstij. Bet tad nāca apjausma un stindzinošas bailes sažņaudza sirdi kā ar ledainu roku. Tikko spēdama paelpot, viņa ar trīcošiem pirkstiem nospieda BlackBerry atbildēšanas pogu un klausījās nebeidzamus Keilas telefona zvana signālus. Beidzot tos pārtrauca vienaldzīga ierakstīta balss:

"Numurs, uz kuru jūs zvanāt, pašlaik nav pieejams. Lūdzu, atstājiet ziņu pēc signāla!"

-    Meitiņ! Meitiņ! Es jūku prātā! Lūdzu, piezvani, cik vien drīz vari! To pateikusi, viņa steigšus devās uz komunikāciju telpu. Piezvanīja uz "Delfīna" komandtiltiņa kontakttālruni. Kuģa un pasažieru drošības dēļ vairākums komandas locekļu bija apguvuši cīņas paņēmienus un bija labi bruņoti. Viņi taču aizstāvētu Keilu, Heizela izmisīgi nodomāja. Taču tālrunis zvanīja un zvanīja, bet atbildes nebija. Heizelai izkalta mute un aizmiglojās skatiens.

-     Lūdzu! viņa čukstēja. Lūdzu, atsaucieties! Tad zvana signāli aprāvās un ausī netīkami iegriezās nepārtrauktais pīkstiens. Viņa nometa klausuli un piezvanīja Agatai. Sirds neprātīgi dauzījās, izdzirdot manierīgo vecmeitas balsi.

-     Agata, es saņēmu briesmīgu īsziņu no Keilas kaut ko par bruņotiem svešiniekiem uz "Delfīna" klāja. Es nevaru viņu sazvanīt. Nevaru arī sazināties ar kuģi. Pēdējā man zināmā tā pozīcija ir no vakarvakara. Pieraksti šīs koordinātas, Agata. Heizela no atmiņas noskaitīja Frenklina nosauktos garuma un platuma grādus. Tagad izskatās, ka jahta pazudusi kopā ar Keilu. Piezvani Krišam Beselam uz mājām. Izrauj viņu no gultas… Kriss bija uzņēmuma vecākais izpildviceprezidents Hjūstonā. Viņam jāiesaista visi spēki. Lai viņš izmanto visas savas pazīšanās Pentagonā un Baltajā namā. Jāpieprasa tuvākā militārā satelīta steidzams pārlidojums. Noskaidro, vai tuvumā ir kāds ASV karakuģis. Ja ir, tad liec sūtīt to palīgā vislielākajā ātrumā. Liec, lai sūta izlūkošanas lidmašīnu no Djego Garsijas gaisa spēku bāzes, lai paplašinātu meklēšanas loku. Centies sazināties tieši ar kuģi. Es lidošu uz mājām, cik ātri spēšu. Mēģini sarunāt man personisku tikšanos ar prezidentu, līdzko es ieradīšos Vašingtonā. Tev un Krišam jāiesaista visi spēki un jāizmanto visi kontakti. Viņa bija aizelsusies gluži kā pēc maratona skrējiena. Agata, Keila ir briesmās, mana meitiņa! Es paļaujos uz tevi. Nepievil mani!

-     Benokas kundze, jūs taču zināt, ka nepievilšu.

Beigusi sarunu, Heizela pa vietējo līniju piezvanīja Simpsonam. Viņš atbildēja nekavējoties:

-     Labrīt, Benokas kundze. Mēs gaidām jūs valdes apspriežu telpā…

Viņa strupi pārtrauca Simpsonu: Lieciet sagatavot helikopteru izlidošanai pēc piecām minūtēm. Paziņojiet pa rāciju uz Sidi el Razigu, lai mana lidmašīna ir gatavībā uz skrejceļa. Lieciet galvenajam pilotam pilnībā uzpildīt degvielu un iedarbināt motorus, lai var pacelties gaisā uzreiz pēc manas ierašanās. Lieciet pilotam iesniegt lidojuma plānu tieši uz Fārnboro lidostu Anglijā. Tur mēs nolaidīsimies vēlreiz iepildīt degvielu pirms lidojuma pāri Atlantijas okeānam uz Vašingtonu. Nedrīkst zaudēt ne mirkli!

Atvērusi seifu, viņa paķēra somiņu, kurā bija viņas pase, ārkārtas gadījumiem paredzēta nauda un kredītkartes, tad metās ārā no savām telpām un traucās pa garo gaiteni uz ārdurvju pusi. Tur stāvēja Bērts Simpsons, divi viņa padotie un Hektors. Viņi tur gaidīja kopš Heizelas zvana Simpsonam.

-     Kas, ellē, te notiek, Bert? Hektors klusi apjautājās.

-    Nav ne jausmas. Bet droši vien liela katastrofa. Kad es ar viņu runāju, viņa bija pavisam satriekta… Viņš aprāvās, ieraudzījis Heizelu Benoku steidzamies pa gaiteni viņiem pretī.

Viņa satraukti iejautājās jau no tālienes: Vai helikopters ir klāt?

-    Tikko nolaidās, Bērts ziņoja, kad Heizela gāja viņam garām uz durvīm. Tad viņa ieraudzīja pārējo vīru vidū Hektoru Krosu. Viņš vienīgais saglabāja mierīgu sejas izteiksmi. Viņš runāja klusi, cieši raudzīdamies viņā ar vērīgām zaļām acīm.

-      Benokas kundze, lūdzu, atcerieties, Hektors atgādināja. Ja jums vajadzīga mana palīdzība, sakiet tikai vienu vārdu.

Tikai tagad Heizela apjauta, ka viņa raud visu acu priekšā asaras plūst pār seju un pil no zoda. Viņa aši notrauca tās ar plaukstas virspusi, izmisīgi ilgodamās, kaut Kross nebūtu redzējis viņu šādā stāvoklī. Nekad visā mūžā viņa nebija piedzīvojusi tik mežonīgu uztraukumu. Viņa saprata, ka var neizturēt šo spriedzi un sabrukt, un šī apziņa viņu šausmināja. Hektors Kross bija tuvākais mērķis, uz ko izgāzt dusmas, izmisumu un apjukumu. Viņa uzklupa tam kā īsta fūrija.

-    Neuzdrošinieties izsmiet mani, Kros, jūs iedomīgais nekrietneli! Jūs neko nezināt, ko tad varat līdzēt? Ko var vispār kāds līdzēt? Heizela pagriezās un, gandrīz paklupdama, metās lejā pa ieejas pakāpieniem. Hektoru pārņēma pavisam dīvaina un svešāda izjūta. Tik sen viņš neko tādu nebija piedzīvojis, tāpēc uzreiz pat nepazina to. Tā bija līdzjūtība. Varbūt tomēr zem lepnās biznesa lauvenes maskas Heizela Benoka ir pat ļoti dzīvs cilvēks. Hektors vairs neticēja mīlestībai. Tās pēdējās atliekas bija

satriekusi drupās šķiršanās tiesas zālē. Taču šī līdzjūtība diezgan aizdomīgi atgādināja sen aizmirstās jūtas. Tas viņu biedēja.

Kros, tu taču nekļūsi par pilnīgu idiotu? viņš noprasīja sev, vērodams, kā Heizela skrien uz helikopteru, kas gaidīja pagalma vidū, rotoriem lēni griežoties. Viņa aši uzkāpa pa kāpnēm, lidaparāta motors ierēcās, tas pacēlās gaisā un pagriezās uz austrumiem. Nolaidis priekšgalu uz leju, helikopters strauji attālinājās.

Kros, tu neatbildēji uz jautājumu, čukstēja iekšējā balss. Drūmi pasmaidījis, viņš atbildēja sev: Nē! Tomēr būtu interesanti uzzināt, vai viņa ir dzīvs cilvēks.

Rožē aiznesa uz komandtiltiņu paplāti ar Džetsona kunga vakariņām. Viņš izlika šķīvjus un galda piederumus uz spodri balta linu galdauta, kas apsedza mazu galdiņu pie kuģa priekšgala sienas. Tad pakalpīgi nostājās netālu, kamēr Džetsons steidzīgi sāka tiesāt vakariņas, pat neapsēžoties, lai izbaudītu ēdienus, bet nemitīgi soļodams šurpu turpu, košļājot kumosus. Vērīgi nopētījis satumstošo apvārsni kuģa priekšā, viņš pievērsa skatienu radara signālu dublētājam. Ekrānā kvēloja mazs kontakta punktiņš. Tā virziens bija 268 grādi. Attālums 3,8 jūras jūdzes.

-     Stūrmani, paturiet acīs to kuģi.

-     Klausos, Džetsona kungs.

-     Kā jums šķiet, Stīven, kas tas ir?

Piemiedzis acis, stūrmanis paraudzījās uz apvārsni. Izskatās pēc parastas arābu burulaivas. Šajos ūdeņos to ir daudz, ser. Stāsta, ka ar labu ceļavēju tās varot aizpeldēt pāri okeānam līdz pat Indijai. Kuģojot šeit jau kopš Kristus laikiem, tā ļaudis runā.

Rožē uzmanīgi ieklausījās šajā sarunā, taču neizrādīja to. Pagriezis galvu, viņš paraudzījās pa komandtiltiņa kreisā borta logu. Piemiedzis acis, viņš nopētīja nemierīgo, tēraudpelēko ūdens virsmu austrumpusē. Rietošā saule bija viņiem aiz muguras, tomēr, uzmanīgi ieskatoties, varēja manīt mazo, pelēko audekla trijstūri, kas noteikti bija tēvoča Kamala burulaivas bura. Pat no komandtiltiņa augstuma tā bija grūti saskatāma un šķita virzāmies paralēli viņu jahtas kursam. Tad Rožē pamanīja, kā tālā trijstūrveida bura saplok un burulaiva uz īsu brīdi palēnina gaitu.

Tēvocis Kamals beidzot sūta uzbrukumā motorlaivas, viņš nodomāja. Tad bura atkal piepūtās un burulaiva mainīja kursu, pagriežoties uz dienvidiem. Pamazām saplūstot ar vakara krēslu, tā drīz pazuda skatienam. .

Džetsons atgriezās pie radara ekrāna. Viņi mainīja kursu par trīsdesmit grādiem uz dienvidiem. Diez vai viņi var pabraukt ātrāk par četrpadsmit mezgliem, un ar tādu ātrumu un kursu viņi pavirzīsies mums garām divdesmit jūdzes aiz muguras. Tad viņš pamanīja Rožē.

-     Paldies, stjuart, Džetsons pateicās. Varat novākt vakariņu traukus.

Rožē sakrāva šķīvjus uz paplātes un aiznesa uz mazgātavu. Kad visi trauki bija nokopti, viņš uzsauca pavāram: Viss izdarīts, Kok. Vai tagad varu būt brīvs? Pavārs sēdēja pie maza galdiņa līdzās pieliekamajam. Uz tā bija kristāla vīna glāze un atvērta zaļa stikla pudele.

-     Kāpēc tāda steiga, Rožē? Nāc un iedzer kopā ar mani kādu glāzi šī lieliskā Chāteau Neuf.

-    Šovakar ne, Kok. Esmu pārguris. Acis pašas krīt ciet. Rožē ātri devās projām, lai izvairītos no pierunāšanas.

Kajītē viņš lūdza piedošanu Allāham un pravietim. Jūs taču zināt, cik svarīgas lietas notiek. Lūdzu, piedodiet, ka šovakar izlaidīšu vakara lūgšanu. Kad būšu paklausījis jūsu aicinājumam uz džihādu, rītvakar visu pilnībā atlīdzināšu.

Tad viņš pārģērbās tumšajās ikdienas drēbēs un izgāja uz pakaļgala klāja. Nostājās pie margām un raudzījās uz dzenskrūves sakultajiem ūdeņiem kuģa aizmugurē. Nevarēja saskatīt neko citu kā vienīgi melnus viļņus, kas izgaist bezgalīgā tumsā. Vajāšanas motorlaivas bija paredzētas zemai iegrimei. Paslēpušās starp juceklīgo viļņu galotnēm, tās neparādīsies "Delfīna" radarā. Turklāt šis taču nav karakuģis, tāpēc sardze nebūs pārāk vērīga. Rožē bija pārliecinājies, ka visa uzmanība tiek vērsta uz priekšu. Jahtas komanda domāja, ka citi kuģi nav tik ātri, lai panāktu viņus no aizmugures. Taču Rožē zināja, ka motorlaivas seko viņiem. Tēvocis Kamals raidītājā bija paziņojis kontakta laiku pulksten 23:00. Tad vairākums komandas locekļu jau gatavosies doties pie miera un visa modrība būs atslābusi.

Rožē gaidīja stundu, pēc tam vēl vienu. Laiku pa laikam viņš ieskatījās lētā japāņu rokaspulksteņa izgaismotajā ciparnīcā. "Delfīnam" bija iedegtas visas gaismas. Tas bija saskatāms no tālienes kā spoži mirdzoša svētku eglīte. Motorlaivas pamanīs jahtu jau divdesmit kilometru attālumā, taču viņš zināja, ka tās jau ir daudz tuvāk, varbūt tās no "Delfīna" šķir tikai daži simti metru. Līdz 23:00 bija atlikušas tikai dažas minūtes, un Rožē zināja, ka tēvocis ieradīsies precīzi laikā. Viņš turpināja vērot viļņus, un pēkšņi tumšajā ūdens klajumā pavīdēja sīks gaismas punktiņš. Tas nomirgoja trīs reizes, dziļi paslēpies viļņu putās. Rožē pavērsa pretī Maglite lukturīti un ari trīsreiz uzspīdināja. Motorlaivas nebija daudz ātrākas par "Delfīnu", tāpēc pagāja gandrīz desmit minūtes, līdz viņš pamanīja pirmo haizivij līdzīgo siluetu iznirstam no tumsas kuģa aizmugurē. Kad laiva piebrauca tuvāk, Rožē varēja saskatīt cilvēku stāvus, zemu pieliekušos zem bortiem. Protams, visi bija ģērbušies tumšās drēbēs, nevis tradicionālajos baltajos dishdashah, un sejas bija apsietas ar melniem galvas lakatiem. Viņi ari bija rūpīgi paslēpuši ieročus, lai tie nebūtu redzami pāri laivas bortiem. Sekojot pirmajai motorlaivai, no tumsas iznira ari abas pārējās.

Kad pirmā laiva bija pietuvojusies "Delfīnam" no kreisā borta puses un pievirzījusies tam cieši līdzās, laivas priekšgalā izslējās kāds stāvs.

Pat neredzot seju, Rožē pazina tēvoča Kamala garo, slaido augumu. Tēvocis pats vadija šo uzbrukumu. Rožē paspīdināja lukturīti lejup, lai apstiprinātu, ka viņš ir gatavs paņemt pretī virvi. Kamals pieliecās un pacēla kaut ko no klāja, tad atkal izslējās, turēdams rokās nelielu Lyle pistoli, līdzīgu šautenei. Pacēlis to pie pleca, viņš nomērķēja uz Rožē pusi. Atskanēja kluss paukšķis, pacēlās baltu dūmu mākonītis. Rožē pieliecās, kad baltā virve izšāvās gaisā, apmetot loku viņam virs galvas. Nelielais āķis virves galā atsitās pret klāju viņam aiz muguras, un Rožē steidzās to satvert, kamēr tas nav noslīdējis. Viņš ātri trīsreiz aptina virvi ap noenkurošanās troses balstu uz klāja un sasēja ar jūrnieku mezglu. Tad pamāja tēvocim, un tūlīt viens no viņa komandas maza auguma, stiegrains vīrs ar pērtiķa veiklību un spēku uzrāpās pa virvi un basām kājām piezemējās uz klāja līdzās Rožē. Viņam ap vidukli bija apsieta resnāka virve, kas spēja noturēt arī lielāku svaru. Arī pārējie uzbrucēji ātri sakāpa uz klāja. Viens no tiem pasniedza Rožē makstī ievietotu Tokareva pistoli, un Rožē piesprādzēja to pie jostas zem vējjakas. Pieci vīri jau bija norīkoti ieņemt komandtiltiņu. Pēc Rožē pavēles katrs no tiem izvilka un sagatavoja šaušanai paslēpto automātu. Viņi skriešus sekoja Rožē.

Iegājis kāpnēs, kas veda uz augšējo klāju, Rožē aci pret aci saskrējās ar pavāru, kas kāpa lejā. Pavārs, pārsteigumā apstulbis, raudzījās uz viņu un bruņotajiem vīriem, tad atvēra muti, lai kliegtu. Rožē iesita viņam pa deniņiem ar pistoles spalu un dzirdēja, kā nokrakšķ galvaskausa kauli. Pavārs nogāzās, neizdvesis ne skaņas. Rožē pārkāpa pāri viņa ļenganajam ķermenim un ar trim sitieniem sadragāja pakausi, lai piebeigtu upuri pavisam. Tad pārlēca pāri līķim un steidzās augšā pa kāpnēm. Pie komandtiltiņa durvīm viņš apstājās, lai pārējie vīri varētu sagatavoties uzbrukumam. Tad viņš iegāja komandtiltiņa telpā. Džetsons stāvēja pie instrumentu paneļa un kaut ko apsprieda ar stūrmani. Radists atradās savā nodalījumā komandtiltiņa aizmugurē. Viņš bija atlaidies grozāmajā krēslā un iegrimis romāna lasīšanā. Taču, pamanot briesmas, radists vienā mirklī varētu pasniegties un nospiest sarkano trauksmes pogu, kas atradās pie starpsienas līdzās viņam. Šādi viņš aktivizētu veselu virkni elektronisku procesu automātiski sāktu skanēt kuģa trauksmes zvani un rācija pārraidītu trauksmes signālu, ko uztvertu katra flotes uztveršanas stacija no Pērtas līdz Keiptaunai un no Maurīcija salām līdz Bombejai. Turēdams pistoli aiz muguras, Rožē iegāja radista nodalījumā.

-      Sveiks, Tim! Viņš uzsmaidīja radistam, kad tas pacēla galvu no grāmatas.

-     Rožē, ko, ellē, tu te meklē? Tu taču zini, ka nedrīksti šeit ienākt.

Rožē norādīja pāri radista plecam. Tim, kāpēc tur mirgo sarkana gaismiņa? viņš jautāja, un Tims steidzīgi pagriezās ar visu krēslu.

-     Kāda sarkana gaismiņa? viņš noprasīja, un Rožē pielika pistoles stobru Timām pie pakauša un iešāva augšējo kakla skriemeļu savienojuma vietā ar galvaskausu. Lode izšāvās ārā starp acīm kopā ar spilgti sarkanām asiņu un smadzeņu šļakatām, kas pārklāja rācijas paneli. Tims nogāzās no krēsla un noslīdēja uz klāja. Rožē ātri pagriezās un redzēja, ka viņa biedri jau tur uz grauda Džetsonu un stūrmani.

-     Dieva dēļ, Moro! Jūs nogalinājāt cilvēku… Džetsona balss sašutumā trīcēja. Viņš gribēja mesties pretī Rožē, bet tas pacēla pistoli un iešāva kapteiņa palīgam tieši krūtīs. Džetsons piespieda abas plaukstas pie brūces un palika stāvam, viegli grīļodamies.

-    Prātu esat zaudējis? viņš izdvesa, šausmās un pārsteigumā šūpodams galvu.

"Virsnieki jānogalina nekavējoties. Tieši viņi varētu organizēt pretošanos," tāda bija Rožē vectēva pavēle, tāpēc Rožē vēl divreiz iešāva Džetsonam krūtīs un pēc tam ar gluži profesionālu interesi vēroja, kā kapteiņa palīgs sagrīļojas, atsitas ar muguru pret vadības paneli un sabrūk uz klāja bez dzīvības.

"Sagūstiet komandu. Viņi vēlāk var noderēt kā ķīlnieki," bija pavēlējis vectēvs. Rožē pamāja saviem biedriem, un tie atlauza stūrmaņa rokas aiz muguras un sasēja ar īpaši izturīgu neilona auklu. Rožē devās viņam garām pie jahtas vadības paneļa un pārslēdza motoru slēdžus "Stop" pozīcijā. Motoru vibrācija zem kājām caur klāju pierima, un viņš sajuta, kā mainās "Mīlas Delfīna" gaita.

-     Apsēdieties, Rožē pievērsās stūrmanim. Nekustieties, kamēr jums neliek to darīt.

-    Dieva dēļ, Rožē… stūrmanis lūdzās, bet Rožē iebelza viņam pa ribām ar pistoli, un stūrmanis ar sasietajām rokām steigšus noslīdēja uz klāja un apsēdās Džetsona asiņu peļķē, kas pletās arvien tālāk, samērcējot stūrmaņa bikses.

Rožē atstāja vienu no saviem biedriem sardzē un ar pārējiem devās uz apakšējo klāju. Viņš apstājās pie kapteiņa kajītes durvīm. Viņam kā kuģa stjuartam bija uzticēta īpaša atslēga, ar ko var iekļūt jebkurā kajītē, ja tā nav dubulti aizslēgta. Rožē katru ritu sešos nesa Frenklinam kafiju, tāpēc no pieredzes zināja, ka kapteinis nekad neslēdz durvis dubulti. Tās atvērās klusi, un Rožē iegāja smalkās kajītes dzīvojamā istabā. Ieslēdzis galda lampu, viņš pamanīja, ka guļamistabas durvis ir mazliet pavērtas. Aiz tām skanēja miegaina krākšana. Izgājis cauri dzīvojamai istabai, viņš ielūkojās guļamistabā. Frenklins gulēja uz muguras virs segas, ģērbies tikai bokseršortos. Apaļais vēders slējās gaisā kā bālgans kalns, klāts ar retām, sirmām spalvām. No pavērtās mutes ar katru elpas vilcienu izlauzās krāciens. Rožē piegāja pie kapteiņa un pielika Tokareva pistoles stobru puscollas attālumā no viņa auss. Izšāva tikai vienreiz. Frenklins skaļi norīstījās, nākamā izelpa aprāvās, un viņš vairs nekustējās un neizdvesa ne skaņas. Rožē vēlreiz iešāva kapteinim galvā. Pēc tam pārlādēja pistoles aptveri un veda savus biedrus ārā no kajītes uz galveno salonu.

Tikko viņš tur iegāja, tēvocis Kamals nāca viņu apskaut. Lai Allāhs tevi dāsni atalgo. Šodien, Ādam, tu esi paveicis Dievam

tīkamu darbu. Viņš norādīja uz gūstekņiem, kas ar sasietām rokām sēdēja rindā uz klāja. Vai te ir visi? Vai kāda trūkst?

Rožē ātri saskaitīja tupošo komandas biedru galvas. Jā, te ir visi. Kapteinis, viņa palīgs un radists ir nonākuši velna Iblisa nežēlīgajos nagos, kā jau pelnījuši. Vēl šeit nav stūrmaņa, kurš ir sagūstīts uz komandtiltiņa. Viņš norādīja uz kuģa kasieri Džordžiju Pordžiju. Šo atstājiet tepat, viņš pavēlēja. Es vēlāk tikšu ar viņu galā. Tad Rožē norādīja uz diviem jaunākajiem virsniekiem un galveno inženieri. Šie ir virsnieki. Aizvediet viņus uz pakaļgalu un nošaujiet. Pārmetiet līķus pār bortu. Viņš runāja arābu valodā, tāpēc upuri neko nenojauta par savu likteni, kad viņus piecēla kājās un veda projām.

Rožē nogaidīja, līdz norīb šāvieni, tad turpināja: Tie visi, kas atrodas uz šī kuģa klāja, arī ir bezdievji, ieskaitot meiču. Viņa droši vien vēl aizmigusi savā kajītē. Viņš drūmi pasmaidīja, atcerēdamies, līdz kādam spēku izsīkumam bija novedis Keilu ar savu seksa meistarību. Iešu lejā un atvedīšu viņu. Bet tikmēr, tēvoci Kamal, tev jāiet uz komandtiltiņu un atkal jāiedarbina kuģis.

Keila īsti nesaprata, kas viņu ir pamodinājis. Šķiet, viņa kaut ko dzirdēja. Samiegojusies viņa piecēlās sēdus savandītajā gultā un ieklausījās, pagriezusi galvu uz sāniem. Skaņa neatkārtojās, taču kaut kas bija mainījies. Miegainais prāts darbojās gausi, tāpēc tikai pēc īsa brīža meitene apjauta, ka ir apstājušies kuģa motori un tas smagnēji šūpojas jūras viļņos.

Dīvaini gan, viņa nobrīnījās, pārāk neuztraucoties. Tik ātri mēs nevarējām tikt līdz ostai. Tad viņa sajuta pilnā urīnpūšļa spiedienu. Viņa izrausās no gultas un piecēlās kājās. Pūlēdamās noturēt līdzsvaru, kuģim tik savādi zvārojoties, viņa steberēja uz vannasistabu. Apsēdās uz poda un atviegloti uzelpoja, iztukšojusi pūsli. Tad piecēlās un devās atpakaļ uz gultu. Mēnesgaisma spoži spīdēja pa lodziņu, aiz kura bija jahtas īpašnieku privātais klājs un peldbaseins. Tagad jau pilnībā pamodusies, viņa apstājās pie loga, lai paraudzītos uz zvaigžņotajām debesīm un tumšajiem jūras ūdeņiem. Kuģa pakaļgalā nebija šļakatu, un viņa saprata, ka sākotnējais iespaids bijis pareizs. "Delfīns" ir apstājies. Viņa nosprieda, ka jāpiezvana uz komandtiltiņu un jāpajautā dežurējošajam virsniekam, kas notiek, bet tajā pašā brīdī gar lodziņu paslīdēja ēna, un viņa saprata, ka uz privātā klāja kāds ir. Keila uzreiz aizsvilās dusmās. Komandas locekļiem bija stingri aizliegts tuvoties šim klājam. Viņa un māte mēdza tur kailas sauļoties un peldēties. Tagad gan viņa noteikti piezvanīs uz komandtiltiņu un panāks, lai pārkāpējs saņem bargu sodu. Taču, pirms viņa paguva pagriezties, aiz loga parādījās vēl kāds stāvs. Vīrietis bija ģērbies tumšās drēbēs un aptinis ap galvu melnu arābu šalli, kas aizsedza seju, atstājot brīvas tikai acis. Tās iespīdējās, kad svešinieks pagriezās pret meiteni. Tad viņš apstājās pie lodziņa un ieskatījās iekšā. Keila nobijusies atrāvās. Vīrietis piespieda seju pie stikla, piesedza acis ar plaukstu, un Keila saprata, ka mēnesgaisma nav pietiekami spoža, lai varētu kaut ko saskatīt tumšajā kajītē. Svešinieka izturēšanās bija reizē zaglīga un draudīga. Keila palika stāvam, aizturējusi elpu un šausmās sastingusi. Šķita, ka vīrietis lūkojas viņai tieši acīs, tomēr pēc brīža viņš atkāpās no loga. Meitene atkal nodrebēja bailēs, ieraugot tam plecā pakārto automātu. Vīrietis pazuda skatienam, bet tūlīt vēl trīs tādi paši tumši stāvi veikli un nedzirdami paslīdēja garām kajītes logam. Visi bija bruņoti ar automātiem.

Tagad Keila apjauta, ka troksnis, kas viņu pamodināja, droši vien bija šāvieni. Jāsauc palīgā! Pārbīlī drebēdama, viņa ieskrēja atpakaļ kajītē un paķēra no naktsgaldiņa satelīta tālruni. Izmisīgā steigā zvanīja uz komandtiltiņu. Neviens neatbildēja, bet viņa ļāva, lai telefons zvana, kamēr pati pūlējās izgudrot, ko tagad darīt. Bija tikai viens cilvēks, kam lūgt palīdzību. Keila piezvanīja uz mātes privāto numuru. Heizelas ierakstītā balss aicināja atstāt ziņu. Keila pārtrauca savienojumu un tūlīt piezvanīja vēlreiz, bet saņēma tādu pašu atbildi.

-     Ak, mammuci! Mammuci! Lūdzu, palīdzi! viņa šņukstēdama izdvesa un tad sāka rakstīt ziņu mobilajā tālrunī, veikli zibinot īkšķus uz taustiņiem:

Notiek briesmu lietas. Svešinieki ar ieročiem…

Viņa aprāvās teikuma vidū. Kāds bija pienācis pie kajītes durvīm. Slēdza tās vaļā ar universālo atslēgu. Keila aši nospieda sūtīšanas pogu, iesvieda mobilo tālruni naktsgaldiņa atvilktnē un aizvēra to. Tūlīt pēc tam viņa pielēca no gultas. Pieskrēja pie durvīm un atspiedās pret tām, lai neļautu tās atvērt.

-    Ejiet prom! Vācieties prom, lai kas jūs būtu! viņa histēriski iekliedzās. Lieciet man mieru!

-     Keila! Tas esmu es, Rožē. Ielaid mani, Keila! Neuztraucies! Viss būs labi.

-     Rožē! Ak paldies dievam! Vai tiešām tu? Viņa atrāva vaļā durvis, kādu brīdi neticīgi raudzījās vīrietī plati ieplestām acīm, šausmās nobālusi, bet tad atviegloti iešņukstējās. Rožē! Ak, Rožē! Viņa metās tam klāt un izmisīgi no visa spēka apskāva. Ar vienu roku piekļāvis viņu sev, Rožē ar otru noglāstīja meitenes matus.

-     Nebaidies! Viss būs labi.

Izmisīgi purinādama galvu, Keila izdvesa: Nē! Tu nesaproti. Uz jahtas ir sveši cilvēki. Viens no tiem ieskatījās kajītē. Un bija arī citi! Sveši vīri! Briesmīgi! Visi ar ieročiem. Un es dzirdēju šāvienus…

-    Mīļā, uzklausi mani! Gan jau viss būs labi. Vēlāk es tev visu paskaidrošu. Tev neviens pāri nedarīs. Tikai nekrīti panikā. Tagad apģērbies. Mums jādodas projām, Keila. Un saģērbies silti. Uzvelc lietusmēteli. Ārā ir auksts. Pasniedzies pāri viņas plecam, Rožē ieslēdza kajītes griestu lampas. Pasteidzies, Keila!

-     Uz kurieni mēs dosimies, Rožē? Viņa atrāvās un ieskatījās vīrieša sejā. Tad paraudzījās uz viņa drēbēm. Rožē, tu esi ievainots? Viss vienās asinīs.

-     Sasodīts, dari, ko tev liek! Mums ir maz laika. Ģērbies! Sagrābis meiteni aiz rokas, viņš aizveda to uz plašo garderobes telpu un iegrūda pa durvīm. Plaukti abās telpas pusēs bija pilni ar apģērbu gabaliem, daudzas kleitas un bikses bija nekārtīgi izsvaidītas uz dīvāniem, krēsliem un pat uz grīdas. Kosmētikas galdiņš bija apkrauts ar neskaitāmām smaržu pudelītēm un krēmu trauciņiem, arī vaļējiem.

-    Laid vaļā roku, man sāp! viņa iebilda, bet Rožē viņā neklausījās. Paņēmis no kāda krēsla zemeņsārtas velveta bikses, viņš iespieda tās Keilai rokās.

-     Uzvelc šīs! Kusties! Taču meitene stāvēja kā sastingusi, neatraujot skatienu no pistoles pie Rožē jostas.

-     Ierocis! Kur tu to dabūji, Rožē? Es nesaprotu. Tu esi notriepies ar asinīm, bet tās nav tavas, vai ne? Un tev ir ierocis. Viņa sāka atkāpties. Kas tu esi? Pasaki, kas tu īsti esi!

-     Keila, es negribu darīt tev pāri, bet tev ir man jāpaklausa.

Viņa izmisīgi purināja galvu. Nē! Liec mani mierā! Tu nedrīksti tā rīkoties.

Sagrābis meitenes plaukstas locītavu, vīrietis sagrieza viņas roku aiz muguras. Pēc tam sāka lēnām celt viņu uz augšu, turot tikai aiz plaukstas locītavas. Drosmīgie iebildumi pārauga sāpju kliedzienos, kamēr mocītājs cēla viņu arvien augstāk, līdz meitene varēja nostāvēt tikai uz pašiem pirkstgaliem. Sāpēs skaļi vaimanādama, viņa beidzot padevās.

-     Izbeidz, Rožē, lūdzu, izbeidz, viņa šņukstēja. Es darīšu visu, ko tu liksi, tikai vairs nemoki mani. Rožē nopriecājās, redzēdams, cik viegli var salauzt viņas pretestību. Citas sievietes bija pretojušās viņam līdz pat nāvei. Šoreiz viņš varēja ietaupīt laiku un pūles. Keila ģērbās, neskatīdamās uz viņu, nodūrusi galvu un ik pa brīdim iešņukstēdamās. Kad meitene bija apģērbusies, Rožē satvēra viņu aiz elkoņa un ieveda guļamistabā.

-     Kur ir tavs mobilais? viņš noprasīja. Keila spītīgi papurināja galvu, tomēr gluži neapzināti pameta skatienu uz naktsgaldiņa pusi.

-     Paldies!

Atrāvis vaļā atvilktni, Rožē izņēma tālruni. Atvēra nosūtīto ziņu sarakstu un skaļi nolasīja vārdus, ko Keila pirms neilga brīža bija rakstījusi mātei: "Notiek briesmu lietas. Svešinieki ar ieročiem…" Keila, Keila, tā gan nevajadzēja darīt. Tā tu kaitē tikai pati sev, viņš gluži laipnā balsī paskaidroja, bet tad pēkšņi spēcīgi iesita ar plaukstu meitenei pa seju, sagāžot galvu uz sāniem un notriecot viņu garšļaukus uz grīdas. Lūdzu, nemēģini vairs tādus gājienus! Man nav nekāda prieka tevi sodīt, bet tas jādara, ja tu pati uzprasies.

Atvēris mobilā tālruņa aizmugures vāciņu, viņš izņēma SIM karti, ielika vējjakas sānu kabatā un aizvilka rāvējslēdzēju. Tad nosvieda tālruni, kur pagadās. Pieliecies viņš atkal satvēra Keilas elkoni un uzrāva viņu kājās. Stingri turēdams aiz rokas, viņš veda gūstekni ārā no kajītes un pa kāpnēm uz galveno salonu. Keila šausmās noelsās un mēģināja izrauties no Rožē tvēriena, ieraudzījusi uz grīdas satupušos komandas vīrus ar sasietām rokām un maskējušos svešiniekus, kas pavērsuši pret tiem šautenes.

Rožē skarbi sapurināja viņas roku. Pietiek, izbeidz tās muļķības! Aizvedis Keilu līdz salona tālākajam galam, viņš lika tai apsēsties. Tad ar galvas mājienu paaicināja vienu no maskētajiem iebrucējiem. Keila pārsteigumā pacēla skatienu, kad Rožē ierunājās arābu valodā:

-     Šai sievietei nedrīkst notikt nekas ļauns. Viņa ir daudz vērtīgāka par tavu nožēlojamo dzīvību. Vai saproti, ko es tev saku?

-     Saprotu, kungs. Vīrietis cieņpilnā žestā pielika roku sev pie krūtīm.

-    Rožē, kāpēc tu runā tajā valodā? Kas tu esi? Kas ir šie cilvēki? Kur ir kapteinis Frenklins? Gribu runāt ar viņu! Keila lūdzās.

-     To gan būtu grūti nokārtot. Kapteinis dabūja divas lodes galvā. Rožē pieskārās pistolei aiz jostas. Tagad pietiek jautājumu. Sēdi klusu un gaidi. Es vēlāk atgriezīšos. Cerams, tu sāc saprast, ka tev ir pilnībā jāpaklausa man.

Iegājis komandtiltiņa telpā, Rožē ieraudzīja tēvoci stāvam pie stūres. Kamals bija pieredzējis jūrnieks, visu mūžu pavadījis okeānos uz visdažādākajiem kuģiem no mazām burulaivām līdz milzīgiem naftas tankkuģiem. Ieskatījies kompasā, Rožē saprata, ka tagad "Delfīns" virzās pa pretēju kursu kapteiņa Frenklina sākotnēji noteiktajam. Viņi devās atpakaļ pa to pašu ceļu. Rožē piegāja pie loga un paraudzījās atpakaļ. Visas trīs uzbrukuma motorlaivas bija pietauvotas jahtas aizmugurē, tāpēc arī bija samazinājies tās ātrums. Kamals uzmanījās, lai nenoslīcinātu tās "Delfīna" saceltajos viļņos. Rožē nostājās blakus tēvocim.

-     Vai esi jau pamanījis burulaivu?

Kamals piemiedza acis, lai pasargātu tās no lūpu kaktiņā iespiestās paštītās turku tabakas cigaretes dūmiem.

-     Vēl ne, bet drīz! viņš atbildēja.

-      Meiča paguva aizsūtīt ziņu mātei. Tiklīdz uzausls gaisma, mums uz pēdām būs visa amerikāņu kara flote un gaisa spēki. Viņas māte ir ļoti ietekmīga persona.

-    Līdz saullēktam viss būs galā, Kamals atbildēja, tad pasmaidīja un norādīja pāri jahtas priekšgalam. Tieši pretī pie apvāršņa pēkšņi uzliesmoja sarkana trauksmes signālraķete, metot sārtu atspīdumu viļņu galotnēs. Tur tā ir, viņš apmierināts noteica.

Abi kuģi ātri tuvojās viens otram, un, kad tos šķīra vairs tikai daži simti metru, Kamals samazināja ātrumu un pagrieza "Delfīnu" pret vēju un viļņiem, lai pasargātu no tiem burulaivu. Senā laiva tuvojās "Delfīnam" aizvēja pusē, un komandas viri uzsvieda uz jahtas klāja tauvas. Kad burulaiva bija droši pietauvota, uz to aizveda visus sagūstītos un sadzina priekšējā kravas tilpnē. Tikai Keila raudādama un pretodamās nonāca Kamala kajītē uz klāja virsbūves, aiz slēgtām durvīm, pie kurām nostājās sargs.

Arābu jūrnieki veikli atvēra burulaivas aizmugures kravas tilpnes durvis. No tilpnes viņi ar vinču izcēla uz "Delfīna" klāja piecus kravas paliktņus. Kad tiem noņēma smagos brezenta pārvalkus, uz katra paliktņa parādījās divpadsmit lielu paku grēda. Visas bija ietītas koši dzeltenā plastmasas plēvē ar melniem uzrakstiem ķīniešu valodā. Katra paka uz telpām zem klāja bija jānes trim vīriem. Viņi darbojās nedroši, rīkojoties ar šo kravu vislielākajā piesardzībā. Katrā pakā bija trīsdesmit kilogrami Semtex H plastikāta sprāgstvielu.

-    Pasteidzieties, jūs tur! Rožē uzbļāva. Detonatori vēl nav aktivizēti. Ar tiem var rīkoties droši. Viņš un Kamals sekoja nesējiem zem klāja, līdz pat "Delfīna" apakšējām tilpnēm, un uzraudzīja dzelteno kastu novietošanu visā ķīļa garumā zem mašīntelpas. Rožē atstāja Kamalu uzstādīt spridzekļus un iedarbināt laika mehānismu, bet pats devās augšā uz kasiera kabinetu. Džordžijs Pordžijs bruņota sarga uzraudzībā sēdēja uz grīdas.

-     Atsien viņu! Rožē pavēlēja, un sargs paklausīgi ar šautenes durkli pārgrieza neilona virvi, ar ko bija sasietas Džordžija plaukstu locītavas. Durkļa asmens ieskrambāja tuklo roku.

-     Tas lops man iegrieza! Džordžijs žēli iesaucās. Redzat? Asinis tek!

-    Atver seifu! Rožē izrīkoja, neklausīdamies viņa žēlabās, un Džordžijs Pordžijs sāka protestēt vēl skaļāk. Rožē izvilka pistoli un iešāva kasierim kājā. Lode sadragāja ceļgala kauliņu. Džordžijs griezīgi iekliedzās. Atver seifu! Rožē atkārtoja, mērķēdams ar Tokarevu uz otru kāju.

-      Nešaujiet vairs! Džordžijs iečinkstējās un ar pūlēm aizkliboja līdz tērauda seifam, kas bija iebūvēts starpsienā aiz viņa rakstāmgalda. Sašautā kāja vilkās nopakaļ, atstājot asiņainu sliedi uz grīdas dēļiem. Sāpēs vaidēdams, Džordžijs sāka rīkoties ar seifa šifra slēdzeni, grozīdams to uz priekšu un atpakaļ. Tad slēdzene noklikšķēja un viņš pagrieza rokturi. Seifa durvis atvērās.

-      Paldies! Rožē pateicās un iešāva kasierim galvā. Džordžijs Pordžijs nokrita uz mutes, vairākkārt krampjaini atsitot pret grīdu veselo kāju. Pēc Rožē signāla sargs satvēra šo kāju, kamēr tā vēl raustījās, un aizvilka Džordžija Pordžija līķi sāņus. Rožē notupās pie atvērtā seifa un ātri izskatīja tā saturu.

Viņš atmeta kuģa dokumentus, tostarp pavadzīmes un Kaimanu salu reģistrācijas apliecību. Toties pievāca visas komandas locekļu pases. Vectēvs zinās, kā lietderīgi izmantot īstas ASV zaļās un ES sarkanbrūnās grāmatiņas. Zem rakstāmgalda atradās audekla portfelis, ko Rožē bija ievērojis iepriekšējos kasiera kabineta apmeklējumos. Rožē sabāza tajā pases. Vēl seifā bija apmēram piecdesmit tūkstoši ASV dolāru dažādas vērtības banknotēs. Nepārskaitīdams viņš ielika naudu portfelī līdzās pasēm. Uz tērauda plaukta zem naudas atradās piecas zilas dārglietu kārbiņas. Vienas kārbiņas vāku rotāja uzraksts ar zelta burtiem: Graff. London. Viņš atvēra vāciņu. Uz balta atlasa polsterējuma gulēja smaga briljantu kaklarota katrs akmens paipalas olas lielumā un spožs kā saules atspulgs kalnu strautā. Rožē zināja, ka tie savulaik piederējuši Woolworth bagātību amerikāņu mantiniecei. Tieši šos briljantus viņš bija iekārojis visvairāk.

-     Paldies, Heizela Benokas kundze, Rožē smaidīdams pateicās. Tikai šaubos, vai "Islāma ziedi" atsūtīs jums oficiālu saņemšanas kvīti. Viņš jau zināja, kas atrodas pārējās dārglietu kārbiņās, tāpēc netērēja laiku un sameta tās visas neatvērtas portfelī. Pamāja ar galvu arābu sargam, un abi kopā skriešus metās augšā pa kāpnēm uz galveno klāju. Tēvocis Kamals jau gaidīja pie klāja margām. Rožē pasniedza viņam portfeli. Sargā to labi, godātais tēvoci!

-    Uz kurieni tu dosies? Kamals noprasīja, kad Rožē pagriezās atpakaļ uz kāpnēm.

-    Atlicis vēl viens darbs, kas jāpaveic pirms jahtas atstāšanas.

-      Laika ir ļoti maz. Spridzekļa laika mehānismam atlikusi tikai stunda un četrdesmit piecas minūtes, Kamals brīdināja.

-      Pietiks, Rožē atbildēja. Viņš pārliecās pāri margām un spalgi iesvilpās. Trīs vīri, ko viņš bija norīkojis šim uzdevumam, paraudzījās augšup. Katrs nesa īpaši izveidotu iesaiņojuma kasti, ko Rožē bija lūdzis vectēvam atsūtīt. Viņš pamāja vīriem, un tie ar visām kastēm uzkāpa uz "Delfīna" klāja. Rožē veda viņus lejā uz pamesto Keilas luksuskajīti. Viņš uzreiz iegāja viesistabā un apstājās pie lielās Gogēna eļļas gleznas. Kā vienmēr, spilgtās krāsas šķita acij tīkamas, bet kailā sievietes ķermeņa attēlojums aizvainoja viņa reliģiskās jūtas. Tomēr viņš noāķēja gleznu no sienas un nolika gultā uz mutes. Tieši šim nolūkam viņš bija paņēmis līdzi saliekamo nazi un ar tā asmeni atbrīvoja gleznu no lepnā, apzeltītā rāmja. Nometis rāmi, Rožē atstāja gleznu gultā. Tad iesteidzās kuģa saimnieku privātajā ēdamistabā, noņēma no sienas Monē ūdensliliju gleznu un nolika uz ēdamgalda, lai izņemtu no rāmja. Darbodamies viņš apcerēja faktu, ka pagājušajā gadā līdzīga glezna tika pārdota izsolē par 98,5 miljoniem mārciņu. Tad devās pie van Goga gleznas "Upe Arlā", kas karājās pie sānu sienas. Nocēlis nolika to blakus Monē darbam. Noņēma rāmi un īsu brīdi vēroja abus izcilos mākslas darbu. Viņa vectēvs nebija nekāds daiļo mākslu cienītājs, bet, kad Rožē paziņos viņam šo triju darbu vērtību, vecais vīrs būs mēms no pārsteiguma un sajūsmas par tādu papildinājumu savas armijas kasei. Vīri ar iesaiņojuma kastēm visu laiku stāvēja līdzās, vērodami Rožē darbošanos pilnīgā neizpratnē.

Katra kaste bija izgatavota atbilstoši noteiktas gleznas lielumam. Rožē bija lejupielādējis izmērus no interneta mākslas kataloga. Pirmo viņš iesaiņoja Gogēnu un nopriecājās, ka vectēva

galdnieki labi paveikuši darbu un glezna lieliski ietilpst kastē. Ari abas pārējās gleznas tikpat ērti iegūla savos ceļojuma apvalkos. Rožē aizvēra visas trīs kastes un pavēlēja vīriem nest tās uz galveno klāju. Kad Rožē pats uzkāpa augšā, Kamals bija uztraucies ne pa jokam.

-     Ādam, kur tik ilgi kavējies? Detonatora laika mehānismu nevar apturēt vai atcelt. Mums jāpasteidzas! Viņi ielēca burulaivā, un, kamēr Kamals deva rīkojumu doties ceļā, Rožē uzraudzīja visu triju kastu noglabāšanu priekšējā kravas tilpnē. Noteicis kursu uz austrumiem, Kamals stūrēja projām, cik vien ātri iespējams. Rožē stāvēja līdzās tēvocim pie masīvā koka stūres rata un raudzījās atpakaļ.

-     Žēl gan, ka nevarējām paturēt arī kuģi kopā ar meiču. Tas ir neizsakāmi vērtīgs, Rožē ieminējās.

-    Kāds būtu labums no piecdesmit gadiem Amerikas cietumā? Kamals atteica. Tas ir viss, ko tu iegūtu, ja būtu tāds muļķis, lai to paturētu. Viņš ieskatījās rokaspulkstenī. Vēl septiņas minūtes, tēvocis paziņoja. Pēc šī laika sprīža atskanēja apdullinošs sprādziens, izgaismojot naksnīgās debesis ar sarkanu blāzmu kā rītausmā. Pēc dažām sekundēm burulaivu sasniedza sprādziena vilnis, sašūpojot buras un uz mirkli sāpīgi aizspiežot Rožē ausu bungādiņas. Tad blāzma apdzisa un atkal sabiezēja tumsa.

-     Lai tagad bezdievji mēģina to sameklēt, Kamals apmierināts noteica.

-     Cik dienu jābrauc līdz Ras el Mandebai? Rožē apjautājās. Sešas, vai ne?

Dziļā sniega deļ izlidošana no Farnboro lidostas Anglija aizkavējās par trīsdesmit sešām stundām, tāpēc pagāja gandrīz

-      Ilgāk, Kamals atbildēja. Nevaram doties taisnā ceļā. Jāturas pēc iespējas tuvāk pie Kenijas krastiem, lai iejuktu citu mazo kuģu burzmā.

četras dienas, līdz Heizela no Abū Zaras nokļuva Amerikā, taču arī tad viņa neatgriezās savā galvenajā dzīvesvietā Hjūstonā, bet taisnā ceļā devās uz Vašingtonu.

Henrijam Benokam visu mūžu piederēja liels, senlaicīgs dzīvoklis Austrumu Kapitolija ielā ar skatu uz Linkolna parku. Šajā pilsētas daļā nebija pats veselīgākais klimats, taču Henrijs gribēja atrasties valsts varas pārstāvju tuvumā ikreiz, kad notika Senāta sesijas. Tieši šī paša iemesla dēļ Heizela pēc vīra nāves bija paturējusi dzīvokli, tikai pilnībā to atjaunojusi. Tagad tā bija ideāli piemērota pozīcija, no kuras rīkot uzbrukumus Administrācijai. Kopš ierašanās valstī viņa nemitīgi vajāja un terorizēja Teksasas senatoru Reinoldsu un Baltā nama darbiniekus. Viņa jau bija izcīnījusi īsu tikšanos ar prezidentu, kurš apsolīja personiski uzraudzīt "Delfīna" un pazudušās meitenes meklēšanu. Bannock Oil bija viens no lielākajiem prezidenta vēlēšanu kampaņas finansētājiem. Par spīti saviem kreisā spārna uzskatiem, Heizela lieliski saprata, ka likmes jāsadala vienmērīgi, tāpēc ziedoja lielas naudas summas gan Republikāņu, gan Demokrātu partijai tieši šādiem gadījumiem, un tagad viņa pieprasīja atbildes pakalpojumus no visiem.

Prezidenta biroja pārstāvis gaisa spēku pulkvedis Pīters Robertss bija neoficiāli iecelts par Heizelas kontaktpersonu šīs krīzes situācijas laikā, un viņa bija spiesta atzīt, ka sarežģītajos apstākļos Robertss darbojas tiešām lieliski.

Amerikāņu militārās novērošanas satelīts jau bija novirzīts pa citu kursu, lai veiktu divus izlūkošanas pārlidojumus 47,5 un 39,8 kilometru augstumā ar orbītas ātrumu gandrīz 7000 jūdžu stundā pār "Delfīna" pēdējo zināmo atrašanās vietu. Diemžēl tam neizdevās saskatīt neko noderīgu. Šajā apvidū atradās trīs ļoti lieli konteineru pārvadāšanas kuģi un daudzi mazāki kuģīši, taču neviens no tiem nebija "Delfīns".

Turklāt arī pretraķešu karakuģis "Manilas Līcis" pēc prezidenta pavēles bija novirzīts uz dienvidiem no patruļas stacijas

Adenas līcī pie Jemenas krastiem. Taču tam bija jāpārvar vairāk nekā 1200 jūdzes līdz notikuma vietai, tāpēc tas vēl nebija klāt.

Pulkvedis Robertss bija steidzami sazinājies ar visām ASV vēstniecībām Vidējo Austrumu un Āfrikas kontinenta valstīs. Ar prezidenta pilnvarojumu viņš sāka piesardzīgi ievākt ziņas visās valdībās gan draudzīgās, gan naidīgās. Taču neko iepriecinošu neuzzināja. Ja neskaita Keilas aprauto īsziņu, nebija ne mazākās norādes par viņas vai "Delfīna" atrašanās vietu. Laiks nepielūdzami aizritēja, un Heizela Benoka bija tuvu izmisumam. Tad iezvanījās tālrunis uz galda Austrumu Kapitolija ielas dzīvoklī. Viņa visu laiku nemierīgi grozījās aparāta tuvumā un paķēra klausuli jau pēc pirmā zvana.

-     Benoka, viņa atsaucās. Kas zvana?

-    Pīters Robertss, Benokas kundze. Viņa steidzīgi pārtrauca:

-     Labrīt, pulkvedi! Vai jums ir kādi jaunumi?

-     Jā, kaut kas ir. Dzirdot viņa balss toni, Heizela izbailēs ievilka elpu. Tas nebija iepriecinošs.

-      Vai ir atrasts "Delfīns"? viņa noprasīja, bet pulkvedis izvairījās no tiešas atbildes.

-     Es negribētu to stāstīt pa telefonu. Mums vajadzētu nekavējoties satikties, Benokas kundze.

-     Cik drīz jūs varat atbraukt? viņa jautāja.

-     Šorīt satiksme ir briesmīga, bet es varētu būt pie jums pēc divdesmit minūtēm vai ātrāk. Heizela nolika klausuli un pēc tam piezvanīja šveicaram.

-      Es gaidu ierodamies pulkvedi Robertsu. Jūs viņu pazīstat. Viņš šajās dienās te ir bijis jau vairākkārt. Tikko viņš parādās, lai uzreiz nāk augšā. Robertss bija klāt pēc divdesmit trim minūtēm, un Heizela atvēra durvis jau pēc pirmā zvana.

-     Nāciet iekšā, pulkvedi. Viņa bažīgi pētīja virsnieka seju, pūlēdamās uzminēt, ko viņš gatavojas pavēstīt. Novilcis mēteli un atdevis to meksikāņu kalponei, pulkvedis sekoja Heizelai viesistabā, kur viņa tam uzklupa, nespēdama valdīt nepacietību.

-     Ko teiksiet, kas jauns?

-     Jūs jau zināt, ka ASV flote nosūtīja karakuģi uz pēdējo zināmo "Delfīna" atrašanās vietu. Tas nokļuva tur pirms divām stundām.

Viņa satvēra pulkveža žaketes piedurkni. Lūdzu, nelieciet man mocīties neziņā, pulkvedi. Ko viņi atrada? Vīrietis samulsis ar pirkstiem pieglauda biezos, pelēcīgi sirmos matus.

-     Tikai peldošas kuģa atlūzas.

Heizela klusēdama raudzījās viņā ar sastingušu skatienu.

-      Tātad? viņa beidzot noprasīja. Ko mēs no tā varam secināt? Kā mēs varam zināt, ka tam ir kāda saistība ar manu jahtu vai manu meitu?

-     Atlūzu vidū atrada glābšanas vesti. Tā bija no jūsu jahtas. Uz tās bija uzrakstīts jahtas nosaukums.

-    Tas neko nepierāda, viņa iebilda, bet tad pamanīja žēlumu pulkveža sejā.

-    Kuģim "Manilas Līcis" pavēlēts atgriezties patruļas stacijā, viņš paziņoja.

-    Nē! Heizela iesaucās, satraukumā paceļot balsi. Nē! Tas nevar būt. Nedrīkst pārtraukt meklējumus.

-     Benokas kundze, meklējumi tika veikti ar kuģi, lidmašīnu un satelītu. "Delfīns" ir liela jahta. Ja vien tā bija virs ūdens, to nevarēja nepamanīt.

-     Jūs domājat, ka jahta ir nogremdēta, Heizela noprasīja, un mana meita noslīkusi? Mana Keila ir mirusi? Vai to jūs gribat teikt? Bet kā jūs izskaidrosiet Keilas īsziņu par svešiniekiem uz kuģa?

-    Visu cieņu, Benokas kundze, bet jūs vienīgā esat redzējusi šo īsziņu. Un mums ir pierādījums peldošās atlūzas, viņš saudzīgi paskaidroja. Manuprāt, tagad būs jāpaziņo presei, ka "Delfīns" ir pazudis.

-    Nē! viņa pārtrauca pulkvedi. Tad mēs atzītu Keilas nāvi. Heizela piegāja pie loga un paraudzījās lejā uz parku, pūlēdamās

atgūt savaldību. Tad viņa atkal pievērsās Robertsam. Mana meita ir dzīva, viņa stingri noteica. Mana mātes sirds to jūt. Mana meitiņa ir dzīva!

-      Mēs visi ceram, ka tā ir, bet ar katru dienu šīs cerības pamazām sarūk.

-     Es nepadošos! Heizela iesaucās. Un arī jūsu cilvēki nedrīkst padoties.

-     Nē, protams, nedrīkst. Taču jāņem vērā arī citas iespējamības.

-     Kādas? Viņa bija ļoti noskaitusies un arī nobijusies.

-     Tas Indijas okeāna apvidus ir intensīvas seismiskās aktivitātes zona. Nesen tur reģistrēti vairāki cunami…

Heizela atkal viņu pārtrauca. Paisuma viļņi? Jūs domājat, ka "Delfīnu" nogremdēja paisuma vilnis? Jūs domājat, ka mana meita ir noslīkusi?

-     Ticiet man, Benokas kundze, mēs visi jūtam jums līdzi…

Viņa atrāva roku. Man nav vajadzīga jūsu sasodītā līdzjūtība.

Tikai atrodiet manu meitu!

H

eizela viena sēdēja sava smalkā dzīvokļa skaistajā guļamistabā, raudzīdamās pa logu uz varenāko pilsētu pasaulē, juzdamās tik vientuļa kā vēl nekad savā mūžā. Izmisums smacēja viņu kā smagi viļņi. Ar katru brīdi grūtāk bija noturēties virs ūdens. Vientulība draudēja viņu noslīcināt. Pat visietekmīgākais cilvēks pasaulē nespēja viņai palīdzēt. Neviens nespēja. Bet tad viņa kaut ko atcerējās.

Varbūt viss vēl nav zaudēts. Drūmajā tumsā iespīdēja sīks cerību stariņš. Heizela atcerējās vārdus, ko atvadoties bija teicis kāds cilvēks: "Ja jums vajadzīga mana palīdzība, sakiet tikai vienu vārdu." Uzbangoja lepnums, gandrīz aizžņaudzot elpu.

Viņa nosauca šo vīrieti par iedomīgu nekrietneli, un, protams, tieši tāds viņš arī bija. Brutāls, cietsirdīgs, valdonīgs nekrietnelis.

Tieši tāds cilvēks man pašlaik ir vajadzīgs, viņa secināja. Apspiedusi lepnumu, viņa pasniedzās pēc tālruņa. Piezvanīja Agatai uz Hjūstonu.

-     Benokas kundze, vai ir kādi jaunumi? Agata mīlēja Keilu gandrīz tikpat stipri kā pati Heizela.

-    Jā, ir atrastas "Delfīna" pēdas.

-     Bet Keila, vai ir kādi jaunumi par Keilu?

-    Vēl ne, bet drīz būs, viņa apsolīja un uzreiz turpināja, lai izvairītos no iztaujāšanas. Vai mums ir kāds numurs ārkārtas gadījumu saziņai ar Hektoru Krosu no firmas Cross Bow Security?

-    Vienu mirklīti, Benokas kundze, Agata atbildēja un jau pēc mirkļa bija atradusi. Tas ir viņa satelīta tālrunis. Var zvanīt visu diennakti… Viņa nobēra numuru un piebilda: Mums jābūt drosmīgām, Benokas kundze. Jābūt stiprām Keilas dēļ.

-      Es tevi mīlu, Agata, Heizela atbildēja, un asistente no pārsteiguma un sajūsmas zaudēja valodu. Šādus vārdus Agata Reinoldsa sen nebija dzirdējusi.

Heizela zināja, ka Abū Zarā ir jau krietni pāri pusnaktij, taču Hektors atsaucās pēc trešā zvana un viņa balss skanēja asi kā zobens.

-     Hektors Kross.

-     Kros, man ir ļoti vajadzīga jūsu palīdzība, Heizela paziņoja. Kā jau jūs pats teicāt.

-     Pastāstiet, kas noticis! Kross pavēlēja.

-      Mana jahta pazudusi jūrā ar manu meitu uz klāja. Taču viņa man atsūtīja īsziņu, ka jahtā esot iekļuvuši svešinieki ar ieročiem. Šeit, Vašingtonā, neviens tam negrib ticēt. Diemžēl es biju tik satriekta, ka nejauši izdzēsu šo īsziņu no sava telefona, tāpēc man nav nekādu pierādījumu. Varbūt viņi domā, ka es fantazēju. Varbūt pieņemu vēlamo par esošo. Heizela pūlējās savaldīties, lai balss netrīcētu. Viņi atrada kuģa atlūzas. Un ar to visiem pietika. Tagad cenšas man iestāstīt, ka Keila ir mirusi.

Es jau sapratu, ka noticis kaut kas ļauns, Hektors nodomāja, bet ne tik traki. Viņš saglabāja pilnīgi vienaldzīgu balss toni.

-    Kur? viņš noprasīja, un Heizela atkārtoja Robertsa nosauktās koordinātas. Vai vajadzētu dusmoties par viņa līdzjūtības trūkumu? Vai viņai nepienācās vismaz kāds laipns vārds par šo zaudējumu? Nē, viņš taču ir brutāls, cietsirdīgs, valdonīgs nekrietnelis, viņa atgādināja sev.

-     Kad? viņš noprasīja, un Heizela pateica laiku. Tad viņš apklusa un Heizela gaidīja, līdz pietrūka pacietības.

-     Hallo! Vai jūs vēl klausāties?

-     Es domāju, viņš atbildēja.

-    Vašingtonas bosi uzskata, ka "Delfīnu" nogremdējis paisuma vilnis. Viņa nespēja klusēt.

-    Stulbums! Hektors norūca, un Heizelas sirds priekā salēcās. Tieši to viņa vēlējās dzirdēt. Tieši tā būtu teicis Henrijs Benoks.

-      Kāpēc jūs tā domājat? viņa apjautājās, ilgodamās pēc mierinājuma.

-    Tik dziļos ūdeņos nemēdz būt paisuma viļņi. Cunami vilnis uzbango, tikai atsitoties pret krastu. Viņš atkal klusēja gandrīz veselu minūti. Tad jautāja: Izpirkums vēl nav pieprasīts?

-     Nē. Nekā. Vašingtona grib izplatīt aicinājumu visiem, kas zina… Heizela iesāka, bet Hektors viņu pārtrauca:

-    Dieva dēļ, to mēs nedrīkstam pieļaut. Heizela nopriecājās, dzirdot vārdu "mēs". Tagad viņi tiešām bija vienā komandā. Tad Hektors atkal apklusa, un viņai bija grūti to izturēt.

-     Skaidrs. Sāku pamazām uzost pēdas.

-    Pastāstiet! Heizelas sirdī uzvirmoja cerība, bet Kross atbildēja izvairīgi.

-     Cik ilgā laikā jūs varat nokļūt līdz Zaras Astotajam urbumam?

-     Ceļā paies aptuveni četrdesmit stundas.

-      Šeit ari viss notiks. Brauciet šurp! viņš pavēlēja. Jums jābūt šeit, kad tas izlauzīsies atklātībā.

-     Kas? Kas izlauzīsies atklātībā? viņa noprasīja.

-     Briesmonis, viņš atbildēja.

P

ēc trīsdesmit piecām stundām Hektors sagaidīja Heizelu Sidi el Razigas lidostā. Jūs ātri atlidojāt, viņš uzslavēja, pienācis viņas G5 Gulfstream trapa pakājē.

-       Mēs apstājāmies tikai Fārnboro uz četrdesmit minūtēm uzpildīt degvielu, turklāt virs lielākās daļas Eiropas un Vidusjūras bija piecdesmit mezglu ceļavējš. Abi sarokojās. Vai esat kaut ko uzzinājis? Vispirms viņa ievēroja, ka Hektors ir svaigi noskuvies. Un tūlīt pēc tam apjauta, ka savādā kārtā viņš tagad izskatās gluži pievilcīgs. Uzreiz viņu pārņēma vainas apziņa par to, ka šādā brīdī viņa spēj pievērst uzmanību vīriešu izskatam. Tā bija nodevība attiecībā pret nelaimē nonākušo meitu.

Nomierinies, Heizela! Viņš nepavisam nav tavā gaumē, viņa stingri norāja sevi. Viņš ir tikai kalpotājs un mazliet citādos apstākļos varbūt tīrītu tavu baseinu.

-      Nāciet! Hektors satvēra Heizelas roku virs elkoņa, un, pašai par izbrīnu, viņa neatrāva to. Es pārvietoju mūsu rīcības bāzi no Astotā urbuma uz šejienes termināli. Daudz tuvāk epicentram. Kad viņi bija nonākuši pie administrācijas ēkas, viņš paskaidroja: Liku sagatavot jums istabu. Tā ir pavisam vienkārša, bet vismaz ar gaisa kondicionētāju un atsevišķu vannasistabu. Liku atvest šurp visu bagāžu, ko jūs atstājāt Astotajā urbumā. Viņš aizveda Heizelu uz telpu, no kuras tika kontrolēta naftas plūsma pa cauruļvadiem. Tā bija plaša un bagātīgi aprīkota ar elektroniskām ierīcēm. Stacijas vadītāja kabinets bija ierīkots uz paaugstinājuma un norobežots ar skaņnecaurlaidīga stikla sienu. Hektors veda viešņu uz šo privāto un drošo nodalījumu. Dežurējošais uzraugs uzreiz piecēlās, atvainojās un atstāja viņus. Hektors norādīja uz uzrauga atbrīvoto krēslu, un Heizela nespēkā atkrita tajā. Viņa bija pārguruši līdz nemaņai. Hektors piezvanīja uz ēdamzāli, un pēc īsa brīža stjuarts atnesa ar smalku muslīna audumu pārklātu paplāti. Viņš nolika to uz rakstāmgalda Heizelai priekšā, un viņa pēkšņi attapās, ka nav gandrīz neko ēdusi kopš izlidošanas no Vašingtonas.

-      Es atvedu pavāru sev līdzi no Astotā urbuma, Hektors paskaidroja, kad stjuarts bija aizgājis. Uz liela Wedgwood šķīvja bija sakārtoti auksti sarkanā plauža filejas gabaliņi un dažādi salāti.

-     Es zinu, ka jūs nedzerat vīnu pirms saulrieta, viņš teica, atskrūvēdams San Pellegrino pudeles vāciņu un ieliedams dzirkstošo ūdeni viņas glāzē. Zivs garšoja burvīgi. Heizela centās nerit pārāk badīgi Hektora acu priekšā, bet viņš smalkjūtīgi bija pievērsis visu uzmanību datora ekrānam, ļaujot viešņai mierīgi paēst. Tad viņš atkal pagriezās krēslā pret Heizelu.

-      Nu tā. Šeit būs mūsu štābs visā šīs operācijas laikā. Centīsimies neapspriest nekādu vitāli svarīgu informāciju ārpus tā sienām. Tagad izstāstiet visu, kas jums zināms! viņš pavēlēja. Centieties neizlaist nevienu detaļu, lai cik mazsvarīga tā liktos. Heizela sāka runāt klusi, bet sakarīgi. Stāstījuma beigās viņai drebēja rokas un seja bija nāves bālumā.

-    Nesteidzieties, Benokas kundze. Tas var aizņemt daudz laika. Paēdiet un atpūtieties, lai taupītu spēkus. Ieraudzījis nepacietības izteiksmi viņas sejā, Hektors apspieda smaidu. Labi. Es jūs vairs nemācīšu. Jūs taču neesat mazais bērns.

-     Es jums pastāstīju visu, ko zinu. Ko jūs varat pavēstīt man?

-    Pagaidām vēl neko konkrētu, bet tagad, ņemot vērā visu, ko dzirdēju no jums, man ir daudz skaidrāks priekšstats par mūsu pretiniekiem. Viņš pievērsās kartes projekcijai uz lielā ekrāna pie sienas pretī rakstāmgaldiem. Ar datora tastatūras palīdzību viņš varēja pārvietot kursoru kartē.

-      Paraudzīsimies uz notikuma vietu. Vai tiešām tā ir akla nejaušība, ka "Delfīns" pazuda tieši pie pašām svarīgākajām AIQaeda pozīcijām uz rietumiem no Pakistānas? Hektors virzīja kursoru no Indijas okeāna ziemeļu gala līdz Adenas līča austrumu krastam.

-     Jemena! Vispasaules mēroga terorisma centrs. Tad kursors pārvietojās nelielu gabalu pāri Bab el Mandebas šaurumam līdz Āfrikas kontinentam. Jemenas draudzīgie kaimiņi Sarkanās jūras vai Adenas līča otrā krastā ir Puntlenda Somālijā, Eritreja un Etiopija. Šis ir īsts sātana loks, Hektors paziņoja. Fanātisku islāma slepkavu perēklis. Viņš pavirzīja kursoru uz leju, par nelielu attālumu uz dienvidiem. Šeit atradās jūsu "Delfīns" peldēja haizivīm tieši zobos. Viņš piecēlās no rakstāmgalda, piegāja pie loga un sāka vērot zilos Līča ūdeņus, salicis rokas aiz muguras. Tad strauji apgriezās un pievērsās Heizelai. Un viņi jau zināja par tā tuvošanos.

-     Kā viņi to varēja zināt? Heizela satraukti iejautājās.

-     Tāpēc, ka jūs katru gadu noteiktā laikā kuģojat pa vienu un to pašu maršrutu, vai ne? Viņa nolieca galvu, apstiprinot, ka sapratusi mājienu.

-     Bet kā jūs to zināt?

-    Benokas kundze, jūs esat mana priekšniece. Tāpēc es cenšos pēc iespējas vairāk uzzināt par jums. Es pat zinu, kurā skolā jūs mācījāties.

-     Nevar būt! Heizela iebilda.

-      Heršela Meiteņu vidusskolā Keiptaunā. Negaidot darba devējas apstiprinājumu, viņš turpināja: Katru gadu "Delfīns" piestāj Keiptaunā, lai jūs varētu apciemot māti, kas dzīvo tur jūsu vīnogu audzētavā. Es to zinu, un viņi arī.

-     Ļoti neuzmanīgi no manas puses. Viņa šķita samulsusi.

-    Viņi droši vien Keiptaunā iesūtīja kādu savu cilvēku "Delfīna" komandā. Heizela izbrīnā savilka vienu rūpīgi koptu uzaci. Šīs sasodīti burvīgās acis, viņš nodomāja, kā tās mani kaitina.

Viņš pievērsa skatienu kartei pie sienas. Kā es to zinu? viņš apjautājās Heizelas vietā.

-    Jā? viņa noprasīja. Kā jūs to zināt?

-      Ņemot vērā visu, kas notika pēc jahtas izbraukšanas no Keiptaunas, viņi gaidīja slēpnī, bet "Mīlas Delfīns" ir ātra laiva un okeāns ir plašs. Kāds viņiem rādīja ceļu. Taču tie ir tikai minējumi. Vai mēs varam pārbaudīt, vai Keiptaunā kāds pievienojās komandai? Heizela pamāja ar galvu.

-      Tam vajadzētu būt pavisam vienkārši, viņa atbildēja.

-     "Delfīns" pieder privātam uzņēmumam Bāzelē Šveicē. Tur tiek kārtotas visas administratīvās lietas.

-     Arī darbinieku pieņemšana un atlaišana?

-     Jā, arī tas. Hektors ieskatījās pulkstenī pie sienas, kas rādīja laiku visās svarīgākajās pasaules valstu galvaspilsētās.

-    Cīrihē pašlaik ir 14:00. Vai varat piezvanīt saviem cilvēkiem?

Heizela pamāja ar galvu un sastādīja numuru pēc atmiņas.

-     Lūdzu, savienojiet mani ar Ludvigu Grūbera kungu. Es esmu Heizela Benoka. Hektors klusībā nosmējās, dzirdot, cik dedzīgi atsaucas Ludvigs. Grūbera kungs? Vai jūs, lūdzu, varētu pateikt, vai Keiptaunā "Delfīnam" pievienojās kādi jauni komandas locekļi? Jā, es pagaidīšu. Ilgi nebija jāgaida, līdz atbilde bija atrasta. Jā, ieskenējiet to un atsūtiet uz manu parasto e-pasta adresi. Paldies, Grūbera kungs. Nododiet sirsnīgus sveicienus tēvam. Nolikusi klausuli, Heizela paraudzījās uz Hektoru. Keiptaunā uz "Delfīna" klāja uzkāpa pagaidu darbā pieņemts trešais stjuarts.

-    Viņam noteikti bija izcilas atsauksmes, citādi taču viņu nelaistu ne tuvumā? Tas bija neapstrīdams fakts, tāpēc Heizela negribīgi pamāja ar galvu, tad saņēma drosmi, lai pateiktu:

-     Šķiet, ka viņš ir manas meitas draugs. Viņa galvoja par šo cilvēku.

-     Bet jums gan neteica par to ne vārda pirms jūsu došanās šurp no Keiptaunas?

Heizela papurināja galvu un novērsa skatienu. Hektoram bija grūti noskatīties, kā mātei nākas samierināties ar domu, ka viņas mīļotā meita varbūt vairs nav tik nevainīga jaunava.

Viņš ir tāds viszinis, Heizela dusmīgi nodomāja, un izsaka tik aizvainojošus mājienus par Keilu. Pašlaik viņa nespēja skatīties Hektoram acīs. Viņa atcerējās, kā Henrijs bija raksturojis šo cilvēku vienīgo reizi, kad viņi to apsprieda. "Jaunais Heks ir īsts velna pulveris. Liels karstgalvis, kas šauj nedomājot, taču visbiežāk arī trāpa tiem, kas pelnījuši."

-     Kāds ir šī drauga vārds? Hektors saudzīgi iejautājās. Viņš redzēja, ka Heizela ir noskaitusies. Viņa ieskatījās piezīmju bloknotā.

-     Rožē Marsels Moro.

-    Izklausās pēc jauka franču jaunekļa. Vai mums ir viņa pases kopija?

-     Tūlīt atsūtīs no Bāzeles. Pēc piecpadsmit minūtēm ieskenētais dokuments parādījās Heizelas portatīvā datora ekrānā. Hektors nolasīja tajā rakstīto:

-     Dzimis 1973. gada 3. oktobrī. Dzimšanas vieta Reinjonas sala Indijas okeānā. Pavisam tuvu mājām? Viņš paņēma tālruņa klausuli.

-     Kam jūs zvanīsiet?

-    Vai turpināsim šo nelielo fantāziju? viņš ierosināja. Tātad nolaupītāji iesūtījuši uz jahtas klāja savu spiegu, kuram ir līdzi kāds elektronisks raidītājs, droši vien retranslators. Ar tā palīdzību viņi var precīzi noteikt jahtas atrašanās vietu. Uzbrukuma laivas ieņem slēpņa pozīcijas, bet tad kāda vilšanās! Benokas kundze, kas ir uzbrukuma mērķis, Keiptaunā atstāj kuģi. Pilnīgi negaidīts pavērsiens. Taču uztraukumam nav pamata. Uz jahtas klāja paliek Keila Benokas jaunkundze, kas ir labos draugos ar Rožē. Viņa tam uzticas. Sagūstīt meitu ir gandrīz tikpat labi kā māti. Plāna īstenošanu var turpināt. Heizela nodrebinājās un sakrustoja rokas pār krūtīm.

-     Cik briesmīgi!

-     Gan jau būs labi. Cerība vēl ir, Hektors apsolīja. Tālāk viss norit saskaņā ar plānu. "Delfīns" iekrīt lamatās. Rožē palīdz pirātiem uzkāpt uz klāja un iekļūt strauji braucošajā kuģī. Šis Rožē ir īsts gudrinieks. Uzbrucēji sagūsta komandu. Ir tikai viens niecīgs traucēklis. Keila Benoka ir atjautīga un drosmīga meitene. Pat briesmīgajā sagūstīšanas brīdī viņa pamanās aizsūtīt mātei īsziņu. Hektors apklusa un paraudzījās datora ekrānā.

-     Atvainojiet. Man laikam pienācis sūtījums. Viņš noklabināja taustiņus, lai atvērtu e-pasta ziņas pielikumus. Ieraugot tos, viņš nikni nolamājās, taču uzreiz atvainojās.

-     Nesatraucieties. Es sāku pie tā pierast, Heizela atbildēja.

-     Ko uzzinājāt?

-    Mūsu jaunais kuģa stjuarts ir Ādams Abduls Tipū Tips, dzimis Reinjonā. 2008. gadā Overņā, Francijas dienvidos, Ādams oficiāli mainīja vārdu uz Rožē Marsels Moro. Kādu brīdi viņš klusēdams pētīja dzimšanas apliecības kopiju.

Heizela nepacietīgi iejautājās: Vai šis vārds jums kaut ko izsaka?

Hektors papurināja galvu. Itin neko, viņš atzina. Taču labā ziņa ir tāda, ka jūsu meita gandrīz pilnīgi noteikti ir dzīva.

-     Kur tad viņa ir? Heizela lūdzoši jautāja.

-    Visticamāk, viņa tiek turēta gūstā uz arābu uzbrukuma kuģa. Viņa ir neizsakāmi vērtīgs ieguvums. Neviens viņai pāri nedarīs.

-     Bet "Delfīns"? Heizela neizpratnē papurināja galvu.

-      To viņi sen jau ir nogremdējuši. Tas bija pārāk uzkrītošs mērķis. ASV gaisa spēki būtu pamanījuši jahtu jau dažas stundas pēc ziņojuma par tās pazušanu. Manuprāt, viņi uzspridzināja jahtu. Tā droši vien guļ vairāku tūkstošu pēdu dziļumā Maskarēnu baseina dibenā pie Madagaskaras. Es nešaubos, ka tā ir apdrošināta arī pret pirātu uzbrukumiem.

-     Naudai nav nozīmes, Heizela atteica.

-    Mana nelielā pieredze liecina, ka naudai vienmēr ir nozīme. Par kādu summu "Delfīns" ir apdrošināts?

-     Par simt piecdesmit diviem miljoniem eiro. Ak dievs, Kros, vai jums nav nekādas cieņas pret citu cilvēku jūtām?

-     Neko daudz, viņš atzina. Pašlaik man rūp tikai viens atrast un izglābt jūsu meitu. Bet tikmēr ir pienācis saulriets. Hektors piecēlās un izstaipījās. Es labprāt pagatavotu jums kokteili. Mums abiem nervi ir saspringti līdz pēdējam, bet mēs nedrīkstam sākt kašķēties. Jātaupa spēki cīņai pret īstajiem ienaidniekiem. Degvīnu ar svaigi spiestu laima sulu un ledu, vai ne?

-      Jā, un jums bija taisnība arī iepriekš. Es tiešām mācījos Heršela Meiteņu vidusskolā. Hektors saprata, ka tas ir izlīguma piedāvājums. Viņš ielēja stipro dzērienu garā glāzē uz mirdzošajiem ledus gabaliņiem, pēc tam piepildīja glāzi ar sulu. Heizela pateicībā uzsmaidīja viņam. Kad viņš bija ielējis sev skotu viskiju, viņi pacēla glāzes sveicienā. Kad abi bija iemalkojuši un izteikuši atzinību dzēriena garšai, Heizela atlaidās pret krēsla atzveltni un vērīgi ieskatījās Hektora sejā.

-     Vīrs man reiz teica, ka jūs, Kros, esot karstgalvis. Vai esat pārliecināts par saviem pieņēmumiem? Heizela jautāja. Hektors pieskārās ar pirkstu deguna sāniem.

-    Tā vēsta mana oža. Un tā nav tikai nojauta. Tas ir pārdomāts scenārijs, kas labi saskan.

-    Kur tad ir mana meita? Ja viņa ir sagrābta kā ķīlniece, kāpēc neviens vēl nav pieprasījis izpirkumu? Kopš "Delfīna" pazušanas pagājušas gandrīz desmit dienas.

-      Viņiem ir vajadzīgs laiks, lai tiktu pēc iespējas tālāk no uzbrukuma vietas. Visticamāk, viņi kuģo ar kādu lēnu un neizskatīgu burulaivu. Viņi grib nokļūt savos teritoriālajos ūdeņos, drošībā no civilizēto Rietumu valstu karakuģiem, un tikai tad pieteikties atklātībā. Tāpat viņi grib likt jums ilgāk pamocīties neziņā un izmisumā.

-     Cik ilgi vēl?

-     Ja pieņem, ka viņi ar četrpadsmit mezglu ātrumu dodas uz Jemenu vai Puntlendu Somālijā, tad tagad viņi jau varētu būt pavisam tuvu galamērķim, Hektors atbildēja. Vēl ne vairāk kā divas vai trīs dienas.

-    Jūs jau iepriekš pieminējāt Puntlendu. Nekad nebiju par to dzirdējusi.

-     Tā atrodas Somālijas ziemeļaustrumos un ietver Lielo Āfrikas zemesragu. Tas ir skarbs pustuksnešu apvidus, akmeņains un sauss, trīsreiz lielāks par Ņūmeksiku. No pārējās Āfrikas to atdala augsta kalnu grēda Lielās aizas ielejas rietumu pusē. Tā arī aizšķērso ceļu valdošajiem rietumu vējiem, tāpēc viss to atnestais lietus nolīst uz kalnu nogāzēm. Puntlendas augu valsts ir raupjas akācijas, ērkšķu krūmi un reti zāles čemuri. Taču šī valsts atrodas stratēģiski ļoti izdevīgā vietā Adenas līča krastā, sargājot piekļuvi Sarkanajai jūrai. Puntlenda atdalījās no pārējās Somālijas pilsoņu kara beigās un pasludināja autonomiju. Nosaukums izvēlēts par godu Senās Ēģiptes vēsturiskajās leģendās minētajai Puntu zemei. Saskaņā ar ticējumu tieši uz šo zemi valdniece Hatšepsuta 1550. gadā pirms mūsu ēras sūtīja savu slaveno ekspedīciju. Mūsdienās to pārvalda haotisks neatkarīgu karakungu grupējums, kas nav pakļauti nevienam un nosaka paši savus likumus un taisnīgumu.

Tad Hektors pēkšņi mainīja sarunas tematu. Vai vēlaties ieturēt vakariņas savā istabā, kur netraucēti varēsiet skumt vienatnē? Nav ieteicams. Vai arī vakariņosiet kopā ar mani ēdamzālē? Pavārs pagatavojis izcilu Wagyu steiku japāņu gaumē. Ēdiens, vīns un kompānija ir īpaši ieteikti Michelin ceļveža jaunākā izdevuma simtajā lappusē. Heizela bija pavadījusi mokošā vientulībā visus pēdējo dienu vakarus, un šis vīrietis vismaz nebija garlaicīgs. Kaitinošs? Jā, noteikti, taču ne garlaicīgs. Viņa pasmaidīja un piekrita.

Maltītes laikā viņi nepieminēja pazudušo meiteni un jahtu, bet apsprieda Abū Zaras politisko sistēmu un Bannock Oil darbību emirātā, bet pēc tam Hektors pievērsās zirgiem un to sacīkstēm, jo zināja, ka tas interesē viņa darba devēju.

-      Mans tēvs savā rančo turēja dažus sacīkšu zirgus, viņš paziņoja, redzot Heizelas izbrīnu par viņa zināšanām šajā jomā. -Jau no agras bērnības es biju galvenais zirgkopis un žokejs. Katru mēnesi mēs apmeklējām sacīkstes Nairobi. Tie bija tikai vienkārši amatieru pasākumi, bet mēs to visu uztvērām ļoti nopietni.

Hektors bija zinošs un labs stāstītājs, ar savdabīgu ironisku humora izjūtu, un kaut uz brīdi Heizelai izdevās novērst domas no raizēm par Keilu. Viņa nomierinājās un ar baudu ieklausījās galdabiedra stāstījumā. Viņa bija izdzērusi tikai pāris malciņu no savas vīna glāzes, bet Hektors jau pacēla pudeli, lai to papildinātu. Vīns bija burvīgs desmit gadus vecs Romanēe-Conti. Šķita pat uzjautrinoši, ka viņš tik rūpīgi izpētījis Heizelas gaumi visās jomās. Neērti šķita atteikties, tāpēc viņa pabīdīja savu glāzi pretī, bet tieši tajā brīdī ēdamzālē ieskrēja viens no Hektora padotajiem un pieliecās, lai steidzīgi kaut ko iečukstētu priekšniekam ausī. Hektors strauji nolika pudeli uz galda, izlaistot sarkanvīnu uz galdauta. Satvēris Heizelu aiz rokas, viņš uzrāva to kājās.

-     Nāciet! viņš gandrīz uzkliedza. Viņi metās skriet pa garo gaiteni, kas veda uz štāba telpu.

-     Kas ir? Heizela satraukti izdvesa. Kas notiek?

-     Briesmonis iznācis atklātībā! viņš atbildēja, aiz rokas ieraujot Heizelu pa durvīm. Četri viņa padotie bija sapulcējušies pie viena no TV ekrāniem. To vidū bija arī vīrs, kas viņus izsauca no vakariņām. Hektors bija viņus iepazīstinājis viņa vārds bija Utmans, viens no galvenajiem operatīvajiem aģentiem. Utmans bija arābs un musulmanis, bet Hektors viņam pilnībā uzticējās.

-     Viņš ir mūsu pusē, Hektors paskaidroja.

-     Utman, kurš kanāls tas ir? viņš vēl noprasīja.

-     AI Jazeera arābu TV raidījums no Dohas. To pieminēja virsrakstu pieteikumos pasaules ziņu sākumā. Es redzēju tikai pašas beigas, bet ziņu noslēgumā viņi to atkārtos.

-       Pasniedziet Benokas kundzei krēslu, Hektors izrīkoja. Saspringtā klusumā viņi noskatījās ziņas par Jordānijas karaļa vizīti Irānā, spridzinātāja pašnāvnieka terora aktu Bagdādē un citus Vidējo Austrumu jaunumus. Tad pēkšņi ekrānā parādījās elegantas baltas okeāna jahtas attēls un diktors sāka kaut ko stāstīt arābu valodā. Hektors vienlaikus tulkoja viņa teikto Heizelai.

-     Kaujinieku grupa, kas dēvē sevi par "Islāma ziediem", uzņēmusies atbildību par kādas privātas jahtas sagūstīšanu Indijas okeāna rietumos. Jahta ar nosaukumu "Mīlas Delfīns" ir 125 metrus garš luksusa izklaides kuģis, kas reģistrēts Kaimanu salās, bet pieder Heizelai Benokas kundzei, Hjūstonas, Teksasas korporācijas Bannock Oil prezidentei. Benokas kundze tiek uzskatīta par vienu no bagātākajām sievietēm pasaulē. Ekrānā parādījās Heizelas attēls viņa bija tērpusies greznā, garā vakarkleitā, rotājusies ar leģendāro briljantu kaklarotu, kas savulaik piederējusi Barbarai Hatonai. Viņa dejoja ar tenisa čempionu Džonu Makenro Demokrātu partijas labdarības ballē Losandželosā. Diktors turpināja stāstīt, un Hektors tulkoja:

-      Kaujinieku pārstāvis paziņoja, ka jahta nogremdēta jūrā, šādi izrādot nosodījumu amerikāņu armijas nesen pastrādātajām zvērībām Irākā. Pasažieri un komanda aizturēti un atrodas drošībā. Pati Benokas kundze sagūstīšanas brīdī neatradās uz jahtas. Vienīgā pasažiere bija viņas meita Keila Benokas jaunkundze. Viņa ir aizturēto vidū.

Ekrānā parādījās Keilas fotogrāfija, slapjā peldkostīmā kāpjot ārā no peldbaseina. Ar platu smaidu sejā viņa bija īsts privileģētās un izlutinātās Rietumu miljonāru jaunās paaudzes iemiesojums. Niecīgais peldkostīms, kas atsedza viņas augumu, noteikti izraisīs svētu sašutumu ticīgo musulmaņu sirdīs visā pasaulē.

-     Kaujinieki pieprasīs ASV valdības atvainošanos par tās teroristisko darbību Irākā un arī pienācīgu finansiālu atlīdzību par komandas un Keilas Benokas atbrīvošanu. Tūlīt pēc tam arābu TV diktors pievērsās futbola spēlei Kairā. Utmans izslēdza televizoru.

Heizela staroja priekā. Ak dievs! Viņa ir dzīva! Mana meitiņa ir dzīva! Jums bija taisnība, Kros. Viņa ir dzīva. Lai gan Utmans un trīs pārējie Cross Bow viri neskatījās uz viņu pusi, bija redzams, ka tie uzmanīgi klausās. Hektors deva viņai zīmi apklust un piecēlās.

-    Nāciet man līdzi, viņš klusi pavēlēja un veda Heizelu ārā no ēkas. Saule bija norietējusi pirms stundas. Viņi neteica ne vārda, līdz bija nonākuši pludmalē, kur laiski šļakstēja nelieli vilnīši. Tieši virs paisuma līnijas bija rinda smiltīs dziļi iegrimušu senu koka pāļu. Viņi apsēdās uz tiem. Tālāk līcī divi milzīgi tankkuģi bija noenkuroti piekrastes terminālī naftas kravas uzpildei. To starmešu gaisma atspīdēja tumšajā ūdens virsmā. Šajā apgaismojumā Heizela un Hektors varēja labi saskatīt viens otra seju.

-      Es atvedu jūs šurp, lai mēs varētu parunāt, kur neviens nenoklausās, viņš paskaidroja, pārsteidzot Heizelu.

-     Tie visi ir jūsu cilvēki. Vai jūs viņiem neuzticaties?

-    Iespējams, ka tieši šie četri vīri ir vienīgie visā pasaulē, kam es uzticos. Taču nevajag lieki pārbaudīt viņu lojalitāti. Viņiem nav jāzina, ko mēs apspriežam.

Heizela pamāja ar galvu. Saprotu.

-     Es gan šaubos, vai tiešām saprotat. Ļaudis, ar kuriem mums turpmāk būs darīšana, ir visnežēlīgākie un viltīgākie ļaundari pasaulē. Viņi jūs ievilinās māņu, divkosības un melu valstībā. Viņi dēvē sevi par "Islāma ziediem". Pastiepies uz priekšu, viņš ar pirkstu kaut ko uzzīmēja smiltīs pie kājām. Tas bija islāma mēness sirpja simbols. Piemērotāks nosaukums būtu "Elles velnarutks". Atkal izslējies, Hektors ar zābaka papēdi izjauca zīmējumu. Bet pietiek par to. Tagad jāmēģina izdomāt rīcības plānu.

-     Es domāju, ka man jāsazinās ar draugiem Baltajā namā. Tagad, kad mēs zinām, kur atrodas Keila, viņi atradīs iespēju atbrīvot meiteni sarunu ceļā vai ar spēku, Heizela ieminējās.

-      Nepareizi jau no paša sākuma. Mēs nezinām, kur Keila atrodas. Mēs tikai aptuveni zinām, kas ir viņas nolaupītāji, bet nezinām, kur tie viņu tur. Un nepareizi arī otrā punktā. Jūsu draugi nedarīs neko no jūsu ieteiktā, Hektors iebilda. Pirmām kārtām viņu oficiāli sludinātā politika ir nekad neielaisties sarunās ar teroristiem. Bet, runājot par spēka pielietošanu, viņi jau pārāk bieži apdedzinājuši pirkstus. Atcerieties ASV vēstniecības Teherānā ieņemšanu un filmu "Melnais vanags notriekts" par helikopteru uzbrukumu teroristu bāzei Mogadīšo. Viņi ir guvuši rūgtu mācību. Sarunas uzsākt viņi nedrīkst, bet pielietot spēku nespēj un negrib. Bet jūs varat tikai pateikties liktenim par to. Ja jūras kājnieki dotos triecienuzbrukumā, tas būtu nāves spriedums Keilai Benokai.

-     Bet kaut kas viņiem ir jādara. Es esmu ASV pilsone, un pats prezidents solīja man palīdzēt. Par spīti savaldībai, Heizela iešņukstējās. Hektors paraudzījās uz tankkuģiem līcī. Mātes sirdssāpes nav domātas svešām acīm. Viņš ļāva sievietei nomierināties.

-     Ko tad mēs darīsim? viņa beidzot jautāja.

-       Dariet visu to, ko viņi no jums gaida. Centieties ietekmēt draugus Vašingtonā, kā tikko ieteicāt. Mēģināsim apmānīt

Briesmoni. Izliksimies, ka gribam vienoties ar nolaupītājiem, bet jums skaidri jāsaprot, cik veltīgi tas ir.

Heizela samirkšķināja acis un papurināja galvu. Nesaprotu.

-     Ne ar kādiem piedāvājumiem vai solījumiem jūs nepanāksiet, lai viņi mierīgi un paklausīgi atbrīvo Keilu. Iedosiet viņiem dolāru, un viņi pieprasīs vēl desmit. Piekritīsiet viņu noteikumiem, un viņi izvirzīs vēl simt jaunu prasību.

-     Kāpēc tad mēs to visu uzsāksim? Vai tā nebūs laika izniekošana?

-    Nē, Benokas kundze, mēs neizniekosim laiku, bet gan iegūsim to. Laiku, lai noskaidrotu, kur atrodas Keila.

-     Vai tas ir iespējams?

-     Es ceru. Diezgan droši.

-    Un, ja tas izdosies, ko tālāk? Kas notiks, kad jūs uzzināsiet, kur viņa atrodas?

-     Es došos uz turieni un atbrīvošu viņu. Vīrieša lūpas savilkās atturīgā smaidā, bet acis palika nopietnas.

-     Bet jūs tikko teicāt…

-      Es zinu, ko teicu. Taču ir atšķirība, kā rīkojos es un kā jūras kājnieki. Viņi iegāztos kā vesels bars miesnieku, vicinādami gaļas cirvjus. Bet es ieslīdēšu kā sirds ķirurgs ar skalpeli.

-      Vai jūs varat to izdarīt? Heizela noprasīja, un Hektors paraustīja plecus.

-    Tas ir viens no maniem pienākumiem. Darbs, par ko jūs man maksājat. Bet pagaidām mēs varam tikai gaidīt izpirkuma pieprasījumu. Tad iegūsim kādu atskaites punktu, lai sāktu rīkoties.

-     Cik ilgs laiks mums jāiegūst? viņa jautāja, un Hektors atkal paraustīja plecus.

-     Mēnesis, seši mēneši, gads. Cik vajadzēs.

-     Gads! Prātu esat zaudējis? Es to neizturēšu. Mana sirds lūst līdz ar katru aizejošo dienu. Ja jau man ir tik grūti, kā gan jūtas mana meitiņa? Nē, es nespēju izturēt tik ilgi.

K

ad Kamala burulaiva vēl bija piecdesmit jūdžu no krasta, viņš pārraidīja īsu ziņojumu īsviļņu rācijā.

-    Zivis peld uz desmit jūdžu rifu. Atbilde atskanēja uzreiz. Šo ziņu visi bija nepacietīgi gaidījuši. Stundas laikā ātra, trīsdesmit piecas pēdas gara motorlaiva atstāja piestātni un traucās sagaidīt burulaivu. Kad abas laivas satikās, to komandu vīri skaļi iegavilējās, pacēluši šautenes augstu gaisā.

-    Allahu Akbar! Dievs ir varens! viņi kliedza, lēkādami uz šaurajiem klājiem.

Kad abu laivu borti bija gandrīz līdzās, vīri pārlēca no vienas laivas otrā un apkampās, mežonīgā priekā rībinādami kailās pēdas uz klāja dēļiem. Keila sarāvusies tupēja klāja kajītes stūrī uz lupatu kaudzes, kas bija viņas guļvieta, ar šausmām ieklausīdamās ālēšanās troksnī. Vienpadsmit dienas viņai neļāva mazgāties un pārģērbties. Ēst deva tikai vienu reizi dienā bļodu briesmīgi piparota rīsu un zivju sautējuma, un dzeramais ūdens bija iesāļš un oda pēc notekas. Viņa pārcieta mokošas caurejas un vemšanas lēkmes, ko izraisīja saindēšanās ar pārtiku apvienojumā ar jūras slimību. Tualetes vietā kalpoja netīrs spainis, kas visu laiku stāvēja viņai līdzās uz grīdas. Meitenei ļāva iziet uz galvenā klāja, tikai lai izlietu spaiņa saturu pāri bortam. Tagad kāds atrāva vaļā klāja kajītes durvis un spožajā saules gaismā parādījās Kamals.

Tāda žēlošanās nemaz neizklausās jūsu garā, Benokas kundze. Jūs varat to izturēt un, ja tiešām mīlat savu meitu, tad izturēsiet arī.

-    Celies! Nāc! viņš pavēlēja angļu valodā ar arābu akcentu. Keila vairs nespēja pretoties. Viņa mēģināja piecelties, taču pietrūka spēka, un viņa atbalstījās pret sienu. Kamals sagrāba

meitenes roku un izveda viņu pa durvīm uz galvenā klāja. Viņa pacēla brīvo roku, lai pasargātu acis no žilbinošajiem saules stariem, bet Kamals neļāva.

-     Lai visi redz tavu neglīto balto ģīmi! Viņš ļauni iesmējās. Keila bija bāla kā līķis, zem iekritušajām acīm tumši riņķi. Mati bija sviedros saķepuši, un drēbes notraipītas ar vēmekļiem un izkārnījumiem. Motorlaivas komandas vīri drūzmējās viņai apkārt, klaigādami reliģiskus un politiskus saukļus, raustīdami viņu aiz matiem, smiedami un ņirgādamies, rībinādami kājas un dziedādami. Keila jutās kā apstulbusi. Kājas ļodzījās, un tikai apkārt sadrūzmējušos vīriešu ķermeņi neļāva viņai nokrist.

-     Lūdzu! viņa izdvesa, asarām plūstot pār vaigiem. Lūdzu, nemokiet mani vairs! Taču neviens viņu nesaprata. Gūstītāji aizvilka meiteni uz motorlaivu, pārcēla uz tās klāju kā kaltētu zivju maisu un iegrūda galvenajā kajītē. Tur Keilu gaidīja Rožē. Viņš uzreiz pienāca pie meitenes.

-    Keila, lūdzu, piedod! Es nevaru viņus ietekmēt. Labāk nemaz nemēģini pretoties. Es centīšos tevi aizsargāt, bet tev jāklausa man.

-      Ak, Rožē! Keila šņukstēja. Kopš nokļūšanas uz burulaivas klāja viņa bija draugu redzējusi tikai paretam, bet parunāt nebija iespējas. Tagad Rožē viņu apskāva un viņa tam piekļāvās. No vīrieša laipnajiem mierinājuma vārdiem un maigā skatiena meitenei acīs saskrēja asaras. Viņš bija vienīgais glābiņš šajā šausmu un neprāta murgā. Atmiņas par māti un ērto, drošo pasauli, no kuras viņu tik nežēlīgi izrāva, bija pārvērtušās par neskaidru sapni. Rožē bija vienīgais, kas viņai atlicis. Viņa bija pilnībā atkarīga no tā žēlastības.

-     Keila, saņemies! Tagad viss jau gandrīz galā. Drīz izkāpsim krastā un tu būsi drošībā. Kad nonāksim galā, es varēšu tevi aizstāvēt un rūpēties par tevi.

-    Es tevi mīlu, Rožē. Tik ļoti mīlu! Tu esi tik stiprs un tik labs pret mani. Rožē aizveda Keilu pie koka lāviņas kajītes dziļumā

un lika apgulties. Viņš glāstīja meitenes netīros, savēlušos matus, līdz viņa iegrima nespēka miegā.

Tikai pēc divām stundām parādījās krasts kā zema, tumša līnija gar apvārsni, un pagāja vēl stunda, līdz motorlaiva iebrauca līcī. Gandangas līci veidoja zemesrags, kas stiepās no cietzemes kā ieliekts lauvas nags, norobežojot dziļa ūdens platību un pasargājot to no valdošajiem vējiem, kas nemitīgi šaustīja šo krastu. Motorlaiva apbrauca apkārt zemesragam, un acu priekšā pavērās līcis.

K

eila pamodās, izdzirdot rosību uz klāja, un, piecēlusies sēdus, atklāja, ka Rožē vairs nav līdzās. Viņa piesardzīgi paraudzījās pa kajītes logiem laivas priekšgalā. Viņa bija pārsteigta, ieraugot plašo līci un lielo kuģu daudzumu tajā. No vētrām pasargātajā ūdens platībā bija noenkuroti visdažādākā izskata un izmēra kuģi. Vistuvāk krastam bija sadrūzmējušās zvejas burulaivas, bet dziļākos ūdeņos pulcējās mūsdienīgāki kuģi. Vistuvāk atradās kāds vidēji liels naftas tankkuģis ar sarkanbrūnas rūsas švīkām uz sāniem. Nosaukums uz kuģa pakaļgala borta nebija salasāms, bet kā pieraksta osta bija norādīta Monrovija. Bariņš arābu kaujinieku, nostājušies pie klāja margām, raudzījās uz tuvojošos laivu. Viņi māja ar rokām un raidīja gaisā šāvienu zalves. Keila, protams, nezināja, ka šis līcis ir galvenā pirātu pulcēšanās vieta un tankkuģis šeit stāv noenkurots jau trīs gadus kopš tā sagūstīšanas. Kuģa kravas tilpnē vērtīgās naftas vietā kā balasts skalojās jūras ūdens. Tankkuģa īpašnieki acīmredzot nespēja vai nevēlējās samaksāt Rožē vectēva pieprasīto izpirkuma naudu.

Aiz tankkuģa stāvēja divi konteineru kuģi. Tie šeit atradās jau gandrīz sešus mēnešus. Uz to klājiem augstu sakrautie tērauda konteineri bija pilni ar dažādām precēm desmitiem miljonu dolāru vērtībā. Apdrošināšanas firmas drīz samaksās par kravu atbrīvošanu. Starp abiem konteineru kuģiem viļņos šūpojās daudz citu peldlīdzekļu, kas bija sagūstīti jūras plašumos. To vidū bija gan mazas burāšanas jahtas, gan lielākas zvejas laivas un pat refrižeratora kuģis ar saldētu Austrālijas aitu gaļu, kas pamazām bojājās tā tilpnēs. Bruņotie vīri uz visu šo kuģu klājiem sveica garām peldošo motorlaivu ar vētrainām gavilēm. Visi jau bija dzirdējuši runas par vērtīgo laupījumu, ko tā ved, amerikāņu princesi, ienīstās bezdievju valsts visbagātākās ģimenes atvasi. Izpirkuma maksa, ko pieprasīs no bēdu sagrauztajiem radiniekiem par sievietes atdošanu, būs milzīga, un katram atlēks sava tiesa.

Krastā, gar pašu ūdensmalu, pletās pilsētiņa haotisks māla kleķa būdu un nojumju jūklis ar salmu vai rievota skārda jumtiem. Tās bija nokrāsotas visdažādākajos toņos ar sagūstīto kuģu kravā atrastajām krāsām. Kad motorlaiva piestāja smilšainajā krastā, komandas vīri izlēca pār bortu, aizbāzuši aiz jostas garo tērpu malas, un izvilka laivu augstāk liedagā. Rožē izbrida krastā, nesdams Keilu uz rokām. Krastā mudžēja bruņoti vīri, bet tie visi pašķīrās, lai palaistu garām Rožē, kas nesa gūstekni uz grupu apbružātu un putekļainu Land Rover un Toyota automobiļu, kuri bija novietoti virs paisuma robežas. Rožē iesēdināja Keilu pirmā auto aizmugures sēdeklī, un viņai līdzās iespraucās četri vīri pa diviem katrā pusē. Tie oda pēc deguma, sasmakušiem aitu taukiem un hašiša. Vīriešu sasvīdušie ķermeņi neķītri spiedās viņai klāt un draudīgās šautenes dūrās sānos. Viens no arābiem uzsmaidīja meitenei, pieliecies tikai pāris collu attālumā no viņas sejas. Vīrieša zobi bija melni un izpuvuši, elpa oda pēc atejas bedres.

Rožē iesēdās vadītāja vietā un iedarbināja motoru. Auto ierēcās un aizjoņoja pa smilšaino ceļu. Pārējie apvidus auto sekoja tā saceltajā putekļu mākonī. Keila novērsa seju no blakussēdētāja un aizsedza ar plaukstu muti un degunu.

-     Uz kurieni tu mani ved, Rožē? viņa jautāja, pūloties pārkliegt motora troksni. Rožē pagrieza galvu atpakaļ, un Lanā Rover bīstami sasvērās sāņus uz šaurā ceļa.

-     Tagad tu esi manā pasaulē. Nekad vairs nesauc mani šajā neīstajā vārdā. Mans īstais vārds ir Ādams.

-    Šis būt Ādams Tipū Tips! paziņoja blakussēdētājs. Sasodīts ar ārā! Auto iebrauca dziļā bedrē, un visi sēdētāji palēcās gaisā, atsitoties ar galvām pret tērauda jumtu. Keila vienīgā, šķiet, sajuta sāpes.

-      Uz kurieni tu mani ved, Rožē? viņa lūdzoši atkārtoja.

-     Tas nav mans vārds.

-     Lūdzu, piedod! Uz kurieni tu mani ved, Ādam?

-     Uz sava vectēva namu.

-     Cik tālu tas ir?

-    Trīs, varbūt četras stundas, viņš atkliedza. Tagad pietiek taujāt.

Viņi apstājās tikai vienreiz. Visapkārt bija saulē izdedzis, klajš līdzenums. Zemi klāja sarkani ahāta oļi, un auto riepu pēdas bija vienīgais atšķirīgais akcents vienmuļajā ainavā. Ādams ļāva Keilai iedzert dažus malkus sasiluša ūdens no vecas vīna pudeles. Vīri nekautrēdamies atvieglojās klajā laukā, bet, kad Keila gribēja paslēpties aiz auto pakaļgala, lai arī nokārtotu darīšanas, sargi viņai sekoja, joprojām mērķēdami ar šautenēm, un ar labpatiku noraudzījās notiekošajā. Keilai jau viss bija vienalga. Tad visi atkal sasēdās mašīnā un devās tālāk. Beidzot viņu priekšā, virmojošajā sakarsušajā gaisā parādījās zilganu kalnu virkne. Piebraucot tuvāk, Keila ieraudzīja akmeņaino priekškaļņu vidū patvērušos pārsteidzoši zaļu dārzu. Vējā šalca palmu un apelsīnu kociņu birzis. Grāvīši ar tekošu ūdeni veldzēja meloņu un kukurūzas dobes. Viņi pabrauca garām kamieļu karavānai, kas ādas spaiņos veda ūdeni no dziļajām oāzes akām, lai izlietu to apūdeņošanas grāvīšos.

-     Cik jauki! Kā sauc šo vietu? Keila apjautājās pēc veselu stundu ilgas klusēšanas.

-     Mēs to saucam par Brīnuma oāzi, Ādams atbildēja. Pravieša brālis lai viņam mūžīga slava šeit pārnakšņoja tuksneša ceļojuma laikā, un, kad no rīta piecēlās, vietā, kur viņš bija gulējis, no zemes sāka plūst dzidrs ūdens.

-     Vai šeit ir tava vectēva māja?

-      Tur augšā. Ādams norādīja pa atvērto auto logu. Keila izstiepa kaklu, lai paraudzītos augšup uz stāvo nogāzi. Viņa ieraudzīja daudzas mūra ēkas pie augstās klinšu sienas. Lielāko no tām rotāja mošejai raksturīgais kupols un minarets, bet līdzās tai uz nogāzes pletās liela, smagnēja celtne kā neizskatīgs akmeņu blāķis. Ādams norādīja uz to. Tā ir mana vectēva pils. Mūsu ģimene tur dzīvo jau trīssimt gadus.

-     Man vairāk izskatās pēc cietokšņa, nevis pils.

-     Tā ir gan viens, gan otrs, Ādams atbildēja, apturot Lanā Rover pusceļā augšup pa nogāzi. Viņiem pretī izskrēja bariņš kalpotāju baltos tērpos. Viņi bija grozos atnesuši vēsā ūdenī samitrinātus drānas gabalus, ar ko noslaucīt sviedrus, un apelsīnu sulas šerbeta krūkas. Ādams ielēja glāzi Keilai, un viņa kāri izdzēra gardo dzērienu, steigā gandrīz aizrijoties. Tikko slāpes bija remdētas, Ādams satvēra meiteni aiz rokas un veda augšā pa nogāzi, kas bija pārāk stāva un akmeņaina, lai to pārvarētu pat ar apvidus auto. Keila divreiz sakņupa zemē, lai atpūstos. Taču Ādams uzstājīgi mudināja atkal slieties kājās un turpināt kāpšanu. Viņa vairs nedusmojās par šo valdonīgo attieksmi. Viņa bija no izmisuma gluži apstulbusi un gatava uz visu, lai tikai izpatiktu Ādamam un paglābtos no viņa dusmām. Taču viņai neciešami sāpēja visas maliņas, un, kāpjot pa takas akmeņiem, asas sāpes no kāju muskuļiem atbalsojās mugurkaulā. Keila gribēja mierināt sevi ar domām par māti, bet viņas tēls atmiņā vīdēja pārāk neskaidri un drīz izgaisa pavisam. Kad viņa trešoreiz nespēkā sabruka zemē, Ādams pavēlēja diviem kalpiem uznest meiteni pēdējos simt metrus, līdz viņi nonāca pie akmenī kaltām, ornamentiem rotātām durvīm pils sienā. Tur viņi nodeva gūstekni divām verdzenēm garos, melnos tērpos un plīvuriem aizsegtām sejām.

Sievietes veda Keilu pa gaiteņu un tumšu telpu labirintiem, lidz nonāca īstā harēma valstībā. No pustumsas iznira vesels bars sieviešu un mazu bērnu, kas spiedās viņai apkārt smejoties un čalojot, raustīja viņu aiz drēbēm un sniedzās aptaustīt izspūrušos gaišos matus. Vairākums šo sieviešu nekad nebija redzējušas tādu matu krāsu, un viņām tā šķita īsts brīnums. Viņas sekoja gūsteknei uz mazu pagalmiņu zem klajām debesīm.

Verdzenes nostādīja Keilu pagalmiņa vidū un, par spīti meitenes pretestībai, novilka visas netīrās drēbes. Sievietes un bērni spiedās vēl tuvāk, lai aptaustītu svešinieces balto miesu. Viena mēģināja izraut matu no gaišā apmatojuma ērkuļa Keilas pavēderē, bet meitene metās nekauņai virsū ar dūrēm, izraisot skaļu jautrību visā sieviešu bariņā.

Verdzenes no māla krūkām lēja vēsu ūdeni Keilai uz galvas un pleciem. Viena pasniedza zili raibu veļas ziepju gabalu, un Keila nomazgājās no galvas līdz papēžiem. Kodīgās putas plūda no matiem pār seju, dzeļot acīs, bet viņa tam nepievērsa uzmanību lielajā labsajūtā, beidzot atkal juzdamās tīra. Kad viņa bija noslaucījusies, verdzenes palīdzēja viņai uzvilkt tādu pašu melnu maisveida kleitu, kādas bija mugurā viņām. Platās piedurknes sniedzās līdz pat plaukstu locītavām, un tērpa apakšmala vilkās pa zemi. Savā valodā kaut ko čalodamas, viņas parādīja, kā apsiet ap galvu garo, melno šalli, aizsedzot matus un seju, atstājot tikai nelielu spraugu acīm. Kājās viņai uzvilka kazādas sandales.

Šajā svešādajā ietērpā Keila pēkšņi sajutās savādi pasargāta, pirmoreiz kopš nolaupīšanas no "Delfīna". Viņa savilka ciešāk šalli ap degunu un muti, lai paslēptos no svešām acīm un nezināmajām briesmām un draudiem, kas uzglūnēja no visām pusēm. Neļaujot atpūsties, sievietes veda viņu atpakaļ caur senās ēkas labirintiem. Ejot tālāk, telpas kļuva arvien plašākas un greznāk iekārtotas ar košiem paklājiņiem un spilvenu kaudzēm uz grīdas un apgleznotām flīzēm pie sienām. Flīzes rotāja Korāna fragmenti, uzrakstīti smalki izzīmētiem arābu burtiem.

Beidzot viņas nonāca pie masīvām divviru durvīm gaiteņa galā. Tās sargāja divi vīri ar AK-47 šautenēm. Šeit verdzenes atstāja Keilu, un, kad viņas bija aizgājušas, sargi atvēra smagās durvis un ar žestiem pavēlēja gūsteknei iet iekšā plašajā telpā aiz tām. Uz sliekšņa viņa apstājās un aši paraudzījās apkārt. Meitene saprata, ka nonākusi mošejā. Arābu tērpos ģērbušies vīri sēdēja vienā rindā uz spilveniem, kas klāja flīžu grīdu. Ādams bija šīs rindas vidū. Viņš pagriezās atpakaļ un ar galvas mājienu aicināja Keilu nākt tuvāk. Viņa steigšus paklausīja un notupās līdzās vīrietim.

-     Ādam! viņa ierunājās, bet viņš neļāva turpināt.

-     Klusē, sieviete! Paej piecus soļus uz priekšu un notupies uz ceļiem ar seju pret kanceli. Gaidi klusēdama. Kad mans vectēvs ienāks pa durvīm aiz kanceles, tev jānoliecas ar pieri pie grīdas un jāklusē. Tu drīkstēsi runāt tikai tad, kad tev kaut ko jautās. Tu nedrīksti skatīties viņam sejā. Viņš ir varens kungs un paša pravieša pēctecis. Tev jāizrāda viņam liela cieņa. Tagad ej! Un dari, kā es liku! Keila devās uz priekšu un nometās uz ceļiem. Gaidot viņa dzirdēja aiz muguras klusas, slāpētas skaņas viens no vīriem ieklepojās, bet cits pagrozījās un apsēdās ērtāk. Tad viņa izdzirdēja atveramies durvis sev priekšā un pacēla skatienu, bet Ādams viņu skarbi apsauca: Zemē!

Piespiedusi pieri pie grīdas flīzēm, Keila neredzēja neko no apkārt notiekošā. Durvis plaši atvērās, un telpā ienāca drukns, bet stalts vīrs. Viņa gaita nebija vecišķi vārga par spīti sniegbaltajai bārdai, kuras šķipsnu gali bija nokrāsoti ar hennu par godu pravietim, kam bija sarkana bārda. Ap galvu viņam bija aptīts grezns turbāns, bet mugurā zelta krāsas tērps, kas cēli vilkās pa grīdu. Virs tā bija uzvilkta veste, kas sniedzās līdz ceļiem. Tā bija bagātīgi rotāta ar smalkiem zelta un sudraba izšuvumiem. Kājās sirmgalvim bija sandales ar ērmīgi smailiem purniem, smalku zelta stieplīšu rakstu un pusdārgakmeņu rotājumiem. Kā varas simbolu vecais virs labajā rokā turēja garu nīlzirga ādas pātagu ar kalta zelta rokturi. Pārlaidis skatienu pie grīdas pieplakušo vīriešu rindai, viņš uzrunāja Ādamu.

-     Nāc sasveicināties ar savu vectēvu, mana dēla dēls! viņš pavēlēja. Ādams pietrūkās kājās un devās pie vecā vīra, noliecis galvu un novērsis skatienu. Vectēva priekšā viņš atkal nometās uz ceļiem, satvēra sirmgalvja labās kājas pēdu greznajā sandalē un uzlika sev uz galvas.

-     Piecelies, mazdēl! Ļauj man skatīt tavu seju. Ļauj apskaut tevi. Piecēlis Ādamu kājās, viņš ieskatījās tam acīs. Pateicoties man un manam dēlam, tavās dzīslās rit paša pravieša asinis. Redzu, ka esi krietns vīrs un tava ticība ar katru dienu pieaug arvien vairāk. Ādams uzklausīja šos vārdus dziļā godbijībā, jo viņa vectēvs taču bija hadži šeihs Mohameds Hans Tipū Tips, viens no dižākajiem Allāha karotājiem. Tituli hadži un šeihs bija pagodinājumi, kas liecināja, ka viņš ir veicis svētceļojumu uz Meku un ir liela klana vadonis. Jau piecās paaudzēs dzimtas vecākais dēls tika pagodināts ar Tipū Tipa vārdu. Tie visi bija leģendāri karotāji, draudīgi cilvēku nolaupītāji un neatlaidīgi ziloņu mednieki. Leģenda vēstīja, ka pa visiem kopā viņi esot sagūstījuši vairāk nekā miljons cilvēku Āfrikas vidienē un aizveduši tos uz vergu tirgiem okeāna piekrastē. Nomedīto ziloņu skaits nebija prātam aptverams to bija vairāk nekā siseņu, kad to bari lietus periodā aizsedz Āfrikas debesis. Gadsimtiem ilgi Tipū Tipa klana burulaivas šķērsoja okeānus, vedot ziloņkaulu un vergus no Āfrikas uz Arābiju un Indiju un vēl tālāk uz Ķīnu.

Lai Allāhs nolād bezdievjus, sātana pielūdzējus angļus un amerikāņus, kas aizlieguši cilvēku gūstīšanu un ziloņu nogalināšanu, nolemjot manu dižo ģimeni trūkumam un aizmirstībai, Ādams nodomāja. Taču liktenis atkal ir pavērsies viņiem par labu. Tāpat kā saule vakaros noriet, lai no rīta atkal uzaustu visā savā spožumā un varenībā, arī mana ģimene atgūs agrāko varu. Mēs atkal iedzīsim bailes visos, bez žēlastības sagrābjot bezdievju kuģus un ļaudis. Šajā pašā brīdī desmitiem kuģu stāvēja noenkuroti Gandangas līcī un simtiem gūstekņu, sadzīti vergu nometnēs, gaidīja izpirkumu. Tagad viņš bija atvedis godājamajam vectēvam neizsakāmi vērtīgu briljantu, visdārgāko laupījumu, kādu jebkad ieguvusi viņa ģimene. Šis sasniegums padarījis Ādamu par tikpat biedējošu nolaupītāju kā viņa senči. Ādams un vectēvs apskāvās, tad šeihs hans pagriezās, lai paraudzītos uz sievieti, kas vēl joprojām pazemīgi tupēja uz ceļiem viņa priekšā.

-     Liec tam sievišķim piecelties, šeihs pavēlēja, un Ādams klusi uzrunāja Keilu: Piecelies! Mans vectēvs grib tevi apskatīt. Keila piecēlās un stāvēja, paklausīgi nodūrusi galvu.

-     Liec viņai noņemt plīvuru. Gribu redzēt viņas seju, šeihs hans pavēlēja. Ādams nodeva šo rīkojumu Keilai, un viņa noņēma šalli, atsedzot matus un seju. Viņa klusēdama stāvēja, līdz vecais vīrs satvēra meitenes zodu un pacēla galvu, lai ieskatītos sejā. Nesaprazdama, kā tagad rīkoties, Keila ieskatījās viņam tieši acīs un pasmaidīja. Tas bija nedrošs, tomēr valdzinošs smaids, kas iekarotu jebkura cita vīrieša sirdi. Taču šeihs hans atrāvās un iecirta gūsteknei pa seju ar nīlzirga ādas pātagu. Keila iekliedzās no sāpēm un izbīļa.

-     Bezdievīgā netikle! viņš uzkliedza. Kā tu uzdrošinies skatīties man sejā ar savām sātana acīm? Uz mani tavas velnišķīgās burvestības neiedarbojas. Ar abām plaukstām aizsegusi seju ar sarkano pātagas cirtiena brūci, viņa šņukstēdama pūlējās atvainoties.

-   Es atvainojos. Lūdzu, piedodiet. Es negribēju izrādīt necieņu. Bet šeihs hans jau bija pievērsies Ādamam.

-      Aizved viņu uz manu svētnīcu. To pateicis, viņš atkal izsoļoja pa durvīm, bet Ādams satvēra Keilu aiz rokas un vilka sev līdzi.

-     Muļķe! viņš nikni uzšņāca. Es taču tevi brīdināju.

Telpā aiz durvīm viņi ieraudzīja biedējošu dekorāciju. Pie tālākās sienas bija izplests liels karogs. Tā centrā bija attēlots melns AK-47 automāta siluets uz zaļa fona. Virs tā arābu burtiem bija rakstīts: "Islāma ziedi. Nāvi bezdievjiem! Nāvi visiem Allāha ienaidniekiem! Allāhs ir varens."

Karoga priekšā bija novietots koka ķeblis. Tam abās pusēs stāvēja kaujinieki maskēšanās kaujas tērpos. Viņu sejas bija aizsegtas ar melnām šallēm. Tikai acis bija redzamas. Vīri bija bruņojušies ar kaujas šautenēm, un melnās maskas uz sejas piešķīra tiem baisi velnišķīgu izskatu.

Ādams pieveda Keilu pie ķebļa un lika apsēsties ar seju pret fotogrāfu, kas jau gaidīja gatavībā. Kamera bija novietota uz statīva un pavērsta pret sagatavoto fonu. Kāds no palīgiem atnesa Ādamam sarullētu bieza, balta papīra loksni. Ādams to atrullēja un pasniedza Keilai.

-     Turi tā, lai var izlasīt datumu, viņš pavēlēja.

-     Kas tas ir?

-    Tā ir laikraksta International Herald Tribune šīsdienas numura pirmā lappuse, lejupielādēta no interneta. Tā ir vajadzīga tikai tādēļ, lai varētu noteikt šīs fotogrāfijas uzņemšanas dienu. Viņš atkāpās un deva strupu rīkojumu vīriem abās pusēs ķeblim. Tie pacēla sažņaugtas dūres kareivīgā žestā. Ādams pamāja fotogrāfam. Uzzibsnīja zibspuldze. Tā notvēra Keilu raugāmies objektīvā ar bezgalīga izmisuma izteiksmi sejā.

H

ektors un četri no viņa galvenajiem kaujas aģentiem bija sapulcējušies ap centrālo rakstāmgaldu štābā Sidi el Razigas terminālī. Viņi bija iegrimuši nopietnā sarunā. Heizela Benoka sēdēja nomaļus. Viņa centās ieklausīties vīru runās, taču krietna daļa no tām bija arābu valodā, lāpēc viņa atteicās no šiem pūliņiem un sāka aplūkot vīrus, kurus Hektors bija izraudzījies šim uzdevumam. Daži no tiem arī dosies viņam līdzi mēģināt atbrīvot Keilu. Allaž lepodamās ar savu prasmi pareizi novērtēt cilvēku raksturu un spējas, Heizela bija apspriedusi visus kandidātus ar Hektoru, līdz beidzot varēja atzīt, ka izvēle bijusi pareiza.

Divi no šiem vīriem bija eiropiešu izcelsmes. Pirmais no tiem Deivids Imbiss. Viņš bija jauns, sārtiem vaigiem un šķietami patukls. Taču patiesībā šo dūšīgumu veidoja muskuļi, nevis tauki. Hektors pastāstīja, ka Deivids ir bijušais ASV armijas kājnieku kapteinis, kas dienējis Afganistānā par sakaru virsnieku un bijis piekomandēts Hektora vadītajai vienībai. Dienesta laika beigās viņš atstāja armiju ar Bronzas zvaigzni un dažām rētām. Hektors pastāstīja Heizelai, ka, atgriezies mājās, Kalifornijā, Deivids atklājis, ka sieva paņēmusi līdzi bērnu un aizgājusi pie kāda apelsīnu audzētāja, ko pazinusi jau kopš koledžas laikiem. Deivida jauneklīgi sirsnīgā sejas izteiksme bija mānīga, jo aiz tās slēpās stingrs raksturs, ass prāts un dzīves pieredze. Armijā viņš bija kļuvis par datoru un elektronikas speciālistu, un Hektors augsti vērtēja šīs prasmes.

Labajā pusē Hektoram, pārliecies pār rakstāmgaldu, sēdēja Padijs O'Kvinns. Viņš bija daudz jaunāks par Hektoru un bija dienējis īpašajā vienībā Hektora pakļautībā. Vīrietis bija gara auguma, kalsns un muskuļains, ar strauju dabu un asu prātu. Daudzsološi uzsākto armijas karjeru viņš bija spiests pārtraukt pēc neliela kļūmīga soļa. Kaujas laukā viņš bija iegāzis ar dūri kādam zemākas pakāpes virsniekam, salaužot tam žokli.

Tas vīrs bija īsts draņķis, Padijs paskaidroja Hektoram savu nesavaldīgo rīcību. Viņa stulbuma dēļ puse viņa vienības kareivju bija apšauti, un tad vēl tam vīram pietika nekaunības strīdēties man pretī. Ja nebūtu šī viena pārsteidzīgā sitiena, Padijs tagad jau varbūt būtu uzdienējies līdz vecākā virsnieka pakāpei. Armijai tas bija zaudējums, bet Hektoram un Cross Bowieguvums. Abi pārējie viri, kas sēdēja pretī Hektoram, bija arābi. Sākumā Heizela par to nobrīnījās, zinādama Hektora Krosa rasistiskos uzskatus.

-     Smagā kaujā es labāk uzticētu savu dzīvību kādam no šiem vīriem nekā daudziem citiem, ko pazīstu, Hektors paskaidroja, kad viņa ieminējās par šo izvēli. Tāpat kā vairākums šīs tautas pārstāvju, viņi ir drosmīgi cīnītāji un ellīgi viltīgi. Protams, viņi spēj domāt kā bandīti, runāt kā bandīti un izlikties par bandītiem. Kāds reiz teica sūti lapsu noķert citu lapsu. Visi kopā mēs būsim laba komanda, un bīstamākajos brīžos es varu lūgt Jēzu Kristu, bet viņi savu Allāhu. Tad būs piesaukti arī visi augstie aizbildņi.

Tariks Hakams bija piekomandēts Hektora vadītajai vienībai Irākā tulka un ceļveža pienākumu veikšanai. Viņš labi sapratās ar Hektoru jau kopš pirmās dienas, kad viņi uzskrēja slēpnim un nācās cīnīties uz dzīvību un nāvi. Tariks bija Hektoram līdzās tajā briesmīgajā dienā, kad ceļmalā uzsprāga bumba. Kad Hektors atklāja uguni uz trim arābu nemierniekiem, kas bija to uzstādījuši un it kā gatavojās iedarbināt pašnāvnieka spridzekli, Tariks šāva līdz ar viņu, nogalinot vienu no ienaidniekiem. Kad Hektors bija paziņojis par aiziešanu no armijas, Tariks piegāja pie viņa un teica: Tu esi mans tēvs. Iešu tev līdzi, lai kur tu dotos.

-     Grūti kaut ko iebilst, Hektors bija teicis. Es gan vēl droši nezinu, uz kurieni došos, bet sakravā somu un nāc līdzi.

Otrs Hektoram pretī sēdošais arābs bija Utmans Vadahs. Utmans ir Utmans, Hektors paskaidroja Heizelai. Viņš ir neaizstājams. Es viņam uzticos tāpat kā pats sev.

Heizela pasmaidīja, atcerēdamās, cik vienkārši Hektors raksturoja savas attiecības ar šiem četriem vīriem. Tobrīd viņa daudz ko uztvēra kā stipru pārspīlējumu, taču tagad, vērojot, kā viņi šeit, štābā, apspriež kaujas plānus, nācās pārvērtēt šo spriedumu.

Visi savējie kā brāļi! viņa nodomāja un pēkšņi sajuta savādu skaudību pret Hektoru. Laikam gan ir brīnišķīgi piederēt pie tik cieši saliedētas cilvēku grupas, pavadīt katru dienu kopā ar cīņubiedriem, kuriem var uzticēt dzīvību. Nepazīstot vientulību. Tik ilgs laiks jau pagājis kopš Henrija nāves. Pat ļaužu pūļa vidū vientulības saltās rokas tvēriens neatslābst.

Portatīvajā datorā atskanēja pīkstiens, vēstot par pienākušu ziņojumu. Droši vien no Agatas. Heizela aši pievērsās tam. Kādu brīdi raudzījās ekrānā, nespējot noticēt savām acīm, tad iesaucās aizžņaugtā balsī:

-     Ak mans dievs! Tas nevar būt!

-     Kas ir? Hektors noprasīja.

-     Keila man atsūtījusi ziņu!

-      Neveriet vaļā! Tā nav Keila, Hektors iesaucās, bet nevarēja pietiekami ātri piekļūt no rakstāmgalda pretējās puses, lai viņu apturētu. Sievietes pirksti nozibēja pār taustiņiem. Parādījās uzraksts, ka ziņai ir pievienots pielikums. Heizela nospieda pogu "Lejupielādēt" un raudzījās ekrānā. Viņas seja nobālēja. Viņa atvēra muti, lai kaut ko teiktu, bet pār lūpām izlauzās tikai žēlabains vaids. Hektoram šķita, ka sieviete tūlīt nokritīs no krēsla, jo viņa bīstami sašūpojās. Satvēris Heizelu aiz pleciem, viņš to sapurināja.

-      Kas tas ir? Saņemieties! Dieva dēļ, sieviete! Kas noticis? Heizela aizvēra muti un raudzījās viņā it kā nepazīdama. Tad viņa izslējās taisnāk un dziļi ievilka elpu, pūloties savaldīties. Joprojām nespēdama parunāt, viņa pabīdīja datoru tuvāk Hektoram. Viņš ieskatījās ekrānā. Tajā bija redzama glīta baltādainā meitene musulmaņu tērpā, bet ar neaizsegtu seju un matiem. Viņas sejas izteiksme bija skumja un iebiedēta. Viņai rokā bija avīzes lapa, kurā zem nosaukuma varēja izlasīt datumu. Abās pusēs meitenei stāvēja bruņoti vīri ar aizsegtām sejām. Pie sienas viņai aiz muguras bija karogs, ko rotāja kareivīgi un radikāli reliģiozi saukļi melniem arābu burtiem.

-    Vai tā ir viņa? Hektors noprasīja, un, kad Heizela nespēja atbildēt, viņš sievieti viegli sapurināja. Vai tā ir Keila?

Drudžaini ievilkusi elpu, Heizela čukstus izdvesa: Jā, tā ir Keila. Mana meitiņa! Viņa nodrebinājās. Bet kāpēc lai viņa man sūtītu tik briesmīgu bildi?

-   To nesūtīja viņa, Hektors skarbi paskaidroja. Bet gan viņas nolaupītāji. Viņi uzsākuši saziņu ar mums. Bilde bija domāta, tikai lai iebiedētu jūs, bet nu viņi beidzot ir gatavi sarunām.

-     Bet tā pienāca no Keilas mobilā tālruņa.

-    Tad viņi ir to atņēmuši vai vismaz izņēmuši SIM karti. Viņš ieskatījās Heizelai tieši acīs. Klausieties uzmanīgi. Tā ir laba ziņa. Tagad mēs vismaz droši zinām, ka Keila bija dzīva pirms trim dienām. Tāds ir datums avīzei viņas rokās. Heizela pamāja ar galvu. Tagad mums ir tieša saziņas līnija ar nolaupītājiem. Varam uzsākt sarunas. Varbūt pat varēsim izsekot, no kurienes, no kāda tīkla sūtīta šī ziņa. Hektors pāri galdam pasniedza datoru Deividam Imbisam. Deiv, tu esi spečuks. Pasaki, ko var noskaidrot par šo ziņojumu! Vai var noteikt, no kuras valsts tas sūtīts?

-    Protams, Hek. Imbiss nopētīja datoru. Tas varbūt prasīs laiku, bet ar tiesas rīkojumu servera īpašnieku uzņēmums varbūt būs spiests atklāt, no kura tīkla ziņojums sūtīts. Viņš pasniedza datoru atpakaļ Hektoram. Bet tā būtu tikai laika izniekošana.

-     Kāpēc, Deiv?

-     Fotogrāfija uzņemta pirms trim dienām. Pieņemsim, ka tā uzņemta Kairā. Bija pietiekami daudz laika, lai aizsūtītu SIM karti ar kurjeru kādam līdzdalībniekam, piemēram, uz Romu. Viņš atsūta ziņojumu mums un pēc tam atgriež SIM karti nolaupītājiem tādā pašā veidā.

-     Velns! Hektors nopukojās.

-     Jā, velns gan, Deivs piekrita. Ja mēs tagad uzsāksim saraksti ar šiem ļaudīm, tad varam droši pieņemt, ka visi viņu ziņojumi pienāks no dažādām valstīm. Šodien no Itālijas, nākamnedēļ no Venecuēlas. Hektors brīdi apdomāja dzirdēto, tad atkal pievērsās Heizelai.

-     Vai jums ir kāda nojausma, kāda ir Keilas BlackBerry konta bilance? Ja aptrūksies naudas, Briesmonis nepapildinās kontu, tas viņiem būtu pārāk bīstami. Saziņa nedrīkst izbeigties dažu dolāru trūkuma dēļ.

-      Kad mēs bijām Keiptaunā, es ieskaitīju Keilas kontā divus tūkstošus dolāru.

-     Par tādu summu var runāt veselu gadu, Hektors secināja. Šī sieviete nav sīkumaina, viņš nosprieda, domās pasmaidot.

-     Negribēju, lai viņai ir kāds attaisnojums nezvanīt man, Heizela paskaidroja.

-    Lieliski! Tagad mums ir jāpanāk, lai viņi arī turpmāk izmanto šo numuru. Hektors pavēlēja Heizelai: Tagad jums ir tūlīt pat jāaizsūta atbilde. Lai viņi zina, ka mēs gaidām jaunumus. Lūdzu, izdariet to tūlīt, Benokas kundze. Viņa pamāja ar galvu un uzrakstīja atbildes ziņojumu. Pabeigusi viņa parādīja to Hektoram.

Džentlmeņi, es gaidīšu no jums turpmākas ziņas. Tikmēr, lūdzu, nedariet viņai pāri.

-     Nē! Hektors asi iebilda. Izmetiet uzrunu! Viņi nav nekādi džentlmeņi, tāpēc tam nav jēgas. Tāpat atmetiet arī lūgumu nedarīt viņai pāri. Atstājiet tikai pašu galveno. Gaidu ziņas no jums. Un viss. Heizela pamāja ar galvu, izlaboja ziņu un atkal parādīja to Hektoram.

-      Labi. Sūtiet! viņš pavēlēja. Tad uzsauca saviem padotajiem: Lūdzu, visi izejiet! Tagad sākas slepenības režīms. Vīri saprata. Ja kādu no viņiem ienaidnieki sagūstītu un spīdzinātu, nebūtu iespējams izpaust informāciju, ko nezina. Viņi devās uz durvju pusi.

-     Tarik! Utman! Palieciet, lūdzu! Abi arābi atgriezās savās vietās pie rakstāmgalda. Heizela vairs nespēja novaldīties.

-     Kros, viņa iesaucās, vai tiešām mēs neko citu nevaram darīt? Ak dievs, kā lai uzzina, kur ir Keila?

-   Tieši to mēs jau veselu stundu apspriedām, Hektors atgādināja. Ja Briesmonim piemīt kāda vājība, tad tas ir pļāpīgums viņiem patīk lielīties un dižoties ar savām uzvarām.

Heizela papurināja galvu. Nesaprotu.

-    Ja zina, kur klausīties, tad var sadzirdēt viņu ļaunā prieka atbalsis.

-     Un jūs zināt, kur klausīties? Heizela jautāja.

-    Nē, bet Utmans un Tariks gan zina, Hektors atbildēja. Es viņus sūtīšu slepenā uzdevumā. Uz valstīm, kurās viņi ir dzimuši un tāpēc labi varēs saprasties ar vietējiem iedzīvotājiem. Tariks dosies uz Puntlendu, bet Utmans uz Irāku. Viņi okšķerēs un ošņās, līdz uzies kādas pēdas. Pat ja nolaupītāji tur Keilu kādā citā valstī, šie abi izdibinās, kur viņa atrodas.

-     Tas būs briesmīgi bīstami, vai ne? Viņi būs pilnīgi vieni, un jūs nevarēsiet viņus aizsargāt.

-     Jūs ne tuvu neizprotat īsto bīstamību, Benokas kundze. Viņiem draudēs nāves briesmas. Taču viņus nevar tik viegli pievārēt. Līdz šim viņi ir izdzīvojuši visbīstamākajās situācijās. Heizela paraudzījās uz abiem arābiem.

-     Nemaz nezinu, kā jums pateikties. Jūs riskējat ar dzīvību manas meitas dēļ. Jūs esat īsti varoņi.

-      Pietiek, pietiek, nesaslavējiet viņus par daudz! Hektors iebilda. Viņi jau tāpat ir pārāk augstās domās par sevi. Pēkšņi vēl sadomās pieprasīt algas pielikumu vai ko citu tikpat bezjēdzīgu. Visi, izņemot Heizelu, iesmējās, kaut nedaudz mazinot valdošo spriedzi.

-     Līdz viņi atgriezīsies ar konkrētu norādi, mēs turpināsim spēli šeit. Un vienlaikus gatavosimies, lai tad, kad uzzināsim, kur atrodas Keila, varētu uzreiz doties viņu atbrīvot.

N

o Sidi el Razigas lidlauka katru dienu bija Zara Airlines divmotoru pasažieru lidmašīnas Fokker F-27 Friendship reiss uz Abū Zaras galvaspilsētu Aš-Almanu. Nākamajā rītā Tariks un Utmans neuzkrītoši pievienojās naftinieku un citu strādnieku bariņam nelielās aviolīnijas reģistrācijas zonā. Tradicionālajos arābu apģērbos, līdz pusei ar lakatiem aizsegtām sejām, viņi saplūda ar pūli. Nokļuvuši galvaspilsētā, viņi pašķīrās. Tariks iekāpa lidmašīnā, kas devās uz Mogadīšo Somālijā, bet Utmans pēc stundas aizlidoja uz Bagdādi. Viņi pazuda bezgalīgajā arābu pasaules ļaužu jūrā.

N

ākamajā rītā Hektors uzmeklēja Heizelu pie brokastgalda uzņēmuma mazajā ēdamzālē. Nostājies līdzās, viņš paraudzījās lejup uz graudaugu pārslu bļodiņu un melnās kafijas tasi sievietes priekšā. Nav nekāds brīnums, ka viņa ir tik labā formā, viņš nodomāja.

-     Labrīt, Benokas kundze. Ceru, ka gulējāt labi.

-     Cenšaties būt asprātīgs, Kros? Protams, es negulēju labi.

-      Šī būs gara diena. Vēl pagaidām nekādi jaunumi nav gaidāmi. Es sarīkošu saviem puišiem nelielu izpletņlēkšanas treniņu pirms svarīgā uzdevuma. Daži no viņiem nav lēkuši vairāk kā gadu. Jāatsvaidzina prasmes.

-     Vai jums atradīsies izpletnis arī man? viņa jautāja. Hektors pārsteigts samirkšķināja acis. Viņš bija cerējis, ka Heizela varēs vērot treniņu, tā novēršot uzmanību no drūmajām domām. Viņam pat neienāca prātā, ka darba devēja varētu pievienoties lēcējiem. Un vai viņai ir kāda pieredze.

-     Vai jūs jau kādreiz esat lēkusi? viņš taktiski apjautājās.

-     Mans vīrs ar to aizrāvās un vilka mani līdzi. Mēs daudz esam arī lēkuši no kalniem Norvēģijas fjordos pie Trollstigenas. Hektors brīdi raudzījās sievietē, no pārsteiguma zaudējis valodu.

-     Tur nu nav ko piebilst, viņš atzina. Grūti iedomāties vēl ekstrēmāku izklaidi par lēkšanu no kalna divtūkstoš pēdu bezdibenī.

-    Ak tā! Vai jūs arī esat lēcis fjordos? viņa ziņkāri iejautājās.

-     Es gan esmu drosmīgs, bet ne jau traks. Viņš papurināja galvu. Benokas kundze, izsaku jums apbrīnu un būšu pagodināts, ja šorīt lēksiet kopā ar mums.

Hektors bija sapulcējis piecpadsmit no saviem labākajiem vīriem, to skaitā arī Deivu Imbisu un Padiju O'Kvinnu. Viņi veica trīs lēcienus no helikoptera. Pirmais bija no 10 000 pēdu augstuma, bet trešais, pēdējais, no neliela, tikai 400 pēdu augstuma, tā ka izpletnis tik tikko paguva atvērties, pirms lēcēja kājas skāra zemi. Šādi varēja labāk paglābties no ienaidnieku šāvieniem, kas raidīti no zemes, jo kritiena brīdī cilvēks gaisā ir viegls mērķis. Pēc trešā lēciena visi bija lielā sajūsmā par Heizelu. Pat Padijs O'Kvinns nespēja slēpt apbrīnu.

Apsēdušies uz smilšu kāpas malas, viņi apēda līdzpaņemtās sviestmaizes ar šķiņķi un sieru, piedzerot melnu kafiju no termosa. Pēc tam Hektors no kāpas virsotnes ripināja vecu kravas auto riepu, un, kamēr tā lēkādama un gāzelēdamās virzījās lejup, visi pēc kārtas šāva ar Beretta SC 70/90 automātiem uz kartona mērķi, ko Hektors bija iestiprinājis riepas vidū. Heizela šāva pēdējā. Viņa aizņēmās Hektora ieroci, veikli un prasmīgi pārbaudīja, vai tas ir pielādēts un sabalansēts. Tad piegāja pie ugunslīnijas un eleganti nomērķēja, līgani virzot stobru riepas ceļa priekšā, gluži kā mednieks, tēmējot uz augstu lidojošu fazānu. Deivs atvilka riepu no kāpas pakājes, un visi sanāca, lai aplūkotu ložu caurumus kartona mērķī. Visi bija mēmi no sajūsmas.

Kas tur būtu, ko brīnīties? Hektors nodomāja. Viņa taču ir pasaules klases sportiste. Protams, viņai piemīt ellīgs sacensību gars

un kustību koordinācija uztrenēta kā īstai leopardienei. Tad viņš it kā naivi ieminējās: Ļaujiet uzminēt, Benokas kundze. Jūsu vīrs aizrāvās ar medībām un vilka jūs līdzi. Tā ir, vai ne? Tas izraisīja sirsnīgus smieklus, un pēc brīža tiem pievienojās arī pati Heizela. Šī bija pirmā reize pēc Keilas pazušanas, kad viņa iesmējās. Viņa uzreiz sajutās labāk. It kā smagais, dvēseli nospiedošais bēdu slogs būtu kļuvis vieglāks.

Pirms smiekli bija norimuši, Hektors sasita plaukstas un iesaucās: Uzmanību, puiši un meitenes! Līdz mājām ir tikai nepilnas septiņas jūdzes. Kurš paliks pēdējais, izmaksās visiem dzērienus.

Pa smiltīm bija grūti paskriet. Ienākot pa vārtiem termināļa dzeloņstiepļu žogā, Hektors bija dažus soļus atpalicis no Heizelas. Viņa skrēja spēcīgā un vienmērīgā gaitā, taču krekla mugurpuse bija sviedros izmirkuši. Hektors pasmaidīja.

Šonakt gan kundzītei nebūs grūti aizmigt un labi izgulēties, viņš nodomāja.

U

tmans dzirdēja sprādzienu un redzēja melnu dūmu stabu paceļamies virs māju jumtiem viņa priekšā. Uzreiz sapratis, ka eksplodējis kādā mašīnā ievietots spridzeklis, viņš metās skriet uz brāļa māju, kas atradās sprādziena vietas tuvumā. Nogriezies ap stūri, viņš ielūkojās šaurajā, līkumainajā ieliņā. Pat viņa rūdīta kara veterāna acīm šis slaktiņš bija drausmīgs. Kāds vīrietis skrēja viņam pretī, piespiedis pie krūtīm asiņainu bērna ķermeni. Šausmās ieplestām acīm raugoties tālumā, vīrietis pat nepamanīja Utmanu, paskrienot tam garām. Bija sagrautas trīs māju fasādes, paverot skatu uz istabām kā leļļu namiņā. Mēbeles un dažādas mantas bīstami karājās ārpusē gar sienām vai bija nogāzušās uz ielas. Pašā ielas vidū stāvēja eksplodējušā auto melnais, izdegušais vraks.

-    Tu neesi nekāds moceklis, Utmans garāmskrienot uzsauca kūpošajam vrakam un tā vadītāja izšķaidītajām atliekām. Tu esi šiītu slepkava! Tad viņš ieraudzīja, ka brāļa Ali māja, kas atradās mazliet tālāk tajā pašā ielā, palikusi neskarta. Ali sieva sagaidīja viņu pie durvīm. Viņa raudādama mierināja divus no bērniem. Kur ir Ali? Utmans noprasīja.

-     Aizgāja uz darbu viesnīcā, sieviete šņukstēja.

-     Vai bērni ir pie tevis?

Viņa pamāja ar galvu, valdot asaras.

-     Lai slavēts Allāhs! Utmans iesaucās un vedināja sievieti iekšā mājā.

Paša Utmana sievai un trim bērniem savulaik tā nepaveicās kā brāļa ģimenei. Pirms trim gadiem Lailaha ar dēliem bija tirgus laukumā, kad trīsdesmit soļu attālumā uzsprāga bumba. Tagad Utmans paņēma uz rokām brāļasievas mazo dēlēnu un šūpoja, līdz tas pārstāja šņukstēt. Atceroties sava dēla mazo, silto ķermenīti, acīs saskrēja asaras. Viņš novērsās, lai brāļasieva tās neredzētu.

Pēc stundas viņa brālis Ali atgriezās no darba. Sprādziena dēļ viesnīcas pārvaldnieks bija atļāvis viņam doties mājās agrāk. Ieraugot savu ģimeni sveiku un veselu, viņu pārņēma neizsakāms atvieglojums. Tikai nākamajā dienā Ali bija gatavs nopietnai sarunai ar Utmanu. Vispirms Utmans ieminējās par amerikāņu jahtas sagrābšanu un Bannock Oil impērijas mantinieces nolaupīšanu.

-       Šis ir vislieliskākais notikums daudzu gadu laikā, Ali uzreiz atbildēja. Visa musulmaņu pasaule ir sajūsmā par to jau kopš pirmās dienas, kad biedri paziņoja par to Al Jazeera. Lai paveiktu šādu operāciju, bija nepieciešama rūpīga plānošana un gatavošanās. Šī ir viena no mūsu dižākajām uzvarām kopš uzbrukumiem Ņujorkai. Amerikāņi saņēmuši smagu triecienu. Viņu ietekme pasaulē vēl vairāk iedragāta. Ali bija sajūsmas pārņemts. Ikdienā viņš bija stāva menedžeris Lidostas viesnīcā,

bet viņa galvenā nodarbošanās bija sunnitu kaujinieku darbību koordinēšana svētajā džihādā pret Lielo sātanu. Abi brāļi skaidri saprata, ka tieši Ali bija galvenais mērķis šiītu spridzinātājam, kas izraisīja drausmīgus postījumus ielā aiz viņa mājas logiem.

-    Mūsu vadoņi noteikti pieprasīs milzīgu izpirkumu par sagūstīto amerikāņu princesi, Ali nopietni paziņoja. Pietiekami daudz, lai vēl vismaz desmit gadus varētu finansēt džihādu pret Ameriku.

-     Kurš no mūsu grupējumiem bija atbildīgs par šo sasniegumu? Utmans apjautājās. Es neko nebiju dzirdējis par tiem "Islāma ziediem", pirms šo nosaukumu minēja Al Jazeera ziņās.

-      Brāli, tu taču zini, ka nevajag man to jautāt. Lai gan tu esi simtkārt pierādījis savu uzticamību, es nedrīkstētu neko tev stāstīt, pat ja zinātu, taču es tiešām nezinu. Brīdi klusējis, Ali turpināja: Taču varu pateikt, ka drīz varbūt tu būsi viens no tiem, kuriem tas jāzina.

-    Tāpēc, ka esmu saistīts ar Bannock Oil? Utmans uzsmaidīja Ali, bet tas noliedzoši atvēcinājās ar rokām.

-     Pietiek, neko vairāk es nevaru teikt.

-     Tad es rīt došos projām un atgriezīšos Abū Zarā.

-     Nē! Ali steigšus iebilda. Paša Allāha roka šodien atveda tevi šurp. Paliec pie manis vēl vismaz mēnesi. Inshallah! Pēc tam varbūt man būs tev kaut kas sakāms.

Utmans pamāja ar galvu. Mashallah! Es palikšu pie tevis, brāli.

-     Esi laipni lūgts pie mana galda, brāli.

P

ilī kalnu nogāzē virs Brīnuma oāzes cita vīru grupa dzēra kafiju no mazām sudraba tasītēm, klusās balsīs nopietni sarunādamies. Viņi bija sasēdušies ap galdu, ko rotāja ziloņkaula un perlamutra inkrustācijas. Vienīgais priekšmets uz galda bija sudraba kafijas kanna. Visā telpā nebija nekādu rakstāmpiederumu. Nekas netika pierakstīts. Visus lēmumus mutiski paziņoja šeihs hans Tipū Tips, un klausītāji tos iegaumēja.

-     Tātad esmu izlēmis šādi. Vīrietis runāja dobjā, svinīgā balsī, kā allaž, kad bija jāpavēsta svarīgi rīkojumi. Mans mazdēls Ādams nosūtīs pirmo izpirkuma pieprasījumu. Viņš paraudzījās uz Ādamu, kurš, paliekot sēžam uz zīda spilvena, noliecās, ar pieri pieskardamies grīdas flīzēm.

-     Klausos un paklausu, Ādams nomurmināja.

Šeihs hans domīgi ieminējās: Mūsu pieprasītā summa būs tik liela, ka pat slimīgajā un nolādētajā Lielā sātana zemē neviens nebūs tik bagāts, lai varētu to samaksāt. Kad šeihs pasmaidīja, viņa acis pazuda aiz krunkainajiem plakstiņiem. Nekāda naudas summa nespēj izpirkt tā Krosa vainu manā priekšā. Par asinīm var samaksāt tikai ar asinīm. Vīri klusēdami iemalkoja kafiju no sudraba tasītēm, gaidīdami, kad šeihs turpinās runāt.

-    Šis nelietīgais bezdievis nogalinājis trīs manus dēlus. Šeihs hans pacēla vienu artrīta saliektu pirkstu. Pirmais bija mans dēls un mana mazdēla tēvs Saladins Gamela. Ādams atkal paklanījās, un šeihs hans turpināja: Viņš bija īstens Allāha cīnītājs. Kross pirms septiņiem gadiem nošāva viņu Bagdādē uz ielas.

-     Lai Allāhs pieņem viņu paradīzes dārzos, visi vīri vienā balsī nomurmināja.

-     Otrais ļaundara upuris bija mans dēls Gafurs. Viņš bija aizsūtīts atriebt vecākā brāļa Saladina nāvi, bet Kross nogalināja viņu uzbrukumā burulaivai, kurā Gafurs devās uz Abū Zaru, lai izpildītu manis doto uzdevumu.

-      Lai Allāhs pieņem viņu paradīzes dārzos, pārējie atkal atkārtoja.

-     Trešais mans dēls, kas gāja bojā no šī Kristus pielūdzēja bezdievja rokas, bija Anvars. Arī viņu es sūtīju atriebes uzdevumā, bet Kross viņu noslepkavoja.

-     Lai Allāhs pieņem viņu paradīzes dārzos, viri noskandēja trešoreiz.

-      ŠI asinsatriebība gulst uz manas sirdsapziņas kā smaga nasta. Nekrietnais bezdievis, elku pielūdzējs, viltus dieva kalps laupījis dzīvību trim maniem mīļotajiem dēliem. Man vairs nepietiek tikai ar viņa nāvi. Ar vienu dzīvību nevar samaksāt par trim. Viņš jāsagūsta dzīvs un jānodod viņa nogalināto vīru atraitņu rokās. Sievietes lieliski pieprot šādus darbiņus. Ar asiem dīrājamiem nažiem viņas to apstrādās un mocīs daudzas dienas, līdz tas beidzot nonāks elles dzīlēs, sātana nagos.

-    Kā pavēlēsi, varenais han, tā arī būs, visi piekrītoši nomurmināja.

-     Vai klausies manī, mazdēl? šeihs hans stingri noprasīja. Ādams atkal dziļi un pazemīgi paklanījās.

-     Es klausos, godātais vectēv.

-     Es uzlieku šo asinsatriebības pienākumu pilnībā uz taviem pleciem. Tev jāpanāk atmaksa par divu tēvoču un sava tēva nāvi. Lai tev nav ne miera, ne atpūtas, līdz būsi panācis pilnu parāda atmaksu.

-     Klausos, vectēv. Tas ir svēts pienākums.

-      Kad atvedīsi šo bezdievju cūku dzīvu pie manis, es tevi paaugstināšu pār visiem vīriem mūsu dzimtā. Tev būs īpaša vieta manā sirdī līdzās tava nelaiķa tēva un tēvoču piemiņai. Un pēc manas nāves tu kļūsi par mūsu klana vadoni.

-     Es pieņemu šo svēto pienākumu, vectēv. Atvedīšu šo vīrieti un sievieti tavas tiesas un dusmu priekšā, kā pavēlēji.

G

aidīšana vienmēr ir visgrūtākais, Hektors Kross viņu brīdināja jau pašā sākumā. Pamazām Heizela sāka saprast, ka viņam taisnība. Katru dienu viņa pavadīja ilgas stundas Skype telefonkonferencēs, kārtojot Bannock Oil darījumus ar uzņēmuma augstākajām amatpersonām visās pasaules malās. Pārējo laiku viņa trenējās kopā ar Hektora vīriem skrēja, lēca un šāva, līdz bija atguvusi tikpat labu fizisko formu un koncentrēšanās spējas kā toreiz, kad izgāja Flindersa parka kortos slavas apmirdzētajā dienā pirms daudziem gadiem.

Turpretī naktis, briesmīgas naktis, pagāja nemitīgās dvēseles mokās. Aizmigt izdevās reti, bet tad ikreiz sapņos rādījās Keila viņa jāj mātei līdzās uz skaistā, zeltainā zirga rančo pļavu garajā zālē. Sajūsmā spiegdama, izsaiņo dārgo dāvanu, ko Heizela viņai pasniedza astoņpadsmitajā dzimšanas dienā. Keila iesnaudusies uz mātes pleca, skatoties vecas filmas kabeļtelevīzijas nakts kanālā. Citreiz sapņos parādījās vīrieši ar maskām uz sejām un ieročiem rokās, un viņu sagrāba neizsakāmas šausmas. Keila! Keila! Šis vārds nemitīgi skanēja viņas domās, urdot un mokot, un novedot līdz pat ārprāta robežai.

Katru dienu viņa runāja ar Krišu Beselu un pulkvedi Robertsu Amerikā, bet viņi nespēja pateikt neko mierinošu. Katru nakti, palikusi viena savā istabā, viņa lūdza Dievu tikpat dedzīgi kā agrā bērnībā, ceļos nometusies un asarām acīs. Taču visi pūliņi bija veltīgi. Ne lūgšanas, ne CIP varenā ietekme nelīdzēja sadzīt pēdas Keilai vai "Islāma ziediem". Katru dienu viņa pavadīja daudz laika kopā ar Hektoru Krosu, gūstot spēkus no viņa draudzīgā atbalsta.

-   Kros, gandrīz veselu mēnesi neesam saņēmuši nekādu ziņu! šos vārdus viņa atkārtoja katru dienu.

-     Viņi lieliski pieprot kaķa un peles spēli. Tajā viņiem ir ilggadēja pieredze, Hektors atbildēja. Viņi nekur nesteidzas. Mums jānogaida. Taču atcerieties, ka Keila joprojām ir dzīva. Paturiet šo domu prātā un sirdī.

-     Bet kur pazuduši Tariks un Utmans? Tagad taču viņi noteikti jau būs kaut ko uzzinājuši.

-      Šī ir lēna spēle ar nāves briesmām, Hektors nopietni paskaidroja. Ja Tariks un Utmans pieļaus kaut niecīgāko kļūdu, viņi mirs drausmīgā nāvē. Viņi rīkojas dziļā slepenībā, dzīvojot, ēdot un guļot kopā ar ienaidnieku. Mēs nedrīkstam viņus steidzināt, turklāt es pat nevaru ar viņiem sazināties. Kaut ko tādu mēģināt būtu tikpat kā ielaist lodi viņiem pierē.

-    Es tikai vēlos, kaut mēs varētu vismaz kaut ko darīt, Heizela žēlojās.

-     Vienu labu darbu jūs varētu izdarīt, Benokas kundze.

-     Kas tas ir, Kros? viņa dedzīgi iejautājās. Es darīšu visu, ko jūs ieteiksiet.

-     Tad es iesaku jums beigt sūtīt ziņas Briesmonim uz Keilas mobilo tālruni.

-     Kā…? viņa iesāka, tad aprāvās, papurināja galvu un atzinās: Es tikai atkārtoju to pašu ziņu, ko jūs man likāt aizsūtīt viņiem. Bet kā jūs… Viņa atkal apklusa.

-    Kā es uzzināju, ko jūs darāt? Hektors pabeidza jautājumu viņas vietā. Dažkārt jūs, Heizela Benoka, nemaz neesat tik gudra, kā pati domājat.

-     Bet jūs gan, Hektor Kros, esat pārliecināts, ka esat vislielākais prātvēders visā sasodītajā pasaulē! viņa nikni atcirta.

-     Cik labi tā kādreiz ļaut sev vaļu, vai ne, Heizela?

-     Neuzdrošinieties saukt mani par Heizelu, sasodītais uzpūtīgais nekrietneli!

-    Jauki, Benokas kundze! Jūsu daiļrunība uzplaukst ar katru dienu vairāk. Drīz sasniegsiet manu augsto stila līmeni.

-     Es jūs ienīstu, Hektor Kros! Tiešām ienīstu!

-    Nē, neienīstat gan. Jūs esat pārāk saprātīga. Pataupiet savu naidu tādiem mērķiem, kur tas būs noderīgāks. Viņš iesmējās. Šie smiekli bija klusi, bet aizraujoši, sirsnīgi un sapratnes pilni, un Heizela gluži neviļus tiem pievienojās, taču viņas balsij bija neliela histērijas pieskaņa.

-    Jūs esat nelabojams! viņa caur smiekliem izdvesa.

-     Tagad, kad to saprotat, varat saukt mani par Hektoru vai pat par Heku, ja vēlaties.

Kas viņus piespiedīs ierasties un mēģināt atbrīvot meiteni? Šeihs hans raudzījās mazdēlā, gaidīdams atbildi.

Ādams rūpīgi apdomāja, pirms ierunājās. Vispirms viņiem jāzina, kur mēs viņu turam.

Vectēvs pamāja ar galvu. Tad viņi sauks palīgā savus draugus Vašingtonā. Mēs zinām, ka māte ir laba paziņa Amerikas prezidentam. Tas sūtīs veselus armijas bataljonus, lai pārspētu mūs. Vecais vīrs domīgi izlaida pirkstus caur garo bārdu, raudzīdamies mazdēla acīs, gaidot, kad arī tas būs apjautis turpmākās rīcības plānu tikpat skaidri kā pats šeihs hans. Paies vairākas nedēļas vai pat mēneši, līdz amerikāņi sagatavosies uzbrukumam. Mēs varam atstāt šo vietu dažu stundu laikā un pazust tuksnesī. Hektors Kross, manu dēlu slepkava, to labi saprot. Vai viņš un meitenes māte būs ar mieru gaidīt, līdz ASV armija būs gatava doties uzbrukumā?

-    Jā! Ādams pārliecināti atbildēja. Ja nu vienīgi… Šeihs hans mazdēla acīs pamanīja apjausmu par pareizo risinājumu, un viņa sirdi pārņēma lepnums.

-    Jā, Ādam? viņš mudināja mazdēlu izteikties.

-    Ja mēs pārliecināsim viņus, ka meitenei draud nāves briesmas vai tāds liktenis, kas ir vēl ļaunāks par nāvi, Ādams ieminējās, un vectēvs pasmaidīja tā, ka acis gandrīz pazuda dziļajās grumbās.

-    Tad viņi uzbruks mums bez mazākajām šaubām un bailēm.

-      Kur mēs to darīsim? šeihs hans ļaunā priekā čukstus iejautājās. Ādams atbildēja nevilcinādamies:

Paldies. Viņa pūlējās apspiest smieklus. Taču es to sasodīti nevēlos, Kros.

-    Tikai ne šeit cietokšņa mūru sprostā. Jāizvēlas tāda vieta, kur skaistas ainavas fonā notiekošais izskatīsies vēl briesmīgāk. -

Bridi padomājis, viņš paziņoja: Pie ūdensliliju dīķa Brīnuma oāzē!

-     Vai vispirms piedraudēsim viņiem un pēc tam ļausim uzzināt, kur esam? Vai ari viņiem vispirms jāuzzina atrašanās vieta un pēc tam jānoskatās briesmu darbi? Šeihs hans izlikās apdomājam šo jautājumu, bet Ādams atkal ierunājās pirmais:

-    Vispirms viņiem jānoskatās meitenes ciešanās, lai pēc tam, kad beidzot būs uzzinājuši, kur mēs atrodamies, viņi steigtos šurp, nevilcinoties ne mirkli.

-      Es lepojos ar tevi, šeihs hans paziņoja. Tu kļūsi par lielisku ģenerāli un nesaudzīgu Allāha kareivi. Ādams paklanījās pateicībā par šo uzslavu. Tad viņš pamāja ar galvu vienam no uzticamākajiem sargiem, kas stāvēja pie durvīm, sakrustojis rokas uz krūtīm. Sargs steidzīgi pienāca un nometās uz viena ceļa, lai uzklausītu rīkojumus.

-     Aizsūti ziņu fotogrāfam, Ādams klusi pavēlēja. Pasaki, lai viņš rit pēc rīta lūgšanām gaida pie pils galvenajiem vārtiem. Un lai paņem līdzi videokameru.

V

erdzenes ieradās pie Keilas šaurajā kamerā, kur viņa bija pavadījusi visu laiku kopš ierašanās Brīnuma oāzē. Viņas atkal nomazgāja meiteni, lejot ūdeni no krūzēm, un iedeva tīras drēbes garu, melnu maisveida kleitu un melnu šalli, ar ko kautrīgi piesegt seju un matus. Tad viņas aizveda Keilu līdz pils galvenajām durvīm, kur gaidīja četri ar automātiem bruņoti vīri, kas pavadīs viņu lejā no kalna uz oāzi.

Pēc smacīgās ieslodzījuma kameras tuksneša gaiss šķita tik svaigs un silts. Keila ar baudu dziļi ieelpoja. Viņa sen vairs nelauzīja galvu par savu turpmāko likteni. Viņu bija pārņēmusi trula bezcerība. Pusceļā lejup pa stāvo taku viņa pamanīja ļaužu pūli, kas bija sapulcējies pie viena no dīķiem krāšņajos dārzos kalnu pakājē. Tie šķita sastājušies kādā noteiktā kārtībā pusaplī. Visi bija vīrieši. Pienākusi tuvāk, viņa ieraudzīja kādu vīru pusapļa centrā sēžam ar sakrustotām kājām uz izklātiem vilnas paklājiņiem. Viņš bija ģērbies tradicionālajās platajās, baltajās biksēs un melnā vestē, ar turbānu galvā, bet pat ar lakata aizsegtu seju viņa pazina Ādamu. Keilu uzreiz pārņēma prieks. Viņa nebija redzējusi Ādamu gandrīz veselu mēnesi kopš tās dienas, kad viņa fotografējās ar International Herald Tribune rokās. Meitene gribēja skriešus mesties pie mīļotā. Šajā nežēlīgo mežoņu barā viņam vienīgajam varēja uzticēties. Keila zināja, ka Ādams ir viņas aizstāvis. Gaismas stariņš izmisuma tumsā. Viņa sāka straujāk virzīties uz priekšu, bet pavadoņi no abām pusēm viņu aizturēja, liekot turpināt ceļu tikpat nesteidzīgā gaitā. Pēkšņi viņas priekšā parādījās vēl kāds vīrs. Viņš soļoja atmuguriski, pavērsis pret meitenes seju lielu, melnu profesionālu videokameru.

-      Smaidiet, jaunkundzīt, viņš glaimīgi ierunājās. Tūlīt izlidos putniņš, jaunkundzīt. Viņa angļu valodas izruna bija grūti saprotama.

-     Ejiet prom! viņa uzsauca, atguvusi kaut kripatu no kādreizējās drosmes un spara. Lieciet man mieru! Viņa metās virsū filmētājam, bet tas palēca sāņus, visu laiku turēdamies drošā attālumā. Sargi satvēra Keilu aiz rokām un parāva atpakaļ. Vīrs ar kameru turpināja filmēt. Viņi iegāja bruņoto un maskēto vīru pusaplī, un Keila izmisīgi iesaucās: Ādam! Lūdzu, Ādam! Neļauj viņiem mani mocīt!

Ādams deva kādu rīkojumu. Sargi pastūma meiteni uz priekšu un lika viņai apsēsties blakus Ādamam uz koši raibiem rakstiem rotātā paklāja. Tagad filmētājs pienāca un notupās uz ceļiem viņu priekšā. Viņš bija nostiprinājis kameru uz statīva. Pēc mirkļa viņš pielieca statīvu, pavēršot objektīvu pret Ādama seju, un kamera klusi iedūcās. Ādams noņēma no sejas lakatu un ieskatījās tieši objektīvā.

-    Keila, Ādams ierunājās gandrīz nevainojamā angļu valodā, tikai ar nelielu franču akcentu, viņi filmē tevi, lai aizsūtītu ierakstu tavai mātei kā pierādījumu, ka šeit pret tevi izturas labi. Tu vari nodot viņai ziņu, kādu vien vēlies. Runā, skatoties kamerā. Pasaki, ka drīz viņa saņems izpirkuma pieprasījumu. Piesaki viņai, ka tas jāsamaksā tūlīt. Tikko nauda būs saņemta, visas tavas nepatikšanas būs galā. Tevi atbrīvos un aizsūtīs atpakaļ uz mājām pie mātes. Vai saproti? Keila klusēdama pamāja ar galvu. •

-     Noņem šalli, Ādams maigi pavēlēja. Lai māte redz tavu seju. Lēni, kā transā Keila pacēla galvas apsēju un ļāva tam noslīdēt uz pleciem. Tagad skaties kamerā. Jā, tā ir labi. Tagad runā ar savu māti. Izstāsti, kas tev uz sirds.

Keila ar pūlēm dziļi ievilka elpu un ierunājās: Sveika, mammuci. Tā esmu es, Keila. Tad aprāvās un papurināja galvu. Piedod. Tas bija muļķīgi. Tu taču pati redzi, ka tā esmu es. Tad viņa atkal sakopoja domas. Šie ļaudis ieslodzījuši mani briesmīgā vietā. Man ir tik ļoti bail. Es zinu, ka ar mani notiks kaut kas šausmīgs. Viņi grib, lai tu atsūti naudu. Viņi sola atbrīvot mani, ja tu samaksāsi. Ak, mammuci, lūdzu, palīdzi! Neļauj viņiem mani mocīt. Viņa iešņukstējās, paslēpa seju plaukstās un neskaidri izdvesa baiļu un izmisuma pārvērstā balsī: Lūdzu, mīļo māmiņ! Tu vienīgā visā pasaulē vari mani glābt. Šņuksti pieņēmās spēkā, un žēlabainie vārdi kļuva arvien juceklīgāki. Ādams pasniedzās un viegli noglāstīja meitenei matus. Tad viņš ielūkojās tieši kamerā.

-      Benokas kundze, vēlos pateikt, cik ļoti nožēloju, ka jūsu meitai tas viss ir jāpārcieš. Keila ir tik jauka meitene. Tā ir īsta traģēdija, ka viņa ir iejaukta šajā lietā. Man tiešām ļoti žēl. Es no sirds vēlētos viņai palīdzēt. Taču es nespēju ietekmēt šo cilvēku rīcību. Viņiem ir pašiem savi likumi. Tikai jūs vienīgā varat izbeigt šo ļauno murgu. Dariet, kā Keila jums ieteica. Samaksājiet izpirkuma naudu, un jūsu skaistā meita nekavējoties atgriezīsies mājās.

Ādams piecēlās un izgāja no kadra. Tad viņa vietā pienāca četri viri ar maskām uz sejas. Viņi bija nolikuši šautenes. Viņi piecēla Keilu kājās un turēja ar seju pret kameru. Viens no aizmugures satvēra saujā meitenes gaišos matus un parāva viņas galvu atpakaļ. No labās puses kadrā ienāca vēl kāds vīrs ar aizsegtu seju un izvilka no jostas dunci ar degunradža raga spalu un desmit collu garu līku asmeni. To rotāja uzraksts ar zelta burtiem arābu rakstībā. Viņš pielika asmens smaili Keilai zem zoda, gandrīz pieskaroties viņas kakla samtainajai ādai.

Nē! Lūdzu! viņa šausmās izdvesa. Tā viņi palika nekustīgi stāvam veselu minūti. Pēc tam asmens lēni slīdēja lejup, līdz nonāca pie kreisās krūts, kuras apveids vīdēja caur kleitas melno kokvilnas audumu. Tad vīrietis ar brīvo roku pieskārās labajai krūtij. Viņš apņēma to ar plaukstu un pašūpoja gandrīz rotaļīgi. Keila sāka izmisīgi pretoties, un vīrieši, kas viņu turēja, iesmējās aiz sejas apsējiem. Šie smiekli atgādināja hiēnu riešanu, sajūtot gaisā asiņu smaku.

Vīrs ar dunci ieāķēja pirkstu kleitas kakla izgriezumā un pavēra to vaļā. Tad virzīja asmeni zem melnā auduma tuvāk Keilas ādai. Sajūtot saltā metāla pieskārienu, viņa sastinga un paraudzījās uz asmeni, kas slīdēja lejup starp viņas krūtīm. Kleitas audums pārplīsa, atsedzot vienu krūti. 1ās āda bija bāla kā krējums, bet galiņš sārts kā rubīns. Vīrietis ielika dunci atpakaļ aiz jostas un pasniedzās aiz pārplēstās kleitas. Viņš satvēra abas krūtis, katru savā rokā, un saspieda tik brutāli, ka maigie krūšu galiņi izspiedās un Keila sāpēs iekliedzās. Atlaidis krūtis, vīrietis ieāķēja rādītājpirkstu pārgrieztajā kleitā un vienā rāvienā pārplēsa plāno audumu līdz pat meitenes potītēm. Zem šī tērpa viņa bija kaila. Filmētājs pievirzīja kameru tuvplānā un lēni, ar baudu, iemūžināja attēlā viņas augumu sprīdi pa sprīdim, uzkavējoties pie krūtīm un pēc tam virzoties lejup pie maigi zeltainā kaunuma apmatojuma.

Keila paklausīgi stāvēja. Viņa vairs nepretojās, kad četri sargi noguldīja viņu uz paklāja uz muguras ar izplestām rokām un kājām. Divi no tiem turēja katrs vienu viņas roku aiz plaukstas locītavas. Abi pārējie tāpat turēja kājas aiz potītēm. Viņi plaši paplēta meitenes kājas. Filmētājs ieslēdza maksimālā tuvplāna režīmu un sāka rūpīgi, augstas kvalitātes krāsās uzņemt maigi rožainās kaunuma lūpas. Keila izmisumā mētāja galvu no vienas puses uz otru.

-     Lūdzu, nedariet tā! viņa šņukstēja. Lūdzu…

Vīrietis, kurš stāvēja viņas priekšā, atsprādzēja jostu, un platās, baltās bikses noslīdēja lejā līdz potītēm. Raudzīdamies uz Keilas atsegto miesu, viņš iespļāva labajā saujā. Apsmērēja ar siekalām dzimumlocekļa galviņu, lai to samitrinātu. Kamera sekoja katrai viņa kustībai. Loceklis piebrieda un izslējās no ogļmelnā apmatojuma ērkuļa. Tas bija milzīgs. Uz tā izspiedās resni, zili asinsvadi kā atbaidošu vīteņaugu stīgas. Keila raudzījās uz to šausmās ieplestām acīm, no bailēm zaudējusi valodu. Vīrietis notupās uz ceļiem viņas priekšā un ietriecās viņā. Keila pūlējās atbrīvoties, bet sargi cieši turēja viņas ieplestās kājas. Varmākas dibena vaigi bija muskuļaini un apauguši ar biezām, melnām spalvām kā dzīvniekam. Tie spēcīgi savilkās un spiedās lejup. Keila griezīgi iekliedzās, un viss viņas augums sarāvās krampjos. Kamēr viņš apstrādāja savu upuri, skatītāju aplī stāvošie vīri nolika ieročus, pagāja uz priekšu, sastājās rindā, nometa bikses un lika lietā rokas, lai sagatavotos savai kārtai.

Tikko viens bija beidzis un piecēlies, viņa vietā stājās nākamais. Pēc ceturtā izvarotāja Keila gulēja kā nedzīva, pārstājusi kliegt un pretoties. Pēc sestā parādījās asinis, tās straumēm plūda pa gurnu bālo ādu. Kad desmitais vīrietis, apmierināti smaidīdams, piecēlās un uzvilka bikses, kamera pavirzījās sāņus, pievēršoties Ādamam, kurš mierīgi un bezkaislīgi vēroja notiekošo. Viņš pagrieza galvu un ieskatījās objektīvā.

-    Benokas kundze, man ļoti žēl, ka jums bija tas jānoskatās, viņš klusi ierunājās. Šaubos, vai jūsu meita vēl ilgi spēs izturēt to visu. Mēs jūs un es varam to pārtraukt tūlīt pat. Jums

tikai jāpārskaita uz kādu Honkongas banku desmit miljardi ASV dolāru. Jūs zināt, kā sazināties ar šiem ļaudīm Keilas mocītājiem. Kad paziņosiet, ka esat gatava maksāt, jums atsūtīs bankas informāciju.

H

eizela katru dienu nēsāja līdzi BlackBerry, aukliņā pakārusi kaklā zem blūzes. Viņa bija ar līmlenti pielipinājusi to pie ādas starp krūtīm, lai tas vienmēr būtu tuvumā arī skrienot, lecot ar izpletni un trenējoties kopā ar Hektora vīriem. Naktīs viņa turēja tālruni zem spilvena un bieži pamodās, sažņaugusi to saujā. Tā bija viņas vienīgā saikne ar Keilu.

Kad tālrunis beidzot iezvanījās, Heizela sēdēja štābā pie galda un klausījās, kā Hektors Kross notur ikdienas instruktāžu saviem vienību komandieriem. Cross Bow apsardzes darbībai bija jāturpinās nepārtraukti, ar pilnu jaudu. Hektors lieliski saprata, ka ienaidnieki var izmantot Keilas pazušanas izraisīto sajukumu un jebkurā brīdī sagādāt kādu nepatīkamu pārsteigumu. Apspriede beidzās, un Hektors pārlaida skatienu pie galda sēdošajiem.

-    Jautājumi ir? Tad labi! Es jūs vairs ilgāk neaizkavē… Viņš aprāvās, izdzirdot BlackBerry signālu zem Heizelas haki krāsas safari krekla.

-     Ak dievs! viņa čukstus izdvesa un, atrāvusi vaļā pogas, pasniedzās aiz krekla un izvilka tālruni.

-    Atstājiet mūs! Hektors uzšņāca saviem padotajiem. Visi ārā! Ātri! Vīri paklausīja nevilcinoties. Padijs O'Kvinns izgāja pēdējais, aizverot aiz sevis durvis. Heizela jau bija pielikusi tālruni pie auss un satraukti sauca mikrofonā:

-     Hallo! Kas zvana? Runājiet! Lūdzu, runājiet!

Hektors pasniedzās un satvēra viņas plecu. Viņš to maigi sapurināja.

-     Heizela, tas nav balss zvans. Tā ir teksta īsziņa vai pievienota faila sūtījums. Satraukumā viņa nebija pamanījusi signāla atšķirību. Drudžainā steigā spiežot taustiņus, viņa sameklēja pienākušo ziņojumu.

-     Jums taisnība, viņa iesaucās. Tas ir pievienotais fails. Droši vien fotogrāfija vai video. Jā, tas ir video! Diezgan liels… divpadsmit megabaiti.

-     Pagaidiet! Vēl neveriet vaļā! Hektors centās viņu apturēt. Viņu bija pārņēmusi ļauna nojauta par šo sūtījumu. Viņš gribēja vispirms sagatavot Heizelu. Taču viņa nemaz neklausījās. Viņa jau bija sākusi skatīties videoierakstu BlackBerry nelielajā ekrānā.

-     Tā ir Keila! viņa priecīgi iesaucās. Viņa ir dzīva! Ak, paldies dievam! Kros, nāciet skatīties! Hektors apgāja apkārt galdam un nostājās viņai līdzās.

-    Mana nabaga meitiņa, viņa ir tik skaista, bet tik nelaimīga. Ekrānā Keila soļoja pretī vīrietim, kas sēdēja uz paklāja, maskētu un bruņotu arābu kaujinieku lokā. Arī šī vīrieša seja bija aptīta ar šalli. Bet tad kamera pietuvojās viņam, līdz visu kadru aizpildīja viņa galva un pleci. Vīrietis noņēma šalli, atsedzot seju.

-     Kros, kas ir šis vīrietis? Vai jūs viņu pazīstat? Heizela satraukti iejautājās.

-      Nē, nekad neesmu viņu redzējis. Taču tagad nekad vairs neaizmirsīšu viņa seju, Hektors klusi atbildēja. Ādams teica savu nelielo runu, ko viņi noklausījās klusēdami, piesardzīgi raudzīdamies uz ekrānu kā uz indīgu rāpuli.

"…Samaksājiet izpirkuma naudu, un jūsu skaistā meita nekavējoties atgriezīsies mājās," Ādams rāmā balsī apsolīja.

-      Es samaksāšu, Heizela čukstēja. Jebkādu summu, lai tikai atgūtu savu meitiņu.

-      Man ļoti žēl, Benokas kundze, Hektors saudzīgi iebilda, bet viņš melo. Viss viņa teiktais ir meli. Šis Briesmonis ir īsts melu meistars. Attēls ekrānā mainījās, un parādījās arābs, kas tuvojās Keilai ar nazi rokā.

-     Viņš taču nedarīs Keilai neko ļaunu! Nē, viņš nedrīkst viņu aiztikt! Es samaksāšu jebkādu summu. Visu, ko vien prasīs, lai tikai viņi neaiztiek manu meitiņu! Sievietes balsī ieskanējās histērija.

-     Saņemieties! Keilas dēļ saņemieties!

-     Viņi taču ir cilvēki, nevis dzīvnieki, viņa uzstāja. Viņi taču nedarīs pāri nevainīgai jaunai meitenei, kas viņiem nav nodarījusi nekā ļauna.

-    Nē, viņi nav dzīvnieki. Vismežonīgākie savvaļas zvēri ir cēli un labsirdīgi salīdzinājumā ar šiem radījumiem. Ekrānā arābs lepni nostājās gulošās Keilas priekšā un izvilka savu milzīgo locekli. Heizela iešņukstējās un pasniedzās pēc Hektora rokas. Tad viņa apklusa, vērojot sekojošo šausmu ainu. Taču viņa trīcēja pie visām miesām kā drudzī.

-     Izslēdziet to! Hektors pavēlēja, bet Heizela tikai purināja galvu, sažņaugusi viņa plaukstu kā tērauda knaiblēs. Grūti bija noticēt, ka sievietes rokai var būt tāds spēks. Viņš pat nemēģināja atbrīvot plaukstu, lai gan no sāpēm asaras saskrēja acīs, jo nedrīkstēja liegt viņai kaut vai nelielu mierinājumu. Viņiem šķita, ka šīs daudzo izvarotāju nežēlīgās izdarības turpinās bezgalīgi. Hektors sajuta sevī mostamies tādu niknumu, kādu nekad līdz šim vēl nebija izjutis. Kad ekrānā atkal parādījās Ādama seja, Hektors zināja, uz ko vērst savu naidu. Viņš cieši raudzījās šajā sejā, it kā cenzdamies neizdzēšami iekalt atmiņā tās vaibstus. Beidzot šausminošais videoieraksts bija galā un ekrāns izdzisa. Krietnu laiku viņi nebilda ne vārda. Abi joprojām nespēja atraut skatienu no tumšā ekrāna.

-     Es samaksātu, ja vien varētu, Heizela čukstus izdvesa.

-Jums nav tik lielas summas, kādu viņi prasa. Desmit miljardi

dolāru, Hektors secināja, un tas pat nebija jautājums. Heizela papurināja galvu un atbrīvoja viņa plaukstu.

-    Bannock Oil nepieder man, bet gan akcionāriem. Septiņdesmit trīs procenti izlaisto akciju kapitāla pieder Henrija trasta fondam. Man ir pilnvaras balsot ar šīm akcijām, taču es nekādā

gadījumā nedrīkstu tās pārdot. Uz mana vārda ir reģistrēti tikai divarpus procenti no uzņēmuma kopējā apmaksātā akciju kapitāla. Ja es pārdotu šīs akcijas un visus pārējos savus īpašumus, varbūt varētu "sagrabināt" piecus miljardus vai pat piecus ar pusi. Varbūt es varētu pakaulēties ar viņiem.

-     Nemaz neceriet! Hektors iebilda. Pat ja jums būtu divdesmit miljardi, ar to tomēr nepietiktu. Viņi no jums vēlas kaut ko citu.

-     Ko mēs vēl varam pasākt?

-    Jānovilcina laiks, līdz atgriezīsies Utmans un Tariks. Saldēt viņiem, ka gādāsiet naudu, bet tam būs vajadzīgs laiks. Iestāstiet kaut ko. Atbildiet uz viņu meliem ar savējiem.

-     Un ko pēc tam?

-     Es nezinu, Hektors atzinās. Pagaidām es droši zinu tikai vienu. Heizela pagriezās un ieskatījās viņam sejā pirmoreiz kopš videoieraksta sākuma. Pēkšņi šis vīrietis šķita pilnīgs svešinieks. Viņa seja bija kā izkalta no bāla, dimantcieta marmora. No tās bija pazudušas visu cilvēcisko emociju pēdas, atstājot vienīgi naidu. Acīs kvēloja zaļa uguns. Šī bija Atriebes eņģeļa maska.

-     Ko jūs zināt droši?

-     To, ka es atbrīvošu to nabaga bērnu un nogalināšu katru, kas stāsies man ceļā. Heizela sajuta sirdī mostamies savādu saviļņojumu, gluži kā pavasara palu uzplūdus. Šis bija īsts vīrietis, pirmais īsti vīrišķīgais vīrietis, ko viņa sastapusi kopš Henrija Benoka zaudējuma. Tieši viņu es esmu gaidījusi visus šos gadus. Es gribu viņu, Heizela nodomāja, viņš man ir vajadzīgs. Un Keilai arī. Ak dievs, kā mums abām viņš ir vajadzīgs!

M

ēs beidzot esam saņēmuši izpirkuma pieprasījumu, Hektors paziņoja komunikāciju telpā sapulcētajiem aģentiem. Viņi vērīgi raudzījās komandiera sejā.

-     Cik? Padijs O'Kvinns klusi iejautājās.

-     Nav svarīgi, cik, Hektors atbildēja. Mēs nespējam to samaksāt. Un nemaksāsim.

Padijs pamāja ar galvu. Maksāt būtu galīgs neprāts. Bet ko tu domā pasākt?

-     Aktīvo atbrīvošanu, Hektors atbildēja. Mēs dosimies izraut meiteni no viņu nagiem.

-    Vai tu zini, kur nolaupītāji viņu tur? Aģenti ziņkāri izslējās kā dzinējsuņi, sajūtot medījuma pēdas.

-     Nē! Visi atkal atlaidās krēslos, pat nemēģinot slēpt vilšanos. Padijs ierunājās visu vārdā:

-     Tad šķiet, ka tas nebūs tik vienkārši.

-    Tariks un Utmans drīz atgriezīsies. Viņi būs uzzinājuši, kur atrodas meitene.

-     Vai tu esi pārliecināts? Padijs jautāja.

-     Vai viņi kādreiz ir pievīluši?

Kādu brīdi visi klusēja, tad Padijs ieminējās: Vienmēr jau ir pirmā reize.

-     Klausies, tu nelaimes piesaucēj, es saderēšu ar tevi uz desmit pret vienu, ja tu liksi simt mārciņas. Liec naudu galdā vai turi muti!

-      Kur lai es izrauju tik lielu naudu ar tādu aldziņu, ko tu man maksā?

-      Tieši tā! Kad Tariks un Utmans atgriezīsies, mums jābūt gataviem doties ceļā nekavējoties. Lai kurp mēs dotos, būs tikai viens iekļūšanas veids. Lēciens naktī no liela augstuma. Visi piekrītoši pamāja ar galvu. Ne pārāk daudz cilvēku, tikai desmit vīru vienība. Visi mūsu arābu valodas pratēji, kas var izlikties par vietējiem.

-    Kāpēc izpletņlēkšanas vietā nevar izmantot uzņēmuma helikopteru? Heizela jautāja.

-    Viņi dzirdēs to tuvojamies. Turklāt nosēsties nakts laikā, pat ar helikopteru? Nu nē, paldies. Hektors strupi atraidīja viņas piedāvājumu, bet Heizela neizrādīja vilšanos.

-     Nu labi, tad varat ņemt manu lidmašīnu.

-     Es vēl nekad neesmu lēcis no Gulfstream. Hektors paraudzījās uz pārējiem. Vai kāds ir to mēģinājis? Visi papurināja galvas, un Hektors atkal pievērsās Heizelai. Diez vai tā ir laba doma. Problēmas sagādā hermētiski noslēgtais korpuss un lūkas novietojums spārna priekšā. Lēciena brīdī spārns var nošņāpt galvu. Un vēl arī lidmašīnas ātrums… Nē, manuprāt, jāizvēlas kaut kas mazāk eksotisks.

-     Varbūt Bērnijs Voslo? Padijs ieminējās.

-      Es arī tieši par viņu domāju. Hektors pamāja ar galvu un sāka paskaidrot Heizelai: Bērnijs ir bijušais Dienvidāfrikas gaisa spēku pilots. Viņš kopā ar sievu lido ar vecu C-130 Hercules transporta lidmašīnu, pārvadājot smagas kravas pa visu Āfriku un Vidējiem Austrumiem. Viņi nav pārāk izvēlīgi attiecībā uz šo kravu raksturu un prot turēt muti ciet. Es jau agrāk esmu vairākkārt izmantojis viņu pakalpojumus. Viņu Hercules korpuss ir tikai daļēji hermetizēts, un ar to, ja labi sasparojas, var pacelties pat līdz 21 000 pēdu augstumam. Tādā augstumā uz zemes neviens nedzirdēs lielāku troksni par kaķa čurāšanu uz samta gabala. Šādu teicienu Heizela vēl nekad nebija dzirdējusi un ļoti pūlējās saglabāt nopietnu sejas izteiksmi, lai gan acīs nozibēja zilas smieklu dzirkstelītes. Sasodīti burvīgas acis, Hektors nodomāja, bet traucē koncentrēties. Viņš novērsa skatienu un atkal uzrunāja savus padotos.

-     Taču mēs negribam lēkt no 20 000 pēdu augstuma, tāpēc Bērnijs samazinās jaudu, lai troksnis nebūtu tik liels, un nolaidīsies līdz 10 000 pēdām. Šādā augstumā var dehermetizēt kabīni, lai mēs varētu izlēkt. Kā vienmēr, lēciena laikā turēsimies visi cieši kopā, lai pēc piezemēšanās atrastos vienotā grupā un būtu gatavi stāties pretī nedraudzīgai sagaidītāju delegācijai.

-     Un kas notiks pēc tam? Deivs Imbiss gribēja zināt.

-     Neraizējies par to, Deivid, veco zēn. Tu nemaz uz turieni nedosies, sārtvaidzīt, Hektors paziņoja un turpināja skaidrot:

-    Tas ir pats vienkāršākais uzdevums. Daudz grūtāka būs atgriešanās. Kā parasti, ir trīs iespējami izejas ceļi pa zemi, jūru vai gaisu. Pirmās klases mājupceļa transports būtu uzņēmuma helikopters. Viņš pamāja ar galvu Hansam Lateganam, kas sēdēja tālākajā rindā. Hanss ar savu helikopteru gaidīs pie tuvākās civilizētās valsts robežas, gatavs uztvert mūsu signālu un atlidot mums pretī. Ar to arī varētu pietikt… viņš uz mirkli apklusa,

-     …taču mēs visi lieliski zinām, kāds liktenis var piemeklēt vislabāk sagatavotos plānus, tāpēc nodrošināsim arī abus pārējos atkāpšanās ceļus. Esmu gandrīz pārliecināts, ka nolaupītāji tur Benokas jaunkundzi Puntlendā vai Jemenā. Šie puiši ir pirāti, tāpēc droši vien atradīsies ne pārāk tālu no krasta. Hektors ieslēdza kartes projekciju uz sienas ekrāna un ar kursoru norādīja iespējamo teritoriju. Lai kas arī notiktu, Ronijs Velss gaidīs mūs netālu no krasta savā MTB, torpēdu motorlaivā. Viņš paraudzījās uz Roniju, kurš sēdēja aizmugurē līdzās Hansam. Cik lielu attālumu tava vecā tupele var nobraukt vienā paņēmienā?

-     Ar jaunajām papildu degvielas tvertnēm uz klāja krietni vairāk par tūkstoš jūras jūdzēm, Ronijs atbildēja. Un es būtu pateicīgs, ja tu to nesauktu par vecu tupeli. Ja vien labi pacenšas, ar to var sasniegt četrdesmit mezglus.

-    Atvaino, Ronij, par neveiksmīgu vārdu izvēli. Hektors smaidīdams piekāpās. Tātad Ronijs gaidīs, lai katru, kurš tiks līdz krastam, mājupceļā par brīvu izvizinātu pa krāšņo Sarkano jūru.

-    Bet kas notiks, ja ne Hanss, ne Ronijs nevarēs mūs savākt? Padijs gribēja zināt.

-     Ak jā! Tad sāksies tava misija, Padij. Tu gaidīsi pie tuvākās sauszemes robežas ar kravas auto kolonnu. Ja izrādīsies, ka mērķis ir Jemenā, tad tev jābūt pie Saūda Arābijas vai Omānas robežas. Ja izrādīsies, ka mērķis ir Puntlendā, tev būs jāgaida Etiopijā, lai atbrauktu mūs savākt. Bērnijs Voslo ar savu krietno sieviņu varēs nogādāt tevi ar visiem kravas auto līdz gaidīšanas pozīcijām, kad mēs zināsim, uz kurieni būs jādodas. Starp citu, noteikti neaizmirsti paņemt līdzi ārstu. Ja būsim spiesti doties caur Etiopiju, kāds droši vien tiks ievainots. Hektors ieskatījās klātesošo sejās. Tātad jums visiem vēl jāpaveic daži priekšdarbi. Gribu, lai mēs būtu gatavībā doties ceļā divdesmit četru stundu laikā pēc tam, kad būsim uzzinājuši mērķa koordinātas, un tas var notikt kuru katru bridi. Tāpēc tagad jāsarosās! Tikko visi pārējie bija atstājuši telpu, Hektors pa satelīta telefonu piezvanīja Bērnijam Voslo. Heizela klausījās pie otras klausules.

-    Bērnij, Hektors Kross zvana. Kur tu ar savu burvīgo kundzīti atrodies?

-     Sveiks, Hek. Es esmu Nairobi, bet ilgi vairs te nepalikšu. Vai tu vēl dzīvs? Tad jau tie mellie ir pavisam švaki šāvēji, vai ne?

-    Viņi prot mērķēt tīri labi, bet es esmu iemācījies izvairīties. Paklau, Bērnij, man ir kāds darbiņš tev.

Bērnijs klusi iesmējās. Tāpat kā visiem citiem Āfrikā, Hek. Mēs ar Nellu lidojam kā traki caurām dienām un naktīm. Rīt dodamies uz Kongo Demokrātisko Republiku mazo, riebīgo atejas bedri, kas nosaukta tik lepnā vārdā.

-     Lido šurp uz Abū Zaru. Šeit ir jauks laiks un garšīgs alus.

-      Piedod, Hek. Man jāpilda līgums. Svarīgs klients. Tādu nedrīkst pievilt.

-     Cik liela ir līguma vērtība?

-    Piecdesmit tūkstoši. Hektors aizsedza klausuli ar plaukstu un paraudzījās uz Heizelu.

-     Cik daudz es varu solīt? viņš čukstus jautāja.

-     Ar ko tu tur runā? Bērnijs pikti noprasīja.

-     Ar daiļo dāmu savu darba devēju. Uzgaidi, Bērnij!

-     Tik, cik vajag, lai viņu pierunātu, Heizela tāpat čukstus atbildēja, uzskribelēja uz bloknota lapas "1 000 000 dolāru?" un pagrieza to uz Hektora pusi.

-    Tas ir par traku! Hektors papurināja galvu, tad atkal ierunājās klausulē: Mēs varam piedāvāt ceturtdaļmiljonu.

Bērnijs uz krietnu bridi zaudēja valodu, bet tad atguvās un atbildēja: Es tiešām ļoti labprāt izpalīdzētu tev. Piedod, Hek. Bet uz spēles likta mana reputācija.

-     Vai Nēlla ir kopā ar tevi? Hektors noprasīja.

-    Jā, bet…

-    Nekādus "bet"! Iedod viņai klausuli. Tūlīt atskanēja Nellas balss ar izteiktu dienvidafrikāņu akcentu:

-    Klausos, Hektor Kros! Kādus pekstiņus šoreiz gribi sastāstīt, vecais?

-     Es tikai piezvanīju, lai pateiktu, ka mīlu tevi.

-     Bučo man pakaļu, Kros!

-     Ar lielāko prieku, Nella! Tikai vispirms tev jāšķiras no sava dumjā vīra. Vai zini, ko viņš tikko nostrādāja? Atteicās no manis piedāvātā pusmiljona par desmit dienu darbu.

-     Cik? Nella domīgi pārjautāja.

-     Pusmiljons.

-     Dolāru? Nevis afrikāņu nieka papīreļu?

-     Dolāru, viņš apstiprināja. Jauko, zaļo ASV banknošu.

-     Kur tu esi?

-     Sidi el Razigā, Abū Zarā.

-     Mēs būsim tur parīt ap brokastlaiku. Un es arī tevi mīlu, Hektor Kros.

H

ektors, Heizela un četri Cross Bow kaujas aģenti gaidīja lidlaukā, kamēr milzīgais četrmotoru kravas lidaparāts apmeta loku un tad strauji laidās lejup, tuvojoties skrejceļam.

-     Nella sēž pie kloķiem, Hektors pārliecināti secināja.

-     Kā jūs to varat zināt? Heizela pavaicāja.

-      Bērnijs vada lidmašīnu kā veca meita. Nella jaunībā bija rodeo kovbojmeitene no Džērmistonas pilsēteles, ko varētu iepildīt caurulē, lai uztaisītu klizmu visai pasaulei.

-    Pievaldiet savus apvainojumus! Mans vectēvs no tēva puses bija dzimis Džērmistonā.

-     Nešaubos, ka visādi citādi viņš bija īsts godavīrs.

C-130 Hercules piezemējās, šūpodamās aizripoja pa skrejceļu un pagriezās, lai apstātos pavisam netālu no sagaidītājiem, ar četriem milzīgajiem pretējos virzienos rotējošajiem propelleriem saceļot ap tiem smacējošus smilšu mākoņus. Nella izslēdza motorus un nolaida saliekamo rampu fizelāžas pakaļgalā. Kopā ar Bērniju viņa nāca lejā pa rampu. Nella bija blondīne ar muskuļotu figūru un lelles sejiņu. Viņa bija ģērbusies armijas kombinezonā maskēšanās krāsās. Piedurknes bija nogrieztas, atsedzot lidojoša eņģeļa tetovējumu uz masīvā labā augšdelma. Augumā viņa bija krietni garāka par savu vīru.

-      Saki nu, Hek, kas mums būs jādara par to pusmiljonu? Pazīstot tevi, varu saderēt, ka tas nebūs nekāds vieglais darbiņš, viņa paziņoja sarokodamās.

-     Tu mani pārprati, kā jau vienmēr.

-     Iepazīstini mūs ar savu draudzeni. Nella vērīgi nopētīja Heizelu, cenzdamās pārāk neizrādīt greizsirdību.

-     Tu esi mazliet pārpratuši mūsu attiecības, Nella, mīļumiņ. Šī ir Heizela Benokas kundze mana un tava priekšniece. Tāpēc ieteicams izrādīt viņai pienācīgu cieņu. Nāciet, dosimies uz termināli, kur varēsim parunāt. Visi sakāpa divos Hummvee automobiļos. Štābā viņi apsēdās pie garā galda, un Hektors izstāstīja Voslo pārim par nelaimi, kas piemeklējusi viņu un Heizelu. Kad viņš bija beidzis, visi brīdi klusēja, tad Nella pievērsās Heizelai:

-      Man arī ir meita. Paldies dievam, viņa atradusi labu vīru Austrālijā. Bet es varu iedomāties, kā jūs jūtaties. Pasniegusies pāri galdam, viņa satvēra Heizelas maigo, zīdaino plaukstu ar savu milzu ķepu, kuras ādā bija dziļi ieēdusies motoreļļa un netīrumi. īsi apgrieztie nagi bija aplūzuši un ieplaisājuši. Ja jūs man to lūgtu, es lidotu pat par velti, Benokas kundze.

-      Paldies, Nella. Jūs esat labs cilvēks. To uzreiz var redzēt.

-     Dieva dēļ, dāmas! Izbeidziet šo liriku! Es tūlīt apraudāšos, ja neliksieties mierā, Hektors viņas pārtrauca. Ir tikai viena neliela problēma. Mēs vēl droši nezinām, kad dosimies ceļā un uz kurieni. Bet tas būs tuvu un drīz.

-     Cik drīz? Bērnijs Voslo noprasīja. Mēs nevaram tupēt un gaidīt nedēļām ilgi. Katra uz zemes pavadītā diena sagādā mums zaudējumus.

-    Turi muti, Bērnij Voslo! Nella uzklupa vīram. Vai nedzirdēji, ko es solīju kundzei?

-     Viņam taisnība! Heizela piekrita. Protams, es jums samaksāšu par dīkstāves laiku. Divdesmit tūkstošus dolāru par pirmo uz zemes pavadīto dienu un par katru nākamo par desmit tūkstošiem vairāk.

-    Jums nav tas jādara, Benokas kundze. Nella šķita samulsusi.

-    Ir gan, Heizela atteica. Tagad klausīsimies, ko teiks Krosa kungs.

P

agāja vēl četras dienas, līdz visi bija pilnīgā starta gatavībā.

Ronijs Velss ar trīs vīru komandu aizkuģoja ar MTB gar Līča piekrasti līdz Ras el Mandebai. Kuģis bija noenkurots kādā vientuļā nelielā līcītī Saūda Arābijas piekrastē, mazliet uz ziemeļiem no Jemenas robežas un pāri jūras šaurumam pretī Puntlendai. Tā degvielas tvertnes bija no jauna piepildītas ar kannās līdzi atvesto degvielu, un Ronijs pastāvīgi pa rāciju sazinājās ar Sidi el Razigu.

Lidmašīna Hercules stāvēja pašā tālākajā lidlauka malā, aiz mazās lidostas ēkas. Tās kravas tilpnēs bija ievietoti un nostiprināti trīs Cross Bow tālbraukšanas GM kravas auto un neliela 750 galonu benzīna cisterna uz diviem riteņiem, ko var vilkt ar vienu no kravas automobiļiem. Visi trīs auto bija piekrauti ar aprīkojumu, un katrā no tiem zem brezenta pārsega bija paslēpti divi 50. kalibra Browning smagie ložmetēji. Tos varēja uzstādīt dažu minūšu laikā, un to kaujas jauda bija iespaidīga.

Hektors kopā ar Bērniju un Nellu bija izmēģinājis desanta nomešanas operāciju. Tikko būs zināma mērķa atrašanās vieta, viņi tumsas aizsegā dosies izlūkošanas lidojumā. Bērnijs un Nella jau daudzkārt bija veduši izpletņlēcējus. Viņi labi pārzināja šo procesu. Kad Hektora vienība nolēks, Hercules lidos uz izvēlēto lidlauku pie robežas. Tur tas nolaidīsies, Padijs un Deivs izbrauks automobiļus un dosies uz nogaidīšanas pozīcijām pēc iespējas tuvāk ienaidnieku bāzei, tomēr pietiekami drošā vietā. Saņemot Hektora izsaukumu pa rāciju, viņi trauksies pāri robežai uz iepriekš norunāto tikšanās vietu.

Šie bija abi mazāk vēlamie atgriešanās transportlīdzekļi. Visvairāk Hektors cerēja uz to, ka Hansam Lateganam ar Bannock Oil lielo krievu helikopteru MIL-26 izdosies nokļūt pie viņiem un aizvest visus projām ātri un veikli. Bannock Oil sarkani baltais krāsojums jau bija pārklāts ar zaļi brūniem armijas maskēšanās toņu plankumiem. Helikopters ar pilnu degvielas tvertni gaidīs pie tuvākās robežas.

Heizela bija aizsūtījusi atbildi uz izpirkuma pieprasījumu, apgalvojot Briesmonim, ka viņa dara visu iespējamo, lai sagādātu naudu, taču tik lielas summas iegūšanai būs vajadzīgs laiks. Viņa izteica cerību, ka visa summa būs gatava pārskaitīšanai pēc divdesmit dienām. Nesaņēmusi nekādu atbildi, viņa nemitīgi mocījās raizēs. Tagad atlika vienīgi gaidīt, bet pacietība nebija Heizelas Benokas stiprā puse. Pēc ikdienas telefonkonferences ar padotajiem Hjūstonā un sazināšanās ar pulkvedi Robertsu Pentagonā vēl kaut kā bija jāaizpilda astoņpadsmit stundas.

Katru rītu Hektors kopā ar Heizelu devās sagaidīt vietējo pasažieru lidmašīnu no Abū Zaras galvaspilsētas Aš-Almanas. Viņi nopētīja visu atlidojušo ļaužu sejas, taču Utmana un Tarika nebija to vidū. Arī Heizelas sportiskā izturība nebija bezgalīga, tāpēc skriešanai pa kāpām un niršanai piekrastes ūdeņu koraļļu paradīzē varēja veltīt ne vairāk par septiņām vai astoņām stundām dienā. Par laimi, Heizela izrādījās ļoti laba sarunu biedre, kad bija pamazām sākusi vairāk uzticēties Hektoram un atmetusi pārmērīgo piesardzību. Strīdoties par politiku, viņš pat sāka ievērot nelielas izmaiņas darba devējas sākotnējā nostājā. Tomēr viņa bija un palika dedzīga nāvessoda pretiniece, kas nelokāmi tic cilvēka dzīvības svētumam.

-     Jūs gribat teikt, ka visā pasaulē neviens nelietīgs bandīts nav pelnījis nāvi, lai cik ari ļauns viņš būtu? Hektors noprasīja.

-     Tas jāizlemj Dievam. Nevis mums.

-     Vecais vīrs no padebešiem bieži ir man čukstējis ausī, kad es mērķēju uz kādu nelieti: Nošauj viņu, Hektor, dēliņ! Kad Tas Kungs sauc, Hektors Kross paklausa.

-    Jūs esat īsts pagāns. Heizela nespēja valdīt smaidu. Izrādījās, ka viņa ir gluži veclaicīgi reliģioza un līdz pat sirds dziļumiem tic Jēzus Kristus pastāvīgajai klātbūtnei un visvarenībai.

-     Un jūs tiešām ticat, ka ikreiz, kad nometaties ceļos, Jēziņš uzreiz uztver jūsu raidītos signālus? viņš brīnījās.

-     Gan jau pats redzēsiet, Kros. Gan redzēsiet.

-    Jūs laikam pavisam nesen tērzējāt ar viņu, to var manīt, viņš ķircinādamies ieminējās, un Heizela pasmaidīja mīklaini kā sfinksa. Šādas un līdzīgas sarunas bija labs laika nosišanas veids. Tad kādu vakaru pēc vakariņām viņa atrada lētu koka šaha figūru komplektu un izaicināja Hektoru uzspēlēt. Viņš nebija pieskāries šai spēlei kopš universitātes beigšanas. Viņi apsēdās viens otram pretī pie rūtainā galdiņa, un Hektors drīz vien saprata, ka Heizela nepievērš lielu uzmanību aizsardzībai un paļaujas uz strauju uzbrukumu ar dāmu. Apvienojusi visus torņus, viņa bija gluži vai neuzvarama. Tomēr divreiz Hektoram izdevās ievilināt lamatās viņas karali un dāmu. Izspēlējuši ap duci sīvu cīņu, viņi bija guvuši apmēram līdzvērtīgus panākumus.

Tad, piektajā dienā pēc Bērnija un Nellas ierašanās Sidi el Razigā, Hektors viņai paziņoja: Benokas kundze, šovakar es jūs vedīšu vakariņās, vai nu jūs to vēlaties, vai ne.

-     Turpiniet vien, un varbūt jums izdosies mani pierunāt, viņa atbildēja. Vai man jāsapošas?

-      Manuprāt, jūs izskatāties labi arī tāpat. Viņš aizveda Heizelu trīs jūdzes gar krastu, uz kādu vientuļu pludmali. Viņa vēroja, kā vīrietis prasmīgi sakur ugunskuru un uzstāda iesmus.

-     Redzu, ka jūs protat iekurt uguni kā īsts skauts, bet ko tad cepsiet?

-    Nāciet, jāiet iepirkties. Lai gan līdz saulrietam bija atlikusi tikai stunda, viņi aizpeldēja uz vairākus simtus metru attālo Hektora slepeno koraļļu rifu. Trīs reizes ienirstot, viņi bija noķēruši sešas mārciņas smagu, zemeņsārtu mencu un divus lielus omārus. Heizela ar Burgundijas sarkanvīna glāzi rokā sēdēja uz piknika paklājiņa, sakrustojusi kailās kājas, un vēroja, kā Hektors rosās pie ugunskura.

-     Vakariņas ir galdā, viņš beidzot paziņoja. Viņi ēda, ar pirkstiem plēšot balto sulīgo mencas mīkstumu no asakām un izsūcot omārus no čaulām. Atliekas viņi meta ugunī un vēroja, kā tās sadeg. Tad Heizela piecēlās.

-     Uz kurieni? Hektors laiski apjautājās.

-    Peldēties, viņa atbildēja. Vari nākt līdzi, ja nav slinkums. Viņa ar abām rokām pasniedzās aiz muguras un atsprādzēja bikini krūšturi. Pēc tam aizbāza īkšķus aiz biksīšu jostas un noslidināja tās pār gurniem, ļaujot tām nokrist smiltīs. Paspērusi augstu gaisā mazo košā auduma gabaliņu, viņa brīdi klusēdama stāvēja Hektora priekšā. Viņam sajūsmā aizrāvās elpa. Šis tiešām bija sievietes ķermenis visā daiļumā un plaukumā slaids, ar augstām krūtīm, stingru, plakanu vēderu un krāšņiem gurniem, kas izcēlās pret tievo vidukli, lepojoties ar Etrusku vāzes graciozo izliekumu. Šī bija īsta sieviete, kas neskuva apmatojumu kā modes untumiem pakļautās pornofilmu "zvaigznes". Heizela pavedinoši un draiski iesmējās, raugoties viņam sejā, tad apcirtās un metās skriet pa smiltīm, līdz ielēca seklajos piekrastes viļņos un ar spēcīgiem kraula vēzieniem aizpeldēja dziļākos ūdeņos. Tur viņa šūpojās virs ūdens un smējās, vērodama, kā Hektors lēkā uz vienas kājas, pūlēdamies ātrāk nomest peldbikses.

-      Tūlīt es tevi noķeršu, viltīgā lapsiņa! viņš iesaucās un metās skriet pa liedagu. Heizela iespiedzās tīksmās izbailēs un metās peldēt prom, sakuļot ūdeni baltās putās. Vīrietis drīz viņu panāca, pagrieza ar seju pret sevi un tuvojās ar lūpām viņas mutei. Viņa padevīgi uzlika plaukstas vīrietim uz pleciem, līdz viņu lūpas jau gandrīz saskārās. Tad viņa izslējās augstu virs ūdens, ar visu svaru balstīdamās uz Hektora pleciem, nospiežot viņu dziļi zem ūdens. Kad viņš sprauslādams iznira, kārdinātāja jau bija aizpeldējusi desmit metrus tālāk. Hektors strauji sekoja, bet, tikko pasniedzās, lai bēgli satvertu, viņa savicināja abas kājas augstu gaisā, saliecās kā kabatas nazis un ienira uz galvas melnajās ūdens dzīlēs. Pazaudējis viņu skatienam, Hektors lēnām irās šurpu turpu, raudzīdamies uz visām pusēm, gaidot, kad sieviete atkal iznirs. Viņa parādījās virs ūdens tuvāk uz krasta pusi, un Hektors metās viņu vajāt, augstu vēzēdams rokas un saceldams milzu šļakatas. Viņa atkal ienira kā jūras krauklis, ķerot zivi. Lēni, bet neslēpti viņa vilināja vajātāju atpakaļ seklumā.

Pēkšņi Heizela piecēlās kājās, ūdens sniedzās tikai līdz viduklim. Viņa gaidīja vīrieti pienākam, tad metās skriet tam pretī. Viņi cieši apskāvās, saspiežoties kopā ar slapjajiem augumiem. Viņa sajuta vīrieša iekāri viņš bija tikpat gatavs šim brīdim kā viņa pati. Apvijusi rokas Hektoram ap kaklu, viņa ar kājām apņēma viņa gurnus. Kādu brīdi abi drudžaini šūpojās un gāzelējās ūdenī, līdz atrada īsto līdzsvara pozīciju un viņš dziļi ieslīdēja sievietes ķermenī. Viņai šķita, ka šis pieskāriens sniedzas līdz pat sirdij.

-     Ak mans dievs! Šo brīdi es gaidīju ilgi, tik ļoti, ļoti ilgi, viņa izdvesa, patiesā baudā atdodoties mīļotajam.

T

ermināļa ēkā viņi atgriezās krietni pēc pusnakts. Hektors pavadīja Heizelu līdz istabas durvīm un tur arī gribēja atvadīties ar maigu skūpstu.

-     Beidz ākstīties, viņa iebilda, turot durvis pavērtas. Nāc iekšā!

-     Ko cilvēki teiks?

-     Izsakoties tavā smalkajā stilā man par to nospļauties! Heizela atteica.

-      Lieliska doma! Lai notiek! Klusi iesmējies, viņš iegāja istabā, aizslēdzis aiz sevis durvis. Viņi kopā nomazgājās dušā, ar neslēptu labpatiku nopētot viens otra augumu, noskalodami liedaga smiltis un jūras sāli. Tad viņi likās gultā.

-     Hemingvejs sauca savu gultu par "Dzimteni", Hektors ieminējās, ieslīdēdams palagos.

-      Piekrītu vecajam Ērnijam, Heizela iesmējās, ienirdama palagos otrā gultas pusē un iznirdama no tiem pašā vidū, kur abi satikās. Viņi mīlējās maigi un ar prieku, taču šos laimes brīžus aptumšoja traģēdijas ēna. Kad uz brīdi abu spēki bija izsmelti, viņa apgūlās vīrieša rokās un sāka rūgti raudāt, piespiedusi seju pie viņa kailā pleca. Viņš glāstīja sievietes matus, no sirds juzdams viņai līdzi.

-    Es došos kopā ar tevi atbrīvot Keilu, Heizela paziņoja. Nespēju palikt te viena. Es izturēju tik ilgi, tikai pateicoties tev. Man ir tāds pats rūdījums kā taviem kaujiniekiem. Tu jau saproti, ka neesmu arī nekāda bailule. Tev jāņem mani līdzi.

-     Vai zini, ka tev ir viszilākās un skaistākās acis pasaulē? Hektors ieminējās. Heizela pieslējās sēdus un sašutusi raudzījās viņā.

-     Kā tu vari tādā brīdī mētāties ar stulbiem jociņiem?

-     Es nejokoju, mīļā. Tikai skaidroju, kāpēc tu nevari doties man līdzi. Kad Heizela neizpratnē papurināja galvu, Hektors

turpināja: Iespējams, viss nenoritēs, kā plānots. Varbūt uzreiz netiksim ārā, mums būs jācenšas iekļauties vietējo iedzīvotāju pūlī un slepus izlavīties no valsts. Tādas acis kā tavējās arābi sauc par sātana acīm. Pirmais ienaidnieks, kas ieskatīsies tev sejā, sapratīs, kas tu esi. Ja es tevi ņemtu līdzi, tad Keilas drošas izglābšanas izredzes samazinātos uz pusi. Heizela krietnu brīdi nopietni raudzījās vīrieša sejā, tad viņas pleci saguma un viņa atkal piekļāva seju pie viņa pleca.

-     Šis ir vienīgais iemesls, kāpēc es palikšu tepat, Heizela čukstēja. Es nedarīšu neko tādu, kas mazinātu Keilas cerības izglābties. Tu taču viņu atbrīvosi, Hektor? Tu atvedīsi viņu pie manis?

-    Jā, atvedīšu.

-     Un tu pats? Vai atgriezīsies pie manis? Es tikko esmu tevi atradusi. Nespēju tagad tevi zaudēt.

-     Apsolu, ka atgriezīšos kopā ar Keilu.

-     Es tev ticu, Heizela atbildēja. Viņa aizmiga, cieši apskāvusi mīļoto. Viņas elpa bija tik tikko sadzirdama. Hektors centās nepakustēties, lai neiztraucētu viņas miegu. Heizela pamodās, kad caur aizkariem iespīdēja saullēkta blāzma.

-    Šī ir pirmā reize, kad es nepamostoties nogulēju visu nakti, kopš Keila… Viņa nespēja pabeigt šo teikumu. Es mirstu badā. Ejam brokastīs.

Dūšīgā Nella jau sēdēja ēdamzālē, tiesādama pamatīgu porciju olu kulteņa, bekona un ceptas desas. Viņa paraudzījās uz Heizelu, un abas sievietes šķita bez vārdiem nojaušam viena otras domas. Nella pasmaidīja, atkal nodūrusi skatienu šķīvī.

-     Mazel tov.'[5] viņa nomurmināja savā olu kultenī, un Heizela nosarka. Hektors neparko nespētu noticēt, ka Heizela uz to ir spējīga, tāpēc vēroja šo "dabas parādību" neviltotā pārsteigumā viņam tā šķita vēl skaistāka par saullēktu. Pēc brokastīm viņi devās uz Hummvee. Heizela sēdēja viņam blakus priekšējā pasažieru sēdeklī, un ikreiz, pārslēdzot ātrumus, viņš pieskārās sievietes kājai un viņa kautrīgi pasmaidīja. Hektors novietoja automobili ēnā zem Hercules spārna, jo saule nežēlīgi cepināja jau šajā agrajā stundā. Tagad viņi varēja sadoties rokās. Fokker F-27 Friendship kavējās tikai par pusstundu.

-     Abū Zaras aviolīnijām tā ir liela precizitāte, Hektors paskaidroja, kamēr viņi vēroja, kā lidmašīna lēni pieripo pie termināļa ēkas un izslēdz motorus. Kādi divdesmit pasažieri sāka kāpt lejā pa rampu, un Hektors vēroja tos bez īpašām cerībām. Gandrīz visi bija arābi tradicionālajos apģērbos, ar mantu saiņiem un paunām rokās. Pēkšņi Hektors sastinga un cieši saspieda Heizelas roku.

-     Piķis un zēvele! Tie ir viņi! viņš klusi nolamājās.

-     Kuri? Heizela sarosījās. Man viņi visi izskatās vienādi.

-    Divi pēdējie. Es viņus pazītu pēc gaitas jau jūdzes attālumā. Viņš vienreiz īsi nospieda auto signāltauri un iedarbināja mašīnas motoru. Abi arābi paraudzījās atpakaļ un sāka soļot šurp. Viņi iekāpa aizmugures sēdeklī.

-     Lai miers ir ar jums! Hektors viņus sveicināja.

-    Lai miers ar tevi, viņi vienā balsī atbildēja. Nobraucis vienu jūdzi pa šauru ceļu virs pludmales, Hektors apturēja auto. Heizela pagriezās atpakaļ, lai paraudzītos uz abiem vīriem aizmugurē.

-    Es jūku prātā no nepacietības, viņa atzinās. Man jāzina! Utman, vai uzzinājāt, kur ir mana meita?

-     Jā, Benokas kundze. Mēs viņu atradām. Es biju apmeties Bagdādē pie sava brāļa Ali. Viņš nav tāds kā es. Viņš uzskata, ka mūsu tautai vienīgais īstais ceļš ir džihāda ceļš. Viņš ir džihāda kaujinieks, cieši saistīts ar AI-Qaeda. Ali zina, ka es neatbalstu viņa uzskatus, taču mēs esam brāļi saistīti ar asins saitēm. Viņš nekad man neatklātu džihādistu noslēpumus, tomēr, kad biju pavadījis viņa mājās vairākas nedēļas, viņš sāka zaudēt modrību un lielo slepenību. Parasti viņš svarīgām sarunām izmanto mobilo tālruni un nekad nezvana darba darīšanās no mājām. Pirms dažām dienām, kad Ali domāja, ka esmu devies kopā ar viņa sievu apciemot mūsu kopējos draugus, bet es biju turpat augšstāvā, viņš zvanīja pa mājas telefonu kādam no saviem AI-Qaeda biedriem. Es noklausījos sarunu pie otra aparāta. Viņi apsprieda jūsu meitas sagūstīšanu un ieslodzīšanu, un viens no viņiem ieminējās, ka nolaupītāji ir šeiha hana Tipū Tipa klana locekļi.

-    Tipū Tips! Tāds pats vārds bija stjuartam jaunpienācējam uz "Delfīna" klāja. Bet kas ir šis šeihs? Heizela noprasīja, un Utmans atbildēja:

-     Viņš ir karakungs, kas vada vienu no Puntlendas ietekmīgākajiem klaniem.

Hektors viegli pieskārās Utmana plecam. Vecais draugs, tu kā vienmēr esi lieliski izpildījis uzdevumu, viņš uzslavēja.

-     Pagaidi! Tas vēl nav viss. Utmans skumji pašūpoja galvu. Vai atceries vīrus, kurus pirms daudziem gadiem nogalināji Bagdādē?

Hektors pamāja ar galvu. Trīs džihādistus, kuri bija uzspridzinājuši bumbu ceļa malā. Viņš iesāņus uzmeta skatienu Tarikam. Protams, mēs ar Tariku atceramies viņus.

-     Vai zini, kā viņus sauca?

-      Nē, Hektors atzinās. Acīmredzot viņi visi izmantoja slepenus segvārdus. Pat militārais izlūkdienests nevarēja viņus atpazīt. Un ko tu uzzināji, Utman?

-     Vīrs, kuru tu nošāvi, bija Saladins Gamels Tipū Tips. Viņš bija šeiha hana Tipū Tipa dēls un Ādama Tipū Tipa tēvs. Šeihs ir pieteicis tev asinsatriebību.

Hektors pārsteigts klusēja, bet Utmans turpināja: Burulaivā, ko tu kopā ar Roniju Velsu nogremdēji, uz klāja bija seši vīri. Šeihs hans sūtīja tos atriebt viņa vecākā dēla nāvi. Bojāgājušo vidū bija Gafurs Tipū Tips šeiha piektais dēls. Asinsatriebības rēķins bija dubultojies. Tad šeihs sūtīja trešo dēlu uzmeklēt tevi un atriebt brāļu nāvi…

-     To, kura vārds bija Anvars! Hektors iesaucās. Ak dievs! Viņu es nekad neaizmirsīšu. Viņš man draudēja pat ar pēdējo elpas vilcienu: Mans vārds ir Anvars. Atceries to, Kros, tu, cūka, lielās cūkas pakalpiņš. Parāds nav nokārtots. Asinsatriebība turpinās. Citi nāks mūsu vietā.

Tariks pamāja ar galvu. Un tā ari ir, kā tu saki, Hektor.

-      Kur mēs varam atrast šo radījumu šeihu Tipū Tipu? Hektors noprasīja.

Tariks steidzīgi iesaucās: Es viņu pazīstu. Viņa cietoksnis atrodas Puntlendā.

-    Puntlendā! Šis nosaukums parādās arvien biežāk, Heizela ieminējās.

-      Tā ir dumpinieku province Somālijā. Puntlendā ir Tarika dzimtā puse, Hektors paskaidroja un atkal pievērsās Tarikam. Tieši to mēs visi gaidījām. Ko tu vari pastāstīt par šo nelieti?

-    Tikai to pašu, ko zina visi Puntlendā, Tipū Tipa cietoksnis ir valsts ziemeļrietumos, vietā, ko sauc par Brīnuma oāzi. Tā atrodas uz dienvidiem no provinces galvenā ceļa, līdzās mazam ciematiņam Amīrai.

-      Vai tu pazīsti to apvidu? Hektors noprasīja, bet Tariks papurināja galvu. Pietiekami labi pazīdams savu padoto, Hektors saprata, ka viņš melo vai vismaz slēpj daļu patiesības.

-      Skaidrs. Hektoram vairs nebija vajadzīgi citi apstiprinājumi. Mums jāuzzina viss iespējamais par Tipū Tipu un viņa cietoksni. Jāsagādā tā apvidus kartes. Man jāatgriežas terminālī un jāliek visi pie darba.

Kad viņi atkal bija sapulcējušies pie garā galda, Hektors, pirms ierunājās, visus vērīgi nopētīja.

-       Tagad mēs zinām, uz kurieni būs jādodas. Vai kāds no jums, izņemot Tariku, ir kaut ko dzirdējis par tādu vietu Puntlendā, ko sauc par Brīnuma oāzi, vai Amīras ciematiņu? Tie ir mūsu mērķi. Neviens nepieteicās. Hektors uzrunāja Deivu Imbisu:

-    Deiv, vai vari ieskatīties Google Earth mājaslapā? Tariks parādīs mērķus kartē. Man vajadzīgas tā apvidus satelīta fotogrāfiju kopijas. Jānoskaidro, cik liels attālums jālido. Jānoskaidro, kurš ir tuvākais lidlauks Etiopijā, un attālums pa zemesceļu no tā līdz mērķim. Tad viņš apklusa un paraudzījās uz Bērniju un Nellu. Vai jums ir kāda nojausma par to? Varbūt jūs zināt kādu piemērotu lidlauku?

-      Džig-džigs! Nella iesaucās, spiedzīgi iesmiedamās un iedunkādama Bērnijam ribās ar elkoni, gandrīz nogāžot viņu no krēsla.

-     Tik jocīgs nosaukums lidlaukam? Hektors izbrīnā pacēla vienu uzaci. Interesanti!

-     Nella to tā nosauca, nevis es, Bērnijs iebilda, izsliedamies un berzēdams ribas. Es nezinu, kāds ir īstais nosaukums, varbūt tam nemaz tāda nav. Tas ir vecs Otrā pasaules kara itāliešu armijas lidlauks. Tas ir drausmīgā stāvoklī, bet Hercules nav izlepis.

-     Mēs tur reiz veicām ārkārtas nosēšanos. Nella joprojām ķiķināja. Man bija uznākusi traka gribulības lēkme, un mēs nosēdāmies tur, lai drusku pamīcītos. Tas bija kolosāli! Viens no Bērnija labākajiem sasniegumiem. Nekad to neaizmirsīšu.

Bērnijs saglabāja nopietnu sejas izteiksmi par spīti skaļajiem smiekliem un vaļīgajam noskaņojumam visapkārt.

-     Tas ir ideāli novietots, tikai nepilnas trīsdesmit jūdzes no Puntlendas robežas, un vislabākais ir tas, ka tur nav nekādu varas iestāžu pārstāvju ne policijas, ne imigrācijas dienesta, Bērnijs paskaidroja.

-     Izklausās, kā radīts mums. Parādi Deivam, kur tas atrodas kartē! Nella, kā tev šķiet, vai varēsi savaldīties, atkal nokļūstot tur? Vairs nekādas mīcīšanās darba laikā! Tad Hektors vērsās pie Padija. Padij, sazinies pa rāciju ar Roniju Velsu un pasaki, lai viņš pārvieto MTB pie Puntlendas krasta un atrod drošu noenkurošanās vietu pēc iespējas tuvāk mērķim. Un lai paziņo mums, kad būs tur nokļuvis. Nododot šos rīkojumus, Hektors juta, ka

Tariks visu laiku viņu slepus vēro. Beidzot viņš ieskatījās jaunajam arābam tieši sejā, un tas tikko manāmi pamāja ar galvu, tad piecēlās un izgāja ārā. Hektors brīdi nogaidīja, tad pieteica Padijam O'Kvinnam: Turpini bez manis. Es drīz atgriezīšos.

Viņš devās ārā meklēt Tariku un drīz atrada to aiz kāda kravas auto. Jaunais vīrietis kūpināja cigareti, nicīgi ignorējot smēķēšanas aizlieguma zīmi uz auto sāniem. Ieraudzījis Hektoru tuvojamies, viņš nometa cigareti, nodzēsa to ar zābaka papēdi un aizsoļoja tālāk gar cauruļvadu. Hektors sekoja un atrada viņu notupušos aiz sūkņu iekārtām.

-     Runā ar mani, ak, pravieša izredzētais, Hektors aicināja, notupies blakus arābam.

-      Es nevarēju runāt pārējo klātbūtnē, Tariks paskaidroja.

-     Pat Utmana klātbūtnē ne?

Tariks paraustīja plecus. Vai tev nešķita aizdomīgi, ka Utmans varēja tik daudz uzzināt par Tipū Tipa klanu, noklausoties tikai vienu brāļa telefona sarunu? Es baidos par savas ģimenes drošību, efendi\ Es nevaru riskēt.

-     Tavos vārdos ir patiesība, Tarik. Hektors domīgi pamāja ar galvu. Par spīti dziļajai cieņai un sirsnībai pret Utmanu, viņš kā nelabumu vēderā sajuta mostamies aizdomas par nodevību.

Tariks dziļi ievilka elpu un paziņoja: Mana krustmāte apprecējās ar vīru, kurš dzīvo Amīras ciematā, gandrīz līdzās Brīnuma oāzei. Bērnībā es katru gadu tur pavadīju vairākus mēnešus. Kopā ar brālēniem ganīju kamieļus. Es daudzreiz redzēju Tipū Tipa cietoksni, bet tikai no tālienes. Mana krustmāte strādāja cietoksnī par hana ģimenes kalponi. Bet tas bija ļoti sen, un, iespējams, tagad viņa jau ir mirusi.

-     Bet varbūt tomēr vēl dzīva. Varbūt vēl joprojām strādā cietoksnī. Varbūt viņa zina, kur ieslodzīta meitene. Varbūt viņa vēl aizvien mīl tevi kā jau tuvu radinieku un būs ar mieru parādīt, kā iekļūt cietoksnī un kur atrast meiteni.

-     Varbūt. Tariks pasmaidīja un noglauda bārdu. Viss ir iespējams.

-     Varbūt tev vajadzētu apciemot krustmāti un noskaidrot to.

-     Varbūt. Tariks pamāja ar galvu.

-     Varbūt dodies ceļā jau šonakt. Varēsi izlēkt no lidmašīnas Amīras tuvumā. Es tev iedošu satelīta tālruni. Piezvanīsi man, tikko būsi saticis savus radus. Un tas vairs nav "varbūt".

-    Kā vienmēr, Hektor, klausos un paklausu. Tariks pamāja ar galvu un pasmaidīja vēl platāk. Hektors viegli iedunkāja viņam pa plecu un sāka jau celties kājās, bet Tariks viņu aizkavēja.

-      Pagaidi, man ir vēl kas sakāms. Hektors atkal notupās viņam līdzās. Ja mēs izglābsim meiteni no cietokšņa, mums sekos daudzi vīri. Viņi brauks ar pilnpiedziņas apvidus automobiļiem. Mēs bēgsim kājām kopā ar meiteni. Viņa var būt slima un novārgusi pēc visa, ko tie viņai nodarījuši. Varbūt mums būs viņa jānes.

-     Un ko tu iesaki?

-       Uz ziemeļiem no cietokšņa ir dziļa un klinšaina ieleja. Tā stiepjas septiņdesmit jūdzes no austrumiem uz rietumiem. Kājām mēs varam to šķērsot, bet viņi nespēs mums sekot pat ar pilnpiedziņas apvidus auto. Viņiem būs jābrauc apkārt aptuveni trīsdesmit vai četrdesmit jūdzes uz austrumiem, lai tiktu pāri šai ielejai izkaltušajai upes gultnei. Kad mēs to šķērsosim, būsim apsteiguši vajātājus vismaz par divām vai trim stundām, ja vēl ne vairāk.

-     Tu esi pelnījis balvā simt jaunavu! Hektors smaidīdams paziņoja.

-      Man pietiktu ar vienu, Tariks tāpat ar smaidu atbildēja, bet krietnu. Hektors atstāja viņu tupam sūkņu namiņa ēnā un uztinam jaunu smēķi.

Kad Hektors iegāja štābā, Deivs viņu sauca.

-    Priekšniek, te būs Google Earth satelīta bildes no tā apvidus. Viņš norādīja uz papīra lapām, kas bija izklātas viņa priekšā uz galda. Amīras ciemats ir atzīmēts, bet par Brīnuma oāzi nevaru atrast nekādu norādi.

-    Paskatīsimies. Hektors nopētīja augstas izšķirtspējas fotogrāfiju, tad iebakstīja tajā ar pirkstu. Te tā ir! viņš iesaucās.

-      Mo'jiza. Tas nozīmē "brīnums". Deiv, nosauc koordinātas! Kamēr Deivs tās meklēja, Hektors turpināja pētīt karti. Tagad, zinādams, ko un kur meklēt, viņš uzreiz atrada ieleju upes gultni. Paņēmis Deiva palielināmo stiklu, viņš rūpīgi izpētīja ieleju. Šķiet, ka Tariks nebija kļūdījies ieleju nešķērsoja ne ceļi, ne takas.

Viņš izslējās un devās pie Bērnija un Nellas, kas stāvēja ārpusē pie durvīm, kūpinādami cigaretes. Hektors viņus klusi uzrunāja:

-     Šonakt Tarikam jāizlec no lidmašīnas pēc iespējas tuvāk Amīras ciematam. Es viņu sūtu izlūkot apvidu. Kad viņš būs nolēcis, jūs lidosiet taisnā ceļā uz Džig-džiga lidlauku ar Padiju un viņa komandu, kas būs lidmašīnā. Viņi izkāps un izkraus savus braucamos, bet jūs pēc tam atgriezīsieties Sidi el Razigā. Viņš paraudzījās uz Heizelu, kas ari bija iznākusi no štāba. Hektors saprata, ka nebūtu labi atstāt viņu vienu Sidi el Razigā mocīties bezdarbībā un raizēs.

-      Mēs ar Benokas kundzi lidosim jums līdzi uz Amīru un Džig-džigu. Heizela piekrītoši pamāja ar galvu, un Hektors atkal uzrunāja Bērniju:

-     Aprēķini lidošanas ilgumu katram lidojuma posmam. Mums jānokļūst Džig-džigā, kad vēl ir pietiekami gaišs, lai nosēstos. Nedrīkst lieki piesaistīt uzmanību, pārāk ilgi riņķojot pa tā apkaimi. Kā tev šķiet, vai varēsi uzreiz atrast lidlauku?

-     Muļķīgs jautājums, Nella atbildēja. Neaizmirsti, ka mēs jau iepriekš esam tur bijuši. Viņa uzlika uz deguna lasāmās brilles koši oranžos plastmasas rāmjos un kopā ar Bērniju sāka aprēķinus ar kabatas kalkulatoru. Jau pēc dažām minūtēm Nella

H

ektors un Heizela stāvēja Hercules kabīnes aizmugurē un pāri pilotu galvām vēroja Āfrikas saulrietu. Heizela viegli atbalstījās pret vīrieša plecu. Pēdējie saules stari apspīdēja tālās kalnu virsotnes, liekot tām iekvēloties bronzas un svaigi kalta zelta krāsā. Zeme tieši zem viņiem jau bija iegrimusi tumsā, un tikai niecīgi gaismas punktiņi iezīmēja reti izkaisītos Puntlendas ciematus un apdzīvotās vietas.

-    Tik skaisti, Heizela čukstēja, bet es nespēju priecāties, jo zinu, kāds ļaunums aiz tā slēpjas. Keila ir kaut kur tur lejā. Drīz visu apkārtni bija apņēmusi tumsa un virs galvas iemirdzējās zvaigžņu tūkstoši. Nella pagriezās sēdeklī un noņēma austiņas.

-     Tagad es sākšu laisties lejā. Hektor, divdesmit minūtes līdz lēkšanas zonai. Liec savam cilvēkam sagatavoties. Hektors devās uz galveno kabīni. Vairākums Padija vīru bija sakāpuši savās mašīnās un iekārtojušies ērtās guļvietās. Bet Tariks gaidīja Hektoru pie aizmugures lūkas. Viņš bija ģērbies somāļu zemnieka drēbēs, jēlādas sandalēm kājās, kazādas somu ar līdzpaņemtajām mantām piesējis pie jostas. Kamēr Hektors palīdzēja viņam piesprādzēt izpletni, viņi ātri atkārtoja norunātos kontakta un atpazīšanas signālus.

-     Desmit minūtes līdz lēkšanas zonai! skaļrunī atskanēja Nellas balss. Heizela pienāca, lai paspiestu Tarika roku.

-     Šī nav pirmā reize, kad jūs, Tarik, riskējat ar dzīvību manis dēļ. Gan es atradīšu iespēju jums par to atlīdzināt.

-     Es neprasu nekādu atlīdzību, Benokas kundze.

atkal pacēla galvu. Viss skaidrs, izlidošana no šejienes precīzi pulksten 20:00. Kas nokavēs, paliks uz zemes.

-    Tad es lūgšu, lai Allāhs jūs svētī un pasargā, viņa apsolīja, un tajā brīdī skaļrunī atkal atskanēja Nellas balss:

-     Piecas minūtes līdz lēkšanas zonai. Es tūlīt atvēršu aizmugures lūku. Pārliecinieties, ka esat piesprādzējušies. Rampa nolaidās ar troksni, un lidmašīnā iebrāzās vēsais nakts gaiss, plivinot pasažieru matus un drēbes.

-     Es redzu Amīras gaismiņas tieši priekšā, Nella dziedošā balsī paziņoja. Viena minūte līdz lēcienam. Tad viņa sāka sekunžu atskaiti: Pieci, četri, trīs, divi un aiziet! Aiziet! Aiziet!

Tariks paskrēja uz priekšu un ar galvu pa priekšu izlēca pāri rampas malai. Propellera saceltā gaisa straume uzreiz aiznesa viņu projām tumsā. Nella aizvēra aizmugures rampu un pamazām palielināja dzinēja jaudu. Lidmašīna atkal cēlās augstāk un uzņēma kursu uz Džig-džigu.

Lidlauku viņi sasniedza rītausmā. Tajā bija vecas ēkas drupas bez jumta, ar pussagruvušām sienām. Taču pat pēc septiņdesmit aizmirstības gadiem bija saskatāmi nelieli balti krāsotu akmeņu krāvumi, kas iezīmēja skrejceļu. Vienīgā dzīvības pazīme bija mazs zēns, kazu gans, kas, ietinies sarkanā segā, sildījās pie vārgi kūpoša ugunskura līdzās savam ganāmpulkam uz kalna nogāzes virs lidlauka. Pēc ugunskura dūmiem Nella varēja noteikt vēja virzienu. Kad Hercules, motoriem rēcot, pārlidoja zemu tiem virs galvas, ganiņš un kazas pārbīlī aizmuka. Nella nosēdināja lielo lidaparātu tik viegli kā taurenīti uz rozes zieda. Tad lidmašīna lēkājot un gāzelējoties aizripoja pa grambaino zemi, līdz apstājās krietnu gabalu pirms skrejceļa beigām. Nella atkal nolaida aizmugures lūku, un nelielā trīs auto vienība Padija vadībā nobrauca pa rampu. Padijs uz atvadām pamāja ar cimdoto roku, un kolonna aiztraucās tumsā atpakaļ uz Somālijas robežas pusi. Nella atkal iedarbināja motorus, apgrieza Hercules pretējā virzienā, un viņi pacēlās gaisā, pavadījuši zemē tikai piecas minūtes.

-     Līdz mājām jālido piecarpus stundas, Hektors paziņoja, apliekot roku ap Heizelas pleciem. Nespēju iedomāties, kā lai pavadām šo laiku.

-     Mūsu rīcībā ir visa šī lielā kravas telpa, Heizela norādīja. Vai drīkstu kaut ko ieteikt?

-     Es protu lasīt tavas domas un atzīstu, ka šis ieteikums ir lielisks. Benokas kundze, jūs esat ģēnijs.

T

ariks atrada kādu skudrulāča alu un paslēpa tajā izpletni un izpletņlēcēja ķiveri. Aptina ap galvu turbānu un uzmeta plecā kazādas somu. Laižoties lejā, viņš bija rūpīgi ievērojis, kurā pusē atrodas ciemats. Tajā vīdēja tikai pāris blāvu gaismiņu, un viņš apbrīnoja Nellas Voslo pārsteidzoši aso redzi, kas ļāva viņai tās saskatīt no 10 000 pēdu augstuma. Viņš aizsoļoja uz ciemata pusi un jau pēc pusjūdzes sajuta virtuves pavardu dūmu smaržu un kazu un cilvēku spēcīgo smārdu. Tuvojoties ciematam, ierējās kāds suns, tad vēl viens, bet vietējie ļaudis nemodās. Kopš Tarika iepriekšējās ciemošanās bija pagājuši desmit gadi, taču debesīs spīdēja mēness sirpis, kas pietiekami apgaismoja ceļu, ļaujot nedzirdami lavīties starp būdiņām ar salmu jumtiem. Krustmātes māja bija trešā aiz akas. Viņš pieklauvēja pie durvīm, un pēc brīža aiz tām atskanēja klusa sievietes balss:

-     Kas tur ir? Ko jums vajag tik vēlu naktī? Es esmu kārtīga sieviete. Ejiet prom!

-     Es esmu Tariks Hakams, meklēju savas mātes māsu Tahīru.

-    Uzgaidiet! atbildēja neredzamā sieviete. Tariks dzirdēja, kā viņa staigā pa istabu, tad nočerkstēja un uzliesmoja sērkociņš. Caur plaisām māla kleķa sienās uzspīdēja silti dzeltena petrolejas lampas gaisma. Beidzot durvis piesardzīgi pavērās un parādījās sieviete, kas vērīgi raudzījās viņā.

-     Vai tiešām tas esi tu, Tarik Hakam? viņa jautāja, paceļot lampu, lai tā apgaismotu atnācēja seju. Jā, viņa kautrīgi nočukstēja. Tas tiešām esi tu. Vairs nekautrēdamās, viņa ļāva plīvuram noslīdēt no sejas.

-     Kas tu esi? Viņš ielūkojās sievietes sejā. Viņa bija jauna un ļoti glīta. Sejas vaibsti šķita it kā pazīstami.

-     Cik žēl, ka tu mani nepazīsti, Tarik. Es esmu tava māsīca Dalijaha.

-     Dalijaha! Tu esi izaugusi tik liela! Meitene kautrīgi ieķiķinājās un atkal aizsedza muti un degunu ar plīvuru. Pirms desmit gadiem viņa bija mazs skuķēns, kas apnicīgi vilkās visur līdzi lielajam brālēnam. Tad viņa staigāja netīros īsos brunčos, izspūrušiem matiem un sakaltušiem puņķiem notrieptu seju, pa kuru rāpoja mušas.

-     Tu ari esi izaudzis liels, viņa atbildēja. Es jau domāju, ka nekad vairs tevi neredzēšu. Es bieži tevi atcerējos, gribēju zināt, uz kurieni esi devies, ko dari. Viņa pakāpās sāņus, turēdama durvis atvērtas. Pieliecies zem zemās aplodas, Tariks paspraucās jaunajai sievietei garām. No šī vieglā pieskāriena viņa elpa nezin kāpēc kļuva straujāka.

-     Dalijaha, vai mana krustmāte ir mājās?

-     Mana māte ir mirusi, Tarik, lai Allāhs sargā viņas dvēseli. Es atgriezos Amlrā sērot par viņu.

-     Lai viņa rod laimi paradīzē, Tariks nočukstēja. Es nezināju par viņas nāvi.

-     Viņa ilgi un smagi slimoja.

-      Un kā tu pati dzīvo, Dalijaha? Vai tev ir kāds aizstāvis? Tēvs vai brāļi?

-    Mans tēvs jau piecus gadus kā miris. Visi brāļi izklīduši. Devušies uz Mogadlšo, lai cīnītos Allāha armijā. Es šeit esmu viena. Bridi klusējusi, viņa turpināja: Šeit ir sveši vīri, ļauni un rupji. Es baidos no viņiem. Tāpēc ari uzreiz nevēru tev vaļā durvis.

-     Kas ar tevi notiks tālāk?

-     Māte pirms nāves sarunāja man darbu Brīnuma oāzē. Es atgriezos šeit tikai apglabāt māti un pavadīt sēru laiku. Tagad sēru dienas ir galā un es atgriezīšos darbā cietoksni. Viņa ieveda viesi caur mazo virtuves piebūvi būdas dziļākajā telpā. Nolikusi lampu, viņa pievērsās Tarikam. Vai esi izsalcis, brālēn? Man ir dažas dateles un neraudzētas miklas maize. Un arī sarūdzis kazas piens. Viņa dedzīgi centās iepriecināt viesi.

-    Paldies, Dalijaha. Man arī ir līdzi ēdiens. Varam paēst kopā. Atvēris ādas somu, viņš izņēma armijas pārtikas devas paku. Meitenes acis iemirdzējās, to ieraugot. Tariks saprata, ka viņa droši vien kādu laiku dzīvojusi pusbadā. Viņi apsēdās ar sakrustotām kājām uz māla klona grīdas viens otram pretī, salikuši vidū mazās emaljētās bļodiņas, un Tariks vēroja, kā māsīca ar baudu remdē izsalkumu. Viņa juta, ka viesis viņu vēro, un nepacēla skatienu, taču ik pa brīdim viegli pasmaidīja. Kad viņi bija paēduši, Dalijaha izskaloja bļodiņas un atkal apsēdās pretī brālēnam.

-    Tu teici, ka strādā cietoksnī? viņš pārjautāja, un meitene pamāja ar galvu.

-     Man tur, cietoksnī, ir darīšanas, viņš paziņoja, un māsīca uzmeta viņam ziņkāru skatienu.

-     Vai tāpēc esi ieradies? Viņš nolieca galvu, un meitene turpināja iztaujāt: Un kas tev tur meklējams, brālēn?

-     Meitene. Jauna baltādainā meitene ar gaišiem matiem. Dalijaha izbīli noelsās un aizsedza muti ar plaukstu. Viņas acis satumsa no sašutuma un bailēm. Tu viņu pazīsti! Tariks nešaubīgi secināja. Viņa klusēdama nodūra galvu un raudzījās zemē zem kājām.

-     Esmu ieradies, lai aizvestu viņu atpakaļ pie ģimenes.

Dalijaha skumji pašūpoja galvu. Piesargies, Tarik Hakam.

Tā runāt ir bīstami. Es baidos par tevi.

Krietnu laiku abi klusēja, un Tariks redzēja, ka meitene bailēs nodrebinās.

-     Vai tu man palīdzēsi, Dalijaha?

-     Es pazīstu šo meiteni, viņa ir mana vienaudze. Taču viņi to atdeva saviem kaujiniekiem izpriecām. Dalijahas balss bija

tik tikko sadzirdama. Viņa ir slima. Cieš no savainojumiem, ko viņi nodarījuši. Un novārgusi no vientulības un bailēm.

-     Aizved mani pie viņas, Dalijaha. Vai vismaz parādi ceļu. Kādu brīdi klusējusi, viņa ierunājās: Ja es izdarīšu, kā tu lūdz,

viņi zinās, ka tieši es aizvedu tevi pie viņas. Tad man nodarīs to pašu, ko viņai. Ja aizvedīšu tevi pie viņas, tad vairs nedrīkstēšu palikt šeit. Tarik, vai ņemsi mani līdzi, kad dosies projām? Vai pasargāsi mani no viņu dusmām?

-    Jā, Dalijaha. Es ņemšu tevi līdzi ar lielāko prieku.

-      Tad es tev palīdzēšu, brālēn Tarik Hakam. Viņa bikli pasmaidīja, un tumšās acis lampas gaismā iemirdzējās.

T

ariks bija notupies zem klintsradzes ar skatu uz austrumiem.

Tur viņš bija paslēpies jau drīz pēc tumsas iestāšanās. Viņš domāja par savu māsīcu Dalijahu, vēl aizvien pārsteigts par viņas brīnumaino pārtapšanu no bērna par sievieti. Šīs domas viņam sagādāja prieku. No rīta, kad viņa atstāja Tariku, lai dotos uz četras jūdzes attālo Brīnumu oāzi, viņa pieskārās brālēna rokai un teica: Es gaidīšu tevi atnākam. Viņš paberzēja roku pieskāriena vietā un pasmaidīja.

No šīm domām Tariku iztraucēja tāls, apslāpēts troksnis debesīs. Viņš palūkojās augšup, taču bija redzamas tikai zvaigznes. Piešķiebis galvu, viņš ieklausījās uzmanīgāk. Troksnis kļuva skaļāks. Tariks piecēlās un paņēma Dalijahas iedoto veco petrolejas kannu ar nogrieztu vāku un izgāja klajumā. Tur viņš sakrāva ap kannu iepriekš savāktos akmeņus kā atbalstu. Viņš atkal ieklausījās, un tagad vairs šaubu nebija. Tā nepārprotami bija jaudīgo lidmašīnas motoru rūkoņa. Izņēmis no somas flotes avārijas signālraķeti, Tariks parāva aizdedzes lenti un iemeta raķeti petrolejas kannā. Pats atkāpās tālāk. Raķete uzliesmoja, un

no kannas pacēlās dūmi ar sēra smaku. Viss sarkanais spožums bija novirzīts augšup debesīs. Motoru rūkoņa pieņēmās spēkā, līdz nonāca gandrīz tieši virs galvas.

N

ellas balss skaļrunī paziņoja: Redzu sarkano signālraķeti.

Divas minūtes līdz lēkšanas zonai. Atveru aizmugures lūku. Hektors bija sadalījis savu vienību divās grupās pa pieciem vīriem. Viņš ar savu grupu lēks pirmais, un tūlīt pēc tam sekos Utmans ar savu četrinieku. Viņi visi bija ģērbušies arābu drēbēs un aptinuši sejas ar melnām šallēm, bet virsū uzvilkuši bruņujakas un kaujas ķiveres, tāpat katram tīkla jostā bija izdzīvošanas komplekta paka un desmit aptveres šauteņu munīcijas, kā ari kaujas nazis ar maksti. Cross Bow ieroču pārzinis bija noasinājis to asmeņus asus kā bārdas nazis.

-     Pirmā grupa, celties kājās! Hektors pavēlēja, un visi piecēlās un uzmanīgi tuvojās atvērtajai aizmugures lūkai. Ieslēgt signāllukturīšus! Katram no viņiem ķiveres priekšpusē ar elastīgu lenti bija piestiprināts mazs lukturītis ar dienasgaismas spuldzi. Viņi pasniedzās un ieslēdza tos. Spuldzītes bija tonētas zilā krāsā, un to mestā gaisma bija pietiekami vāja, lai ienaidnieki no zemes to nesaskatītu, bet viņiem pašiem šie sīkie gaismas punktiņi labi noderēs lēciena laikā, lai cits citu nepazaudētu. Heizela piecēlās no sola, kur bija sēdējusi līdzās Hektoram, pienāca un apskāva viņu.

-    Es mīlu tevi! viņa čukstēja, un viņš bija pirmais vīrietis pēc ļoti ilga laika, kam viņa teica šos vārdus. Atgriezies. Noteikti atgriezies pie manis. Skaļrunī Nellas balss sāka sekunžu atskaiti pirms lēciena.

-    Es mīlu tevi tā, ka nespēju pat izteikt, Hektors atbildēja un noskūpstīja mīļoto, notriepjot viņas vaigu ar maskēšanās krāsu. Viņš maigi ar īkšķi noslaucīja tumšo švīku. Es atgriezīšos kopā ar Keilu. Heizela pagriezās un steidzīgi aizskrēja uz lidmašīnas priekšgalu, uz pilota kabīnes pusi. Viņa negribēja, lai Hektors redz viņu raudam. Pirms viņa bija tikusi līdz kabīnei, Nella skaļrunī deva komandu lēkt.

-     Pirmā grupa! Aiziet! Aiziet! Heizela aši pagriezās, lai vēl pēdējoreiz paraudzītos uz Hektoru, bet viņš jau bija pazudis nakts melnajā rīklē.

Lai stabilizētu brīvo kritienu, Hektors gaisa strāvās pagriezās zvaigznes pozā uz vēdera un uzreiz sāka ar skatienu meklēt Tarika sarkano signālraķeti. Viņš to pamanīja tālu lejā, apmēram 45 grādu leņķī pret vertikālo virzienu. Tad viņš palūkojās apkārt, meklējot pārējo lēcēju zilās gaismiņas. Kad bija atradis visas četras, viņš ar vieglām roku, kāju un ķermeņa kustībām airējās gaisā, lai nonāktu grupas priekšgalā. Krītot lejup un tuvojoties sarkanajai raķetei, visi turējās cieši kopā. Hektors ieskatījās altimetrā un hronometrā. Kritiena ilgums bija mazliet vairāk par minūti. Viņi jau bija sasnieguši maksimālo ātrumu, un zeme strauji tuvojās. Kad viņi bija tikai nepilnus 450 metrus virs zemes līmeņa, viņš ar rokas mājienu deva pavēli atvērt izpletņus un izretoties. Tagad bija vieglāk manevrēt, un viņi izklīda vieglajā vējiņā, lai nolaistos kā dzērvju bars divdesmit soļus no kvēlojošās sarkanās raķetes. Visi piezemējās gandrīz vienlaicīgi un, paliekot stāvam kājās, izspieda gaisu no izpletņu kupoliem. Uzreiz visi sastājās aplī aizsardzības pozīcijās, mērķējot visapkārt ar ieročiem.

-     Tarik! Hektors klusi uzsauca. Parādies!

-    Tas esmu es, Tariks Hakams. Viņš piecēlās no slēptuves aiz akmeņu kaudzes. Nešaujiet! Tariks izskrēja pretī Hektoram, un viņi sarokojās ar dubulto tvērienu.

-     Vai viss kārtībā? Hektors noprasīja. Kur ir tā meitene, tava māsīca? Tariks no rīta bija īsumā pastāstījis par viņu pa satelīta telefonu.

-     Viņa ir cietoksnī. Viņa aizvedīs mūs uz Benoku meitas kameru.

-     Vai viņai var uzticēties? Hektors stingri noprasīja. Atrast pazīstamu cilvēku, kas strādā cietoksnī, bija gluži pārsteidzoša veiksme, bet tāda viņam vienmēr izraisīja aizdomas.

-     Viņa ir mana asinsradiniece, Tariks atbildēja un gandrīz piebilda: Un manas sirds pavēlniece. Tomēr viņš negribēja pārsteidzīgi izaicināt likteni.

-     Labi, lai tā būtu. Hektors pasniedza Tankam līdzpaņemto rezerves šauteni un izdzīvošanas paku. Tajā brīdī no tumšajām debesīm iznira Utmans ar savu četru vīru grupu un piezemējās cieši līdzās viņiem. Tariks apgāza kannu un apbēra degošo raķeti ar akmeņiem. Pārējie locīja un slēpa izpletņus.

Dažu minūšu laikā viņi bija gatavi doties tālāk, un Hektors pavēlēja: Tarik, ej pa priekšu! Kustamies veicīgi!

Viņi sekoja Tarikam, rūpīgi ievērojot noteiktus intervālus. Turot ieročus šaušanas gatavībā, viņi veiklā solī virzījās uz priekšu pa kazu iemītu šauru taku. Pēc četrdesmit četrām minūtēm grupiņa bija sasniegusi pirmās oāzes palmas un atkal izveidoja aizsardzības apli, tikai šoreiz guļus uz vēdera ar paceltām galvām. Tariks deva zīmi, ka priekšā ceļš ir drošs, un Hektors pamāja ar roku, ļaujot iet. Tariks aizlavījās starp koku stumbriem. Utmans pierāpoja pie Hektora.

-     Uz kurieni Tariks aizgāja? viņš čukstēja. Kāpēc mēs te apstājāmies?

-     Tarikam cietoksnī ir kāds pazīstams cilvēks. Viņš devās to satikt un pēc tam ievedīs mūs pa sānu vārtiem.

-     Es neko par to nezināju. Kas tas ir par cilvēku? Vīrietis vai sieviete? Kāds no Tarika radiniekiem?

-     Kāda tam nozīme? Hektoram sāka mosties nelāgas aizdomas. Utmans bija pārāk ziņkārīgs.

-     Tu man neko par to neteici, Hektor.

-     Tāpēc, ka tev tas nebija jāzina līdz šim brīdim, Hektors atbildēja, un Utmans pagrieza viņam muguru. Visa viņa stāja pauda dusmas. Vai viņš bija sarūgtināts par to, ka Hektors viņam neuzticējās? Parasti Utmans tā neizturējās. Hektors iedomājās: varbūt draugs jau ir par vecu šai spēlei? Vai viņš sāk zaudēt savaldību? Hektors nespēja pieļaut kādu vēl ļaunāku iespējamību. Pēkšņi izlēmis, viņš pieskārās Utmana rokai, liekot tam pagriezties un ieskatīties viņa sejā.

-     Utman, tu ar savu grupu paliksi šeit kā atbalsta vienība. Ja cietoksnī saskriesimies ar ienaidnieku, būs jābēg ārā lielā steigā. Tev jāgaida šeit, lai mūs piesegtu. Vai saprati?

-     Es vienmēr esmu bijis tev līdzās, Utmans rūgti noteica. Viņš tiešām bija pārmērīgi sadrūmis, un tas tikai vēl vairāk nostiprināja Hektora lēmumu neņemt šo vīru līdzi Briesmoņa midzenī.

-    Šoreiz ne, vecais draugs, viņš atbildēja, un Utmans, neteicis ne vārda, aizrāpoja atpakaļ uz savām pozīcijām kopā ar otro grupu. Nedomādams vairs par viņu, Hektors vērīgi raudzījās oāzes palmu birzī. Pamanījis kustīgu ēnu, vieglu un nedzirdamu kā naktstauriņš, viņš klusi, melodiski iesvilpās. Atbildes svilpiens atskanēja nekavējoties, un Tariks klusi iznira no ēnām starp palmu stumbriem. Viņam līdzās bija kāda trausla auguma būtne garā, melnā kleitā.

-    Tā ir mana māsīca Dalijaha, Tariks paziņoja, kad abi nometās zemē līdzās Hektoram. Viņa stāsta biedējošus jaunumus. Hana kaujinieki lielā uztraukumā esot kaut kam gatavojušies. Gandrīz visi garnizona vīri aizsūtīti uz ziemeļu sektoru aiz mošejas.

-     Kāpēc? Hektors vaicāja meitenei.

-     Nezinu. Viņas balss bija klusa un maiga.

Hektors brīdi apdomājās. Vai tajā ziemeļu sektorā, uz kurieni aizsūtīja kaujiniekus, ir kādi vārti? viņš jautāja.

-    Jā, ir, Dalijaha atbildēja, bet tie nav galvenie.

-      Vai tu gatavojies ievest mūs cietoksnī pa tiem vārtiem?

-    Nē! Viņa papurināja galvu. Austrumu mūrī aiz virtuvēm ir vēl viena ieeja. Pavisam šauri vārtiņi, kur var iziet cauri tikai pa vienam. Tos izmanto pavisam reti, un tikai nedaudzi zina par to esamību. Es biju domājusi ievest jūs pa tiem.

-     Vai tie ir aizslēgti?

-     Jā, bet man ir viena no atslēgām. Šorīt slepus izvilku no galvenā pavāra kabatas. Viņš vēl nav pamanījis tās pazušanu.

-     Sargi? Vai šos vārtus apsargā?

-    Nekad neesmu redzējusi pie tiem sargus. Es šonakt pa turieni iznācu. Ceļš bija brīvs, un tuvumā neviena nebija.

-    Tarik, šķiet, ka tava māsīca ir gudra un drosmīga sieviete. Hektors vērīgi paraudzījās viņā, taču caur plīvuru seja nebija saskatāma.

-     To es zinu, Tariks nopietni apstiprināja.

-     Vai viņa ir precējusies?

-     Vēl ne, Tariks atbildēja, bet varbūt drīz būs. Dalijaha kautrīgi nolieca galvu un neko neteica. Viņa iesaka mums vēl kādu laiku nogaidīt šeit un doties uz cietoksni mazliet vēlāk. Lai tur norimstas lielā rosība.

-    Un cik ilgi mums, viņasprāt, šeit jāgaida? Hektors jautāja, un Tariks norādīja uz mēnesi, kas tikko bija pacēlies aiz palmu birzs. Līdz pilnmēnesim bija piecas dienas.

-      Mums jāgaida, līdz tas būs vienā līmenī ar garāko palmu. Tad sargu modrība būs atslābusi un daži varbūt pat būs aizgājuši gulēt.

-     Apmēram pusotra stunda, Hektors secināja un ieskatījās rokaspulkstenī. Viņš aizrāpoja uz Utmana grupas slēptuvi un dažos īsos vārdos izstāstīja savus nodomus. Tad tāpat rāpus atgriezās savas grupas priekšgalā. Viņi klusēdami nekustīgi gulēja, kamēr izgaismotais minūšu rādītājs gausi virzījās pa rokaspulksteņa ciparnīcu. Saspringto klusumu pēkšņi pārtrauca šakāļu pāra gaudošana un smilkstēšana cietokšņa mūru pakājē. Tiem uzreiz atsaucās apdullinoši skaļa suņu bara riešana mūru iekšienē.

-     Ak mans dievs, Dalijaha, cik suņu hanam ir cietoksnī?

-     Daudz. Viņam patīk iet ar tiem medībās.

-     Un ko viņš medī gazeles, antilopes, šakāļus?

-    Jā, arī visus šos dzīvniekus, Dalijaha atbildēja, bet vislabāk viņam patīk ļaužu medības.

-     Ļaužu? Hektors to nespēja aptvert. Tu gribi teikt viņš medī cilvēkus? Viņa pamāja ar galvu, un mēnesgaismā gar plīvura malu viņas acīs iemirdzējās asaras.

-     Tieši tā. Vīriešus un sievietes, kas viņu sadusmojuši. Daži no tiem bija mani radinieki un tuvi draugi. Hana pakalpiņi izved tos tuksnesī un palaiž bēgt. Bet hans ar saviem dēliem vajā viņus ar suņiem. Viņiem tā ir lieliska izprieca tie smiedamies noskatās, kā suņi saplosa upurus. Viņi ļauj suņiem apēst nogalinātos upurus. Hans uzskata, ka tas padara suņus niknākus.

-    Tas gan ir viens jauks, sirsnīgs večuks! Nevaru vien sagaidīt, kad beidzot tiksimies, Hektors nomurmināja. Viņi nogaidīja, līdz suņu riešana apklust un mēness paceļas virs palmu galotnēm. Tikai tad viņi izkustējās.

-Tarik, laiks doties! Saki, lai Dalijaha iet pa priekšu. Mēs sekosim drošā attālumā. Ja meitene satiks kādu no cietokšņa, viņai jācenšas novērst tā uzmanību, lai mēs paspētu to apklusināt, pirms tas saceļ trauksmi. Tu ej tūlīt aiz viņas, bet es ar pārējiem sekošu nopakaļ. Meitene ātri un droši devās uz priekšu. Vīri sekoja viņai ārā no palmu birzs un augšā pakalnā. Tagad Hektors pirmoreiz kārtīgi ieraudzīja cietoksni. Draudīgs un melns tas slējās pār viņiem. Nebija redzama ne mazākā gaismiņa, un vēsajā mēnesnīcā akmens mūru blāķis šķita kā izmiris. Uz to veda stāva taka. Meitene soļoja augšup, nepalēninot gaitu. Tagad viņu priekšā slējās augsti akmens mūri, kas šķita drūmi un nepielūdzami kā aizvēsturisks briesmonis, kas slēpnī uzglūn laupījumam. Pēkšņi Dalijaha nogriezās no galvenās takas un sāka iet pa gandrīz nemanāmu šauru celiņu, kas stiepās gar mūru pamatni. Viņi pagāja garām smirdošām atkritumu kaudzēm, kas bija samestas no augšas pāri mūriem. Šakāļi, kas tajās rakņājās, aizbēga, pamanot viņus tuvojamies. Beidzot Dalijaha apstājās pie grāvīša, kas bija savienots ar zemu arku cietokšņa mūri. Arkas atverei priekšā bija sarūsējuši dzelzs režģi. Caur tiem plūda cilvēku izkārnījumu straume, izplatot neciešamu smirdoņu. Dalijaha pārkāpa pāri grāvītim un iegriezās kādā gandrīz nemanāmā mūra nišā, tik šaurā, ka caur to varēja iziet tikai pa vienam. Viņa pazuda skatienam, un viri zosu gājienā sekoja mūra spraugā. Viņi kāpa augšā pa stāviem, nelīdzeniem akmens pakāpieniem, un Dalijaha sagaidīja viņus pašā augšā, pie zemām, masīvām koka durvīm ar dzelzs apkalumiem.

-    Tagad mums jāturas cieši kopā. Šeit var viegli apmaldīties, viņa čukstēja un izvilka no tērpa krokām smagu, senlaicīgu atslēgu. Ielika to slēdzenē un no visa spēka pagrieza. Tad atspiedās ar plecu pret durvīm, līdz tās čīkstēdamas atvērās. Pieliekusies zem zemās akmens aplodas, viņa iegāja pa durvīm. Viri sekoja. Meitene atkal aizvēra durvis aiz pēdējā nācēja.

-    Neslēdz ciet. Promejot būs jāsteidzas, Hektors klusi nočukstēja. Blīvā, necaurredzamā tumsa šķita kā smags slogs uz pleciem. Hektors ieslēdza mazo ķiveres lukturīti, un pārējie sekoja viņa piemēram. Dalijaha veda viņus pa līkumainu gaiteņu un caurstaigājamu kambaru labirintu. Bija dzirdamas klusas skaņas sieviešu balsis un smiekli kādā istabā, skaļa vīrieša krākšana citā. Beidzot Dalijaha pacēla roku, liekot visiem apstāties.

-     Gaidiet šeit, viņa čukstus teica Tarikam. Izslēdziet gaismas un stāviet klusu. Es iešu palūkoties, vai var droši iet tālāk. Viņa aizslīdēja pa šauro gaiteni. Viri notupās uz grīdas atpūsties, turot ieročus gatavībā. Drīz vien Dalijaha atgriezās ašiem, nedzirdamiem soļiem.

-      Pie meitenes istabas durvīm ir divi sargi. Tas ir savādi. Parasti ir pieci vai seši. Šovakar visi pārējie laikam aizsūtīti uz Ziemeļu vārtiem. Pie viena no šiem būs istabas atslēga. Sekojiet man. Tikai pavisam klusu. Hektors un Tariks piegāja viņai cieši klāt no abām pusēm. Pagājusi nelielu gabalu, viņa atkal apstājās un norādīja uz priekšu. Tur gaitenis pēkšņi sazarojās, taisnā leņķī vedot uz abām pusēm. Aiz stūra bija dzirdamas vīriešu balsis, un uz sienas un griestiem atspīdēja dzeltena lampas gaismas atblāzma. Hektors uzmanīgi ieklausījās un secināja, ka tur ir vismaz divi vīri, kas vienmuļās balsīs skandē lūgšanas. Tad viņš uz sienas ieraudzīja abu vīru ēnas tie metās ceļos, klanījās un piecēlās. Hektors pacēla divus pirkstus, un Tariks pamāja ar galvu. Hektors pieskārās sev pie krūtīm un pacēla vienu pirkstu, tad norādīja uz Tariku un pacēla vēl vienu.

-     Katrs pa vienam! Tariks pamāja ar galvu. Pasnieguši šautenes pārējiem biedriem, viņi izņēma no kabatām un atritināja no klavieru stīgām izgatavotās žņaudzamās cilpas un pārbaudīja, paraustot tās rokās. Hektors aizlavījās līdz gaiteņa stūrim. Tariks viņam sekoja. Viņi nogaidīja, līdz abi sargi nometas ceļos, piespiežot pieri pie akmens grīdas plāksnēm. Tad Hektors un Tariks piegāja tiem no mugurpuses un, kad abi lūdzēji atkal piecēlās sēdus, uzmeta tiem pār galvu stieples cilpas un cieši savilka zem zoda. Arābi pretojās, sperdami ar kājām un vicinādami rokas. Taču viņi nespēja izdvest ne skaņas. Hektors atspiedās ar celi pret upura muguru starp lāpstiņām un ar abām rokām vilka no visa spēka. Upura ķermenis kļuva stīvs, pēdējo reizi noraustījās, tad nošļakstot iztukšojās zarnu saturs un viņš saļima bez dzīvības. Hektors veikli apvēla viņu otrādi un iztaustīja apģērbu. Sameklējis drēbju krokās smago dzelzs atslēgu, viņš aši izvilka to. Dalijaha stāvēja pie gaiteņa stūra. Viņas acis aiz plīvura bija šausmās plati ieplestas varbūt viņa nebija gaidījusi sargu nogalināšanu.

-    Kuras durvis? Hektors noprasīja, jo pretējā sienā to bija trīs, bet Dalijaha vēl joprojām bija pārāk satriekta, lai atbildētu. Tariks pielēca kājās, satvēra māsīcas plecus un skarbi sapurināja viņu.

-     Kuras durvis? Meitene atjēdzās un norādīja uz vidējām.

-    Piesedz mani, Hektors pavēlēja Tarikam un devās pie durvīm. Atslēdzis ar sargam atņemto atslēgu, viņš uzmanīgi tās pavēra. Telpa bija tumša, tāpēc viņš ieslēdza ķiveres lukturīti. Tā gaismā varēja redzēt, cik maza ir ieslodzījuma kamera. Tajā nebija ne logu, ne ventilācijas. Vienā stūrī stāvēja atejas spainis un māla ūdens krūze. Spainis nelāgi smirdēja. Telpas vidū uz salmu matrača saritinājusies gulēja kāda sīka, bērnišķīga figūra. Tai mugurā bija tikai netīrs krekliņš, kas nesniedzās zemāk par jostasvietu, tāpēc bija skaidri redzams, ka tā ir meitene. Hektors notupās un saudzīgi pagrieza gulētāju, lai ieskatītos viņai sejā. Tā tiešām bija drausmīgajā izvarošanas video redzētā meitene, tā pati, kuras fotogrāfiju Heizela bija viņam rādījusi. Tā bija Keila, bet tik bāla un izģindusi, gluži caurspīdīga.

-     Keila! Hektors iečukstēja meitenei ausī, un viņa sakustējās. Mosties, Keila! Viņa atvēra acis, bet kādu brīdi tās vēl bija miega aizmiglotas. Mosties, Keila! Es vedīšu tevi mājās. Pēkšņi meitenes acis plati iepletās. Izvārgušajā sejā tās šķita milzīgas. Acis vīdēja šaušalīgu atmiņu ēnas. Meitene atvēra muti, lai kliegtu, bet Hektors aši aizsedza to ar plaukstu, steidzīgi čukstot viņai ausī:

-     Nebaidies! Es esmu draugs. Tava māte sūtīja mani atvest tevi mājās.

Baiļu apstulbināta, nabaga meitene nesaprata viņa teikto un pretojās uzbrucējam ar visiem vārgajiem spēkiem. Tava māte man pastāstīja, ka tev ir Bugatti Veyron, ko tu sauc par Bruņrupuča kungu. Tava māte ir Heizela Benoka. Viņa mīl tevi, Keila. Vai atceries ķēvīti, ko viņa tev uzdāvināja dzimšanas dienā? Tu to nosauci par Piena Šokolādi. Pārstājusi pretoties, meitene raudzījās viņā plati ieplestām acīm. Es tagad noņemšu roku no tavas mutes. Apsoli, ka nekliegsi. Viņa pamāja ar galvu, un Hektors noņēma plaukstu.

-    Nevis Piena Šokolāde, Keita čukstēja, bet Šokolāde. Vienkārši Šokolāde. Viņa sāka raudāt, ar visu augumu raustoties izmisīgos, klusos šņukstos. Hektors pacēla meiteni uz rokām. Viņa bija viegla kā putnēns, bet sakarsusi nelāgā drudzī.

-      Nāc nu, Keila. Es tevi vedīšu mājās. Māte gaida tevi. Tariks stāvēja durvīs, piesegdams komandieri. Hektors ar galvas mājienu norādīja uz abu arābu sargu līķiem. Ieslēdziet tos kamerā. Vīri aiz kājām aizvilka līķus, tā ka galvas šūpojās un sitās pret akmens plāksnēm, un pameta mazās telpas vidū. Hektors aizslēdza durvis un ielika atslēgu kabatā. Aiziet! Tarik, saki savai māsīcai, lai ved mūs laukā no šīs smirdīgās bedres.

Dalijaha veda viņus ārā pa to pašu ceļu. Aiz katra stūra Hektors gaidīja pēkšņu šāvienu krusu. Tas ir pārāk vienkārši. Tik vienkārši nemēdz būt. īstā sūdu vētra vēl briest. Es to nojaušu, viņš drūmi pie sevis noteica. Bet tad beidzot viņš izgāja pa mazajām durtiņām uz šaurās takas un ieelpoja naksnīgo tuksneša gaisu. Maigs kā jaunavas skūpsts, Hektors nomurmināja un dziļi ievilka plaušās spirdzinošo dvesmu. Keila viņa rokās nodrebēja. Viņš aiznesa meiteni līdz takas sākumam, kur pavērās taisns atkāpšanās ceļš lejā pa nogāzi. Tur viņš saudzīgi noguldīja to uz akmeņainās zemes un notupās blakus. Heizela bija iedevusi līdzi atbilstoša izmēra tīru kombinezonu maskēšanās krāsās, brezenta sporta kurpes un apakšbiksītes. Hektors sameklēja to visu mugursomas sānu kabatā un apģērba meiteni kā mazu bērnu. Velkot bikšeles, viņš novērsa skatienu. Viņš pēkšņi sajuta pret Keilu savādu tēvišķu maigumu. Tiesa gan, viņš uzreiz nemaz nepazina šīs jūtas. Savu bērnu viņam nebija, un nekad viņš tos nebija vēlējies. Viņa dzīvē bija pārāk daudz citu rūpju un interešu. Bērniem tajā nebija vietas. Tagad viņš nodomāja, ka laikam tāda ir sajūta, rūpējoties par savu atvasīti. Šī bija Heizelas meita un tāpēc savā ziņā radiniece arī viņam. Šī mazā, nomocītā būtne atmodināja tādas viņa dvēseles stīgas, par kuru esamību viņš līdz šim pat nebija nojautis. Sameklējis mugursomā plastmasas ūdens pudeli, Hektors lika Keilai norīt trīs universālas iedarbības antibiotiku tabletes, uzdzerot ūdeni no pudeles, ko viņš turēja tai pie lūpām.

-     Vai vari paiet? viņš saudzīgi apjautājās.

-Jā, protams! Keila piecēlās, paspēra divus nedrošus soļus un saļima.

-     Labs mēģinājums, Hektors uzslavēja, bet vēl būs jāpatrenējas. Atkal pacēlis meiteni uz rokām, viņš metās skriet. Tariks un Dalijaha skrēja pa priekšu, bet pārējie grupas viri noslēdza gājienu. Pa šauro taciņu viņi skrēja gar mūri, līdz nonāca pie galvenās takas, kas veda tieši lejā pa nogāzi. Nakts bija tik klusa, it kā visa pasaule būtu aizturējusi elpu. Nokļuvuši oāzē, viņi palēnināja gaitu un cauri palmu birzij devās uz Utmana grupas slēptuvi.

Pārāk klusu, Hektors nodomāja. Pārāk sasodīti klusu. Šeit visur jūtama Briesmoņa smaka. Pēkšņi viņiem priekšā Tariks un Dalijaha nogāzās zemē. Tariks krītot parāva meiteni līdzi, un viņi pazuda no skata tik zibenīgi, it kā būtu iegāzušies pa lūku pazemē. Hektors nokrita pie zemes gandrīz tajā pašā mirklī, apkampis Keilu, lai pasargātu viņu no trieciena pret zemi.

Meitene no bailēm ieraudājās, un viņš čukstēja: Klusu, mīļumiņ, klusu! un, raudzīdamies uz priekšu, uzmanīgi noņēma no pleca šauteni. Ieskatījies nakts tēmēklī, viņš tomēr neredzēja neko tādu, kas varēja izbiedēt Tariku. Tad viņš ieraudzīja, kā Tariks piesardzīgi paceļ galvu. Tikai pēc veselām piecām minūtēm viņš klusi iesvilpās, dodot norunāto signālu. Atbildes nebija. Viņš lēni pagriezās un raudzījās uz Hektoru, gaidīdams pavēli.

-     Paliec te un nekusties! Hektors pieteica meitenei.

-     Man bail! Lūdzu, neatstāj mani!

-     Es atgriezīšos. Apsolu. Tad viņš pietrūkās kājās un metās skriet. Nogāzies zemē blakus Tarikam, viņš divreiz apvēlās apkārt, lai neļautu ienaidniekiem nomērķēt. Smagais klusums bija draudu pilns.

-     Kur? viņš jautāja.

-     Aiz tās palmas. Tur guļ cilvēks, bet viņš nekustas. Hektors arī pamanīja tumšo siluetu un veselu minūti vēroja to. Tas palika nekustīgi guļam.

-     Piesedz mani! Viņš atkal skriešus metās uz priekšu. Tik tuvā attālumā pat bruņujaka nepasargātu viņu no šautenes lodes. Sasniedzis tumšo gulošā cilvēka stāvu, viņš nometās zemē tam līdzās. Gulētāja seja bija pavērsta pret Hektoru, un viņš redzēja, ka tas ir Halīls, viens no viņa labākajiem vīriem.

-      Halli! viņš čukstēja, bet gulošais neatbildēja. Hektors pasniedzās, lai pārbaudītu miega artērijas pulsu. Halīla āda bija silta, bet pulsa nebija. Tad Hektors sajuta mitrumu uz pirkstu galiem. Viņš uzreiz saprata, kas tas ir, savā mūžā viņš bija redzējis gandrīz tikpat daudz asiņu, cik ķirurgs. Ar pirkstu galiem viņš meklēja brūci. To viņš atrada tieši tur, kur bija domājis, žokļa kaula aizmugurē, tieši zem auss atveres. Pavisam mazs dūriens ar plānu, ļoti asu asmeni, caur auss atveri tieši smadzenēs. Hektoru pārņēma izmisums. Viņš negribēja ticēt acīm redzamajam. Bija tikai viens cilvēks, kas prata nogalināt tik precīzi. Viņš ar rokas mājienu pasauca Tariku. Tas steigšus pieskrēja viņam līdzās. Viņš uzreiz pamanīja asinis uz Hektora pirkstiem. Tad pievērsās Halīla līķim un pieskārās brūcei aiz auss. Viņš neko neteica.

-      Sameklē pārējos, Hektors pavēlēja. Trīs līķi gulēja aizsardzības pozīciju aplī ar skatu uz ārpusi. Viņi laikam uzticējās savam slepkavam, ja jau ļāva tam pienākt tik tuvu. Nāve katram iestājusies vienā acumirklī. Visiem bija gandrīz pilnīgi vienāda dūriena brūce.

-     Kur ir Utmans? Šis jautājums bija lieks, bet Hektors nespēja bez tā iztikt.

-    Šeit viņa nav. Devies turp, kur liek viņa sirds. Tariks paraudzījās augšup uz tumšo, draudīgo cietokšņa blāķi.

-     Tarik, tu to zināji. Kāpēc nebrīdināji mani par viņu?

-     Es to nojautu savā sirdī, bet nezināju ar prātu. Un vai tu tam ticētu? Tariks jautāja. Hektors drūmi saviebās.

-     Utmans bija mans brālis. Kā gan es varētu tam noticēt? Hektors atbildēja, bet Tariks novērsa skatienu.

Un tagad mums ātrāk jāpazūd no šejienes, kamēr tavs mīļotais brālis nav atgriezies, Tariks noteica. Kopā ar citiem brāļiem, kurus viņš patiesi mīl, bet kuri nemīl tevi, Hektor Kros.

U

tmans vēroja, kā Hektors un Tariks dodas projām caur palmu birzi kopā ar sievieti, vārdā Dalijaha, un savas vienības vīriem. Viņš bija nikns un sarūgtināts. Hektors Kross bija izjaucis visus viņa rūpīgi gatavotos plānus. Tagad ātri jāizlemj, kā rīkoties. Šeihs Tipū Tips un viņa mazdēls Ādams kopā ar lielāko daļu sava karaspēka gaidīja pie Ziemeļu vārtiem. Utmans bija apsolījis Ādamam aizvest Hektoru Krosu uz turieni. Vispirmām kārtām bija jānosūta ziņa Ādamam, ka Hektors neiekritīs tieši lamatās, kā bija plānots, bet gan iegājis cietoksnī pa citiem vārtiem. Būs jānoslēdz visi vārti un jāpārmeklē viss cietoksnis, lai atrastu iebrucēju, pirms tas atkal izlavījies ārā un pazudis tuksnesī. Bija tikai viena iespēja nogādāt brīdinājumu Ādamam. Utmanam pašam bija jādodas to pavēstīt. Bet vispirms jātiek galā ar savas vienības četriem vīriem. Viņš pārbaudīja dunci, kas bija piestiprināts pie kreisās rokas apakšdelma. Viņš pats bija izgatavojis tā asmeni no GM auto priekšējā amortizatora tērauda. Stundām ilgi viņš bija nopūlējies, vīlēdams un spodrinādams ar smilšpapīru, karsēdams un kaldams, atkvēlinādams un formēdams, lai iegūtu šo lielisko ieroci. Tā spals bija aptīts ar antilopes ādas strēmeli, lai ērtāk iegultu plaukstā. Duncim piemita izcils līdzsvarojums. Asmens bija tik ass, ka pavisam viegli varēja pārgriezt miesu līdz kaulam, turklāt smailais gals spēja caururbt dzīvu miesu tikai ar paša dunča svara palīdzību. Pēc Hektora grupas aiziešanas Utmans nogaidīja desmit minūtes, tad pierāpoja pie tuvāk esošā biedra.

-     Halli, vai viss mierīgi? viņš jautāja. Nē, neskaties uz mani. Skaties tik uz priekšu. Halīls paklausīgi pagrieza galvu. Zem ķiveres malas bija labi saskatāma viņa labās auss ļipiņa. Utmans iedūra dunča asmeni auss kanālā un caur to smadzenēs. Klusi nopūties, Halīls saļima pār šautenes laidi. Rūpīgi noslaucījis asmeni upura apģērba piedurknē, Utmans rāpoja tālāk pie nākamā biedra aplī.

-     Vēro apkārtni uzmanīgi, Faisil, viņš čukstus pamācīja, nonācis tam blakus, un tūlīt pat ari nogalināja to veikli un klusi. Pārējie vīri, atrazdamies tikai nepilnu trīsdesmit soļu attālumā, neko nedzirdēja. Utmans rāpoja tālāk. Kad visi četri bija nonāvēti, Utmans piecēlās un pagriezās uz cietokšņa pusi. Viņš sāka skriet. Uzrāpās augšā pa stāvo nogāzes taku. Viņš šeit bija bijis tikai vienreiz, taču, nonācis pie mūra, pagriezās pa kreisi un skrēja gar to uz Ziemeļu vārtu pusi. Jau simt soļu attālumā no tiem viņš ar skaļiem saucieniem brīdināja kaujiniekus, kas gaidīja pozīcijās uz mūriem.

-    Nešaujiet! Tas esmu es, Utmans. Es esmu hana sabiedrotais. Man jārunā ar Ādamu. Atbildes nebija, un viņš skrēja tuvāk vārtiem, skaļi atkārtodams tos pašus vārdus. Kad viņš bija piecdesmit metrus no vārtiem, pēkšņi iekvēlojās žilbinoši balts prožektora stars, notverot skrējēju gaismas lokā. Viņš apstājās un ar abām rokām aizsedza acis. No mūriem atskanēja draudīga balss:

-     Nomet ieroci! Pacel rokas! Lēnām nāc uz vārtu pusi. Ja mēģināsi bēgt, mēs tevi nošausim. Utmans tuvojās vārtiem, un tie atvērās, kad viņš jau bija pavisam tuvu klāt, taču ar apžilbušajām acīm viņš nespēja neko saskatīt tumsā aiz tiem. Nonācis uz sliekšņa, viņš vilcinājās, bet balss no mūriem pavēlēja: Nāc tālāk! Neapstājies! Utmans iegāja pa vārtiem, un uzreiz viņam tumsā uzklupa vesels bars vīru, notriecot viņu uz ceļiem.

-      Es esmu viens no hana sabiedrotajiem. Utmans abām rokām aizsedza galvu pret sitieniem. Man jānodod viņam svarīgs ziņojums. Aizvediet mani pie viņa! Kaujinieki būtu turpinājuši apstrādāt viņu ar dūrēm, bet, par laimi, viņus apturēja kāda stingra, pavēloša balss:

-    Lieciet viņu mierā! Es pazīstu šo vīru. Viņš ir viens no mūsu uzticamākajiem aģentiem. Utmans pieslējās kājās un pazemīgi paklanījās cilvēkam, kas tuvojās viņam, izniris no ēnām.

-     Lai miers ar tevi, Ādam. Lai svētība un miers tavam godātajam vectēvam šeiham hanam Tipū Tipam!

-    Kas noticis, Utman? Pēc plāna tev bija jāatved bezdievis uz šejieni. Kur ir Kross nekrietnais slepkava?

-    Krosam piemīt mežonīga zvēra izdzīvošanas instinkts. Pašā pēdējā brīdī viņš atteicās sekot man. Viņš atradis kādu sievieti, kas labi pazīst cietoksni. Pavēlēja man palikt ārpusē, bet pats kopā ar šo sievieti devās uz kādu slepenu ieeju cietoksnī. Ādams pārsteigts raudzījās viņā.

-     Kur Kross ir tagad?

-     Noteikti jau iekļuvis cietoksnī.

-    Kāpēc tu mūs nebrīdināji agrāk? Ādams satraukti noprasīja.

-    Es pats to uzzināju tikai pirms īsa brīža, Utmans atbildēja. Nekavējoties noslēdziet visus vārtus un sūtiet vairāk cilvēku sargāt gūsteknes kameru, bet citus pārmeklēt visu pili, lai atrastu Krosu.

-     Nāc man līdzi! Ādams nikni uzšņāca. Iesim pie mana vectēva. Taču, ja tevis dēļ bezdievis būs izbēdzis kopā ar mūsu ķīlnieci, tad tev labi neklāsies, to es apsolu. Pacēlis garā tērpa stērbeles, Ādams metās skriet, un, nonākot pie vectēva apspriežu telpas durvīm, viņš bija pagalam aizelsies.

Šis pravieša pēctecis ir īsts vārgulis ļengans kā vecas sievas pupi, Utmans nicīgi nodomāja, sekodams Ādamam troņa zālē, kur viņš nokrita pie hana kājām un nobēra veselu virkni glaimīgu sveicienu un mūžīgas dzīves vēlējumu vecajam vīram.

-     Pietiek! Šeihs hans piecēlās no spilveniem un, draudīgi izslējies, nostājās Utmana priekšā. Kāpēc tu trīci? Vai tev ir drudzis? Vai arī esi zaudējis uzticību man? Vai atvedi ienaidnieku pie manis, lai es varētu atmaksāt asinsatriebibas parādu un mierīgi gulties kapā, vai ļāvi viņam izbēgt no taisnās tiesas? Atbildi, tu smirdīgā slimas cūkas mēslu čupa! Vai kristiešu maukas dēls ir tavs gūsteknis? Ir vai nav?

-     Ak, varenais bezdievju sodltāj, es nezinu…

-     Tu nezini? Tad es tev palīdzēšu atcerēties. Hans uzšāva Utmanam pa muguru ar nīlzirga ādas pātagu. Sitienu apslāpēja bruņujaka, tomēr Utmans vaimanāja un locījās iedomātās sāpēs, drudžaini ziņojot par notikušo. Pēc dažiem sitieniem sirmgalvja roka bija nogurusi un viņš atkāpās. Tūlīt sūti vīrus uz kristiešu maukas kameru! Atvediet viņu pie manis! Es pieķēdēšu viņu šeit un pats sargāšu. Ejiet! Ātri! Vīri, kuri bija aizsūtīti atvest Keilu, pēc īsa brīža atgriezās un nokrita pie hana kājām. Viņi no bailēm stostījās, un vecais vīrs vairs lāgā nedzirdēja, tomēr beidzot viņš saprata briesmīgo vēsti.

-     Bezdievju cūka pazudusi, un sargi nožņaugti? Kas tie par mērkaķu un vājprātīgo murgiem? Vecais vīrs no dusmām bija aizelsies, un viņa krunkainā seja niknumā pietūkuši un tumši piesarkusi.

-     Jāaizslēdz visi vārti, lai neļautu viņiem izbēgt, un jāpārmeklē pils, lai atrastu meiču un bezdievjus, kas uzdrīkstējušies ielauzties tavā cietoksnī. To sakot, arī Ādams bija nokritis ar seju uz grīdas. Viņš labi zināja, kā izvairīties no vectēva dusmām.

-     Aizslēgt vārtus! hans ieaurojās. Pārmeklēt pilī katru kaktiņu! Atrodiet viņus un atvediet pie manis! Tad viņš uzrunāja Ādamu: Tu nedrīksti ļaut viņam tagad izbēgt.

-     Vectēv, šeit mēs tikai zaudējam laiku. Krosa nav vairs pilī. Ar katru minūti, ko tu vilcinies, viņš aizbēg arvien tālāk. Krosam līdzi ir tikai pieci vīri. Pārējos Utmans nogalināja. Dod man suņus, pietiekami daudz vīru un mašīnu, un es atvedīšu viņu pie tevis.

-      Šeit ir tikai viens auto, bet tam divas riepas ir pārdurtas un nav vēl salabotas. Visas pārējās mašīnas un lielāko daļu vīru

es aizsūtīju pie tava tēvoča Kamala uz Gandangas līci palīdzēt laivu uzbrukumos.

Hans, bridi klusējis, turpināja: Bet mēs varam braukt ar manu personisko medību auto. Tikko būs salabotas lielās mašīnas riepas, pārējie vīri sekos mums ar to. Paņemsim arī suņus, un es braukšu tev līdzi. Gribu būt klāt bezdievju nāves brīdī, kad tu viņiem sadzīsi pēdas. Gribu redzēt viņu asinis un dzirdēt pirmsnāves kviecienus.

P

irms atstāsim šo oāzi, man jāsazinās ar Hansu Lateganu helikopterā, lai viņš lido mums pretī, Hektors paskaidroja Tarikam un izņēma no mugursomas satelīta tālruni. Viņš izvilka antenu un ieslēdza aparātu. Hanss atbildēja pēc pirmā zvana. Hektors pasmaidīja. Laikam pilots gaidīja, turot pirkstu uz pogas.

-     Kudu klausās, Hanss atsaucās ar savu paroli.

-    Stiltonas siers! Hektors atbildēja. Šī koda frāze nozīmēja, ka viņi ir iznākuši no cietokšņa kopā ar Keilu un dodas uz tikšanās vietu, lai lidotu projām. Hektors bija apsvēris iespēju likt helikopteram turēties gaisā tepat tuvumā. Taču tad motoru troksnis pavēstītu ienaidniekam par viņu klātbūtni.

-     Sapratu! Hercogiene ir sajūsmā. Sasodīts, Hanss ir pārāk pļāpīgs, Hektors pikti nodomāja. Hercogiene bija Heizelas Benokas slepenais vārds. Viņa gaidīja Sidi el Razigā kā viņa jau varēja zināt par Keiias izglābšanu no cietokšņa? Viņš pagaidām izmeta šo domu no galvas. Norunātā tikšanās vieta bija ziemeļu ielejas tālākajā malā. Hanss tuvosies no Džig-džiga lidlauka un lidos pāri ielejai, līdz pamanīs viņu pazīšanas signālu vēl vienu sarkanu signālraķeti. Hanss bija aprēķinājis, ka no Džig-džiga jālido apmēram divas stundas un desmit minūtes. Hektors pieņēma, ka līdz dziļās ielejas dienvidu krastam ir apmēram četras jūdzes, varbūt nedaudz mazāk. Vajātāji brauks ar pilnpiedziņas automobiļiem. Lai gan apvidus bija skarbs un daudzviet ceļu aizšķērsoja akmeņu atsegumi un izžuvušas upju gultnes, mašīnas tomēr varēs pārvietoties vismaz divreiz ātrāk nekā viņa nelielā kājnieku grupa. Nomocītā un bada novārdzinātā Keila svēra aptuveni simt mārciņas. Hektors zināja, ka ideālos apstākļos viņa viri droši vien varētu sasniegt ieleju apmēram stundā un piecdesmit minūtēs. Taču ne jau tumsā, ne šādā apvidū un ne tad, ja viņam jānes Keila. Kas būs, ja arābi uzrīdīs viņiem suņus? viņš uzdeva sev šo jautājumu, un pats ari atbildēja: Pie velna visus suņus!

Tariks vēroja viņa seju, un Hektors ierunājās viņa vietā:

-      Es zinu, ko tu gribi jautāt: vai es teicu Utmanam, ka mēs dosimies uz ziemeļiem, uz ieleju? Atbilde ir nē, neteicu. Pat ja viņam ir precīzi zināms mūsu ceļa sākumpunkts, viņš nezina mūsu atkāpšanās virzienu. Tumsā viņam nebūs tik viegli sadzīt mums pēdas. Suņus viņš negribēja pat pieminēt. Tāpēc vairs nezaudēsim laiku. Viņš piecēlās. Tagad visi kārtīgi padzerieties. Mēs vairs neapstāsimies, līdz izdzirdēsim helikoptera tuvošanos. Šīs sarunas laikā Hektors bija sastiprinājis kopā trīs tīkla jostas, izveidojot nešanas sēdekli Keilai. Viņš piecēla meiteni kājās.

-     Benokas jaunkundze, Heka Transporta un evakuācijas dienests ir jūsu rīcībā.

-     Vai tas ir tavs īstais vārds? Heks? viņa vārgā balsī iejautājās.

-    Bez šaubām. Viņš palīdzēja meitenei iespraukties uzmeistarotajā tīkla sēdeklī un pacēla viņu, līdz viņa balstījās uz Hektora gūžām un abas kājas karājās viņam aiz muguras. Apliec rokas man ap kaklu un turies stingri. Meitene uzreiz paklausīja, un viņš sāka skriet ne pārāk ātri, lai pietiktu spēka visam ceļam. Tariks aizsūtīja divus no savas grupas vīriem pa priekšu uzmeklēt vieglāko ceļu, bet abiem pārējiem lika skriet visiem nopakaļ un censties izdzēst bēgļu atstātās pēdas tuksneša smiltīs. Noskrējis pirmo jūdzi, Hektors bija ieguvis "otro elpu". Viņš paātrināja gaitu.

-     Tu teici, ka tavs vārds ir Heks. Vai tas ir saīsinājums no vārda "Hektors"? Mana mamma ir stāstījusi par tevi. Tu droši vien esi Hektors Kross.

-     Ceru, ka viņa teica kaut ko labu par mani.

-     Ne gluži. Viņa teica, ka tu esot augstprātīgs un nesavaldīgs un viņa tevi atlaidīs pie pirmās izdevības. Bet neraizējies, es parunāšu ar viņu.

-     Keila Benoka, mana aizstāve.

-    Vari saukt mani par Keju. Tā mani sauc visi draugi. Hektors pasmaidīja, kad meitene ciešāk apķērās viņam ap kaklu. Viņš vienmēr bija domājis, ka kādreiz viņam būs dēls.

Pie joda, arī meitai nav ne vainas, viņš nosprieda. Viņi skrēja vēl aptuveni četrdesmit minūtes, tad Hektors apstājās un atskatījās. Šķiet, viņš bija kaut ko sadzirdējis. Tagad viņš vairs nešaubījās. Skaņa bija attāla, bet nepārprotama.

-     Kas ir, Hek? Keila atkal sāka trīcēt, un viņas balsī ieskanējās panika. Es dzirdu suņu riešanu.

-     Tas nav nekas briesmīgs. Šeit ir daudz klaiņojošu suņu. Tad viņš uzsauca Tarikam: Vai dzirdi?

-     Dzirdu. Viņiem ir suņi un vismaz viens auto. Viņi noķers mūs, pirms tiksim līdz ielejai.

-    Nenoķers vis, Hektors atbildēja. Tagad mēs sāksim skriet pa īstam.

-     Ko jūs abi runājat? Es neko nesaprotu. Viņi runāja arābu valodā, un Keila sāka uztraukties arvien vairāk. Hek, man ir bail.

-    Nav no kā baidīties. Tu sargāsi mani, un es tevi. Sarunāts? Ar skatienu sameklējis Polārzvaigzni, kas bija redzama zemu virs apvāršņa, viņš metās skriet. Elpa smagi lauzās no krūtīm, un katrs sirds sitiens atbalsojās ausīs kā kaujas bungu rīboņa. Kad kājas sāka ļodzīties, Hektors nometa zemē mugursomu un šauteni un skrēja tālāk. Kājas atguva stingrību, un viņš sajuta mostamies spēka rezerves, par ko līdz šim pat nenojauta. Viņš noskrēja vēl vienu jūdzi, tad vēl vienu. Tagad beidzot Hektors skaidri zināja, ka spēki ir galā un viņš vairs nespēj paspert ne soli. Taču kājas pašas neatlaidīgi nesa viņu arvien uz priekšu. Tariks un Dalijaha skrēja viņam līdzās. Dalijaha nesa Hektora nomesto šauteni, bet Tariks mugursomu.

-     Ļauj man panest meiteni, Tariks lūdzās. Hektors papurināja galvu. Tariks bija stiegrains neliela auguma vīrs, taču viņam nebija šādas nastas stiepšanai vajadzīgo muskuļu. Hektors arī zināja: ja viņš kaut uz mirkli apstāsies, tad vairs nespēs atsākt kustību. Pievārējis vēl vienu jūdzi, viņš saprata, ka tagad gan visam beigas pilnīgi un galīgi.

Un šeit ari es sagaidīšu nāvi, Hektors nodomāja, turklāt bez šautenes. Cik draņķīgs liktenis! Viņš apstājās un nolaida Keilu zemē. Stāvēdams viņš grīļojās. Suņu riešana tuvojās, kļuva arvien skaļāka. Viņam vēl aizvien pie jostas bija pistole.

Es nedrīkstu ļaut viņiem sagūstīt Keilu. Nedrīkstu pieļaut, lai viņa atkal krīt šo neliešu nagos. Pašās beigās pataupīšu pa vienai lodei mums abiem. Šis bija visgrūtākais un skumjākais lēmums viņa mūžā. Drūmo domu mākts, viņš uzreiz nesaklausīja biedrus saucam viņa vārdu un nesaprata viņu teikto. Viņš dzirdēja tikai baisas suņu rejas. Tuksnesī skaņas dzirdamas tālu, viņš mierināja sevi, tie nav tik tuvu, kā izklausās.

-     Mēs esam tikuši līdz ielejai, Hektor! Tariks sauca, un beidzot šie vārdi izlauzās caur pārguruma un bēdu miglu. Nāc, Hektor! Tev izdevās. Ielejas mala ir tikai divdesmit metrus mums priekšā. Nāc, draugs! Hektors vairs nespēja sakarīgi domāt. Prāts apgalvoja, ka spēki ir galā un viņš vairs nespēj pakustēties. Taču viņš pacēla Keilu uz rokām un skrēja tālāk. Apstājās tikai tad, kad zeme pazuda zem kājām un viņš krita, slīdēdams un ripodams pa ielejas stāvo nogāzi. Hektors sāka smieties, un Keila viņam līdzās piecēlās sēdus. Viņa bija viscaur novārtījusies ar smiltīm un nobrāzusi elkoni un vaigu. Meitene pārsteigta raudzījās viņā, bet tad ari ieķiķinājās.

-    Hek, tev jāaiziet pie ārsta. Tu esi traks, vecīt. Pavisam nojūdzies. Taču tavs trakums ir tik jauks. Joprojām smieklos locīdamies, Hektors atbalstījās pret ielejas smilšu sienu, lai pieslietos kājās.

-    Tarik! viņš uzsauca. Mēs nedrīkstam ļaut, lai suņi panāk mūs šeit. Jāiet uz kanjona ziemeļu pusi, kur Hanss varēs nolaisties, lai mūs savāktu. Sauc kopā savus puišus. Tad viņš pievērsās Keilai. Nāc nu, Keja! Vairs nav tālu jāiet.

-      Kopā ar tevi šķiet, ka viss ir iespējams. Tagad iešu pati savām kājām. Viņa devās lejup pa nogāzi. Paklupa un gandrīz nokrita, taču saglabāja līdzsvaru un turpināja iet tālāk. Hektors panāca meiteni un, pieturēdams aiz pleca, palīdzēja norāpties lejā slīdot un šļūcot.

-    Tev izdosies! viņš uzmundrinoši paziņoja. Tev ir labi gēni, Keja Benoka. Tariks noslīdēja pa nogāzi aiz viņiem, turēdamies kājās kā kalnu slēpotājs. Viņa vienības vīri sekoja. Nonācis līdzās Hektoram, viņš pasniedza tam šauteni un mugursomu.

-     Tās tev nokrita, Hektor.

-     Cik neuzmanīgi. Uzmetis somu mugurā un šauteni plecā, Hektors devās visiem pa priekšu ielejas dziļumā. Nonākuši līdz pašai apakšai, viņi apstājās pie ziemeļu sienas. Keila bija tā aizelsusies, ka nespēja parunāt, bet Hektors nevarēja ļaut viņai atpūsties. Satvēris meitenes roku, viņš vilka to augšā pa ielejas tālāko nogāzi. Tā bija stāva un grūti pārvarama, tomēr beidzot viņi uzrausās pāri malai, nonākot atkal līdzenumā. Hektors paraudzījās atpakaļ uz ielejas pretējo malu. Austrumu pamalē svīda pirmā gaismiņa. Ienaidnieks nekur nebija manāms, bet suņu bara skaļās rejas bija skaidri sadzirdamas.

-     Tarik, mums jāatrod kāda vieta aizsardzības pozīcijām, kamēr gaidīsim helikopteru. Aplūkojis apkārtni ar kareivja aci, viņš atrada īsto slēptuvi. Vai redzi to akmeņu atsegumu kreisajā pusē? Izskatās piemērots. Nāc līdzi, Keja. Viņi ieskrēja akmeņu jūkli. Intuīcija nebija pievīlusi Hektoru. Šeit viņiem būs kaut neliela priekšrocība. No slēptuves līdz ielejas malai pletās līdzenums, kas suņiem un Utmanam būs jāšķērso, lai sasniegtu bēgļus, un tas bija pilns ar lieliem klintsbluķiem. Hektors zināja, ka suņi ir apmācīti medīt cilvēkus. Tie vienmēr uzbrūk barā. Taču šeit tiem būs jāizklīst, apejot daudzos šķēršļus, un tie nevarēs uzbrukt bēgļiem vienotā triecienā. Hektors pavēlēja Keilai paslēpties aiz lielākā klintsbluķa un apsēsties ar muguru pret to. Nolicis viņai blakus zemē mugursomu, viņš pasniedza meitenei pistoli.

-     Vai proti šaut? Keila pamāja ar galvu. Muļķīgs jautājums, Kros, viņš klusībā pasmaidīja. Vīna taču ir Henrija un Heizelas Benoku meita. Bez šaubām, viņa prot šaut. Stobrā jau ir lode. Drošinātāja nav. Neko daudz es no tevis neprasu. Tikai šauj nost tos sasodītos zvērus, ja tie tev tuvojas. Viņš devās ieņemt pozīciju līdzās Tarikam. Viņi abi paraudzījās debesīs. Saullēkts strauji tuvojās.

-      Es atstāju sargu pie ielejas malas. Tariks norādīja uz priekšu. Sargs bija paslēpies aiz kāda akmens bluķa pie pašas kraujas. Viņš brīdinās mūs, kad suņi parādīsies.

-     Tas labi. Saule uzlēks jau aptuveni pēc desmit minūtēm, Hektors sacīja. Arī Hansam jābūt klāt ap to pašu laiku. Mums tikai jānoturas līdz helikoptera atlidošanai. Viņi gaidīja, un apkārt kļuva arvien gaišāks. Tad sargs iesaucās arābu valodā:

-     Suņi tuvojas. Daudz suņu. Atstājis slēptuvi, viņš skrēja atpakaļ pie pārējiem.

-     Vai redzēji arī cilvēkus? Hektors noprasīja.

-    Nē, tikai suņus. Daudz, daudz suņu. Viņš apmetās pozīcijā līdzās pārējiem. Medību suņu bara riešana pieņēmās spēkā un niknumā.

U

tmans sēdēja pie lielā Mercedes apvidus auto stūres, Ādams viņam blakus, bet šeihs hans bija iekārtojies augstajā medību sēdeklī viņiem aiz muguras. Abās pusēs sēdēja miesassargi, kas balstīja veco vīru, lai tas nenokristu, kad auto kratīdamies un zvārodamies traucās tumsā pa nelīdzeno apvidu. Vēl četri bruņoti vīri bija saspiedušies vaļējā kravas kastē aizmugurē. Utmans brauca ātri. Suņu bars sen jau bija pazudis skatienam, bet varēja sekot to skaļajai riešanai.

-    Viņi dodas uz ziemeļu ieleju. Kā viņi zināja par to? Ādams noprasīja, pārkliegdams motora rēkoņu. Vai tu viņiem pateici, Utman?

-    Nē, bet viens no Krosa vīriem labi pazīst šo apkārtni. Viņam šeit dzīvo radi, Utmans atbildēja.

-     Ja viņi sasniegs ieleju, mēs nevarēsim tiem sekot taisnā ceļā. Būs jābrauc apkārt. Tas ir piecdesmit jūdžu līkums. Viņi paspēs aizbēgt, vecais šeihs vaimanāja. Mazdēl, tu nedrīksti to pieļaut.

-     Viņiem pretī atlidos helikopters, Utmans paziņoja.

-     Vai droši zini?

-     Es piedalījos viņu plānošanas apspriedēs, tāpēc zinu gan, dižais šeih. Tagad suņi bija atrāvušies tik tālu, ka bija grūti pēc skaņām noteikt, vai viņi joprojām brauc pareizajā virzienā. Utmans bija spiests apturēt auto un izslēgt motoru, lai uzmanīgi ieklausītos. Tad viņš atkal to iedarbināja un traucās tālāk tumsā.

-     Kā helikopters viņus atradīs? Ādams neatlaidās.

-      Viņi piezvanīs pilotam pa satelīta telefonu un norādīs savu atrašanās vietu ar signālraķetēm. Pēkšņi Utmans strauji nobremzēja, un auto apstājās, slīdēdams pa smiltīm. Ādams atsitās ar galvu pret nolaisto vējstiklu, bet kravas kastē stāvošie vīri pārkrita pār bortu.

-      Kas tev lēcies? Ādams nikni uzbļāva, piespiedis galvas šalles galu pie brūces pierē, lai apturētu asiņošanu. Mēs visi gandrīz nositāmies tevis dēļ. Utmans norādīja uz priekšu.

-    Mēs esam nonākuši pie ielejas dienvidu sienas. Vēl tikai daži metri, un mēs būtu pārkrituši pāri malai un tad gan noteikti nositušies. Izlēcis no vadītāja sēdekļa, Utmans pieskrēja pie bīstami stāvās kraujas malas. Kādu brīdi viņš tur stāvēja ieklausīdamies, tad steigšus atgriezās mašīnā. Suņi vēl aizvien ir uz pēdām. Tagad es varu tos labi sadzirdēt. Jāatstāj auto šeit un tālāk jāiet kājām. Viņš pieskrēja pie izkritušajiem vīriem un paspārdīja to nevarīgos ķermeņus. Viens laikam jau bija miris galva ļengani karājās pie pārlauztā kakla. Vēl divi vairs nebija karotāji, jo vienam bija salauzts labais elkonis, bet otram sadragātas abas kājas. Ceturtais nedroši pieslējās kājās, bet, tā kā bija sasitis galvu, šķita apdullis.

-      Neviens no šiem cūkām man nav derīgs, Utmans nikni nošņācās. Viņš norādīja uz vīriem, kas sēdēja abās pusēs šeiham. Jūs abi, kāpiet ārā un sekojiet man!

-     Nē! Ādams sašutis iebilda. Tie ir mana vectēva miesassargi. Viņiem vienmēr jābūt kopā ar šeihu. Nedrīkst atstāt viņu bez apsardzes. Trīsdesmit vīri no cietokšņa seko mums kājām. Varam sagaidīt viņus un tad doties uzbrukumā.

-     Kamēr viņi atnāks, Kross ar meiču jau būs helikopterā un tālu projām. Ja tev trūkst dūšas nākt man līdzi, paliec te un gaidi, cik ilgi gribi.

-     Mana mazdēla drosme un godaprāts nav apšaubāmi. Viņš ies tev līdzi un rādīs ceļu, šeihs hans paziņoja. Ādams izrāpās no auto, joprojām turēdams pie pieres asiņaino drānas gabalu.

-     Vai esi gatavs cīnīties? Utmans viņam jautāja.

-    Gatavāks, nekā tu jebkad būsi, Ādams atcirta un paņēma šauteni no statīva aiz sēdekļa.

-     Saki paldies Allāham, ka viņš tev dāvājis akmens galvu. Utmans nosmējās un pieskrēja pie auto. No straujās bremzēšanas bridi juku jukām sakritušās ieroču un aprīkojuma kaudzes viņš izvēlējās krievu ražojuma granātmetēju un brezenta maku ar diviem šāviņiem. Uzmetis tos plecā, viņš apgāja apkārt auto priekšgalam un paraudzījās uz augstajā sēdekli sēdošo šeihu hanu.

-    Varenais han, kur mēs tiksimies? Utmans jautāja vecajam vīram.

-    Mēs brauksim gar ielejas malu, līdz atradīsim kādu ceļu, kas to šķērso. Kad būsim tikuši pāri, griezīsimies atpakaļ un meklēsim tevi otrā pusē. Šeihs norādīja uz plašajiem klajumiem ziemeļu pusē. Tad jau būs uzlēkusi saule un mēs varēsim redzēt jūsu pēdas vai dzirdēt suņu rejas.

-    Kad mēs atkal tiksimies, es nolikšu tev pie kājām bezdievja mana tēva un tēvoču slepkavas galvu, Ādams paziņoja. Tagad es lūdzu tavu svētību, vectēv.

-    Saņem manu svētību, Ādam. Dodies Allāha vārdā un godam cīnies viņa džihādā.

Ādams metās skriet, lai panāktu Utmanu, pirms tas pazūd ielejā. Viņi sāka kāpt lejā pa stāvo krauju, slīdēdami pa smiltīm un akmeņiem. Ādams visu laiku atpalika no Utmana.

-     Pagaidi mani! viņš aizelsies sauca. Viņa krekls jau bija sviedriem piemircis.

-     Pasteidzies! Helikopters jau noteikti izlidojis viņiem pretī, Utmans neapstādamies atbildēja. Bezdievis izbēgs no Allāha un tava vectēva taisnīgajām dusmām. Ādamam saļodzījās kājas, un viņš paslīdēja un nogāzās visā garumā uz vēdera. Pieslējies kājās, viņš stāvēja, elsdams un klepodams saceltajā smilšu mākonī. Tad turpināja kāpt lejā, bet nu jau grīļodamies un steberēdams. Nonācis līdz apakšai, Utmans pirmoreiz apstājās, lai paraudzītos atpakaļ.

Vārgulīgais sivēns! Tik vien spēj kā izvarot sievietes un slaktēt gūstekņus, Utmans nodomāja, tomēr atklāti neizrādot nicinājumu.

-     Malacis, turies! Nav vairs tālu, viņš uzsauca, bet Ādams atkal zaudēja līdzsvaru. Šoreiz viņš krita uz priekšu, smagi

atsizdamies pret akmeņaino zemi. Viņš noripoja vismaz divdesmit pēdas līdz ielejas dibenam. Tur mēģināja piecelties kājās, bet labās kājas potīte bija savainota un nespēja vairs balstīt viņa svaru. Ādams noslīga uz ceļiem.

-    Palīdzi! viņš iesaucās. Utmans atgriezās un piecēla Ādamu kājās. Tas nedroši paspēra dažus soļus un apstājās.

-     Potīte! Nevaru uz tās atbalstīties.

-    Droši vien sastiepta. Tur nu es tev nekādi nevaru palīdzēt, Utmans atbildēja. Seko man pamazām, kā nu spēj. Atstājis Ādamu, viņš sāka kāpt augšā pa ielejas pretējo nogāzi.

-Tu nedrīksti mani te pamest! Ādams sauca viņam nopakaļ, bet Utmans neatskatījās.

K

lausieties suņus! Tie ir sajutuši mūsu smaržu svaigu un tuvu, Hektors iesaucās. Ieročus gatavībā!

Noklakšķēja šauteņu aizslēgi. Sešas šautenes, katrai aptverē trīsdesmit lodes. Varēja sarīkot iespaidīgu apšaudi. Priekšā bija simt jardu plats klajums ar labu pārredzamību. Visi Hektora vīri bija prasmīgi šāvēji. Neviens suns netiks viņiem klāt. Bet, ja tomēr tiks, tad dabūs durkli ribās.

Uzstādīt durkļus! Hektors pavēlēja, un vīri pasniedzās uz priekšu, lai atlocītu zem stobriem paslēptos durkļus. Tarik! Aizdedzini signālraķetes helikopteram! Signālraķetes degs divdesmit minūtes, un tikmēr Hanss noteikti būs klāt un atradīs viņus. Katram no vīriem mugursomā bija viena signālraķete. Tariks uzsauca pavēli, un viņi aizdedzināja raķetes un izsvieda tās. Hektors pārāk vēlu saprata, ka vajadzēja likt mest raķetes tālāk uz aizmuguri, nevis priekšā viņu pozīcijām. Rītausmas vējš, kas pūta pretī, nesa biezus dūmu mākoņus tieši sejā, gandrīz pilnīgi aizsedzot redzamību. Pirms Hektors paguva aizsūtīt kādu pārvietot raķetes, no dūmiem iznira suņi. Kad tie parādījās, tie bija tikai piecdesmit pēdu attālumā no viņu slēpņa. Suņi lielā ātrumā metās tieši pie viņiem. To bija pārāk daudz, lai Hektors spētu saskaitīt. Dūmu apvīti, tumši, vilkiem līdzīgi silueti, izslāpuši pēc asinīm. Tie bija pamatīgi noskrējušies no atvērtajām mutēm šķīda putas, nošķiežot suņu sānus.

Šaujiet! Hektors ieaurojās. Šaujiet! Viņš paguva izšaut tikai trīsreiz, ar katru lodi nogāžot vienu uzbrucēju. Arī vīri abās pusēs šāva tikpat ātri kā viņš. Suņi smilkstēdami gāzās gar zemi, bet kritušo vietā no dūmu virpuļiem izbrāzās citi. Hektoram līdzās Tariku notrieca pie zemes milzīgs, melns suns, uzlecot tam uz krūtīm. Hektors apcirtās apkārt un iedūra durkli dzīvnieka kaklā, pirms tas bija paguvis iekosties Tarikam rīklē. Suns iegaudojās un nogāzās uz sāniem, drudžaini raustīdams pakaļkājas. Bet tajā pašā brīdī cits suns uzklupa Hektoram no aizmugures, izsitot viņu no līdzsvara un nogāžot garšļaukus zemē. Suns uzlēca viņam virsū. Tādā tuvcīņā no šautenes nebija nekāda labuma. Hektors nometa to un ar kreiso roku sagrāba suni aiz rīkles, bet ar labo pasniedzās aiz jostas pēc kaujas naža. Pirms viņš paguva pacelt nazi, uzklupa vēl divi suņi. Rūkdami un zobus šņakstinādami, tie pūlējās iekosties viņa miesā. Viens bija satvēris žokļos bruņujakas plecu un, atspēries ar priekškājām, turēja viņu nekustīgi guļam uz muguras. Trešais suns bija sagrābis aiz elkoņa labo roku, kas turēja nazi, un no visa spēka purināja to. Pirmais uzbrucējs vēl joprojām bija uzkritis viņam virsū, atņirgtie žokļi tikai dažu collu attālumā no sejas, un putojošas siekalas šķiedās tieši acīs, kopā ar smirdīgu elpu. Suns locījās un raustījās, pūlēdamies atbrīvoties, un Hektors juta, ka nespēs vairs ilgi to noturēt.

Norībēja pistoles šāviens tikai pēdas attālumā no Hektora labās auss, uz bridi viņu apdullinot. Suns, kas bija uzgāzies viņam virsū, pēkšņi atlaida tvērienu un saļima pār viņu, asinīm plūstot no brūces galvā. Viens pēc otra norībēja vēl divi šāvieni, un nokrita ari abi pārējie uzbrukušie suņi. Hektors piecēlās sēdus un ar piedurkni noslaucīja no sejas dzīvnieka asinis un izspļāva tās no mutes. Kad skatiens noskaidrojās, viņš, bezgala pārsteigts, ieraudzīja Keilu. Viņa bija izlavījusies no drošās slēptuves aiz klintsbluķa un tagad tupēja uz ceļiem viņam līdzās, turēdama pistoli prasmīgā tvērienā izstieptās abās rokās un lēni virzīdama to no vienas puses uz otru, meklējot nākamo mērķi.

-    Ak tu drosminiece! viņš aizelsies izdvesa. Mazā, sasodītā drosminiece! Tu esi īsta savas mātes meita, bez šaubām! Viņš paķēra šauteni un pielēca kājās, bet cīņa ar suņiem jau bija gandrīz galā. Viss lauks bija pilns juku jukām sakritušiem suņu līķiem, un viņa biedri staigāja, piebeigdami dažus ievainotos dzīvniekus, kas vēl klīda apkārt, sāpēs un šausmās apdulluši. Tad Hektors palūkojās augšup un ieraudzīja tikai nepilnas jūdzes attālumā krievu lielo MIL-26 helikopteru tuvojamies pāri kalnu grēdai.

-      Un arī Hanss jau klāt. Viņš skaļi iesmējās. Viss beidzies. Šovakar Sidi el Razigā vakariņās steiks un pudele Richebourg. Piecēlis Keilu kājās, viņš tēvišķīgi aplika roku meitenei ap pleciem. Viņi vēroja, kā lielais lidaparāts strauji tuvojas. Ik pa brīdim to aizsedza raķešu dūmu mākoņi, bet ikreiz, kad vējš izdzenāja dūmus, helikopters bija arvien tuvāk un motoru troksnis arvien skaļāks. Beidzot tērauda putns jau bija viņu priekšā tikai piecdesmit pēdas no zemes un varēja saskatīt Hansu pilota kabīnē lūkojamies lejā uz viņiem. Viņš pasmaidīja un pamāja sveicienu, tad pagrieza helikopteru ar sāniem pret sagaidītājiem. Fizelāžas galvenā lūka bija atvērta, un tajā stāvēja divi cilvēki. Viens bija bortinženieris, bet, ieraugot otru, Hektoram no pārsteiguma atkārās žoklis.

-     Dullā, trakā sieviete! Hektors nočukstēja. Viņš taču pavēlēja Heizelai pēc lidojuma uz Džig-džigu atgriezties Sidi el Razigā, bet vajadzēja jau saprast, ka Heizela Benoka īsti labi neprot paklausīt pavēlēm. Izrīkot citus to gan, bet ne paklausīt.

-    Mammuci! Mammuci! Keila mežonīgi iespiedzās. Viņa sāka lēkāt, vicinādama pistoli gaisā virs galvas. Heizela no helikoptera lūkas māja pretī tikpat sparīgi. MIL-26 pamazām laidās lejā, un, tikko tā sliedes bija pieskārušās zemei, Heizela izlēca, graciozi piezemējoties, un metās skriet, ko kājas nes, pretī meitai. Izrāvusies no Hektora saudzīgā apskāviena, Keila spēra nedrošus soļus pretī mātei.

-      Tas gan ir patiesi burvīgs skats! Hektors smaidīdams noteica, vērojot, kā abas sievietes metas viena otrai pretī un apkampjas, priekā spiegdamas un raudādamas. Viņš arī sajuta asaras sariešamies acīs un papurināja galvu.

Pinkšķi kā tāds mazulis. Tu kļūsti sentimentāls, Kros.

Apskāvusi Keilu, Heizela pāri viņas plecam paraudzījās uz Hektoru. Pa viņas vaigiem plūda asaras un pilēja no zoda. Viņa pat nemēģināja tās noslaucīt. Viņa neko neteica, bet meitas glābējam pievērstais skatiens bija pietiekami daiļrunīgs.

-     Es arī tevi mīlu, Heizela Benoka! Hektors skaļi iesaucās, paziņojot par to visai pasaulei. Tad viņš atkal piespieda sevi pievērsties svarīgākajam uzdevumam un pamāja, liekot Dalijahai un savas vienības vīriem nākt šurp un kāpt helikopterā. Tie pielēca kājās un ciešā grupā skrēja pāri klajumam.

-     Heizela! Ved Keilu helikopterā. Viņš sāka iet uz sieviešu pusi. Dzirdot viņa rīkojumu, Heizela satvēra Keilas roku un vilka meitu uz lidaparāta pusi. Tad pēkšņi atskanēja vēl kāda balss, kā ar zobenu pārcērtot Hektora prieku un sajūsmu.

-     Hektor, pie ielejas malas! Tā bija Tarika balss. Viņš rādīja uz kaut ko aiz helikoptera, un Hektors steidzīgi paraudzījās turp. No ielejas tuvojās kāds vīrs, un, lai gan viņš bija gandrīz divsimt jardu attālumā un virs kraujas bija saredzama tikai viņa galva, Hektors uzreiz viņu pazina.

-    Utmans Vadahs! Satriekts viņš uz mirkli apstulba. Tariks no savām pozīcijām nevarēja tieši nomērķēt uz savu bijušo biedru. To aizsedza paša vienības vīri un abas skrienošās sievietes. Tikai

Hektoram bija droša iespēja izrēķināties ar nodevēju. Taču viņš stāvēja kā sastindzis dažas bezgala svarīgas sekundes simtdaļas. Ja Utmana vietā būtu kāds cits vai jebkurā citā laikā, Hektors būtu reaģējis zibenīgi. Taču šoreiz visa viņa uzmanība bija pievērsta Heizelai un Keilai. Beidzot viņš izkustējās, taču tik gausi, it kā iroties caur biezu medu. Viņš vēroja, kā Utmans izlec no ielejas, paskrien trīs soļus un nometas uz viena ceļa. Redzēja, kā tas paceļ garu metāla cauruli un atbalsta uz labā pleca.

Granātmetējs! Pat tik lielā attālumā Hektors nekļūdīgi pazina šo ieroci. Ar dumpinieku iecienīto reaktīvo rokas granātmetēju var pārplēst kaujas tanka bruņas tik viegli kā lētu prezervatīvu. Utmans rūpīgi un nesteidzīgi nomērķēja uz helikopteru.

Tagad Hektors beidzot bija pacēlis Beretta šauteni pie pleca. Neapzināti viņš ievēroja, ka Utmanam vēl joprojām mugurā bruņujaka. Tā bija Benoku izsniegta augstākās kvalitātes, izgatavota no Kevlar materiāla ar keramikas plākšņu ielaidumiem. Šādā attālumā Hektora vieglās 5,56 mm NATO tipa šautenes lodes neko daudz nespēja nodarīt šādam bruņutērpam. Sākotnēji paredzēta vāveru un prēriju suņu, nevis cilvēku šaušanai, lode droši vien tikai atsistos pret mērķi, neieurbjoties miesā, tomēr trieciena spēks būtu pietiekams, lai nogāztu Utmanu gar zemi. Hektors izšāva, zinādams, ka ir nomērķējis precīzi. Taču, mirkli pirms viņš nospieda gaili, Utmans izšāva ar granātmetēju.

Hektors ieraudzīja nesadegušā šaujampulvera mākoni izplešamies aiz Utmana muguras un dūmu astes pavadītās granātas lidojumu uz MIL-26. Pirms tā sasniedza mērķi, Hektora raidītā lode trāpīja Utmanam, uzsprāgstot triecienā pret bruņujakas priekšpusi un ar nežēlīgu spēku notriecot viņu uz akmeņainās zemes. Pirms Utmana ķermenis pieskārās zemei, granāta ietriecās helikoptera priekšgalā un eksplodēja. Hektors sagrīļojās no sprādziena viļņa, tomēr palika stāvam kājās. Pavisam netālu no lielā lidaparāta Heizela un Keila nogāzās pie zemes viena otrai virsū. Vistuvāk sprādziena vietai bija Dalijaha un vīri, kas skrēja kopā ar viņu. Tie visi nokrita zemē, un Hektors saprata, ka daži no tiem droši vien ir nopietni ievainoti vai pat nogalināti. Helikoptera lūkā stāvošais bortinženieris bija saplosīts gabalos. Hektors redzēja, kā gaisā uzlido galva un viena roka.

Helikopteram bija norauts priekšgals un fizelāžas priekšējā daļa. Pilota kabīne ar visu jumtu bija pazudusi, atstājot tikai tukšu caurumu, bet no Hansa Lategana ķermeņa nekas nebija palicis pāri. Viņš bija saņēmis vislielāko granātas eksplozijas triecienu. Zaudējis vadību, lielais gaisa kuģis apgāzās uz sāniem, un rotori, joprojām griezdamies, kapāja cieto, sakaltušo zemi un akmeņus, saliecoties dīvainās formās, līdz motori noslāpa un pār lidaparāta vraku pacēlās smags dūmu un putekļu mākonis.

Uz brīdi iestājās klusums. Tad Tariks iekliedzās: Utmans piecēlās! Šauj, Hektor! Allāha vārdā, šauj viņu nost! Putekļos un dūmos gandrīz neko neredzēdams, Hektors atkal izšāva uz miglaino stāvu, kas steidzās atpakaļ uz ielejas malas pusi. Hektors nezināja, vai šāviens trāpīja mērķī vai ari Utmans vienkārši pārkrita pār krauju. Tariks aizskrēja viņam nopakaļ.

-      Tarik, nāc atpakaļ! Hektors sauca. Lai paliek! Viņam droši vien seko pārējie. Mums jātiek projām. Parūpējies par mūsējiem. Par Dalijahu. Tariks griezās atpakaļ, bet Hektors skrēja pie zemē notriektajām Heizelas un Keilas. Viņš bija noraizējies un pārbijies par abu sieviešu dzīvību. Viņas atradās pavisam tuvu sprādziena vietai, un viņām varēja trāpīt kāds granātas šrapnelis vai lidojoša fizelāžas metāla atlūza. Hektors nometās uz ceļiem līdzās sievietēm. Heizela bija uzkritusi virsū Keilai, iepletusi rokas, lai pasargātu meitu. Baidīdamies ieraudzīt asinis, Hektors pasniedzās un pieskārās Heizelas plaukstai. Viņa pacēla galvu, pievērsa viņam miglainu skatienu, tad veikli piecēlās sēdus un sniedzās viņam pretī ar abām rokām.

-    Hektor! Viņa dedzīgi noskūpstīja mīļoto, tad abi pievērsās Keilai. Kopīgiem spēkiem piecēla meiteni kājās.

-     Meitiņ, vai neesi savainota? Heizela bažīgi noprasīja.

-     Nē, mammuci. Neraizējies, man nekas nekaiš.

-     Tas priecē, Hektors piebilda, jo mums tūlīt pat jādodas projām. Heizela, tava meita ir vārga kā jaundzimušais, bet šerpa kā Tabasco mērce. Neparko negrib padoties. Atsūtīšu kādu, kas palīdzēs tev noturēt viņu kājās. Viņš aizskrēja pie Dalijahas un pārējiem, kas arī jau sāka atgūties. Dažiem bija trāpījušas lidojošās atlūzas, taču, par spīti grieztām brūcēm un sasitumiem, visi varēja paiet. Dalijaha šķita sprādziena neskarta.

-      Meitenei vajadzīga tava palīdzība, Hektors paziņoja, un jaunā sieviete aizsteidzās pie Heizelas un Keilas. Hektors pievērsās saviem vīriem un pavēlēja: Savāciet mantas, mēs tūlīt dodamies projām!

-     Uz kuru pusi iesim, Hektor? Tariks jautāja.

-     Atpakaļ pāri ielejai. Visi neizpratnē raudzījās uz viņu, un Hektors steidzās paskaidrot: Ja dosimies uz austrumiem, tad nonāksim tikai bezgalīgos sasodītā tuksneša plašumos. Tagad, zaudējuši suņus, ienaidnieki vairs nevarēs tik viegli noteikt, uz kuru pusi mēs esam devušies, bet droši vien domās, ka drīzāk austrumu virzienā uz piekrastes pusi. Viņš pagriezās un norādīja atpakaļ uz to pusi, no kurienes viņi bija ieradušies. Taču galvenais autoceļš ziemeļu-dienvidu virzienā stiepjas netālu gar Brīnuma oāzi un cietoksni. Vai tā ir, Tarik?

-Tieši tā, tas atrodas apmēram desmit jūdzes uz rietumiem no cietokšņa. Pa to ir diezgan dzīva satiksme, Tariks apstiprināja.

-      Ja izdosies līdz tam nokļūt, sagrābsim pirmo piemēroto kravas auto vai autobusu, kas brauks pretī. Vīri uzreiz sarosījās. Pēc helikoptera bojāejas visus bija pārņēmis izmisums, bet Hektors atkal atmodināja kaut nelielu cerības stariņu. Jau pēc dažām minūtēm visi bija gatavi doties ceļā.

Tā bija visai raiba kompānija trīs dažāda vecuma sievietes ar dažādu ādas krāsu un seši vīri saplēstās, ar asinīm notraipītās armijas jakās. Visi novārtījušies smiltīs un netīrumos. Hektors soļoja pa priekšu, bet Tariks noslēdza gājienu kopā ar vēl diviem vīriem, kas palīdzēja aizslaucīt gājēju atstātās pēdas. Keila atradās pašā grupas vidū, meiteni no abām pusēm balstīja māte un Dalijaha. Sasnieguši ielejas malu, viņi sāka ilgo kāpienu lejup. Sākot kāpt atkal augšā pa pretējo pusi, visi jau bija pārguruši un arvien vairāk palēnināja gaitu. Hektors apstaigāja visu gājiena rindu, uzmundrinādams biedrus ar viltus solījumiem un piedauzīgiem jokiem, ko Heizela un Keila, par laimi, nesaprata. Granātas sprādzienā savainotie vīri cieta no sāpēm, bet Keilai atkal sāka pietrūkt spēka. Pēdējo stāvo posmu līdz augšai Hektors viņu uznesa uz muguras. Kad arī pārējie bija nonākuši līdz augšai, visi nokrita zemē kaut niecīgākajā ēnā un gulēja elsdami kā suņi. Ūdens pudeles bija jau gandrīz tukšas.

Hektors apsēdās līdzās Heizelai un Keilai un uzcienāja viņas ar pēdējiem ūdens malciņiem no savas pudeles. Keilai viņš lika norīt vēl vienu antibiotiku tableti. Viņš bija pārliecināts, ka zāles iedarbojas. Meitenes sejas krāsa bija kļuvusi veselīgāka, un viņa sāka atgūt možumu. Aptaustījis viņas pieri, Hektors nosprieda, ka arī temperatūra jau ir gandrīz normāla.

-     Parādi mēli! viņš pavēlēja.

-     Ar lielāko prieku. Izlikdamās bravūrīga, viņa izstiepa to visā garumā. Baltais aplikums sāka pazust. Pieliecies tuvāk, Hektors paostīja meitenes elpu. lā vairs neoda pēc slimības baciļiem.

-     Savāc atpakaļ, viņš izrīkoja. Nedrīkst atstāt tādu lāpstu mētājamies apkārt, lai citi pār to pakluptu. Keila apgūlās uz muguras un aizvēra acis. Heizela nopūtās un atlaidās pret Hektora plecu. Viņš viegli glāstīja sviedriem piemirkušos sievietes matus, atglaužot tos no acīm, un klusi čukstēja uzmundrinošus mīļvārdiņus.

Aizrāvušies šajā sirsnības brīdī, viņi pat nepamanīja, ka Keila viņus slepus vēro ar puspievērtām acīm, līdz beidzot viņa tās plati atvēra un noprasīja: Ak tā, mammuci, laikam esi pārdomājusi par Heka atlaišanu, vai ne?

Heizela satrūkās, tad steidzīgi atrāvās un apsēdās, taisni izslējusies, un nosarka, nepaceļot skatienu uz Hektoru. Viņš to vēroja lielā labpatikā.

Ak dievs, kā man patīk, kad viņa tā samulst, viņš nodomāja.

-    Nesatraucies, mammuci. Es jau pati sāku gudrot, kā jūs abus savest kopā. Tad man laikam nemaz nebūs jāpūlas.

-     Labi, dāmas, tagad celieties kājās! Laiks doties tālāk.

Hektors piecēlās, ļaujot Heizelai atgūties pēc samulsuma. Viņš

paraudzījās uz priekšu. Agrā rīta saules gaisma apveltīja tuksnesi ar skarbi atturīgu cēlumu. Nebija ne mazākā zaļumiņa, bet smiltis mirdzēja kā dimantu klājums, saules stariem atspīdot pret kvarca graudiņiem. Klinšainie pakalni slējās majestātiski kā Rodēna skulptūras. Varēja just, kā karstums pieņemas spēkā. Pēdējās ūdens lāses viņš bija atdevis sievietēm. Viņa mute bija sausa un lūpas apkaltušas raupjas kā smilšpapīrs. Hektors bija pavadījis tuksnesī daudzus savas dzīves gadus, tāpēc tagad, ejot tālāk, viņš tikpat modri vēroja apkārtni, meklējot pazīmes, kas liecinātu par ūdeni, kā raudzīdamies pēc ienaidnieku pēdām. Drīz jau visi sāka mocīties slāpēs, zaudējot pēdējos spēkus, tāpēc atkal bija jārīko atpūtas pauze. Pacēlis no zemes dažus kvarca oļus, Hektors tos pa vienam pasniedza Heizelai un Keilai.

-      Sūkājiet tos! viņš pamācīja. Tad vismaz mute neizkaltīs pavisam sausa. Elpojiet caur degunu un runājiet pēc iespējas mazāk. Jātaupa šķidrums organismā. Tad viņš pievērsās saviem biedriem. Viens no tiem bija sakņupis ar ciešanu pilnu sejas izteiksmi, mocīdamies krampjos. Arī pārējie neizskatījās pēc karotājiem. Spoži kvēlojošo sauli aizsedza neliels mākonis, un tā atnestā ēna bija tik patīkama, lai gan īslaicīga. Pacēlis skatienu, viņš ieraudzīja putnus, kas izcēlās kā melni silueti pret pelēko mākoni. Tie bija pieci, lieli un ātri, ar spēcīgiem spārnu vēzieniem. Hektors piecēlās un piesedza acis ar plaukstu. Abas sievietes viņu vēroja.

-     Ko tu ieraudzīji? Keila noprasīja.

-     Ornitologs teiktu Columba guinea, viņš atbildēja, bet mums tie ir visparastākie baloži.

-     Ak tā! Keila neslēpa vilšanos. Nespēju pat izteikt, Hek, cik neaizraujoši tie ir. Baložu bariņš laidās zemāk, un saules staros tie parādījās burvīgi zilā krāsā ar vīna sarkaniem kakliem un baltiem riņķiem ap acīm.

-     Ja rīta pusē baloži pulcējas šādos baros, viņi lido meklēt ūdeni.

-     Ūdeni? abas sievietes vienā balsī iejautājās.

-     Un, kad baloži tā laižas lejā, viņi to ir atraduši, Hektors paskaidroja. Vai tas arī šķiet tik neaizraujoši, Keja?

-     Reizēm tu man liec justies kā pamuļķei, meitene sarūgtināti atzinās.

-     Nesatraucies, Keja, tu tikai paretam izrīkojies tā, it kā tāda būtu. Celieties nu, dāmas, iesim palūkoties. Viņš bija ievērojis putnu bariņa nolaišanās vietu ceturtdaļjūdzi uz priekšu. Tuvojoties tai, kļuva skaidri redzamas arī ģeoloģiskās iezīmes. Viņu ceļu šķērsoja vēl viena, mazāka sausa upes gultne lielās ielejas atzarojums. Tajā bija atsegti dažādi iežu slāņi. Ūdeni saturošā kaļķakmens josla bija skaidri saskatāma zem koši oranžā slānekļa. Baložu bariņš pēkšņi pacēlās gaisā no akmeņu sienas, spārniem skaļi plīkšķot. Tie bija paslēpušies horizontālā plaisā, kas bija izveidojusies, mīkstākajam kaļķakmenim pamazām sadrūpot zem cietākās klinšu aploces.

-      Atradu! Hektors smaidīdams iesaucās un veda pārējos ielejas dziļumā. Kamēr visi ar baudu atlaidās ēnā atpūsties, viņš uzrāpās pa pretējo sienu līdz plaisai zem kaļķakmens slāņa. Ielūkojies tumšajā alā, viņš sajuta ūdens smaržu. Plaisa bija tikai tik augsta, lai tajā varētu ierāpot uz vēdera, balstoties uz elkoņiem. Ūdens bija sakrājies seklā peļķē zemās alas tālākajā galā. Viņš iesmēla to saujā un nogaršoja.

-    Sūdi! viņš iesaucās. Burtiski! Baložu mēsli! Bet, kas mus nenogalina, tas uzbaro. Viņš uzsauca Tarikam, lai tas atnes ūdens pudeles. Viņš filtrēja ūdeni caur savu kreklu, un, par spīti pretīgajai mēslu garšai, visi kāri iztukšoja pudeles un Hektors vēlreiz tās piepildīja. Kad beidzot visi bija remdējuši slāpes, Hektors piepildīja pudeles trešoreiz. Nokāpis ielejas dibenā, viņš nopētīja ceļabiedrus. Bija notikusi gluži neticama pārvērtība. Vīri smaidīdami klusi sarunājās. Heizela sēdēja līdzās meitai un, klusi dungodama, ķemmēja un pina bizē viņas matus.

-     Sievietes! Hektors nomurmināja, apbrīnā nogrozot galvu. Kur, ellē, viņa izrāva ķemmi? Tad viņš uzsauca: Ļautiņi, neiekārtojieties pārāk ērti, mēs tūlīt pat dodamies tālāk.

Viņi atkal sastājās gājiena ierindā un izrāpās no upes gultnes. Pēc iespējas izvēloties augstāka reljefa apvidu, Hektors virzījās uz rietumiem, modri vērodams apkārtni. Jau pēc stundas viņš varēja pamatoti lepoties ar savu vērīgumu. Pāris jūdžu uz dienvidiem viņš pamanīja pavisam niecīgu putekļu mākonīti ceļamies pret karstumā kvēlojošajām debesīm. Viņš lika visiem apstāties un notupās zemē, lai brīdi pavērotu šo parādību. Mākonītis lēni virzījās uz viņu pusi, un Hektors nožēloja, ka nebijā paņēmis līdzi binokli, taču vajadzēja pēc iespējas samazināt mugursomu svaru. Jau pēc neilga brīža vērošanas bija skaidrs, ka putekļus saceļ kāds lēni braucošs transporta līdzeklis.

-      Lai kas arī tas būtu, man derēs. Hektors piecēlās un pasauca Tariku. Ātri nodeva rīkojumus atstāt divus vīrus sargāt sievietes, bet pārējiem nākt viņam līdzi pretī nezināmajam braucamrīkam. Drīz viņi saprata, ka tas pārvietojas pa smilšainu, izžuvušu upes gultni seklas ielejas dibenā, kur zeme nav tik grambaina un akmeņaina. Kad auto nonāca vietā, kur upes krasti bija lēzenāki, Hektors pirmoreiz to skaidri saskatīja un uzreiz pazina vidēji liels pilnpiedziņas Mercedes kravas auto. Aiz nolaistā vējstikla bija redzams vadītājs un trīs vīri uz augstāka sēdekļa tam aiz muguras. Visi četri bija bruņoti un ģērbušies arābu tunikās, turbāniem galvā. Hektors nogaidīja, līdz auto atkal nonāk upes gultnes krastu aizsegā.

-     Sekojiet man! Hektors pielēca kājās un, biedriem sekojot cieši aiz muguras, skrēja lejā pa nogāzi, līdz varēja nogulties uz vēdera tieši uz krasta malas auto priekšā. Mercedes iznira no līkuma divsimt jardu attālumā. Hektors nogaidīja, līdz tas piebrauc pavisam tuvu, tad kopā ar Tariku nolēca upes gultnē un aizšķērsoja ceļu, pavēršot šautenes pret braucējiem.

-     Neaiztieciet ieročus, citādi mēs jūs nogalināsim! Hektors arābu valodā uzsauca. Izslēdziet motoru! Paceliet rokas virs galvas! Vadītājs un divi aizmugurē sēdošie paklausīja nekavējoties, bet trešais, kas sēdēja vistālāk aizmugurē, piecēlās kājās. Tas bija stalta auguma, bet ļoti vecs vīrs. Viņa seja bija neiedomājami dziļu grumbu izvagota, bet garās, sirmās bārdas gals iekrāsots ar hennu. Kreisajā rokā viņš turēja AK-47 automātu. Vecais vīrs raudzījās uz Hektoru ar Bībeles pravieša cienīgu kvēlojošu skatienu un pacēla labo roku, izstiepjot pret viņu putna nagam līdzīgu, artrīta izķēmotu pirkstu.

-     Tu esi trīs manu dēlu slepkava. Tu esi Kross nešķīstais bezdievju cūka, kam es esmu pieteicis asinsatriebību. Es nolādu tevi, piesaucot visu Allāha varenību. Lai tavs gars nekad nerod mieru, kad būšu tevi nogalinājis.

-     Tas ir šeihs Tipū Tips, Tanks brīdinoši uzsauca. Hektors bija nomērķējis šauteni pret vecā šeiha krūtīm.

-     Nolieciet ieroci! viņš skarbi uzsauca. Kāpiet ārā no mašīnas, sirmgalvi! Nelieciet man jūs nogalināt. Taču šeihs viņā neklausījās. Neatraujot skatienu no Hektora, viņš lēnām pacēla AK-47. Mezglainās rokas trīcēja nevaldāmā naidā.

-     Nedariet tā! Hektors brīdināja, bet šeihs nepievērsa ne mazāko uzmanību pret viņu draudīgi nomērķētajam šautenes stobram. Uzcēlis AK-47 laidi uz pleca, viņš trīcošām rokām notēmēja.

-     Lai Dievs man piedod! Hektors nočukstēja un iešāva vecajam vīram krūtīs. Tipū Tips nometa ieroci, bet palika stāvam, pieķēries pie atbalsta stieņa.

-     Es nolādu tevi un visus tavus pēcnācējus. Nolādu tevi elles liesmās un melnā eņģeļa nagos un zobos… Pirms Hektors paguva viņu apturēt, Tariks vēlreiz iešāva vecajam vīram, šoreiz galvā. Šeihs atmuguriski izkrita no auto, nogāžoties upes gultnes smiltis. Abi miesassargi sašutumā ierēcās un tvēra pēc ieročiem, bet, pirms viņi paspēja nomērķēt, Hektors noguldīja abus ar trim lodēm katru. Miesassargi nogāzās no sēdekļa. Tariks ar vienu trāpīgu šāvienu nogalināja šoferi, kas bija izvilcis pistoli. Tad viņš piegāja pie auto un izvilka šoferi no sēdekļa zemē. Nostājies tieši līdzās trim kritušajiem, viņš raidīja katram kontrolšāvienu no tuva attāluma. Taču, kad viņš devās pie šeiha līķa, Hektors viņu apturēja.

-      Nē, Tarik! Pietiek. Lai vecais nelietis guļ mierā. Tariks pārsteigts paraudzījās viņā, un ari pats Hektors īsti nesaprata savu pēkšņo samulsumu, taču tas noteikti bija šeiha lielā vecuma dēļ. Viņš zināja, ka Tipū Tips ir ļauns un asinskārs nelietis, taču viņš bija tik ļoti vecs. Viņa nogalināšana bija neizbēgama, tomēr atstāja nelāgu pēcgaršu. Labi, ka Heizelai tas nebija jāredz.

Viņš piegāja pie auto un iesēdās vadītāja vietā. Nospieda startera pogu, un motors iedarbojās.

-      Izklausās jauki. Hektors pārbaudīja degvielas rādītāju.

-      Mazliet vairāk nekā trīs ceturtdaļas tvertnes. Bet tad viņš pamanīja divas rezerves degvielas mucas abās pusēs virsbūvei.

-      Katra pa simt galoniem[6], viņš ar prieku secināja. Pietiks tūkstoš jūdzēm vai pat vairāk. Aiz priekšējiem sēdekļiem bija iespīlēta arī dzeramā ūdens tvertne, un Hektors uzsita pa to ar pirkstu kauliņiem. Pilna! viņš nopriecājās, taču tad pamanīja, ka kāda no lodēm bija trāpījusi tvertnei un ūdens tek ārā. Hektors noplēsa strēmeli no sava galvas apsēja un aizbāza caurumu. Tad viņš pamāja pārējiem vīriem un, kamēr tie sakāpa mašīnā, viņš pārmeklēja mantu glabāšanas nodalījumu starp sēdekļiem. Izņēma šī apvidus liela mēroga karti, kurā bija atzīmēti un nosaukti visi ceļi un ciemi. Tas bija lielisks atradums, taču visvairāk viņu iepriecināja jaudīgs Nikon binoklis zaļā brezenta futrālī.

-     Es jūtos kā bērns Ziemassvētku rītā! Hektors līksmoja. Uzkāris binokli kaklā un pārliecinājies, ka biedri ir iekāpuši, viņš brauca atpakaļ pie pārējiem, kas bija paslēpušies aiz akmeņiem, turot ieročus gatavībā. Tad Heizela pazina viņu un izskrēja pretī.

-     Vai neesi ievainots? Mēs dzirdējām šāvienus.

-     Kā jau redzams, šāvēji bijām mēs. Tagad varam atkal ceļot ar komfortu. Heizela, tu sēdēsi priekšā man blakus. Tad viņš ar īkšķi norādīja uz aizmuguri.

-      Keja, tev jākāpj kravas kastē un labi jāpaslēpjas, katram gadījumam ja mēs atkal saskriesimies ar ienaidnieku. Keila ierāpās pāri kravas kastes tērauda bortam, bet tad apstājās, riebuma pārņemta.

-     Cik pretīgi! Viss vienās asinīs. Es tur nekāpšu iekšā. Gribu sēdēt priekšā, blakus mammai.

-    Keila Benoka, beidz tēlot princesi! Uzvedies, kā nākas! Tūlīt pat cel savu smaguma centru iekšā mašīnā!

-     Bet es negribu…

-    Paklausies, mazulīt! Cilvēki tevis dēļ lej asinis un mirst. No šī brīža tu paklausīsi bez ierunām.

-     Es neko sliktu neesmu darījusi… Keila joprojām tiepās.

-     Esi gan un kā vēl! Tu uzvedi Rožē Marselu Moro, sauktu arī par Ādamu Tipū Tipu, uz savas mātes jahtas.

-     Kā tu to uzzināji? Keila bezgalīgā pārsteigumā raudzījās uz Hektoru.

-     Ja pati nesaproti, tad laikam tiešām esi pamuļķe. Tagad rāpies iekšā un apklusti! Vairs nesakot ne vārda, Keila ierausās pāri bortam un apsēdās līdzās Dalijahai uz kravas kastes grīdas.

Hektors atlaida sajūgu un sāka braukt. Heizela viņam līdzās sēdēja klusēdama. Pat neskatoties viņš varēja sajust sievietes dusmas. Viņš labi zināja, cik ļoti viņa allaž aizstav savu meitu. Hektors brauca ātri un atkal atgriezās sausajā upes gultnē. Pa smiltīm bija grūti pabraukt, tomēr varēja tikt uz priekšu ātrāk un gludāk nekā pa akmeņiem, grambām un bedrēm. Viņi bija braukuši tikai neilgu bridi, kad pēkšņi Hektors sajuta plaukstas pieskārienu uz gurna un pārsteigumā sarāvās. Iesāņus uzmetis skatienu Heizelai, viņš ieraudzīja tās acis mirdzumu. Viņa pieliecās tuvāk, ar lūpām gandrīz pieskaroties pie auss.

-     Tu lieliski proti apieties ar bērniem, vai pats to zini, Hektor Kros? viņa čukstēja, ar lūpām viegli pieskaroties viņa neskūtajam vaigam. Tu nemaz nevari iedomāties, cik daudzreiz man ari ir gribējies viņu norāt. Kad Keilas jaunkundzīte sāk niķoties, viņa var būt īsta maza nejaucene.

ŠI atzīšanās patiesi pārsteidza Hektoru. Viņš uzlika uz sievietes plaukstas savu daudz lielāko ķetnu un viegli saspieda to.

-    Manuprāt, tas liecina, ka viņa sāk atgūt spēkus. Bet, Heizela, es saprotu tavas grūtības. Keja tik ilgu laiku augusi bez tēva, un tāpēc tu domā, ka nedrīksti būt pārāk stingra pret viņu. Tagad bija Heizelas kārta brīnīties par viņa vērību un iejūtību. Tad viņa atguvās no pārsteiguma.

-     Man jau ir padomā kāds kandidāts tēva lomai, viņa klusi paziņoja.

-     Ak, laimīgais! Hektors pasmaidīja, braucot tālāk.

Pēc stundas viņi atstāja upes gultni un atkal nonāca augstākā apvidū. Hektors apturēja auto un izslēdza motoru.

-     Ko tagad? Heizela bažīgi iejautājās.

-     Man jāpiezvana pa satelīta telefonu. Šeit augšā varētu būt laba uztveršana. Viņš izkāpa no auto, izklāja uz motora pārsega jauno karti, ieslēdza satelīta tālruni un uzrunāja Tariku: Iedod katram pilnu krūzi ūdens padzerties. Pasaki, ka tagad ir laiks izkāpt, izlocīt kājas un aplaistīt puķītes. Izvilcis tālruņa antenu, viņš pamāja ar galvu Heizelai. Labs signāls! Laikam kāds satelīts atrodas mums tieši virs galvas.

-     Kam tu zvanīsi?

-     Ronijam Velsam uz MTB. Viņš sastādīja numuru, un pēc dažiem signāliem Ronijs atsaucās.

-     Kur tu esi? Hektors noprasīja.

-     Esmu noenkurojies mazā līcītī pie kādas klinšainas saliņas apmēram piecas jūdzes no krasta… Viņš nosauca koordinātas, un Hektors atzīmēja tās kartē.

-    Skaidrs. Atradu tavu pozīciju. Paliec turpat, līdz es atkal piezvanīšu. Hansam Lateganam nepaveicās. Helikopters ir pagalam. Mēs bēgam no ienaidnieka, taču esam dabūjuši auto. Atkarībā no tā, kāds ceļš ir priekšā, mēs varētu sasniegt krastu pretī tavai pozīcijai aptuveni pēc astoņām stundām vai mazliet vairāk.

-     Labu veiksmi, Hek! Es tevi gaidīšu. Saruna bija beigusies.

-     Vai nebūtu labāk doties pie Padija un viņa autokolonnas, nevis uz MTB? Heizela iejautājās.

-     Labs jautājums. Hektors pamāja ar galvu. Runa ir tikai par izdevīgumu. Līdz Etiopijas robežai, kur gaida Padijs O'Kvinns, ir vairāk nekā simt jūdzes tālāk nekā līdz jūras krastam un Ronijam.

-     Bet vai tur nav labāki ceļi? Ja dosimies uz austrumiem, uz jūras pusi, būs jābrauc pa bezceļu apvidu.

-     Tieši tā, Hektors piekrita, atkal spiezdams tālruņa pogas. Vidienes kalnājos zeme ir daudz auglīgāka un blīvāk apdzīvota, tāpēc tagad mudžēs ar Tipū Tipa kaujiniekiem kā lapseņu pūznis. Gandrīz katrās krustcelēs būs nostādīti posteņi. Bet tagad es piezvanīšu Padijam, lai pastāstītu par mūsu plāniem. Viņš būs mūsu pēdējā cerība, ja nevarēsim tikties ar Roniju.

Padijs atsaucās nekavējoties. Kur tu esi? Hektors jautāja.

-     Sēžu kalna galā pie Etiopijas robežas un baudu Somālijas nomales gleznaino ainavu. Un kur, ellē, esi tu?

-     Mēs esam apmēram divdesmit jūdzes uz austrumiem no oāzes. Utmans Vadahs ir nodevējs. Viņš pilnībā pārgājis pretējā nometnē.

-     Piķis un zēvele! Utmans nodevējs? Nespēju noticēt.

-     Viņš brīdināja ienaidniekus. Tie mūs gaidīja. Utmans pats savām rokām sašāva Hansa Lategana helikopteru ar granātmetēju. Hanss ir nogalināts, un MIL ir pagalam. Man izdevās sadabūt auto, un tagad mēs braucam uz piekrasti tikties ar Roniju.

Padijs klusi iesvilpās. Vai novāci to nodevīgo nelieti Utmanu?

-    Es šāvu uz viņu, bet viņam mugurā bija bruņujaka. Trāpīju, bet šaubos, vai tas bija nāvējoši. Bruņas droši vien aizturēja lodi.

-     Žēl gan! Padijs novaidējās. Es jau nojautu, ka noticis kaut kas nelāgs. No šejienes var redzēt, ka visi ceļi robežas jūsu pusē ir pilni ar mašīnām. Es pašlaik vēroju ar binokli vienu no ienaidnieka kravas vāģiem. Tam aizmugurē ir aptuveni divdesmit viru, visi bruņoti līdz zobiem.

-     Sapratu, Padij. Paliec savā pozīcijā un gaidi manu nākamo zvanu. Ja nevarēsim tikties ar Roniju, būsim spiesti doties pie tevis. Esi gatavs braukt pāri robežai mums pretī. Izbeidzis sarunu, viņš uzrunāja Heizelu:

-     Vai dzirdēji, ko viņš teica?

Viņa pamāja ar galvu. Tev bija taisnība. Tā ir tikai pēdējā iespēja. Bet vai līdz jūras krastam tiešām jābrauc astoņas stundas?

-Ja palaimēsies, Hektors atbildēja, tad pamanīja, ka Heizelas skatiens pievēršas kaut kam aiz viņa muguras. Viņš atskatījās un ieraudzīja Keilu, kas bija klusi pienākusi.

-     Es gribu atvainoties, Hek, viņa bikli ierunājās. Dažkārt mani pārņem kaut kāds velns un es vienkārši nespēju valdīties. Vai varam atkal būt draugi? Viņa pastiepa roku, un Hektors to satvēra.

-     Mēs nekad neesam pārstājuši tādi būt, Keja. Un ceru, ka tā būs vienmēr. Taču tev ir jāatvainojas savai mātei vēl vairāk nekā man.

Keila pievērsās Heizelai. Mammuci, lūdzu, piedod. Hektoram taisnība. Es atvedu Rožē uz "Delfīna" klāja un piekukuļoju Džordžiju Pordžiju, lai pieņem viņu darbā.

Heizela sarāvās. Līdz pat šim brīdim viņa negribēja tam ticēt, bet tagad bija jāskatās patiesībai acīs. Viņas mazā meitiņa vairs nebija nekāds bērns. Tad viņa atgādināja sev, ka Keilai ir deviņpadsmit gadi vairāk, nekā bija pašai Heizelai tajā liktenīgajā naktī tenisa trenera vecā Ford aizmugures sēdeklī, kad viņa kļuva par sievieti. Viņa apņēmīgi pastiepa abas rokas pretī Keilai.

-     Meitiņ, katrs var kļūdīties. Galvenais ir nepieļaut to pašu kļūdu vēlreiz.

Keila atskatījās uz Hektoru. Kas tas tāds par smaguma centru, ko tu liki man kaut kur iecelt?

-    Tā smalkā britu modē sauc tavu dibenu, Heizela paskaidroja, un Keila ieķiķinājās.

-    Lai tā būtu! Es to pieņemu. Smaguma centrs tiešām izklausās diezgan smalki. Daudz labāk nekā tas otrs vārds.

U

tmans ar pūlēm rāpās lejā pa ielejas ziemeļu sienu. Katrs solis bija tik grūts, un katrs elpas vilciens sagādāja mokošas sāpes. Viņš bija nometis granātmetēju un piespiedis abas rokas pie krūtīm, kur Hektora raidītā lode bija ietriekusies bruņujakas nostiprinājuma plāksnē. Sākumā Utmans domāja, ka Hektors ar saviem vīriem sekos viņam, bet pēc brīža saprata, ka tiem tagad pēc helikoptera zaudēšanas vairāk rūp atkāpšanās. Viņš uz brīdi apstājās, lai novilktu smago bruņujaku un apskatītu ievainojumu. Lai gan lode nebija izurbusies cauri bruņām, trāpījuma vietā bija milzīgs zilums un pietūkums. Utmans piesardzīgi aptaustīja cietušo apvidu un sajuta zem ādas salauztas ribas smailo galu. Viņš raizējās, vai tas nav pārdūris plaušu. Par spīti neciešamajām sāpēm, viņš dziļi ievilka elpu. Tomēr plaušas šķita veselas, un viņš, sarāvies čokurā, steberēja tālāk uz ielejas dibenu, kur bija atstājis Ādamu. Taču šeiha mazdēla tur vairs nebija. Laikam uzkāpis atpakaļ augšā līdz ielejas malai, kur viņi atstāja šeihu ar miesassargiem. Uzrāpies augšā pa to pašu ceļu, Utmans ieraudzīja Ādamu. Tas sēdēja uz akmens un tina ap sastiepto potīti no krekla noplēstu auduma strēmeli.

-     Kas notika? Ādams noprasīja, ieraudzījis Utmanu. Es dzirdēju šāvienus un pamatīgu sprādzienu.

Uzmanīgi elpodams, Utmans izstāstīja, ko paveicis, un Ādams bija sajūsmā.

-     Tātad viņi nav aizlidojuši! Tagad šie palikuši likteņa varā un es viņus ātri nogrābšu.

-Jā, pagaidām viņi ir notverti lamatās. Taču, kā jau es paskaidroju tev un tavam vectēvam, Kross ir sagatavojis ārkārtas gadījumu plānus bēgšanai pa citiem ceļiem. Tagad viņš droši vien jau dodas uz jūras pusi, kur gaida kuģis, lai aizvestu viņus uz Saūda Arābiju. Kur ir tavs vectēvs? Mums vajadzīgs viņa auto, lai sekotu bēgļiem.

-     Viņš laikam aizbrauca meklēt ceļu, pa kuru šķērsot ieleju, kā bijām norunājuši.

-     Mēs abi esam ievainoti. Nevaram, kājām ejot, panākt tavu vectēvu vai Krosu. Jāgaida, kamēr no cietokšņa atbrauks otrs auto. Tam sen jau vajadzēja būt klāt.

-     Varbūt viņi tumsā pazaudējuši mūsu pēdas, Ādams īgni ieminējās. Vai varbūt vāģis atkal salūzis.

Tikai pēc stundas atskanēja tuvojošies auto motora troksnis, un beidzot tas parādījās uz kalnu grēdas. Kabīnē sēdēja divi vīri, bet vēl ducis bija saspiedušies aizmugurē. Utmans vispirms pārsēja Ādama potīti un savu ievainojumu ar saitēm no auto aptieciņas, tad iekāpa un sāka braukt pa šeiha medību auto pēdām. Jau jūdzes attālumā viņi pamanīja debesīs riņķojam maitasputnu baru, un Ādams mudināja šoferi braukt ātrāk, līdz viņi nonāca pie šeiha hana slepkavības vietas. Viņa līķis gulēja izžuvušās upes gultnes smiltīs. Putni jau bija noplēsuši un apēduši pusi vecā vīra sejas, bet viņa bārda bija palikusi neskarta. Ādams ar pūlēm izrausās no auto, aizkliboja un nometās ceļos līdzās vectēva ķermenim. Kādi citi maitēdāji, droši vien šakāļi, bija uzplēsuši šeiha vēderu, un iekšas karstumā jau bija sākušas pūt, izplatot neciešamu smirdoņu.

Ādams bijīgi noskaitīja tradicionālās lūgšanas aizgājēja piemiņai, taču sirds dziļumos viņš līksmoja. Beidzot vectēva tirānijas laiki bija beigušies un viņš Ādams ir kļuvis par pilntiesīgu Tipū Tipa klana vadoni. Tikai pirms četrām dienām vecais vīrs mošejā, mullas un visu savu dēlu un mazdēlu klātbūtnē bija oficiāli iecēlis viņu par savu mantinieku. Kopš šī brīža neviens neuzdrīkstēsies apstrīdēt Ādama tiesības uz klana šeiha godu.

Beidzis lūgšanas, Ādams piecēlās kājās un pavēlēja vīriem ietīt vectēva līķi brezentā un iecelt kravas kastē. Viņš ievēroja līdz šim nebijušu cieņu un bijību šo vīru skatienos un rīcībā, kad tie steidza izpildīt viņa rīkojumu. Pat Utmana attieksme pret viņu bija ievērojami mainījusies, ņemot vērā viņa tagadējo augsto stāvokli un autoritāti.

Kamēr Ādams skaitīja lūgšanas, Utmans rūpīgi pārmeklēja tuvāko apvidu. Viņš atrada Hektora un viņa biedru pēdas un uzbrukuma slēpni. Atgriezies pie Ādama, viņš pastāstīja, ka bezdievji pēc helikoptera bojāejas droši vien devās atpakaļ pāri ielejai un ļaunas nejaušības dēļ sastapās ar auto, kurā brauca šeihs. Viņi noslepkavoja veco viru un sagrāba braucamo.

-      Ko pavēlēsiet, manu šeih? viņš jautāja. Šī pagodinošā uzruna sildīja Ādama sirdi gluži kā hašiša pīpe.

-     Mums jāseko nolaupītajam vectēva auto, līdz skaidri zināsim, uz kuru pusi devās bezdievji. Tikai tad varēsim izlemt, kā rīkoties.

Utmans uzdrošinājās atkārtot savu viedokli. Kā jau paskaidroju, es pietiekami labi pazīstu šo Krosu, lai varētu droši paredzēt viņa rīcību. Tagad, kad viņš ir nozadzis medību auto, viņš noteikti centīsies tikt līdz jūras krastam, kur gaida kuģis.

-      Bet ko viņš darīs, ja nevarēs aizbēgt ar kuģi? Ādams noprasīja.

-     Tad vienīgais atlikušais bēgšanas ceļš būs uz Etiopijas robežu.

-    Pārbaudīsim, vai tev ir taisnība. Liec visiem kāpt mašīnā un sekot viņiem. Atstājuši miesassargu līķus turpat zemē putnu un šakāļu barībai, viņi brauca tālāk pa mazākā auto pēdām. Drīz viņi atrada vietu, kur Hektors Kross bija apstājies. Viņi ieraudzīja Krosa ceļabiedru pēdas to izkāpšanas vietā. Par spīti ievainojumam, Utmans izkāpa no auto, lai izpētītu pēdas, tad atgriezās un ziņoja Ādamam:

-     Bēgļi ir deviņi seši vīrieši un trīs sievietes.

-     Trīs sievietes? Ādams brīnījās. Viena ir mana izbēgusī gūstekne, bet kas ir abas pārējās?

-     Manuprāt, viena ir Tarika radiniece, kas parādīja Krosam ieeju cietoksnī. Trešā, pēdējā, atlidoja ar helikopteru. Es viņu pamanīju tikai uz mirkli, pirms izšāvu ar granātmetēju, tikai no tālienes un skatu daļēji aizsedza fizelāža, tāpēc nevaru teikt pilnīgi droši, tomēr man šķiet, ka trešā sieviete ir mūsu bēgles māte. Esmu viņu daudzreiz redzējis Sidi el Razigā, un esmu gandrīz pārliecināts, ka tā ir viņa.

-     Heizela Benoka! Ādams pārsteigts raudzījās uz Utmanu, nespēdams vien noticēt šai negaidītajai veiksmei. Tagad viņš ne tikai bija kļuvis par sava klana šeihu, bet arī bija gatavs tūlīt sagūstīt bagātāko sievieti pasaulē. Kad viņš būs to sagrābis savos nagos, viņa palīdzēs Ādamam kļūt par vienu no ietekmīgākajiem augstmaņiem visā Arābijas pussalā un Āfrikā.

-     Desmitiem miljardi dolāru un pašam sava privātā armija, kas mani atbalstīs! Tad es varēšu iegūt itin visu, ko vien iekārošu. To iztēlojoties, viņam aizrāvās elpa. Tikko būšu saņēmis izpirkuma naudu, izdomāšu, kā interesantāk un jautrāk piebeigt

Heizelu Benoku un viņas meitu. Ļaušu visiem saviem kaujiniekiem izpriecāties ar viņām. Tie apstrādās abas kristiešu maukas visos iespējamos caurumos, tūkstošiem reižu no priekšas un aizmugures. Ja viņi tās nenobeigs ar saviem daiktiem, tad varēs turpināt darbiņu ar durkļiem tajos pašos caurumos. To gan būs jautri noskatīties! Uzaicināšu pavērot ari slepkavu Hektoru Krosu. Pēc tam būs jāizgudro viņa paša piebeigšanai kaut kas neparastāks. Droši vien pašās beigās atdošu viņu mūsu klana vecenēm sagraizīšanai ar mazajiem nazīšiem, bet vispirms lai mani vīri papriecājas ar viņa pēcpusi. Viņi tā izstaipīs šim dibena caurumu, ka caur to varēs izbraukt ar zirgu. Tādam vīram kā viņš pazemojums būs briesmīgāks nekā jebkādas fiziskas sāpes. Ādams līksmi saberzēja plaukstas. Es būšu dabūjis izpirkuma naudu un arī pilnībā izpildījis savas dzimtas asinsatriebības pienākumu. Viņš uzsauca šoferim: Griezies atpakaļ uz oāzi! Utmanam viņš paskaidroja: Man jāsarīko vectēva bēres ar visu pienācīgo cieņu un godu. Sazināšos pa rāciju ar tēvoci Kamalu un brīdināšu, ka bēgļi mēģinās tikt projām ar kuģi. Taču, ja Kross atkal izspruks sveikā, viņam būs jātiek līdz Etiopijas robežai, un tur es viņu gaidīšu.

V

isu dienu viņi brauca uz austrumiem. Ceļš bija grūts. Trīs reizes Hektors attapās, ka viņi nonākuši strupceļā neizbraucamās gravās, un bija jāgriežas atpakaļ un jāmēro vairākas jūdzes, meklējot citu ceļu. Kad satumsa, Hektors neuzdrošinājās ieslēgt auto lukturus, lai neatklātu vajātājiem savu atrašanās vietu. Bija jāgaida, līdz uzausīs mēness, lai varētu, piesardzīgi taustoties, turpināt ceļu uz austrumiem.

Kad, pēc Hektora aprēķiniem, viņi vēl bija divdesmit jūdzes līdz Adenas līča piekrastei, viņiem uzsmaidīja negaidīta veiksme.

Viņi nonāca pie sāļaina līdzenuma, kas sniedzās tālu līdz pat apvārsnim, gluds un mēnesnīcā mirdzošs. Nokļuvis uz tā virsmas, Hektors pirmoreiz kopš Mercedes nolaupīšanas varēja ieslēgt augstāko pārnesumu. Viņi joņoja ar četrdesmit jūdžu ātrumu stundā pretī lielajam, sudrabainajam mēness diskam, kas spīdēja debesīs viņu priekšā. Kad viņi bija nobraukuši vismaz desmit jūdzes, pēkšņi, bez mazākā brīdinājuma sāls garoza zem riteņiem pēkšņi sadrupa un auto līdz pat asīm iegrima nodevīgos, dzeltenos plūstošo smilšu dubļos. Hektors gandrīz trīs stundas nopūlējās vaiga sviedros, līdz izdevās atbrīvot auto. Viņš ar domkratu pacēla riteņus pietiekami augstu, lai pabāztu zem tiem sausus tuksneša krūmu zarus, pēc tam ieraka zemē vienu no rezerves riteņiem, piesietu vilkšanas trosē, lai tas kalpotu kā enkurs, pie kura turoties viņiem beidzot izdevās izvilkt Mercedes atpakaļgaitā no plūstošo smilšu gūsta.

Tikai nākamās dienas rītausmā no zemajiem pakalniem virs piekrastes viņu skatienam pavērās Adenas līča mirdzoši zilie ūdeņi. Viņi atradās uz Lielā Āfrikas raga un raudzījās gandrīz tieši uz ziemeļiem, uz Jemenas pusi. Zem kalnu grēdas, kur viņi apstājās, šaurs ceļš stiepās paralēli jūrai. Zem tā bija neliela pludmales josla ar sarkanām smiltīm. Seklais ūdens bija dzidrs kā kristāls, un Hektors varēja saskatīt koraļļu rifu izveidoto barjeru simt jardus no krasta. Tik tālu viņiem būs jābrien, lai tiktu līdz MTB. Visu šo laiku viņi būs viegls mērķis ienaidniekam.

Kamēr viņi vēroja, pa ceļu gar pludmali aizbrauca tikai viens transporta līdzeklis kāds no visuresošajiem Āfrikas autobusiem, kas mēro neskaitāmas jūdzes pa plašā kontinenta ceļu tīkliem. Autobuss bija tā noputējis, ka nebija iespējams noteikt tā sākotnējo krāsu. Pie jumta bija piesprādzēti milzīgi pasažieru bagāžas kalni, tostarp ari grozi ar dzīvām vistām un kokosriekstu čemuri. Motora rūkoņa, raustīšanās un sprauslāšana, pārslēdzot ātrumus, un sagrabējušās virsbūves un ritošās daļas žvadzoņa un rīboņa, kratoties pa grambaino ceļu, bija viņiem skaidri sadzirdama kalnu grēdas virsotnē. Neviens cits braucamrīks nesekoja, un Hektors nemanīja nekādas ienaidnieka klātbūtnes pazīmes. Viņš ieslēdza satelīta tālruni un piezvanīja Ronijam Velsam.

-     Mēs esam tieši pretī tevis nosauktajām koordinātām, ar skatu uz pludmali. Cik tālu no krasta tu esi?

-      Spriežot pēc manas kartes, mēs esam četras, komats, trīs jūras jūdzes no krasta.

Hektors ar jauno Nikon binokli nopētīja atklātos ūdeņus gar Ronija nosauktajām koordinātām un uzreiz pamanīja sīku saliņu grupu, tumšu kā vaļu muguras, aptuveni īstajā vietā un attālumā.

-     Sapratu, Ronij! Šķiet, ka redzu tevi. Izšauj dzeltenu dūmu raķeti, lai apstiprinātu, ka es skatos uz īsto vietu.

-     Labi, Hek. Uzgaidi. Sagatavošu raķeti pēc pāris minūtēm. Uzšāvusies gaisā, raķete atstāja pie apvāršņa īsu, dzeltenu dūmu švīku, ko gandrīz tūlīt izkliedēja vējš. Tā pazibēja tik īsu bridi, ka novērotājam būtu īpaši modri jāraugās, lai to pamanītu. Hektors zināja, ka tas ir riskanti, taču viņam bija pilnīgi droši jāpārliecinās par Ronija atrašanās vietu, pirms iziet atklātajā pludmalē kopā ar ceļabiedriem.

-      Apstiprinu, Ronij! Tu esi piecpadsmit grādu slīpumā no mūsu pozīcijas. Brauc uz krasta pusi atbilstoši virzienam.

-     Hek, vai vari saskatīt vēl kādus kuģus manā tuvumā?

-    Tikai dažas mazas vietējās zvejas laivas izkaisītas uz krasta pusi virzienā no tevis, bet tās visas šķiet noenkurotas. Un vēl redzu lielu konteineru kuģi pie apvāršņa vairākas jūdzes tev aiz muguras. Nekā neparasta.

-     Labi, Hek. Došos pilnā gaitā. Esiet gatavi ātrai iekāpšanai. Nav ko lieki čammāties pludmalē.

-     Un vēl kāds brīdinājums, Ronij. Izrādās, mūsu vidū slēpās nodevējs. Utmans Vadahs ir ienaidnieka aģents. Viņš zināja par mūsu tikšanos šeit. Tikko parādīsies pirmās draudu pazīmes, tev jāpārtrauc tuvošanās un jāmūk, ko kājas nes.

-    Utmans Vadahs! Nelāgi jaunumi, Hek. Es taču zinu, cik tuvs draugs viņš tev ir.

-    Bija, Ronij, bija pagātnes formā. Nākamreiz, kad tiksimies, es viņu nogalināšu. Vienreiz jau mēģināju, bet nākamreiz vairs nekļūdīšos.

-     Sapratu! Tiksimies pludmalē.

S

aņēmis Utmana Vadaha brīdinājumu, ka Hektors Kross varbūt mēģinās izbēgt pa jūru, Kamals Tipū Tips uzreiz izveda visas savas kaujas laivas no Gandangas ostas un sūtīja tās uz ziemeļiem izvietot ķēdē gar krasta posmu starp Brīnuma oāzi un cietoksni. Tur, visticamāk, varēja sagaidīt bezdievja mēģinājumu aizbēgt no Puntlendas. Laivas bija noenkurotas jūdzes attālumā no krasta, un no katras varēja saskatīt nākamo abās pusēs, veidojot gandrīz piecdesmit jūdzes garu novērošanas ķēdi. Kamals pats bija iekārtojies šīs ķēdes centrā, un tieši viņš pamanīja gaistošo dzelteno dūmu mākonīti pret austrumpuses debesīm. Pirms vējš bija dūmus izdzenājis, viņš jau sāka pa īsviļņu rāciju dot rīkojumus visai savai divdesmit trīs kaujas laivu flotei pulcēties viņam apkārt.

Smilšainajā līcītī trīs jūras jūdzes uz jūras pusi no Kamala slēpņa Ronijs pavēlēja savai komandai būt gatavībā pacelt enkuru, kas bija izmests jau 72 stundas. Viņš devās uz priekšgalu noņemt brezenta pārsegu no abiem tur uzstādītajiem 50. kalibra Browning smagajiem ložmetējiem. Viņš pielādēja abus ieročus un pagrozīja uz labā un kreisā borta pusi, lai pārliecinātos, ka visi stiprinājumi darbojas. Tad steidzās atpakaļ uz MTB vadības kabīni un iedarbināja motorus. Tie ierūcās bez aizķeršanās, un Ronijs palielināja apgriezienus līdz 3000, tad atkal ieslēdza tukšgaitu un nogaidīja, līdz motoru temperatūras rādītāja adata nonāk zaļajā zonā. Tad viņš pamāja ar roku vīriem uz priekšējā klāja un iekaucās enkura vinča, enkura šahtā nograbēja ķēde, un tas parādījās uz klāja, kur matroži to nostiprināja drošībā. Bocmanis Markuss deva zīmi ar paceltiem īkšķiem, un Ronijs ieslēdza atpakaļgaitu un uzsāka manevrus, līdz kuģis bija pagriezts ar priekšgalu pret līcīša ieeju. Tad viņš iedarbināja abus motorus pilnā gaitā un kuģis rēkdams traucās atklātā jūrā uz līča pusi. Hektors ar binokli pamanīja Rolls-Royce motoru sacelto spoži balto putu joslu virzāmies tieši viņiem pretī.

-     Ronijs tuvojas! viņš paziņoja Heizelai, tiklīdz bija par to pārliecinājies.

-     Otrajā reizē paveiksies, viņa noteica, un Hektors pamāja ar galvu.

-     Par to nav šaubu, viņš piekrita, tomēr atmiņā brīdinoši atskanēja senais teiciens: "Pirmoreiz visļaunāk, otro tāpat, tik ar trešo reizi laime uzsmaidīs." Viņš izmeta to no galvas un uzsauca Tarikam, lai tas liek visiem kāpt Mercedes. Visi steidzās paklausīt, un Hektors iesēdās pie stūres un iedarbināja motoru. Tad vēlreiz pacēla skatienu uz jūru, lai pārliecinātos, ka viss kārtībā, taču, ieraugot tur notiekošo, viņa sirds sastinga. Heizela ievēroja, kā mainās vīrieša sejas izteiksme.

-     Kas ir, Hektor? viņa bažīgi iejautājās.

-      Mēs piesaucām nelaimi, un te nu tā ir klāt, viņš klusi atbildēja, lai neizbiedētu Keilu. Viņš norādīja ar zodu uz jūras pusi. Heizela uzreiz to pamanīja.

-     Svētā dievmāte! viņa čukstus izdvesa un satraukumā pieķērās pie Hektora rokas. Punktiņi jūrā, ko viņi bija noturējuši par sīkām zvejas laivām, patiesībā bija pavisam kas cits. Vēl pirms brīža tik rāmā ūdens virsma tagad mutuļoja kā zupas katls. To vagoja neskaitāmu strauji braucošu nelielu motorlaivu saceltās sudrabainās šļakatas, krustām šķērsām tuvojoties no visām pusēm, kā milzu riteņa spieķi virzoties uz kādu punktu tā centrā. Pārvietojoties nedaudz lēnāk, toties ar dzenskrūvi saceļot daudz lielākus viļņus, šīs drudžainās rosības pašā vidū atradās Ronija Velsa MTB. Hektors izslēdza Mercedes motoru un paķēra satelīta telefonu. Uz kuģa klāja Ronijs Velss atsaucās pēc pirmā zvana.

-     Hektor? viņš noprasīja.

-    Ronij! Pārtraukt! Pārtraukt! Hektors satraukti sauca. Tev no visām pusēm tuvojas pirātu laivas. Tās ir lamatas. Protams, Utmans to sarīkoja. Pazūdi no turienes! Vai dzirdi?

-     Sapratu! Tūlīt redzēsi manu slaveno izgaišanas triku.

-     Nenoliec klausuli, Hektors pavēlēja. Ronijs nometa to uz karšu galda, nepārtraucis savienojumu. Tagad Hektors varēja dzirdēt visu, kas notiek uz kuģa komandtiltiņa.

-     Turieties! Ronijs uzsauca komandai un strauji pagrieza stūri. Lielais kuģis, bīstami sasvēries, apsviedās pretējā virzienā. Viens no jūrniekiem nebija paspējis sagatavoties, zaudēja līdzsvaru un krita, ar galvu atsitoties pret lūkas apmali. Galvaskauss skaļi nokrakšķēja, un nelaimīgais nogāzās, gluži kā saņēmis 44. kalibra Magnum revolvera lodi pierē.

Nepievērsis viņam uzmanību, Ronijs uzsauca bocmanim: Markus, ej uz priekšgalu un stājies pie brauningieml Tikko tuvosies kāds mērķis, es pagriezīšu tevi pret to. Šauj uz katru laivu, ko pamanīsi. Tie visi ir bandīti!

Ronijs raudzījās atpakaļ pāri kuģa saceltajām šļakatām. Neko nevarēja redzēt, taču viņš zināja, ka tur ir ienaidnieka laivas, tik zemu ūdenī, ka nebija saskatāmas viļņos tālāk par dažiem simtiem jardu. No skapīša zem karšu galda viņš izņēma Uzi automātu, pārbaudīja aptveri un nolika blakus uz sola, tad tajā paša skapītī sameklēja četras M.67 fosfora granātas un novietoja līdzās Uzi.

Paraudzījies atpakaļ pāri kuģa pakaļgalam, viņš ieraudzīja no viļņiem iznirstam kāda vīra galvu un plecus. Laivas korpuss zem tā nebija redzams, taču Ronijs zināja, ka tas ir pirmās uzbrucēju laivas vadītājs, kas stāv pie stūres, kamēr pārējie komandas vīri paslēpušies kravas tilpnē. Tie tuvojās pārsteidzoši ātri. Ronijs paņēma klausuli.

-      Hektor, man šoreiz neizdosies aizmukt. Viņi jau min uz papēžiem, viņš ziņoja. Būs jāgriežas atpakaļ un jācīnās. To viņi nebūs gaidījuši.

-    Tam jau tu esi kā radīts, vecais jūras vilks, Hektors uzmundrinoši atbildēja, taču viņa sirds bija svina smagumā. Parādi viņiem velnu, Ron!

-     Žēl, ka tu neesi šeit, lai varētu piedalīties spēlītē. Ronijs atkal nometa klausuli, un Hektors dzirdēja, kā viņš uzsauc Markusam pie lielajiem ložmetējiem: Sagatavojies!

Markuss apstiprinoši pavicināja gaisā labās rokas dūri, un Ronijs asi pagrieza stūri. Kuģis apsviedās apkārt ap savu asi un rēkdams pilnā gaitā metās atpakaļ. Abas laivas traucās viena otrai pretī ar kopējo ātrumu gandrīz simt jūdžu stundā. Arābu uzbrucējus tas pārsteidza pilnīgi nesagatavotus. Pirms tie paguva izlīst no slēptuves zem bortu apmales, MTB jaudīgo ložmetēju kārtas saplosīja laivas korpusu sīkos gabalos. Zaudējusi vadību, laiva ātri vien nogrima nākamajā vilnī.

-      Tas tik bija jautrs skats! Ronijs nosmējās, taču tūlīt no viļņiem iznira trīs citas kaujas laivas, un to komandas tuvojoties atklāja automātu uguni uz MTB. Lielākā daļa ložu aizlidoja pāri klājam vai trāpīja viļņos, nesasniedzot kuģa korpusu. Tomēr dažas trāpīja mērķī, nodarot postījumus. Vējstikls Ronija priekšā sašķīda, ar stikla lauskām sagriežot pieri un piešķiežot acis ar asinīm, taču viņš atkal pagrieza kuģi, lai ar priekšgalu taranētu nākamo tuvāko uzbrucēju. Paļaujoties uz sava kuģa iespaidīgajiem izmēriem, viņš devās triecienā, bet motorlaiva izvairījās un abi pretinieki aizšāvās viens otram garām, tikai pavisam šauras ūdens strēles šķirti. Virzoties garām, Ronijs uzsvieda uz laivas klāja fosfora granātu un pieliecās, kad tā uzsprāga žilbinoši baltās liesmās. Divus uzbrucējus sprādziena vilnis pārsvieda pār bortu, bet laivas stūrmanis ugunī un dūmos sadega bez pēdām.

Roniju bija pārņēmis kaujas neprāts, kas apreibināja nesalīdzināmi vairāk par jebkādām narkotikām. Viņš pagrieza kuģi pret nākamo laivu un triecās tai tieši virsū. Sadursmē viņš sadragāja MTB priekšgalu, toties uzvaroši pārbrauca pāri pretinieka laivai, saspiežot to un izsviežot komandas vīrus jūrā, kur tie bezpalīdzīgi noslīka.

Tagad kaujas laivas tuvojās viņam no visām pusēm. Arābu uzbrucēji, saukdami: Allahu Akbarl kapāja MTB ar automātu kārtām no tuva attāluma. Markuss krita uzreiz, kalašņikova nopļauts, saļimstot pār ložmetējiem, kas turpināja bezmērķīgi bērt ložu kārtas tukšā gaisā. Kuģim līdzās parādījās vēl viena laiva, un apmetnī tērpies bārdains arābs uzsvieda uz MTB klāja trosi ar āķiem, kas ieķērās borta koka apmalē. Citi ātri vien sekoja viņa piemēram, un drīz Ronija kuģis vilka sev līdzi veselu grupu sekotāju. Paraudzījies apkārt, viņš apjauta, ka vienīgais no savas komandas palicis dzīvs. Viņa biedru ķermeņi bija izmētāti uz klāja asiņu peļķēs. Pats Ronijs brīnumainā kārtā šajās krustugunīs bija palicis neskarts. Palūkojies atpakaļ, viņš ieraudzīja, ka sekotāji ar trosēm velk savas pieāķētās laivas arvien tuvāk MTB pakaļgalam, gatavodamies rāpties uz klāja. Ronijs apveltīja tos ar veselu Uzi aptveri, nogāžot divus. Kad aptvere bija iztukšota, viņš nosvieda ieroci un, apturējis stūri asā pagriezienā pa labi, paķēra katrā rokā pa granātai. Ar zobiem izvilcis granātu gredzenus, viņš devās uz pakaļgalu, lai sviestu tās uz pietauvotajām uzbrucēju laivām. Taču jau pēc diviem soļiem lode trāpīja viņam vēdera lejasdaļā. Pāršķēlusi zarnas, tā izlidoja ārā pa muguru, sadragājot divus apakšējos skriemeļus. Kājas saļodzījās, un Ronijs visā garumā nogāzās uz klāja. Kājas bija paralizētas, bet viņš vilka sakropļoto ķermeni uz priekšu, balstīdamies uz elkoņiem, līdz pat rezerves degvielas tvertnei un apgūlās pie tās, sarāvies čokurā un joprojām piespiedis pie krūtīm granātas. Viņš dzirdēja, kā nodun kuģa korpuss, kad pret tā sāniem atsitās pusducis kaujas laivu, tad uz klāja sāka dipēt neskaitāmu basu kāju soļi pirātu bari saskrēja uz klāja, sajūsmā kliegdami un aurodami, grūstīdami cits citu kārē pēc laupījuma. Viens no tiem pamanīja pie degvielas tvertnes paslēpušos Roniju un pieskrēja pie tā, atlieca viņa galvu atpakaļ, lai pārgrieztu rīkli ar līku arābu dunci. Neveiklais grieziens netrāpīja jūga vēnā, toties pāršķēla elpvadu. Pirms uzbrucējs paguva atkal atvēzēties ar nazi, Ronijs apvēlās uz otriem sāniem un pacēla rokās abas granātas.

Pārējie pirāti drūzmā spraucās uz priekšu smiedamies un klaigādami, bet, ieraugot granātas, visi šausmās atrāvās. Ronijs pat nejuta sāpes spēcīgs adrenalīna vilnis bija pacēlis viņu kā uz burvju paklāja. Viņš neskaidri apjauta, ka tieši to ir allaž vēlējies krist kaujā ar ieroci rokās, cīnoties ar ienaidniekiem, nevis nomirt Čelsi Karaliskā hospitāļa gultā. Viņš iesmējās, un gaiss izlauzās no pārgrieztā elpvada kā sārtas miglas mākonītis. Ronijs gribēja uzsaukt arābiem kādu joku par to, ka viņš ātrāk nokļūs paradīzē un pievāks visas septiņdesmit jaunavas, taču balss saites bija pārgrieztas un viņš nespēja izdvest ne vārda. Atlaidis tvērienu, viņš ļāva granātām krist.

Pirātu bars metās bēgt, šausmās kliedzot, bet neviens nepaguva tikt līdz laivām, pirms viņus apņēma milzu sprādziena liesmas. Ronijs vēl aizvien smējās, kad eksplodēja abas granātas, un jau pēc mirkļa uzsprāga arī degvielas tvertne, pret kuru viņš balstījās, un debesīs pacēlās milzīgs liesmu un melnu dūmu stabs.

Vērodams to visu ar binokli, Hektors juta, kā sprādziena vilnis noplivina viņa matus, un redzēja dūmu blāķi un degošā fosfora spožo liesmu spožāku par saules atspīdumu viļņos. Tajā pašā brīdī apklusa satelīta telefons viņa kabatā. Vēl krietnu brīdi viņš nespēja atraut skatienu no binokļa, līdz atguva savaldību. Tad viņš sajuta Heizelas plaukstas pieskārienu rokai.

-      Dārgumiņ, man ļoti žēl. Šī bija pirmā reize, kad viņa uzrunāja Hektoru šādā mīļvārdā. Viņš nolaida binokli un pievērsās Heizelai.

-     Paldies par iejūtību. Taču Ronijs tieši tā būtu vēlējies. Droši vien tagad viņš nonācis viņpasaulē un ņirdz uz eņģeļiem. Viegli papurinājis galvu, lai uz bridi aizgaiņātu bēdas, Hektors uzsauca Tarikam: Liec visiem atkal kāpt mašīnā! Tad viņš atkal pagriezās pret Heizelu. Tā dūmu raķete bija mana kļūda. Tagad viņi droši zina, ka mēs esam šeit un Ronijs mums signalizēja. Steidzīgi jādodas projām.

Kad visi bija iekāpuši, Hektors pagrieza Mercedes uz piekrastes ceļa un sāka ātri braukt pretējā virzienā, tālāk prom no pirātu midzeņa Gandangas līcī. Nobraucis gandrīz piecpadsmit jūdzes, viņš ieraudzīja no ziemeļiem tuvojamies kāda sveša transporta līdzekļa saceltu putekļu mākoni. Viņš ātri nobrauca no ceļa un apturēja auto aiz vēja nošķiebtu ērkšķu krūmu pudura. Visiem pasažieriem Hektors pavēlēja izkāpt un paslēpties aiz auto, kas bija klāts ar biezu putekļu un sakaltušo smilšu kārtu kā labu maskējumu. Notupies aiz kāda ērkšķaina koka stumbra, viņš vēroja, kā pa ceļu uz dienvidiem smagi aizlīgo kārtējais satiksmes autobuss, ar platajām dubultajām riepām izjaucot visus Mercedes riteņu nospiedumus. Tikko autobuss bija pazudis skatienam, Hektors un Tariks, nogriezuši pa zaram no tuvākā koka, atgriezās pie ceļa malas, kur bija no tā nobraukuši. No turienes viņi atmuguriski soļoja atpakaļ pie auto, rūpīgi aizslaucīdami no sakaltušās zemes visas pēdas un iztaisnodami riteņu noliektos raupjās, brūnās zāles stiebrus.

Beidzot pārliecinājies, ka ir paveikts viss iespējamais, lai nojauktu pēdas pirātiem, kuri noteikti viņiem sekos, Hektors pavēlēja visiem atkal sēsties auto un bēgļi devās mežonīgajos tuksneša plašumos, atpakaļ uz Brīnuma oāzes un Etiopijas robežas pusi. Kad satumsa un vairs nebija droši braukt tālāk, lai neuztriektos kādam akmenim vai neiekristu gravā, Hektors apturēja mašīnu. Viņi uzvārīja kafiju uz maza, rūpīgi nomaskēta krūmu zaru ugunskura un dzēra to melnu, bez cukura, lai noskalotu sauso armijas pārtiku. Visi bija pārguruši, tāpēc Hektors pieteicās pirmais stāvēt sardzē. Pārējie apgūlās uz cietās zemes un uzreiz aizmiga. Pat Heizela, kas līdz šim izcēlās ar īpašu izturību un apņēmību, beidzot bija zaudējusi spēkus. Viņa gulēja, apskāvusi

Keilu, abas tik klusi un nekustīgi kā divas skulptūras. Kad naksnīgais gaiss kļuva vēsāks, Hektors apsedza viņas ar savu jaku, bet sievietes to pat nesajuta.

Viņš ļāva ceļabiedriem gulēt vēl stundu pēc mēness parādīšanās. Kad beidzot visi bija pamodināti un sadzīti atpakaļ mašīnā, viņš lika Tarikam sēsties pie stūres, bet pats ļāva, lai Mercedes šūpošanās un kratīšanās pa bezceļu apvidu ieaijā viņu miegā. Hektors aizmiga, sēdēdams augstajā medību sēdeklī, ar pielādētu šauteni klēpī, gatavs rīkoties acumirklī, ja draudēs briesmas. Viņš pamodās, sajūtot auto gaitas izmaiņas. Pēkšņi tas ripoja daudz līganāk un arī motora rūkoņa bija citāda, jo Tariks bija ieslēdzis augstāku pārnesumu. Atvēris acis, Hektors ieraudzīja, ka viņi tagad brauc ātrāk un pa tik tikko samanāmu, tomēr iebrauktu ceļu. Viņš palūkojās zvaigznēs, lai pēc tām noteiktu savu atrašanās vietu. Rietumpuses debesīs medībās bija devies Orions, bet Sīriuss kā uzticīgs suns skrēja tam soli priekšā. Mēness bija pacēlies augstu. Viņi joprojām brauca uz rietumiem, neieslēdzot priekšējos lukturus un saskatot ceļu tikai mēnesnīcā un Piena Ceļa spīdumā. Hektors ieskatījās rokaspulkstenī viņš bija gulējis gandrīz trīs stundas. Viņi droši vien jau tuvojās blīvāk apdzīvotajiem apvidiem ar auglīgāko zemi gar galveno autoceļu. Viņš pasniedzās uz priekšu un pieskārās Tarikam pie pleca.

-      Darīšanu pauze, Hektors paziņoja. Tariks nobremzēja, un visi izkāpa. Sievietes devās uz auto pakaļgala, vīrieši uz priekšgala pusi. Nostājies cieši līdzās Tarikam, Hektors to klusi uzrunāja:

-     Mums jāpamet šis vāģis. To tagad meklēs katrs Puntlendas vīrietis, sieviete un bērns. Mēs pievāksim kādu citu. Pēc tam jāsadabū piemērotas drēbes, lai neatšķirtos no vietējiem iedzīvotājiem. Tu un Dalijaha vienīgie esat pienācīgi ģērbušies. Kamēr viņi apspriedās, Heizela un Keila no auto aizmugures pienāca tuvāk. Kādu bridi klausījusies sarunā arābu valodā, Heizela zaudēja pacietību.

-     Ko jūs te perināt?

-      Mums jāmaina transports. Mēs ar Tariku gatavojamies nolaupīt kādu citu auto, bet pēc tam jāatrod piemērots apģērbs galvenokārt tev un Keilai.

-     Nolaupīt? Heizela pārjautāja. Tas nozīmē, ka atkal būs jānogalina nevainīgi liecinieki?

-    Ja citādi nevarēs, Hektors atzina.

-    Nav ne pārāk humāni, ne slepeni. Varbūt labāk aizsūtīt Tariku un Dalijahu uz tuvāko pilsētiņu nopirkt auto un vajadzīgās drēbes?

-      Laba doma. Hektors mēnesgaismā pasmaidīja. Tikai mazliet jāuzgaida, kamēr es aplaupīšu kādu banku.

-     Tu gan reizēm vari būt tāds cietpauris, Hektor Kros.

-     Pēdējoreiz mani tā sauca matemātikas skolotājs vidusskolā.

-     Laikam viņš bija ļoti vērīgs. Nāc man līdzi! Heizela veda Hektoru aiz auto pakaļgala un, kad tas viņus aizsedza skatieniem, sāka pogāt vaļā savu kreklu.

-     Benokas kundze, jebkurā citā laikā tā būtu lieliska doma. Heizela, ne aci nepamirkšķinot, izvilka kreklu no biksēm, un Hektors pārsteigts ieraudzīja viņai ap vidukli apliktu naudas jostu, kas gludi piekļāvās plakanajam vēderam. Atrāvusi vaļā Velcro aizdari, viņa pasniedza jostu Hektoram. Viņš iespīdināja tajā lukturīša gaismu, tad izņēma vienu no zaļo ASV dolāru paciņām un pāršķirstīja to.

-     Cik tev te ir? viņš bijīgi apjautājās.

-     Ap trīsdesmit tūkstošiem. Kādreiz tīri labi noder.

-     Heizela Benoka, tu esi sasodīts brīnums!

-     Ak, beidzot pamanīji! Varbūt tomēr neesi tāds cietpauris, kā man šķita, viņa atbildēja, bet Hektors apskāva viņu un noskūpstīja. Un ar katru bridi kļūsti arvien gudrāks. Viņas balss bija mazliet piesmakusi. Turpināsim vēlāk, vai ne?

-     Pavisam noteikti, viņš piekrita.

Viņi brauca tālāk, joprojām neieslēdzot auto lukturus, līdz ar rīta gaismu arvien piesardzīgāk. Beidzot viņi bija nonākuši pie iekoptiem laukiem ar sakaltušiem kukurūzas stiebriem un vienreiz pabrauca garām dažām tumšām būdiņām ceļa malā. Vienīgā dzīvības zīme bija pavarda dūmu strūkliņa, kas plūda no cauruma kādas būdeles jumtā. Drīz pēc tam viņi uzbrauca pakalnā un tālumā ieraudzīja palielas apdzīvotas vietas gaismas. Dažas no tām varēja būt pat elektriskas, nevis ar malku vai petroleju iedegtas, un tā jau bija vismaz pieticīgas civilizācijas pazīme. Viņi apstājās, un Hektors ieskatījās kartē, aizsedzis lukturīša gaismu ar plaukstu.

-      Šeit norādīta tikai viena pilsētiņa, un tā varētu būt šī. Viņš parādīja to kartē Tarikam. Laskanuda. Pajautā Dalijahai, vai viņa to zina.

-      Es to zinu. Esmu tur bijusi kopā ar tēvu. Tur dzīvo daži viņa radi, Dalijaha apstiprināja. Tā ir lielākā pilsēta Nugālas provincē.

-     Cik tālu tā ir no Etiopijas? Hektors jautāja, un Dalijaha samulsa. Viņai, vienkāršai lauku meitenei, šis jautājums bija pārāk sarežģīts.

-     Teiksim tā. Cik tālu tā ir no tavām mājām vai vari aiziet līdz turienei vienā dienā?

-     Divās dienās, nevis vienā, viņa pārliecināti atbildēja. Laikam pati bija mērojusi šo ceļu.

-     Kā tev šķiet: vai no šīs pilsētas ved ceļš uz Etiopiju?

-     Esmu dzirdējusi ļaudis runājam, ka tur esot ceļš, bet tagad neviens to neizmanto, kopš tajā zemē sākušies nemieri.

-     Paldies, Dalijaha. Tad Hektors pievērsās Heizelai. Viņa pazīst šo pilsētiņu un stāsta, ka no tās vedot ceļš uz robežu, lai gan šajā kartē tas nav atzīmēts. Acīmredzot tas ir pamests, un mums tas ir tieši pa prātam.

-     Ko tad mēs tagad darīsim? Heizela jautāja.

-      Atradīsim kādu slēptuvi, kur patverties dienas laikā, un es aizsūtīšu Tariku un Dalijahu uz pilsēteli nopirkt autobusu vai kravas auto un visu pārējo nepieciešamo. Hektors atkal uzrunāja Dalijahu: Vai varbūt šeit tuvumā ir kāda izžuvusi upes gultne vai cita piemērota vieta, kur varētu paslēpt šo auto, kamēr tu un Tariks dosieties uz pilsētu? Bridi padomājusi, viņa pamāja ar galvu.

-     Es zinu tādu vietu, meitene paziņoja. Sēdēdama blakus Tarikam, viņa staroja lepnumā par to, ka Hektors izvēlējies viņu par ceļvedi, un rādija ceļu droši un pārliecināti. īsi pirms saullēkta viņi nogriezās no ceļa un brauca nelielu gabalu līdz ķeburainu akāciju krūmu pudurim. Tā vidū bija sekla aka, tagad jau izžuvusi, un sakaltušie dubļi tās dibenā bija saplaisājuši, atgādinot četrstūrainas flīzes ar augšup uzliektām malām. No visām pusēm ieplaku aizsedza ērkšķainie krūmi.

-     Šeit mēs ar tēvu nakšņojām, Dalijaha paskaidroja, norādot uz melnām ugunskura oglēm ieplakas malā. Visi izkāpa no auto, Tariks iebrauca to zem kokiem, un viņi apsedza auto ar nocirstiem zariem, lai paslēptu no svešām acīm. Kamēr Tariks un Dalijaha gatavojās doties uz pilsētiņu, Heizela pasauca Hektoru sāņus.

-     Vai man jāiedod Tarikam nauda, par ko nopirkt visu vajadzīgo?

-     Iedod viņam simt dolārus. Ar to pietiks vietējā stila apģērbam un pārtikai. Man apnikuši sausie krājumi.

-      Bet transports, lai tiktu līdz robežai? Heizela jautāja. Tam vajadzēs dažus tūkstošus, vai ne?

-     Nē. Tas būtu pārāk liels kārdinājums.

-     Vai tu viņam neuzticies?

-     Pēc tā jociņa, ko Utmans izspēlēja ar mani, es vairs nevienam neuzticos. Lai Tariks sameklē piemērotu mašīnu un varbūt lai pakaulējas ar pārdevēju par cenu, bet naudu samaksāšu es. Hektors atkal devās pie Tarika un iedeva viņam simt dolārus sīkās banknotēs. Tad Tariks un Dalijaha devās ceļā uz pilsētiņas pusi. Kā pienākas paklausīgai islāmista sieviņai, Dalijaha tipināja divdesmit soļus nopakaļ vīrietim. Kad viņi bija pazuduši skatienam, pārējā kompānija apsēdās gaidīt ērkšķaino koku trūcīgajā paēnā. Hektors ieslēdza satelīta tālruni un pēc pāris veltīgiem mēģinājumiem beidzot sazvanīja Padiju O'Kvinnu.

-    Ronijam nepaveicās, viņš paziņoja Padijam. Viņi gaidīja slēpni. Viņš cīnījās kā lauva, tomēr beigās aizgāja pa burbuli.

-     Kā es gribētu tikt klāt tam maitam Utmanam Vadaham, Padijs nikni norūca. Šis nebija īstais brīdis asarām un sentimentam.

-     Stājies rindā, Hektors piebalsoja.

-     Kur tu tagad esi, Hek?

-     Braucu pie tevis. Esam jau tikuši diezgan tālu, Padij, viņš palepojās. Pašlaik esam slēptuvē netālu no pilsētiņas, ko sauc par Laskanudu. Vai tavā kartē tā ir atzīmēta? Kādu bridi Padijs klusēdams pētīja karti.

-     Jā! Atradu. Izskatās, ka tā atrodas aptuveni septiņdesmit astoņdesmit jūdzes no robežas.

-    Vai vari atrast apzīmētu ceļu no tavas atrašanās vietas līdz mūsu tuvākajai apkaimei? Hektors jautāja.

-     Uzgaidi mazliet. Jā, te ir kāds lauku ceļš, kas apzīmēts ar punktētu sarkanu līniju, kas nav laba zīme. Parasti tas nozīmē, ka šī ceļa esamība ir drīzāk pieņēmums, nevis reāls fakts. Spriežot pēc kartes, tas savienojas ar galveno autoceļu apmēram desmit vai piecpadsmit jūdzes uz ziemeļiem no Laskanudas.

-    Padij, veicīgi sāc braukt uz mūsu pusi. Nezvani, atkārtoju nezvani man! Varbūt man apkārt būs sliktie puiši. Es pats tev atkal piezvanīšu, kad šajā pusē viss būs mierīgi.

-     Sapratu, Padijs piekrita, un viņi beidza sarunu.

T

ariks un Dalijaha atgriezās no pilsētiņas ap desmitiem no rīta. Tāpat kā turpceļā, Dalijaha sekoja vīrietim cienīgā attālumā, nesdama uz galvas milzīgu saini. Ērkšķu krūmu aizsegā

Tariks palīdzēja viņai nolikt nastu zemē, un visi sanāca apkārt aplūkot pirkumus.

Pirmais un svarīgākais ieguvums bija liels kukurūzas vālīšu saišķis un trīs kārni cāļu ķermenīši. Tie uzreiz nonāca ugunskurā uz oglēm. Kamēr ēdiens cepās, vīri novilka Cross Bow uniformas ar aprīkojumu un izvēlējās no atnestās drēbju kaudzes tipisko džihāda kaujinieku ietērpu platas bikses, melnas vestes un netīrus, saburzītus baltus kreklus. Kad viņi aptina ap galvu vaļīgus melnus turbānus, pat Hektors pārvērtās līdz nepazīšanai. Viņš pasauca Tariku nostāk un sāka iztaujāt par ciematā uzzināto.

-    Šodien ir piektdiena, tāpēc pilsētiņa ir pilna ar cilvēkiem, kas sanākuši apmeklēt mošeju un noskatīties soda izpildi, Tariks pastāstīja.

-     Nu, protams! Es biju aizmirsis, kāda šodien ir diena. Bet tas nav nemaz tik slikti. Lielā pūlī mēs labāk varēsim paslēpties.

-     Es noklausījos dažu vīru sarunu par šeiha nāvi un apšaudi tuksnesī. Tagad šeihs ir Ādams Tipū Tips, un viņš noteicis piectūkstoš dolāru atlīdzību par mūsu galvām. Hektors pikti ieņurdējās. Šajā pasaules daļā tā bija milzīga naudas summa, un viņš saprata, ka tagad visi vietējie ļaudis modri lūkosies pēc viņiem, cerēdami to nopelnīt.

Kamēr viņi sarunājās, Dalijaha aizveda Heizelu un Keilu aiz auto un parādīja, kā uzvilkt garo, melno kleitu un burqa apmetni, kas apsedz sievieti no galvas līdz kājām. Zem tā valkātāja ir pilnībā paslēpta no ārpasaules un var to vērot tikai pa tīkla lodziņu. Dalijaha lika Heizelai un Keilai novilkt arī pārāk rietumnieciskos apavus. Viņas uzāva ciematā nopirktās ādas sandales. Vīrieši vēl joprojām sēdēja ciešā lokā, iegrimuši nopietnā sarunā, tāpēc Dalijaha pēc pārģērbšanās iemācīja abas ārzemnieces nokrāsot plaukstas un pēdas ar sarkano hennu. Tas atbilda vietējām tradīcijām, turklāt palīdzēs noslēpt bālo ādas krāsu. Vīru pulkā Hektors jautāja Tarikam, vai tam izdevās sameklēt kādu transporta līdzekli.

-     Jā, es atradu kādu vīru, kurš ir ar mieru pārdot autobusu ar četrdesmit pasažieru vietām. Viņš apgalvo, ka tas esot labā braukšanas kārtībā, un prasa par to piecsimt dolārus.

-    Tas jau ir cerīgi. Ja prasītu piecdesmit, tas man īsti nepatiktu. Vai viņš ļāva tev apskatīt autobusu? Tariks papurināja galvu.

-    Dalijaha pazīst šo vīru un domā, ka viņš ir godīgs. Viņš teica, ka dēls pēcpusdienā atvedīs autobusu uz pilsētiņu. Viņam esot arī liels AK-47 automātu krājums ar visu munīciju. Par automātiem viņš prasa piecdesmit dolārus gabalā. Es teicu, ka mums vajag sešus. Tariks pasmaidīja. Manuprāt, viņš būs ar mieru pārdot autobusu par trīssimt dolāriem, bet šaujamos kopā ar piecsimt patronām par divsimt. Tie droši vien ir vietējā, nevis krievu ražojuma.

-    Un to prasmīgi darinātie stobri uzsprāgs jau ar pirmo šāvienu, sašķaidot paša veiksmīgā pircēja galvu, Hektors norūca. Taču mēs nevaram staigāt apkārt ar šādām visjaunākā modeļa Beretta SC 70/90. Viņš norādīja uz šauteni, ko turēja uz ceļiem. Kad dosimies projām, tās visas būs jāaprok un jāpamet tāpat kā Mercedes.

Kamēr vīrieši sarunājās, Dalijaha ātri pamācīja abas ārzemnieces, kā sievietēm jāuzvedas svešinieku klātbūtnē. Arī Hektors, kritiski nopētījis Heizelu un Keilu pirms došanās uz ciematu, piekodināja:

-      Ejiet vismaz desmit soļus aiz muguras savam pavadonim vīrietim. Vienmēr ar aizsegtu seju un nodurtu skatienu. Nerunājiet. Izliecieties, it kā jūs būtu tukša vieta. Viņš uzsmaidīja Keilai. Tas jau ir īsti tavā garā, Benokas jaunkundz. Pacēlusi apmetņa kapuci, meitene parādīja viņam mēli. Heizela brīnījās par labajām attiecībām, kas bija izveidojušās starp viņiem tik īsā laikā. Bija skaidri redzams, ka Keila jau tagad uztver Hektoru gan kā tēvu, gan kā labu, sirsnīgu draugu.

Viņš gan atšķirībā no visiem pārējiem pratīs savaldīt šo dumpinieci, viņa gudroja. Šim vīram piemīt dažādas spējas un labas īpašības. Viņa maigi vēroja abus, līdz Hektors pievērsās viņai.

-    Heizela, šajā pasaules nostūri sievietes parasti nenēsā Patek Philippe zelta rokaspulksteņus. Paslēp to, lūdzu.

-     Tev pašam ir Rolex Submariner, viņa atgādināja.

-     Šajā pasaules nostūri katrs sevi cienošs vīrietis lepojas ar visīstāko viltoto, Bangladešā darināto Rolex, kuru var nopirkt par divdesmit pieciem dolāriem vietējā tirdziņā un kurš pēc izskata nemaz neatšķiras no īstajiem. Kā jau esi ievērojusi, es lieliski iederos vietējo vidū.

Kad viņi devās uz pilsētiņu, Tariks gāja pa priekšu un pārējie vīri sekoja viņam cieši aiz muguras. Hektors soļoja grupas vidū, lai lieki nepiesaistītu sev uzmanību. Viņš bija ar ogli iekrāsojis bārdu tumšāku, tomēr drošības pēc aizsedzis sejas apakšējo daļu. Trīs sievietes paklausīgi sekoja viņiem. Ciemata nomales bija gandrīz tukšas un izmirušas tikai daži plušķaini suņi gulēja ēnā un kaili, brūnādaini bērneļi spēlējās atkritumu kaudzēs, kas slējās gar šaurajiem celiņiem. Taču, tuvojoties centram, viņi nonāca arvien blīvākos ļaužu pūļos, kas drūzmējās un grūstījās ik uz soļa. Drīz vien viņus apņēma ļaužu straume un nesa uz priekšu, tā ka Hektors sāka raizēties, vai sievietes drūzmā neatrausies un nepazudīs. Slepus paraudzījies atpakaļ, viņš atviegloti nopūtās, redzot, ka pēc Heizelas rīkojuma visas trīs sastājušās cieši kopā un saķērušās rokās. Kad viņi nonāca pie klusas, šauras sānieliņas, Hektors čukstus lika Tarikam nogriezties tur, lai izkļūtu no drūzmas. Taču, kad viņi mēģināja atrauties no ļaužu straumes, viņiem uzreiz aizšķērsoja ceļu bruņoti kārtības sargi, kas nikni uzbļāva un iegrūda atpakaļ pūlī.

-     Publiska soda izpilde laukumā mošejas priekšā. Tā obligāti jānoskatās visiem.

-     To es nebiju gaidījis. Hektors ar šausmām iedomājās, kādu iespaidu šis skats radikālo šariata likumu praktiska piemērošana atstās uz Heizelu un Keilu. Man jābrīdina sievietes. Viņš izspraucās cauri ļaužu biezoknim, līdz nonāca dažus soļus aiz Heizelas. Ierunājās klusā balsī, cerēdams, ka apkārt valdošajā troksni un skaļajā arābu tērgāšanā neviens nesaklausīs viņa angļu valodu.

Mīļā, neskaties atpakaļ uz mani. Pamāj ar galvu, ja saproti. Viņa pamāja. Mums tagad būs jānoskatās kaut kas tik drausmīgs, ko nav iespējams aprakstīt vārdos. Saņem visus spēkus. Pieskati Keilu. Viņa nedrīkst izrādīt šausmas. Nedrīkst sašutumā kliegt vai kā citādi piesaistīt sev uzmanību. Liec viņai aizvērt acis vai pilnībā aizsegt seju ar plīvuru, bet lai sēž pavisam klusu. Vai saprati? Heizela atkal pamāja ar galvu, taču jau nedrošāk. Hektors ilgojās apskaut viņu vai vismaz paspiest roku, taču devās projām, lai atgrieztos pie vīriem.

Ļaužu pūlis ieplūda putekļainajā laukumā pretī zaļi krāsotajai mošejai neapšaubāmi vislepnākajai celtnei šajā pilsētelē. Pie ieejas laukumā bruņotie reliģiskie sargi nošķīra vīriešus no sievietēm. Vīrieši satupās zemē priekšējās rindās ar skatu uz saulē sakarsušu tukšu laukumiņu pašā vidū. Sievietes aizsūtīja uz pēdējām rindām, kur tās notupās uz ceļiem, rūpīgi aizsedzot sejas. Viņiem pa priekšu, klaigādams skaļruni, lepni soļoja varena auguma džihāda kaujinieks ar apaļu vēderu un sprogainu, melnu bārdu. Lielā skaļuma izkropļotā balss atbalsojās pret sienām, neļaujot īsti saprast teikto. Neskaitāmo sandalēs apauto kāju soļi bija uzvandījuši sarkanīgus smilšu putekļus, un laukums apkārtējo ēku mūru ielokā bija saules piekarsēts. Apkārt lidinājās lielo zilo mušu bari, tīkojot ielīst ļaužu mutēs un acīs. Sieviete pēdējos grūtniecības mēnešos, kas smagi steberēja tieši priekšā Hektoram, paklupa un nogāzās, zaudējot samaņu. Sargi aizvilka viņu pie tuvākās sienas un atbalstīja līdzās citām sievietēm. Viņi neļāva uztrauktajam vīram ieiet sēdošo sieviešu rindās, lai palīdzētu grūtniecei.

Pagāja gandrīz divas stundas, līdz visi pilsētiņas un tuvākās apkaimes iedzīvotāji bija sapulcējušies laukumā, nodalīti pēc dzimuma. Tikai pēc tam sodu izpilde varēja sākties. Beidzot no mošejas četru zemāka ranga islāma kalpotāju pavadībā iznāca mulla, paņēma skaļruni no džihāda kaujinieku vadoņa un pērkondimdošā balsi uzrunāja skatītājus:

-     Visuvarenā un visžēlīgā Allāha vārdā, viņš skandēja pāri visam laukumam. Lai slava un pateicība Allāham un miers un svētība viņa sūtnim. Mani islāma brāļi, mēs esam šeit sapulcējušies, lai noskatītos soda izpildi Allāha vārdā un ar viņa svēto šariata likumu spēku. Lai visi godīgie zina viņa žēlastību un taisnīgumu, bet ļaundari lai sargās. Divi kaujinieki izvilka priekšā pirmo noziedznieku. Tas bija bada novārdzināts, apmēram astoņus gadus vecs puišelis, kura augumu sedza tikai niecīgs gurnu apsējs. Zēna rokas un kājas bija tieviņas kā sakaltuši kukurūzas stiebri un ribas izspiedušās uz putekļainās ādas. Viņš šņukstēja un locījās sargu stingrajā tvērienā. Asaras bija ievilkušas tumšas svītras putekļu un netīrumu kārtā, kas klāja zēna seju. Mulla klātesošajiem pavēstīja:

-     Šis ļaundaris nozaga maizes klaipu tirgū no letes. Korāns māca, ka zaglis jāsoda, nocērtot rokas. Skatītāji atbildēja ar piekrītošiem saucieniem: "Allāhs ir varens!" un "Nav cita Dieva kā vienīgi Allāhs!"

Mulla pacēla roku, liekot visiem apklust, un turpināja apsūdzības runu: Allāhs savā gudrībā un žēlastībā noteicis, ka dažos gadījumos šo sodu var mīkstināt. Apspriežoties ar gudriem vīriem likumu zinātājiem -, mēs nospriedām, ka šajā gadījumā rokas netiks atņemtas pilnībā. Viņš uzsauca pavēli mošejas sargiem, un pēc neilgas vilcināšanās viens no tiem iebrauca laukumā ar četrtonnīgu pašizgāzēju. Tā kravas kaste bija piekrauta pilna ar skaldītiem pelēkiem akmeņiem, katru apmēram beisbola bumbas lielumā. To ieraugot, puisēns griezīgi iekliedzās un ar skaļu blurkšķi pietaisīja jau tāpat netīro gurnautu. Skatītāji ierēcās smieklos, redzot viņa lielās izbailes.

Sargi noguldīja ķepurojošos bērnu uz vēdera, divi turēja kā knaiblēs, bet divi citi apsēja ap plaukstu locītavām jēlādas siksnu un izstiepa rokas taisni priekšā uz zemes, nostiepjot arī visu zēna augumu. Mulla pamāja pašizgāzēja šoferim, un tas lēni tuvojās zemē gulošajam bērnam. Cits kaujinieks ar rokas mājieniem rādija šoferim ceļu, līdz priekšējā riteņa ārējā mala bija pretī zēna izstiepto roku elkoņiem, tad auto sāka lēni virzīties uz priekšu.

Viss zēna ķermenis drudžaini noraustījās, un viņš iekviecās kā aizkauts dzīvnieks, taču izmisīgais kliedziens nespēja apslāpēt salauzto kaulu krakšķoņu, kad ar akmeņiem piekrautā auto riteņi sadragāja abas rokas. Sargi atlaida zēnu, bet viņš palika guļam, raustīdamies neciešamās mokās. Viens no sargiem uzrāva viņu kājās un pagrūda uz sānieliņas pusi. Nelaimīgais vairs nespēja pakustināt sakropļotās rokas, un tās ļengani karājās gar sāniem. Vārgi steberējot projām, rokas ērmīgi stiepās garumā, jo kauli vairs neturēja kopā muskuļus, līdz nabaga cietēja pirksti karājās gandrīz līdz zemei.

-     Allāhs savā gudrībā un žēlastībā saudzēja zagļa rokas! mulla skaļi paziņoja, un skatītāji vienā balsī atsaucās: Allāhs ir žēlsirdīgs! Allāhs ir varens!

Nākamos noziedzniekus ieveda laukumā ar jēlādas siksnām aiz muguras sasietām rokām. Tie bija divi vīrieši viens pusmūžā, bet otrs neparasti skaists jauneklis ar sievišķīgi graciozu gaitu. Katram no viņiem aizmugurē soļoja bende. Tie nesa sev priekšā paceltus līkus arābu zobenus.

-     Šie zemiskie radījumi pastrādājuši visnekrietnāko un pretdabiskāko noziegumu pret Allāhu un visiem īsteni ticīgajiem, ieaurojās mulla. Viņi pastrādājuši nekrietno Lota grēku, ļaudamies miesaskārībai viens ar otru, kā pienākas tikai vīrietim ar sievieti. Četri droši un uzticami liecinieki apstiprinājuši viņu vainu. Par šādu noziegumu šariata tiesa piespriedusi viņiem nāvessodu, nocērtot galvu. Skatītāji atbildēja ar piekrišanas saucieniem un Allāha gudrības slavinājumiem aizsardzībā pret ļaunumu.

Abiem notiesātajiem lika nomesties ceļos laukuma centra vienu otram pretī tā, lai viņi varētu ieskatīties viens otram acīs un redzēt vainas apziņu. Skatītāji laukumā bija pieklusuši un sastinguši ar aizturētu elpu. Jauneklis, raudzīdamies sava mīļotā sejā, pēkšņi iesaucās pa visu laukumu: Mana mīlestība pret tevi ir lielāka nekā pret Allāhu!

Mulla iebaurojās kā ievainots bullis: Cērt! Nocērt zaimotāja galvu!

Bende, kas stāvēja aiz jaunekļa muguras, ar abām rokām pacēla zobenu un laida to lejā kā spoži mirdzošu zibens šautru. Jaunekļa galva noripoja no pleciem, un no kakla izšļācās košsarkanu asiņu šalts. Tad bezgalvainais ķermenis saļima uz priekšu. Vecākais vīrs izmisumā ievaidējās un metās pār drauga nedzīvo ķermeni. Divi sargi sagrāba viņu aiz pleciem un atkal piecēla uz ceļiem.

-     Cērt! uzbļāva mulla. Bende atvēzēja zobenu, un otrs bezgalvainais ķermenis nokrita uz pirmā abi mīlētāji vienoti pēcnāves apskāvienā. Skatītāji sajūsmā gavilēja, piesaucot Allāha un viņa sūtņa vārdu. Dažas sievietes, karstuma un asiņaino skatu pievārētas, zaudēja samaņu un noslīga zemē. Viņas atstāja tāpat guļam, un neviens nepalīdzēja atgūties. Palūkojies apkārt, Hektors redzēja, ka noģībušo vidū ir ari Keila. Viņš iedomājās, ka varbūt Heizela lika viņai notēlot ģīboni, lai paglābtos no turpmāku šausmu vērošanas.

Pēdējā sodāmā noziedzniece bija sieviete. Maisveida tērpā, ar apmetni uz galvas bija grūti noteikt viņas vecumu, taču viņas kustības šķita vieglas un lokanas kā jaunai meitenei. Viņa nometās ceļos mullas priekšā, bezcerībā nodūrusi galvu.

-      Šo precēto sievieti viņas vīrs un četri uzticami liecinieki apsūdz nāves grēkā laulības pārkāpšanā. Viņas līdzdalībnieks atzina savu vainu un jau ir saņēmis simt sitienus ar smagu nūju. Šariata tiesa Allāha un viņa sūtņa piešķirtajā nekļūdīgajā gudrībā piespriedusi šai sievietei nāvessodu, nomētājot viņu ar akmeņiem.

Mulla pamāja vienam no mošejas sargiem, un atkal izkustējās lielais pašizgāzējs. Tas lēni apbrauca apkārt laukumam, četras reizes apstājoties, lai izbērtu ļaužu priekšā skaldītu akmeņu kaudzi. Akmeņi bija rūpīgi atlasīti atbilstoši šariata likumiem. Tie nedrīkst būt nieka oļi, ar ko nevar nodarīt nopietnu savainojumu, nedz arī pārāk lieli, kas nogalinātu upuri jau ar vienu triecienu pa galvu. Vīrieši priekšējās rindās kāri metās uz priekšu izvēlēties ieročus, pamētāja tos rokās, lai pārbaudītu svaru un ērtumu. Lai nenodotu sevi, arī Hektors bija spiests pievienoties, taču viņš sajuta rīkles galā vēmekļu garšu, pieliecoties, lai paceltu pāris akmeņu. Laukuma vidū jau bija izrakta bedre apmēram sievietes gurnu platumā un tik dziļa, lai viņa tajā ietilptu līdz viduklim. No bedres izraktā zeme bija sabērta kaudzē tai līdzās. Kad bija paveikti visi soda izpildes priekšdarbi, sargi lika notiesātajai sievietei apgulties zemē uz vēdera. Tad viņi no kravas auto atnesa lielu balta kokvilnas auduma rulli un, sākot no kājām, ietina sievieti visā garumā kā līķi. Kad viņi bija beiguši darbu, sieviete bija ietīta audumā kā mūmija no pakauša līdz kāju pēdām. Divi sargi pacēla sievieti, aiznesa pie bedres un ielika tajā ar kājām pa priekšu. Tagad viņa atradās stāvus, ar ķermeņa augšdaļu ārpus bedres. Sargi paņēma lāpstas no zemes kaudzes un sabēra zemi kaudzē ap sievietes ķermeņa apakšdaļu, un stingri noblietēja. Tagad sieviete bija gandrīz pilnīgi zaudējusi spēju kustēties. Viņa varēja mazliet pagrozīt ķermeņa augšdaļu uz vienu un otru pusi un noliekt apsaitēto galvu, bet tas arī bija viss.

Gaidot mullas signālu, vīrieši ar patiku apgrozīja rokās akmeņus, smiedamies un pļāpādami savā starpā, slēdza derības, kurš trāpīs notiesātajai pa galvu. Mulla noskaitīja īsu lūgšanu, lūdzot Allāha svētību šim darbam, un pēc tam vēlreiz nosauca notiesātās sievietes pierādīto vainu.

Priekšā iznāca apsūdzētās vīrs, lai izmantotu savas tiesības sviest pirmo akmeni uz bezpalīdzīgo sievu. Mulla deva viņam savu svētību un piesauca viņam Allāha atzinību, tad iesaucās skaļrunī: Izpildiet savu pienākumu saskaņā ar likumu!

Vīrs nostājās, rūpīgi nomērķēja ar akmeni labajā rokā un tad svieda ar spēcīgu atvēzienu, palīdzot ari ar visu ķermeņa svaru. Tas trāpīja sievietei pa plecu, un viņa sāpēs iekliedzās. Vīram aiz muguras stāvošie priekā iegavilējās, tad katrs no viņiem svieda akmeni, ko turēja rokā, un, vēl pirms tas bija trāpījis vai netrāpījis mērķim, sviedēji jau pieliecās, lai paņemtu no kaudzes nākamo. Gaisā zibēja neskaitāmu akmeņu krusa, bet vairākums aizlidoja garām mērķim. Tikai daži trāpīja sievietes ķermenim, un viņa, sāpēs un izbailēs iekliegušies, akli un bezcerīgi pūlējās izvairīties no akmeņu asajām malām. Beidzot viens akmens trāpīja pa galvu. Tas atsitās tieši pa pieri, un trieciena spēks atgāza viņas galvu atpakaļ. Tūlīt uz baltā kokvilnas auduma parādījās košsarkanu asiņu traips. Sievietes galva noslīga uz priekšu kā vīstošs zieds. Nākamais akmens trāpīja pa deniņiem, un galva nošļuka uz pleca. Drīz vairs nebija nekādu dzīvības pazīmju, bet akmeņu krusa turpināja dauzīt un šķaidīt nekustīgo sievietes ķermeni.

Beidzot mulla skaļi izteica pateicību Allāham par vadību svēto pienākumu izpildē un kopā ar pārējiem garīdzniekiem atgriezās zaļajā mošejā. Vīri aizsvieda pēdējos akmeņus, kas vēl bija tiem rokās, un tad pūlis sāka izklīst pa vienam un nelielos bariņos, aizrautīgi tērgājot. Daži palaidnīgi puišeļi sapulcējās ap daļēji zem akmeņiem aprakto sievietes līķi un no tuva attāluma sāka apmētāt viņas sadragāto galvu, skaļi zviegdami ikreiz, kad izdevās trāpīt.

Varam iet, Hektors klusu teica Tarikam, un viņi piecēlās un pievienojās juceklīgajai ļaužu straumei, kas plūda ārā no laukuma. Hektors tikai vienreiz palūkojās atpakaļ, lai pārliecinātos, vai Heizela un abas pārējās sievietes viņiem seko. Tariks veda viņus caur tirgu, kur pārdevēji atkal izlika preces uz putekļainās zemes. Pēc sodu izpildes noskatīšanās mazpilsētā atkal atsākās ikdienas dzīve, it kā nekas neparasts nebūtu noticis. Tirgus tālākajā galā bija plašs klajums, kas kalpoja par satiksmes autobusu un kravas auto pieturu un arī atpūtas vietu pasažieriem un ceļotājiem. Tie bija ierīkojuši nometnes zem klajas debess, sasēduši ap desmitiem kūpošu cepšanai paredzētu ugunskuru vai laukuma vidū izrakto aku tuvumā.

Tariks no viena tirgotāja nopirka malkas saišķi, bet no cita aitas galvu un dažus asiņainus gaļas gabalus. Dalijaha kopā ar citām sievietēm nostājās rindā pie akas pēc ūdens. Kad uguns bija iekurta, viņi sasēdās tai apkārt un vēroja, kā cepas aitas kauli. Tagad, atrodoties ģimenes lokā, nevis sabiedrībā, Heizela un Keila drīkstēja sēdēt cieši līdzās Hektoram, joprojām atstājot uz galvas apmetņus. Visi bija klusi un nomākti tikko redzētā šaušalīgā skata iespaidā. Heizela ierunājās pirmā:

-      Es teicu Keilai, lai neskatās. Labi, ka arī dažas citas sievietes noģība, tāpēc viņa nepiesaistīja lieku uzmanību. Kaut es nebūtu to visu redzējusi! Es to nekad vairs nespēšu aizmirst. Šie briesmoņi ir īsti necilvēki. Pat visļaunākajos murgos es nespētu iztēloties tādas šausmas, ko viņi nodarīja Keilai un tiem nabaga ļautiņiem šodien. Man šķita, ka islāms ir reliģija, kas sludina mieru un sirsnību, mīlestību un piedošanu. Nevis tādas atbaidošas liekulības un nežēlības orģijas, kā mēs tikko redzējām.

-      Viduslaiku kristietība bija tieši tikpat nežēlīga un barbariska, Hektors atgādināja. Palasi tikai par spāņu inkvizīciju, krusta karagājieniem un neskaitāmiem citiem kariem un vajāšanām, kas tika veiktas Jēzus Kristus vārdā.

-     Bet tagad vairs tā nav, Heizela iebilda.

-    Dažas kristiešu sektas vēl joprojām ir diezgan skarbas un primitīvas, bet visumā tev ir taisnība. Mūsdienu kristietība kopumā attīstījusies par daudz saudzīgāku un humānāku mācību, kas ir tuvāka jūdaismam, budismam un sintoismam. Tāpat ari daudzi saprātīgākie musulmaņi pielāgojuši un mīkstinājuši savu filosofiju. Savā pašreizējā stadijā gan kristietība, gan islāms ir cēla un cienījama reliģija.

-     Tad kāpēc vēl aizvien notiek tāds vājprāts, kādu mēs tikko redzējām?

Hektors manīja asaras saplūstam Heizelas acis, un viņa tās samirkšķināja, lai savaldītos.

-     Ja daži katoļu priesteri nelietīgi seksuāli izmanto mazus bērnus, vai tas padara ļaunu visu kristietību? viņš atjautāja. -Ja daži akli fanātiski tumsoņi, kā, piemēram, mulla, kas sarīkoja šīsdienas slaktiņu, joprojām paliek iestrēguši sestā gadsimta filosofijā un mācībās, vai tas padara ļaunu visu islāmu? Protams, ne.

-     Šajā ziņā man jāpiekrīt. Bet šie daži ekstrēmisti spēj ietekmēt neizglītotu ļaužu masas, radot tādu naida un brutalitātes klimatu, lai drausmas, ko mēs redzējām šodien, un nelietības, kas tika pastrādātas pret Keilu, kļūtu par gluži ikdienišķu parādību. Heizelas balss iedrebējās, un Hektors viņu pārtrauca:

-     Mīļā, visi musulmaņi nav teroristi.

-     To es zinu. Tomēr es pretošos šiem ekstrēmajiem šariata likumiem līdz pat pēdējam elpas vilcienam un asins lāsītei.

-     Tāpat kā es un visi pārējie saprātīgie vīrieši un sievietes pasaulē neatkarīgi no rases un reliģijas, tostarp arī islāmticīgie. Bet tagad saproti, mīļā, ka tev nāksies pārvērtēt dažus spriedumus, ko tu izteici mūsu pirmajā tikšanās reizē?

-      Tu domā tos, kad nosaucu tevi par asinskāru rasistu? Heizela jautāja, un Hektors pēc balss nojauta, ka viņa caur asarām pasmaida, droši vien pirmoreiz kopš ienākšanas ciematā.

-     Iesākumam ar to pietiktu, viņš ar smaidu atbildēja.

-     Nokavēji, Kros. Tas spriedums sen jau ir pārvērtēts.

Tajā brīdī atgriezās Tariks un notupās zemē līdzās Hektoram.

-     Tas vīrs, par kuru mēs runājām, atvedis autobusu un šautenes apskatīšanai.

A

utobuss bija novietots stāvlaukuma tālākajā galā līdzās citiem tādiem pašiem. Tas bija izturīgs TATA, būvēts Indijā pirms daudziem gadiem. Uzreiz bija redzams, ka tas pavadījis ilgu

un grūtu darba mūžu. Tas gandrīz ne ar ko neatšķīrās no visiem pārējiem ap to novietotajiem autobusiem, ja nu vienīgi tā jumts nebija apkrauts ar pasažieru mantu un saiņu kalniem. Tariks iepazīstināja Hektoru ar autobusa īpašnieku. Pēc sarežģītā apsveicināšanās rituāla Hektors apsgāja apkārt braucamajam. Trim logiem stikli bija ieplaisājuši, un vienam tā nebija nemaz. Hektors notupās zemē, lai palūkotos zem motora. No eļļas tvertnes pilēja melns šķidrums, bet ne pārāk daudz. Motora pārsegs bija aizsiets ar iesaiņojuma stiepli. Hektors atvēra to un ar mērstieni pārbaudīja eļļas līmeni. Gandrīz pilns, tāpat kā ūdens radiatorā droši vien papildināts tieši viņam par godu. Viņš iekāpa, iesēdās vadītāja vietā un atlaida "čoku". Pēc tam pagrieza startera slēdzi, lai iesildītu motoru, nogaidīja, līdz panelī iedegsies gaismas signāls, tad pagrieza slēdzi līdz aizdedzei. Motors negribīgi iesprauslājās, bet nesāka darboties. Autobusa īpašnieks arī bija iekāpis kabīnē.

-     Vai atļausiet man, efendi? Hektors piecēlās no vadītāja sēdekļa. īpašnieks uzsāka acīmredzot ierastu darbību virkni ar droseli un startera slēdzi. Beidzot motors iedarbojās, nosprauslājās, nopurkšķēja un atkal noslāpa. īpašnieks vienā mierā atkārtoja visu procedūru, un beidzot motors iedarbojās jau pārliecinošāk, gandrīz noslāpa, atkal nosprauslājās, bet tad saņēmās un ierūcās skaļi un droši. īpašnieks atplauka uzvarošā smaidā. Hektors viņu uzslavēja, tad vēlreiz apgāja apkārt vecajam busam. No izpūtēja plūda melni dūmi un pilēja ūdens.

Ieplaisājis bloks, Hektors nodomāja, un, kad atvēra motora pārsegu, no viena cilindra atskanēja skaļa klaudzēšana. Āfrikas autobusam tas bija gandrīz nevainojams tehniskais stāvoklis. Dažus simtus jūdžu vajadzētu izturēt, un tas ir viss, kas man no tā vajadzīgs.

Tad viņš ieskatījās īpašniekam tieši acīs un noprasīja: Cik?

-     Piecsimt Americani, vīrs smalki atbildēja.

-     Divsimt piecdesmit, Hektors iebilda, bet īpašnieks ievaidējās un saķēra galvu, it kā Hektors būtu apvainojis viņa māti un tēvu.

-     Piecsimt, pārdevējs uzstāja, tomēr pamazām ļāva nokaulēt cenu līdz trim simtiem, kas abiem bija padomā jau no paša sākuma. Iespļāvuši saujās, viņi braši sarokojās, apstiprinot darījumu. Tad viņi atkal iekāpa autobusā un devās pa eju starp sēdekļiem līdz pakaļgalā novietotai koka kastei. Pacēlis kastes vāku, īpašnieks lepni parādīja tās saturu: sešus AK-47 automātus un piecsimt patronas. Šauteņu koka laides bija saskrambātas un ieplaisājušas, metāla detaļu virsmas pamatīgi noberzētas, un, ieskatoties vienas šautenes stobrā, Hektors redzēja, ka vītne ir tik ļoti nodilusi, ka nav ko cerēt uz precīzu trāpījumu tālāk par piecdesmit jardiem. Viņš vienojās ar pārdevēju par divdesmit pieciem dolāriem gabalā. Pirms atsveicināšanās ar visdziļākās cieņas izpausmēm pārdevējs iedeva Hektoram autobusa dokumentus un it kā starp citu ieminējās, ka vietējie džihāda kaujinieki meklējot bezdievju noziedznieku bandu, kas noslepkavojuši veco šeihu un nozaguši vienu no tā mašīnām. Spriežot pēc visa, viņš neko pārāk nesēroja par vecā šeiha nāvi. Viņš piebilda arī, ka zagtais auto esot atrasts pamests netālu no pilsētiņas. Jaunais šeihs lai Allāhs dāvā viņam ilgu mūžu un lielu gudrību noteicis komandanta stundu un izplatījis brīdinājumu, ka visiem transporta līdzekļiem, kas pārvietosies pa ceļiem laikā no saulrieta līdz saullēktam, jāapstājas pēc patruļas pieprasījuma, citādi uz tiem atklās uguni.

-     Nodomāju, ka vajadzētu jūs brīdināt. Arābs vienaldzīgi paraustīja plecus.

-    Paldies, brāli, Hektors atbildēja un pievienoja maksājamās naudas žūksnim vēl vienu simt dolāru banknoti. Tikko vīrs bija aizgājis, Hektors atkal pievērsās Tarikam.

-     Tagad vajadzīgi vēl daži pasažieri, ar ko piepildīt bušu. Ja uz jumta nebūs sakrauta bagāža un mēs iekšā sēdēsim deviņi vien kā pirmās klases salonā, neviens neticēs, ka esam svētceļnieki, kas dodas uz Meku. Tikmēr saule jau bija norietējusi, un Tariks iegriezās nometnes laukumā, lai aicinātu līdzbraucējus autobusa piepildīšanai, solot ievērojamas braukšanas maksas atlaides līdz pat Berberai jūras krastā. Hektora grupas trīs sievietes un visi pārējie vīri sakāpa autobusā, lai aizņemtu vietas, apguļoties uz sēdekļiem. Arī pārējās sēdvietas strauji pildījās, un stundu pirms saullēkta salonā bija atlikušas tikai stāvvietas, bet daži aizkavējušies drosminieki bija uzrāpušies uz jumta un balansēja, turēdamies pie iespaidīgā bagāžas kalna. Smagi pielādētā autobusa piekare bija noslīgusi bīstami zemu. Heizela, Keila un Dalijaha bija saspiedušās garajā sēdeklī pašā pakaļgalā. Keila uzreiz aizņēma vietu vistuvāk izsistajam logam. Dalijaha apsēdās vidū starp abām ārzemniecēm, lai varētu atbildēt uz jautājumiem, ko uzdotu patruļas, apturot autobusu.

Pārliekusies pāri blakussēdētājai, Keila čukstēja mātei: Vismaz varēšu ieelpot svaigu gaisu. Te smird tā, ka acis sūrst.

Heizela bija gandrīz saspiesta zem līdzās sēdošās neparasti resnās sievietes izplūdušajām miesām. Platajā klēpī sieviete turēja grozu ar žāvētām zivīm, kas bija tikai daļēji apžāvētas, un spēcīgā zivju smaka sacentās ar pašas sievietes ķermeņa smārdu. Hektors sakrustotām kājām sēdēja uz grīdas celiņa vidū, ar bagāžas kaudzi priekšā un veclaicīgo AK šauteni klēpī. Ja kāds gribētu nokļūt aizmugurē, kur sēdēja sievietes, tam būtu jākāpj pāri bagāžai un Hektoram. Pie stūres sēdēja Tariks. Ja patruļas uzdotu jautājumus, viņš varētu atbildēt visīstākajā puntlendiešu izrunā. Pārējos četrus Cross Bow kaujiniekus Hektors bija stratēģiski izvietojis tā, lai ārkārtas gadījumā tie varētu nosegt un aizstāvēt visu autobusa salonu.

Kad uzausa rīts un saule iznira aiz pakalniem kā sarkans kupols, ierūcās visi četrpadsmit autobusi, kas komandanta stundas dēļ bija spiesti pavadīt nakti stāvlaukumā, šoferi ar signāltauru pūtieniem aicināja pasažierus pulcēties. Autobusi sastājās garā kolonnā un pasažieru skaļo droša ceļa lūgšanu un Allāha slavēšanas saucienu pavadībā izbrauca uz galvenā autoceļa ziemeļu virzienā. Tariks pamanījās iespraukties kolonnas vidū.

-    Mēs nedrīkstam būt ne pirmie, ne pēdējie, viņš paskaidroja Hektoram. Tiem pievērsīs vislielāko uzmanību. Izbraukuši tikai jūdzi ārpus pilsētiņas, viņi nonāca pie pirmās patruļas desmit kaujiniekiem. Kolonna apstājās, un, draudot ar šautenēm, sargi lika pirmā autobusa pasažieriem izkāpt un noņemt arī visu uz jumta sakrauto bagāžu. Hektors aizgāja uz priekšgalu un notupās aiz Tarika vadītāja sēdekļa, lai vērotu pārbaudi. Pagāja gandrīz pusstunda, līdz pirmajam autobusam atļāva braukt tālāk. Otrajam uz pusi īsāks laiks. Dažiem vīriešiem pavēlēja izkāpt, un vienu bez kāda redzama iemesla ar šautenes laidi piekāva līdz nemaņai un iesvieda ceļmalā stāvošā auto kravas kastē. Kad piektais autobuss nonāca līdz patruļai, kaujiniekiem acīmredzot jau bija apnicis pūlēties. Trīs no viņiem iekāpa salonā, bet pārējie apstaigāja braucamrīku no ārpuses, pa logiem aplūkodami izbiedētos pasažierus.

-     Tas ir viņu vadonis. Hektors ar galvas mājienu norādīja uz gara auguma vīru ar kuplu bārdu, kas kāpa ārā no autobusa, aizbāzdams kaut ko aiz jostas, un tūlīt pēc tam pamāja šoferim, ļaujot braukt tālāk. Kā tu domā, cik daudz?

-     Desmit dolāri? Tariks ieminējās.

-    Ar to vajadzētu pietikt. Mēģini piedāvāt. Tariks pamāja ar galvu, un Hektors atgriezās savā vietā uz grīdas, bagāžas kaudzes aizsegā. Beidzot pienāca brīdis, kad kaujinieki ar bargiem uzkliedzieniem, draudot ar ieročiem, sauca viņus uz pārbaudi. Patruļas vadonis atkal iekāpa autobusā un noliecās pār Tariku. Hektors jau no tālienes varēja saost araku viņa elpā. Desmit dolāru naudas zīmi Tariks pasniedza viņam tik veikli kā īsts burvju mākslinieks, tad vadonis atkal izslējās un aizgāja līdz Hektora izveidotajam šķērslim ejā. Viņš pavērsa šauteni pret Hektora seju.

-    Kas tu esi un uz kurieni brauc? patruļas vadonis noprasīja.

-     Es esmu Suleimans Bagdadi. Braucu uz Berberu, lai kāptu prāmī uz Džedahu un dotos svētceļojumā uz Meku.

-    Tu runā kā saūdu cūka. Apvainojums bija nepelnīts, bet bez īsta naidīguma, tad kaujinieks paraudzījās tālāk uz resno sievieti aizmugures sēdeklī. Papurināja galvu un nezin kāpēc iesmējās. Tad viņš pagriezās, aizsoļoja pa eju līdz durvīm un izlēca ārā. Uzsauca Tarikam, liekot braukt projām. Piecpadsmit jūdžu brauciena laikā līdz niecīgam ceļmalas ciematam viņus apturēja vēl divreiz. Ciematā dažas vecas sieviņas, satupušas zem salmu nojumes, tirgoja garāmbraucējiem zemesriekstus, saldos kartupeļus un banānus. Tariks apturēja autobusu, un vairākums pasažieru izkāpa, lai iegādātos uzkodas. Tariks nopirka grauzdētu zemesriekstu porciju un samaksāja dolāru vairāk par prasīto cenu, uzreiz izpelnoties tirgotājas labvēlību. Kādu bridi draudzīgi patērzējis ar večiņu, Tariks atgriezās savā vietā, un Hektors atkal devās uz priekšu pie viņa. Tariks pasniedza riekstu bļodiņu, un Hektors pagrāba sauju.

-     Nu? Ko uzzināji? viņš košļādams noprasīja.

-     Vecais ceļš uz kalniem ir pavisam tuvu priekšā, tūlīt aiz pirmās sausās upes gultnes, kas mums būs jāšķērso. Tirgotāja teica, ka tikai nedaudzi zina par šī ceļa esamību tikai tādi veci ļaudis kā viņa. To neviens vairs neizmanto. Viņa pat nezina, vai tas vēl ir izbraucams.

-     Vai viņa zina: uz priekšu vēl būs patruļas?

-     Viņai šķiet, ka drīzāk ne.

Tikai īsu brīdi padomājis, Hektors izlēma. Skaidrs, Tarik. Šeit arī atvadīsimies no mūsu pasažieriem. Tu jau zini, ko viņiem teikt. Tariks izkāpa uz ceļa un lika visiem pasažieriem sekot. Tad viņš pavēstīja bēdīgos jaunumus.

-     Motoram sākusies degvielas noplūde, kas draud ar aizdegšanos un var jūs nogalināt vai vismaz iznīcināt visu jūsu bagāžu. Mēs vairs nevaram droši vest jūs tālāk. Pasažieru vidū atskanēja vilšanās un sašutuma saucieni, tad visus tos pārspēja resnās sievietes balss.

-     Un kas būs ar naudu, ko mēs jums samaksājām? viņa noprasīja.

-     Es atdošu naudu visiem atpakaļ un vēl desmit dolārus katram, ko samaksāt par vietu citā autobusā. Dusmīgās balsis uzreiz pieklusa, un ļaudis sāka priecīgi apspriesties, līdz dūšīgā sieva ierunājās atkal:

-      Solīt jau ir viegli. Parādi mums naudu, citādi nevajadzēs nekādu degvielas noplūdi. Mēs paši nodedzināsim tavu bušu. Lai uzsvērtu šos draudus, sieviete pavilka nost no sejas plīvuru un pievērsa šoferim niknu skatienu.

-     Tev mēs samaksāsim pirmajai, vecomāt, Tariks mierinoši atbildēja un noskaitīja naudu sievietes tuklajā plaukstā. Viss niknums pārgāja kā uz burvja mājienu, un resne apmierināti ieķiķinājās kā dūšīgs zīdainis pie mātes krūts. Pārējie pasažieri spraucās uz priekšu un, saņēmuši naudu, sāka izkraut bagāžu putekļainajā ceļmalā. Tad viņi līksmi pamāja atvadas autobusam, kas devās tālāk, kļuvis daudz vieglāks. Arī tajā palikušie pasažieri bija priecīgi noskaņoti.

-     Ilgi tai smirdoņā es vairs neizturētu, Keila novaidējās, noņemot apmetņa kapuci un izbāžot galvu ārā pa logu. Viņa dziļi ieelpoja un sabužināja piesvīdušos matus, lai izžāvētu tos vējā.

-      Mēs to saucam par LEau d'Afrique smaržūdeni Āfrikas gaumē, Hektors līdzjūtīgi atbildēja. Ja to iepildītu pudelītēs un pārdotu Rue Faubourg Saint-Honorй, diez vai varētu sapelnīt lielu bagātību. Keila sarauca degunu, to iedomājoties.

-    Šķiet, ka meklētā upes gultne ir mums tieši priekšā, Tariks paziņoja, rādīdams caur noputējušo vējstiklu.

-     Uzmanību, visi! Hektors satraukti uzsauca. Šajā pusē ir vēl divas armijas mašīnas. Keila, savāc galvu un apsedz to! Meitene zibenīgi paklausīja, Heizela aplika roku meitai ap pleciem, un viņas abas zemu sakņupa uz sēdekļa. Vīri aptina galvas šalles ap sejas apakšdaļu. Tariks brauca tālāk vienmērīgā ātrumā.

Pie diviem armijas smagajiem auto stāvēja vairākas vīru grupas džihāda kaujinieku uniformās, un, ieraugot tuvojošos autobusu, visi pārtrauca sarunas un pievērsa uzmanību tam.

Viens izgāja uz ceļa un noņēma no pleca šauteni. Viņš pacēla roku, un Tariks paklausīgi nobremzēja. Kaujinieks pienāca pie vadītāja loga.

-     Uz kurieni braucat?

-     Uz Berberu.

-     Kāpēc tik maz pasažieru?

-    Laskanudā autobuss salūza. Vairākums pasažieru negribēja gaidīt un atstāja mūs, Tariks paskaidroja, un patruļnieks kaut ko norūca.

-     Mums gribas dzert, viņš paziņoja. Tariks pasniedzās zem sēdekļa un izvilka araka pudeli, ko bija nopircis Laskanudā tieši šādam nolūkam. Kaujinieks ar zobiem izvilka korķi un paostīja ugunīgo dziru, tad pamāja, ļaujot viņiem braukt tālāk. Visi atviegloti uzelpoja, un Keila atkal noņēma kapuci un izbāza galvu pa logu.

Autobuss nobrauca lejā no sausās gultnes tuvākā krasta, smagā gaitā izlauzās caur irdenajām smiltīm tās dibenā un negribīgi uzrāpās augšā otrā krastā. Tur viņi pēkšņi ieraudzīja vēl kādu auto, novietotu pie pašas krasta malas. Tas bija netīri balts Toyota Hilux. Viens vīrs sēdēja pie stūres, un vēl divi stāvēja kravas kastes pakaļgalā. Viņi abi ar binokļiem vēroja kalnus pie Etiopijas robežas rietumu pusē. Tad viens no tiem nolaida binokli un pievērsa skatienu autobusam.

-     Velns! Hektors nošņācās. Tas ir Utmans Vadahs. Aizsedziet sejas, viņš brīdināja savus vīrus. Tad atskatījās atpakaļ uz sievietēm. Utmans nekad nebija redzējis ne Keilu, ne Dalijahu. Keila atrāvās no loga, tikko ieraudzīja armijas auto, bet viņas seja un mati palika neapsegti. Viņa steidzīgi uzmeta uz galvas apmetņa stūri un pagriezās sāņus, lai slēptu bālo sejas krāsu. Heizela nebija noņēmusi apmetņa kapuci. Vienīgie, ko Utmans varētu pazīt, bija pats Hektors vai kāds cits no bijušajiem biedriem. Kad autobuss piebrauca tieši līdzās Hilux, arī otrs kravas kastē stāvošais nolaida binokli un atstāja to karājamies siksniņā ap kaklu. Atbalstījies ar plaukstām pret gurniem, viņš ieskatījās sejās aiz autobusa loga. Viņš bija jaunāks par Utmanu un neparasti glīts. Sejas vaibsti šķita izgrebti no pulēta melnkoka. Vīrietis pacēla skatienu un ielūkojās Hektora sejā. Pēkšņi Hektors viņu pazina kā galveno varoni Keilas izvarošanas videoierakstā. Pirms Hektors paguva brīdināt meiteni, jaunā arāba skatiens pievērsās autobusa pakaļgala logiem. Pēkšņi viņa izklaidīgā sejas izteiksme pārvērtās ļauni plēsonīgā grimasē. Keila nespēja pretoties kārdinājumam pagriezt galvu atpakaļ, lai aši palūkotos ar acs kaktiņu, un ieskatījās Ādamam tieši acīs.

-    Tā ir viņa! Cūka bezdievju mauka! Ādams iesaucās arābu valodā. Tajā pašā brīdī Keila skaļi iekliedzās paniskās bailēs.

-    Tas ir Ādams! Viņa nometās uz autobusa grīdas, ar abām rokām apsedzot galvu. Viņa drebēja gluži kā smagā malārijas drudzī. Hektors uzsita Tarikam pa muguru.

-      Brauc! Spied grīdā, cik vari! Mēs esam atklāti. Tariks strauji pārslēdza pārnesumus un trieca veco autobusu maksimālajā ātrumā. Hektors pieskrēja pie aizmugures loga un ar AK automāta laidi izsita stiklu. Parūpējies par Keilu! viņš neatskatīdamies pavēlēja Heizelai. Lai viņa paliek uz grīdas. Tūlīt būs šaudīšanās.

Hektors raudzījās ārā pa aizmugures logu. Viņš redzēja, ka Utmans palicis stāvam Hilux kravas kastē, bet Ādams ierāpies kabīnē un auto izbrauc uz ceļa, lai trauktos pakaļ autobusam. Strauji uzsākot gaitu, bēgļi bija atrāvušies no Hilux vismaz par simt jardiem. Taču Hektors zināja, ka apvidus auto ir daudz ātrāks par viņu autobusu. Ādams bija tālu izliecies pa sānu logu un mērķēja uz viņiem ar šauteni. Pagaidām attālums bija pārāk liels. Pirmās lodes aizlidoja tik tālu garām mērķim, ka Hektors nemaz nepamanīja to trāpījuma vietu. Daudz vairāk pieredzējušais Utmans nogaidīja un nešāva. Pat šajā lielajā attālumā viņš un Hektors vēroja viens otru. Viņi tik labi -viens otru pazina. Katrs zināja, ka pretiniekam nav nekādu acīm redzamu vājo vietu. Abi bija ātri un nāvējoši šāvēji. Utmans ar labo roku turējās pie drošības stieņa, atbalstījies pret Toyota jumtu. Viņš bezrūpīgi turēja šauteni kreisajā rokā, bet Hektors zināja, ka Utmans vienlīdz labi prot rīkoties ar abām rokām, tāpēc ari šauj ātri un precīzi gan no labā, gan kreisā pleca. Hektors redzēja, ka Utmans vēl joprojām ir bruņojies ar jauno, Bannock izsniegto Beretta, vislabāko mūsdienu kājnieku ieroci. Hektoram bija jāiztiek ar veco, stipri nolietoto AK-47, ko viņš vēl nebija pat izmēģinājis. Utmana ierocim bija platleņķa optiskais tēmēklis, un, stāvot uz stabila pamata, viņš varēja trāpīt ar puscollas precizitāti no divsimt jardu attāluma. Viņš tiešām bija viens no labākajiem šāvējiem, ko Hektors jebkad bija pazinis.

Protams, izņemot jūsu padevīgo kalpu, turklāt strauji joņojoša auto kravas kaste nav stabils pamats pat Utmanam, Hektors mierināja sevi. Vecā TATA korpusa tēraudam vajadzētu izturēt vieglo 5,56 mm NATO tipa ložu triecienus. Tomēr Hektora ierocim bija smags un primitīvs dzelzs tēmēklis. Stobra vītne pamatīgi nodilusi, un lodes droši vien lidos ārā grabēdamas. Dievs vien zina, kur tās trāpīs.

Jāizmēģina tūlīt, Hektors nosprieda un nomērķēja pa logu uz vienu no Toyota priekšējām riepām, lai tā kalpotu par mērķi, uz kura būs redzamas ložu pēdas. Viņš raidīja trīs šāvienu kārtu un redzēja, kā lodes trāpa ceļa putekļos sešas pēdas pa kreisi no riepas, uz kuru viņš mērķēja. Viņš iztēlojās smīnu Utmana sejā par tik greizu trāpījumu. Aši atskatījies, viņš uzsauca Heizelai: Ej uz priekšgalu un gulies uz grīdas! Tūlīt viņi mūs apšaudīs. Sieviete nekavējoties paklausīja, vilkdama līdzi Keilu, un arī Dalijaha sekoja viņām. Pārējie Hektora vīri aizlavījās uz pakaļgalu un notupās pie loga abās pusēs viņam, turot ieročus gatavībā.

Nešaujiet uz cilvēkiem, viņš pavēlēja. Šaujiet uz priekšējām riepām. Tās ir visvieglākais mērķis. Esat gatavi? īsu kārtu un tad atkal paslēpieties. Jūs visi pazīstat Utmanu. Neļaujiet viņam nomērķēt. Viņš vienmēr trāpa. Vīri apņēmīgi satvēra ieročus, joprojām paslēpušies zem aizmugures loga palodzes.

-    Celties! Uguni! Hektors uzsauca. Visi pielēca kājās un izšāva automāta kārtas. Lodes kapāja ceļa putekļus, bet neviena no tām netrāpīja priekšējiem riteņiem. Toyota kravas kastē Utmans ar mierīgu un līganu kustību pacēla Beretta. Viņš raidīja divus šāvienus tik ātri vienu pēc otra, ka to troksnis saplūda vienā rībienā. Pirmā lode trāpīja galvā kaujiniekam, kurš stāvēja blakus Hektoram, nogalinot to acumirklī. Vīrs nogāzās, apmetot kūleni pār sēdekļa atzveltni. Utmana otra lode aizķēra Hektora turbāna kroku, un viņš sajuta asu dzēlienu labās auss ļipiņā. Viņš paslēpās un aptaustīja ausi. Ieraudzījis asinis, viņš noskaitās vēl vairāk.

-     Nelietis! Hektors iesaucās. Nodevīgais nelietis! Taču pat lielajās dusmās viņš bija spiests novērtēt šāvēja izcilo meistarību. Divi šāvieni un divi trāpījumi galvā. Atkal pacēlis galvu, viņš redzēja, ka Toyota jau ir daudz tuvāk. Hektors steidzīgi atkal noliecās, un Utmana raidītā lode aizspindza viņam pār galvu. Tā bija izglābšanās par mata tiesu. Viņš mainīja pozīciju un atkal ātri piecēlās, izšāva trīs ložu kārtas un paslēpās īsu mirkli pirms Utmana atbildes šāviena, kas trāpīja tikai mazliet pa labi. Tagad Toyota bija tik tuvu, ka varēja saklausīt tās motora rēkoņu, kas pārspēja TATA motora troksni. Cross Bow kaujinieks, kas stāvēja vistālāk no Hektora, pielēca kājās, mērķēdams ar AK, bet Utmans nošāva viņu, pirms tas paguva nospiest gaili.

Izmantojot īso laika sprīdi, kas vajadzīgs Utmanam, lai pēc trāpījuma atkal nomērķētu, Hektors atkal pielēca kājās. Viņš ieraudzīja, ka Toyota pietuvojusies autobusa pakaļgalam jau līdz četrdesmit jardiem, kas ļaus trāpīt pat ar sagrabējušo veco AK. Hektors atkal izšāva uz priekšējo riteni, ņemot vērā automāta dzelzs tēmēkļa novirzi pa kreisi. Viņš saprata, ka, tikai pateicoties laimīgai nejaušībai, priekšējā riepa sašķīda. Zaudējusi vadību, Toyota strauji sagriezās šķērsām un iegāzās ceļmalas grāvī. Utmans izšāva tūlīt pēc Hektora, bet, kad auto sagrīļojās, lode aizlidoja tālu garām. Toyota apmeta kūleni smilšu un sīku akmeņu mākonī. Hektors neredzēja, kas notika ar braucējiem, un uz mirkli iedomājās, ka tagad varbūt ir laba izdevība griezties atpakaļ un nošaut Utmanu, kamēr tas ir apdullināts vai ievainots. Bet tad viņš pamanīja uz ceļa aiz Toyota vraka strauji tuvojamies vēl divu džihādistu auto saceltus putekļu virpuļus. Tie laikam izdzirdēja šāvienus un steidzās palīgā medībās.

-      Neapstājies! Hektors uzbļāva Tarikam. Brauc, cik ātri vien vari! Viņš devās uz priekšu pa eju un apstājās pie Keilas un Heizelas. Keila bija pārbijusies līdz nāvei. Bāla kā līķis, viņa šņukstēja un drebēja pie visām miesām. Viņa pacēla skatienu.

-     Vai nošāvi viņu, Hek?

-      Piedod, mīļumiņ, bet šķiet, ka tomēr ne. Piebeigšu viņu nākamreiz.

Keila atkal sabruka nevaldāmās elsās, piekļāvusies pie mātes pleca. Līdz pat šim brīdim viņa visu laiku bija tik stipra, tik pārliecinoši drosmīga un braša, ļaujot Hektoram noticēt vai vismaz no sirds cerēt, ka pārciestais nav viņai sagādājis briesmīgu psiholoģisku traumu. Taču tagad viņš saprata, ka tā bija tikai ilūzija. Meitenes dvēselei nodarītais kaitējums bija pārāk dziļš, tas bija satricinājis viņas būtības pamatus. Būs ilgi un grūti jānopūlas, lai to pārvarētu un atgrieztos dzīvē. Viņš zināja, ka Keilai būs ļoti vajadzīgas rūpes un mīlestība, ko spēj sniegt tikai viņš un Heizela.

Tam visam vēl būs laika diezgan, viņš sev atgādināja. Tagad mans galvenais uzdevums ir izraut abas sievietes no Briesmoņa zobiem. Viņš steidzās uz priekšu pie Tarika.

-      Nedrīkst palaist garām pagriezienu uz veco ceļu, viņš klusi, bet steidzīgi brīdināja.

-    Vecā sieviņa teica, ka norāde vairs nav saglabājusies, bet vēl esot palicis stabs, pie kura plāksne bijusi piestiprināta. Droši vien tas tur. Tariks norādīja uz sarūsējušas tērauda caurules gabalu, kas slējās nezāļu pudurī ceļa kreisajā pusē. Viņš piebremzēja un palēnināja gaitu pirms pagrieziena. Neredzu nekādu ceļu.

-     Tur! Starp tiem diviem akmeņiem. Tie droši vien sākotneļi iezīmēja ceļa sākumu. Autobuss nolīgojās pār šosejas apmali un, ne mirkli nevilcinoties, iegriezās starp diviem lielajiem akmens bluķiem.

-     Tur! Tagad var redzēt vecā ceļa pēdas. Hektors palīdzēja Tarikam tās saskatīt, un, izbraucot no ceļmalas nezālēm, senā ceļa aprises kļuva labāk samanāmas. Hektors raudzījās atpakaļ, vai netuvojas sekotāju auto, vienlaikus rādot Tarikam ceļu uz palielu akmens bluķu grēdu netālu priekšā. Acīmredzot džihādistu auto bija apstājies, lai palīdzētu grāvī iekritušās Toyota braucējiem, jo tie vairs nebija redzami. Tikai pēc krietna brīža tie atkal draudīgi parādījās uz galvenā ceļa. Tad Hektora autobuss jau bija paslēpts aiz akmeņu grēdām. Sekotāji aiztraucās garām pagriezienam pat neapstājoties vai nepiebremzējot. Vērojot tos ar binokli, Hektors pamanīja gan Ādamu, gan Utmanu priekšā braucošā auto kravas kastē. Tātad viņi bija izdzīvojuši avārijā žēl gan.

Tikko vajātāji bija pazuduši tālumā un putekļu mākoņos, Hektors teica Tarikam: Uz ilgu laiku viņus ar to nepiemuļķosim. Jābrauc ātri projām.

Viņi atkal izbrauca uz senā zemesceļa un uzņēma ātrumu. Dažviet vasaras pērkona negaisi un plūdi bija bīstami izskalojuši braucamo daļu, un Tarikam nācās kratīties pa ceļmalas akmeņiem cauri zemajiem krūmiem, lai apbrauktu postījumu vietas. Ceļš pamazām virzījās augšup, un apvidus kļuva arvien klajāks. Hektors bažīgi raudzījās atpakaļ. Viņš zināja, ka vajātāji, attapušies, ka ir piemānīti, steigsies atpakaļ meklēt, kur bēgļi nogriezušies no ceļa. Viņi uzreiz pamanīs autobusu klajajā piekalnē. Smagi, ar pūlēm vecais autobuss rāpās augstienē, kur tieši pretī vīdēja Etiopijas zilganās kalnu grēdas. Tuvojoties augstienes virsotnei, Hektors aizskrēja līdz autobusa pakaļgalam un paraudzījās pa aizmugures logu.

-     Pie visiem velniem, Hektors nopukojās. Uz šosejas varēja saskatīt džihādistu auto saceltos putekļus tuvojamies no ziemeļiem. Paraudzījies uz priekšu, viņš redzēja, ka viņi joprojām atrodas uz atklātās piekalnes un līdz virsotnei vēl tālu.

-    Mēs nepaspēsim! Hektors klusi nomurmināja. Nebija jēgas steidzināt Tariku viņš jau tāpat brauca tik ātri, cik vien iespējams šādā bezceļu apvidū. Tagad abi vajātāju auto bija skaidri saredzami. Priekšā braucošais pēkšņi apstājās. Tas vēl bija pārāk tālu, lai Hektors saskatītu vīrus kravas kastē, taču viņš iztēlojās, ka tur stāv Utmans, pavērsis binokli uz autobusu. Tad, tikpat pēkšņi kā apstājušies, abi apvidus auto atkal sāka braukt. Nonākuši līdz vietai, kur TATA atstāja galveno ceļu, tie piebremzēja līdz gliemeža gaitai un tad iegriezās senajā ceļā, sekojot autobusam.

-    Viņi tuvojas! Hektors vaimanāja. Un mēs esam atrāvušies tikai par nepilnu jūdzi. Viņš vēroja, kā sekotāju auto rāpjas piekalnē aiz viņiem. Taču ari tiem bija jāpārvar tas pats bīstami nelīdzenais ceļš. Tagad tie bija ievērojami zaudējuši ātruma priekšrocības. TATA sasniedza pakalna virsotni. Tālāk ceļš veda lejup nākamajā seklajā ielejā, kas bija apmēram jūdzi plata, bet aiz tās sākās pēdējais kāpiens kalnu grēdas piekalnēs. Autobuss grabēdams ieripoja ielejā, un vajātāji pazuda skatienam. Ielejas dibenā zeme bija līdzenāka un varēja braukt ātrāk.

Hektors pāri Tarika plecam pētīja apvidu viņiem priekšā. Piekalnes tieši pretī šķita kā nepārvarams cietokšņa mūris, līdz starp draudīgajām klintīm viņš pamanīja ieeju šaurā pārejā. Izliecies pa sānu logu, Hektors paraudzījās atpakaļ, un tieši tajā brīdī pirmais ienaidnieku auto iznira pakalna virsotnē viņiem aiz muguras. Tas apstājās tikai uz īsu brīdi, kamēr Utmans nopētīja apkārtni, tad atkal sāka virzīties lejā nopakaļ bēgļiem. Otrs auto sekoja cieši pa pēdām pirmajam. Hektors saprata, ka tagad vajātājiem ir daudz labākas iespējas attīstīt lielu ātrumu pa līdzeno ielejas dibenu nekā vecajam autobusam. Veiksmes svaru kausi bija nosvērušies par labu ienaidniekam. Hektors paraudzījās uz priekšu, uz pāreju. Būs grūti to sasniegt, pirms vajātāji viņus panāks. Heizela un Keila vēroja Hektoru, tāpēc viņš uzmundrinoši pasmaidīja.

-    Piezvanīšu Padijam O'Kvinnam pa satelītu. Viņš droši vien nav pārāk tālu. Heizelas sejas izteiksme liecināja, ka viņa saprot tie ir tikai baltie meli. Bija daudz iemeslu, kāpēc Padijs nevarēja atrasties jau aiz tuvākā pārejas līkuma kā bruņinieks spožās bruņās, atsteidzies viņus izglābt. Taču Keila mazliet nomierinājās un ar plaukstas virspusi notrausa asaras. Hektors nespēja skatīties meitenes acīs un ieraudzīt tajās iemirdzamies viltus cerību. Viņš atgriezās pie aizmugures loga, ieslēdza tālruni un vēroja tuvojošos automobiļus, gaidīdams, kamēr aparāts meklē tuvākā pāri lidojošā satelīta signālu. Viņš kāri raudzījās mazajā ekrānā, taču tajā uz mirkli iespīdējās vārga kontakta simbols un uzreiz nodzisa.

-     Kalni traucē uztveršanu, Hektors pukojās. Uz labu laimi viņš sastādīja Padija numuru un izdzirdēja vārgu, saraustītu zvana signālu te atskanam, te pazūdam. Tad pēkšņi atskanēja kāda tik tikko sadzirdama, neskaidra un izkropļota balss, kas tikpat labi varēja piederēt Padijam kā jebkuram citam.

-     Ja tas esi tu, Padij, tad uztveršana ir briesmīga. Ja tu dzirdi mani, mūsu situācija ir šāda. Mēs esam uz vecā ceļa un tuvojamies kalniem, bet vajātāji ir mums cieši uz pēdām. Šaubos, vai spēsim izbēgt. Būsim spiesti apstāties un cīnīties pretī. Mēs esam mazākumā un sliktāk bruņoti. Viņus vada Utmans. Tu esi mūsu pēdējā cerība. Brauc pie mums, ja vari.

Viņš lēni un skaidri atkārtoja šo vēstījumu, tad, beidzis zvanu, atklāja, ka Heizela un Keila cauri motora troksnim ir dzirdējušas katru vārdu. Nespēdams skatīties sievietēm acīs, viņš pagriezās un atkal lūkojās pa izsisto aizmugures logu. Apvidus automobiļi draudīgi tuvojās. Varēja jau saskatīt Utmanu lepni stāvam pirmā auto kravas kastē, un bija arī neskaidri sadzirdamas pārējo kaujinieku balsis, tiem klaigājot un vicinot ieročus. Paraudzījies uz priekšu, Hektors redzēja, ka pāreja vairs nav tālu šaura eja skarbu, augstu, sarkanbrūnu klinšu sienā. Pacēlis abu nošauto biedru šautenes un patronsomas, viņš pasniedza tās sievietēm.

Hektors jau zināja, ka Heizela lieliski prot rīkoties ar šauteni, tāpēc uzrunāja Keilu: Benokas jaunkundz, es zinu, ka ar pistoli tu proti šaut kā īsts kovbojs. Bet vai automātu esi vismaz rokās turējusi? Meitene vēl bija pārāk nobijusies un satriekta, lai runātu, tāpēc tikai papurināja galvu un nedroši pasmaidīja. Hektors izvilka zem tunikas paslēpto Beretta pistoli un pasniedza to Keilai kopā ar divām rezerves patronu aptverēm. Pajautā mātei, lai parāda, kā pārlādēt AK aptveres. Varēsi mums palīdzēt, kad nonāksim īstos mēslos. Automātu aptveru pārlādēšana vismaz būs nodarbe, kura novērsīs sieviešu uzmanību no briesmām, kas seko cieši pa pēdām. Viņš paraudzījās uz priekšu, uz stāvajām klinšu sienām, kas sargāja pāreju.

-    Tikai mieru, dāmas, mēs tiksim tajā pārejā, lai tur vai kas, viņš moži paziņoja, tad atkal devās pie aizmugures loga novērot ienaidnieku. Tajā brīdī visi pieliecās, jo pret autobusa korpusu norībēja automāta kārta un viena lode ielidoja pa aizmugures logu, izšāvās caur visu salonu un sadragāja vējstiklu Tarika priekšā.

-      Tie sāk zaudēt pacietību, Hektors ieminējās, mierinoši uzsmaidot Keilai. Nonācis pie aizmugures loga, viņš palūkojās ārā. Pirmais vajātāju auto jau bija tikai dažus jardus aiz viņiem, un skaidri varēja saklausīt ienaidnieku klaigāšanu, taču tie vēl bija pārāk tālu, lai būtu iespējams trāpīt ar veco AK. Džihādistu raidītās lodes kapāja ceļa putekļus aiz autobusa. Tagad Hektors redzēja, kā Utmans, atbalstījies uz kabīnes jumta, mērķē ar šauteni, gaidīdams nākamo izdevību. Viņam uz sejas bija sarkans nobrāzums un krekls notraipīts ar asinīm, droši vien savainojies kritienā no sašautā Hilux. Hektors nopriecājās, ka nodevējs tomēr nav pārcietis avāriju pilnīgi neskarts.

Kad viņi jau gandrīz bija sasnieguši pārejas sākumu, autobusa pakaļgalā ietriecās nākamā automāta ložu kārta. Tās trāpīja vienam no aizmugures riteņiem. Riepa ar troksni pārsprāga, un autobusa pakaļgals sāka gorīties kā resnas sievietes pēcpuse, dejojot havajiešu hulu. Vēl pēc mirkļa viņi ieripoja pārejas aizā. Vismaz pagaidām klinšu sienas pasargās viņus no ienaidnieka uguns.

Tagad Hektoram bija ātri jāpieņem lēmums. Vecais spēkrats jau vilka pēdējo dzīvību. Viņš dzirdēja, kā sašautā riepa katrā apgriezienā plakšķ pret zemi, un autobuss bīstami zaudēja ātrumu. Ilgi vairs nevarēja turpināt bēgšanu. Bija jāatrod piemērota vieta, kur paslēpties, lai cīnītos pretī. Pārejas izskats viesa kaut nelielu cerību. Šajā šaurajā, noslēgtajā aizā vajātāji nevarēs ne ielenkt bēgļus, ne manevrēt. Būs jāuzbrūk tieši un atklāti. Izbāzis galvu pa sānu logu, Hektors redzēja, ka priekšā pāreja nav pārāk plata. Varbūt to var aizšķērsot ar autobusu, kas ar savu tērauda korpusu kalpotu par labu nocietinājuma barikādi.

Hektors paraudzījās augšup uz sarkano klinšu sienām, kas slējās abās pusēs. Šādā leņķī nevarēja noteikt to augstumu. Ilgu gadsimtu gaitā palu ūdeņi bija tās izgrauzuši un noslīpējuši gludas un ieliektas. Tās pārliecās pāri aizas dibenam kā verandas jumts. Ienaidniekiem būs grūti uzrāpties tajā, lai šautu lejā uz bēgļiem. Protams, var jau iesviest pāris rokas granātu. Tas stipri sarežģītu situāciju, bet kas par to! Dzīvē nekas nenāk par velti.

Palūkojies uz priekšu, viņš redzēja, ka autobuss tuvojas pārejas pagriezienam. Hektors paraudzījās atpakaļ. Vajātāji vēl nebija parādījušies. Vecais autobuss sasniedza pagriezienu un grabēdams iebrauca tajā. Paraugoties tālāk, Hektoru pārņēma izmisums. Pavisam tuvu priekšā ceļu pilnībā aizšķērsoja nogruvums. Sarkano klinšu siena labajā pusē bija nobrukusi, pieblīvējot visu ceļu ar juku jukām sakritušu akmeņu blāķiem. Daži klintsbluķi bija tik lieli kā autobuss vai pat lielāki. Domām drudžaini joņojot, Hektors vēroja šo šķērsli. Bet tad viņš pēkšņi apjauta, ka varbūt tas nav nāvējošs slazds, bet gan drošs patvērums. Ja izdotos uzrāpties uz šīs grēdas un tikt līdz augšai pirms Utmana un Ādama bandas ierašanās, tas mainītu spēku samēru. Klintsbluķu krāvums kļūtu par iespaidīgu cietoksni. Ādams un viņa rokaspuiši būtu spiesti atstāt mašīnas un kāpt uz akmeņiem, lai sasniegtu bēgļus, un viņi kļūtu par vieglu mērķi ik uz soļa.

-      Tarik! Pieved mūs pēc iespējas tuvāk tiem akmeņiem! Hektors uzsauca, tad pagriezās un steidzīgi uzrunāja visas trīs sievietes, Dalijahai tulkodams savus vārdus arābu valodā. Tagad klausieties uzmanīgi. Heizela! Tu ej pirmā kopā ar Dalijahu, un ņemiet Keilu vidū. Vai redzi kreisajā pusē zemāku vietu starp tiem diviem lielajiem akmens bluķiem? Jums jātiek tur pāri. Tas nav pārāk tālu. Neapstājieties, līdz sasniegsiet virsotni. Mēs, pārējie, iesim aiz jums. Katrs virs ņem līdzi šauteni. Es nesīšu munīcijas kasti. Tā svēra gandrīz četrdesmit mārciņas, un Hektoram vienīgajam pietika spēka to panest tik tālu.

Tariks piebrauca autobusu ar sānu pie akmeņu grēdas, visi žigli izkāpa un sāka rāpties augšup. Strauji tuvojošos vajātāju auto motoru troksnis, biedējoši skaļi atbalsojoties pret klinšu sienām, sakarsušās aizas šaurībā ik brīdi pieņēmās spēkā. To dzirdot, bēgļi steidzās, cik spēja. Tikai dažus soļus pirms ejas starp diviem lieliem klintsbluķiem Keila pakrita, aizraujot sev līdzi arī Heizelu un Dalijahu. Hektors nometa munīcijas kasti, uzrāva Heizelu kājās un uzsvieda Keilu sev pār plecu. Nesdams meiteni, viņš uzskrēja augšā un nosvieda viņu akmens barjeras otrā pusē. Heizela un Dalijaha sekoja viņai aiz muguras. Hektors neapstādamies pagriezās un noslīdēja lejā pa nogāzi pie pamestās munīcijas kastes.

-      Nē, nē! Heizela kliedza viņam nopakaļ. Atstāj to! Nāc atpakaļ! Neklausīdamies viņā, Hektors pacēla kasti. Viņš vienīgais bija palicis barikādes ārpusē. Uzcēlis kasti uz pleca, viņš atkal sāka rāpties augšup. Atbalšu pastiprinātā apvidus auto motoru rēkoņa pieņēmās spēkā. Aizmugurē bija dzirdamas skaļas balsis, tad norībēja šāvieni un nospindza lodes. Viņš juta, kā lode ieurbjas koka kastē uz viņa pleca. Trieciens nogāza viņu no kājām, un viņš pārvēlās pār klinšu sienu tieši Heizelas rokās.

-     Ak dievs, es jau domāju, ka zaudēšu tevi! viņa šņukste dama izdvesa.

-     Piedod. Hektors aši apskāva mīļoto. No manis nav tik viegli tikt vaļā. Tad viņš aši pagriezās, lai izrīkotu biedrus aizsardzībai. Varēja redzēt, ka Utmana auto, šķēršļa priekšā strauji bremzējot, bija sagriezies sāniski pāri ceļam pašā akmens grēdas pakājē. Otrs auto bija ietriecies pirmajā. Džihāda kaujinieki steigšus lēca ārā no abiem braucamajiem, šaudami uz Hektoru un viņa vīriem. Taču Utmans vēl nebija pilnībā pārņēmis uzbrukuma vadību. Hektors, Tariks un divi dzīvi palikušie Cross Bow vīri nogūlās uz vēdera akmeņu mūra virsotnē un apbēra vajātājus ar automātu kārtām. Naidnieki krita, ložu krusas nogāzti. Uzbrukums izjuka, visi haotiski metās bēgt. Vairāki palika guļam uz aizas ceļa. Tik tuvā attālumā pat ar sagrabējušajiem AK-47 varēja trāpīt precīzi.

Daži no izdzīvojušajiem bandītiem paslēpās aiz abiem automobiļiem. Pārējie metās skriet atpakaļ pārejas līkumā. Abu auto vadītāji steigšus atbrīvoja sadūrušos spēkratus, apgriezās pretējā virzienā un traucās projām, kamēr automātu ložu krusa kapāja auto virsbūves. Kad abi automobiļi bija pazuduši, Hektors saskaitīja sešus ienaidnieku ķermeņus guļam uz ceļa. Divi no tiem vēl kustējās. Viens sauca savus biedrus palīgā, bet otrs rāpoja uz vēdera, balstīdamies uz rokām un velkot ļenganās kājas nopakaļ. Vīri uz barikādēm ar prieku atklāja uz tiem uguni. Pirms Hektors paguva iejaukties, abi ievainotie arābi bija nogalināti.

Nav gluži pēc godīgas spēles noteikumiem, bet šeit neviens tādus neievēro. Hektors nejuta ne mazāko līdzjūtību pret nogalinātajiem svešiniekiem. Viņš zināja, ka pašam nebūtu ne mazāko cerību uz žēlastību un saudzību, nonākot mainītās lomās, un tas vēl joprojām varēja notikt.

-      Tarik, liec vienam no vīriem savākt tukšās aptveres un atdot sievietēm pārlādēt. Viņi drīz būs atpakaļ, vari man ticēt. Nākamās stundas laikā ienaidnieki vēl divreiz mēģināja triecienā ieņemt akmeņu cietoksni. Šie uzbrukumi viņiem izmaksāja dārgi tagad Hektora pozīciju priekšā gulēja četrpadsmit līķi.

Klusumu pēc otrā uzbrukuma atsišanas pēkšņi pārtrauca daudzu auto motoru rēkoņa pārejas sākumā.

-      Ādams pa rāciju izsaucis papildspēkus. Tagad tur varbūt ir pāris simti kaujinieku, Hektors teica Heizelai. Cik daudz munīcijas mums atlicis?

-    Apmēram trīssimt patronas kastē, kuru tu uznesi augšā. Jūs tās izlietojat tīri veikli. Brīdi klusējusi, viņa jautāja: Kāpēc tu visu laiku skaties augšā uz klintīm?

-     Pūlos izdomāt, ko Utmans darīs, saņēmis papildspēkus.

-     Un ko viņš darīs?

-      Sūtīs trīsdesmit četrdesmit vīrus tur augšā, no kurienes var mūs apšaudīt. Tas mums liks slēpties, bet pa to laiku pārējie atkal metīsies tiešā uzbrukumā barikādēm. Šoreiz mēs nespēsim to atsist.

-     Ko tad mēs darīsim? Heizela jautāja.

-     Paslēpsimies zem klints pārkares, lai no augšas nevarētu šaut uz mums tiešā trāpījumā, Hektors paskaidroja. Pēc tam uzbūvēsim kādu aizsegu no akmeņiem, kas mūs pasargās no uzbrucēju uguns.

Visas trīs sievietes stāvēja sardzē uz barjeras, kamēr Hektors ar vīriem būvēja akmeņu aizsegu zem pārkares. Viņi strādāja veikli, vienkārši kraujot akmeņus citu uz cita. Beiguši darbu, vīri atgriezās sākumpozīcijās līdzās sievietēm gaidīt nākamo frontālo uzbrukumu.

Heizela kādu laiku klusēdama vēroja šos sagatavošanās darbus, tad iejautājās tā, lai Keila nedzirdētu: Tas neko nelīdzēs, vai ne?

-     Nē, viņš atzinās. Vismaz ne uz ilgu laiku.

-     Un ko darīsim pēc tam?

-    Cik labi tu proti lūgt Dievu? Es to neesmu darījis gadiem ilgi.

-      Varbūt vajadzētu atkal piezvanīt Padijam O'Kvinnam, Heizela ieteica.

-    Par Jaunu nenāks. Vismaz kāda nodarbe laika pavadīšanai, viņš piekrita un ieslēdza satelīta tālruni. Bet tu tikmēr aizved Dalijahu un Keilu lejā aiz akmeņu aizsega, pirms sākas apšaude no augšas. Hektors vēroja sievietes aizejam, bet pats staigāja šurpu turpu pa barikādi, meklēdams uztveršanas zonu. Tomēr viņš bija spiests padoties.

-     Šeit ir kā akas dibenā, viņš pukojās. Tad norāpās lejā pie sievietēm aiz jaunā aizsega un apsēdās blakus Heizelai.

-     Klusums pirms vētras, Hektors čukstēja.

-     Tad nezaudēsim laiku. Apskauj mani.

-     Cik jauki, viņš nopriecājās.

-    Jā, un kā vēl. Bet vai zini, cik bēdīgi būtu, ja šeit viss beigtos. Man bija tik brīnišķīgi plāni.

-     Man ari.

-Ja tu tagad sadomātu mani noskūpstīt, es neko daudz nepretotos, Heizela ieminējās.

-      Keila mūs vēro. Viņi abi uzsmaidīja Keilai, un meitene nedroši atsmaidīja.

-     Benokas jaunkundze, vai neiebilsti, ja es noskūpstīšu tavu mammu? Hektors apjautājās, un šoreiz Keila papurināja galvu un ieķiķinājās.

-     Jūs abi esat tādi sasoditi palaidņi! Meitene ar interesi vēroja abus skūpstāmies. Skūpsts bija diezgan ilgs, bet beigās to pārtrauca vīriešu balsis no klintīm virs galvas. Visi trīs paraudzījās augšup.

-     Neej nekur, Hektors iečukstēja Heizelai ausī. Es vēl atgriezīšos, lai turpinātu iesākto.

Viņš piecēlās un pasniedzās pēc šautenes. Viņš redzēja, ka Tariks un pārējie vīri jau vēro klinšu virsotnes virs viņiem, gaidot pirmo ienaidnieku parādīšanos. Heizela un Keila paslēpās aiz aizsega, izbailēs raudzīdamās augšup uz klintīm. Heizela bija atbalstījusi AK automātu uz akmeņu sienas ar laidi uz pleca, bet

Keila turēja klēpī Beretta pistoli, satvērusi to abās rokās. Dalijaha tupēja viņām aiz muguras.

-     Dalijaha, vai proti šaut? Hektors jautāja. Jaunā sieviete papurināja galvu un nodūra skatienu.

-     Tad pieskati Keilu, viņš pieteica, un Dalijaha pamāja ar galvu un pasmaidīja, tomēr joprojām neskatīdamās uz Hektoru. Atstājis sievietes, viņš uzrāpās uz cietokšņa sienas un notupās līdzās Tarikam. Tagad varēja dzirdēt kaujinieku balsis, tiem pulcējoties aiz pārejas ceļa līkuma. Klinšu sienas kalpoja kā skaņas pastiprinātāji, un Hektors pazina Utmana Vadaha balsi viņš uzrunāja savējos, uzkurinādams to kaujas sparu.

Hektors zināja, ka pirmie uzbruks vīri, kas iekārtojušies uz klints virs viņiem, tāpēc vērsa visu uzmanību tajā virzienā. Pamanījis zaglīgu kustību pret zilajām debesīm, viņš nogaidīja. Kustība atkārtojās, tad Hektors pacēla šauteni uz pleca. Ieraudzījis virs klints iznirstam vīrieša galvu, viņš raidīja uz to trīs šāvienu kārtu. No klints atlēca akmens šķembas, un galva pazuda skatienam. Hektors nosprieda, ka aizšāvis garām. Viņš nogaidīja vēl dažas sekundes gatavībā šaut nākamajam mērķim, bet tad pēkšņi no klints noslīdēja vientuļa šautene un nokrita uz ceļa. Tā grabot atsitās pret akmeņiem netālu no Hektora. Pēc mirkļa šautenei sekoja nedzīvs cilvēka ķermenis. Tas nokrita, baltajam tērpam plīvojot, un piezemējās tieši uz šautenes. Līķis gulēja uz muguras, ar pārsteigtu izteiksmi raugoties debesīs ar vienu aci. Otru bija sašķaidījusi Hektora raidītā lode.

Hektors piegāja pie līķa un novēla to no šautenes. Pacēlis ieroci, viņš ar prieku pagrozīja to rokās. Tā bija Beretta SC 70/90. Kādu brīdi viņš nobrīnījās, no kurienes tā uzradusies, bet tad atcerējās Cross Bow vīrus, ko Utmans noslepkavoja oāzē. Tas noteikti bija viens no viņu ieročiem. Vienacainajam līķim ap vidu bija apjozta patronsoma. Hektors to noņēma. Pārbaudījis nodalījumus, atrada piecas aptveres pa trīsdesmit patronām katrā. Viņš uzmeta patronsomu plecā.

Hektors ātri pārbaudīja, vai kritienā nav sabojāts šautenes optiskais tēmēklis. Pirms viņš paguva īsti pārliecināties, vai tas vēl ir vesels, viņa uzmanību atkal piesaistīja kustība uz klints virs viņa. Instinktīvi viņš pavērsa šauteni augšup un tālskatī ieraudzīja ienaidnieka galvu aiz precīzi savietotajām tēmēkļa mērķa līnijām. Viņš izšāva. Lode trāpīja tieši tur, kur viņš bija nomērķējis. Bandīts pārvēlās pāri klints malai un palika guļam bez dzīvības uz ceļa pie Hektora kājām.

Taču Hektora prieks par īstas šautenes atgūšanu nebija ilgs. Tūlīt pat virs klints sāka parādīties desmitiem citu turbāniem aptītu galvu, un lodes bira uz apkārtējiem akmeņiem kā tropu lietusgāze. Ienaidnieku kareivīgie saucieni atbalsojās pret klinšu sienām. Tos izkliedza uzbrukuma grupējums, ko Utmans Vadahs bija sapulcējis -tālāk ejā.

-    Nāciet! Hektors uzsauca Tarikam un diviem pārējiem izdzīvojušajiem. Nedrīkst te palikt, citādi mūs novāks visus pēc kārtas kā blusas no suņa kažoka. Jātiek zem klinšu pārkares! Viņi pielēca kājās un devās lejup pa barikādes otru pusi. Tūlīt pat vienam no vīriem trāpīja no augšas raidītas lodes. Viņa ķermenis nokrita ļengani kā lupatu lelle, skaidri liecinot, ka viņš ir miris. Tomēr Hektors apstājās pašā apšaudes karstumā, lai pārliecinātos, ka kritušajam vairs nekādi nevar palīdzēt. Tad viņš atkal pielēca kājās un steidzās nopakaļ pārējiem. Pirms bēgļi paguva sasniegt barjeras pakāji un klinšu pārkāri, Tariks saļima, ienaidnieku lodes skarts. Ieraugot košu asiņu traipu izplūstam mugurpusē uz viņa tunikas, Hektoram acu priekšā viss satumsa.

-     Nē, tikai ne Tariks! Mīļais Dievs, saudzē Tariku! Pārlicis šauteni kreisajā rokā, viņš, gandrīz neapstādamies, pacēla nokritušo draugu un skrēja tālāk. Tariks bija diezgan kalsna auguma vīrs, un Hektors viegli varēja panest viņu un noguldīt aiz akmeņu aizsega.

-     Dari viņa labā visu, ko vien vari, viņš pavēlēja Heizelai. Atkal niknuma pārņemts, Hektors piecēlās visā augumā un raidīja garu šāvienu kārtu uz klintīm virs galvas. Trīs ienaidnieku ķermeņi pārvēlās pār malu un smagi nogāzās uz akmeņiem. Pārējo šāvēju galvas pazuda aizsegā. Heizela un Dalijaha jau rūpējās par ievainoto Tariku. Viņš pamanīja, ka Dalijaha raud, un pat šajā saspringtajā kaujas brīdī sajuta patiesu izbrīnu.

-     Kāpēc viņa pinkšķ? Hektors noprasīja.

-     Muļķīgs jautājums. Protams, tāpēc, ka viņa mīl Tariku, Heizela atbildēja, nepaceļot galvu.

-    Ak mans dievs! Tagad visi sāks pinkšķēt. Hektors pārgalvīgi pasmaidīja, kaujas azarta pārņemts. Cik smags ir ievainojums? Viņš divreiz izšāva uz galvām, kas parādījās ejas pretējā pusē, un nogalināja vēl vienu uzbrucēju.

-      Nezinu. Trāpīts mugurā. Bet asinīs nav gaisa burbulīšu, tāpēc varbūt plaušas nav skartas.

-      Saspied brūci. Centies apturēt asiņošanu. Tas ir viss, ko mēs pagaidām varam darīt. Tikai visu svēto vārdā sargi savu galvu. Un tu, Keila, arī. Ar šo pistoli tu viņiem neko nevari padarīt. Šīs runas laikā viņš ik pēc pāris vārdiem raidīja šāvienus uz ienaidnieku.

Pret akmens barjeru atsitās uzbrucēju ložu krusa, apberot bēgļus ar sīku drumslu un putekļu mākoni. Hektors pieliecās un izspļāva akmens šķembu. Tad viņš pacēla galvu un ieklausījās. No pārejas sākuma skanēja griezīgi islāmistu kaujas saucieni. Utmana vīri rāpās pa barikādes otru pusi un tika līdz augšai, nesaņemot nekādu pretestību. Hektors aiz aizsega apvēlās uz vēdera, lai varētu šaut augšup uz barikādi, nerādoties šāvējiem, kas uzglūnēja no augšas. Viņš bija gatavībā, kad pirmā uzbrucēja galva iznira virs barikādes, taču nešāva un nogaidīja, līdz parādīsies arī pārējie. Pirmā galva atkal paslēpās, bet, tā kā šāvieni nesekoja, tā atkal piesardzīgi pacēlās. Vēl divas galvas paslējās un pazuda. Hektors gaidīja, kad uzbrucēji zaudēs modrību. Trīs no tiem izslējās visā augumā un sāka skandēt: -Allahu Akbar!

Hektors raidīja piecus rūpīgi nomērķētus šāvienus tik ātri, ka tie izklausījās pēc automāta kārtas. Uzbrucēji nokrita vai paslēpās, skanot pārsteiguma saucieniem un sāpju kliedzieniem. Lielajā troksnī nevarēja droši pateikt, tomēr Hektoram šķita, ka varbūt izdevās novākt visus trīs.

Nav nemaz tik slikti, viņš pusbalsī uzslavēja sevi. Neesi vēl pavisam zaudējis ķērienu.

Pārējie ienaidnieka kaujinieki atbildēja ar niknām automāta kārtām uz slēptuvi gan no klintīm virs galvas, gan barikādes virsotnes. Lodes izsita robus klintsbluķos, piepildot gaisu ar baltiem putekļiem, un atsitienā spindza uz visām pusēm. Ar vienu roku apkampis Heizelu, ar otru Keilu, Hektors nospieda viņas guļus uz akmens grīdas. Visiem sejas klāja mironīgi baltu, smalku akmens putekļu kārta. Caur mežonīgo šāvienu trokšņa un kareivīgo saucienu jūkli Hektors saklausīja attālu vairāku smago auto motoru rūkoņu, kas pamazām tuvojās.

Ko tas Utmans tagad pasācis? viņš nobrīnījās. Nebūs taču tik traks, lai mēģinātu ar mašīnām pārbraukt pāri barikādei, lai kā es arī gribētu redzēt tādu joku. Taču motoru troksnis pieņēmās spēkā, gandrīz apslāpējot džihādistu klaigāšanu. Pēkšņi Hektors apjauta, ka motoru rēkoņa nenāk no akmeņu barikādes otras puses, bet gan no brīvās ejas viņiem aiz muguras. Arābu šāvienu lavīna sāka pierimt un apsīkt. Hektors apvēlās uz sāniem un, joprojām turēdams abas sievietes piespiestas pie zemes un sargādams tās ar savu ķermeni, piesardzīgi palūkojās atpakaļ uz brīvo pāreju, kas veda līdz līkumam ap klinšu sienu.

Tieši tajā brīdī viņa acu priekšā parādījās trīs milzīgu GM kravas auto kolonna, kas traucās pa eju tieši viņiem pretī. Uz automobiļu sāniem bija uzkrāsots Cross Bow logotips, bet katram priekšgalā bija uzstādīti divi 50. kalibra Browning ložmetēji. Pirmajā auto aiz šiem ieročiem stāvēja Padijs O'Kvinns. Līksmi smaidīdams, viņš satvēra šaušanas sviras un pavērsa abus stobrus pret džihādistiem, kuri turpināja rāpties pāri akmeņu barikādei, kas aizsprostoja eju. Nākamajā auto Deivs Imbiss pie ložmetējiem bija atliecies atpakaļ un mērķēja augšup uz klintīm.

-    Padijs O'Kvinns ar savu rokenrola grupu tūlīt uzspēlēs mums savu slavenāko meldiņu, Hektors smiedamies iesaucās un apskāva abas sievietes. Ložmetēju uguns ierībējās kā pērkona dārdi, piepildot ar skaņu visu aizu. Padija raidītās trasējošās lodes sadragāja akmeņu barikādes augšējo kārtu, vēl vairāk piepildot gaisu ar putekļiem. Bēgošos arābus, kas centās tikt līdz akmeņu kaudzes virsotnei, nopļāva šāviņu lavīna, pirms tie sasniedza mērķi. No otrā auto Deivs apstrādāja ar ložmetēja kārtām klinšu sienu virsotni. Cilvēku ķermeņi cits pēc cita gāzās lejā gluži kā vēja brāzmas notraukti pārgatavojušies augļi no koku zariem. Dažu sekunžu laikā visi redzamie mērķi bija iznīcināti un ložmetēji apklusa. Padijs palūkojās apkārt un ieraudzīja bēgļus, paslēpušos aiz akmeņu kaudzes zem pārkares. Viņš moži pamāja tiem sveicienu.

-     Labs rītiņš, Hektor! Kāds patīkams pārsteigums redzēt tevi joprojām sveiku un veselu! Vai drīkstu aizvest jūs mājās?

-    Ļoti laipni, nudien, Hektors atsaucās. Vēl nekad līdz šim nebiju pienācīgi novērtējis tavu saulaino smaidu. Viņš saudzīgi pacēla uz rokām Tariku. Kā jūties, brāli? viņš jautāja, nesdams ievainoto uz Padija auto.

-     Es vēl būšu ar jums kopā daudzus gadus. Mums vēl jānovāc tas šaitana dēls Utmans Vadahs, Tariks atbildēja. Viņa balss bija vārga, bet vismaz asiņu mutē nebija. Hektors zināja, ka Tariks izķepurosies. Viņš noguldīja vājnieku kravas kastē, un sievietes iekāpa un apsēdās viņam līdzās.

-     Rūpējies par viņu labi, viņš atgādināja Heizelai. Tas bija drīzāk lūgums, nevis pavēle.

-     Neraizējies, Hektor, Heizela atbildēja. Mēs ar Dalijahu nepieļausim, lai viņam notiek kas slikts.

-    Kur pārējie? Padijs bezrūpīgi iejautājās, kad Hektors iekāpa kabīnē pie viņa.

-     Visi jau ir tavā priekšā, Padij, Hektors skumji atbildēja. Nekādu pārējo nav, neviena vairs nav. Smaids Padija sejā apdzisa, un kārtējā asprātība palika neizteikta.

-     Lai Dievs pieņem viņu dvēseles, viņš nopietni noteica.

-     Āmen.

-     Tomēr tev izdevās izglābt meiteni.

-      Viņa nav izglābta, kamēr neesam aizveduši viņu mājās. Braucam, Padij!

V

iņi brauca atpakaļ augšup pa kalnu pāreju uz Etiopijas robežas pusi. Drīz kļuva skaidrs, ka Utmana bandai nav izdevies ar mašīnām tikt pāri vai apkārt klinšu nogruvuma barjerai, tāpēc bēgļiem neviens nesekoja. Viņi apstājās tikai vienreiz, lai Bannock Oil ārsts, ko Padijs bija atvedis līdzi, varētu parūpēties par Tariku. Ārsts uzstādīja plazmas intravenozo sistēmu, iešļircināja antibiotikas un pretsāpju līdzekļus un kārtīgi pārsēja brūci. Tad viņi brauca tālāk, ātri virzoties uz priekšu, lai gan ceļš vietām bija izskalots. Padija vīri bija to jau turpceļā kā nu varēdami steidzīgi pielabojuši. Viņi sasniedza piekalnes augstākās virsotnes un no turienes nonāca savstarpēji saistītu ieleju un kalnu pāreju labirintā, caur kuru stiepās vecais ceļš. Visu dienu līdz vakaram viņi brauca pa to uz rietumiem, pamazām rāpjoties augstienēs. Līdz šim nebija manītas nekādas cilvēku klātbūtnes pazīmes, tāpēc viņi uzdrīkstējās ieslēgt auto lukturus un braukt arī pēc tumsas iestāšanās. Padijs orientējās pēc sava auto GPS sistēmas. Četras stundas pēc saulrieta viņš paziņoja, ka ir sasniegta Etiopija. Taču nekādi robežas apzīmējumi nebija redzami. Visi trīs auto uz bridi apstājās, lai nosvinētu šo panākumu ar karstas tējas krūzēm. Kamēr ūdens vārījās, Hektors ieslēdza satelīta tālruni. Šeit, augstienē, uztveršana bija lieliska, un viņš dzirdēja Nellas Voslo balsi no Sidi el Razigas tik skaidri, it kā viņa stāvētu blakus.

-     Mēs būsim Džig-džigā pirms rītausmas. Atlido mums pretī, mīļumiņ!

-     Mēs ar Bērniju būsim klāt kā likts. Vari man ticēt! Nella apsolīja. Viņi turpināja ceļu visu nakti. Hektors stāvēja blakus Padijam pie ložmetēja platformas, un abi modri vēroja apkārtni, ne aci neaizverot. Taču tumšie kalni viņiem apkārt bija klusi un tukši kā izmiruši. Divas stundas pirms rītausmas viņi sasniedza Džig-džiga lidlauku, visā ceļā nesastapuši nevienu dzīvu dvēseli.

Lidlauka malā viņi ierīkoja nocietinātu nometni, un sievietes pagatavoja brokastis. Padija auto pārtikas skapītī viņi atrada divus dučus svaigu olu, caurauguša bekona gabalu un četrus iepelējušas maizes klaipus. Maizi apgrauzdēja uz oglēm un vēl karstu bagātīgi apzieda ar konservētu Jaunzēlandes sviestu. Pat Tariks ar Dalijahas palīdzību varēja piecelties sēdus un, uz brīdi aizmirstot savu musulmaņu ticību, kāri notiesāja sviestmaizi ar bekonu. Viņi vēl nebija iztukšojuši kūpošās melnās tējas krūzes, kad atskanēja tuvojošos Hercules motoru troksnis. Padijs lika novietot divus kravas auto katru savā lidlauka galā un ieslēgt lukturus. Nella precīzi nosēdināja milzīgo lidmašīnu uz skrejceļa starp tiem, un, tiklīdz bija nolaista pakaļgala iekraušanas rampa, Padijs un pārējie šoferi iebrauca visus trīs spēkratus kravas nodalījumā un kārtīgi nostiprināja. Divpadsmit minūtes pēc nolaišanās Hercules atkal pacēlās gaisā.

Ārsts nomainīja pārsējus Tarika ievainojumam un izteica savu viedokli: Viņam paveicās. Šķiet, ka lode nav skārusi dzīvībai svarīgus orgānos. Būdams tik izturīgs un tik labā fiziskā formā, viņš drīz vien atkal būs uz pekām. Dalijaha izplūda asarās, kad Hektors pārtulkoja ārsta vārdus arābu valodā. Tad pēc Heizelas lūguma mediķis pievērsās Keilai. Aizvedis meiteni uz mazo atpūtas telpu aiz galvenā klāja, viņš to rūpīgi izmeklēja. Viņas fiziskais stāvoklis ir apmierinošs, viņš paziņoja. Krosa kunga iedotās antibiotikas laikam palīdzēja pret saindēšanos ar pārtiku. Taču, kad atgriezīsieties civilizētajā pasaulē, nekavējoties

jāveic visu iespējamo infekciju pārbaudes. Protams, viņa vēl ir ļoti novārgusi, bet tas ir tikai saprotami pēc visām pārciestajām šausmām. Taču viņas psiholoģiskais stāvoklis šķiet daudz bīstamāks. Šajā jomā gan es neesmu kompetents, taču iesaku jums pēc iespējas drīzāk aizvest meiteni pie kāda no labākajiem speciālistiem.

-     Tieši to es gatavojos darīt, Heizela piekrita. Mana lidmašīna jau gaidīs Sidi el Razigā. Bet tagad parūpēšos, lai viņa kaut mazliet paguļ. Tad viņa uzrunāja Hektoru: Un tu arī! Tu neesi gulējis trīs diennaktis.

-      Nenopūlies tik ļoti manis dēļ, viņš iebilda, kad Heizela ievīstīja viņu vienā no guļammaisiem, ko bija atradusi uz plaukta virs lāviņas.

-    Es to labi pieprotu. Līdz šim, Hektor Kros, tu visu laiku izrīkoji citus. Tagad pārmaiņas pēc mēģini paklausīt manām pavēlēm. Beidz strīdēties un ver acis ciet! Viņa izslēdza gaismu. Kad Nellas vadītais Hercules nolaidās Sidi el Razigā, Hektors un Keila joprojām gulēja ciešā miegā.

P

ēc lidmašīnas nolaišanās Hektors pēkšņi sajutās nostumts malā. Tajā dienā viņš vairs nesatika Heizelu. Viņa pazuda Bannock Oil biroja vadības kabinetos, lai stundām ilgi apspriestos ar Bertu Simpsonu vai sazinātos telefonkonferencēs ar galveno biroju Hjūstonā. Ikreiz, paraugoties pa darba telpas logu, Hektora acu priekšā nepielūdzami slējās milzīgā Gulfstream lidmašīna, kas gaidīja lidlaukā. Visa Heizelas bagāža jau bija iekrauta, un piloti un stjuartes gatavībā gaidīja rīkojumu kuru katru brīdi celties gaisā, lai aizvestu Heizelu un Keilu uz otru pasaules malu.

Hektoru bija pārņēmušas gluži svešādas jūtas. Ilgo gadu gaitā viņa dzīvē bija ienākušas neskaitāmas sievietes, bet tikai uz neilgu laiku, un vienmēr viņš bijis noteicējs pār šim attiecībām. Pašķiroties ar kārtējo mīļāko, viņš jau nākamajā dienā bija gatavs to aizmirst. Tagad viņš bija nonācis īstās briesmās. Viņš sāka apjaust, ka nemaz nepazīst īsto Heizelu Benoku. Viņš lieliski saprata, ka viņa ir ļoti neparasta sieviete. Viņš zināja, ka Heizela spēj būt ārkārtīgi nežēlīga, kā gan citādi viņa būtu sasniegusi tādus panākumu augstumus? Viņas sarežģītajā raksturā slēpās tādas noslēpumainas dzīles, ko bija grūti pat nojaust. Līdz šim brīdim viņš mīlas aizmiglotām acīm pat nepūlējās saskatīt šajās dzīlēs kādus trūkumus. Tagad viņš apjauta, ka kļuvis tik viegli ievainojams kā vēl nekad. Viņš jutās atbruņots un neaizsargāts. Pirmoreiz mūžā Hektors nebija situācijas noteicējs. Viņš bija pieķēries pie smalka pavediena Heizelas Benokas rokā, ko viņa jebkurā brīdī varēja pārraut tikpat bezrūpīgi, kā viņš pats savulaik sarāva attiecības ar citām sievietēm. Tagad lomas bija mainījušās un viņš jutās gaužām nelāgi.

Ak tad tāda ir sajūta, kad esi patiesi iemīlējies, viņš drūmi nodomāja. Manuprāt, cilvēki stipri pārvērtē šo pasākumu. Heizela neieradās arī pusdienot uzņēmuma ēdnīcā. Tāpēc Hektors devās uz Keilas istabu un uzaicināja meiteni pievienoties viņam maltītē. Keila mēģināja atteikties, bet viņš uzstāja: Es neļaušu tev vienai sēdēt šajā mazajā, nejaukajā istabelē un skumt. Viņi pusdienoja pie viena galdiņa ar Padiju O'Kvinnu, Deivu Imbisu un jauno uzņēmuma ārstu. Šie trīs vīrieši mēnešiem ilgi nebija redzējuši glītu, baltādainu meiteni, tāpēc centās cits citu pārspēt uzmanības apliecinājumos.

Hektors ar šausmām iedomājās, ka būs jāpavada atlikusī dienas daļa savā birojā, gaidot Heizelas uzaicinājumu vai kādu citu zīmi, ka viņa nav aizmirsusi viņa esamību šajā pasaulē. Viņš atstāja ziņu pie Berta Simpsona sekretāres, lūdzot to nodot Heizelai, kad tā atbrīvosies. Uzvilcis vieglākus zābakus, viņš devās uz tuksnesi skriet. Pēc četrarpus stundām Hektors atgriezās birojā, sviedros izmircis. Viņš bija pieveicis standarta maratonam atbilstošu distanci, tomēr nespēja uzmācīgos dēmonus pamest smiltīs. Sekretāre pa sava kabineta logiem vēroja viņu atgriežamies un steidzās viņam pretī pie ārdurvīm.

-     Krosa kungs, Benokas kundze jūs meklēja. Viņa vēlas satikt jūs Simpsona kunga birojā, cik drīz vien iespējams. Šī aicinājuma tonis nevēstīja neko labu.

-    Lūdzu, pasakiet Benokas kundzei, ka es tūlīt būšu klāt. Hektors aizsteidzās uz savām dzīvojamām telpām. Nepilnu minūti noskalojies zem aukstas dušas, viņš tik zibenīgi noberzās ar dvieli, ka uz tīrā krekla muguras izspiedās mitruma plankumi. Sasukāja matus, kamēr tie vēl bija slapji, un kārtīgi iztīrīja zobus, netaupot pastu. Skūties vairs nebija laika, un viņš taisnā ceļā devās uz Berta Simpsona biroju. Pieķēris sevi pārmērīgi steidzamies, viņš palēnināja gaitu, lai nezaudētu pašcieņu. Pieklauvēja pie kabineta durvīm un izdzirdēja Heizelas aicinājumu ienākt. Dziļi ievilcis elpu kā pirms lēciena ledainā ūdenī no augsta tramplīna, Hektors atvēra durvis. Heizela kabinetā bija viena, sēdēja pie rakstāmgalda. Viņa pacēla skatienu no lasāmo dokumentu kaudzes viņas sejas izteiksme bija mierīga, bet neizdibināma. Nepasmaidījusi viņa piecēlās no krēsla.

-      Mēs nevaram tā turpināt, Heizela paziņoja. Hektoram pamats zem kājām sašūpojās kā zemestrīcē. Viņa ļaunākās aizdomas bija piepildījušās. Viņš jau nojauta, ka tiks izmests mēslainē. Ar milzu pūlēm viņš saglabāja vienaldzīgu sejas izteiksmi.

-     Es saprotu, Hektors atbildēja.

-      Es gan par to šaubos, Heizela stingri iebilda. Tu zini, ka man rīt no paša rīta jāved Keila mājās uz Hjūstonu. Viņai steidzami nepieciešama speciālistu palīdzība. Es neesmu tevi redzējusi visu dienu. Tas vien jau bija pietiekami ļauni. Bet tagad man jāatstāj tevi šeit. Tas būs gluži kā pārplēst savu sirdi uz pusēm. Tā tas nevar turpināties. Gribu, lai tu būtu man līdzās vienmēr, dienu un nakti, uz visiem laikiem.

Hektora sirdī uzbangoja prieks, padzenot drūmo, ledaino tukšuma sajūtu. Viņš nezināja, ko teikt, lai neizklausītos pēc galīga nejēgas. Viņš izstiepa rokas pretī mīļotajai, un viņa metās tā apskāvienos. Abi piekļāvās viens otram izmisīgā dedzībā.

-     Ak, Hektor! Heizela čukstēja. Kāpēc tu biji tik nežēlīgs, ļaujot man tik ilgus gadus pavadīt vientulībā, bez tevis!

-     Visu šo laiku es meklēju tevi, bet tu biji tik sasodīti izvairīga, Hektors atbildēja.

Pēc brīža viņa aicināja Hektoru apsēsties uz ādas dīvāna tuvāk pie logiem. Viņš aplika roku sievietei ap pleciem, un abi piespiedās viens otram.

-     Tagad parunāsim nopietni. Mums kaut kas jāizlemj, pirms būšu spiesta tevi atstāt, Heizela paziņoja. Man vajadzētu lidot tūlīt pat, taču nespēju atteikties no iespējas pavadīt vēl vienu nakti kopā ar tevi. Mēs ar Keilu dosimies projām rīt agri no rīta. Es iedomājos, ka varētu aicināt tevi braukt mums līdzi. Taču tev vēl šeit ir daudz kas jānokārto. Viņa aprāvās un iesmējās. Mazliet aizsteidzos pati sev priekšā. Man ir kāds priekšlikums, ko tev vajadzētu apsvērt. Vai gribi to dzirdēt?

-    Tveršu katru vārdu no tavām daiļajām lūpām, viņš atbildēja.

-     Es ļoti labprāt nopirktu Cross Bow Security. Piedāvātā cena ir četrdesmit pieci miljoni dolāru skaidrā naudā tūlīt pēc līguma parakstīšanas. Bet tā vēl ir apspriežama, viņa piebilda, un Hektors iesmējās.

-     Oho, tu gan rīkojies strauji. Bet kāpēc lai tu dotu man tādu naudu?

-     Es nemēdzu satikties ar nabagiem. Man patīk, ja kavalieris var izmaksāt dzērienu un uzaicināt vakariņās.

Hektors atkal iesmējās, tomēr neatlaidās: Tu taču zini, ka Cross Bow ir novērtēts par trīsdesmit pieciem miljoniem. Ko teiks tavi akcionāri, uzzinot, ka esi pārmaksājusi desmit miljonus virs tirgus cenas?

-    Pirmkārt, es veicu dažus aprēķinus. Trīsdesmit pieci ir pārāk zems vērtējums šim uzņēmumam. Tas neapšaubāmi ir četrdesmit piecus miljonus vērts. Otrkārt, Cross Bow pirks Heizela Benoka, nevis Bannock Oil. Vai esam vienojušies? Viņa pasniedza roku.

-     Esam gan, un kā vēl! Apbrīnā pagrozījis galvu, viņš paspieda Heizelas roku.

-    Es vēlos iecelt Padiju O'Kvinnu tavā vietā par Cross Bow vadītāju. Pacenties nodot viņam visus darbus, cik vien ātri iespējams, neradot sajukumu. Tāpēc esmu spiesta pagaidām atstāt tevi šeit.

Heizela neteica, ka arī viņai pašai ir jāveic priekšdarbi Hektora sagaidīšanai un uzņemšanai viņu jaunajās kopīgajās mājās Hjūstonā.

-     Vai neesi iedomājusies, ka tad es palikšu bez darba un nomiršu badā ar taviem nožēlojamiem četrdesmit pieciem miljoniem kabatā? viņš apjautājās.

-    Esmu gan iedomājusies. Tā ir sagadījies, ka Bannock Oil pašlaik ir vajadzīgs vecākais izpildviceprezidents. Varbūt tas varētu tevi interesēt. Alga būtu aptuveni pieci miljoni gadā plus privilēģijas un bonusi.

-     Vai darbā man būtu ciešs kontakts ar firmas prezidenti?

-     Dienas laikā tu darbotos tiešā viņas pakļautībā, bet naktīs viņa labprāt pakļautos tev, Heizela atbildēja ar blēdīgu dzirksti zilajās acīs.

-    Keilai taisnība. Tu esi sasodīta draiskule. Hektors iesmējās, bet tad uzreiz atguva nopietnību. Taču man pietrūkst zināšanu un pieredzes tādam amatam.

-      Tu esi apķērīgs puisis, un es tevi apmācīšu. Gan jau ātri visu apgūsi.

-     Tomēr man atkal jājautā, ko tavi akcionāri teiks par manu paaugstinājumu. Vai viņi nesacels traci? Hektors netlaidās.

-    Es varu balsot ar krietni vairāk par septiņdesmit procentiem Bannock Oil apmaksāto akciju. Mani padotie visbiežāk paklausa man, nerunājot pretī. Kā tad būs vai gribi to amatu?

-     Es jau nu noteikti necelšu traci. Es gribu šo amatu.

-       Labi! Tad jau viss ir nokārtots. Satvērusi abas viņa plaukstas, Heizela dziji ieskatījās mīļotajam acīs. Dievs mūs ir radījis vienu otram.

-     Alelujā! Beidzot esmu kļuvis par ticīgo!

-      Atstāsim visas šausmas aiz muguras. Keilai viss būs labi, bet mēs ar tevi, Hektor Kros, izbaudīsim daudz prieka.

-     Par to nu vari nešaubīties, Heizela Benoka.

Š

efpavārs bija licis pasniegt viņiem vakariņas uz terases ar skatu uz līci. Debesīs spoži spīdēja jauns mēness un zvaigznes, bet abi mīlētāji nespēja atraut skatienu viens no otra. Vīns bija lielisks, bet viņi to tik tikko nogaršoja. Aizrāvušies sarunās, viņi atstāja gardās grilētās tuksneša paipalas ar foie gras neapēstas, kad krietni pirms pusnakts devās uz guļamistabu. Vispirms viņi mīlējās mežonīgā steigā. Tas bija aizraujoši, bet ne tik burvīgi kā nākamajās reizēs. Beidzot, cieši apskāvušies, viņi iegrima tik dziļā miegā, ka pat pēkšņi atskanējušie griezīgie šausmu kliedzieni tikai pamazām izcēla viņus no sapņu dzīlēm. Hektors pamodās īsu mirkli pirms Heizelas. Pielēcis kājās, viņš paķēra no naktsgaldiņa Beretta pistoli.

Tā ir Keila, viņš paziņoja, ielādēdams pistoles stobrā kaujas patronu un steigdamies uz durvīm, kas veda uz nelielo gaiteni starp abām guļamistabām. Heizela sekoja viņam cieši pa pēdām. Lai nezaudētu laiku, viņš pat neaiztika durvju rokturi, bet triecās ar plecu pret tām, izlaužot slēdzeni. Viņš ieklupa Keilas guļamistabā. Meitenes izmisīgie kliedzieni steidzināja viņu vēl vairāk. Turot pistoli šaušanas gatavībā, viņš vispirms pārliecinājās, ka istabā neviena cita nav, un tikai tad ieslēdza griestu lampu.

Keila bija sarāvusies kamolā pašā gultas vidū, ar abām rokām apķērusi ceļus. Bet, kad viņa pacēla galvu, meitenes seja bija tikpat bāla kā palagi, kuros viņa gulēja. Acīs atspoguļojās nāves bailes. Mute bija plati atplesta. Mežonīgie kliedzieni, kas lauzās no tās, atgādināja augstspiediena tvaika svelpoņu no pārplīsuša apkures katla. Hektors pieskrēja pie logiem un ātri pārbaudīja, vai pa tiem istabā nav iekļuvis kāds iebrucējs. Tad viņš atrāva plaši vaļā skapja durvis un palūkojās zem gultas. Heizela apskāva Keilu, lai palīdzētu viņai atgūties un nomierināties. Taču meitene tik izmisīgi pretojās, ka Heizela nespēja viņu noturēt un atlaida tvērienu. Pamazām kliedzieni pārgāja saprotamākos vārdos.

-     Nē! Nē! Lūdzu, neļauj viņam atkal mani mocīt! Hektors nometa pistoli uz naktsgaldiņa un satvēra meitenes plecus. Sapurināja viņu un ieskatījās acīs.

-      Mosties, Keila! Tas esmu es, Heks. Tev rādās murgi. Mosties! Meitenes skatiens noskaidrojās. Viņa nodrebēja un pēkšņi apklusa.

-     Hek! Ak paldies dievam! Vai tas tiešām esi tu? Tad viņa šausmās paraudzījās apkārt. Viņš ir šeit. Ādams ir šeit.

-     Nē, Keila. Tev rādījās murgi.

-     Nē taču, viņš ir šeit. Tici man! Viņš bija tik tuvu, ka varēju saost viņa elpu. Tas bija drausmīgi. Heizelai un Hektoram tikai ar pūlēm izdevās meiteni nomierināt. Tad, cieši apskāvusi meitu, Heizela apgūlās viņai līdzās zem segas un šūpoja viņu kā mazu bērnu, klusi kaut ko dūdojot. Nostājies gultas kājgalī, Hektors pēkšņi attapās, ka ir pilnīgi kails, un sāka atkāpties uz durvju pusi. Taču Keila uzreiz pietrūkās gultā sēdus un izmisīgi iesaucās:

-    Neej prom! Tu vienīgais vari mūs aizsargāt. Paliec pie mums, Hek. Ja tu aiziesi, viņš atgriezīsies. Lūdzu, neatstāj mūs vienas, nekad vairs! Hektors paķēra Keilas nomesto palagu un ietinās tajā kā seno romiešu togā. Tad apsēdās gultas kājgalī. Keila pamazām nomierinājās un aizvēra acis. Kad šķita, ka viņa ir aizmigusi, Hektors piecēlās, lai izslēgtu gaismu. Keila uzreiz pielēca sēdus. Nē! Nedzēs nost! Ja būs tumšs, viņš atkal būs klāt.

-      Nebaidies, mīļumiņ, viņš mierināja meiteni. Gaisma paliks, un es arī nekur neiešu. Beidzot māte un meita aizmiga uz viena spilvena, cieši apskāvušās. Hektors līdz pat rītam nosēdēja nomodā viņām līdzās. Vērojot daiļās sejas un ieklausoties abu elpas vilcienos, viņu pārņēma līdz šim nepazīta dzīves piepildījuma izjūta.

Rītausmā viņš pavadīja abas sievietes līdz Gulfstream, kas jau gaidīja gatavībā motori dūca iesilstot un abi piloti sēdēja savās vietās kabīnē. Viņš uzkāpa pa trapu līdz salonam.

-     Kaut tu varētu lidot mums līdzi, Hek, Keila žēlojās.

-     Es drīz vien jums sekošu.

-    Cik drīz? Keila noprasīja, un Hektors jautājoši paraudzījās uz Heizelu. Viņai atbilde nebija ilgi jāgudro.

-     Heks būs pie mums, pirms būs beidzies nākamais mēnesis.

-     Vai apsoli, mammuci?

-     Apsolu, meitiņ. Tagad varbūt aizej pie pilotiem un mēģini izdibināt, cik ilgi būs jālido līdz Hjūstonai, Heizela ieteica, bet Keila izbolīja acis.

-Jūs abus, vellus, nav droši atstāt kopā. Jums nevar uzticēties.

-     Pazūdi! Heizela pavēlēja.

-     Nesatraucies! Eju jau, eju.

Hektors stāvēja un noraudzījās, kā slaidā, spīdīgā lidmašīna aizripo līdz lidlauka galam, tad apgriežas un, motoriem ierēcoties skaļāk, kā bulta traucas atpakaļ un paceļas gaisā virs viņa galvas. Vienā no ovālajiem fizelāžas lodziņiem Keila māja ar sārtu kabatlakatu, bet nākamajā viņai aizmugurē Heizela ar abām rokām sūtīja gaisa skūpstu. Tad viņas pazuda skatienam.

D

ažu turpmāko nedēļu laikā Heizela zvanīja Hektoram katrā brīvajā brīdī. Pirmais zvans atskanēja četras dienas pēc aizlidošanas no Sidi el Razigas.

-    Mēs kopā ar Keilu jau bijām pie doktores Hendersones, viņa pastāstīja. Ļoti jauka sieviete. Un laba speciāliste. Viņa man palīdzēja atgūties pēc Henrija nāves. Viņa aizveda Keilu uz savu sanatoriju, kur varēs rūpēties par viņu caurām dienām. Kamēr Keila tur uzturēsies, viņai veiks visas medicīniskās pārbaudes, un es pacentīšos katru dienu viņu apciemot vismaz uz pāris stundām. Un kā tev sokas, drosminiek?

Katrā nākamajā sarunā Heizela pavēstīja arvien priecīgākus jaunumus. Keilas atveseļošanās noritēja sekmīgi, tomēr visu Heizela negribēja stāstīt pa telefonu. Kad atšķirtībā bija pagājis jau gandrīz mēnesis, Hektors vairs nespēja to izturēt.

-    Mēs ar Padiju šorīt atgriezāmies no Aš-Almanas. Pāris stundu aprunājāmies ar emīru un princi Mohamedu. Viņi bija noraizējušies par manu aiziešanu no Cross Bow, taču, uzzinot, ka pāreju uz Bannock Oil, nomierinājās. Protams, viņi pazīst un ciena Padiju. Tā ka Abū Zarā viss ir nokārtots.

-     Un uz kurieni dosies tagad?

-     To es gribēju apspriest ar tevi. Biju domājis kopā ar Padiju braukt uz Osakas kuģubūvētavu. Ko teiksi?

Sanoyasu kuģubūvētavā Osakā būvēja jaunu supertankkuģi firmai Bannock Cargoes. Radīts pēc pilnīgi jauna, revolucionāra projekta, tas pēc nolaišanas ūdenī kļūs par vislielāko beztaras kravas pārvadāšanas kuģi pasaulē. Projekta kopējais budžets bija gandrīz miljards dolāru. lā tapšanu sargāja visstingrākie drošības pasākumi, par ko rūpējās Cross Bow.

-     Laba doma, Hektor.

-     Man ir vēl kāda, pat labāka. Varbūt arī tu vari tajā pašā laikā atbraukt uz Osaku? Tu taču vari izrauties un uz dažām dienām aizšaut pāri Klusajam okeānam?

-     Tu gan esi kārdinātājs, Hektor Kros.

-      Ko teiksi? Es neesmu tevi redzējis jau vairākus mēnešus.

-     Nedēļas, viņa izlaboja.

-     Man tās šķita kā mēneši. Kādu bridi Heizela klusēja.

-    Vai tu nemaz neilgojies pēc manis? Hektors ziņkāri iejautājās.

-     Un kā vēl tā ka sirds lūst.

-     Nu tad atbrauc!

-      Es nešaubos, ka Keila sanatorijā būs labās rokās. Tomēr vispirms jāpajautā doktorei Hendersonei, vai drīkstu doties projām, viņa skaļi gudroja. Paziņošu tev rīt.

Nākamajā vakarā viņas balsī skanēja sajūsma. Doktore Hendersone teica, ka viss būs labi. Keila pieteica aizvest tev daudz, daudz sveicienu no viņas pilnu kasti! Tiksimies Osakā ceturtdien.

-     Vēl četras dienas jāgaida! Hektors žēlojās. Nezinu, vai spēšu to izturēt.

Viņi pavadīja kopā Osakā piecas dienas, kamēr Hektors nodeva Padijam Cross Bow Japānas darbu vadību, tikās ar projektēšanas inženieriem un Sanoyasu augstākajām amatpersonām un uz stāpeļa apskatīja jaunā tankkuģa iespaidīgo korpusu. Nākamajā dienā Heizela noīrēja helikopteru un, atstājuši Padiju vienu iepazīties ar darbiem, abi mīlētāji aizlidoja uz sintoistu templi Fudzi kalna pakājē apskatīt ziedošos ķiršus. Klīstot pa dārzu, viņi nonāca pie kāda liela, veca koka ar neparasti skaistu grumbuļainu stumbru. Satvērusi Hektora roku, Heizela ievilka viņu zem kuplo zaru nojumes. Atspiedusies ar muguru pret stumbru, viņa aši paraudzījās apkārt, vai tuvumā neviena nav, tad, pagriezusies pret mīļoto, pacēla baltos, plisētos svārkus virs jostasvietas un pavilka uz sāniem mežģīņu biksītes, atsedzot kuplo zeltaino apmatojuma ērkuli. Pašķīra to ar diviem pirkstiem, līdz parādījās maigi rožainās kaunuma lūpas.

-     Redzi, kas man ir, drosminiek, viņa aizsmakušā balsī izdvesa. Tagad parādi, kas tev ir. Tad viņa izbrīnā iepleta acis. Ak vai! Tas kļūst arvien lielāks ikreiz, kad es to redzu! Ar ko tu to baro?

-     Pašlaik viņš ar prieku uzlūko savu iemīļotāko kārumu.

Viņi mīlējās, kājās stāvot un pilnībā apģērbušies, ar īpašu uzbudinājumu apzinoties, ka jebkurā brīdī viņus var pamanīt kāds no tempļa priesteriem. Ķiršu koks šūpojās no viņu kustībām, apberot viņus ar baltām ziedlapiņām kā konfeti un izrotājot Heizelas blondās matu cirtas. Baudas svētlaimes pārņemta, viņa izskatījās tik valdzinoša, ka Hektors zināja šis brīdis paliks viņam spilgtā atmiņā līdz pat pēdējai dzīves dienai.

Tajā vakarā viņi ēda zilā tunča sašimi un dzēra karstu sakē no senām porcelāna bļodiņām mazajā, gleznainajā viesu namā, ko tempļa teritorijā apsaimniekoja laju priesteri. Pēc tam viņi devās uz savu istabu, kur mīlējās uz zīda futona1 pagalma strūklakas maigās čalošanas pavadībā. īsajos mīlas prieku starplaikos viņi sarunājās. Katram bija tik daudz ko stāstīt otram un tik maz laika, lai to visu pateiktu. Galvenais sarunu temats bija Keilas atveseļošanās.

-    Līdz šim es nezināju, kā izstāstīt tev to visu, tas ir tik drausmīgi. Tie netīrie cūkas bija saplosījuši manu mazo meitiņu. Vai zini, kas ir vagīnas fistula? Hektors bija tik satriekts, ka nespēja parunāt, un tikai pamāja ar galvu, saspiedis viņas plaukstu. Ārsti to ķirurģiski izlaboja, viņa turpināja, bet vienlaikus atklāja grūtniecību pavisam agrīnā stadijā.

-     Ak dievs! Nabaga meitene!

-    Viņi likvidēja ari to. Keila gulēja vispārējā narkozē un neko par to nezina. Mēs nedrīkstam to viņai teikt. Hektors cieši apskāva mīļoto, cenšoties iedvest kaut nelielu mierinājumu. Sieviete, piekļāvusies viņam pie krūtīm no visa spēka, klusi šņukstēja. Krietnu bridi abi klusēja, tad Heizela nopūtās un mazliet atrāvās.

-    Bet tagad jau viss iet uz labo pusi. Pirmās pārbaudes liecina, ka Keila nav inficēta ar HIV vai kādu citu seksuāli transmisīvo slimību, un pēc operācijas viņa atveseļojas labi. Telma Hendersone ir īsta

' Futons japāņu matracis ar auduma apvalku un kokvilnas vai sintētisku pildījumu, apmēram 5 cm biezs. To izklāj uz tatami paklājiem. Dienas laikā to salocītu glabā sienas skapī.

brinumdare. Keila viņai uzticas. Iidz ar visām šausmām, ko nabadzīte pārcietusi, viņa vēl nomokās arī vainas apziņā. Telma stāstīja: Keila domā, ka pievīlusi gan manu uzticēšanos, gan sava tēva piemiņu. Viņa uzskata, ka tikai pati ir vainīga, jo ļāvusies tā briesmīgā nelieša pavedinājumam. Tomēr Telma jau ir labi palīdzējusi. Murgi jau kādu laiku nav rādījušies. Telma domā, ka drīz Keila būs jau pietiekami atlabusi, lai kopā ar mums dotos uz rančo Kolorādo štatā. Tā vienmēr viņai bijusi vismīļākā vieta pasaulē. Un man tāpat. Keila grib apmeklēt Henrija mauzoleju un, protams, ari apciemot visus rančo zirgus. Heizela paslējās uz elkoņa. Hektors pat tumsā juta savai sejai pievērstu skatienu. Es tiešām domāju, ka tev vajadzētu pavadīt vairāk laika kopā ar Keilu, viņa turpināja. Tu pats zini, cik labi ar viņu saproties un kā viņa tev pieķērusies. Tev ļoti veiksmīgi izdevies aizpildīt tukšumu viņas dzīvē, kas radās pēc Henrija nāves. Mīļum, tu tiešām esi stājies viņai tēva vietā. Redzi nu, tu esi vajadzīgs mums abām Benoku meitenēm.

-     Protams, es varētu tūlīt pat doties tev līdzi uz Hjūstonu, atstājot Padiju vienu pašu iepazīties ar Cross Bow darbiem Nigērijā un Čīlē.

-     Tu zini, ka tam es nekad nepiekristu. Heizela papurināja galvu. Uzņēmuma drošība ir pirmajā vietā. Nē, es rit atgriezīšos Štatos ar komercreisu un atstāšu Gulfstream tavā rīcībā, lai paātrinātu vadības nodošanu Padijam. Tev jābūt Hjūstonā līdz šā mēneša 25. datumam. Vai atceries, ka mēs to apsolījām Keilai? Turklāt nākamajā pirmdienā pēc tavas ierašanās būs ārkārtas valdes kopsapulce, kurā lems par tavas iecelšanas apstiprināšanu. Man ir tāda dīvaina nojauta, ka viss noritēs bez aizķeršanās. Tev ir draugi ietekmīgos amatos. Viņa pirmoreiz pasmaidīja. Un pēc tam varēsim visi trīs kopā lidot uz rančo.

Pēc trim nedēļām Heizela un Keila sagaidīja Hektoru nolaižamies ar Gulfstream Viljama Hobija lidostā Hjūstonā.

-      Ak, kā es biju pēc tevis noilgojusies! Heizela čukstēja, kad viņi apskāvās.

-     Ne tik daudz, cik es pēc tevis.

-     Mammuci, kad būsi tikusi ar viņu galā, vai varu pieteikties uz kādu mazu pārpalikumu? Keila medainā balstiņā apjautājās. Hektors pirmoreiz pievērsa viņai uzmanību.

-     Keja! Tu lieliski izskaties! Tie bija meli. Patiesībā viņa vēl joprojām bija novārgusi un bāla, tomēr viņš sirsnīgi noskūpstīja meiteni uz abiem vaigiem. Tad paņēma abas sievietes zem rokas un visi trīs lepni aizsoļoja pa VIP ieeju uz autostāvvietu, kur uniformā tērpies šoferis jau turēja atvērtas Cadillac limuzīna durvis.

Hektors bija gaidījis, ka Heizelas Hjūstonas māja būs lielmanīgi grezna kā īsta miljonāru pils. Bet viņš bija pamatīgi kļūdījies. Nams atradās ārpus pilsētas, lauku apvidū, vēl joprojām apsaimniekota liellopu rančo vidū. Lai nokļūtu līdz tam, viņi brauca caur leknām lucernas ganībām, kur mielojās baltpierainu govju ganāmpulki. Pēc tam bija jāpabrauc garām staļļiem un saimniecības ēkām, lai nokļūtu līdz dzīvojamai mājai.

-    Izskatās pēc Dž. R. mitekļa seriālā "Dalasa", Hektors ieminējās.

-    Šeit ir Hjūstona, Hek, Keila atgādināja. Mums nepatīk, ja citi to salīdzina ar otršķirīgām pilsētām. Pagaidi tik, kad redzēsi galveno guļamistabu. Mammucis lika to iekārtot pilnīgi no jauna, tieši tev par godu.

-     Keila! Heizela stingri apsauca viņu.

-     Ak vai! Meitene aizsedza muti ar plaukstu. Es nedrīkstēju tev teikt. Viņa staroja priekā bez mazākās nožēlas un sazvērnieciski piemiedza Hektoram ar aci.

Valdes sapulce bija plānotā pusotru stundu ilga. Taču Hektoram izdevās piesaistīt valdes locekļu uzmanību un noturēt to

-     Ja vēlies kaut ko uzzināt par šejienes dzīvi, droši jautā modrajai aģentei Kejai Benokai.

gandrīz četras stundas. Heizela vēl līdz šim nebija redzējusi viņu uzstājamies ar oficiālu runu un bija patīkami pārsteigta. Klausoties Hektorā, viņas sirdi pārņēma lepnums. Viņš bija tik izskatīgs un drošs. Tik labi un pārliecinoši pārzināja apspriežamos jautājumus. Viņa izteiksme bija skaidra un loģiska, bet vienlaikus arī aizraujoša un intriģējoša. Uz visiem jautājumiem Hektors atbildēja nevilcinoties, liekot klausītājiem piekrītoši māt ar galvu. Protams, bijušais Teksasas demokrātu senators Džons Bigelovs mēģināja samulsināt jaunpienācēju ar āķīgiem jautājumiem. Taču Heizela jau bija brīdinājusi Hektoru, un viņš veikli pavērsa šo uzbrukumu pret pašu Bigelovu, izraisot pēkšņu aplausu vētru. Kā jau Heizela bija paredzējusi, Hektoru ievēlēja valdē pilnīgi vienbalsīgi. Visi sadrūzmējās viņam apkārt, lai apsveiktu ar šo panākumu.

Cenšoties neizrādīt pārmērīgu steigu, Heizela atbrīvoja Hektoru no pārējo direktoru ielenkuma, un abi iesēdās Maserati, lai dotos atpakaļ uz rančo.

-     Cik briesmīgi! viņa žēlojās, izbraucot uz šosejas. Mums vairs nekādi nesanāk parunāties divatā. Es vēl neesmu tev pastāstījusi par savu braucienu uz Vašingtonu. Tur es tikos ar prezidentu. Pateicu viņam, ka samaksāju izpirkumu par Keilu. Viņš man nolasīja lekciju par darījumiem ar teroristiem. Pēc tam paziņoja, cik ļoti priecājoties par mani un Keilu. Prezidents jutās atvieglots, dabūjis manas nelaimes nost no kakla.

-     Vai viņš negribēja zināt, kas bija nolaupītāji?

-    Protams, gribēja. Mani pratināja gan Robertss, gan CIP augstākā ranga aģenti. Bet es teicu, ka visas sarunas notika pa telefonu. Naudu pārskaitīju elektroniski. Un neko vairāk nezinu.

-     Vai viņi tev noticēja?

-     Drīzāk ne, taču nesāka spīdzināt, lai izspiestu patiesību.

-     Viņi ir drosmīgi, bet nav muļķi. Uzreiz saprata, ka tu esi ciets riekstiņš, Hektors iesmējās.

Novietojusi auto pazemes garāžā, Heizela ieskatījās pulkstenī.

-      Tu sapulcē pārtērēji laiku. Mums ir tikai stunda un četrdesmit minūtes, līdz jādodas uz lauku klubu, viņa brīdināja. Vēlos iepazīstināt tevi ar dažiem no Teksasas ietekmīgākajiem cilvēkiem.

-     Tad jau pietiek laika dažām patīkamām nodarbēm. Kā tev šķiet? viņš nopietni apjautājās.

-      Tu tiešām esi nelabojams, Hektor Kros, Heizela stingri atbildēja. Nu labi, lai notiek. Droši vien kādu brītiņu var atlicināt arī tam. Viņa satvēra Hektora roku, un abi aizsteidzās uz privāto liftu, kas veda tieši uz guļamistabu spārnu. Pēc stundas viņš sēdēja dzīvojamā istabā, gaidīdams, kad Heizela iznāks no garderobes. Stāvēdami katrs savā istabas pusē, viņi ar sajūsmu raudzījās viens otrā.

-    Nav slikti, viņa beidzot izteica savu viedokli. Nepavisam nav slikti.

-     Pagriezies! Hektors pavēlēja, un viņa paklausīja, graciozi noplivinot vakarkleitu ap slaidajām, sportiskajām kājām, kas bija ieautas dārgakmeņiem rotātās samta balles kurpītēs.

-     Es pūlos atrast īstos vārdus, lai uzslavētu tavu skaistumu, viņš atzinās, bet tas nav vārdos izsakāms. Zinu tikai to, ka tu esi visburvīgākā sieviete pasaulē.

-     To es pieņemšu, viņa smiedamās atbildēja.

-     Pagaidi! Hektora sejā parādījās neizpratne. Vai tev ap kaklu nav Barbaras Hatonas briljanti? Heizela pamāja ar galvu un atkal iesmējās.

-      Protams, mīļum. Tikai vislabāko manam vīrietim. Viņš šķita apjucis.

-     Bet… bet… viņš iebilda, tā kaklarota taču pazuda, kad nogrima "Mīlas Delfīns". Heizela papurināja galvu, joprojām smaidīdama par viņa apjukumu.

-     Tā bija kopija.

-     Kopija? Viņš bija patiesi pārsteigts. Un šī kas tev ap kaklu? Vai šī ir oriģināls?

-      Protams, ne. Oriģināls glabājas Šveices bankas seifā. Vai vari iedomāties, kādi būtu apdrošināšanas maksājumi, ja es gribētu nēsāt oriģinālu, kad tik ienāk prātā, dodoties uz lielveikalu iepirkties vai padejot klubā? Hektora skatiens pievērsās Gogēna gleznai pie sienas Heizelai aiz muguras. Tā bija krāšņa Taiti ainava, kuras priekšplānā kailas sievietes peldējās dzidri zilā upē.

-      Un kādi ir apdrošināšanas maksājumi par to? Heizela pagriezās, lai paraudzītos atpakaļ, un atkal iesmējās.

-     To nemaz nav vērts apdrošināt.

-     Arī viltojums?

-     Viltojums ir pārāk nievājošs vārds. Labāk sauksim to par mākslas darba atveidojumu, kas aizstāj oriģinālu, kurš glabājas Londonā, drošā seifā ar rūpīgi kontrolētu temperatūras, mitruma un gaismas režīmu.

-      Bet tās gleznas, kuras pazuda kopā ar "Mīlas Delfīnu"…?

-    Tās arī bija kopijas. Pat nerunājot par zādzības risku, mēģini iedomāties, kā tik saudzējamus mākslas darbus ietekmētu nemitīgi mainīgais jūras klimats. Visas šīs kopijas gleznojis kāds talantīgu mākslinieku pāris vīrs un sieva, kas dzīvo Telavivā. Viņu darbus gandrīz nav iespējams atšķirt no oriģināla. Es gatavojos pirmajā izdevīgajā brīdī aizvest tevi aplūkot oriģinālus. Tu būsi vienīgais, neskaitot mani un Henriju, kam tas jebkad bijis ļauts.

Hektors līksmi iesmējās. Heizela, mīļā sirds, tu gan esi viltīga lapsa!

-     Tu vēl ne tuvu nezini visu. Bet tagad pietiek pļāpāt. Lūdzu, ved mani uz balli. Viņa uz mirkli apklusa, tad nedroši piebilda: Es iedomājos, ka varētu paņemt līdzi Keilu. Negribu vēl atstāt viņu vienu.

-    Lieliska doma! Man būs tas gods pavadīt divas visskaistākās dāmas visā Teksasā.

S

estdienas vakarā klubs bija cilvēku pārpilns, aizņemti visi

sēdekļi pie bāra un galdiņi restorāna zālē. Heizela pazina visus viesus. Hektors viņai līdzās viegli līkumoja caur burzmu, apburot dažāda vecuma sievietes un izpelnoties vīriešu atzinību ar savu neviltoto izturēšanos un atklāto, saprātīgo runasveidu. Viņš ar Heizelu vēl nekad nebija dejojis, taču, būdami pieredzējuši sportisti, abi uzreiz pielāgojās viens otra kustībām. Viņi slīdēja pa deju grīdu, daudzu ziņkāru skatienu pavadīti.

īsi pirms pusnakts Heizela aicināja Hektoru iziet uz terases. Mīļum, Keila visu vakaru nemaz nav dejojusi. Šeit ir daži no jaukākajiem puišiem visā Teksasas štatā. Bet viņa nevienam pat aci neuzmeta. Es gribu iet papļāpāt ar Sāru Longvortu. Esi tik mīļš, aizved Keilu padejot, labi? Palīdzi viņai iejusties un izklaidēties.

-     Labi, mēģināšu kaut kā līdzēt.

Keila labprāt pieņēma viņa uzaicinājumu uz deju. Paldies, Hek, ka atkal izglābi man dzīvību. Es jau biju izkaltusi no garlaicības.

Uz deju grīdas viņš atklāja, ka Keila ir tikpat veikla un gracioza kā māte, taču tik briesmīgi novājējusi, ka izspiedās atslēgkauli un zem Toma Forda dizaina kleitas varēja saskaitīt visas ribas. Pat profesionāli uzklātā kosmētika nespēja noslēpt viņas bālumu. Burvīgi zilo acu dzīlēs joprojām vīdēja mokošu sāpju ēnas.

-     Šeit taču netrūkst glītu puišu. Es redzēju, kā viens centās savaldzināt tevi, lai izlūgtos kaut vienu deju. Kas vainas? Hektors jautāja.

-     Puišus es vairs negribu ne redzēt. Protams, izņemot tevi, Hek. Pa kluso varu atzīties, ka nopietni apsveru iespēju kļūt par lesbieti, tikai nezinu, ar ko sākt.

-    Neceri, ka es varēšu tevi pamācīt. Viņš iesmējās. Izklausās tīri patīkami, bet es to nekad neesmu mēģinājis.

-     Vai tevi tas nemaz nešokē? Es tā cerēju…

-     Es zinu, ko tu cerēji. Bet nekas neizdevās. Es jau sāku pazīt tavus stiķus un niķus.

-    Nu tad nerunāsim vairs par manu seksuālo orientāciju, labi? Vai zināji, ka mammucis apsolīja nākamajā nedēļas nogalē aizvest mūs uz Kolorādo rančo?

-     Gaidu ar nepacietību.

-     Es zinu, ka tev tur patiks. Tur ir zirgi aplokos, mežos dzīvo aļņi un lāči, bet ezers pilns ar milzīgām forelēm. Bet pats galvenais tur ir mans tētis. Viņa pieminēja savu tēvu tā, it kā tas joprojām būtu dzīvs. Viņš šaubījās, vai šāda attieksme ir īsti veselīga, tāpēc neko neteica.

-    Pastāsti par makšķerēšanu. Vai jūs noķertās zivis atkal palaižat brīvībā?

-     Ko vēl ne! Viņa bija patiesi pārsteigta. Mēs tās ēdam. Mēs ar mammuci esam īstas mednieces un vācējas.

-     Bet par ēsmu ņemat mākslīgās mušas?

-    Protams, neesam jau nekādi barbari. Es esmu ģimenes čempione makšķeru mešanā. Un tu? Vai proti iemest makšķeri ar mušiņu?

-    Nav ne jausmas, Hektors atzinās. Tev būs mani jāpamāca.

C

eļā uz Stīmbotspringsas lidostu pilots apmeta līkumu, lai pārlidotu pāri Benoku rančo. Viņi visi trīs saspiedās pie viena lodziņa paraudzīties uz varenajiem plašumiem sniegotajiem kalniem, zaļajiem mežiem, dzidri zilajām upēm un ezeriem. Heizela norādīja īpašuma robežas.

Tā platība ir četrarpus tūkstoši akru. Tas ir Ģitāras ezers. Var redzēt, ka šādi nosaukts tā formas dēļ. Tas pilnībā atrodas mūsu zemes īpašumā, un dzīvojamās ēkas ir pašā ģitāras grifa augšgalā. No gaisa bija redzams liels, senlaicīgs nams ar sarkankoka dēlīšu jumtu, ko rotāja dažāda augstuma frontoni un čukuri. Uz jumta slējās daudzi mūra skursteņi, kūpinot zilganas dūmu strūkliņas. Ezera krastā pie platās dēļu piestātnes bija pietauvotas dažas zvejas laivas, bet gar meža malu rindojās staļļi un saimniecības ēkas.

-    Skaties, Hek, tur Tālskata kalna galā. Keila aizrautīgi rādīja uz spīdīgi baltu marmora celtni kalna virsotnē ar skatu uz rančo ēkām. Augstās divviru durvis rotāja korintiešu kolonnas, kas balstīja smailo neoklasicisma stila jumtu. Tas ir tēta mauzolejs. Iespaidīgs, vai ne? Es ceru, ka mani arī kādreiz tur apglabās viņam līdzās.

-     Meitiņ, met pie malas tik drūmas domas, Heizela iebilda. Šī ir pārāk jauka diena, un tu esi pārāk jauna un ziedoša, lai gudrotu par nāvi.

Lidostā viņus sagaidīja rančo pārvaldnieks Dikijs Manro, kas bija atbraucis ar Chevy Suburban, lai varētu aizvest abu Benoku sieviešu bagāžu. Kad viņi nokļuva rančo, bija jau vēls vakars. Līdz saulrietam bija atlikusi tikai stunda, tāpēc visi trīs steidzās ar makšķerēm uz piestātni. Dikijs jau bija pievilinājis zivis ar barību, un lielo foreļu muguras bija labi saskatāmas zem ūdens.

-     Aicinām tevi, Hek, kā goda viesi mest pirmo, Keila paziņoja ar graciozu kniksi. Hektors piegāja pie platformas malas, notina no spoles trīsdesmit jardus auklas un izsvieda to pār ūdens virsmu stingrā cilpā, kas pamazām atritinājās. Mušiņa nolaidās uz virsmas viegli kā tīmeklis. Jau pēc īsa brīža ūdens zem tās sagriezās virpulī un makšķerkāts saliecās gandrīz uz pusēm zem desmit mārciņu smagās foreles svara.

-     Palīgā! Palīgā! Hektors iesaucās. Tur laikam kaut kas pieķēries. Keja, ko man darīt, lai dabūtu to nost?

-    Vismaz kādreiz tu varētu arī nemānīties. Es tiešām noticēju, kad tu teici, ka tev neesot ne jausmas. Keila bēdīgi pašūpoja galvu.

Nākamajā rītā pussešos Keila skaļi piebungoja pie mātes guļamistabas durvīm un sauca atslēgas caurumā: Celieties, miegamices! Laižam izjādē pirms brokastīm. Tiksimies staļļos pēc divdesmit minūtēm. Nenokavējiet!

Heizela novaidējās, pieceldamās sēdus platajā gultā un atmezdama matus no sejas.

-     Mazā briesmone! Vai tu varētu aizvest viņu uz ezeru un noslīcināt?

Hektors viņai līdzās apgriezās uz muguras, nožāvājās un izberzēja acis. Tā būtu pārāk viegla nāve tik mežonīgam barbaram, kas uzdrošinās traucēt mūsu miegu.

Kad pēc četrdesmit minūtēm viņi devās pa taku uz staļļiem, Keila jau sēdēja sava zeltainā ērzeļa mugurā. Viņa vadīja zirgu pa šķēršļu trasi galvenajā aplokā. Lai gan varenā dzīvnieka mugurā Keila izskatījās tik sīciņa, viņa turējās seglos droši un pārliecināti, it kā saplūstu ar zirgu vienā veselumā. Meitenes seja staroja neizsakāmā priekā un sajūsmā. Vaigos rotājās košs sārtums. Rokas stingri turēja grožus. Nomocītais augums šķita atdzimis no jauna.

-     Viņa ir pilnībā pārvērtusies, Hektors čukstēja. Skaties, Heizela, tas būs viņas glābiņš.

-      Nu es saprotu, cik akla esmu bijusi. Tagad es pirmoreiz ieraudzīju viņu ar tavām acīm, Heizela klusi noteica. Es biju ieņēmusi galvā plānus par savas meitas nākotni un centos iespiest viņu tādos rāmjos, kas nemaz nederēja.

Tajā brīdī Keila palūkojās šurp un pamanīja viņus.

-      Ak, beidzot izrāpāties no gultas! viņa uzsauca. Dikijs jau apsegloja jūsu zirgus. Laižam! Viņi trijatā sāka jāt apkārt ezeram, un Keila teica Hektoram: Tu tīri labi proti turēties zirga mugurā, bet ne gluži tik veikli kā mest makšķeri. Kur tu to visu iemācījies?

-     Es uzaugu Kenijā, liellopu rančo. Tur visa darba diena bija jāpavada zirga mugurā, bet kalnu strautā varēja ķert foreles.

Viņi aulekšoja atpakaļ pa meža taku, izbiedējot no guļvietas lielu alni, kas pārbīlī metās bēgt augšā pa kalna nogāzi.

-     Hek, es tevi vedīšu iepazīties ar savu tēti, Keila uzsauca viņam. Nemaz negaidot mātes iebildumus, viņa straujos lēkšos devās augšup pa stāvo, līkumaino taku. Tā pēkšņi izveda viņus klajumā. Mauzolejs slējās viņu priekšā pašā kalna galā, marmora sienām mirdzot agrā rīta saulē. Tuvumā tas izrādījās mazāks, nekā raugoties no gaisa, bet klasiskās arhitektūras formas padarīja to cēlu un svinīgu. Augsto divviru durvju priekšā viņus sagaidīja vecs melnādains vīrs ar sudrabaini sirmām matu cirtām. Iznācis uz priekšu, viņš sveica Heizelu un Keilu un pieturēja zirgus, kamēr abas sievietes nokāpa.

-    Tas ir Toms. Mūsu ģimenes veterāns, Heizela stāstīja Hektoram. Agrāk viņš bija Henrija šoferis, bet tagad ir viņa kapeņu sargātājs. Redzi, cik skaisti te viss iekārtots.

Plati smaidīdams par šo uzslavu, Toms atvēra durvis, Keila satvēra māti un Hektoru aiz rokas un devās iekšā atdusas zālē. Grīda bija veidota no melnu un baltu marmora plākšņu mozaīkas. Telpas centrā uz marmora paaugstinājuma bija novietots milzīgs sarkana granīta sarkofāgs. Hektors uzreiz ievēroja, ka tā ir Parīzes Les Invalides kapsētā apglabātā Napoleona Bonaparta šķirsta kopija. Heizela piegāja un nometās ceļos uz ziliem samta spilventiņiem, kas bija novietoti sarkofāga pakājē. Klusēdama viņa nolieca galvu. Keila un Hektors gaidīja iekšpusē pie durvīm, līdz meitene atkal pacēla galvu un piecēlās. Tad Keila pieskrēja un uzrāpās uz sarkofāga vāka. Izpletuši rokas, viņa pieliecās un noskūpstīja gludo granīta virsmu.

-     Sveiks, tētuk! Es tik ļoti biju noilgojusies pēc tevis. Tad viņa atkal izslējās un apsēdās ar sakrustotām kājām uz sarkofāga vāka. Pamāja Hektoram, aicinot pienākt tuvāk. "Iētuk, es tev atvedu ciemiņu, viņa paziņoja. Tas ir Heks. Viņš ir tas, par kuru es tev stāstīju, tas, kurš izglāba man dzīvību. Es zinu, ka jūs abi labi sapratīsieties. Hek, nāc sasveicināties ar manu tēvu! Hektors nesamulstot pienāca un pieskārās šķirstam ar plaukstu.

-      Labdien, Henrij. Jūs jau atceraties, ka mēs esam tikušies. Jūs nolīgāt manu uzņēmumu Cross Bow. Es centīšos rūpēties par jūsu meitenēm tikpat labi kā savulaik jūs pats.

-      Tik mīļi no tavas puses, Hek, Keila nopietni pavēstīja. Tieši to tētis būtu gribējis zināt.

Viņi pavadīja kapenēs gandrīz veselu stundu. Toms atnesa svaigi saplūktu ziedu pušķus, un abas sievietes palīdzēja viņam sakārtot tos sudraba vāzēs sarkofaga galvgali un kājgali. Beidzot Keila ar māti atvadījās no Henrija Benoka un Keila apsolīja drīz atgriezties. Tad viņi izgāja ārā, nokāpa pa marmora pakāpieniem un devās projām pāri zālienam. Viņiem pārslīdēja kāda ēna, un visi uzreiz pacēla galvas. Zemu viņiem pāri pārlidoja zils zostēviņš. Vējš klusi nošalca tā plato spārnu vēzienos. Putns īsi ieķērcās, un Keja lēkādama māja tam sveicienus.

-     Tas ir tētuks! Tu viņam iepatikies. Viņš atlidoja, lai ielūgtu tevi mūsu ģimenē. Kad putns tālu debesīs bija sarucis līdz sīkam punktiņam, Heizela paskaidroja:

-    Henrija iesauka ģimenē bija Zosu vīrs. Viņš divdesmit gadus bija Teksasas Zosu mednieku kluba prezidents. Tāpēc Keila tā iztēlojas. Un man ir tādas klusas aizdomas, ka varbūt viņai taisnība varbūt tiešām tas putns ir Henrija gars, kas atlidojis mūs pārbaudīt. Viņi piegāja pie akmens sola zālienā ar skatu uz ezeru un māju. Kādu brīdi visi sēdēja klusēdami, domās iegrimuši, kopīgā pārdzīvojuma iespaidā. Keila pirmā pārtrauca klusumu:

-     Mammuci, šis varbūt nav īsti piemērots brīdis runāt par to. Bet varbūt tāds nepienāks nekad. Tāpēc labāk speršu uzreiz ārā savu sakāmo un cerēšu uz labu. Viņa dziļi ievilka elpu. Es vairs neatgriezīšos mākslas augstskolā. Es centos, cik varēju, taču man nepatika tur mācīties un neko labi arī nepadevās tā taču bija, vai ne? Negaidot atbildi, viņa steidzīgi turpināja: Turklāt pēc visa, kas tur notika, man riebjas Parize. Nojaušot Heizelas dziļo vilšanos, Hektors saspieda viņas plaukstu.

Pēc brīža Heizela pacēla skatienu un uzsmaidīja meitai. Tā ir tava dzīve, mīļumiņ. Es saprotu, ka biju pārāk tajā iejaukusies, un lūdzu piedošanu. Tikai pasaki, ko gribi darīt, un es centīšos palīdzēt, cik spēka.

-    Es jau esmu iestājusies Kolorādo štata universitātes Veterinārās medicīnas koledžā un vēlāk specializēšos lielo dzīvnieku ārstēšanā.

-     Zirgu? Hektors apjautājās.

-     Kā gan citādi? Meitene iesmējās. Heizela nepievienojās.

-    Tu jau pieteicies un esi uzņemta? Heizela šķita apstulbusi no pārsteiguma. Tik apjukušu Hektors viņu vēl nebija redzējis. Viņš atkal saspieda Heizelas plaukstu, kad viņa atvēra muti, lai iebilstu, bet uzreiz atkal aizvēra to. Kādu brīdi sievietes seja pauda skumjas un vilšanos, bet tad viņa saņēmās un vārgi pasmaidīja.

-    Labi, mīļumiņ. Ja jau tevi tiešām pieņēma, tad pirmdien no paša rīta lidosim uz Denveru.

-     Mammuci, tu taču negribi tikties ar dekānu?

-     Protams, gribu.

-    Bet tās taču būs manas studijas, mana dzīve. Es vairs neesmu mazs bērns. Šī varbūt ir pirmā reize mūžā, kad esmu rīkojusies pēc sava prāta. Vai tiešām tu nesaproti? Māte un meita cieši raudzījās viena otrā. Hektors nojauta, ka tūlīt var sākties mežonīgs strīds. Viņš klusi ieklepojās, un abas sievietes pievērsās viņam.

-     Hek, pasaki tu! Viņa nesaprot, Keila žēlojās.

-     Un kā vēl saprot, Keja. Tava māte ir visiejūtīgākais cilvēks no visiem, ko pazīstu, gan vīriešiem, gan sievietēm. Viņa zina, kā ir, kad dzīvē viss jāizcīna pašam saviem spēkiem, kā viņai nācās darīt tavā vecumā. Tāpat kā tu tagad, viņa bija gatava atteikties no visa, lai piepildītu savu sapni. Viņa saprot tevi, Keja. Vari man ticēt, ka saprot. Abu sieviešu dusmas uzreiz pierima. Viņš ļāva tām brīdi apdomāties.

-     Keja, tu pati pieņēmi šo lēmumu, viņš saudzīgi turpināja.

-    Tev ir pilnīga taisnība, tu vairs neesi nekāds mazais bērns. Tava māte arī to zina un piedāvā tev palīdzību no visas sirds. Tu taču nebūsi tik nežēlīga, lai pilnībā izstumtu viņu no savas dzīves, vai nav tiesa? Keilas sejā parādījās dziļa nožēla. Pielēkusi kājās, viņa pieskrēja pie mātes.

-     Māmiņ mīļā, tā es nemaz nedomāju. Viņa sāka raudāt.

-      Tas bija tik neapdomīgi no manas puses. Tu vienmēr manā dzīvē būsi pirmajā vietā.

-      Paldies, meitiņ, Heizela caur asarām izdvesa, un abas šņukstot cieši apskāvās.

Labi, ka tā! Hektors klusībā nodomāja, pūloties apslēpt smaidu. Vismaz bērnišķīgā auklēšanās būs galā. Laikam mūsu kopīgajā dzīvē sākas jauns posms.

Abas sievietes bija pavisam aizmirsušas viņa esamību. Hektors piecēlās un atstāja tās divatā. Aizgāja pie zirgiem, kas bija piesieti pie staba. Pieglauda galvu pie ērzeļa pleca un paplikšķināja tam pa kaklu. Viņš jutās tik apmierināts ar sevi kā reti kad. Pēc pusstundas māte un meita, saķērušās rokās, sekoja viņam lejā no kalna.

-    Pirmdien mēs visi dosimies uz Denveru apskatīt manu jauno koledžu un tikties ar dekānu, Keila līksmi iesaucās. Tu arī, Hek! Viņa pieskrēja pie sava zirga un ielēca seglos. Straujos rikšos aiztraucās projām pa meža taku, izkliedzot griezīgus kovboju saucienus.

Heizela pienāca pie Hektora. Ieskatījās viņam acīs un klusi ierunājās: Tu esi sasodīts ģēnijs, bet droši vien pats to labi zini.

Pirmā mācību semestra sākumā Keila devās uz Veterināro koledžu Denverā, bet Hektors ķērās pie jaunajiem pienākumiem

-    Esmu spiests atzīt, ka neliela nojausma bija gan, Hektors atbildēja, un Heizela viņu noskūpstīja.

Bannock Oil viceprezidenta amatā. Sākumā viņš vēl aktīvi neiesaistījās uzņēmuma vadībā. Pagaidām tikai vēroja visu un ieklausījās. Daudzus vakarus viņš ar Heizelu ilgi pavadīja nomodā, izskatot un apspriežot milzīgus informācijas blāķus par uzņēmuma darbību pēdējo piecu gadu laikā. Viņa jautājumi bija dziļi un rosinoši. Heizelai tie lieliski palīdzēja it kā ar viņa acīm ieraudzīt un novērtēt savu rīcību kad tā bijusi pareiza, kad kļūdaina. Viņa saprata, ka ilggadējie vientulīgie pūliņi, bez tuva cilvēka atbalsta un mierinājuma, nav palikuši bez sekām. Pati to neapjaušot, Heizela bija sākusi zaudēt spēkus. Tā bija ilga un grūta cīņa vienatnē, un viņa sāka pagurt. Tagad Heizelai atkal līdzās bija cilvēks, kura spriedumiem varēja uzticēties, un tas iedvesa dzīvei jaunu enerģiju. Viņai vairs nebija ik rītu jāmostas ar bailēm no kārtējās grūtās dienas. Viņa atkal ar prieku bija gatava konkurences cīņai, drosmīgiem lēmumiem un savu spēju pārbaudījumiem.

-     Gluži tāpat kā Austrālijas atklātā turnīra pēdējā setā, kad es uzvarēju. Ak dievs, tas viss atkal sagādā prieku! Heizelas gandarījumu vairoja arī tas, ka Hektors beidzot bija gatavs izrādīt iniciatīvu. Mēnešiem ilgi viņš bija klusēdams sēdējis pie valdes apspriežu galda, un pārējie direktori jau bija pārstājuši viņu ievērot, bet tagad viņš sāka aktīvi izteikties. Pārcietuši sākotnējo pārsteigumu, visi sāka Hektorā ieklausīties.

-    Tam tavam draudziņam piemīt labs biznesa ķēriens un intuīcija, Džons Bigelovs cieņpilnā tonī paziņoja. Viņš ir tieši tāds pats kā Henrijs viņa vecumā.

Bannock Oil pēdējā laikā nebija gājis pārāk spoži, bet tagad viss pavērsās uz labo pusi, un ne tikai naftas cenu pieauguma dēļ. Hektors aizlidoja uz Abū Zaru un pēc piecas dienas ilgām sarunām ar emīru iegādājās urbšanas tiesības jūrā gar visu emirāta piekrasti līdzās Zaras Astotajai teritorijai. Pēc vienpadsmit mēnešiem tika atrasts pirmais produktīvais naftas urbums. Tas bija satriecošs panākums.

Heizela un Hektors devās uz Abū Zaru svinīgi atklāt jauno urbumu. Sidi el Razigas lidlaukā viņus sagaidīja Padijs O'Kvinns, Bērts Simpsons un vēl vesela grupa Bannock Oil augstākā ranga darbinieku. Heizela un Hektors apkampa Padiju un sarokojās ar pārējiem. Tad Hektors paraudzījās apkārt.

-    Kur ir Tariks? viņš noprasīja. Padijs iesāņus uzmeta viņam savādu skatienu.

-     Viņš atgriezīsies pēc pāris dienām. Kaut kas drauga balsī lika Hektoram bažīgi saausīties.

-     Kas noticis? viņš stingri noprasīja.

-    Vēlāk! Padijs izvairījās no atbildes. Nākamā izdevība parunāt radās tikai pēc nokļūšanas naftas termināļa ēkā. Izkāpjot no auto, Hektors pasniedza Heizelai roku, vienlaikus apveltot Padiju ar niknu skatienu.

-      Klāj nu vaļā, Padij, kas noticis Tarikam. Viņi bija vieni, paslēpušies no pārējo skatieniem aiz lielā Hummvee apvidus auto, taču Padijs pieklusināja balsi:

-    Tariks devās uz Aš-Almanu apglabāt sievu Dalijahu un bērnu un sērot par viņiem. Hektors un Heizela raudzījās viņā izbrīnā pavērtām mutēm. Heizela pārtrauca saspringto klusumu.

-     Dalijaha? Mirusi? viņa pārjautāja. Nē! Nespēju tam noticēt.

-    Viņu māja nodega. Dalijaha un mazais nonāca liesmu gūstā. Tas notika vēlu naktī, un viņi nespēja izglābties.

-      Mazais? Heizela papurināja galvu. Dalijaha bija precējusies ar Tariku? Viņiem bija bērns?

Padijs pamāja ar galvu. Puisēns. Piedzima pirms sešiem mēnešiem.

-     Es neko nezināju, Hektors klusi ierunājās.

-     Tariks teica, ka rakstījis tev.

-    Neesmu saņēmis nevienu vēstuli. Es neko nezināju. Padijs vēl nekad nebija redzējis Hektoru tik satriektu. Heizela viņam līdzās sāka klusi raudāt.

-    Ak dievs! viņa izdvesa. Dalijaha gājusi bojā un bērniņš ari. Ak kungs! Tas ir pārāk nežēlīgi. Hektors aplika viņai roku ap pleciem, un abi kopā iegāja termināli.

Kad viņi nākamajā rītā iegāja termināļa vadības centrā, Heizela joprojām bija bāla un apsarkušām acīm un Hektors sadrūmis un nerunīgs. Bērts Simpsons un Padijs piecēlās no krēsliem pie garā sistēmu vadības galda datoru ekrānu priekšā.

-     Tariks ir klāt, Padijs paziņoja. Uzzinājis par tavu ierašanos, viņš šorīt agri atgriezās no Aš-Almanas.

-     Sauc viņu iekšā, Hektors pavēlēja. Padijs pasniedzās pēc mikrofona un nodeva rīkojumu. Pēc īsa brīža pie durvīm atskanēja kluss klauvējiens.

-     Nāc iekšā! Hektors uzsauca no bēdām aizsmakušā balsī. Tariks parādījās atvērtajās durvīs. Viņa sejas izteiksme bija vēsa un noslēgta. Hektors steidzās viņam pretī un apskāva to.

-    Liela nelaime, vecais draugs, viņš ierunājās joprojām aizžņaugtā balsī.

-     Jā, liela gan, Tariks piekrita. Viņi atkāpās viens no otra, apjukuši un nesaprazdami, ko teikt. Heizela piegāja pie Tarika un viegli pieskārās viņam pie labā pleca.

-     No sirds jūtu līdzi. Dalijaha bija burvīga sieviete. Es esmu viņai dzīvību parādā.

-    Jā, Tariks klusi atbildēja, viņa bija laba sieva.

-     Un jūsu dēliņš?

-     Viņš bija labs puisēns.

-     Kā varēja notikt tik briesmīga nelaime? Heizela vaicāja.

-     Jūs bijāt viņas draugi, Tariks izvairīgi ieminējās. Vai varam kopā iziet pastaigāt un pieminēt viņu?

Šī saruna nav domāta svešām ausīm, Hektors nosprieda. Tariks rūpīgi slēpj no visiem savas nelaimes patiesos apstākļus. Satvēris Heizelas roku, viņš klusi atbildēja: Būsim pagodināti doties pastaigā kopā ar tevi, Tarik. Viņi izgāja ārā, spožajā Līča piekrastes saulē. Dzidri zilās debesis spoguļojās rāmajos ūdeņos.

Šķita pat pārāk skaisti tādā sēru bridi. Heizela klusēdama soļoja gar krastu starp abiem vīriešiem. Beidzot viņa vairs nespēja ilgāk klusēt.

-     Padijs teica, ka jūsu mājā bija ugunsgrēks? viņa jautājoši ieminējās.

-Jā, Benokas kundze. Bija ugunsgrēks. Tariks atkal apklusa, un viņa acīs saulē iemirdzējās bēdu un dusmu asaras. Es centos viņus pasargāt. Noīrēju māju kādā ciematā, kur mūs neviens nepazīst. Nosaucu izdomātu vārdu. Lūdzu Dalijahas brāli palikt pie mums, lai sargātu viņu, kad es pats nevarēšu. Arī brālis gāja bojā liesmās.

-     Tad jau tas nebija negadījums? Heizela pārjautāja.

-     Tas nebija negadījums, Tariks apstiprināja. Viņš paraudzījās uz Hektoru. Tu zini, kas to izdarīja.

Hektors pamāja ar galvu. Zinu, viņš strupi atbildēja. Heizela ieskatījās viņam acīs un visu saprata.

-      Tas bija Utmans Vadahs! viņa nočukstēja. Atkal Briesmoņa roku darbs. Vai ne? Hektors pamāja ar galvu. Bet kā jūs zinājāt? viņa noprasīja.

-     Benokas kundze, Hektors to nojauta ar sirdi, nevis ar prātu. Tāpat kā es, Tariks paskaidroja. Mēs abi pazīstam Utmanu gan kā mīļotu brāli, gan kā nāvīgu ienaidnieku.

-     Vai zini, kur Utmans ir tagad? Hektors jautāja.

-    Jā. Viņš ir pie šeiha Ādama Tipū Tipa cietoksnī pie Brīnuma oāzes.

-     Tu to droši zini? Hektors noprasīja, un Tariks pamāja ar galvu.

-     Pēc savas sievas, mūsu dēla un viņas brāļa bērēm un triju dienu sērām es tos atstāju un, ģērbies ubaga skrandās, ar autobusu devos uz Gandangas līci meklēt viņu slepkavu. Cietoksnim es netiku tuvumā. To pārāk labi apsargā. Taču es divpadsmit dienas gaidīju Gandangas līcī. Tur daudz ko redzēju. Apskatīju jauno jaudīgo motorlaivu floti, ko šeihs Ādams savācis pēc vectēva nāves un nodevis tēvoča Kamala rīcībā. Redzēju sagūstītos kuģus stāvam līcī uz enkura. Dzirdēju ļaudis runājam par Utmanu Vadahu. Viņš esot gluži kā Ādama labā roka un kļuvis par ļoti ietekmīgu personu šeiha pakļautībā.

-     Tarik, vai tu viņus redzēji? Hektors saudzīgi apjautājās.

-     Redzēju viņus abus. Divpadsmitajā dienā viņi ieradās Gandangas līcī kopā ar lielu pulku vīru. Tagad Ādams ir varens kungs un iecēlis Utmanu par savu ģenerāli. Es viņiem netiku tuvumā. Pārāk liela apsardze un uzmanība. Varbūt būs jāgaida gadiem ilgi, līdz pienāks īstais brīdis, Tariks vienkārši paskaidroja.

Kādu brīdi visi klusēja, tad Heizela jautāja: Ko jūs tagad darīsiet, Tarik?

-     Tagad darbs nazim, Tariks atbildēja. Asinis jāizpērk ar asinīm. Tas ir goda pienākums. Mana sieva un dēls nevar kapā mierīgi gulēt. Man jāsniedz viņiem mūžīgais miers.

-    Tarik, vai tiešām jums tas jādara? Mēs jau esam zaudējuši Dalijahu, vai tiešām jāriskē arī zaudēt jūs?

-     Hektor, paskaidro viņai, lūdzu!

-     Tarikam šajā jautājumā nav izvēles, Hektors paskaidroja. Viņam jārīkojas tā, kā prasa gods un pienākums. Viņš atkal pievērsās Tarikam. Ej vien, vecais draugs. Ja es kaut kā varu tev palīdzēt, tad noteikti dod ziņu ar Padija O'Kvinna starpniecību.

-     Tas prasīs laiku… varbūt pat gadus, Tariks brīdināja.

-     Es zinu. Hektors pamāja ar galvu. Cross Bow maksās tev algu, cik vien ilgi vajadzēs. Atgriezies, kad būsi to paveicis.

-     Paldies, Hektor. Paldies arī jums, Benokas kundze. Tariks apkampa Hektoru un zemu paklanījās Heizelai. Tad viņš pagriezās un aizsoļoja gar cauruļvadu uz lidlauka pusi. Viņš neatskatījās.

Turpmākajos mēnešos Hektors un Heizela bieži pieminēja Tariku, bet, tā kā nekādu jaunumu nebija, tas drudžainajā ikdienas dzīves ritmā pamazām pagaisa no atmiņas. Viņi to neaizmirsa pavisam, taču līdz ar katru dienu atmiņas zaudēja asumu un skaudrumu. Heizela to trāpīgi izteica kādā vakarā, kad bija

pagājis tieši gads pēc pēdējās tikšanās ar Tariku Hakamu Sidi el Razigā. Keila bija pavadījusi rančo kopā ar viņiem Lieldienu nedēļas nogali un pirmdienā atgriezusies koledžā. Hektors un Heizela pirms gulētiešanas baudīja glāzi šampanieša. Heizela uzsauca tostu par godu Tarikam.

Paldies dievam, ka Keila ir drošībā tepat Amerikā un visas šausmas ir tālu un senaizmirstas.

nopietni pievērsties alternatīvo enerģijas avotu apguvei. Hektors iegādājās piecus patentus no kāda jauna, nevienam nepazīstama inženiertehnoloģiju ģēnija. Šo patentu lielais potenciāls lētākai un efektīvākai vēja enerģijas ražošanai ieinteresēja Shell un Exxon, kas sāka sacensties par piedalīšanos jaunajā projektā. Otrā finanšu gada beigās pēc Hektora iesaistīšanās uzņēmuma valdē Bannock Oil varēja ziņot, ka dividenžu pieaugums ir septiņarpus procenti. Vairākus gadus bezcerīgi nīkuļojušās akciju cenas pēkšņi sasniedza 255 dolārus.

Visu priecīgo ziņu vainagojums gan Heizelai, gan Hektoram bija Keilas eksāmenu rezultāti Veterinārās koledžas priekšpēdējā studiju gada beigās. Viņa bija trešajā vietā trīsdesmit sešu studentu grupā. Psihiatre Telma Hendersone atzina, ka Keila ir pilnībā atveseļojusies. Viņa bija mazliet pieņēmusies svarā un atguvusi veselīgu sejas krāsu. Heizelas sajūsmai nebija robežu.

Gluži nemanot aizritēja vēl viens gads. Pienāca Pateicības diena, un Keila ieradās no Denveras svinēt kopā ar māti un Hektoru Hjūstonas mājā. Viņa bija atvedusi līdzi viesi Kolorādo štata universitātes Medicīnas koledžas pēdējā kursa studentu. Viņa vārds bija Saimons Kūpers. Sēdēdama puisim līdzās pie svētku galda, Keila raudzījās viņā laimē mirdzošām acīm. Heizela to uzņēma sev raksturīgā garā.

-     Viņa tēvs ir dzelzslietu tirgotājs, viņa patiesās šausmās paziņoja Hektoram.

-      Mīļā, tu nu gan esi briesmīgs snobs, Hektors smējās. Patiesībā viņš ir vairāk nekā simt trīsdesmit lielu dzelzslietu veikalu īpašnieks un vadītājs. Salīdzinājumā ar viņu es esmu īsts nabags.

-    Neuzdrošinies salīdzināt sevi ar kādu citu vīrieti visā pasaulē!

-    Tā ir Keilas izvēle. Ja tu pret to iebildīsi, tas tikai vēl vairāk stiprinās viņas apņēmību. Par to tu jau esi pārliecinājusies, vai ne?

Vakarā, palīdzot Hektoram gatavot bārbekjū, Keila palūdza Saimonu atnest vēl vienu maisu ogļu, un, tikko jauneklis bija projām, Hektors viņai jautāja:

-    Un kā tava vēlme sekot Sapfo[7] pēdās un pievērsties lesbiešu priekiem? Kā veicas?

-      Ak tas! viņa bezrūpīgi attrauca. Nesaņēmu no tevis nekādu pamudinājumu un atmetu šo domu. Viņa nocēla ar dakšiņu no oglēm vēl vienu kotleti un nolika uz servējamā šķīvja, tad iejautājās, nepaceļot skatienu: Es redzēju, kā tu sarunājies ar Saimonu. Kāds iespaids tev radās par viņu?

-      Manuprāt, Saimons Kūpers ir gluži ņemams. Nevajadzētu viņu pārsteidzīgi mest atpakaļ ezerā.

-     Paldies, Hek! Tu vienmēr tik nekļūdīgi proti novērtēt cilvēkus. Bet ko mana mamma domā par viņu?

-     Tas jājautā viņai pašai, nevis man. Keila pamāja ar galvu, un tad jau arī atgriezās Saimons ar ogļu maisu. Keila paņēma šķīvi ar kotletēm un devās uz virtuvi. Hektors atvēra vēl divas Budweiser skārdenes un pasniedza vienu Saimonam. Viņi sāka draudzīgi tērzēt, gaidīdami, kad atgriezīsies sievietes. Hektors uzzināja, ka Saimonam ir divdesmit seši gadi un viņš ir ne tikai glīts un labsirdīgs, bet arī gudrs un līdztekus medicīnai interesējas ari par daudzām citām jomām no džeza un vēstures līdz futbolam, makšķerēšanai un politikai. Beidzot Heizela un Keila iznāca no virtuves ar pilnām ēdienu paplātēm. Keila sekoja dažus soļus mātei aiz muguras, un Hektors uzmeta viņai jautājošu skatienu. Meitene pasmaidīja un piemiedza ar aci.

Nākamajā rītā Saimons devās projām, lai atlikušās brīvdienas pavadītu kopā ar savu ģimeni. Heizela palaida kalpotājus brīvdienā. Viņi palika mājās trijatā. Keila visu dienu bija ķircinošā un līksmi satrauktā noskaņojumā. Viņi televīzijā skatījās futbolu. Keila devās uz virtuvi un atgriezās ar milzīgu bļodu karsta popkorna ar sviestu, un, kāri to tiesājot, abas sievietes skaļi atbalstīja Teksasas Longhorns. Hektors izlikās, ka nesaprot spēles noteikumus.

-    Mīļo pasaulīti viņš iesaucās. Tas lielais gorilla sarkanajā ķiverē blēdās. Viņš sviež bumbu uz priekšu, un tiesnesis arī neko nesaka! Abas sievietes smējās par viņa nezināšanu, un viņš pasmaidīja. Izjokošana bija izdevusies veikli.

-     Varu teikt tikai to, ka šis nav krikets un pat ne regbijs. Hektors it kā piekāpās, un tad sievietes apjauta, ka viņš tās muļķo. Keila spēcīgi iebelza ar dūri viņam pa roku.

-     Tas nebija smieklīgi! viņa iebilda. Galu galā Longhorns uzvarēja un viņa piedeva Hektoram zaimojošās runas. Miers bija atjaunots.

-     Ko darīsim tagad? Heizela apjautājās.

-     Tagad, mammu, es gribētu ļoti nopietni aprunāties ar tevi un Hektoru, Keila paziņoja. Manuprāt, šis ir īsti piemērots brīdis.

-     Mēs tevi uzmanīgi klausāmies, Heizela piesardzīgi atbildēja. Keila pievērsās Hektoram.

-     Jūs, ser, graujat manas mātes morālo reputāciju. Cilvēki tenko par jums abiem. Vai jums nešķiet, ka beidzot ir laiks rīkoties, kā pienākas? Hektors izbrīnā samirkšķināja acis. Keila bija uzsākusi bīstamu spēli, un viņš nezināja, kā novērst neizbēgamo

dusmu vulkāna izvirdumu. Slepus palūkojies uz Heizelu, viņš pārsteigts ieraudzīja, ka viņa ir koši piesarkusi. No tik burvīga skata viņam uz brīdi aizrāvās elpa, bet tad Heizela pasmaidīja.

-     Paldies, Keila. Tu izteici tieši manas domas, viņa piekrita. Abas sievietes pievērsa Hektoram ziņkārus skatienus.

-    Nu? Tagad paklausīsimies, ko teiks puisis, Keila ieminējās.

-     Tu domā šeit un tagad, skatītāju priekšā?

-     Atļaušos aizrādīt, ka šeit nav nekādu svešu skatītāju. Mēs esam tikai ģimenes lokā.

-     Tu domā jāmetas uz ceļiem? Visu pēc rituāla?

-      Redzi nu, meitiņ, cik viņš ir gudrs. Pats visu saprot, kas jādara, ja vien mazliet paskubina. Heizela atkal pasmaidīja, bet mulsais sārtums jau bija pazudis no viņas sejas. Hektors piecēlās un izslēdza televizoru, tad sāka stīvēt nost no labās rokas zelta zīmoggredzenu. Grūti noņemt, viņš paskaidroja. Tas piederēja manam tēvam. Vienīgais mantojums, ko viņš man atstāja. Rančo dabūja mans jaunākais brālis. Hektors skumji pasmaidīja. "Tedijam vajadzīga palīdzība," sencis skaidroja, "tev ne. Tu pats dzīvē visu sasniegsi." Grozīdams pirkstos gredzenu, viņš raudzījās uz, Heizelu. Tu esi vienīgā, ko es šajā dzivē esmu mīlējis vairāk nekā savu senci. Tāpēc ir gluži pienācīgi tev pārņemt šo gredzenu no manis. Viņš piegāja pie dīvāna un nometās ceļos mīļotās priekšā.

-     Heizela Benoka, Hektors iesāka. Es mīlu tevi tik ļoti, kā jebkad vīrietis ir mīlējis sievieti, un pat vēl vairāk. Tu iedves dzīvību manai dvēselei. Heizelas sejas izteiksme atmaiga un acis iemirdzējās. Vai tu precēsies ar mani un paliksi kopā ar mani visus ilgos gadus, kas dzīvē vēl priekšā?

-    Pavisam noteikti un bez mazākās šaubu ēnas es saku jā! Heizela atbildēja. Hektors uzvilka smago zelta gredzenu viņas kreisās rokas vidējā pirkstā. Vīriešu gredzens bija daudz par lielu. Tas brīvi grozījās pirkstā.

-     Tas ir tikai pagaidu aizstājējs. Vēlāk nopirkšu īstu saderināšanās gredzenu, viņš apsolīja.

-    Nekā nebija! Heizela kā sargādama piespieda gredzenu pie krūtīm. Šis ir visskaistākais gredzens, ko jebkad esmu redzējusi. Man tas patīk! Ļoti, ļoti patīk!

-     Tagad vari noskūpstīt līgavu, Keila aicināja. Viņš pasniedzās un apskāva Heizelu. Keila smiedamās vēroja viņus, tad paziņoja: Tas nebija viegli, tomēr beidzot man izdevās ieganīt jūs abus vienā aplokā un aizcirst vārtus.

J

ādodas uz Keiptaunu pavēstīt mātei, Heizela izlēma.

Keila, vai brauksi līdzi? Ja jau pati uzņēmies savedējas lomu.

-     Ak, māmiņ, mīļā, es negribu kavēt mācības nevienu dienu. Nākamā gada beigās man gala eksāmenos jāpārspēj Soupijs Viljamss. Tu nevari iedomāties, cik uzpūtīgs viņš ir.

-     Kaut kas neticams! Kad mācījies Parīzē, tu izmantoji katru ieganstu, lai nobastotu mākslas skolu. Pat Edītes Piafas dzimšanas diena bija piemērots gadījums. Vismaz tā es atceros. Keila raudzījās pretī tādā neizpratnē, it kā māte runātu gluži svešā valodā, un uzreiz mainīja sarunu tematu.

-      Nodod no manis mīļus sveicienus vecmammai Greisai, viņa pieteica.

Kad Gulfstream piezemējās Keiptaunas lidostā, vecmamma Greisa jau gaidīja. Heizela noskrēja pa trapu apskaut viņu. Hektors brīdi uzkavējās, tad arī kāpa lejā uz skrejceļa.

-     Hektor, iepazīsties, tā ir mana māte Greisa Nelsona. Māt, tas ir…

-     Es lieliski zinu, kas viņš ir, Heizela, vecā dāma pārtrauca viņu, uzlūkodama Hektoru ar tikpat burvīgi zilām acīm kā Heizelai un Keilai. Esiet sveicināts Keiptaunā, Hektor Krosa kungs!

-     Kā tu zināji? Kas tev pateica? Heizela noprasīja un tūdaļ attapās. Keila! viņa iesaucās. Es tai mazajai pļāpai sadošu pa kaklu!

-     Tu netaisni apvaino manu mazmeitu. Ja gribi zināt, es vēl neesmu no vecuma izkūkojusi prātu. Vēl joprojām spēju izlasīt tenku lapas un smalko aprindu hroniku. Tu taču zini, ka es šos izdevumus abonēju. Vai zini, jaunā dāma, tu ar Krosa kungu esi gards kumosiņš avīžniekiem visās pasaules malās. Tiesa gan, jāatzīst, ka tās ziņas, ko nevarēju iegūt no drukātajiem avotiem, Keila atsūtīja pa e-pastu. Mana mazmeita ir augstās domās par jums, Krosa kungs. Ceru, ka tas ir pamatoti.

Greisa Nelsona bija slaida, pagara auguma sieviete, tuvu septiņdesmit gadiem, ar valdonīgu stāju un manierēm. Jaunībā viņa droši vien bijusi īsta skaistule, bet arī tagad saglabājusi cēlumu un eleganci, tiesa gan, ar barguma pieskaņu. Gludajā sejas ādā gandrīz nemanīja krunciņas. Mirdzoši sudrabainie mati bija rūpīgi ieveidoti. Taču labā roka, ko viņa pasniedza Hektoram, lai gan glītas formas un manikirēta, bija brūnu vecuma plankumu izraibināta. Hektors satvēra to un noskūpstīja plaukstas virspusi. Greisa pasmaidīja pirmoreiz kopš viņu ierašanās.

-     Laikam savā ziņā manai mazmeitai taisnība jums piemīt dižciltība, Krosa kungs.

-    Tā ir mātes lielākā uzslava, Heizela tikko dzirdami nomurmināja.

-     Jūs esat ļoti laipna, Nelsonas kundze. Es būtu pagodināts, ja jūs sauktu mani par Hektoru. Brīdi apdomājusies, Greisa atkal pasmaidīja.

-    Ja jau jūs gatavojaties kļūt par manu znotu, tad droši vien tas ir pieņemami, Hektor.

Greisas šoferis veda viņus Maybach limuzinā pa kalnu ceļiem, garām vīnadārziem. Viņi izbrauca caur mazo, gleznaino Franšoekas pilsētiņu, tad devās augšup pa Hotentotu Holandes kalnu grēdas ieleju, līdz nonāca pie iespaidīgajiem balti krāsotajiem vārtiem, kas veda uz Dunkeldas muižu, kas šādi bija nosaukta par godu Greisas dzimtajai pusei. Aiz vārtiem pletās neskaitāmi simti akru rūpīgi koptu un apgrieztu vīnogulāju uz zemiem režģu balstiem. Tie bija pilni ar lieliem, smagiem tumši violetu ogu ķekariem.

-     Pinot noir? Hektors apjautājās, un Greisa uzmeta viņam pārsteigtu skatienu, tad pamāja ar galvu.

-     Ak tad jūs, jaunekli, kaut ko zināt par vīnogām un vīniem?

-    Hektors zina gandrīz vai visu par jebko. Dažkārt tas sasodīti krīt uz nerviem, Heizela paskaidroja.

-     Nerunā tik vulgāri, Heizela, Greisa aizrādīja.

Māja bija celta Keiptaunas holandiešu stilā pēc Herberta Beikera 1910. gada projekta. Greisas jaunākais brālis sagaidīja viesus uz lieveņa. Viņš bija stalts, gara auguma vīrs mazliet pāri par sešdesmit, saulē iededzis, ar platiem pleciem un slaidu vidukli, ko palīdzējis uzturēt fiziskais darbs iemīļotajos vīnadārzos.

Heizela iepazīstināja viņus. Tas ir mātes jaunākais brālis, mans tēvocis Džons, un tas ir Hektors. Tēvocis Džons ir Dunkeldas vīndaris.

-     Laipni lūdzam Dunkeldā. Mēs esam daudz par jums dzirdējuši, Hektor.

-     Tāpat kā es par jums, Džon. Trīsdesmit divas zelta medaļas jūsu vīniem gadu gaitā un Roberta Pārķēra deviņdesmit astoņu punktu vērtējums jūsu jaunākajam Cabernet Sauvignon.

-     Jums patīk vīni? Džons, patiesi iepriecināts, iejautājās.

-     Un kā vēl!

-     Varbūt vēlāk nokāpsim pagrabā uz nelielu degustāciju, ja vien dāmas atlaidīs jūs uz brītiņu. Heizela uzjautrināta vēroja, kā Hektors viegli un nekļūdīgi iekaro viņas ģimenes locekļu sirdis.

Nākamajā dienā Greisa aizveda Hektoru uz savu cikadeju dārzu. Karaliskā Botāniķu biedrība Kjū dārzos bija atzinusi to par vienu no bagātīgākajām privātajām kolekcijām Āfrikā. Viņi divatā pavadīja dārzā vairākas stundas un, atgriežoties Dunkeldas

namā, bija kļuvuši par labākajiem draugiem, turklāt Hektors bija izpelnījies tiesības saukt veco dāmu vārdā.

Viņu apciemojuma pēdējā vakarā visai ģimenei tika pasniegtas vakariņas Džona vīna pagrabā. Viņi atgriezās lielajā namā ar mirdzošām acīm, piesārtušiem vaigiem un atraisītām mēlēm. Greisa šķita kļuvusi mazliet nedroša uz kājām. Aizbildinādamās ar nelielām galvassāpēm, viņa agri devās pie miera, bet pirms tam atļāva Hektoram noskūpstīt viņu uz vaiga. Nākamajā rītā Džons un Greisa limuzīnā pavadīja viesus uz lidostu.

-     Māt, tu taču atbrauksi uz kāzām? Un tu arī, tēvoci Džon.

-    Svinīgi apsolām, Heizela, bērniņ. Mēs abi būsim klāt kā likts, Greisa atbildēja. Uz atvadām viņa ļāva Hektoram noskūpstīt viņu uz abiem vaigiem un paziņoja: Ar prieku uzņemam jūs mūsu ģimenē, Hektor. Jau kur tie laiki, kopš Heizelai līdzās nav bijis tāds vīrietis kā jūs.

-     Es izturēšos pret viņu labi, Greisa.

-     Un, ja viņa nebūs laba pret jums, lai piesargās no manis!

H

eizela izlēma rīkot kāzas 1. jūnijā un pamanījās ierobežot ielūgto viesu skaitu tikai līdz nieka 2460. Hektors uzaicināja divus jaunāko brāli Tediju un Padiju O'Kvinnu. Tedijs atteicās ierasties. Viņš tā arī nebija spējis piedot Hektoram to, ka tēvs viņu mīlēja vairāk. Padijs piekrita un arī labprāt uzņēmās līgavaiņa vedēja lomu. Heizelu pie altāra pavadīja tēvocis Džons, un Keila bija mātes līgavas māsa. Kāzu teltī pirmās rindas vidū bija novietots īpašs klubkrēsls ar samta spilveniem Greisai Nelsonai, kas parasti pēc pāris glāzēm Louis Roederer Cristal šampanieša vairs īsti droši neturējās uz kājām.

Bannock Oil valde nolēma nomainīt Heizelas Gulfstream lidmašīnu ar BBJ Boeing Business Jet. Šis pārveidotais Boeing 737 gaisa kuģis spēja bez nolaišanās aizlidot no Losandželosas līdz Parīzei ar 78 mahu[8] ātrumu. Tā grezno salona interjeru bija izveidojis pats Džanni Versače. Lidmašīnā bija komfortabla īpašnieku guļamistaba ar vannasistabu un telpas vēl divdesmit pasažieriem. Tā bija direktoru pieticīgā kāzu dāvana Heizelai.

Heizelas kāzu dāvana Hektoram bija briljantiem rotāts platīna Rolex Oyster Perpetual Day Date rokaspulkstenis ar gravējumu "H. no H. mūžīgā mīlā" un ar roku rakstīta zīmīte uz vēstuļpapīra lapas ar reljefu zelta rotājumu:

Mans dārgais mīļotais, apsolu vienmēr sekot desmit soļus tev aiz muguras. (Joks!) Tava paklausīgā un padevīgā sieva

Heizela

Hektors uzdāvināja Heizelai sava tēva zīmoggredzena māksliniecisku kopiju, ko atšķirībā no oriģināla rotāja piecu karātu briljants un gravējums iekšpusē: "H. no H. Uz mūžiem". Pavadvēstulē bija rakstīts:

Manas sirds pavēlniece, tagad vari glabāt oriģinālo gredzenu savā slepenajā Šveices bankas seifā. Mīlēšu Tevi līdz pēdējam elpas vilcienam.

Hektors

Kāzas bija īsta sensācija pat pēc Teksasas standartiem. Par spīti tradīcijām, svinības ilga trīs dienas. Trešās dienas vakarā, vēlu pēc pusnakts, jaunais pāris beidzot sirsnīgi atvadījās no tēvoča Džona, Greisas un Keilas BBJ trapa pakājē.

-     Tagad jūs esat likumīgs pāris. Pat vecmamma Greisa vairs nevar neko iebilst pret jūsu attiecībām, Keila paziņoja. Nu tad izbaudiet to ar pilnu krūti, mani bērni!

-      Keila Benoka, tu neesi nekāda tirgussieva. Esi tik laipna un pievaldi mēli, Greisa pavēlēja un izplūda asarās. Beidzot jaunlaulātie iekāpa lielajā lidmašīnā, kas bija grezni rotāta sarkanbaltos toņos, un traucās pāri Atlantijas okeānam. Pēc nosēšanās Fārnboro lidostā Anglijā viņus uz skrejceļa sagaidīja Bentley limuzīns ar šoferi, lai aizvestu uz Londonu. Viesnīcā Dorchester galvenais menedžeris pavadīja viņus uz Olivera Mesela apartamentiem. Tos viņi neatstāja veselas divas dienas. Viņi gan taisnojās, ka jāatpūšas pēc tālā lidojuma, bet paši lieliski saprata, ka tas ir diezgan caurspīdīgs aizbildinājums. Trešās dienas vakarā viņi devās uz Karaliskā Šekspīra teātra trupas izrādi "Kā jums tīk" Globe teātrī. Ja mēs tā turpināsim caurām dienām tikai ēdīsim un gulēsim, tad pārvērtīsimies par resniem lempjiem, Heizela nākamajā rītā paziņoja pie brokastgalda uz privātās terases.

-Ja tu tā saki ar tik burvīgu smaidu sejā, tad skaidrs, ka sekos kaut kas satriecošs. Kādā avantūrā tu atkal gribi mani ievilkt?

-     Mīļum, šis ir medusmēneša īpašais pārsteigums. Svētdien notiks amatieru maratons. Un mēs esam tajā pieteikušies.

-     Divdesmit sešas jūdzes! Hektors iesaucās.

-    Neaizmirsti ari trīssimt astoņdesmit piecus jardus, Heizela izlaboja. Un par ko tu uztraucies? Tev ir trīs dienas, lai sagatavotos.

Maratona dienā lija lietus un pūta auksts ziemeļvējš, tomēr viņi, rokās saķērušies, varonīgi šķērsoja finiša līniju pie Bakingemas pils 2112. un 2113. vietā 30 000 dalībnieku konkurencē.

-     Tagad sportošanas kādam laiciņam pietiek, Heizela paziņoja tās pašas dienas vakarā, sēžot pie abu iecienītā galdiņa

Marka kluba zāles nomaļākā stūrī. Rīt būs kultūras un mākslas diena.

Heizela bija nedēļu iepriekš pienācīgi brīdinājusi uzglabāšanas pakalpojumu firmu, ka viņa vēlas apskatīt gleznas, ko uzticējusi glabāšanai seifos. Viņa un Hektors sēdēja uz balta dīvāniņa telpā ar vienkāršiem bēškrāsas aizkariem klātām sienām, kas bija iekārtota tā, lai nekas nenovērstu skatītāju uzmanību no mākslas darbu baudīšanas. Firmas darbinieki bijīgi pa vienai ienesa gleznas un novietoja uz balta koka statīva viņu priekšā. Tad tie atkal izgāja, atstājot klientus netraucēti apjūsmot mākslinieku ģeniālā talanta radīto neizsakāmo skaistumu.

-      Kad Deivids Livingstons atklāja Viktorijas ūdenskritumu, viņš teica: "Šādus skatus laikam svētījuši eņģeļi, lidojot pāri", Hektors klusi ieminējās.

-     Varu iedomāties, kā viņš jutās, Heizela čukstus atbildēja.

P

ēc divām dienām viņi devās uz Bērkšīru, lai piecas dienas noskatītos Askotas karaliskās zirgu skriešanas sacīkstes. Tā kā Heizela bija kluba biedre, viņiem bija brīva piekļuve karaliskajai ložai. Skrējienu starplaikos Viņas Majestāte karaliene un Edinburgas hercogs pastaigājās kluba biedru vidū parādes ringā. Heizela un Henrijs bija bieži viesojušies pie karalienes Sendringemā, tāpēc Viņas Majestāte uz īsu brīdi apstājās patērzēt ar Heizelu un apsveikt viņu un Hektoru ar laulībām. Princis Filips satvēra Hektora roku un caururbjoši ieskatījās viņam acīs.

-Jūs esat no Āfrikas, Kros, vai ne? viņš noprasīja ar blēdīgu dzirksti acīs. Kāds vējš jūs atpūtis uz šejieni?

Hektors pārsteigts samirkšķināja acis, tad ātri atguvās un cirta pretī: Nolāpītie afrikāņi un grieķi! Pamanās ielīst visur. Vai ne, ser?

Princis Filips nosprauslājās patiesā priekā. Trešais bataljons, īpašā vienība tur jūs dienējāt, vai ne? Esmu dzirdējis par jūsu labo šaušanas prasmi, Kros. Būs jāuzaicina jūs uz Balmoralu palīdzēt fazānu medībās. Viņš uzmeta skatienu savam sekretāram.

-     Es par to parūpēšos, ser, tas nomurmināja.

Kad viņi devās tālāk, Heizela čukstēja Hektoram: Kā es ar tevi lepojos! Tu lieliski atbildēji uz tā vecā vella dzēlīgo piezīmi. Bet vai karaliene nav visburvīgākā dāma, ko tu jebkad esi redzējis?

Piektajā dienā Heizelas zirgs Tilbīte uzvarēja Zelta jubilejas skrējienā, un Heizela nosprieda tomēr neatlaist jauno treneri. Viņa sarīkoja svinīgas vakariņas divdesmit personām restorānā "Annabela". Viesu vidū bija ASV vēstnieks, kas savukārt ielūdza viņus nākamajā nedēļā uz pieņemšanu savā oficiālajā rezidencē Vinfīlda namā. Zīmīgā kārtā ASV valdība 1955. gadā bija iegādājusies šo namu no Barbaras Hatonas par simbolisku cenu vienu dolāru. Heizela izlēma, ka šis būs piemērots gadījums, lai celtu gaismā īstos Hatonu briljantus, kas tik ilgi dīkā gulējuši bankas seifā.

Viesu vidū bija arī Norvēģijas vēstnieks. Viņš uzreiz atrada kopīgu valodu ar Hektoru un, uzzinājis, ka Hektors un Heizela ir makšķerēšanas cienītāji, uzaicināja tos izmēģināt veiksmi viņam piederošajā piecu jūdžu garajā Namsenas upes posmā Norvēģijā. Šī upe bija slavena visā Eiropā ar savu zivju bagātību. Kad Heizela pastāstīja Keilai par šo piedāvājumu, meitene iespiedzās tik skaļi, ka māte uzreiz atrāva klausuli tālāk no auss.

-    Māmiņ, kā es gribu doties jums līdzi! Es tevi mīlu, ļoti, ļoti! Lūdzu! Mīļumiņ, lūdzu, lūdzu!

-    Un kā tad apņemšanās mācību gada beigās nolikt pie vietas Soupiju Viljamsu?

-     Tā jau ir sena pagātne. Ja atļausi man doties jums līdzi, es pēc atgriešanās mācīšos vēl divreiz cītīgāk un būšu tev pateicīga līdz pat mūža galam. Heizela aizsūtīja BBJ pretī meitai.

Namsenas ūdeņi bija dziļi un plaši. Pēdējā ciemošanās dienā Hektors un Keila makšķerēja vienā upes ielokā pretējos krastos. Keila ar dubulto trīspadsmit pēdu Spey makšķeri tālu iesvieda āķi upes vidū un ļāva ēsmai brīvi slīdēt. Hektors ieraudzīja dziļi zem ēsmas nozibam sudraba atspīdumu kā lielu spoguli, kas uztvēra saules gaismu.

-      Uzmanies! viņš skaļi uzsauca. Tev tuvojas milzonīgs lasis. Nedari neko! Ļauj tam kārtīgi pieķerties. Kad tas ieris āķi, dieva dēļ, nevelc! Tā tu izrausi āķi no mutes. Ļauj pieķerties stingri un tikai tad cel ārā.

-     Zinu! To tu esi teicis simtiem reižu, Keila atspiedza.

-     Uzmanies! Tas atgriežas. Hektors vēroja Keilas makšķerauklas galu. Lielās zivs sudrabainie sāni atkal pazibēja dziļi zem ūdens. Mierīgi, Keja. Tas vēl ir turpat. Ak, jupis rāvis, tas neņem ēsmu. Ievelc atpakaļ un nomaini. Kusties veikli, Keja, tas lasis tur negrozīsies visu dienu. Līdz viduklim iebridusi aukstajā ūdenī, Keila pievilka āķi atpakaļ un ar stiprajiem, baltajiem zobiem pārkoda auklu.

-     Kuru "mušiņu" uzlikt?

-     Kāda tev kastē ir vismazākā un tumšākā?

-     Man ir nr. 14 Munro Killer. Mazītiņa!

-      Piesien to un iemet turpat, kur iepriekš. Lielajā steigā metiens sanāca neveikls un mazliet par tuvu.

-     Vai vilkt ārā, Hek?

-     Nē. Lai paliek. Viņš saspringti gaidīja. Zem ūdens nekas nebija saskatāms, bet pēkšņi aukla pārstāja šūpoties. Pagaidi! Hektors uzsauca. Nedari neko! Viņš ieraudzīja, kā makšķeres kāts nodreb un sašūpojas.

-     Tas vēl tikai spēlējas. Nevelc! Lūdzu, nevelc, Keja! Tad makšķerkāta gals lēni, bet nepārprotami noliecās. Tagad cel augšā! Aiziet! Keila mazliet atgāzās atpakaļ, palīdzot vilkšanai ar visu savu svaru, makšķerkāts saliecās kā šaujamloks. Krietnu brīdi nebija nekādas kustības.

-      Laikam āķis aizķēries aiz kāda akmens, Keila iesaucās.

-     Nē, tas ir lasis, īsts milzonis. Pagaidi. Tas vēl nesaprot, ka uzķēries uz āķa. Pēkšņi makšķeres spole izmisīgi iekaucās un aukla izstiepās tālu tumšajos ūdeņos.

-      Novāc pirkstus no auklas, ja negribi tos zaudēt! Tas tūlīt lēks! Ūdens virsma uzbangoja, un šļakatu šaltī parādījās lasis, uzšaujoties gaisā kā sudraba raķete. Ieraugot tā lielumu, Hektors izbīlī sastinga. Kur nu tieviņajai meitenei tādu pievārēt! Keila drūmā apņēmībā cieši turēja makšķeri, kamēr aukla stiepās arvien tālāk un zivs strauji joņoja projām pa upi.

-     Turies, mīļā! Es nāku! Hektors iesaucās, nometot hidrotērpu. Tad basām kājām un ģērbies tikai garajās apakšbiksēs, viņš metās straumē un spēcīgiem vēzieniem laidās peldus pāri upei. Izkāpis krastā, viņš, šļakatas šķiezdams, nostājās aiz Keilas muguras. Uzlika rokas meitenei uz pleciem, lai palīdzētu drošāk nostāvēt uz akmeņainā pamata.

-     Neaiztiec makšķeri, viņa stingri brīdināja. Tā ir mana zivs, saprati? Keila zināja, ka, ļaujot Hektoram pieskarties makšķerei, viņa zaudēs tiesības uz šo lomu. Sadzirdējusi troksni, Heizela, kas makšķerēja augstāk pa straumi, atsteidzās gar krastu ar makšķeri vienā un fotokameru otrā rokā.

-     Kas notiek? viņa jautāja, bet abi censoņi bija pārāk aizņemti, lai atbildētu.

-    Keja, tev ir tas jāpagriež, Hektors brīdināja. Aiz līkuma ir ūdenskritums. Ja lasis tiks līdz turienei, tad pazudīs tālēs zilajās. Lēnām pievelc tuvāk. Nerausti auklu. Tagad viņš turēja meitenes hidrotērpa jostu, lai neļautu viņai ieslīdēt dziļumā. Keila atbalstīja makšķeri kreisās rokas elkonī un uzlika labās rokas plaukstu uz spoles, lai piebremzētu bēgošo zivi. Lasis sāka palēnināt gaitu, līdz beidzot, kad uz spoles bija atlicis tikai nedaudz auklas, tas apstājās. Makšķere raustījās šurpu turpu, kad zivs mētāja masīvo galvu. Pēkšņi tā pagriezās un tikpat ātri, kā pirmīt bēgot, metās pretī makšķerniecei.

-     Izvelc auklu no ūdens, Hektors pavēlēja. Uztin!

-     Nebļauj man ausi, Keila iebilda. Es jau tinu.

-     Bet pārāk lēni. Nestrīdies! Tin, meituk, tin! Ja atstāsi vaļīgu auklu, aiz kā vilkt, tas norausies kā nieks. Tajā pašā laikā arī Heizela krastā klaigāja, cenšoties iemūžināt bildē šo aizraujošo brīdi. Keila, skaties uz mani un smaidi!

-     Neklausies savu neprātīgo māti! Vēro tikai sasodīto zivi! Hektors brīdināja. Zivs aiztraucās augšup pa straumi kā sudraba bulta. Apķēris meiteni ap vidukli, Hektors vilka viņu sev līdzi, šļakstinoties un klūpot uz akmeņiem. Viņi vajāja lasi, aurojot kā vājprātīgie. Tas atkal pagriezās, un viņi bija spiesti griezties tam līdzi un sekot lejup pa straumi. Šurpu un turpu varenā zivs dzenāja abus makšķerniekus. Pēkšņi, pēc gandrīz veselu stundu ilga izmisīga cīniņa, zivs apstājās, un viņi beidzot varēja to aplūkot. Tā gulēja dibenā, pašā upes vidū un mētāja galvu kā buldogs ar kaulu zobos.

-    Tu to esi nogurdinājusi, Keja. Tas jau gandrīz ir gatavs nākt pie tevis.

-    Man tas nav vajadzīgs. Tas draņķis mani gandrīz piebeidza, meitene žēlojās.

-    Ja tu lamāsies, meituk, es tevi nosūdzēšu vecmammai.

-     Sūdzi vien! Pēc šī cīniņa es vairs nebaidos ne no kā, pat no vecmammas Greisas ne. Lēni un piesardzīgi viņa vilka lasi tuvāk uz krasta pusi, pamazām paceļot augstāk virs upes dibena un uztinot vaļīgo auklu.

-     Kad tas pamanīs mūs, tad vēl pēdējoreiz mēģinās izrauties un aizbēgt. Gatavojies tam. Ļauj, lai izvelk auklu, cik vien grib. Necenties to noturēt. Taču zivs spēki bija gandrīz izsīkuši. Pēdējais izrāviens bija tikai nepilnu divdesmit jardu attālumā, un pēc tam Keila jau varēja pagriezt zivi un atvilkt uz krasta pusi. Seklumā lasis pēkšņi apvēlās uz muguras un pārguris vairs nepretojās, vārgi virinot žaunas un cīnoties pēc elpas. Hektors piebrida pie tā, ieāķēja žaunās divus pirkstus un saudzīgi, lai

nesavainotu smalkās membrānas, pacēla zivs galvu, līdz varēja satvert lasi abās rokās kā mazu bērnu. Viņš aiznesa to līdz krastam, un Keila apsēdās viņam blakus līdz viduklim ledainajā ūdenī.

-     Cik tas sver? viņa jautāja.

-    Pāri par trīsdesmit mārciņām, bet mazāk nekā četrdesmit, Hektors atbildēja. Bet tas nav svarīgi. Tas ir tavējais uz visiem laikiem. Tikai tam ir nozīme. Heizela notupās viņu priekšā un nofotografēja abus ar milzīgo zivi klēpī un laimīgā smaidā starojošām sejām.

Hektors un Keila pa abiem ienesa zivi dziļumā un pagrieza ar galvu pret straumi, lai ūdens ieplūstu tai žaunās. Lasis ātri atguva spēku un līdzsvaru un sāka locīties, lai atbrīvotos. Keila pieliecās, lai uzspiestu vieglu buču uz zivs aukstā, slidenā purna.

-    Adieu! viņa teica tam ardievas. Peldi nu prom un sataisi daudz mazu zivtiņu, ko mums ķert citreiz. Tad Hektors atlaida rokas un zivs, spēcīgi savēcinot asti, aizšāvās upes dzīlēs. Abi makšķernieki apkampās un sajūsmā skaļi iesmējās.

-    Jocīgi gan kad tu esi kopā ar mums, Hek, vienmēr notiek kaut kas labs, Keila noteica, pēkšņi atguvusi nopietnību. Heizela ar Nikon iemūžināja arī šo brīdi. Tieši šādu viņa vienmēr atcerēsies savu meitu.

V

iņi aizlidoja uz Parīzi un pavadīja Keilu uz tiešo komercreisu, kas devās uz Denveru. Četras ilgas dienas viņi pavadīja sarunās ar Francijas Tirdzniecības palātas amatpersonām par importa tarifiem un citām problēmām saistībā ar dabasgāzes importēšanu uz Franciju. Tomēr viņi izbrīvēja laiku, lai pavadītu pēcpusdienu Musйe d'Orsay, apbrīnojot Gogēna darbus, un vēl vienu veselu dienu Musйe de l'Orangerie pie Monē gleznotajām ūdenslilijām. Pēc tam viņi devās uz Ženēvu piedalīties kārtējā mākslas darbu izsolē. Heizela bija neprātīgi iekārojusi vienu no piedāvātajiem darbiem burvīgu Bertas Moriso[9] Parīzes puķu pārdevējas portretu. Šoreiz Heizelai solīšanā bija jāsacenšas ar spēcīgu pretinieku Saūda Arābijas princi. Galu galā viņa bija spiesta padoties, neslēpjot sašutumu.

-     Hektor, mīļais, tev bija taisnība. Šie cilvēki ir bīstami.

-     Kaunies! Kaunies! viņš ķircinoši norāja. Tas nemaz nav politkorekti. Klusībā viņš bija pat apmierināts ar šādu iznākumu. Heizelai taču jāsaprot, ka nedrīkst tā šķiesties ar naudu!

-     Es neiebilstu pret viņa ādas krāsu. Mani tracina viņa naudas maka apmēri. Tikai pēc mīļas pierunāšanas un maigiem apskāvieniem Heizela atkal atguva labo omu.

Nākamais pieturas punkts viņu līksmajā kāzu ceļojumā bija Krievija. Kā vienmēr, viņus apbūra Ermitāžas muzejs Sanktpēterburgā ar bagātīgo mākslas šedevru kolekciju, ko boļševiku revolucionāri savulaik bija atņēmuši nāvei nolemtajiem aristokrātiem. Taču Maskavā viņus atkal sagaidīja nepatīkams pārsteigums. Jau divus gadus Bannock Oil lenca un pierunāja Krievijas enerģētikas gigantu Gazprom piekrist ierosinājumam veidot kopuzņēmumu dziļūdens gāzes iegulu pētīšanai Beringa jūras Anadiras līcī. Benoku uzņēmums bija iztērējis desmitiem miljonu, lai sagatavotu konkrētu piedāvājumu sarunu veikšanai. Taču tagad šī iecere atdūrās pret krievu stūrgalvību kā kuģis pret aisbergu un cieta neglābjamu sakāvi.

-     Neciešamie krievi! Viņi ir pelnījuši sodu, Heizela zvēroja dusmās, kad viņi atkal bija iekārtojušies BBJ salona tīkamajā greznībā, lai lidotu tālāk uz Osaku. Laikam sākšu nopietni boikotēt viņu kaviāru un vodku.

-     Ja gribi tā sagraut Krievijas ekonomiku, padomā par miljoniem jauku, mīļu krievu bērneļu, kas tevis dēļ nomirs badā.

-     Ak kungs! Tu gan esi īsts žēlsirdis, Krosa kungs! Nu labi, padodos. Turklāt Beringa jūra mani nekad nav vilinājusi. Tur esot briesmīgi auksts. Hektors piezvanīja galvenajam stjuartam.

-    Atnesiet, lūdzu, Krosas kundzei viņas iecienīto Dovgan vodku ar laima sulu.

-     Nav slikts! Heizela secināja, nogaršojusi dzērienu. Bet vai arī desertam kaut kas ir paredzēts? Viņa paraudzījās uz Versačes guļamistabas durvju pusi.

-     Man bija gan kaut kas padomā, Hektors atzina.

-     Cik jauki! viņa nopriecājās.

M

ilzīgais tankkuģis, gatavs nolaišanai ūdenī, stāvēja Osakas kuģubūvētavas piestātnē. Šim notikumam par godu bija sapulcējušies visi Bannock Oū valdes locekļi un arī citas svarīgas personas, tostarp Japānas premjerministrs, Abū Zaras emīrs un ASV vēstnieks Japānā.

Kuģa iekštelpas vēl nebija apdarinātas. Tagad tas ar minimālu komandu dosies uz Či-Lungu Taipejas jūras ostu Taivānā, kur tiks pabeigti visi iekšdarbi un uzstādītas jaunās, supermodernās naftas tvertnes. Viesi ar liftu uzbrauca sastatņu pašā virsotnē kuģa korpusa priekšgalā, kur visi apsēdās tribīnēs zem klajas debess. Aplausu pavadībā Heizela piegāja pie platformas malas priekšgala pusē, lai svinīgi iesvētītu vareno kuģi un dotu tam vārdu. Stāvot šādā augstumā, viņa jutās kā liela kalna virsotnē, kur visa pasaule plešas tālu lejā. Tradicionālā šampanieša vietā viņa gatavojās sasist pret kuģa sāniem milzīgu pudeli Austrālijas dzirkstošā Chardonnay.

Uz Hektora jautājumu par vīna izvēli viņa nopietni atbildēja: Mīļum, mēs taču to nedzersim. Mēs to sasitīsim sīkos gabaliņos. Negribu, lai man pārmet lielu izšķērdību.

-    Ļoti pieticīgs lēmums, mīļā, viņš piekrita. Piecdesmit fotogrāfu bija nomērķējuši objektīvus uz Heizelu, kad viņa teica runu augstās platformas priekšgalā. Skaļruņi pastiprināja viņas balsi, līdz tā piepildīja visu plašo kuģubūvētavu sastatņu pakājē, kur bija sapulcējušies tūkstošiem strādnieku.

-      Šis kuģis ir piemiņas veltījums mana nelaiķa vīra Henrija Benoka talantam. Viņš izveidoja korporāciju Bannock Oil un vadīja to četrdesmit gadus. Viņam bija iesauka Zosu vīrs. Tāpēc es nosaucu šo kuģi par "Zelta Zosi". Lai Dievs sargā to un visus, kas a* to dosies jūrā. "Zelta Zoss" ar labo bortu pa priekšu ieslīdēja ūdenī, saceļot milzīgus viļņus, kas sašūpoja visus pārējos tuvumā esošos kuģus. Tie sveica gaviļnieku ar miglas tauru pūtieniem, bet skatītāji ar aplausiem un līksmiem saucieniem. Svinības un banketi ilga vēl trīs dienas, līdz beidzot Hektors un Heizela varēja atkal izrauties brīvībā.

Viņi aizlidoja uz zīmīgām atmiņām apvīto sintoistu templi Fudzi kalna pakājē. Piesātinātā ceļojuma nogurdināti, viņi tūlīt pēc vēsturiskā ķiršu koka apmeklējuma atgriezās viesu nama istabās un abi kopā ieslīga japāņu karstajā vannā. Mērcējoties gandrīz verdošajā ūdenī, Heizela pasniedzās pēc mobilā tālruņa un ieslēdza to.

-    Pieci neizlasīti ziņojumi no Dunkeldas, viņa laiski nomurmināja, ar kāju pirkstiem kutinot vīra muguru. Diez ko mātei tik ļoti vajag. Parasti viņa nav tik uzstājīga. Kāda mums ir laika starpība?

-    Keiptaunā ir apmēram par septiņām stundām mazāk. Tagad tur ir agra pēcpusdiena.

-     Tad mēģināšu atzvanīt viņai. Heizela nospieda pogu, un pēc aptuveni desmit signāliem atskanēja atbilde.

-    Sveiks, tēvoci Džon. Heizela zvana, viņa ierunājās, bet tad apklusa un klausījās arvien lielākā neizpratnē. Tad viņa pārtrauca sarunas biedru:

-     Tēvoci Džon, kāpēc tu negribi ļaut man runāt ar viņu? Heizela noskaitās. Nu labi! Pie velna! Dodu viņam telefonu. Tad viņa aizsedza mikrofonu ar plaukstu.

-      Viņš negrib ļaut man runāt ar māti un nesaka ari, kas noticis. Viņš grib runāt tikai ar tevi. Hektors paņēma tālruni.

-    Džon? Tas esmu es, Hektors. Kas notiek? Kādu brīdi klausulē valdīja klusums, bet tad viņš sadzirdēja aizžņaugtus šņukstus, kas izklausījās tik briesmīgi no pieauguša vīrieša mutes.

-     Dieva dēļ, Džon. Runājiet!

-     Es nezinu, ko darīt, Džons šņukstēja. Viņas vairs nav, un visa dzīve ir apstājusies.

-     Džon, es nesaprotu, ko jūs gribat teikt. Saņemieties!

-     Greisa! Viņa ir mirusi. Jums ar Heizelu jābrauc šurp. Tūlīt. Nekavējoties. Lūdzu, Hektor! Atvediet Heizelu. Es nezinu, kā viņai to pateikt. Nezinu, ko darīt. Klausulē iestājās klusums. Hektors paraudzījās uz Heizelu. Viņa bija nobālējusi kā līķis, un plati ieplestās acis bija satumsušas gandrīz melnas.

-    Es dzirdēju, viņa čukstēja. Dzirdēju, ko viņš teica. Mana māte ir mirusi. īsi iešņukstējusies, it kā sirdī būtu iedūrusies bulta, viņa ar abām rokām sniedzās pretī vīram. Viņi cieši apskāvās karsti kūpošajos vannas ūdeņos. Pēc brīža Heizela saņēmās.

-     Mīļais, man vajadzīgs kāds brīdis laika, lai atgūtos. Vai tu varētu piezvanīt Pīteram? Pīters Notons bija BBJ kapteinis.

-      Pasaki viņam, ka steidzami jālido uz Keiptaunu. Lai viņš ir lidlaukā ne vēlāk kā pēc divām stundām.

Viņi uzpildīja lidmašīnai degvielu Pērtā Austrālijas rietumos, bet jau pēc stundas atkal pacēlās gaisā. Nākamais un pēdējais degvielas uzpildes punkts bija Maurīcija salā. Viņi vairākkārt centās sazvanīt tēvoci Džonu, bet viņš neatbildēja. Heizela no Maurīcija salas aizsūtīja viņam īsziņu, paziņojot savas ierašanās laiku Keiptaunā, bet atbilde pienāca no Greisas sekretāres, kas apstiprināja, ka lidostā viņus sagaidīs šoferis ar auto. Kad lidmašīna nolaidās Keiptaunā, viņu nervi bija sasprindzināti līdz pēdējam. Kopš izlidošanas no Japānas viņi nemitīgi mocījās minējumos par Greisas nāvi, līdz beidzot Hektors pierunāja Heizelu iedzert miegazāles. Lidmašīnas piezemēšanās brīdī viņa zāļu ietekmē vēl aizvien bija mazliet apdullusi. Hektors vēl nekad nebija redzējis viņu tik sadrūmušu un nomāktu.

Tikko viņi bija iesēdušies Maybach limuzīnā un devušies ceļā uz Dunkeldu, Heizela sāka iztaujāt šoferi. Taču, ja arī viņš zināja kaut ko vairāk par pašu faktu, ka Greisas kundze ir mirusi un aizvesta ar ātrās palīdzības auto, viņš neko neizpauda. Kāds noteiķti bija pavēlējis viņam klusēt, un acīmredzot šis kāds bija tēvocis Džons. Tomēr kādu sīkumu šoferis netīšām izpļāpāja.

-    Vismaz policija jau ir projām, Heizelas kundze. Heizela kāri uzķēra šo ziņu un centās izspiest no šofera vēl kaut ko, taču tas šķita pārbijies un sāka izlikties neko nezinām. Galu galā Heizela bija spiesta izbeigt pratināšanu.

Tēvocis Džons gaidīja viņus uz mājas lieveņa. Nokāpis pa pakāpieniem sagaidīt atbraucējus, viņš šķita pārvērties līdz nepazīšanai. Novecojis vismaz par divdesmit gadiem. Sejas vaibsti sakritušies kā pēc slimības. Heizela pārsteigta ievēroja, cik stipri viņš nosirmojis kopš iepriekšējās tikšanās. Viņa gaita bija nedroša kā vārgam večukam. Viegli noskūpstījusi tēvoci uz vaiga, viņa cieši ieskatījās tam acīs.

-    Kas tā par slepenību, tēvoci Džon? viņa noprasīja. Kāpēc negribi teikt, kas notika ar māti? Es zinu, ka viņa nebija slima. Kā viņa varēja nomirt?

-     Ne šeit, Heizela. Nāc iekšā, un es izstāstīšu visu, kas mums zināms. Kad viņi iegāja viesistabā, Džons pieveda māsasmeitu pie dīvāna. Apsēdies, lūdzu. Tas ir kaut kas briesmīgs. Es pats vēl nevaru to aptvert.

-     Es nespēju vairs gaidīt. Stāsti tūlīt, velns parāvis!

-     Greisa ir noslepkavota, tēvocis Džons izgrūda un iešņukstējās. Viņš noslīga uz dīvāna līdzās Heizelai un saguma, saķēris galvu. Heizelas sejas izteiksme atmaiga, un viņa apskāva tēvoci, cenšoties mierināt. Viņš piekļāvās māsasmeitai kā izbiedēts bērns.

-     Greisa bija mana vienīgā māsa. Mans vistuvākais cilvēks, bet tagad viņas vairs nav.

-      Pastāsti, kas īsti notika! Kas viņu nogalināja? Heizela saudzīgi izjautāja veco vīru, apvaldot savas bēdas.

-     Mēs nezinām. Mājā kāds ielauzās. Noindēja suņus un kaut kā pamanījās sabojāt signalizāciju. Tad iekļuva Greisas guļamistabā. Es gulēju tikai divas istabas tālāk, taču neko nedzirdēju. Heizela klusēdama raudzījās uz tēvoci. Viņa ļāva Hektoram uzdot nākamo jautājumu.

-     Kā viņu nogalināja, Džon? Nožņaudza? Piekāva līdz nāvei?

Džons papurināja galvu. Tas ir pārāk drausmīgi. Vecais

vīrs atkal nolieca galvu un iešņukstējās.

-     Džon, jums tas ir jāpastāsta, Hektors uzstāja. Džons lēni pacēla galvu un ierunājās klusā, drebošā balsī, tā ka bija grūti saprast viņa teikto.

-     Nocirta galvu. Slepkava viņai nocirta galvu, viņš izdvesa.

Heizelai aizrāvās elpa. Ak dievs, nē! Kāpēc lai darītu kaut

ko tādu?

-     Vai kaut kas ir nozagts? Hektors skarbi noprasīja. Viņa balss bija stingra un cieta kā akmens. Džons papurināja galvu.

-     Jūs gribat teikt, ka slepkava neko nenozaga? Neko nepaņēma no mājas?

Hektors neatlaidās. Tad Džons pacēla galvu un pirmoreiz ieskatījās viņam tieši acīs.

-     Neko nepaņēma, tikai… Tēvocis atkal aprāvās.

-     Saņemieties, Džon! Pastāstiet mums. Ko viņš paņēma?

-    Viņš paņēma Greisas galvu. Tagad pat Hektors uz krietnu brīdi zaudēja valodu.

-     Slepkava paņēma galvu? Vai policija to atrada?

-     Nē. Tā ir pazudusi. Tāpēc es nevarēju pastāstīt visu uzreiz. Tas ir pārāk briesmīgi. Hektors pagriezās un ieskatījās Heizelai acīs. Uzminējusi viņa domas, sieviete pielēca kājās, aizsegusi muti ar plaukstu, un raudzījās šausmās ieplestām acīm.

-    Augstais dievs! Hektors klusi izdvesa. Atkal Briesmonis! Heizela noņēma roku no mutes.

-    Keila! Mīļais Dievs, sargā manu meitiņu! Keila! Viņa noslīga uz ceļiem un paslēpa seju plaukstās. Es tik ļoti baidos par savu meitiņu. Man tūlīt jābrauc pie viņas. Hektors aplika roku sievai ap pleciem un piecēla viņu kājās. Viņš paraudzījās uz Džonu, kas sēdēja uz dīvāna.

-    Džon, mums jādodas projām. Lūdzu, piedodiet! Dzīvie tomēr ir svarīgāki par mirušajiem. Keilai draud nāves briesmas. Ja mēs visiem spēkiem viņu nenosargāsim, ar viņu var notikt tas pats. Viņš devās uz durvju pusi, joprojām turēdams Heizelu ap pleciem.

-      Nepametiet mani! Lūdzu, palieciet pie manis vismaz līdz bērēm! Džons sauca viņiem nopakaļ. Taču Hektors neatbildēja. Viņš kopā ar Heizelu noskrēja pa pakāpieniem pagalmā, kur vēl joprojām stāvēja limuzīns. Saudzīgi iesēdinājis Heizelu aizmugures sēdeklī, viņš apsēdās līdzās, mierinoši apskāvis sievu. Tad asi pavēlēja šoferim:

-     Atpakaļ uz lidostu ātri!

T

ikko lidmašīna bija pacēlusies gaisā, viņi zvanīja Keilai, ieslēguši tālrunim skaļruņa režīmu. Vispirms uz mobilo, bet tas bija pārslēgts uz balss pastu. Pēc tam Heizela zvanīja uz Keilas kopmītni Denveras Veterinārajā koledžā. Atsaucās moža jaunas sievietes balss:

-     Keilu Benoku? Protams! Es gan šodien neesmu viņu redzējusi, bet viņai tepat vien jābūt. Vai varat uzgaidīt, līdz es viņu sameklēšu? Mokošās gaidās pagāja veselas septiņas minūtes, līdz meitene atgriezās pie telefona.

-     Kopējā telpā viņas nav. Es klauvēju pie viņas guļamistabas durvīm, bet viņa neatsaucās. Neviena no kopmītņu meitenēm nav viņu redzējusi kopš pirmdienas. Varbūt piezvaniet reģistratoram galvenajā ēkā? Es iedošu numuru. Tikai pēc četriem zvaniem izdevās sadzīt rokā Saimonu Kūperu Medicīnas fakultātē.

-     Labdien, Benokas kundze! Atvainojiet! Es aizmirsu, ka jūs taču apprecējāties. Labdien, Krosas kundze!

-     Saimon, man jārunā ar Keilu. Vai zini, kur viņa ir?

-      Nē, es neesmu viņu redzējis kopš pagājušās piektdienas vakara. Cītīgi mācos gaidāmajiem eksāmeniem. Keila par to nepriecājas. Pārmet, ka esmu viņu pametis novārtā. Nav zvanījusi un neatbild uz maniem zvaniem. Laikam grib sodīt mani. Es iedomājos, ka viņa bija pie jums Hjūstonā svētku nedēļas nogalē.

-     Nē, Saimon, mēs neesam Hjūstonā. Mēs ceļojam. Keila ir pazudusi. Lūdzu, mēģini sameklēt viņu. Kad atradīsi, saki, lai steidzami piezvana man, labi?

-      Protams, Krosas kundze. Heizela pabeidza sarunu un saskatījās ar Hektoru.

-     Nevajag uzreiz iedomāties visļaunāko. Viņš pieskārās sievas rokai.

-     Nē, viņa piekrita. Droši vien ir kāds pavisam vienkāršs izskaidrojums. Piezvanīšu Agatai uz Hjūstonu. Heizelas personiskā asistente atsaucās jau pēc dažiem signāliem. Tālruņa ekrānā viņa uzreiz pazina savas darba devējas numuru.

-     Labvakar, Krosas kundze, viņa sveicināja ierasti lietišķajā tonī. Bet droši vien tur, kur jūs esat, tagad nav vakars. Heizelai nebija ne laika, ne patikas apmainīties ar laipnībām.

-     Agata, vai esi satikusi Keilu?

-     Nē, diemžēl neesmu. Vismaz kopš kāzām ne.

-    Lūdzu, mēģini sameklēt viņu un liec, lai steidzami piezvana man. Izbeiguši sarunu, viņa atkal pievērsās Hektoram. Heizelas acīs parādījās asaras.

-     Keila ir pazudusi, viņa skumji noteica. Bet mēs esam bezcerīgi iestrēguši virs Atlantijas okeāna šajā sasodītajā lidenē. Ko lai dara?

-     Padijs ir Vankūverā. Piedalās seminārā. Atstāja man sava mobilā numuru. Hektors ātri izskatīja sarakstu mobilajā tālruni. Te tas ir. Viņš sastādīja numuru, un jau pēc īsa mirkļa skaļruņos atskanēja labi pazīstamais Padija īru akcents.

-     O'Kvinns klausās. Kas zvana?

-     Padij, te Heks. Mums ir sarkanā trauksme.

-     Es klausos. Stāsti, Hek, kas noticis.

-    Keiptaunā noslepkavota Heizelas māte. Slepkava viņai nocirtis galvu un paņēmis to līdzi. Tas viss pārāk atgādina Briesmoņa stilu. »Tagad Keila šķiet pazudusi no augstskolas Denverā. Mēs dodamies atpakaļ, cik ātri vien spējam, bet tikai nupat esam izlidojuši no Dienvidāfrikas. Tev jālido ar čārterreisu uz Denveru Kolorādo štatā. Tur Keila pēdējoreiz redzēta pirms četrām dienām. Dodies uz turieni, Padij, un sameklē viņu!

-    Tūlīt, priekšniek, Padijs atbildēja. Vispirms jāziņo varas iestādēm par Keilas pazušanu. Kurš viņu redzēja pēdējais?

-     Cik mums zināms, tas bija viņas draugs Saimons Kūpers. Hektors nosauca Padijam Saimona tālruņa numuru.

-     Saki Heizelai, lai neraizējas. No tā nav nekāda labuma.

-     Padij, zvani mums katru stundu, ari tad, ja nav nekā, ko ziņot.

Pēc astoņām stundām Padijs jau bija pie Denveras policijas šefa. Bija sastādīts paziņojums Keilas meklēšanai. Visas vietējās radiostacijas un TV kanāli pārraidīja lūgumus pēc informācijas un rādīja Keilas fotogrāfiju. Policisti bija aizsūtīti nopratināt Saimonu Kūperu un visus pārējos studentus Keilas kursā un kopmītnēs.

-     Hektor, vēl nav nekā konkrēta. Taču visi uzsākuši meklējumus. Keila nav nakšņojusi kopmītnē pēdējās trīs naktis un nav apmeklējusi lekcijas kopš pirmdienas. Es tikko pirms brīža runāju ar Hjūstonas policijas šefu. Viņš labi pazīst Heizelu. Izsaka cieņu. Viņš sūtīs savus policistus pārbaudīt visas Keilas iecienītākās izklaižu vietas. Kad BBJ nolaidās Atlantā, lai izietu muitas un imigrācijas dienesta pārbaudi, Hektors uzreiz zvanīja Padijam.

-     Padij, mums jāizlemj nekavējoties. Lidot uz Hjūstonu vai Denveru? Ko tu iesaki?

-    Pirms pusstundas saņēmām ziņu no vietējā TV kanāla. Kāds zvanītājs domā, ka pazinis Keilu pēc fotogrāfijas. Viņš it kā esot pirms divām dienām redzējis līdzīgu meiteni lidmašīnā no Denveras uz Hjūstonu. Tāpēc galvenie meklējumi pārceļas uz Hjūstonu.

-    Mīļais Dievs, kaut tā būtu viņa! Heizela izdvesa. Saki, lai PIters iesniedz lidojuma plānu uz Hjūstonu. Es piezvanīšu Agatai, lai aizsūta šoferi sagaidīt mūs lidostā. Mēs tur ieradīsimies pēc pusnakts. Lidojuma pēdējā posmā viņi pāris stundu pagulēja saraustītā miegā, tomēr abi bija pārguruši, kad beidzot nonāca Benoku namā. Tur visos logos spīdēja gaisma un pie ārdurvīm viņus sagaidīja Agata.

-     Kas jauns? Heizela noprasīja.

-     Man ļoti žēl, Krosas kundze. Kopš mūsu iepriekšējās sarunas neko jaunu neesmu uzzinājusi. Policisti cenšas sazināties ar visiem tā reisa pasažieriem, kurā Keila it kā esot redzēta. Iegājuši guļamistabā, viņi atkal zvanīja Padijam.

-    Pagaidām nekādu ziņu, viņš atbildēja. Varbūt jums abiem vajadzētu mazliet pagulēt? Šķiet, ka dažas turpmākās dienas būs visai saspringtas. Ja uzzināšu ko jaunu, tūlīt pat zvanīšu jums.

-     Labi. Klausīsim tavam padomam, Padij.

H

ektors miegā pastiepa roku, taču Heizelas vietā viņam līdzās bija tikai tukša iedobe, kas vēl glabāja viņas auguma siltumu. Uzreiz pamodies, viņš zibenīgi pasniedzās pēc pistoles, kas vienmēr bija gatavībā uz naktsgaldiņa.

-     Heizela! viņš satraukti pasauca.

-     Es esmu šeit. Viņa stāvēja pie loga.

-     Nāc atpakaļ gultā, Hektors pavēlēja.

-     Man šķita, ka dzirdēju kaut ko.

-     Ko tad? Es neko nedzirdēju.

-     Tu biji aizmidzis, Heizela atbildēja. Varbūt es to nosapņoju.

-     Nāc gultā, mīļā.

-    Jāaiziet uz tualeti, citādi pārplīsīšu. Viņa šķērsoja istabu, pārslīdot kā slaids siluets pa logu plūstošajā mēnesgaismā. Iegāja vannasistabā un ieslēdza gaismu. Tad viņa pārsteigumā apstājās. Uz spoguļgaldiņa marmora virsmas gulēja kāds priekšmets, kura tur nebija, kad viņa devās pie miera. Tas bija paliels un vaļīgi apsegts ar baltu audumu. Heizela lēni un piesardzīgi tuvojās tam. Tad viņa ieraudzīja pret apsegto saini atbalstītu aploksni. Tā bija rotāta ar reljefu zīmējumu, tādās parasti ievieto apsveikuma kartīti vai mazu, jauku vēstulīti, ko pievienot dāvanai.

-    Hektors! Heizela nočukstēja. Viņš tik labi mani pazīst… zina, ka man patīk saņemt dāvanas. Mīļums cenšas mani mierināt. Sieviete paņēma aploksni. Uz tās nebija saņēmēja vārda, tā nebija arī aizlīmēta. Atvērusi aploksni, viņa izņēma kartīti un pārsteigumā sastinga. Tā nebija rakstīta angļu valodā, bet gan ar kādiem austrumnieku ķeburiem.

-    Arābu valodā?! To viņa droši nezināja. Heizela paraudzījās lejup uz apsegto priekšmetu, tad pasniedzās un satvēra auduma stūri. Pavilka to, atsedzot divas lielas stikla burkas, kādās mēdz glabāt laboratorijas preparātus. Joprojām apjukusi, viņa pieliecās, lai tuvāk aplūkotu burku saturu.

Tad Heizela iekliedzās. Tas bija mežonīgi neprātīgs visdziļāko dvēseles sāpju kliedziens. Viņa sagrīļojās un atmuguriski nogāzās uz baltās flīžu grīdas. Četrrāpus aizrāpojusi līdz vannasistabas tālākajam stūrim, viņa notupās tur, savilkusies čokurā kā būri iesprostots savvaļas dzīvnieks. Viņa sajuta, kā urīns sāk plūst karstā straumē gar stilbiem. Viņa atkal atvēra muti, lai kliegtu, bet no tās izlauzās dzeltenīgu vēmekļu strūkla, tālu apšļācot flīžu grīdu.

Heizelas kliedziens apsvilināja Hektoru kā pātagas cirtiens. Vienā lēcienā viņš izmetās no gultas un paķēra pistoli. Skriedams cauri guļamistabai, ielādēja patronu no aptveres stobrā. Iebrāzās vannasistabā, turēdams pistoli paceltu abās rokās šaušanas gatavībā. Pietupies durvīs, viņš nopētīja visu telpu. Ieraugot Heizelu, sakņupušu stūrī, un sajūtot spēcīgu vēmekļu un urīna smaku, Hektora sirds šausmās pamira.

Viņa ir ievainota, viņš nodomāja, savainota. Ātri piegājis pie sievas, viņš notupās tai līdzās. Heizela, kas noticis? Vai kāds te bija? Kas tevi tā nobiedēja? Viņš pastiepa roku, bet sieviete atrāvās, purinādama galvu, un ar roku norādīja uz kosmētikas galdiņu. Hektors aši pagriezās, mērķēdams ar pistoli un turēdams pirkstu gatavībā uz mēlītes.

Tad viņš ieraudzīja abas laboratorijas burkas. Tikai pēc brīža Hektors īsti apjēdza, kas atrodas acu priekšā. Katrā burkā caurspīdīgā šķidrumā peldēja cilvēka galva. Kreisajā pusē Greisas Nelsonas galva. Acis bija aizvērtas, un āda no vecuma sadzeltējusi, krunkaina un ļengana. Sudrabaini sirmo matu plānās šķipsnas bija pielipušas pie sejas kā ūdenszāles. Viņa izskatījās mūžsena, it kā būtu mirusi pirms simts gadiem.

Labās puses burkā bija Keilas Benokas galva. Viņas acis bija atvērtas. Tās šķita raugāmies tieši uz Hektoru. Acis bija zaudējušas dzidri zilo mirdzumu. Tagad tās bija blāvas un nespodras kā oļi. Mazliet pavērtās lūpas atsedza baltos zobus ņirdzīga smīna atblāzmā. Sejas āda bija bāla, bet joprojām gluda un tīra. Mati apņēma seju kā zeltains mākonis. Viņa šķita tikko pamodusies no dziļa miega. Hektors saprata: vēl mirkli uzlūkojot šo skaistumu, viņa sirds lūzīs.

Viņš pieliecās, pacēla Heizelu uz rokām, aiznesa uz gultu un apguldīja. Paņēma no naktsgaldiņa vietējā tālruņa klausuli un piezvanīja Agatai. Viņa atsaucās nekavējoties.

Lieciet apsargiem pārmeklēt visu māju un teritoriju, jo notikusi ielaušanās. Piezvaniet policijai. Notikusi slepkavība. Un vēl

mums vajag ārstu Heizelai. Hektors uz mirkli apklusa. Steidzami. Viņš novilka Heizelai naktskreklu un noslaucīja viņai seju un ķermeni ar mitru dvieli. Pēc tam apsedza sievieti ar segu un arī pats apgūlās līdzās, apskāvis viņu. Heizela viņam cieši piekļāvās. Viss viņas augums drebēja un zobi klabēja. Briesmīgi, sirdi plosoši šņuksti lauzās kā no pašām dvēseles dzīlēm. Hektors, apskāvis viņu, čukstēja mierinošus vārdus, līdz ieradās ārsts.

-   Mana sieva tikko zaudēja meitu. Tas bija briesmīgs trieciens, Hektors paskaidroja.

Ārsts iešļircināja zāles, kas ļāva nabaga sievietei iegrimt dziļā nemaņas tumsā. Viņa jāved uz manu klīniku, kur medmāsas aprūpēs viņu dienu un nakti līdz pilnīgai atlabšanai, viņš paziņoja.

-     Labi! Hektors piekrita. Šeit sāksies tādi notikumi, no kuriem viņu vajadzētu pasargāt… Viņš aprāvās, izdzirdējis no tālienes strauji tuvojamies policijas auto sirēnas.

-     Es tūlīt izsaukšu ātrās palīdzības mašīnu.

Kad Heizelu uz nestuvēm nesa projām, Hektors noskūpstīja viņas nejūtīgo seju un noraudzījās, kā aizbrauc mediķu auto. Pēc tam viņš atgriezās vannasistabā un apsedza abas nelaimīgās galvas ar balto drānu. Atvēra aploksni un izlasīja uzrakstu arābu valodā uz kartītes.

"Asinsatriebības parāds ir četri. Divas galvas atgūtas, atlikušas vēl divas, līdz atmaksa būs pilnīga."

P

ēc septiņām dienām Denveras policija atrada Keilas Benokas bezgalvaino ķermeni lietusūdens notekā universitātes teritorijā aiz sporta laukuma. Cilvēki bija zvanījuši un sūdzējušies par smaku. Līķis bija pamatīgi satrūdējis. Apbedīšanas biroja darbinieki ievietoja to slēgtā svina zārkā, bet zārku kopā ar Keilas un viņas vecāsmātes iebalzamētajām galvām baltā marmora sarkofāgā. Uz tā vāka bija iekalti viņu abu vārdi. Ar speciālu lidmašīnu sarkofāgu nogādāja Stīmbotspringsā, kur ar katafalku uzveda Tālskata kalnā uz Benoku mauzoleju. Tajā pašā dienā Dienvidāfrikā tika kremētas Greisas Nelsonas mirstīgās atliekas un tēvocis Džons izkaisīja viņas pelnus Dunkeldas vīnadārzos.

Bērēs uz Tālskata kalna piedalījās tikai daži tuvākie radi un draugi. Sarkofāgu novietoja uz rožaina marmora pamatnes pa labi no Keilas tēva atdusas vietas. Vienkāršo ceremoniju vadīja mācītājs, kurš savulaik bija kristījis Keilu. Nebija nekādu runu. Aizejot katrs sērotājs nolika uz sarkofāga vāka vienu sarkanas rozes ziedu. Viesu vidū bija arī Saimons Kūpers, kas raudāja, neslēpjot asaras.

-      Es vairs nekad nesatikšu tādu meiteni kā Keila. Mēs gribējām precēties, audzināt bērnus. Viņa bija brīnišķīga. Saimons aprāvās. Atvainojiet, Benokas kundze, es negribēju tā izgāzties visu priekšā.

-     Man prieks, ka tu atnāci, Saimon, Heizela atbildēja.

Palikuši divatā, Hektors un Heizela aizgāja pa zālienu līdz

akmens solam un apsēdās. Hektors paraudzījās debesīs. Heizela skumji pasmaidīja.

-      Manuprāt, Henrijs šoreiz neparādīsies, viņa ieminējās. Viņam nav laika lidināties apkārt zoss izskatā. Pašlaik viņš ir pārāk aizņemts, sagaidot Keilu un Greisu.

-      Tu uzminēji manas domas. Es tiešām gaidīju Henriju, Hektors atzina. Šī laikam ir pirmā reize, kad tu pasmaidīji, kopš tas viss sākās.

-    Esmu izraudājusi visas asaras, viņa atbildēja. Raudāšanas laiks ir pagājis. Atstāsim Henriju un Keilu uz brīdi vienus, lai viņi varētu atgūt nokavēto. Heizela piecēlās, satvēra vīra roku, un abi devās lejā pa kalna taku uz māju ezera krastā. Pa ceļam Hektors visu laiku slepus vēroja Heizelas seju. Viņa nav līdzīga nevienai man zināmai sievietei, viņš nodomāja. Jebkura cita pēc šāda zaudējuma būtu pilnīgi salauzta. Bet Heizela no šī trieciena guvusi varbūt pat vēl lielāku gara spēku un apņēmību. Tagad es saprotu, kā viņai izdevās tik daudz sasniegt tik īsā laikā. Viņa ir īsta cīnītāja, kas nekad nepadodas. Nekad neļaujas sevis žēlošanai. Viņa droši vien visu mūžu sēros par Keilu, taču neļaus šīm bēdām padarīt sevi vāju. Viņa zaudēja Henriju ļoti svarīgā savas dzīves posmā. Šis zaudējums sāp vēl joprojām, taču viņa turpināja vīra iesākto darbu un pārņēma viņa leģendārās biznesa tradīcijas. Es esmu ļoti pagodināts, izpelnoties viņas mīlestību. Tā mani pasargās kā bruņas. Kamēr viņa būs man līdzās, es vairs nekad nebūšu vientuļš.

Pie vakariņu galda viņiem nebija ēstgribas. Ēdienu trauki neskarti aizceļoja atpakaļ uz virtuvi. Hektors atvēra sarkanvīna pudeli, un, paņēmuši to kopā ar glāzēm, viņi izgāja ārā un apsēdās laivu piestātnes galā, šūpojot kājas virs ūdens. Abi klusēdami dzēra vīnu un vēroja mēnesi parādāmies debesīs virs ezera. Heizela ierunājās pirmā.

-     Policija tā arī nav atradusi tos, kas atstāja manu tuvo, mīļo cilvēku galvas, lai mūs sāpinātu, viņa nopūtās.

-      Nav nekāds brīnums, Hektors atbildēja. Drošība šeit, Hjūstonas rančo, nav pārāk stingra. Šeit var iekļūt burtiski simtiem dažādu kalpotāju līgumdarba dārznieku brigādes, produktu piegādātāji, dienas strādnieki, skaitītāju nolasītāji, santehniķi, krāsotāji, elektriķi un visi pārējie.

-     Bet kā Ādams varēja savervēt kādu no tiem, būdams Āfrikā, tūkstošiem jūdžu attālumā? Tie ļaudis taču noteikti ir amerikāņi.

-     Un arī latīņamerikāņi, eiropieši, aziāti, afrikāņi un citi imigranti divdesmit dažādu tautību pārstāvji… tostarp arī somāļi no Puntlendas. Heizela pagriezās un pievērsa viņam izbrīnītu skatienu.

-     Somāļi? Kā tas iespējams?

-      Kanādā vien dzīvo vismaz ceturtdaļmiljons somāļu, kas iebraukuši valstī legāli, bet ASV robeža ar Kanādu ir plaši atvērta. Tavas mātes dzimtene Dienvidāfrika ir pārpildīta ar bēgļiem no kontinenta ziemeļdaļas. Ne tikai no Zimbabves un Malāvijas, bet daudzi ir ari no Nigērijas un Somālijas. Vairākums somāļu nākuši tieši no Puntlendas un vēl joprojām atrodas Tipū Tipu klana ietekmē. Ja ari policija atradis Greisas un Keilas slepkavības izpildītājus, tie būs tikai sīki pakalpiņi, kuri pat nezinās īsto pasūtītāju vārdus. Hektors uz brīdi apklusa un aplika roku Heizelai ap pleciem. Tāpēc saproti, mīļā, nekas vēl nav galā. Ādams ir tikko sācis savu karagājienu. Viņam ir tūkstošiem padoto, ko sūtīt uzbrukumā. Nav nekādas jēgas cirst nost Briesmoņa daudzos taustekļus. Tie pārāk ātri ataug. Man atkal jādodas turp, lai nocirstu tam galvu.

-     Vai nesaproti, ka tieši to viņš cenšas panākt? Tieši tāpēc viņš tik viltīgi brīdināja, ka paņems vēl divas galvas. Tu nedrīksti ļauties provokācijai. Nedrīksti doties uz turieni. Uzlikusi plaukstu uz vīra rokas, Heizela no sirds lūdzoši piebilda: Ja es zaudēšu tevi, tad būšu zaudējusi visu.

-     Mums nav citas izvēles, Hektors atbildēja.

-Ja tu dosies uz Āfriku, es došos tev līdzi. Viņas balss tonis bija stingrs un nepiekāpīgs. īsu brīdi abi klusēja.

-     Nē, mīļum. Es nedrīkstu ļaut tev doties man līdzi. Atceries, kā bija iepriekšējā reizē. Mēs atkal būsim ienaidnieka teritorijā.

-    Tad sūti Padiju. Par to taču viņš saņem algu. Un labi pieprot šādus darbus, Heizela ieteica.

-      Es nevaru sūtīt citu tādā uzdevumā, no kā pats baidos. Ja es nedošos uz turieni, tad Briesmonis ieradīsies pie mums, kā jau draudēja.

-Jā, tas ir labākais risinājums. Lai tik nāk. Lai pārmaiņas pēc pacīnās mūsu laukumā. Šoreiz tu būsi gatavs viņu sagaidīt. Hektors mēnesgaismā vēroja viņas seju.

-Jā! viņš domīgi atbildēja, tad papurināja galvu. Nē. Viņš neparko nedosies šurp pats. Atkal atsūtīs algotus slepkavas tāpat kā līdz šim. Viņa rīcībā ir lieli reliģisko fanātiķu pūļi.

-    Tad mums jāpiedāvā viņam kāds nepārvarams kārdinājums, Heizela klusi ieminējās. Kaut kas tāds, kam viņš nespēs pretoties.

-     Vai tu iesaki izmest Ādamam ēsmu? Prātīga doma. Hektors pamāja ar galvu. Bet ko mēs varam piedāvāt, lai droši izvilinātu viņu atklātībā?

-     "Zelta Zosi", Heizela atbildēja.

-      Ak dievs! Tev taisnība, viņš čukstēja. Mēs zinām, cik alkatīgs viņš ir. Un ari atriebīgs. Varam ari noprast, ka tagad, kļuvis»par tik lielu vīru sava klana šeihu, viņš ir dižmanības un varas apziņas pārņemts. "Zelta Zoss" varbūt ir vienīgais līdzeklis, ar ko izvilināt Briesmoni no alas.

T

agad, atraduši noteiktu mērķi, kas ļāva paglābties no mokošajām bēdām, Hektors un Heizela bija atguvuši enerģiju un apņēmību. Kad Hektoram beidzot izdevās sazvanīt Padiju, tas Parīzē, Šarla de Golla lidostā, gaidīja izlidošanu uz Dubaiju un Vidējiem Austrumiem.

-     Plāni mainījušies, Padij. Tev jāatgriežas Hjūstonā, Bannock Oil galvenajā birojā, cik vien ātri iespējams.

-      Dieva dēļ, Hek! Tu esi atguvis dzīvību! To var sadzirdēt tavā balsī. Tu vairs neesi tāds noraudājies nabadziņš kā pirms pāris dienām.

-      Pielādē un nomērķē, veco zēn! Mēs atkal izejam uz kara takas, Hektors stingri un apņēmīgi paziņoja.

Heizela un Hektors apspriedās, kur labāk izvietot operācijas bāzi Abū Zarā vai Taipejā. Galu galā viņi bija vienisprātis, ka abas šīs vietas ir pārāk tuvu Briesmoņa midzenim un operācijā var iefiltrēties Ādama aģenti. Tāpēc viņi izvēlējās Benoku namu korporācijas galveno biroju Hjūstonā. Benoku nams atradās

Dalasas ielā, netālu no viesnīcas Hyatt. No ēkas augšējā, 25. stāva pavērās plašs skats uz parku. Šis stāvs pilnībā bija Heizelas valstība. Šeit bija dzelžaini stingra drošība, bagātīgs aprīkojums un augstākā līmeņa komforts. Heizela gudroja, kādu nosaukumu piešķirt operācijai. Beidzot viņa izvēlējās nosaukt operāciju "Lamposs". Grieķu valodā šis vārds nozīmē "mirdzošā gaisma". Tas bija ne tikai Hektora kaujas zirga vārds Vergilija un Homēra klasiskajā mitoloģijā. Arī Keila bija šādi nosaukusi savu iemīļoto zeltaino ķēvīti.

-     Nepārprotama saistība ar tevi un Keilu, Heizela paskaidroja. Taču saskatāma tikai tiem, kas jūs pazīst pietiekami tuvu.

-     Operācija "Lamposs" man patīk. Tātad nosaukums jau ir. Tagad vajadzīgi cilvēki. Padijs ieradīsies rīt. Tad varēsim kopīgi izdomāt, ko vēl iesaistīt.

Kad Hektors pastāstīja Padijam par operāciju "Lamposs", tas noklausījās visu klusēdams un, kad Hektors bija beidzis runāt, uzreiz neatbildēja. Tikai sēdēja, kaut ko švīkādams piezīmju bloknotā. Tad beidzot nolika zīmuli un pacēla skatienu.

-      "Zelta Zoss"? Kurš to izdomāja? Padijs jautāja, tad viņa skatiens pievērsās Heizelai, kas klusēdama sēdēja galda galā. Tam ir sievišķīgas viltības pieskaņa.

-     Padij, tev nepatīk šis plāns? viņa jautāja.

-    Un kā vēl patīk! Tas ir sasodīti ģeniāls. Viņš sajūsmā skaļi iesmējās.

-     Kas vēl mums ir jāiesaista, Padij? Hektors apjautājās.

-    Jo mazāk, jo labāk, Padijs atbildēja, joprojām klusi smiedamies. Iesākumam Deivs Imbiss. Viņš ir IT ģēnijs un īsts spečuks aprīkojuma plānošanā un iegādē. Vēl mums vajadzīgs tavs senais cīņubiedrs Tariks. Viņš ir sīksts cīnītājs, kura dzimtā valoda ir arābu un kurš spēj domāt tāpat kā Briesmonis un lieliski pazīst ienaidnieku un kaujas lauku.

-     Kur Tariks ir tagad? Hektors jautāja. Vai tu vari ar viņu sazināties?

Padijs pamāja ar galvu. Jā. Mums ar Tariku ir norunāta saziņas zīme. Viņš vēl joprojām slepeni uzturas Puntlendā, bet es varu viņu ātri sadabūt rokā.

-     Lieliski. Tātad pagaidām komandā ir Heizela, tu, es, Deivs Imbiss un Tariks. Ko vēl pieaicināsim?

-    Iesākumam ar to pietiks. Vismaz kā es to saprotu mēs četri un, protams, arī Heizela, izstrādāsim operācijas plāna pamatu. Lai noslīpētu to visos sīkumos, varbūt būs jāiesaista eksperti, kas parūpēsies par detaļām. Cik daudz laika mums ir, līdz "Zelta Zoss"» būs gatava doties jūrā?

-    Pirmo dabasgāzes kravu paredzēts uzņemt oktobra sākumā no Abū Zaras atradnēm, Heizela atbildēja.

-     Pēc četrarpus mēnešiem. Jārīkojas veicīgi, Padijs secināja.

-     Atsauc šurp Deivu un Tariku, cik ātri vien vari, Hektors pavēlēja.

D

eivs Imbiss un Tariks Hakams ieradās Hjūstonā pēc četrām dienām ar reisu no Dubaijas caur Parīzi. Jau stundu pēc viņu ierašanās Benoku nama augšējā stāvā sākās operācijas "Lamposs" pirmā plānošanas apspriede. Hektors izskaidroja operācijas galveno domu.

Pasākuma mērķis ir izvilināt Ādamu no Brīnuma oāzes cietokšņa. Viņa pakalpiņus apmuļķot nebūtu grūti, bet, ja gribam izbeigt šo asinsatriebības karagājienu, ko viņš uzsācis pret mums, tad mums jānovāc viņš pats. Hektors pārlaida skatienu klātesošo sejām. Tās bija nopietnas un apņēmības pilnas. Mēs zinām, ka šeihs Ādams Tipū Tips organizē un kontrolē visas pirātiskās darbības Indijas okeānā pret ārvalstu kuģiem. Šie uzbrukumi pieņēmušies spēkā un arī kļuvuši izsmalcinātāki tieši kopš tā brīža, kad Ādams pārņēma šeiha titulu no sava vectēva. -

Hektors nospieda slēdzi uz galda, un pie sienas viņa priekšā izgaismojās ekrāns ar datumu un skaitļu rindām. Šie statistikas dati rāda pirātu uzbrukumu skaitu vectēva valdīšanas pēdējā gadā. Kā redzat, pavisam divdesmit astoņi uzbrukumi kuģiem, visi tikai Adenas līča robežās. No tiem tikai deviņi bija veiksmīgi, toties izpirkuma naudās pirātiem izdevās izspiest aptuveni simt divdesmit miljonus dolāru. Viņš nomainīja attēlu ekrānā.

-     Šī ir pēdējo divpadsmit mēnešu statistika. Deivids Imbiss pārsteigumā klusi iesvilpās, un Hektors turpināja: Jā, tiešām, Deiv, te ir, par ko brīnīties. Simt divdesmit septiņi uzbrukumi, un deviņdesmit viens no tiem veiksmīgs. Kopējā izpirkuma maksa varētu būt aptuveni 1,25 miljardi dolāru. To dzirdot, visi uz brīdi zaudēja valodu. Jā, tā ir liela nauda. Gandrīz visa šī summa nonāk Ādama naudas lādēs. Interesants jaunums ir tas, ka Ādama kaujas laivas tagad darbojas līdz pat tūkstoš jūdžu attālumam no krasta. Šie pirāti rīkojas arvien pārdrošāk. Tagad Ādams var atļauties sūtīt jūrā bāzes kuģus motorlaivu pārvadāšanai. Tariks pastāstīja, ka šim nolūkam viņi izmanto nolaupītos taivāniešu un krievu tralerus. Tie visi ir aprīkoti ar mūsdienīgām elektronikas ierīcēm, bet vēl svarīgāk Ādams uz šo kuģu klājiem uzbūvējis helikopteru nolaišanās laukumus. Viņiem tagad ir divi vai varbūt trīs Bell Jet Ranger helikopteri. No tiem viņi var novērot ūdeņus simtiem jūdžu plašā apkārtnē, lai laikus pamanītu gan bīstamus karakuģus, gan kārdinošu laupījumu bagātos tirdzniecības kuģus.

-    Kāpēc Rietumu valstu kara flotes neiznīcina šīs pirātu motorlaivas, sastopot tās jūrā? jautāja Deivs.

-    Divu iemeslu dēļ, Hektors atbildēja. Pirmkārt, nav viegli atrast nelielu laivu simtiem tūkstošu kvadrātjūdžu okeāna plašumos. Sekmīgai izsekošanai vajadzētu ļoti daudz cilvēku un tehnikas, kas izmaksātu pārāk dārgi. Un, otrkārt, pat ja pirātus atrastu, tie būtu jāpieķer tieši pašas laupīšanas laikā ar visiem pierādījumiem. Nedrīkst tā vienkārši apšaudīt un nogremdēt

Ādama kuģus, kad tie stāv noenkuroti Gandangas līcī. Kara flotes rīcību apgrūtina sarežģītie jūras likumi un daudzu kareivīgi sociālistiski noskaņoto valstu muļķīgie aizspriedumi, vairāk aizstāvot laupīšanā pieķertu pirātu cilvēktiesības nekā to upuru dzīvības. Šie sociālisti uztraucas, ka notvertie pirāti varbūt nenonāks tiesas zālē pēc visiem likumiem, bet cīņas karstumā tiks nošauti uz vietas. Tik augstsirdīgas un politkorēktas rūpes. Bet Ādams tikmēr plosās okeānos un rauš savās kabatās miljardiem dolāru.

-Tirdzniecības kuģu komandas nav apbruņotas, jo kuģu īpašnieku>apdrošināšanas polišu noteikumi aizliedz pārvadāt ieročus. Tāpat arī pašu jūrnieku izdzīvošanas vēlme skaidri liek saprast ja viņi šaus uz pirātiem, tie atbildēs ar to pašu, turklāt ar daudz jaudīgākiem ieročiem. Līdz ar to Ādamam ir nebeidzama medību sezona katra diena kā Ziemassvētki un Jaunais gads reizē. Hektors ļāva biedriem bridi apdomāt dzirdēto. Un kā mēs pret to cīnīsimies? Deiv un Tarik, jūs nebijāt klāt, kad mēs pieņēmām sākotnējos lēmumus, tāpēc ātri izstāstīšu jums tos. Viņš īsumā paskaidroja operācijas "Lamposs" mērķi.

-     Kā jau zināt, manai sievai bija jāpieredz viņas mātes un vienīgās meitas slepkavība un drausmīga sakropļošana. Tariks ir zaudējis sievu Dalijahu un mazo dēliņu. Ādams pieteicis karu man un manai sievai, nozvērējies Allāha priekšā, ka izrēķināsies ar mums tāpat kā ar mūsu ģimenes locekļiem. Mēs vēlamies atriebt šos nevainīgos upurus un panākt drošību sev un arī visiem godīgajiem ļaudīm vīriešiem un sievietēm, kas kuģo okeānos. Mēs bijām zaudējuši modrību, ļāvāmies mānīgai drošības apziņai, domājot, ka atrodamies pietiekami tālu no mazās ļaundaru impērijas Puntlendā, turklāt ari savas valsts likumu un tiesību aizsardzībā. Ādams parādīja mums, ka spēj sarīkot uzbrukumu visur, lai kur mēs atrastos. Viņš mums nav atstājis citu iespēju kā vien nogalināt viņu, kamēr viņš nav nogalinājis mūs. Visi piekrītoši piebalsoja.

-     Pēc ilgas apspriešanās mēs izlēmām tomēr nedoties karagājienā pret Ādamu uz viņa cietoksni Brīnuma oāzē. To jau mēs vienreiz mēģinājām un zaudējām pārāk daudz krietnu vīru, to skaitā arī Roniju Velsu. Tarikam paveicās palikt dzīvam pēc šīs asinspirts. Hektors uzsmaidīja arābam. Kā sadzija tavs ievainojums?

-         Palika smuka rēta, Tariks drūmi atbildēja. Tagad viņš smaidīja daudz retāk nekā iepriekš.

-     Ja mēs dotos uz Puntlendu, būtu jāsastopas ar pārāk daudziem neparedzamiem faktoriem. Mums jāizvilina Ādams un viņa rokaspuisis Utmans Vadahs atklātībā. Jāizliek viņiem slazds ar ēsmu. Arī Padijs, kurš bija piedalījies iepriekšējās apspriedēs, jutās ieintriģēts, klausoties tik rūpīgi detalizētu plāna izklāstu. Viņš piekrītoši māja ar galvu tāpat kā pārējie pie galda sēdošie. Mēs apsvērām, kādai jābūt ēsmai, lai Ādams nespētu pretoties kārdinājumam. Mana sieva ieteica izmantot "Zelta Zosi". Deivs un Tariks bija pilnīgā neizpratnē. Padijs ierunājās viņu vietā:

-    Hek, tu laikam esi samulsinājis Deivu un Tariku. Es gan zinu, par ko tu runā. Es esmu atbildīgs par Osakas kuģubūvētavas drošību, bet tev būs jāpaskaidro viņiem.

Hektors uzrunāja Heizelu: "Zoss" ir tavs lolojums. Pastāsti, lūdzu, mums par to!

-    Jā, labprāt, viņa dedzīgi atsaucās. Viss ir pavisam vienkārši. Bannock Oil pašlaik būvē vienu no lielākajiem un vērtīgākajiem kuģiem, kāds jebkad devies jūrā. Tas ir supertankkuģis dabasgāzes transportēšanai. Tas jau ir nolaists ūdenī un devies uz Taivānu veikt aprīkojuma uzstādīšanu. Līdz šim mēs esam spējuši paturēt šo projektu pilnīgā slepenībā, tāpēc arī jūs neko nezinājāt. Kuģa nosaukums ir "Zelta Zoss". Tā apdrošinātā vērtība pārsniedz miljardu dolāru. Padija seja pauda bijīgu sajūsmu. Šos skaitļus viņš dzirdēja pirmoreiz. Tagad Hektors pastāstīs par pārējiem plāniem.

-       Kad "Zelta Zoss" būs gatava pirmajam braucienam, mēs sarīkosim plašu reklāmas kampaņu masu medijos, tostarp arī AI Jazeera arābu TV, ko Ādams noteikti redzēs. Tankkuģa pirmais brauciens būs no Abū Zaras jaunajām gāzes atradnēm uz Franciju. "Zelta Zoss" ir daudz par lielu, lai izbrauktu caur Suecas kanālu, tāpēc tā nevar doties pa Adenas līci, Ādamam tieši gar degunu. Taču, kā jau pieminējām, Ādams izmanto bāzes kuģus kaujas motorlaivu un izlūkošanas helikopteru pārvadāšanai, tāpēc mēs zinām, ka viņš var sūtīt kaujas laivas uzbrukumos līdz pat tūkstoš divsimt jūras jūdžu attālumā no Lielā Āfrikas zemesraga. Ceļā no Persijas līča līdz Labās Cerības ragam "Zelta Zoss" nonāks tikai trīssimt jūras jūdžu attālumā no Gandangas līča. Mēs gādāsim, lai Ādams uzzina, kad un kur "Zelta Zoss" dosies garām viņa teritorijai. Viņš zinās, cik vērtīgs ir šis kuģis un kas ir tā īpašnieki. Kārdinājums būs nepārvarams. Viņš noteikti uzbruks, un mēs būsim labi sagatavojušies. Visi klusēdami apdomāja grandiozo plānu. Tad Tariks klusi ierunājās:

-     Ādams nenāks. Vīri runā, ka līdz ar varu un bagātību viņš kļuvis ļoti piesardzīgs. Viņš nedosies briesmās, jo ir gļēvulīgs cūka, kam patīk spīdzināt un nogalināt sievietes un bērnus, bet riskantās kaujās viņš vairs nepiedalās.

-    Tu domā, ka viņš neuzbruks "Zelta Zosij"? Heizela jautāja.

-    Nē, neuzbruks. Jo viņš ir gļēvulis. Arī Utmans Vadahs neuzbruks, jo baidās no jūras, kā Hektors jau zina. Ādams sūtīs savu tēvoci Kamalu Tipū Tipu uzbrukumu flotiles komandieri. Bet Ādams pats nepiedalīsies "Zelta Zoss" sagrābšanā. Viņš sēdēs drošībā Gandangas līcī un gaidīs, kad padotie atvedīs viņam lielo laupījumu. Tikai tad viņš kāps uz klāja, lai pasludinātu to par savu. Vīri apjukuši atlaidās krēslos, un Padijs saskatījās ar Deividu. Heizela piegāja pie loga un raudzījās lejā uz parku. Zālienā skraidīja un līksmojās bērni vecāku modrā uzraudzībā, bet sporta laukumā notika pūtēju orķestra parādes mēģinājums. Šī aina bija tik rāma un ikdienišķa, tik ļoti atšķirīga no baisi nežēlīgās dzīves īstenības, ko viņi apsprieda. Heizela juta, kā sirds atkal sažņaudzas lielā zaudējuma sāpēs, taču savaldījās un pievērsās pie galda sēdošajiem vīriešiem.

-    Lai tā būtu. Tad mums jāļauj Kamalam sagūstīt "Zelta Zosi" un aizvest to uz Gandangas līci. Visi pārsteigti apklusa un raudzījās viņā kā apstulbuši. Heizela pasmaidīja, un Hektors pēkšņi sāka skaļi smieties.

-     Ak tā! Hektora kaujas zirgs Lamposs kļūst par Trojas zirgu! Tu gribi aizsūtīt Ādamam vēl kādu dāvanu, ne tikai miljardu dolāru vērtu kuģi un miljonu kubikmetru dabasgāzes. To dzirdot, Padijs uzsita ar plaukstu pa galdu un ierēcās smieklos.

-     Lieliski! Tikai tu varēji izdomāt kaut ko tādu, Krosas kundze! Hektor, uzmanies ar savu smalko sieviņu. Ak, viltība, tavs vārds ir sieviete!

Tad arī Deivs Imbiss saprata, kas notiek, un pievienojās Padija jautrībai. Tu gribi paslēpt kaut kur kuģī mūsu vīrus līdz Ādama uzkāpšanai uz klāja, un tad visi lēks ārā, saukdami: "Pārsteigums! Pārsteigums!" viņš iespurdzās. Kad būsim sagūstījuši Ādamu, varēsim izsūtīt desanta vienību. Tā iznīcinās visus pirātu bāzes kuģus, helikopterus un kaujas laivu flotili. Atbrīvos visus sagūstītos ārzemju jūrniekus. Tie atkal sakāps savos kuģos, un mēs stāvēsim sardzē, līdz tie būs izgājuši atpakaļ jūrā.

Tariks gan vēl šaubījās.

-     Šādu plānu izpildei vajadzēs vismaz simt vīru. Vai kuģī ir tik daudz vietas, kur visiem paslēpties?

-    Tarik, tas, iespējams, ir vislielākais jebkad uzbūvētais kravas kuģis, Hektors paskaidroja. Gan jau pats redzēsi! Uz tā var paslēpties vesela armija.

-    Dieva vārds! Man radās ideja. Mēs varētu uzstādīt apslēptu artilērijas bateriju, tāpat kā uz slepeni bruņotajiem kuģiem Otrajā pasaules karā. Padijs bija iededzies aizrautībā. Varēsim bombardēt pilsēteli un nogremdēt visus kuģus, kas mēģinās pretoties vai bēgt.

-    Nē! Heizela stingri iebilda. Pilsētiņu nedrīkst bombardēt. Tur nožēlojamās būdās dzīvo simtiem sieviešu un bērnu. Tas būtu briesmīgs slaktiņš. Tad mēs būtu vēl ļaunāki nekā Ādams.

Taču es piekrītu, ka jāsūta desants krastā atbrīvot sagūstītos ārzemju jūrniekus.

-     Cik liela būs "Zelta Zoss" iegrime ar pilnu kravas tilpni? Hektors jautāja un pats arī atbildēja: Droši vien vairāk nekā simt pēdas. Pirāti nevarēs pievest "Zosi" tuvāk par jūdzi no krasta. No tāda attāluma nevar sūtīt mazas laiviņas. Tās visu ceļu būs viegls mērķis ienaidnieka ugunij. Tā būtu pašnāvība.

-     Ja jau kuģis ir tik liels, mēs tā tilpnēs varētu paslēpt pāris JDB, Deivids Imbiss domīgi ieminējās.

-    JDB? Heizela jautāja. Kas tie tādi?

-      Oficiālais nosaukums jūras desanta bruņutransportieri jeb amfībijas. Tie ir jaunās paaudzes peldošie tanki, līdzīgi tiem, ko izmantoja Sabiedroto spēki, izkāpjot Normandijas krastos 1944. gadā.

-     Vai tos var palaist ūdenī no kuģa ar augstiem bortiem? Heizela neatlaidās.

-      Mierīgi. Tie var ielēkt brīvā kritienā no trīsdesmit pēdu augstuma, Deivs paskaidroja.

-      Pat ar pilnu kravas tilpni "Zoss" laivu klājs būs augstāks. Un kā mēs tos iedabūsim atpakaļ kuģī? Heizela gribēja zināt.

-    Ierīkosim uz tā hidrauliskos ceļamkrānus uz pārvietojamiem portāliem, ko var neuzkrītoši novietot guļus uz kravas klāja līdz darbināšanai pāri kuģa bortam. Amfībijas var atstāt "Zosi" un atgriezties tajā ar šo ierīču palīdzību, Hektors paskaidroja, nepaceļot skatienu no iesāktās skices piezīmju bloknotā.

-    Tieši tā! Deivs piekrita. Nebūtu ieteicams pamest amfībijas, dodoties projām no Gandangas līča. Tās maksā pāris simtus tūkstošu dolāru katra.

-     Pastāsti man par šīm rotaļlietām, Heizela lūdza.

-     Šis bruņutransportieris izskatās visai līdzīgs parastam kaujas tankam ar kāpurķēdēm un tornīti, tikai tam ir daudz augstāki sāni. Mums ir vajadzīgs tāds, ko sauc par personāla pārvadātāju, kurš var vest divdesmit piecus kājniekus ar pilnu kaujas uzkabi un triju cilvēku komandu. Tornitis ir bruņots ar grozāmiem 50. kalibra smagajiem ložmetējiem un granātmetēju. Bruņas ir izturīgas pret šauteņu un smago ložmetēju apšaudi. Uz zemes tā ātrums ir divdesmit piecas, bet ūdenī gandrīz desmit jūdzes stundā.

-    Deiv, vai vari sagādāt mums dažas šādas mašīnas? Heizela apjautājās.

-     Ļoti grūti būtu dabūt pilnīgi jaunu, tikko no rūpnīcas. Taču es noteikti varētu uzmeklēt kādas pāris, kas dažus gadus jau kalpojušas, bet ir pienācīgi uzturētas un labā darba kārtībā. Tādas izmanto Dienvidkoreja, Taivāna, Indonēzija un vairākas citas Tālo Austrumu valstis. Droši vien ar kādu no tām varēs vienoties.

Heizela paraudzījās uz Hektoru un Padiju. Cik mums vajag? viņa jautāja.

-     Ja izdotos panākt pilnīgu pārsteiguma momentu un izsēdināt krastā piecdesmit vīrus, mēs varētu ieņemt pilsētiņu un noturēt vismaz vienu dienu, kamēr ienaidnieks spēs pārgrupēties, Hektors atbildēja. Ar divām amfībijām vajadzētu pietikt.

-     Tad nepaliek nekāda rezerve iespējamai kļūdai vai negadījumam, Padijs iebilda. Ar trim mašīnām un septiņdesmit pieciem vīriem varētu nodrošināties pret visiem varbūtējiem sarežģījumiem.

-     Padijs bieži čurā ledainu ūdeni, Hektors atvainojās kolēģa vietā.

-    Saldē krāniņu, toties ļauj palikt dzīvam, Padijs ar blēdīgu smaidu atbildēja.

-     Deiv, lūdzu, sameklē Padijam trešo amfībiju. Mums vajag, lai viņš arī turpmāk paliek dzīvs. Heizela pievienojās viņu smiekliem.

Es tik ļoti lepojos ar viņas spēku un izturību, Hektors ar prieku nodomāja, viņa ir atkal atgriezusies dzīvē. Atkal spēj smieties. Apspiedusi sāpes, lai varētu saprātīgi domāt. Tās nekad pilnībā nepāries, taču tagad viņa prot tās savaldīt. Ja tu spēj sastapties ar triumfu un katastrofu un uzņemt šos abus blēžus vienādi laikam vecais Radjards to rakstīja tieši viņai par godu.

Tad Hektors atkal kļuva nopietns. Manuprāt, pienācis laiks aicināt ķiniešu inženieru projektētāju grupu no Taipejas kuģubūvētavas, lai varētu pārveidot "Zoss" kravas tilpni, viņš paziņoja.

Trīs inženieri ieradās pēc piecām dienām, paņēmuši līdzi visus "Zelta Zoss" darba rasējumus lielās, melnās plastmasas caurulēs. Kad viņiem bija izskaidrotas klienta prasības, Heizela ierādīja inženieriem vairākas telpas vienu stāvu zem savas valstības un tie ķērās pie darba ar apbrīnojamu enerģiju un koncentrēšanos. Desmitajā dienā viņi atkal parādījās, lai iesniegtu jaunos projektus apspriešanai.

Tukšā gāzveida kravu tilpne vistuvāk pie augstās virsbūves kuģa priekšgalā bija kārtīga lidmašīnu angāra lielumā. Inženieri bija atdalījuši to no pārējās kuģa daļas ar starpsienu, izveidojot slepenu nodalījumu. Šo telpu viņi bija horizontāli sadalījuši trīs atsevišķos līmeņos. Augšējais līmenis bija paredzēts militāro krājumu, tostarp munīcijas un šaujamieroču glabāšanai, lai tos varētu ātri izkraut. Tur bija arī viena neliela kajīte, divpadsmit reiz divpadsmit pēdu platībā, ar divām šaurām guļvietām divos stāvos un tualeti un dušas kabīni blakus. Šajā kajītē mitināsies Heizela un Hektors. Tai līdzās bija atklāts stāvlaukums visām trim amfībijām. Tieši virs galvas jumtā varēs atvērt lielu lūku, pa kuru kaujas mašīnas būs iespējams izcelt uz klāja ar hidraulisku ceļamkrānu. Šis ceļamkrāns būs uzstādīts uz pārvietojama portāla, lai varētu pa vienam aiznest amfībijas pie kuģa borta un nolaist līdz ūdens virsmai. Piecpadsmit minūtes pēc jumta lūkas atvēršanas visas trīs amfībijas jau būs nolaistas ūdenī un dosies uz krasta pusi ar desmit jūdžu ātrumu stundā, vedot uzbrukumā septiņdesmit piecus iespaidīgi bruņotus vīrus.

Slepenā nodalījuma otrajā līmenī bija ierīkotas kaujinieku dzīvojamās un guļamtelpas, ēdamtelpa, mazgāšanās telpa un tualetes, kā arī gaisa kondicionēšanas iekārtas, kas nodrošinās svaigu gaisu visās telpās. Šajā līmenī bija ari pulcēšanās laukums, no kura vīri izklīdīs uz saviem kaujas posteņiem. Pašā apakšējā līmenī atradīsies virtuve un pārtikas krājumu glabātava ar ledusskapjiem. Taču lielāko platības daļu šajā līmenī aizņems operācijas vadības štābs un elektroniskais aprīkojums. Itin visur kuģī virs šī līmeņa būs uzstādītas slepenas novērošanas videokameras un noklausīšanās mikrofoni. No šīs pozīcijas varēs novērot ikvienu kuģa stūrīti no komandtiltiņa līdz pat kravas tilpņu dibenam. Viena kamera būs uzstādīta arī uz strupā radio masta virs komandtiltiņa. Tā ļaus lejā, štābā, vērot plašu skatu visapkārt kuģim līdz pat apvārsnim.

No pulcēšanās laukuma otrajā līmenī uz visām pusēm vedīs slepenu tuneļu un redeļu kāpņu tīkls. Tie būs viltīgi iebūvēti aiz starpsienām. Pa šiem tuneļiem vīri pilnā kaujas bruņojumā varēs ātri nokļūt visos kuģa sektoros, neviena neredzēti, līdz pēkšņi tie izlēks pa apslēptajām lūkām, pārsteidzot ienaidnieku nesagatavotu.

Visi pieci operācijas vadītāji Heizela, Padijs, Deivs Imbiss, Tariks un Hektors sēdēja pie garā valdes sapulču galda pretī trim ķīniešiem un apsprieda piedāvātā plānojuma priekšrocības un trūkumus. Ļoti svarīga bija slepenā nodalījuma telpu skaņas izolācija. Simt divdesmit pieci vīri, mitinoties šauros kambarīšos ar metāla sienām un grīdām, neizbēgami radīs troksni, pat vienkārši staigājot. Šīs skaņas varētu izraisīt ienaidniekam aizdomas par viņu klātbūtni. Griesti, starpsienas un jo īpaši klāji būs jāizklāj ar biezām skaņas izolējoša poliuretāna plāksnēm. Katrai kustīgajai daļai slepenajā nodalījumā mikroviļņu krāsniņu un ledusskapju durvīm, pat ūdens krāniem un tualešu skalojamām kastēm jāierīko pilnīga skaņas slāpēšana. Vīri ēdīs no papīra šķīvjiem ar plastmasas rīkiem un dzers no plastmasas krūzēm, lai nešķindētu metāls pret porcelānu. Visiem kājās būs zābaki ar mīkstām zolēm. Kad tiks dota komanda "klusums uz kuģa", runāt drīkstēs tikai galējas nepieciešamības gadījumā un tikai čukstus.

Arī elektroniskā aprīkojuma skaņa būs slāpēta, un operatori ar austiņām klausīsies visas skaņas pārējos kuģa sektoros. Gāzes cirkulēšanas sūkņi blakus esošajās kravas tilpnēs būs automātiski ieprogrammēti nepārtraukti darboties uz maiņām, lai apslāpētu katru mazāko troksnīti, kas izkļūtu no slepenā nodalījuma kuģa vidusdaļā. Kad viss bija saplānots klusuma nodrošināšanai uz kuģa, viņi pievērsās ieroču un novērošanas aprīkojuma uzstādīšanai. Novērošanas videokameras bija pilnībā jānomaskē vai jānoslēpj, taču jāizvieto tā, lai varētu apskatīt absolūti visu kuģa platību. Tas pats attiecās arī uz noklausīšanās mikrofonu izvietojumu.

Kuģa komandtiltiņš atradās priekšgala pašā augstākajā punktā, gandrīz simt pēdas virs kravas klāja. No tā kapteinis, kapteiņa palīgs un stūrmanis varēja labi pārskatīt visu apkārtni 360 grādu leņķī. Stāvā zem komandtiltiņa bija kapteiņa dzīvojamā kajīte, komunikāciju un navigācijas telpa, kā arī kuģa īpašnieku greznie apartamenti. Tieši zem tā bija zemāko virsnieku un kuģa inženieru kajītes, kuģa virtuve un ēdamzāle. Projektētāji ieteica uzbūvēt vēl vienu stāvu virs esošā komandtiltiņa un ierīkot tajā galveno komandtiltiņu, atstājot zem tā esošo klāju tukšu. Šī tukšā platība pilnībā jānoslēdz no ārpasaules. Vienīgā ieeja tajā būtu pa tuneli ar redeļu kāpnēm, kas vestu augšā no slepenā nodalījuma zem galvenā klāja. Aiz šī augšējā klāja kailajām tērauda sienām būs uzstādīti divi MK44 Bushmaster 40 mm vieglie lielgabali ar šaušanas ātrumu 200 lādiņi minūtē. Nospiežot rokturi, varētu nolaist maskējošos paneļus, atsedzot lielgabalus, kas uzreiz būtu gatavi kaujai, raidot pret ienaidniekiem nežēlīgu šāviņu lavīnu.

Kad visi plāni bija apstiprināti, darba grupa izklīda. Deivs Imbiss aizlidoja uz Dienvidkoreju, kur trīs nedēļu laikā sadabūja no armijas krājumiem norakstītus trīs amfībiju bruņutransportierus un divus Bushmaster lielgabalus. Viss šis aprīkojums jau bija ceļā uz Či-Lunas ostu Taivānā, kur to uzstādīs "Zelta Zoss" slepenajos nodalījumos. Ceļā no Taivānas uz Abū Zaras gāzes atradnēm amfībiju vadīšanai un apkalpei izraudzītie vīri tiks apmācīti rīkoties ar šīm pēc izskata neveiklajām, taču apbrīnojami efektīvajām kaujas mašīnām. Tajā pašā brauciena posmā šāvējus apmācīs rīkoties ar Bushmaster lielgabaliem.

Visi šie vīri būs jāizvēlas no kopējās grupas, ko veidoja 125 vīrieši un viena sieviete. Padijs tos visus bija sapulcējis Sidi el Razigā. Septiņdesmit vīru bija atlidojuši no Cross Bow objektiem dažādās pasaules vietās. Pārējos Padijs izraudzījās no bagātīgā algotņu un brīvo kaujinieku saraksta. Šie ļaudis bija ar mieru uzņemties pat visbīstamākos uzdevumus naudas un asu izjūtu dēļ. Arī komandas vienīgā sieviete bija izraudzīta ļoti rūpīgi, taču ne tikai viņas lielisko kaujas mākslu prasmju dēļ, bet galvenokārt tāpēc, ka viņa pēc izskata bija pārsteidzoši līdzīga Heizelai. Viņa bija krieviete, kas izgājusi Specnaz apmācību. Viņas vārds bija Anastasija Voronova, bet ikdienas uzruna Nastja.

Tariks aizlidoja uz Meku un tur pievienojās kādai musulmaņu svētceļnieku grupai, kas devās mājupceļā uz Puntlendu. Kopā ar tiem viņš ar prāmi pārcēlās uz Mogadīšo, bet no turienes ar autobusu devās uz Gandangas līci. Tur viņš paslēpās vietējo iedzīvotāju vidū, izlikdamies par gadījuma darbu meklētāju. Mitinājās uz ielas kopā ar citiem klaidoņiem un ubagiem. Tā kā Hektors bija stingri noteicis neko nepierakstīt, Tariks ātri iegaumēja pilsētiņas un līča izvietojumu. Viņš rūpīgi nopētīja katra nolaupītā kuģa noenkurošanas vietu. Uzmeklēja sagūstīto jūrnieku ieslodzījuma vietas. Viņš novēroja un iegaumēja Ādama bāzes kuģu un kaujas laivu pārvietošanos. Viens no svarīgākajiem pienākumiem šajā uzdevumā bija novērot visas viņa galvenā ienaidnieka Utmana Vadaha gaitas. Hektoram bija ļoti svarīgi zināt, vai Utmans kādreiz atrodas uz bāzes kuģa un kaujas laivas klāja, kad tie dodas uzbrukumos vai atgriežas no tiem. No tā bija atkarīgi visi Hektora plāni, jo Utmans vienīgais no visiem pirātiem pazītu Heizelu, ja vēlreiz to redzētu. Taču Hektors bija gandrīz pārliecināts, ka Utmans nekad nedosies jūrā. Iemesls bija pavisam vienkāršs kā

Tariks jau iepriekš teica, Utmans Vadahs, drosmīgais karotājs, patoloģiski baidījās no atklāta ūdens. Viņš allaž neglābjami cieta no jūras slimības un pēc pāris stundām okeāna viļņos pārvērtās par vemšanas nomocītu gaudojošu vārguli, kas nespēj pat pacelt galvu, kur nu vēl stingri nostāvēt uz kājām. Jūras ūdens bija viņa vienīgais vājais punkts.

Pie Gandangas līča pavadītajās dažās nedēļās Tariks redzēja, kā Kamals Tipū Tips atved četrus lielus sagūstītus tirdzniecības kuģus, un vēroja, kā mežonīgā sajūsmā un līksmībā par šiem panākumiem priecājas paši pirāti un ļaužu pūļi, kas bija sanākuši krastā tos sagaidīt. Ādams un Utmans Vadahs ikreiz bija ieradušies krastmalā vērot kuģu ienākšanu. Taču, kad šeihs Ādams savā karaliski lepnajā kuterī devās jūrā, lai kāptu uz sagūstītā kuģa klāja un dāsni apdāvinātu veiksmīgos laupītājus, Utmans palika krastā. Bija skaidri redzams, ka viņš paniski baidās pat no rāmajiem līča ūdeņiem.

H

ektors un Heizela ar BBJ aizlidoja uz Taipeju, kur "Zoss" kapteinis jau bija uz kuģa. Viņa vārds bija Sirils Stemfords. Pirms desmit mēnešiem viņš bija atvaļināts no dienesta ASV kara flotē, sasniedzot obligāto sešdesmit divu gadu vecumu. Viņš bija komandējis līnijkreiseri un vēl joprojām saglabājis asu prātu un labu veselību, kā arī dedzīgu vēlmi turpināt darbu uz lieliem kuģiem.

Kapteinis Stemfords bija nācis no senas amerikāņu kara jūrnieku dzimtas. Kāds no viņa tiešajiem priekštečiem bija piedalījies karā pret berberu pirātiem Ziemeļāfrikā no 1800. lidz 1805. gadam. Sirils parādīja Padijam ģimenes relikviju senu vēstuli, ko viņa tālais sencis kapteinis Tomass Stemfords 1804. gada bija atsūtījis sievai no Tunisijas. Viņš nolasīja ar izbalējušu tinti rakstītu teikumu:

-      "Viņu Korānā rakstīts, ka visas tautas, kas nav atzinušas pravieti, ir pagāni, bezdievji un grēcinieki, tāpēc katram īsteni ticīgajam ir gan tiesības, gan pienākums tādus aplaupīt un paverdzināt. Un katrs musulmanis, kas ies bojā šajā cīņā, taisnā ceļā nonāks paradīzē."

-     Stemfordi ir cīnījušies pret tirāniju, fanātismu un patvaļu divos pasaules karos, Sirils lepni turpināja. Pavisam nesen mans vecākais dēls Roberts tika nogalināts Afganistānas kalnos, bandītu gūstā, pēc briesmīgas spīdzināšanas. Flote mani izsēdināja krastā kā vecu kraķi, tomēr, dieva vārds, es vēl labprāt pacīnītos ar tiem nolādētajiem slepkavām.

Pirms Sirila apstiprināšanas "Zelta Zoss" kapteiņa amatā Hektors paskaidroja, kāda būs viņa slepenā loma un ar to saistītās briesmas. Sirils ar prieku pieņēma šo uzdevumu. Viņam iedalīja desmit Cross Bow apsardzes firmas darbiniekus ar flotes pieredzi apmācībai komandas locekļu pienākumos. "Zoss" mašīntelpa un komandtiltiņš bija aprīkoti ar vismūsdienīgākajām elektroniskajām ierīcēm, kas ļaus tik nelielai komandai lieliski tikt galā ar kuģa vadību.

Arī Deivs Imbiss bija uz "Zelta Zoss" klāja un uzraudzīja pēdējos sagatavošanās darbus lielgabalu uzstādīšanu apslēptajās pozīcijās un kravas tilpņu telpu pārkārtošanu trīs amfībiju bruņutransportieru ievietošanai.

"Zelta Zoss" bija noenkurota vienā no tālākajiem ostas baseiniem, un Padijs ar saviem vīriem bija nodrošinājis visstingrāko slepenību. Kuģa priekšgala tornis bija pārklāts ar milzīgiem brezenta aizsegiem, kas paslēpa skatienam visus notiekošos darbus. Lielgabalus, amfībijas un citus slepenos materiālus piegādāja naktīs ar zemas platformas kravas mašīnām, ievīstītus maskējošas melnas plastmasas plēves kārtās.

Kad darbs uz kuģa jau tuvojās noslēgumam un dzīvojamās telpas bija gatavas ceļotāju uzņemšanai, Padijs O'Kvinns ieradās Taipejā. Dažu turpmāko dienu laikā viņam sekoja pirmie četrdesmit kaujas vienības vīri nelielās grupās, izlikdamies par tūristiem. Viņu vidū bija tehniķi, kas rīkosies ar mūsdienīgajām elektroniskajām noklausīšanās ierīcēm un novērošanas videokamerām. Pēc tam sekoja kareivji, kas apkalpos Bushmaster lielgabalus, un divpadsmit vīri amfībiju vadītāji un komandu locekļi. Triju kaujas mašīnu komandiera pienākumus Padijs bija uzticējis kādam atvaļinātam virsniekam, kurš bija dienējis armijā Padija vadībā. Viņa vārds bija Sems Hanters, un viņam bija liela pieredze ar kaujas amfībijām.

Pēdējā, bet nebūt ne mazsvarīgākā šajā grupā bija Nastja Voronova. Hektors un Heizela aizbrauca ar nomātu auto uz viesnīcu pretī krievietei un Padijam, lai aizvestu tos uz kuģubūvētavu. Pirmoreiz tiekoties, abas sievietes ar aizdomām uzlūkoja viena otru, sajutušās kā sāncenses. Heizela uzreiz nojauta, ka šī ārzemniece ir īsta mežonīga kaķene aiz graciozās un daiļās ārienes slēpjas graujošs, pirmatnējs spēks un niknums. Savukārt Nastja nebija radusi dalīt ar kādu savu skaistumkaralienes godu, ko bija pieradusi baudīt ikvienā sabiedrībā.

Heizela un Nastja sēdēja blakus nomātā auto aizmugures sēdeklī un piesardzīgi sarunājās. Kamēr viņi ostā gaidīja prāmi, kas aizvedīs līdz "Zoss" noenkurošanās vietai, Heizela paaicināja Hektoru sāņus un iečukstēja viņam ausī: Padijs un krieviete jau ir ieķērušies viens otrā kā divi bebri pavasarī.

-     Mīļais dies'! Kā tu to zini? Vai viņa tev teica?

-    Tur nekas nav jāsaka, muļķīt! Iekāre spraucas ārā pa visām porām un apņem abus kā apelsīnu ziedu saldā smarža. Vai tu nepamanīji?

-     Pamanīju, bet jocīgā kārtā man šķita, ka tā tiešām ir apelsīnu ziedu smarža. Hektors iesmējās. Uzzinot, ka Nastjai ir tuvas attiecības ar Padiju, Heizela atmaiga pret svešinieci. Tagad, būdama droša, ka neparasti pievilcīgā jaunā sieviete neapdraud viņas vīru, Krosas kundze bija gatava ar to sadraudzēties.

P

adija vienības dalībniekiem vispirms bija jāpierod pie kuģa milzīgā izmēra. Kravas klājs bija piecu futbola laukumu garumā. Nokļuvuši slepenajā sektorā, kas bija ierīkots pārbūvētajā kravas tilpnē nr. 1, viņi ieraudzīja savstarpēji savienotu nodalījumu un tērauda tuneļu labirintu. Tuneļi bija vāji apgaismoti, smacīgi, šauri un tik zemi, ka garāka auguma cilvēkam bija jāpieliecas. Tajos nebija nekādu orientieru, tāpēc viegli varēja apmaldīties. Piemēram, lai no pulcēšanās laukuma otrajā līmenī nokļūtu uz komandtiltiņa, bija jākāpj vertikāli deviņdesmit pēdu augstumā klaustrofobiski šaurā tuneli, kur trūka gaisa un katrā līmenī bija redzamas pilnīgi vienādas izejas lūkas. Līdz ar to vīri ieradās komandtiltiņa līmenī apjukuši un aizelsušies.

Hektors pavēlēja būvniekiem ierīkot labāku apgaismojumu un ventilāciju. Tāpat viņš lika skaidri apzīmēt visu tuneļu iekšpusi, izmantojot katram līmenim citu krāsu. Pēc tam viņš pievērsa uzmanību lūkām. Saskaņā ar sākotnējo projektu tās no iekšpuses varēja atvērt, atskrūvējot divus noslēgšanas rokturus. Tas bija pārāk ilgi un trokšņaini un noteikti brīdinātu ienaidniekus par viņu klātbūtni. Hektors izgudroja jaunu sistēmu. Lūku eņģes aprīkoja ar atsperēm, un, ar vienu āmura sitienu izsitot bloķējošo tapu, lūka ar lielu spēku plaši atsprāga vaļā un uzbrucēji varēja uzreiz mesties ārā, pārsteidzot iespējamos pretiniekus nesagatavotus.

Kad "Zoss" bija gatava doties uz Abū Zaru, visi vīri jau bija pilnībā apguvuši kuģa ģeogrāfiju. Tikko viņi bija nonākuši pietiekami tālu no krasta, Hektors pavēlēja kapteinim Stemfordam laist kuģi dreifā. Kamēr tas gausi šūpojās zemajos, eļļainajos viļņos, Sems Hanters un viņa amfībiju komandu vīri sakāpa mašīnās un vadītāji iedarbināja motorus. Tad no kuģa dzīlēs paslēptā štāba vadības pults atvēra lūkas virs kaujas mašīnām un hidrauliskais

ceļamkrāns uzcēla pirmo amfībiju uz galvenā klāja, aiznesa līdz bortam un nolaida pār to.

Amfībijas jaudīgie dīzeļmotori ierēcās, un tā aiztraucās uz priekšu ar Semu tornītī, atbrīvojot vietu pārējām. Citu pēc cita visus trīs peldošos tankus nolaida pār kuģa bortu. Tie ar skaļu šļakstu iekrita ūdenī un uz mirkli nogrima zem tā virsmas, bet tad strauji uzpeldēja, saceļot baltu putu šļakatas. Vienotā ierindā visi trīs smagnējie braucamrīki apmeta loku apkārt "Zosij" un atgriezās pie borta, kur celtnis tos atkal uzcēla uz kravas klāja. Kad pēdējais no tiem bija novietots zem klāja un kārtīgi piestiprināts, lūka virs tiem aizvērās. Ceļamkrānus ar eņģu palīdzību varēja neuzkrītoši novietot guļus uz kravas klāja līdz nākamajai lietošanas reizei. Četras turpmākās dienas šī apmācību procedūra tika veikta vairākas reizes dienā. Pirms atgriešanās uz kuģa šāvējiem amfībiju tornīšos bija iespēja iemēģināt smagos ložmetējus uz peldošiem mērķiem no dažādiem attālumiem.

Kad kuģis atradās simt piecdesmit jūdzes no Taivānas krasta un radara ekrānā nebija redzams neviens cits kuģis, Hektors pavēlēja izmēģināt lielgabalus, kas bija paslēpti uz ieroču klāja zem komandtiltiņa. Pēc viņa komandas lielgabalnieki atvēra tērauda durvis, aiz kurām bija paslēptas ieroču pozīcijas. Durvis uz eņģēm atvērās, atklājot skatam abus Bushmaster lielgabalus, kuru garie stobri bija draudīgi pavērsti uz priekšu.

Lielgabali bija pielādēti ar gaisā uzsprāgstošiem šķembu lādiņiem. Katrā no tiem bija paslēptas tūkstošiem tērauda lodīšu. Katra lādiņa priekšgalā uzstādīto laika mehānismu lielgabalnieks elektroniski ieprogrammēja ar iebūvētu datoru atbilstoši vajadzīgajam attālumam. Lielgabalnieks ar optisko tēmēkli sameklēja mērķi un nospieda iedarbināšanas rokturi. Dators uzsāka nepārtrauktus mērķa attāluma aprēķinus, vienlaikus nosūtot so informāciju uz lādiņa degli. Kad lielgabalnieks atlaida iedarbina šanas rokturi, attālums tika fiksēts un tajā pašā mirkli lielgabals izšāva. Lādiņš gaisā uzsprāga tieši virs mērķa.

Hektors, Padijs un abas sievietes no komandtiltiņa vēroja, kā kuģa komandas vīri sviež pār bortu tukšas degvielas mucas, kas kalpos par mērķiem. Abi lielgabali pēc kārtas raidīja pār mucām katrs piecu lādiņu zalvi. Skats bija satriecošs. Lidojošu volframa lodīšu mākonis sacēla uz jūras virsmas milzīgu putu un šļakatu torni, apberot mucas un to apkārtni trīsdesmit jardu attālumā ar blīvu lidojoša metāla krusu. Kad šļakatas norima, uz ūdens virsmas bija palikuši tikai vilnīši.

-      Lai dieviņš nogrābstās! Padijs iesaucās. Nevaru vien sagaidīt, kad varēsim ar to apstrādāt Ādama kaujas laivas.

-     Varētu teikt, ka mēs jau esam gandrīz gatavi doties ciemos uz Gandangas līci, Hektors ieminējās.

-     Tev ir nolāpīta taisnība! Padijs smaidīdams piekrita.

-     Padijs tiešām teica "nolāpīta", Heizela iesmējās, piebikstot Hektoram. Vai esi ievērojis, ka Padijs nekad nelamājas Nastjas klātbūtnē? Tu varētu no viņa pamācīties labu uzvedību, manu zēn. Padijs šķita pagalam apjucis. Līdz pat šim brīdim viņš bija pārliecināts, ka tikko uzplaukušās romantiskās attiecības ar krievu daiļavu ir augstākās pakāpes kara noslēpums. Stāvot viņam līdzās, Nastja saglabāja vēsu un neizdibināmu sejas izteiksmi.

H

eizelai un Nastjai nācās pavadīt ilgas stundas kopā kuģa īpašnieku apartamentos zem komandtiltiņa, uzlabojot dubultnieces izskata līdzību. Heizela apgrieza un ieveidoja Nastjas matus savā iecienītajā stilā.

-     Kā tu tik labi proti rīkoties ar šķērēm? Nastja brīnījās, aplūkodama sevi spogulī.

-      Kādu laiku biju spiesta pati sev kārtot matus. Redzot Nastjas izbrīnu, Heizela paskaidroja: Es biju trūcīga. Nebija naudas pat ēšanai, kur nu vēl frizētavai.

-     Tas ir muļķīgi! Ar tādu izskatu nav jācieš trūkums, nekad.

-     Varbūt es biju pārāk izvēlīga.

-      Pārāk izvēlīga ari muļķīgi, Nastja visgudri pamācīja. Kad frizūra bija kārtībā, Heizela atvēra lielos kosmētikas skapīšus abās pusēs spogulim un ķērās pie darba. Nastjas atturība pagaisa, un viņa ķiķināja kā skolniece, vērodama spoguli savu pārvērtību. Pēc tam abas sievietes pievērsās piemērotu tērpu izvēlei. Nastja bija sajūsmā, ieraugot Heizelas plašā sienas skapja saturu. Tā bija īsta bagātību krātuve, pilna ar zīdu, satinu un mežģīnēm. Protams, viņām abām bija līdzīgi apģērbu un apavu izmēri Nastja bija īpaši izraudzīta šādas līdzības dēļ. Chanel un Hermes kurpes gandrīz tikpat labi piegulēja Nastjas kā pašas Heizelas kājām.

Kad dubultniece bija pienācīgi saposta, viņas devās atrādīties vīriešiem. Nastja soļoja pa atpūtas salonu lepnā gaitā, ko savulaik apguvusi modeles karjeras laikā, un ar atbilstoši nicīgu izteiksmi glītajā sejā. Hektors un Padijs, atlaidusies atzveltnes krēslos ar viskija glāzēm rokā, sajūsmā aplaudēja, bet Heizela vēroja pašas veidoto tēlu ar radītājas lepnumu.

Nastjas uzdevuma izpildei bija nepieciešams arī atdarināt Heizelas izturēšanos: stāju ar lepni paceltu galvu un izteiksmīgos roku žestus. Jaunā krieviete, apveltīta ar iedzimtu aktrises talantu, ātri iejutās lomā. Visbeidzot Heizela mēģināja uzlabot Nastjas runas veidu. Tas izrādījās bezcerīgs pasākums. Pēc Specnaz mācībām Nastja gluži labi prata angļu valodu, ja neskaita dažus sīkus trūkumus. Vārdu kārtība bieži bija nepareiza, bet izrunā allaž iezagās mīkstie līdzskaņi.

Nastja parasti nebija pārāk runīga, bet retajās reizēs, kad nācās atvērt muti, viņa labprāt lietoja teicienu "laipni lūdzam", un Heizelai bija grūti apspiest smieklus, dzirdot nopietni un pārliecināti izrunātu "ļaipni lūdzam".

Līdzīga nelaime bija arī ar vārdu "labi", kas no krievu skaistules lepni uzmestajām lūpām skanēja kā "ļābi". Beidzot viņi nolēma, ka Nastjai būs jātur mute ciet visā pirātu gūsta laikā. Par laimi, šāds noteikums dubultnieci pārāk neapgrūtinās, jo Nastja pēc dabas nebija pļāpīga un klusuma režīmā jutās vislabāk.

Lai gādātu, ka Ādams pavisam noteikti uzbruks kuģim, bija jāiestāsta viņam, ka Heizela un Hektors būs uz kuģa klāja. Bija jāļauj AI Jazeera ziņu dienestam nofilmēt viņus uz kuģa, kad tas ieradās piekrastes dabasgāzes termināli. Ari pēc termināļa atstāšanas Hektoram būs jāpaliek uz kuģa, lai komandētu operāciju "Lamposs". Taču, kad viņš mēģināja pierunāt Heizelu atstāt kuģi un patverties kādā drošā vietā, kur Ādama ļaudis netiktu klāt, kamēr viņas lomu spēlētu Nastja Voronova, viņa vārdi Heizelai bija tikpat vienaldzīgi kā sīkas lietus lāses granīta obeliskam Kleopatras adatai.

-     Beidz runāt muļķības, Hektor Kros, viņa vēsi atteica.

Hektors nedrīkstēja krist pirātu gūstā, kad tie uzkāps uz

kuģa. Viņš nevarētu vadīt operāciju "Lamposs", saslēgts ķēdēs un ieslodzīts bruņotu bandītu uzraudzībā. Tāpēc arī viņam bija vajadzīgs aizstājējs dubultnieks. Padija vienības vīru vidū vairāki bija piemēroti šai lomai vismaz pēc izskata tumšmataini un atlētiski. Turklāt varēja paļauties uz to, ka arābiem gandrīz visi baltādainie izskatās līdzīgi, tāpat kā tiem arābi. Kad pirāti sagūstīs Hektora dubultnieku, viņi to var piekaut, tāpēc Padijs ieteica izvēlēties Vincentu Vudvordu sīkstu vīru, kas spēj paciest skarbu apiešanos. Padijs ieminējās Vincentam labi vismaz tas, ka atšķirībā no Nastjas viņam, nonākot gūstā, nav jābaidās no izvarošanas. Vincents labprāt bija ar mieru par desmit tūkstoš dolāru piemaksu uz laiku stāties Hektora vietā.

Bet tad pēkšņi, pirms operācijas paša sākuma, Heizelai uzmācās sirdsapziņas pārmetumi par Nastjas sūtīšanu naidnieka zobos viņas vietā. Abas sievietes bija sadraudzējušās. Heizela uzticēja savas raizes Padijam.

-    Man ir patiesi un no sirds žēl katru arābu, kas mēģinās ielīst Nastjas bikšelēs bez viņas piekrišanas un sadarbības, Padijs smaidot atbildēja. Heizelai ar to nepietika, un viņa uzstāja, ka nopietni jāizrunājas ar Nastju, atklājot visas kārtis. Viņi visi satikās kuģa īpašnieku luksuskajītes viesistabā. Heizela visos sīkumos izstāstīja par briesmām, kas draudēs Nastjai pirātu gūstā. Viņa izteica cieņu un sirsnīgo labvēlību, ko sajutusi pret Nastju, un piedāvāja iespēju atteikties no uzdevuma. Nastja to visu noklausījās klusēdama, daiļa un neizprotama, uzmanīgi vērodama Heizelu.

Kad Heizela bija beigusi runāt, Nastja jautāja: Tad jau simt tūkst6š dolārus jūs man nemaksāsiet?

-     Nē, nē, Heizela atbildēja. Tas nebūtu godīgi pret tevi, Nastja. Ņemot vērā, ka tu esi gatava riskēt ar dzīvību manis dēļ, es labprāt maksātu vismaz divtik.

Nastjas sejā parādījās smaida atblāzma. Mēs visi zinām, ka šie ļaudis nemēģinās mani nogalināt, lai ko es tiem nodarītu, kamēr vien domās, ka es tiešām esmu tu. Da vai ņetl

-     Mēs domājam, ka nogalināt nemēģinās. Viņiem vajadzīga izpirkuma maksa. Taču viņi var mēģināt tevi sāpināt. Pazemot, izvarot.

-     Nu ko, ļaipni ļudzam mēģināt, Anastasija Voronova paziņoja, pieliekot punktu sarunai par šo tēmu.

Pēc trim dienām "Zelta Zoss" iebrauca Omānas līcī un devās uz Hormuza šauruma pusi un ieeju Persijas līcī. Tikko viņi bija pienākuši pietiekami tuvu krastam, viņiem pretī atlidoja korporācijas Bannock Oil helikopters. Tas bija liels Sikorski modelis ar divdesmit sešām pasažieru vietām, kas bija iegādāts Puntlendā zaudētā vecā krievu MIL-26 vietā. Tas nogādāja Padija vīrus krastā treniņnometnē attālā Abū Zaras tuksneša nostūrī, kur pārējie kaujas vienības dalībnieki jau intensīvi gatavojās Puntlendas desanta operācijai. Atbrīvojusies no slepenajiem komandas locekļiem, "Zelta Zoss" devās uz dabasgāzes termināli uzņemt kravu.

K

orporācijas Bannock Oil sabiedrisko attiecību direktors uzaicināja AlJazeera televīziju atsūtīt filmēšanas grupu uz jauno dabasgāzes termināli Līča piekrastes ūdeņos Abū Zaras emirāta teritorijā iemūžināt "Zelta Zoss" pirmo braucienu. TV ļaudis ar sajūsmu piekrita, un Bērts Simpsons nodeva viņu rīcībā Sikorski helikopteru. Tas sagaidīja Al Jazeera filmēšanas grupu, ierodoties Sidi el Razigā, un aizveda pretī "Zelta Zosij", kad tā devās caur Hormuza šaurumu. No putna lidojuma kuģis izskatījās tiešām iespaidīgs. Ar tukšām gāzes tilpnēm tas slējās visā augstumā virs ūdens kā varens tērauda kalns. TV ļaudis bija ļoti apmierināti ar uzņemto materiālu.

Kad "Zoss" noenkurojās gāzes terminālī, uz tās klāja ieradās dažādas apsveicēju delegācijas. Arī visi pārējie Vidējo Austrumu ziņu mediji bija atsūtījuši žurnālistus atspoguļot šo notikumu. Kad tie visi jau bija projām, ieradās pats emīrs ar savu pavadoņu svītu, kuru vidū bija daudzi valdības ministri. Par godu šim augstajam viesim Heizela bija sarīkojusi karalisku banketu.

Uz "Zelta Zoss" kravas klāja bija uzcelta liela beduīnu telts, un pats klājs bija izklāts ar daudzkrāsainiem turku paklājiem. Emīrs, viņa trīs grezniem dārgakmeņiem rotātās sievas un visi pārējie viesi sēdēja uz zīda spilveniem, baudot mielastu, ko bija pagatavojis visā arābu pasaulē slavenākais šefpavārs ar piecdesmit palīgiem. Stīgu instrumentu ansamblis klusināti spēlēja tradicionālo mūziku. Ārlietu ministrs bija viens no emīra jaunākajiem brāļiem. Būdams Oksfordas Universitātes absolvents, viņš skaisti izkoptā angļu valodā teica runu, slavējot korporācijas Bannock Oil labās īpašības un svarīgo lomu emirāta dabas resursu apguvē.

Pēc tam Heizela uzrunāja augstos viesus. Viņa pastāstīja svarīgāko par "Zelta Zosi" un tās kravas ietilpību. Viņa pieminēja izmaksas un plānošanu, kas bija nepieciešama kuģa būvei un nolaišanai ūdenī, kā arī tā nozīmi Abū Zaras emirāta attīstībā.

Viņa paskaidroja, ka kuģis ir pārāk liels, lai izbrauktu caur Suecas kanālu, un tāpēc pirmajā braucienā tas virzīsies gar Āfrikas kontinenta austrumu krastu un ap Labās Cerības ragu. Pēc tam tas dosies uz ziemeļiem pa Atlantijas okeānu līdz Brestas ostai Francijā izkraut gāzes kravu. Heizela pastāstīja viesiem, ka, pēc viņas aprēķiniem, brauciens sāksies pēc piecpadsmit dienām. Viņa piebilda, ka šis būs ļoti svarīgs notikums Bannock Oil vēsturē, tāpēc viņa kopā ar dzīvesbiedru Hektoru Krosu piedalīsies braucienā līdz pat Keiptaunai Āfrikas dienvidos.

Paslēpušies telts tālākajā galā, operatori nemanāmi filmēja visu ceremoniju. Štābā kuģa dzīlēs Padijs un Nastja vēroja notiekošo novērošanas kameru videoekrānos, un Nastja lieliski atdarināja katru Heizelas kustību un žestu.

Pēc piecām dienām Hektors un Heizela kopā ar Nastju un Padiju štābā vēroja Al Jazeera TV kanālā septiņas minūtes ilgu sižetu par visiem "Zelta Zoss" pirmā brauciena svarīgākajiem punktiem. Milzīgais kuģis jūrā izskatījās iespaidīgi, un Heizelas runas fragmentos bija pavēstīta visa svarīgākā informācija kuģa un tā kravas lielā vērtība, tā plānotais maršruts apkārt Āfrikai, paredzamais brauciena sākuma datums, kā arī apliecinājums, ka pati Heizela un viņas vīrs būs uz kuģa ceļojuma pirmajā posmā līdz pat Keiptaunai. Kad ziņu sižets beidzās, Hektors paraudzījās uz Padiju.

-     Nu, ko teiksi?

-     Manuprāt, Krosas kundzei vajadzētu filmēties, īrs atbildēja. Viņa mierīgi izkonkurētu Nikolu Kidmenu, pavisam droši.

-     Paldies, Padij, Heizela smaidīdama atbildēja. Tā ir liela uzslava no tāda sieviešu pazinēja puses. Tu domā, ka Ādams uzķersies?

-     Kā zivs uz makšķeres un muša uz mušpapīra, bez mazākajām šaubām.

-     Vai ir kāda atšķirība, kā uzķeras zivs un muša? Nastja apjautājās.

-      Nekādas atšķirības, tieši tāpat, Hektors paskaidroja, un Nastja pievērsa Padijam nožēlas pilnu skatienu.

-     Kāpēc tik daudz vārdu tev vienmēr jālieto?

Heizela pasmaidīja, redzot, kā Nastja jau tagad uzņemas noteicošo lomu šajās attiecībās.

T

agad ar pilnu gāzes kravu, zemu iegrimusi ūdenī, "Zoss" uzņēma kursu atpakaļ caur Hormuza šaurumu, lai it kā sāktu pirmo posmu ceļā uz Franciju. Tikko kuģis vairs nebija saredzams no krasta, Sikorski helikopters sāka pievest Padija vīrus no tuksneša nometnes un izsēdināt uz kravas klāja. Tūlīt pēc ierašanās visiem izsniedza ieročus un aprīkojumu. Katrs kaujinieks bija bruņots ar Beretta 9 mm automātisko pistoli un Beretta SC 70/90 automātisko šauteni. Katram izsniedza bruņutērpu un kompaktu īsviļņu Falcon kaujas rāciju. Tie vienības dalībnieki, kas bija atceļojuši ar kuģi no Taipejas, sāka intensīvi apmācīt jaunpienācējus, un tie ātri apguva slepeno tuneļu izvietojumu un ātru, klusu, nemanāmu nokļūšanu pa tiem jebkurā kuģa nostūrī. Vīri vingrinājās iekāpšanā amfībijās un izkāpšanā no tām. Kuģis dreifēja, un amfībijas atkal nolaida pār bortu, tikai šoreiz ar desanta vienībām pilnā sastāvā, pēc tam kaujas mašīnas atkal iecēla un novietoja zem klājiem.

Vīri bija lieliskā fiziskā formā, un Padijs gādāja, lai viņi to uzturētu arī turpmāk, izmantojot plašo kravas klāju par treniņu laukumu. Katram vienības dalībniekam bija divreiz dienā jānoskrien divdesmit apļi ap klāju, kamēr Hektors un Padijs sekoja tiem cieši pa pēdām, uzmundrinot un dzenot uz priekšu. Padijs sadalīja vienību desmit vīru komandās, kam bija jāsacenšas savā starpā šaušanas turnīros un trokšņainās regbija spēlēs. Padijs katru dienu rīkoja stafetes skrējienu pa kāpnēm tērauda tuneļos no kravas tilpnes apakšējā līmeņa līdz komandtiltiņam un atpakaļ. Viņš uzņēma laiku ar hronometru, un Heizela katru dienu piešķīra ātrākajai komandai tūkstoš dolāru balvu. Viņa kopā ar Nastju veidoja sieviešu komandu un, par lielu sarūgtinājumu vīriešiem, trīs dienas pēc kārtas uzrādīja labākos individuālos laikus.

"Zelta Zoss" vēl atradās sešsimt jūras jūdzes no Lielā Āfrikas raga, kad aizrautīgas regbija spēles vidū atskanēja sirēnu signāls "kaujas gatavībā". Visi steigšus metās projām no klāja. Hektors un Heizela dažu minūšu laikā sasniedza komandtiltiņu.

-      Kas noticis? Hektors noprasīja kapteinim Stemfordam.

-     Mums ir radara kontakts četrdesmit divu jūdžu attālumā, divdesmit septiņu grādu virzienā. Izskatās pēc lēna lidaparāta, visticamāk vieglais helikopters. Tas virzās uz mūsu pusi.

-    Droši vien tas jau pamanījis arī mūs savā radarā, Hektors nosprieda. Mēs esam pietiekami liels mērķis. Tādu nevar palaist garām. Siril, saglabājiet, lūdzu, to pašu kursu un ātrumu. Tad viņš pievērsās Heizelai. Ja tas ir tas, ko mēs domājam, tad varbūt mums vajadzētu parādīties uz klāja.

-     Vai tas nav jādara mūsu dubultniekiem?

-     Nē, jo varbūt helikopterā būs Utmans Vadahs. Viņš uzreiz pamanītu atšķirību. Nāc, ejam! Viņi aizsteidzās uz tukšo galveno klāju un aizskrēja līdz pat kuģa priekšgalam. Tur atbalstījās pret margām un vēroja, kā debesīs pie rietumpuses apvāršņa parādās sīks punktiņš. Tas kļuva arvien lielāks, līdz pārvērtās par Bell Ranger helikopteru. Viņi raudzījās uz to. Stāvēdams aiz Heizelas muguras, Hektors apskāva viņu ap vidukli un iesmējās, kad viņa sāka dungot dziesmas melodiju no filmas "Titāniks" My Heart Will Go On. Viņi atdarināja di Kaprio un Vinsletas slaveno ainu divus mīlētājus stāvam bojāejai nolemtā kuģa priekšgalā.

Hektors bija licis nokrāsot nelielu laukumu "Zoss" korpusa kuģa vidusdaļā ar sarkanu svina gruntējumu un piekārt pāri bortam virvju kāpnes ar strādnieku platformu tieši virs ūdens līmeņa, it kā vēl noritētu korpusa krāsošana. Šāds nevīžīgi pamests aprīkojums ir gluži kā skaidrs uzaicinājums svešiniekiem kāpt uz kuģa. Helikoptera pilots noteikti to pamanīs un ziņos Kamalam.

Helikopters nelielā augstumā vienreiz apmeta loku ap tankkuģi. Pilots tajā bija viens. Uz acīm viņam bija tumšas aizsargbrilles, bet sejas apakšdaļa aptīta ar arābu šalli. Heizela pamāja viņam ar roku. Pilots nepievērsa viņai uzmanību, pagrieza lidaparātu atpakaļ un aizlidoja, ātri pazūdot skatienam. Padijs un Deivs Imbiss gaidīja uz komandtiltiņa.

-      Viss skaidrs. Pavisam noteikti tie bija viņi un arī galvenie spēki ir kaut kur tuvumā, Hektors paziņoja. Šis helikopters vienā paņēmienā turp un atpakaļ var nolidot ne vairāk par simt piecdesmit jūdzēm. Jau pēc nepilnas pusotras stundas tas nolaidīsies uz pirātu bāzes kuģa klāja. Viņš jau bija kaujas gatavībā, prāts darbojās asi kā lāzera stars. No šī brīža personālam aizliegts iziet uz galvenā klāja. Visiem jāatgriežas savās telpās slepenajā nodalījumā un jāpaliek tur līdz ienaidnieka nākamajam gājienam. Apslēptās lūkas jāaizver un jāpārbauda. Visu laiku jāievēro režīms "klusums uz kuģa". Mēs ar Heizelu pārvāksimies no luksuskajītes uz mazo kajīti, kas atrodas uz amfībiju klāja. Nastja un Vincents apmetīsies apartamentos mūsu vietā.

-     Es tikai ceru, ka, iekārtojušies tur, viņi nesāks atdarināt jūs itin visā, Padijs drūmi norūca.

-     Tu vari novērot viņus ar guļamistabas videokameras palīdzību, Hektors ieteica, un Padijs domīgi pamāja ar galvu. Lai gan viņš bija īsts džentlmenis, kas neatļautos izspiegot mīļoto sievieti, tomēr mazliet vēlāk, gluži nejauši, pārbaudot īpašnieku luksuskajītē uzstādītās kameras funkcijas, viņš noskatījās Nastjas un Vincenta Vudvorda sarunu, iekārtojoties jaunajā mājvietā. Nastja draudīgā tonī paskaidroja Vincentam:

-    Vincent Vudvord, ja tu domā, ka mēs tagad dzīvosim kā vīrs un sieva, es pateikšu O'Kvinna kungam un viņš tevi nositīs, bet

vispirms es noraušu tās mantiņas tev starp kājām un sabāzīšu degunā.

Padijs no sirds nopriecājās, dzirdot šādus uzticības apliecinājumus no mīļotās sievietes mutes.

Ā

dama tēvocis Kamals Tipū Tips, stāvēdams sagūstīta un pēdu gara Taivānas tralera stūrmaņa kabīnē, vēroja izlūkošanas helikoptera atgriešanos, lidojot zemu virs viļņu galotnēm. Viņš pagrieza tralera priekšgalu pretī vieglajam vējiņam, lai lidaparātam būtu vieglāk nosēsties. Tralerim bija noņemts masts un lielākā daļa virsbūves, gan lai atvieglotu helikoptera kustību, gan arī lai samazinātu mērķi citu kuģu radara ekrānos. Stūrmaņa kabīnes priekšā uz klāja bija ierīkota koka nolaišanās platforma. Arī šis materiāls bija izvēlēts, lai samazinātu radara atbalsis. Tagad Bell Ranger apstājās virs tās, tad pamazām laidās zemāk, līdz viegli un līgani nosēdās uz platformas. Komandas vīri izskrēja ar virvēm rokās, lai nostiprinātu lidaparātu.

Kamals atzinīgi pamāja ar galvu. Pilots bija irānis, kas bija izgājis savas valsts gaisa karaspēka apmācību un ar lielu sajūsmu pieteicies islāma svētajā karā pret bezdievjiem. Tikko helikopters bija nostiprināts, viņš izslēdza motoru un izlēca uz tralera klāja. Skriedams uz stūrmaņa kabīni, pilots pa ceļam pastūma uz augšu brilles un notina šalli no sejas apakšdaļas.

-     Slava un pateicība Allāham un viņa augstajam pravietim, viņš sveica Kamalu.

-     Visa slava un pateicība viņiem, Kamals atsaucās. Kādi jaunumi, Mustafa, mans brāli?

-     Bezdievis nāk tev tieši rokās. Kuģis ir tikai simt piecpadsmit jūdzes mums priekšā un tuvojas ar ātrumu krietni virs divdesmit mezgliem.

-      Vai tu esi pārliecināts, ka tas ir tieši tas kuģis, ko mēs meklējam?

-      Neviens cits visos okeānos nevar būt tāds kā šis. Tas ir milzīgāks par kalnu, un arī nosaukums uzrakstīts priekšgalā un pakaļgalā. Tā ir "Zelta Zoss". Lai slava Allāham, viņa pravietim un visiem viņa svētajiem.

-     Visa slava un pielūgšana viņiem! Izstāsti visu, ko redzēji.

-    Uz komandtiltiņa bija saskatāmi tikai trīs vīri, bet uz priekšējā klāja bija vīrietis un sieviete. Tāda ar dzelteniem matiem, ne pārāk veca. Viņas seja un mati nebija apsegti.

-     Slava Allāham! Tā ir Benoku netikle! Un kāds bija vīrietis?

-     Gara auguma, tumšiem matiem. Viņš atklāti apkampās un mīlinājās ar sievieti uzvedās pavisam neķītri un bezkaunīgi.

-    Tas ir slepkava Hektors Kross! Šoreiz viņš neizbēgs no mūsu taisnīgajām dusmām. Tad Mustafa izstāstīja savus novērojumus par kuģa uzbūvi un iespējamiem vājajiem punktiem, neaizmirstot pieminēt tik ērti pāri bortam piekārtās kāpnes ar platformu.

-   Tūlīt pat jāziņo šeiham par šo lielo veiksmi, Kamals nosprieda, pagriezās pret elektronikas ierīču bloku stūrmaņa kabīnes dziļumā un ieslēdza satelīta tālruni. Pagāja kāds brīdis, līdz atbildētājs pāradresēja zvanu, bet tad beidzot atskanēja brāļadēla balss.

-     Kas zvana?

-     Es, Kamals. Sveicieni un Allāha svētība tev, varenais šeih!

-    Tev arī sveicieni un svētība, godātais tēvoci, Ādams atbildēja.

-     Mēs esam atraduši to, ko tu meklē, mans dārgais šeih. Tas nāk tev tieši rokās kopā ar tava un mana tēva slepkavu.

-     Kā tu vari tik droši zināt, ka tas cūka Kross ir uz kuģa? Ādams uzstājīgi noprasīja.

-     Mustafa redzēja viņu uz klāja kopā ar to padauzu, lai slava Allāham.

-    Visa slava Allāham un viņa pravietim. Bet vai viņš nekļūdās? Vai tas tiešām ir Benoku sievišķis? Vai droši zini?

-     Jā, pavisam droši, mans šeih. Viņas galva nebija apsegta. Viņai bija dzelteni mati. Tā ir viņa! Kuģis ir pilns ar kravu un zemu iegrimis ūdenī. Krava ir gandrīz tikpat vērta kā pats kuģis. Stulbie bezdievju jūrnieki atstājuši virvju trepes karājamies pāri bortam. Kuģi ieņemt būs pavisam viegli, mans cienītais un mīļotais brāļadēl un šeih.

-     Ja tev tas izdosies, tēvoci, mēs abi kļūsim ļoti bagāti. Kad tu sasniegsi šo dārgo balvu?

-     Tas virzās mums tieši pretī ar divdesmit mezglu ātrumu. Ja Allāhsbūs labvēlīgs, mēs būsim tam līdzās pēc nepilnām piecām stundām. Jau rīt ap rītausmu kuģis ar visu kravu būs tavās rokās. Asinsatriebības parāds būs nokārtots pilnībā. Arī es, tāpat kā tu, sēroju par sava tēva un tava vectēva nāvi.

-     Lai Allāhs un viņa pravietis Muhameds svētī šo mūsu pasākumu, godātais tēvoci. Tikai gādā, lai to Krosu ar viņa mauku atved pie manis dzīvus. Es gribu aprunāties ar viņiem, pirms viņi mirs.

V

ienīgās skaņas štābā, "Zelta Zoss" slepenajā sektorā, bija jūras viļņu klusā skalošanās gar kuģa sāniem, gāzes sūkņu dunoņa un sēkšana blakus esošajās tilpnēs un elektroniskā aprīkojuma klusā dūkoņa. Hektors, Padijs un Deivids Imbiss sēdēja pie garā galda pretī datoru ekrāniem. Tariks bija pastūmis krēslu atpakaļ un sakrustojis rokas uz krūtīm. Viņi klusēja, tikai paretam čukstus pārmijot kādu vārdu. Heizela bija saritinājusies uz šaurā polsterētā sola telpas dziļumā, apmetuši ap pleciem segu. Viņa bija aizmigusi. Galvenais apgaismojums telpā bija daudzo novērošanas videoekrānu spīdums. Pulkstenis pie sienas virs tiem rādīja desmit minūtes pirms pusnakts. Katrā slēptajā kamerā iebūvētais infrasarkanais sensors uztvēra ikvienas dzīvas būtnes kustību uz kuģa. Pamanot to, sensori automātiski ieslēdza kameras un uzreiz ārpus kārtas parādīja attēlu ekrānos. Pašlaik vienā ekrānā bija redzams komandtiltiņš un Sirils Stemfords, kas nemierīgi soļoja šurpu turpu, raudzīdamies ārā, tumsā, pāri kuģa priekšgalam. Blakusekrānā divi komandas locekļi sēdēja ēdamtelpā, dzēra kafiju un smēķēja cigaretes. Kādā citā ekrānā attēls pēkšņi pārslēdzās uz kuģa īpašnieku apartamentu guļamistabu. Telpa bija tumša, bet kamera darbojās infrasarkanajā režīmā. Attēls ekrānā bija melnbalts. Nastja Voronova nometa segu un piecēlās. Viņai mugurā bija tumšs kombinezons. Kamēr viņa šķērsoja telpu, dodoties uz vannasistabu, aizmugurē varēja pamanīt Vincentu. Viņš viens gulēja uz dīvāna pie sienas.

-    Nav par ko uztraukties, Padij, Hektors nomurmināja. Nastja iegāja vannasistabā un aizvēra durvis. Šajā vannasistabā kamera bija izslēgta pēc Heizelas rīkojuma. Tas atgādina TV realitātes šovus, tādus kā "Lielais brālis", Hektors nodomāja, tikpat garlaicīgi. Padijs aizvēra acis un nolaida galvu uz sakrustotām rokām uz galda sev priekšā. Hektors piecēlās un izstaipījās. Aizgāja ieliet krūzē melnu kafiju no termosa un atkal atgriezās pie galda.

-    Nav vairs ilgi jāgaida. Es gandrīz varu tos saost, viņš klusi pačukstēja Padijam. Tas atvēra acis, pamāja ar galvu un atkal nolaida pieri uz galda. Hektors paraudzījās atpakaļ uz Heizelu, un, it kā sajutusi viņa skatienu, sieviete atvēra acis un uzsmaidīja viņam. Tad viņa pagriezās uz otra sāna un sakārtoja spilvenu zem galvas. Ekrānā, lepnajā guļamistabā, atvērās vannasistabas durvis un Nastja atgriezās karaliski platajā gultā. Pārvilkusi segu pār galvu, viņa pazuda skatienam.

-     Vai viņa vienmēr guļ kā kurmis alā? Hektors apjautājās.

-      Nebāz degunu, kur nevajag, Kros, Padijs atbildēja tēlotā sašutumā. Hektors pasmaidīja un sāka vērot pulksteņa sarkanā sekunžu rādītāja neapturamo riņķošanu apkārt ciparnīcai. Bija jau piecpadsmit minūtes pāri pusnaktij. Tad pēkšņi izgaismojās viens no tumšajiem ekrāniem bloka tālākajā galā. Tajā parādījās tankkuģa galvenā kravas klāja infrasarkanais attēls. Hektors izslējās krēslā, garlaikotā sejas izteiksme pazuda, acis vērīgi piemiedzās, un lūpas apņēmīgi sakniebās. Kamera, kas atradās pakaļgala torņa virsotnē, bija fiksējusi dzīvu būtņu kustību, taču priekšējā klāja attēls bija tāls, melnbalts un tumšs.

-     Deiv! Hektors klusi uzsauca. Pietuvini ceturtās kameras attēlu! Kustība pie kreisā borta margām. Deivs Imbiss samirkšķināja miegainās acis un noklabināja datora taustiņus, dodot komandu kameras vadībai. Viņš pietuvināja klāja attēlu. Tagad varēja redzēt tiltiņu, pie kura bija piestiprinātas virvju kāpnes ar krāsotāja platformu. Pēkšņi parādījās kāds vīrs, iznākot no slēptuves aiz trošu vinčas. Viņš bija ģērbies viscaur melnā un aptinis seju ar šalli. Pagriezis galvu, viņš paraudzījās atpakaļ. Laikam viņš deva zīmi vai pavēli, jo uzreiz vesela virkne līdzīgi ģērbušos stāvu sāka rāpties pāri margām un metās skriet pa klāju uz pakaļgala torņa pusi. Visiem rokās bija ieroči.

-     Briesmonis ir klāt, Hektors klusi paziņoja. Padijs, Tariks un Heizela pielēca kājās, pieskrēja pie galda un klusēdami raudzījās ekrānā. Hektors nospieda Falcon rācijas izsaukuma pogu.

-     Komandtiltiņ! Kross izsauc! viņš ierunājās mikrofonā, un vienā no videoekrāniem varēja redzēt, kā Sirils Stemfords pieceļas no kapteiņa krēsla un pasniedzas pēc rācijas.

-     Kros! Stemfords klausās.

-      Viņi ir uz klāja, Hektors paziņoja, joprojām vērodams ekrānu. Jau piecpadsmit, bet ik brīdi vēl kāds rāpjas augšā pa trepēm. Man sāk sajukt skaits. Neizrādiet nekādu reakciju. Viņiem jādomā, ka uzbrukums izdevies pilnīgi negaidīts. Šī pavēle bija lieka, jo Stemfords ar savu komandu bija mācībās daudzreiz izspēlējis šo situāciju.

-     Sapratu, viņš atbildēja. Minimāla pretošanās un atr.i padošanās.

-      Tāds ir tas līdzeklis, Siril, Hektors piekrita un mainīja rācijas frekvenci. Citā ekrānā Nastja izlīda no segas apakšas, piecēlās sēdus un pasniedzās pēc rācijas.

-     Voronova.

-     Pirāti ir uz klāja. Būs tavā kajītē jau pēc dažām minūtēm. Neieslēdz gaismu. Sauc Vincentu gultā blakus. Ātri!

-     Ļabi!

-     Atceries, nevajag pretoties.

-     Ļabi! viņa atbildēja, un Hektors atkal pārslēdza frekvenci. Viņš uzsmaidīja Padijam.

-     Tava draudzene gan ir īsta pļāpa, vai ne?

-    Tas ir viens no viņas daudzajiem tikumiem, Padijs nopietni atbildēja. Tad viņi atkal pievērsa visu uzmanību videoekrāniem, kas strauji izgaismojās cits pēc cita, sekojot pirātiem, kas pa pakaļgala torņa kāpnēm steidzās uz komandtiltiņa pusi. Pieci vīri iebruka komandas telpās. Abus kafijas dzērējus notrieca uz grīdas ar šauteņu laižu sitieniem, bet pārējos norāva no guļamajām lāviņām, nospieda uz ceļiem un sasēja rokas priekšā ar neilona trošu auklām. Cita pirātu grupa iebruka komandtiltiņa telpā, skaļi izkliedzot draudus un pavēles arābu valodā.

Sirils Stemfords pielēca kājās un skrēja tiem pretī, saukdams: Kas jūs, ellē, tādi? Te nedrīkst nākt. Ejiet prom, sasodīts! Prom! Viens no pirātiem ar AK-47 notrieca kapteini uz grīdas, kur viņam uzklupa divi citi un sasēja rokas ar neilona auklām. Tāds pats liktenis piemeklēja arī stūrmani un radistu. Kāds pirāts ātri piegāja pie vadības kontroles un apturēja motorus.

-    Kuģa apstāšanās ceļš būs vismaz desmit jūdzes, viņš paziņoja arābu valodā, noņemdams no sejas masku Viņa vaibsti bija bargi un valdonīgi, bārda iesirma.

-      Tas ir Kamals Tipū Tips! Tariks iesaucās, raudzīdamies ekrānā. Ādama tēvocis un pirātu flotiles komandieris. Es viņu pazītu visur.

-     Mēs jau viņu gaidījām, Hektors atbildēja. Mani uztrauc tikai Utmans Vadahs. Viņš vienīgais no šīs bandas sapratīs, ka Nastja nav Heizela un Vincents nav Hektors. Skaties uzmanīgi, vai viņš neparādās.

Ekrānā Kamals turpināja izrīkot savus vīrus: Sameklējiet Benoku mauku un kristieti slepkavu. Viņi noteikti būs kādā no kajītēm uz nākamā klāja zem mums. Sagūstiet viņus, bet neievainojiet. Ja jums ir dārga pašu dzīvība, tad gādājiet, lai viņi paliek dzīvi. Pieci vīri aizsteidzās izpildīt pavēli. Kamals pagriezās pret palikušajiem.

-     Sadalieties grupās pa pieci. Izklīstiet un pārmeklējiet visu kuģi. Pārliecinieties, ka nekur nepaliek paslēpušies bezdievju komandas locekļi! Štāba videoekrānos viņi vēroja pirātu plosīšanos uz kuģa. Ja kādas durvis bija aizslēgtas, viņi tās izgāza no eņģēm. Glābšanas vestu skapīšiem un krājumu glabāšanas tvertnēm norāva durvis. Kajīšu aizslēgtos skapīšus apšaudīja ar automātu kārtām. Komandas guļamtelpā virs kādas lāviņas pie sienas bija piekārts krucifikss. Pirāti smiedamies norāva to un iesvieda tualetes podā.

Tikmēr vīri, kurus Kamals bija sūtījis uz luksuskajīti, bija izgāzuši durvis ar spērieniem un šauteņu laidņu sitieniem. Viņi iebrāzās lepnajos apartamentos un trokšņaini izvandīja visas telpas. Neprātīgā niknumā viņi postīja mēbeles un rotājumus, līdz beidzot ieklupa guļamistabā, kur Nastja un Vincents bija iespiedušies stūrī, izlikdamies pārbijušies līdz nāvei. Tāpat kā pārējos, viņus izrāva no slēptuves un sasēja viņiem rokas. Pēc tam viņiem lika notupties uz grīdas dzīvojamās istabas vidū. Divi arābi nostājās blakus, pavērsuši automātus pret viņu galvām, bet viens aizsteidzās uz komandtiltiņu lepni ziņot Kamalam.

-    Godātais princi, ar lielu prieku varam paziņot jums, ka esam sagūstījuši jūsu svētītā tēva slepkavu un viņa netikli. Lai visa pateicība un slava Allāham un viņa pravietim! Kamals uzmeta skatienu vadības panelim, lai pārliecinātos, ka kuģis dreifē, viegli šūpojoties ar sāniem pret vēju, tad paziņoja: Es iešu lejā apskatīt gūstekņus. Iegājis kuģa īpašnieku luksuskajītē, viņš uzreiz piegāja pie Vincenta Vudvorda un iespēra tam pa seju.

-      Tu esi tas lops, kas nogalināja manu tēvu un trīs manus brāļus. Kad nonāksim krastā, tu mirsi tik lēnā un mokošā nāvē, ka beigu beigās smilkstēsi kā kucēns, lūgdamies atbrīvošanu no ciešanām. Kamals brīvi runāja angliski, tikai ar stipru akcentu. Spēriens bija salauzis Vincentam degunu, un asinis tievā strūkliņā tecēja pār lūpām un pilēja no neskūtā zoda. Vincents, neizrādīdams satraukumu, mierīgi raudzījās uz Kamalu. Tas pirātu vadoni vēl vairāk nokaitināja. Viņš iekliedza Vincentam tieši sejā: Tagad tu klusē, bet drīz kvieksi kā cūka, sajutis karsta dzelzs iesma dūrienu pakaļā. Viņš atkal spēra gūsteknim pa seju, bet Vincents nolieca galvu un spēriens trāpīja pa pieri. Atstājis viņu, Kamals piegāja un nostājās pie ceļos tupošās Nastjas. Sagrābis saujā biezos, gaišos matus, viņš atlieca atpakaļ sievietes galvu. Ieskatījās viņas sejā. Viņa paša seja zvēroja atriebīgā priekā. Heizela štābā vēroja, kā sāk piepildīties viņas ļaunākās aizdomas. Viņa satvēra Hektora roku un spēcīgi sapurināja.

-     Mums tas jāizbeidz! Viņš nogalinās Nastju, viņa izdvesa.

-      Nē! Nenogalinās. Viņš pārāk baidās no Ādama, Hektors viņu mierināja. Heizela apklusa un vairs neiebilda, tomēr uztraukumā arvien ciešāk saspieda vīra roku, vērodama, kā Kamals pieliecas, lai ieskatītos Nastjai sejā.

-     Viņai ir zilas acis, viņš arābu valodā paziņoja. Sātana acis! Tā bija viena no pazīmēm, tomēr žēl, ka šeit nav Utmana Vadaha, kas varētu droši atpazīt šo cūku.

Štābā Hektors pamāja ar galvu un drūmi pasmaidīja.

-     Galvenā problēma atrisināta, viņš paziņoja sievai. Utmans nav iebrucēju vidū. Neviens no pirātiem uz kuģa nepazīst mūs pēc izskata.

-    Kā mēs varam zināt, ka šie Kamala bandīti nav mūs redzējuši televīzijā vai avīžu bildēs? Heizela bažīgi iejautājās.

-    Par to nav ko raizēties. Televīziju Puntlendā nerāda, un nav arī preses angļu valodā. Ādams Tipū Tips stingri, ar nāvessoda draudiem kontrolē visus vietējos medijus.

Viņi vēroja, kā Kamals iespļauj Nastjas augšup vērstajā sejā.

-     Cik viņa nekaunīga, kuce tāda! Šķiet, dažiem mūsu vīriem vajadzētu pārmācīt šo velna mātīti ar saviem pīķiem. Pirāti, to dzirdot, priecīgi sarosījās un pienāca tuvāk, lai ielūkotos Nastjas sejā. Viņa atbildēja ar tik ledainu skatienu, ka tie uzreiz nodūra acis un atkāpās.

-    Netīrā mauķele! Kamals sniedzās ar plaukstu pie gūsteknes sejas, lai pagrūstu viņu. Zibenīgi, kā krokodils no upes uzklūp briedim, kas atnācis padzerties, Nastja paliecās uz priekšu un iecirta zobus vīrieša plaukstā. Kamals iegaudojās izbīlī un sāpēs. Ar brīvo roku viņš iecirta pļauku sievietei sejā, pūlēdamies atbrīvoties.

-     Indīgā kuce! Laid vaļā, vai es tevi nošaušu!

Nastja pasmaidīja caur sakostajiem zobiem, un pretinieka asinis, sajaukušās ar siekalām, plūda pār viņas zodu. Kamals pacēla brīvo roku nākamajam sitienam, bet tad pēkšņi ievainotā roka izspruka brīvībā; viņš sagrīļojies atrāvās, spiežot to pie krūtīm, un šausmās paraudzījās uz plaukstu. Mazajam pirkstiņam trūka divu augšējo falangu. Sieviete bija tās nokodusi.

-     Ak tu govs! Cūku mātīte! viņš šņukstēja. Netīrais kustonis! Nastja atvēra muti un izspļāva pirkstu uzbrucējam pie kājām. Viņa atkal uzsmaidīja, atsedzot asinīm notraipītos zobus.

-     Viņa ir īsts elles izdzimums. Kamals atkāpās. Nogaliniet viņu! Nocērtiet galvu un izbarojiet to suņiem. Divi pirāti izvilka dunčus, bet Kamals savaldījās un pēdējā brīdī apturēja tos. Pagaidiet! Nē, nenogaliniet, viņš pikti nošņācās. Šeihs pavēlējis atvest šo pie viņa dzīvu. Sāpēs saviebies, viņš noņēma no kakla šalli un aptina ap pirksta stumbeni. Pagaidām nenonāvēsim šo izdzimumu, bet es viņu sodīšu un pazemošu. Jūs, vīri, velciet lozes, un uzvarētājs varēs apstrādāt viņu pa suņu

modei. Bet vispirms man jārunā ar šeihu. Ieslēdziet slepkavu Krosu atsevišķā kajītē. Nostādiet piecus vīrus sargāt sievišķi. Man tūlīt atkal jāiedarbina kuģis un jāmaina kurss uz Gandangas līci. Kamals pagriezās, piespiedis sakropļoto roku pie krūtīm, un izgāja no luksuskajltes, lai atgrieztos uz komandtiltiņa. Viņš soļoja gausi un neveikli kā sirmgalvis.

Štābā visi, aizgrābtībā noskatījušies nežēlīgo epizodi, uzreiz nespēja atgūties un atraut skatienus no ekrāna. Tad Hektors pārtrauca klusumu.

-    Minimāla pretošanās un ātra padošanās, viņš klusi atkārtoja Nastjai doto rīkojumu. Vai vajadzēja teikt krieviski, lai viņa saprastu, kā tev šķiet, Padij?

-     Liec mieru nabaga meitenei! Viņa taču bija ļoti savaldīga. Neko daudz nevar pārmest. Mīļo pasaulīt, viņa taču nokoda tikai pirkstu.

-    Manuprāt, viņa bija lieliska, Heizela dziļā apbrīnā noteica. Varbūt mazliet nepaklausīga, pārkāpjot tavu pavēli, tomēr lieliska.

-    Tas vēl nebija nekas. Jums vajadzētu redzēt, kā ir, kad viņa sadusmojas pa īstam. Man šķiet, ka viņā noteikti ir īru asinis, Padijs lepni paziņoja.

K

amals sēdēja kapteiņa krēslā uz "Zelta Zoss" komandtiltiņa.

Saviebis seju sāpju grimasē un saudzīgi turēdams savainoto roku, viņš pavēlēja atvest Sirilu Stemfordu.

-    Tagad es atbrīvošu tev rokas, viņš paziņoja Sirilam. Ja mēģināsi bēgt, tevi piekaus. Tu paklausīsi manām pavēlēm. Vadīsi kuģi, kur un kā es likšu. Vai saprati?

-     Ja atsiesiet man rokas, es vadīšu kuģi, Sirils piekrita. Kamals ar galvas mājienu pavēlēja vienam no saviem vīriem pārgriezt neilona auklu ap kapteiņa plaukstu locītavām. Sirils piegāja pie vadības konsoles un iedarbināja motorus. Tad viņš paraudzījās uz Kamalu. Sakiet, kādu kursu noteikt.

-     Kurss ir divi astoņi pieci grādi pēc kompasa, Kamals nosauca. Sirils to apstiprināja un ievadīja navigācijas datorā. Viņš uzstādīja motoriem 120 apgriezienus minūtē. "Zoss" sāka lēni un cēli griezties pa kreisi norādītajā virzienā. Kamals ieskatījās kompasā, tad pamāja vienam no saviem vīriem un uzsita knipi ar veselās rokas pirkstiem. Tas paklausīgi pasniedza portatīvu satelīta tālruni. Kamals nospieda dažas pogas, un uzreiz atsaucās pats Ādams.

-     Mēs esam sagrābuši kuģi, varenais šeih! Kamals piecēlās un pārgāja kreisā borta pusē, kur bija labāka uztveršana.

-     Visa pateicība un slava Allāham! Ādams priekā iesaucās. Un kas ir ar Benoku mauku un ļaundari Krosu?

-     Viņi ir saņemti gūstā. Vedu viņus pie tevis kopā ar kuģi, mans kungs un pavēlniek.

-     Es tevi bagātīgi apbalvošu, tēvoci, prasi, ko vien vēlies.

-     Es gribētu izlūgties kādu labvēlību, dižais vadoni.

-     Saki, un es to piešķiršu.

-     Tā Benoku mauka ir īsta velna mātīte, briesmone ar elles asinssuņa dvēseli. Viņa man nokoda pirkstu! Ādams skaļi iesmējās, bet Kamals lielā sašutumā pacēla balsi: Manu šeih, es gribu viņu sodīt. Gribu pazemot šo sievišķi, tāpat kā viņa pazemoja mani visu manu vīru priekšā. Ādams pārstāja smieties.

-    Tēvoci, es jau daudzreiz esmu teicis, ka tikai man ir tiesības sodīt šo sievieti! Es ar tādu baudu ikreiz apdomāju, kā labāk viņu nogalināt. Pašlaik es nevaru izšķirties, kas būtu labāk medīt viņu ar suņiem vai piesiet aiz rokām un kājām pie divām smagajām mašīnām. Kad tās lēnām sāktu braukt uz abām pusēm, viņu sarautu gabalos kā ceptu cāli. Ādams klusi iesmējās, to iztēlojoties. Tu varēsi to visu vērot, sēdēdams man līdzās.

-    Tas tiešām būs aizraujošs un jautrs skats, Kamals piekrita. Es nelūdzu atļauju nogalināt šo sievieti. Gribu tikai viņu sodīt. Gribu ļaut saviem vīriem papriecāties ar viņu. Es pats visu laiku būšu līdzās un raudzīšos, lai tie pārāk neaizraujas un nenodara ko lieku.

-    Kāpēc tu pats nevēlies izbaudīt viņas labumus? Ādams ķircinoši iejautājās, un Kamals nodrebēja, to iztēlojoties. Brāļadēls lieliski zināja, ka tēvocim vislabāk patīk mazi zēni, un jau no domas vien par pieskaršanos draudīgajam sievišķim savainotais pirksts iesāpējās vēl vairāk, apslāpējot pat niecīgākās iekāres atliekas, ko Kamals varētu sajust pret sievieti.

-    Tas ir zem mana goda, pavēlniek. Tad jau es labāk izdrāztu netīru cūku.

-     Lai notiek, godātais tēvoci. Lai tavi vīri apstrādā viņu abos caurumos gan priekšējā, gan pakaļējā. Taču tev uzreiz viss jāpārtrauc, ja viņa sāks stipri asiņot.

-     Pazemīgi pateicos, augstsirdīgais šeih un pavēlniek.

K

o, pie velna, Kamals tagad sadomājis? Hektors skaļi nobrīnījās, redzot, kā izgaismojas viens no ekrāniem komandtiltiņa sānos. Štābā nebija iespējams noklausīties pirātu vadoņa sarunu ar Ādamu. Kamēr viņi vēroja, Kamals atkal uzrunāja Sirilu Stemfordu:

-     Es atstāšu četrus vīrus, kas vēros katru tavu kustību. Tu nedrīksti mainīt ne ātrumu, ne kursu. Ne tu, ne tavas komandas locekļi nedrīkst pieskarties elektroniskajām ierīcēm, lai mēģinātu nosūtīt kādu ziņu. Vai saprati?

-      Sapratu, Sirils drūmi atbildēja. Hektors štābā atzinīgi pamāja ar galvu.

-     Malacis, Siril. Vismaz kāds uz šī kuģa klausa manām pavēlēm. Viņi vēroja, kā Kamals sasauc kopā pārējos vīrus un ved tos uz kuģa īpašnieku apartamentiem vienu klāju zemāk. Visi smējās un sarunājās priecīgā satraukumā. Kad vīri bija sanākuši dzīvojamā istabā, Kamals apsēdās vienā no lielajiem ādas klubkrēsliem un nobēra rīkojumus saviem padotajiem. Tie no blakus esošās ēdamistabas atvilka galdu un novietoja vadoņa priekšā kajītes vidū. Kad viss bija iekārtots pēc viņa prāta, Kamals deva nākamo rīkojumu, un četri vīri devās uz guļamistabu, kur Nastja vēl joprojām tupēja uz ceļiem telpas vidū. Sargi piesardzīgi vēroja gūstekni. Viņi redzēja, kā Kamals zaudēja pirkstu. Piesprauduši pie šautenēm durkļus, viņi turējās drošā attālumā no sievietes, lai gan viņas rokas bija sasietas priekšā.

Kamals pavēlēja atvest šo mauku pie viņa, atsūtītie vīri paziņoja sargiem, kas šķita atviegloti. Divi arābi piegāja pie Nastjas un pēc komandas sagrāba viņu aiz rokām un piecēla kājās. Tad kopā ar viņu ieskrēja dzīvojamā istabā un uzcēla sievieti uz galda telpas vidū. Neatlaižot vaļā viņas rokas, kaujinieki noguldīja gūstekni uz muguras tā, lai kājas karājas pāri galda galam. Kamēr viņi to turēja, pienāca vēl viens pirāts ar līku dunci labajā rokā. Aizbāzis divus pirkstus aiz sievietes melnā kombinezona kakla izgriezuma un turēdams audumu tālāk no ādas, viņš pabāza apakšā asmens smaili un pārgrieza tērpu līdz pat kājstarpei.

Tad viņš norāva kombinezonu, atstājot sievieti kailu guļam uz galda. Viņas rokas vēl aizvien bija sasietas ķermeņa priekšā ar zaļu neilona auklu. Vērotāji štābā kuģa dzīlēs saspringtā klusumā raudzījās ekrānā notiekošajā.

Kamals klubkrēslā paliecās uz priekšu, glaudīdams sprogaino bārdu un ar sajūsmu vērodams Nastjas sagatavošanu sodam. Laiku pa laikam viņš deva kādu rīkojumu, un padotie uzreiz paklausīja. Griestu lampas gaismā Nastjas ķermenis izskatījās bāls, bet slaids un muskuļains. Mati apņēma seju pinkainā mudžeklī, lūpas bija pietūkušas, un vienu aci pēc Kamala sitiena rotāja aizpampis milzu zilums. Viņa šķita tik jauna, trausla un neizsargāta rupjo vīru bara priekšā. Tie visi smējās un jokoja savā starpā, viņas kailuma uzbudināti. Tas, kurš bija pārgriezis apģērbu, pasniedzās un saspieda gūsteknes krūti, pēc tam pagrozīja krūtsgalu un pavilka to uz āru, ciktāl ļāva ādas elastība. Pārējie skaļi ierēcās smieklos un cits pēc cita sāka spaidīt un knaibīt viņas krūtis. Viņi priekā auroja, redzot, cik rāmi guļ upuris divu sargu ciešajā tvērienā. Mocītāji ķēmojās, ākstījās un uzkūdīja cits citu, sacenzdamies savās izdarībās. Viens saspieda krūtsgalu ar netīrajiem nagiem. Ieknieba tik stipri, ka no brūces izspiedās asiņu lāsīte. Un, par lielu prieku saviem biedriem, nolaizīja asinis no pirkstiem. Tad kāds cits pasniedzās pie kaunuma apmatojuma un sagrāba pirkstos zeltainās cirtas. Ar nežēlīgu rāvienu viņš izplēsa šķipsnu un paostīja kā puķu pušķīti. Tad ļāva ari pārējiem nobaudīt aromātu. Nastja pat nepakustējās un neiekliedzās.

-     Viņa tā prot, Padijs čukstēja. Ar pašhipnozi. Nomākt sāpes.

-     Tas ir drausmīgi, Heizela sašuta. Ar to es nebiju rēķinājusies. Es esmu vainīga pie tā.

-     Nē! Hektors iebilda. Tu ne. Pie visa vainojami Kamals un Ādams. Bet atmaksas brīdis vairs nav tālu.

Pēc strupas Kamala pavēles vīri, kas bija sapulcējušies ap Nastju, atkāpās, tad Kamals paliecās uz priekšu un parādīja savainoto roku.

-      Klausies manī, kristiešu mauka. Es tevi sodīšu par to, ko tu man nodarīji. Tagad visi mani vīri pēc kārtas apstrādās tavu nešķīsto miesu un piepumpēs to pilnu ar krietnu musulmaņu sēklu. Tu mirksi asinīs, netikle. Raudāsi un lūgsies žēlastību, netīrā cūka. Nastja neskatījās uz runātāju. Sievietes acis raudzījās kaut kur tālumā, sejas izteiksme bija rāma, un šķita, ka viņa ir iegrimusi domās.

-    Viņa gatavojas rīkoties, Padijs bijīgi čukstēja. Ekrānā varēja redzēt, kā Kamals sāk zaudēt savaldīšanos, upura atsvešinātā miera aizkaitināts. Viņš pievērsa saviem padotajiem niknumā zvērojošu skatienu.

-     Kurš no jums pirmais jās šo ķēvi? viņš noprasīja.

-     Beihass, lauva! tie iesaucās. Beihass ar vareno piķi. Viņš pirmais toreiz, Oāzē, ņēma priekšā šīs maukas meitu. Viņam arī pirmajam jānomēģina maukas māte. Viņi pastūma Beihasu uz priekšu. Tas smīkņādams atpogāja bikšu priekšu un izvilka milzīgu dzimumlocekli. Pastaipīja un paberzēja to, līdz loceklis kļuva stingrs un izstiepās visā garumā.

-      Turiet ciet to kuci, viņš pavēlēja pārējiem. Viņa kļūs vai traka no sajūsmas, kad sajutīs šo daiktu sevī. Atpletiet viņas kājas.,Vīri, kas stāvēja abās galda pusēs, rupji pavēra viņas gurnus, un Beihass nostājās starp tiem. Iespļāvis saujā, viņš iezieda locekļa galviņu ar siekalām.

-     Man tas jāpārtrauc, Heizela iesaucās. Mums jāiet iekšā un jāglābj viņa.

-    Pagaidi! Nedrīkst pārtraukt karu jau pie pirmajiem upuriem, Hektors aizrādīja.

-      Nastja nav nekāds kareivis. Heizela bija noskaitusies.

-     Ir gan, Padijs iebilda. Viņa tev nekad nepiedotu, ja tu tagad viņu izglābtu. Viņa ir īpaši apmācīta rīkoties šādos gadījumos. Tas ir viņas darbs. Viņas profesija. Skaties! Viņš norādīja uz ekrānu. Lauva Beihass berzēja ieziesto locekli pret sievietes kaunuma lūpām, mīņājās no vienas kājas uz otru, lai nostātos stingrāk, gatavojoties ietriekties viņas miesā. Pēkšņi Nastjas lokanais augums saliecās kā kabatas nazis. Viņa atbrīvoja kājas no abu arābu tvēriena ap potītēm. It kā viegli un bez piepūles viņa salieca ceļus atpakaļ pāri pleciem, bet tad ar milzīgu spēku trieca kājas uz priekšu, ka tās tikai uz mirkli pazibēja gaisā. Kailie papēži atsitās pret Baihasa kaunuma kaula pamatni. Mikrofonos bija skaidri dzirdams, kā salūst iegurņa kauls, pārplīstot pie simfīzes savienojuma divās daļās. Piebriedušais dzimumloceklis bija nokļuvis starp Nastjas papēžiem un paša iegurņa apmales kaulu aso malu. Sitiena spēks to sadragāja, un pārplīsa corpora cavernosa locekļa asiņu kambari, tā ka, gāžoties atpakaļ pret starpsienu, no locekļa spermas vietā izšļācās asinis. Beihass sāpēs iegaudojās, viņa ceļi saļodzījās, un viņš sabruka uz grīdas, piespiedis rokas pie sakropļotās kājstarpes.

Nastja atkal saliecās kā kabatas nazis, bet šoreiz ar kājām apķērās ap kaklu abiem vīriem, kas turēja viņas plecus piespiestus pie galda. Ar inerces palīdzību un garo, sportisko kāju spēku, vēzējot tās uz priekšu, viņa aizsvieda vīriešus pāri kajītei kā akmeņus no katapultas. Tie arī atsitās pret starpsienu. Pirmais ietriecās ar galvu, sadragājot galvaskausa priekšpusi. Otrs paguva pacelt roku, lai aizsargātu seju, taču elkonis uztvēra visu trieciena spēku un locītava saplaisāja. Viņš noripoja uz grīdas, vaimanādams un lūgdamies dieva žēlastību.

Nastja vēlreiz saliecās kā kabatas nazis, nolēca no galda un nostājās, lieliski noturot līdzsvaru. Viņa pieliecās pie gulošā līķa, ar sasietajām rokām izvilka tam no jostas dunci un apsviedās apkārt pretī pārējo sargu uzbrukumam. Pirmajam no tiem viņa iecirta asmeni vēderā, un, kad tas saliecās čokurā, lai neļautu iekšām izkrist no garās brūces, viņa iegāza ar dunča sudraba un degunradža raga spalu kā ar āmuru tam pa galvaskausa pamatni. Vīrietis bija miris, vēl pirms nokrita uz grīdas. Viens no pārējiem sargiem, Kamala nikno uzbļāvienu dzīts, bija pielavījies Nastjai no mugurpuses. Viņa pat nepagriezās pret to un raidīja atmugurisku spērienu ar papēdi, kas trāpīja pazodē, spēcīgi atgāžot galvu atpakaļ un sadragājot kakla skriemeļus, tā ka sargs saļima uz grīdas kā lupatu lelle. Viņa biedri grūstīdamies spraucās ārā pa durvīm, lai ātrāk tiktu projām no kajītes.

Sažņaugusi dunci sasietajās rokās, Nastja pārlēca pāri pirmajam līķim un devās uzbrukumā Kamalam. Viņš pamanīja naidnieces tuvošanos, pielēca no krēsla, pagriezās un metās bēgt. Viņš pēdējais no visiem izbēga pa durvīm. Tikko Kamals bija tās sasniedzis, Nastja paguva iedurt dunča smaili caur kombinezona piegulošajām biksēm viņa sēžamvietā. Atkal iegaudojies sāpēs un dusmās, pirātu vadonis metās ārā pa atvērtajām durvīm, un viens no viņa vīriem aizcirta tās aiz viņa. Nastja aizbīdīja durvju slēdzenes bultu, tad atgriezās salonā, graciozi kāpjot pāri līķiem, un apsēdās uz galda malas. Iespiedusi dunča spalu starp ceļiem, viņa aizbāza asmens smaili aiz auklām un, tikai vienreiz strauji paraujot uz augšu sasietās plaukstas, pārgrieza izturīgo neilonu. Kad auklas nokrita, viņa paberzēja to iespiestās rievas, tad piecēlās un devās tieši pie slēptās kameras. Nemaz nesamulstot, pilnīgi kaila viņa nostājās tās priekšā un paraudzījās augšup uz štābā, kuģa dzīlēs, sēdošajiem skatītājiem. Nastjas sejas izteiksme bija mierīga un neizdibināma. Tad viņa sazvērnieciski piemiedza vienu aci un pēkšņi pasmaidīja. Šis smaids bija tik rāms un eņģelisks, it kā viņai nebūtu nekā kopēja ar līķiem, kas mētājās pa visu kajīti kā prātā jukuša dārznieka izrautas nezāles.

Skatītāji noraudzījās, pārsteigumā sastinguši un mēmi. Beidzot Heizela atguva runas spējas.

-      Ko viņa tagad dara? viņa jautāja, kad Nastja pievērsās gaisa kondicionētāja regulēšanas panelim pie sienas blakus durvīm.

-    Ieslēdz viszemāko iespējamo temperatūru, Padijs paskaidroja.

-     Kāpēc tā? Heizela brīnījās.

-      Viņa ir ļoti tīrīga, Padijs lielā atzinībā paziņoja. Kā noprotu, viņa negrib, lai līķi sāk smirdēt, ja jau viņa būs spiesta uzturēties ar tiem vienā kajītē.

-     Bet man gandrīz uznāca nervu sabrukums, raizējoties par viņas drošību! Heizela atvieglojumā nervozi iesmējās. Viņa ir vienreizīga!

-Jā, tiešām, vai nav lieliska? Padijs piekrita. Es vēl nebiju īsti izlēmis, bet pēc šīs nelielās izrādes pavisam noteikti lūgšu viņu kļūt par manu sievu.

Nastja pagriezās no gaisa kondicionētāja paneļa un laiski aizsoļoja uz guļamistabas pusi, šūpojot sēžas apaļumus kā zīda spilventiņus, pilnus ar kustīgām čūskām.

-     Ak jēziņ! Kāds skaistums! Deivs Imbiss izdvesa pielūgsmes pilnā bijībā.

-     Pārāk liels skaistums tavām acīm, veco zēn, Padijs paziņoja. Turpmāk, skatoties uz viņu, esi tik labs un turi acis cieši aizvērtas.

Kad Nastja iegāja guļamistabā, viņas attēlu uztvēra nākamā kamera. Aizslēgusi aiz sevis durvis, viņa piegāja pie kosmētikas galdiņa. Apsēdusies spoguļa priekšā, viņa ar kādu no Heizelas sukām sakārtoja Kamala izjauktos matus. Tikusi galā ar frizūru, viņa aizpūderēja zilumus uz sejas, uzkrāsoja lūpas un iesmaržojās ar Heizelas Chanel smaržām. Nastja ar prieku izrādījās neredzamo skatītāju priekšā, labi zinādama, ka tie vēro katru viņas kustību. Tad viņa piecēlās un iegāja lielajā garderobes telpā kajītes tālākajā galā. Nesteidzīgi izskatījusi Heizelas apakšveļas plauktus, viņa beidzot izvēlējās Janet Reger komplektu biksītes un krūšturi no austeru krāsas zīda ar Venēcijas mežģīnēm. Pielikusi biksītes sev klāt, viņa pacēla skatienu un ielūkojās kamerā, pieliekusi uz sāniem zeltainām cirtām rotāto galvu, it kā gaidīdama apstiprinājumu savai izvēlei. Nedrīkstēja pārkāpt klusuma režīmu ar aplausiem, tomēr Deivs ielika mutē divus pirkstus un tikko dzirdami iesvilpās.

-    Lieliski! Es pati nebūtu varējusi izvēlēties vēl labāk, Heizela klusi nomurmināja. Un, it kā to dzirdēdama, Nastja atkal pasmaidīja.

V

iena no ierīcēm elektroniskās navigācijas sistēmā masta galā virs "Zelta Zoss" komandtiltiņa bija savienota ar štābu slepenajā zonā. Operators no slēptuves kuģa dzīlēs varēja novērot radaru un globālās pozicionēšanas sistēmu. Štābā visi tikpat labi zināja par kuģa brauciena norisi kā uz komandtiltiņa esošie.

Visā slepenajā nodalījumā valdīja saspringts noskaņojums. Vīri gandrīz nemaz nesarunājās, ja nu vienīgi skaļos čukstos. Galvenokārt visi pavadīja laiku, atkal un atkal pārbaudot un sagatavojot aprīkojumu, asināja kaujas nažu asmeņus, izlādēja munīcijas aptveres un nospodrināja un ieeļļoja katru patronu atsevišķi, lai tā labāk ieslīdētu stobrā, līdz spīdumam tīrīja šauteņu stobrus un regulēja mēlītes, līdz tās spēja darboties pēc tik viegla pieskāriena kā jaunas meitenes nopūta. Hektors un pārējie operācijas vadītāji neatstāja posteni štābā, modri vērojot navigācijas displejus un novērošanas videoekrānus.

Vincents Vudvords vēl joprojām bija ieslodzīts kādā no mazākajām kajītēm uz īpašnieku apartamentu klāja. Viņa rokas bija sasietas ar trošu auklām, un divi pamatīgi bruņoti sargi visu laiku sēdēja viņam pretī uz šaurās lāviņas, mērķēdami ar automātiem. Vēl trīs sargi stāvēja ārpusē pie durvīm. Kamals ieradās divreiz vienas dienas laikā izgāzt dusmas uz Vincentu. Vispirms spļāva tam sejā, piesaucot Allāha dusmas pār netīrā pagāna galvu par viņa tēva un brāļu slepkavībām, bet pēc tam atkal laida darbā zābakus, cenšoties trāpīt pa vēderu un kājstarpi. Vincents saliecās čokurā, lai pasargātu dzīvībai svarīgos orgānus, un vēlās no vienas puses uz otru, lai vājinātu sitienu spēku. Kad Kamals bija beidzot noguris, viņš paķēra automātu no sargiem, kas lielā jautrībā bija vērojuši šo izrādi, un pārmācīšanas noslēgumā pāris reižu iegāza gūsteknim ar tēraudā apdarināto ieroča laidi. Sitieni bija vērsti pret Vincenta galvu, taču sakropļotā roka pārāk stipri sāpēja un spēcīgi iebelzt neizdevās. Vincents viegli spēja atvairīt bīstamākos triecienus.

-     Vincents grūtā darbā nopelna savus desmit tūkstošus, secināja Deivids.

-   Manuprāt, viņam pienākas piemaksa par tik kaitīgiem darba apstākļiem, ieminējās Heizela, Kamala nežēlības satriekta.

-     Muļķības! iebilda Padijs. Vikam šāda neliela pakutināšana nav kaitīgāka par neglītas meičas buču. Bridi padomājis, viņš piebilda: Droši vien Viks labāk izvēlētos piekaušanu nekā randiņu ar neglīteni.

Ari Nastjas kajītes durvis sargāja pieci viri. Neviens no tiem neuzdrošinājās ieiet salonā, kur vēl joprojām gulēja viņu biedru līķi. Viņi bija aizslēguši durvis ar visdrošāko slēdzeni un aizkrāvuši tām priekšā smagas mēbeles, lai justos drošāk. Pirāti pat necentās slēpt bailes. Visu laiku turējās tik tālu no aizbarikādētajām durvīm, cik atļāva kajītes platība, un ne uz mirkli neatrāva skatienu no tām. Turot pirkstu uz šautenes gaiļa, viņi ik mirkli bija gatavi atraidīt nākamo baiso spērienu un sitienu vētru vai asu zobu kampienus.

Kamals iznāca no kajītes gaiteņa pretējā pusē, kur tikko bija iekaustījis Vincentu, un bargi uzklupa saviem padotajiem.

-     Jūs atstājāt savu drosmīgo biedru līķus tās velna mātītes midzenī? Vai esat zaudējuši godaprātu un cieņu pret likumiem? Viņi līdz saulrietam jāapglabā zemē vai jūrā. Tūlīt nesiet viņus ārā! Neviens pārāk nesteidzās pirmais spert kāju lepnajā kajītē, tomēr beidzot viņi saņēma drosmi, lai novāktu barikādi un mazliet pavērtu durvis. Piesardzīgi ielūkojušies un pārliecinājušies, ka Nastja neuzglūn, viņi zibenīgi visi kopā ieskrēja, sagrāba līķus aiz papēžiem un izvilka ārā. Tad steigšus aizslēdza durvis un atkal sakrāva tām priekšā mēbeles.

Tikmēr Nastja citā luksuskajītes telpā, ērti atlaidusies melnā teļādas klubkrēslā, mielojās ar šokolādes konfektēm no virtuvītes ledusskapī atrastās kastes un laiski šķirstīja kādu no modes žurnāliem, kas bija sakrauti kaudzītē uz kafijas galdiņa. Viņa tikai uz brīdi pacēla galvu, izdzirdot, kā arābi aizvāc savus miroņus no blakustelpas. Nastja bija ģērbusies eleganta piegriezuma bāli zaļās smalkas vilnas biksēs un košā Emilio Pucci krekliņā no Heizelas garderobes.

-     Šai dāmītei ir ekscentriska gaume, Deivids Imbiss ieminējās.

N

ovērošanas videoekrānos viņiem nācās noskatīties arī kādu nopietnāku atgadījumu. Pēc mirušo pārmešanas pār bortu īsā atvadu ceremonijā Kamals joprojām nevarēja rast mieru.' Viņš bija pasācis laiku pa laikam, gan dienā, gan naktī, atstāt komandtiltiņu. Kāds no viņa vietniekiem apsargāja Sirilu Stemfordu, kamēr Kamals ložņāja apkārt pa visu kuģi, pētīdams nodalījumu un dažādo līmeņu starpsienas. Šķiet, pirātu vadoni vajāja uzmācīga doma, ka viņš nav pamanījis kaut ko svarīgu.

Kad Kamals sāka ar dunci klauvēt pa kuģa korpusu dažādās vietās un ieklausīties skaņās, Hektoru pamazām pārņēma nemiers. īpašu uzmanību Kamals pievērsa līmenim zem komandtiltiņa, kur bija paslēpti Bushmaster lielgabali. Viņš to rūpīgi nopētīja, pat nokāpa uz kravas klāja, lai paraudzītos augšup uz kailo ārējo sienu, aiz kuras bija paslēpts ieroču klājs. Kad Kamals atgriezās uz komandtiltiņa, Hektors noklausījās viņa sarunu ar Sirilu Stemfordu par šo nodalījumu. Kā vienmēr, Sirilam bija gatava gluži ticama pasaciņa. Viņš apgalvoja, ka tur atrodas smalki mehānismi, kas darbina sūkņus kuģa dzīlēs. Šie sūkņi kontrolē gāzes temperatūru un sadalījumu kravas tvertnēs. Pārsniedzot noteiktu temperatūru, gāze kļūst tik nestabila, ka var pēkšņi uzsprāgt, iznīcinot visu kuģi. Sirils paskaidroja Kamalam, ka šos mehānismus no attāluma ar satelīta starpniecību vada tehniskie speciālisti Benoku korporācijas galvenajā birojā ASV. Pat viņš, kuģa kapteinis, nedrīkst ieiet šajā slepenajā teritorijā, kamēr kuģis atrodas jūrā.

Un kā vēl, Hektors piekrita. Viņa taču ir sametusies kopā ar Padiju, vai ne? Tādas izvēles priekšā nobāl visi ekscentriķi.

Tad jau šie ļaudis pamanīs mūsu kursa maiņu? Kamals gribēja zināt.

-     Vai tas jūs uztrauc, kapteini? Sirils atjautāja.

-     Nepavisam. Kamals smaidot papurināja galvu. Jau pēc dažām stundām mēs būsim drošībā teritoriālajos ūdeņos. Tad mums neko nevarēs padarīt.

Tomēr viņš turpināja okšķerēt, bāžot degunu katrā aizdomīgākā stūrī. Kādā pēcpusdienā viņš atrada lūku, kas veda uz apkopes tuneļiem, kas savienoja atsevišķās gāzes tilpnes. Tajos bija izvietoti milzīgie sūkņi, kas nodrošināja gāzes kravas cirkulāciju un dzesēšanu, pārvietojot to no vienas tvertnes uz citu, ja tas bija nepieciešams kuģa līdzsvara uzlabošanai un gaitas izlīdzināšanai.

Kad Taivānā pārbūvēja kuģa korpusu, lai atbrīvotu vietu slepenajam nodalījumam, nācās pārvietot piekļuves lūku no kuģa vidusdaļas uz pakaļgala torņa kreisā borta pusi. Tas bija neveikls un neveiksmīgs kompromiss, kas neizbēgami piesaistīja Kamala pieredzējuša jūrnieka uzmanību. Viņš atvēra lūku, nokāpa tuneļu labirintā zem gāzes glabāšanas tvertnēm un rūpīgi izpētīja to. Vērotāji štābā, tieši viņam virs galvas, bažīgi vēroja šo izlūkgājienu infrasarkano sensoru attēlā. Kādā brīdī Kamals uzsita ar dunča spalu pa kādu gāzes cauruli, un skaņa bija sadzirdama tik skaidri, it kā viņš atrastos vienā telpā ar novērotājiem. Viņi aizturēja elpu, līdz beidzot, visiem par lielu atvieglojumu, Kamals laikam nosprieda, ka šajā "Zelta Zoss" sektorā nav paslēpts nekas bīstams. Viņi dzirdēja pirātu vadoņa soļus uz tērauda pakāpieniem, kad tas pagāja tuvu garām štābam, kāpjot augšā uz kravas klāju.

K

uģis "Zelta Zoss" lepni virzījās uz priekšu pār mirdzošajiem tropiskajiem ūdeņiem, ar katru stundu arvien vairāk tuvojoties Āfrikas krastiem.

-      Vai mums ir aptuveni zināms, kad sasniegsim Gandangas līci? Heizela jautāja pie vakariņu galda ēdamtelpā.

-     Pēc GPS datiem, ierašanās laiks ir pulksten 9:00, ceturtdien, 14. datumā, tātad pēc trim dienām, Deivids atbildēja. Viņi ēda Kanādas bizoņa fileju ar kartupeļu čipsiem un kečupu. Hektors vienīgais bija izvēlējies ugunīgo jalapeno mērci. Lai gan viņi baudīja šo pieticīgo maltīti no plastmasas šķīvjiem un ar tādiem pašiem rīkiem, polistirola krūzītēs bija ieliets smalks Malconsorts burgundietis. Heizela to taupīja īpašiem gadījumiem un nosprieda, ka varbūt tāds jau ir pienācis. Hektors bijīgi nogaršoja vīnu.

-      Viens no retākajiem un debešķīgākajiem vīniem uz šīs zemes, viņš skumji noteica. Bet mēs to dzeram visnepiemērotākajos apstākļos uz šīs pašas zemes.

-      Ēdiet, dzeriet un līksmojieties, Padijs pamācīja. Jo rīt mēs jau…

-     Aizveries, Padij! Deivids steigšus apsauca viņu.

-Jo rīt mēs dzīvosim laimīgi? Heizela ieminējās, paceldama savu krūzīti. Labklājībā? Veselībā? Gūsim panākumus?

-     Jo rīt visi ļaunie mirs, Hektors paziņoja, un visi svinīgi iedzēra, izrādot pienācīgu cieņu šim tostam. Tikko viņi bija nolikuši krūzītes, no štāba satraukts atskrēja Tariks.

-     Hektor! Padij! Nāciet ātri!

-     Kas noticis, Tarik? Hektors noprasīja, pielēcis kājās.

-     Jauns radara kontakts. Mums tuvojas svešs kuģis. Ož pēc nepatikšanām. Pametuši ēdienu un pat Malconsorts vīnu, visi steidzās lejā pa kāpnēm uz apakšējo klāju un sastājās pie displeju ekrāniem. Kuģa radara dublējošajā ekrānā redzamais objekts bija spožs un skaidrs.

-      Liels kuģis, secināja Deivs. Paskatīsimies, kāds tam ātrums. Ātri veicis aprēķinus, viņš atlaidās krēslā. 43,6 mezgli. Tirdzniecības kuģi tā netērē degvielu. Tas ir karakuģis. Viņš ieskatījās pārējos instrumentos. Sirils uztur nemainīgu kursu un ātrumu.

-     Kā gan citādi! Hektors drūmi atbildēja. No tāda dzinējsuņa nav iespējams izbēgt. Es tikai ceru, ka tā nav ASV kavalērija, kas steidzas mūs glābt, izbradājot visu rožu dobi. Viņi bažīgi vēroja "Zoss" komunikāciju masta galā uzstādītās kameras pārraidītos attēlus. Svešais kuģis pie apvāršņa strauji tuvojās. Tas bija pelēks un askētisks, tik skarbs kā kara cirvja asmens.

No "Zelta Zoss" komandtiltiņa karakuģis vēl nebija saskatāms. Kamala rīcībā nebija tik augstu novietotas kameras, taču viņš vērīgi pētīja radara attēlu. Kad nekādu šaubu vairs nebija, viņš uzrunāja Sirilu Stemfordu.

-     Tu esi jeņķis, vai ne? viņš noprasīja. Sirils bija nācis no Dienvidu štatiem, no Meisonu-Diksonu dzimtas, tomēr nosprieda, ka nav īstais brīdis skaidrot atšķirību.

-    Jā, esmu amerikānis.

-     Tas svešais kuģis nāk mums tieši pretī. Tas noteikti ir bezdievju karakuģis angļu vai drīzāk amerikāņu. Tu runāsi ar viņiem. Sagrābis Sirila plecu, viņš pagrieza kapteini ar visu krēslu un draudīgi ieskatījās viņam sejā. Ja viņi gribēs uzkāpt uz kuģa un pārmeklēt to, tev viņi jāaptur. Man vienalga, kā, bet tev jāpierunā viņi doties projām. Vai saprati, skaidrs?

-     Sapratu, skaidrs, Sirils klusi atbildēja.

-    Ja viņu pārstāvji uzkāps uz mūsu kuģa, tu būsi līķis, pirms viņi ieradīsies. Kamals izvilka dunci un viegli iedūra Sirilam kaklā. No mazās brūcītes izspiedās koša asiņu lāse. Vai saproti, ka es nejokoju?

-     Saprotu, Sirils apstiprināja. Viņš palika nekustīgi stāvam, bet pavērsa skatienu sāņus un tikpat klusi piebilda: Svešais kuģis jau ir redzams.

Kamals aši pagriezās un paraudzījās pa labā borta logu. Pie apvāršņa bija skaidri saskatāma pretimbraucošā kuģa virsbūve, un tieši tajā brīdī "Zoss" radiosakaru telpā komandtiltiņa dziļumā iečerkstējās kara flotes kanāls 156,5 MHz frekvencē.

-    Kravas tankkuģi pie kreisā borta! Runā komandieris Robinss no Savienoto Valstu kara flotes eskadras mīnu kuģa "Manilas Līcis". Kāds kuģis jūs esat? Sirils paraudzījās uz Kamalu.

-     Vai atbildēt?

-    Jā. Taču atceries: ja kļūdīsies, mirsi pirmais.

Sirils pamāja ar galvu. Viņš devās cauri visai telpai uz radistu posteni un noņēma no āķa mikrofonu. Viņš nesteidzās. Negribēja izrādīties pārāk dedzīgs vai izdarīgs. Karakuģu kapteiņi ir pieraduši, ka tirdzniecības kuģu jūrnieki ir gausāki un slinkāki.

-    Sveicināti, "Manilas Līci"! Runā "Zelta Zoss". Kapteinis Stemfords. Ceļā no Sidi el Razigas Persijas līcī uz Džedu Saūda Arābijā. Sekoja ilgs klusuma brīdis, tad Robinss atkal ierunājās:

-     Kapteini Stemford, ser! Vai jūs gadījumā neesat Amerikas pilsonis?

-    Piķis un zēvele! Kā jūs uzminējāt? Sirils iesaucās, mazliet pārspīlējot savu akcentu. Sasodīti noteikti esmu amerikānis. Sirils Stemfords, bijušais ASV kara flotes līnijkreisera "Reno" komandieris. Flote mani norakstīja krastā kā vecu kraķi. Viņš klusi iesmējās. Karakuģis atkal brīdi klusēja.

-     Kāda ir kuģa pieraksta osta, un kas ir tā īpašnieks?

-     īpašnieks ir Bannock Cargoes, un pieraksta osta Taipeja.

-     Labi! Tas saskan. Kapteini Stemford, ser! Vai jūsu dēls gadījumā nebeidza Anapolisas Akadēmiju 1996. gadā?

-     Tieši tā, komandieri.

-     Vai viņa vārds ir Timotijs?

-Jūs sasodīti labi zināt, ka ne. Viņa vārds bija Bobijs. Un jūsu vārds ir Endijs. Jūs abi dienējāt uz viena kuģa. Bobijs vienreiz bija atvedis jūs ciemos pie mums uz bārbekjū. Vai esat aizmirsis?

-    Nē, ser. Atceros gluži labi. Tikai gribēju pārliecināties. Jūsu sieva cep lielisku ābolu pīrāgu.

-     Paldies. Viņa priecātos, to dzirdot, Endij. Bet diemžēl viņa jau četrus gadus ir mirusi.

-     Man ļoti žēl, ser.

-     Man arī, Endij.

Štābā Hektors klusi iesmējās. Kur tu, Padij, izraki šo vīru? Viņš ir īsts ģēnijs.

-     Ass prāts kā samuraju zobens, Padijs piekrita. Paskatīsimies, kā viņš tiks vaļā no pārbaudītājiem. Endijs Robinss neuzkrītoši atgriezās pie galvenā jautājuma.

-     Kapteini Stemford, vai jūs pilnībā pārvaldāt savu kuģi?

Sirils bezrūpīgi iesmējās. Es tā sasodīti ceru. No vecuma

plānprātības vēl neciešu par spīti kara flotes spriedumam.

-Ja jums vajadzīga palīdzība, ser, varu nosūtīt pie jums savu cilvēku grupu.

-     Ļoti laipni no jūsu puses, Endij, bet tā būtu lieka aizkavēšanās gan jums, gan mums. Varat man ticēt, ka tas nav nepieciešams. Viss tiek kontrolēts. Man ir ļoti stingrs grafiks.

Tomēr Endijs vēl neatlaidās. Vai jūs zināt, ka dodaties uz īpašas pirātu aktivitātes zonu Indijas okeānā? Tikai pirms piecām dienām pirāti Adenas līcī esot sagūstījuši kādu Japānas vaļu mednieku kuģi.

-    Esmu dzirdējis par to, Sirils apstiprināja. Taču mana kuģa īpašniekiem ir vienošanās ar Puntlendas valdību. Tā garantējusi mums brīvu kustību savos teritoriālajos ūdeņos. Tad jau būsim pietiekamā drošībā no uzbrukumiem.

-     Kapteini, vai jūs ticat pirātu solījumam?

-      Mana kuģa īpašnieki tic, Sirils atbildēja. Un man tas ir jāpieņem.

-     Tas ir jūsu pienākums, ser, Endijs Robinss negribīgi piekrita. Laimīgu ceļu, kapteini. Bet, pirms dodaties projām, sakiet, kā klājas manam senajam draugam Bobijam?

-     Viņu Afganistānā nonāvēja talibi, Endij.

-     Nelieši! Endijs klusi, bet nikni noteica.

Štābā visi noraudzījās, kā "Manilas Līcis" apgriežas pretējā virzienā un dodas projām. Hektors piecēlās un izstaipījās.

Redziet nu, dāma un kungi. Ceļš uz Gandangas līci ir brīvs, pateicoties kapteinim Sirilam Stemfordam. Iesim piebeigt Malconsorts pudeli, kamēr to nav atņēmuši pirāti.

V

S

eihs Ādams nolēma ņemt līdzi visus savus mājiniekus uz

Gandangas līci sagaidīt "Zelta Zosi", kad Kamals Tipū Tips ievedis šo bezdievju kuģi līcī. Sagūstīto kuģu ierašanās jau bija kļuvusi par gluži ikdienišķu parādību, Ādams reti atstāja drošo un ērto dzīvi cietoksnī, lai tos sagaidītu.

Viņam bija septiņas sievas. Par trim vairāk, nekā atļāva Korāns. Mulla apgalvoja, ka tik augstas kārtas valdnieks var atļauties vairāk sievu nekā vienkāršie ļaudis. Vēl viņam bija vairāk nekā simt konkubīņu. Precīzu skaitu viņš nekad īsti nezināja, jo tas visu laiku mainījās. Viņa izlūki siroja pa visu valsti, meklēdami piemērotas jaunas meitenes. Līdz ar gadiem Ādama gaume uz sievietēm arvien vairāk atgādināja pedofiliju. Meitenes, kas bija pārsniegušas trīspadsmit gadu vecumu, jau bija zaudējušas pievilcību viņa acīs. Viņam patika tikai tādas, kurām vēl nebija parādījušās pirmās pubertātes pazīmes. Viņam sagādāja baudu uzplēst šo jauno miesu un ar spēku ielauzties tajā. Patika sajust siltās asinis izplūstam uz vēdera un dzirdēt meiteņu kliedzienus un raudāšanu. Pašlaik trīspadsmit šādas mazulītes sēdēja ieslēgtas viņa harēmā, gaidīdamas svarīgo brīdi. Katru šādu meiteni viņš izbaudīja tikai vienreiz un pēc tam sūtīja atpakaļ uz mājām, dodot līdzi dāvanu tēvam simt amerikāņu dolārus. Viņa īpašā gaume un dāsnums bija labi zināmi visā Puntlendā, un ikreiz, kad izlūki ieradās kādā nomaļā ciemā, vairākas ģimenes jau gaidīja, piedāvājot savus jaunākos bērnus. Ādams bija apspriedis ar mullu savu izturēšanos pret meitenēm, un Dieva kalps nomierināja viņu, apgalvodams, ka Allāhs radījis sievietes tikai vienam mērķim vīriešu vēlmju un tieksmju apmierināšanai, protams, ari bērnu dzemdēšanai, bet ne tikai.

Ādams bija izveidojis savu personisko miesassargu vienību, kurā bija gandrīz divsimt vīru, Utmana Vadaha izraudzīti un apmācīti. Viņa spiegu tīkls aptvēra visus Vidējos Austrumus no Kairas līdz Jordānai un vēl tālāk. Viņam bija ar visjaunākajām elektronikas ierīcēm aprīkots komunikāciju centrs, kas nodrošināja pastāvīgu sazināšanos ar baņķieriem un investīciju konsultantiem Irānā, Ķīnā, Taivānā un citās Tālo Austrumu valstīs, kas bija pasargātas no ASV Federālo Rezervju sargsuņiem un citām Rietumu valstu uzraudzības iestādēm. Ādams sen jau bija iemācījies ar lielām naudas summām atvērt slepenas durvis.

Tuksnesī, netālu no cietokšņa, viņš bija uzbūvējis lidlauku. Ar personisko reaktīvo lidmašīnu viņam katru dienu piegādāja itin visus labumus, ko vien viņš spēja vēlēties vai iztēloties. Tāpēc nebija nekādas vajadzības atstāt Oāzi un doties ārpasaulē, ko viņš nespēja pilnībā kontrolēt. Jo īpaši, zinot, ka tur viņu gaida Hektors Kross un viņa amerikāņu padauza, izmisīgi alkstot pēc atriebes. Tik tiešām nekādas vajadzības iziet ārpasaulē, ja nu vienīgi līdz Gandangas līcim sagaidīt visbagātīgāko laupījumu, kāds jebkad iegūts pasaules okeānos, "Zelta Zosi" un divus viņa niknākos ienaidniekus, sagūstītus un bezpalīdzīgus, pilnībā nonākušus viņa varā.

Ādama kalpotāji bija uzbūvējuši daudzkrāsainu telšu pilsētiņu piekalnē ar skatu uz Gandangas līci. Visi viņa tuvākie ģimenes locekļi, uzticīgākie kalpotāji un miesassargi, zirgi, medību suņi un piekūni ar to dresētājiem, kā arī četras no vēl neiegūtajām mazajām meitenītēm, jau bija nogādāti piekrastē ar kravas auto kolonnu. Kad tie bija iekārtojušies lielajā telšu nometnē un viss bija sagatavots paša šeiha uzņemšanai, Ādams un Utmans Vadahs lidoja no Brīnuma oāzes uz Gandangas līci ar vienu no Bell Jet Ranger helikopteriem. To vadīja Utmans. Viņš bija apguvis pilota prasmes Irānas gaisa kara spēkos. Šī valsts bija ļoti labvēlīgi noskaņota pret Puntlendu un tās jauno šeihu. Irāņi atzinīgi novērtēja Ādama uzticību islāmam un dedzīgi atbalstīja viņa nepieteikto karu pret bezdievju valstu kuģiem. Dažu pagājušo gadu laikā Utmans bija kļuvis par meistarīgu helikoptera pilotu. Viņam piemita dabas dots talants uz šādu darbu un arī tam nepieciešamā labā redzes un kustību koordinācija.

Utmans nelielā augstumā apmeta loku ap līci, uz brīdi apstājoties virs katra sagūstītā kuģa, lai Ādams varētu tos aplūkot, kamēr viens no aizmugurē sēdošajiem kaujinieku komandieriem ātri nobēra svarīgākās ziņas par tonnāžu, korpusa un kravas vērtību. Visu līcī noenkuroto kuģu kopējā vērtība bija vairāki simti miljonu dolāru. Taču Ādamu tas neapmierināja. Pacēlis skatienu no šiem kuģiem, viņš kāri raudzījās tālumā uz tukšajiem okeāna klajumiem austrumpusē.

Drīz! Jau pavisam drīz ieradīsies Kamals un atvedīs man ne tikai milzu bagātību, bet ari to nelieti, kas noslepkavojis pusi manas ģimenes locekļu. Tā būs vislaimīgākā diena manā mūžā, kad redzēšu "Zelta Zosi" ienākam līcī. Visi līdzšinējie sasniegumi būs tīrais nieks salīdzinājumā ar šo vērtīgo ieguvumu. Ādams dega nepacietībā. Viņš iesāņus uzmeta skatienu pilota sēdeklī sēdošajam Utmanam Vadaham un iedomājās, ka varētu likt tam atstāt līci un lidot pretī tankkuģim. Viņi varētu nosēsties uz tankkuģa klāja, un viņš sāktu baudīt uzvaras prieku divas dienas agrāk. Tad Ādams papurināja galvu. Viņš zināja, ka veltīgi būtu likt Utmanam lidot pār atklātu jūru. Utmans bija ļoti spējīgs un apķērīgs pilots. Taču paniskās bailes no ūdens neļāva viņam skaidri domāt un saprātīgi rīkoties, nonākot pārāk tālu no krasta. Šīs bailes vēl vairāk pastiprinātos, ieraugot lielās haizivis riņķojam līča ūdeņos tieši zem viņiem. Šīs maitēdājas pievilināja samazgu ūdeņi un dažādi atkritumi, ko izgāza pār sagūstīto kuģu bortu. Ādams arī apsvēra iespēju doties pretī tankkuģim ar kādu no ātrajām kaujas laivām. Ja viņš būtu desmit gadus jaunāks, tad nevilcinātos ne mirkli, bet pēdējā laikā viņš bija

kļuvis slinks un pieradis pie drošas un ērtas dzīves. Brauciens mazā, straujā laiviņā būtu pārāk nepatīkams arī mierīgā jūrā. Viņš sāka saprast Utmana lielo riebumu pret ūdeni.

Nē, Ādams nosprieda, krastā, telšu nometnē, ir pietiekami daudz izpriecu, kas ļaus patīkami pavadīt laiku, gaidot Kamala ierašanos. Visi vietējie vadoņi un cilšu vecākie no simt jūdžu plašas apkaimes bija ieradušies izteikt viņam cieņu. Ādamam bija iepatikušās glaimīgas slavas runas un verdziskas padevības izpausmes. Turklāt Utmans bija arī solījis sarīkot soda izpildi vairākiem noziedzniekiem, ko bija sagūstījuši viņa vīri vai atveduši cilšu vecākie, kas zināja, kā šeiham patīk spriest taisnu tiesu un sodīt vainīgos. Un uz Utmana radošo izdomu varēja droši paļauties. Šo pasākumu varētu uzskatīt par ģenerālmēģinājumu Krosa un viņa sievišķa sodīšanai. Utmans gādās, lai medību suņi labi izskrietos. Kad apniks šīs izpriecas, būs laiks palīksmoties ar jaukajām mazulītēm. Viņš priecīgi sagrozījās helikoptera sēdeklī, piebikstīja Utmanam pie pleca un norādīja uz daudzkrāsaino telšu klājienu piekalnē. Utmans pamāja ar galvu un pagrieza lidaparātu. Ādams pasmaidīja, ieraugot ļaužu pūli, kas bija sapulcējies viņu sagaidīt. Tie dejoja, vicināja karogus un salutēja, šaujot gaisā ar šautenēm.

T

uvojoties Āfrikas kontinentam, pārvērtās okeāna ūdens krāsa un raksturs zem "Zoss" ķīļa. Dziļjūras safīra mirdzumu nomainīja blāvi tumšs tonis, vēja uzbangotie viļņi kļuva stāvāki un biežāki. Ūdeņos šūpojās jūraszāļu čemuri un dažādi gruži, jūras putni laidelējās virs sīku zivju bariem, ik pa brīdim strauji ienirstot. Kad saule, ugunīgi zvērojot, iegrima ūdeņos, GPS rādītāji vēstīja, ka līdz ieejai Gandangas līcī atlikušas tikai sešdesmit astoņas jūdzes.

Visu šo nakti, kas bija jau ceturtā kopš kuģa sagrābšanas, Hektors un Heizela pavadīja sardzē štābā. Viena no slēptajām kamerām rādīja komandtiltiņu, un viņi dzirdēja, kā Kamals pavēl Sirilam Stemfordam samazināt ātrumu un mainīt kursu par četriem grādiem uz rietumiem. Kopš tās reizes, kad Sirils tik veikli bija apvārdojis un aizsūtījis projām amerikāņu karakuģa kapteini, Kamala izturēšanās pret gūstekņiem bija kļuvusi ja ne gluži labvēlīga, tad vismaz kaut cik iecietīgāka. Pēdējo divu diennakšu laikā viņš ne reizi nebija iegriezies kajītē pie Vincenta Vudvorda, lai apveltītu to ar lāstiem, spērieniem un šautenes laides sitieniem pa galvu. Viņš pat atļāva sargiem izsniegt Vincentam krūzi ūdens un šķīvi ar ēdiena atliekām. Nastjai gan neviens neuzdrošinājās nest ēdienu vai dzērienu. Viņas kajītes durvis palika aizslēgtas un aizbarikādētas, bet Nastja aiz tām bija ērti iekārtojusies. Virtuvītes ledusskapī viņa bija atradusi vairākas lielas belugas kaviāra kārbas, sālītas Dienvidāfrikas gazeles gaļas šķēlīšu un kūpināta laša paciņas, kā arī Šveices šokolādi.

Uz komandtiltiņa Sirils ieteica Kamalam aizsūtīt kādu uz kuģa medpunktu pēc pirmās palīdzības aptieciņas. Kamals piekrita, un Sirils dezinficēja un pārsēja nokostā pirksta stumbeni un lika ievainotajam norīt veselu sauju antibiotiku un spēcīgu pretsāpju līdzekļu tablešu. Kamala noskaņojums pārsteidzoši uzlabojās. Viņš pat pārņēma no Sirila kuģa vadību un atļāva tam atlaisties uz lāviņas radista telpā un dažas stundas nosnausties. Kad viņš aizsūtīja kādu no saviem vīriem pamodināt Sirilu un pavēlēja tam atgriezties postenī, kapteinim vairs nebija jāstāv kājās šautenes stobra priekšā. Kamals atļāva viņam apsēsties vecajā vietā un uzsāka draudzīgu sarunu par "Zelta Zoss" kuģošanas un vadāmības īpašībām, navigācijas konsoles darbību un kuģa motoru konfigurāciju. Kamals īpaši ieinteresējās par eholotēm. Tagad, kad viņš bija pavēlējis mainīt kursu un ātrumu, viņš pat it ļāvās apspriest šo rīkojumu ar Sirilu.

Mēs jau esam pavisam tuvu galamērķim, taču es negribu ierasties nakts laikā. Tumsā ir grūti manevrēt, tuvojoties līcim un arī iebraucot tajā. Turklāt mūs sagaidīs mīļotais šeihs un tūkstošiem vienkāršo cilvēku. Viņi no sirds priecāsies, redzot, cik liels un varens ir šis kuģis. Negribu sabojāt viņiem šo prieku. Viņiem jāredz manis sagādātā dārgā dāvana spožā rīta gaismā, saullēkta apspīdēta. Kuģis jāpieved pēc iespējas tuvāk krastam, cik vien tuvu ir droši.

-     Man prieks par jums, ser. Sirils nebija pieļāvis liktenīgo kļūdu, atklājot Kamalam, ka zina, kas viņš ir. Tomēr vai jūs varētu pateikt, kas notiks ar mūsu kuģi, tā pasažieriem, komandu un mani pašu, kad nonāksim ostā?

-     Pasažieri kļūs par mana šeiha goda viesiem. Kamals vēsi pasmaidīja par šo saudzīgo apzīmējumu. Tu ar visu komandu un kuģi paliksi kādu laiku pie mums, bet tikai tik ilgi, līdz būs panākta vienošanās ar kuģa īpašniekiem un to apdrošinātājiem. Kad tas viss būs nokārtots, varēsiet mierīgi turpināt ceļu un nekas ļauns jums nenotiks. Inshallah!

-    Ja tāda būs Dieva griba, Sirils piekrita. Kamals šķita pārsteigts, tad pasmaidīja.

-      Man patika pavadīt laiku kopā ar tevi, jeņķi. Būs žēl no tevis šķirties.

-      Varbūt, ja Dievs būs vēlīgs, mēs tiksimies atkal. Sirils smaidot atbildēja. Kamala pirāti ar šautenes laidi bija izsituši viņam vienu priekšzobu. Šis robs piešķīra viņa smaidam neķītru noskaņu.

-     Es esmu sajūsmā par viņu, un tu? Heizela smaidot vēroja Sirilu videoekrānā. Viņš ir tik superīgi foršs, kā teiktu Keila.

-     Jā, viņš ir ciets rieksts, šis puisis, Hektors piekrita. Viņš nopriecājās, dzirdot, cik mierīgi Heizela piemin Keilas vārdu, un nodomāja: vai tiešām viņa beidzot sāk samierināties ar meitas zaudējumu?

Nē! viņš sev atbildēja. Nekas vēl nebūs galā ne Heizelai, ne man, kamēr nebūsim paveikuši iecerēto uzdevumu.

L

ai gan Hektors tagad precīzi zināja ierašanās laiku Gandangas

līcī, viņš ļāva saviem kaujiniekiem vēl pagulēt pēdējās četras stundas, lai uzkrātu spēkus. Četrdesmit minūtes pirms saullēkta viņš pavēlēja dot komandu pulcēties. Katrs klusi pamodināja tuvāk gulošo, un jau pēc desmit minūtēm visi bija sanākuši pulcēšanās laukumā otrajā līmenī kaujas gatavībā, bruņās tērpušies un ar ieročiem rokās. Visi dedzīgi raudzījās uz Hektoru, kas bija nostājies ciešās ierindas priekšā. Viņš ar rokas mājienu lika vīriem ielikt ausīs Falcon kaujas rāciju austiņas, tad klusi ierunājās mikrofonā, paslēpis to plaukstās. Viņa teiktais nonāca tieši vienības vīru austiņās, bet telpā nebija dzirdama ne skaņa, kas varētu radīt aizdomas tuvumā esošajiem pirātiem.

-     Mēs gatavojamies ieiet pirātu dzimtajā ostā. Jūs visi esat izpētījuši Tarika Hakama uzzīmētās kartes un vispārējos vilcienos zināt, ko sagaidīt. Taču mēs nevaram zināt, kur tieši Kamals noenkuros "Zosi". Sem, varbūt amfībijām līdz krastam būs jāpārvar tāls ceļš, bet Deiva lielgabalnieki neļaus ienaidniekam pacelt galvu, līdz būsiet droši tikuši krastā. Kā jau zināt, mūsu galvenais mērķis ir sagūstīt vai likvidēt divus konkrētus cilvēkus. Jūs jau daudzkārt esat redzējuši viņu sejas videoierakstos, tomēr es jums tās parādīšu vēl pēdējo reizi. Šie jaukie kungi ir mūsu galvenās balvas. Hektors pagriezās pret lielo videoekrānu pie sienas aiz muguras un iedarbināja projektoru. Pirmie attēli bija ņemti no Cross Bow apsardzes firmas arhīviem. Vairākos lieliskas kvalitātes kadros bija redzams Utmans Vadahs sarunājamies ar Hektoru, vadām nodarbības šautuvē un apmācām jaunos darbiniekus.

-     Daudzi no jums pazīst šo vīru, Hektors paziņoja. Viņš kādreiz strādāja Cross Bow. Viņš ir ārkārtīgi bīstams. Iegaumējiet labi viņa seju. Par viņa galvu dzīvu vai mirušu atlīdzība ir piecdesmit tūkstoši dolāru. Kaujinieki priecīgi sarosījās. Hektors nomainīja attēlu ekrānā. Vispirms viņš parādīja vairākas pases

fotogrāfijas, ko bija dabūjis no sava paziņas Francijas Interpolā. Tās bija uzņemtas gan pretskatā, gan profilā.

-     Šā cilvēka vārds ir Ādams Tipū Tips, un viņš Puntlendā ir loti svarīga persona šeihs un savas cilts vecākais. Tāpat arī pirātu vadonis, Hektors paskaidroja. Atcerieties, ka šīs bildes ir uzņemtas gandrīz pirms septiņiem gadiem. Tariks redzēja Ādamu nesen un stāsta, ka tagad tas esot uzaudzējis kuplu, melnu bārdu. Un arī mazliet uzbarojies.

Hektors atkal nomainīja attēlu. Šis video uzņemts aptuveni pirms četriem gadiem. Hektors sāka rādīt izpirkuma maksas pieprasījuma videoierakstu, ko Ādams bija atsūtījis uz Heizelas mobilo tālruni. Palielināts lielā ekrāna izmērā, tas bija mazliet graudains un izplūdis. Ādams runāja, skatīdamies tieši kamerā, bet ieraksta skaņa bija izslēgta un Ādama draudi nebija dzirdami. Telpas dziļumā Heizela piecēlās un izskrēja pa durvīm, nespēdama raudzīties Keilas slepkavas sejā. Hektors parādīja ierakstu trīs reizes. Tad izslēdza videoprojektoru un turpināja runāt mikrofonā visiem tieši ausīs:

-     Atlīdzība par Ādama galvu ir simt tūkstoši dolāru. Klausītāju sejās parādījās plēsonīgi smaidi, un daži priecīgi pamāja ar galvu. Hektors pārlaida vienībai apmierinātu skatienu. Viņi visi bija apņēmības pilni, gluži kā dzinējsuņu bars, kas, svaigi sajutis medījuma smaržu, nepacietīgi gaida atļauju mesties to vajāt. Hektors lika Tarikam aiziet pasaukt Heizelu, un, kad viņa bija atgriezusies, viņš turpināja runāt rācijā:

-     Tagad es pārslēgšu ekrānu uz kameru kuģa masta galā. Šī ir tiešraide. Ekrānā parādījās plaša Āfrikas krasta panorāma "Zelta Zoss" priekšā. Viņi vēl atradās aptuveni četras vai piecas jūdzes no krasta. Kadra apakšējā malā bija parādīts laiks 6:17. Zilganos pakalnus pie rietumpuses apvāršņa vēl neaizsedza karstuma dūmaka. Tos apspīdēja austošās saules stari. Kuģotāju acu priekšā bija ieeja līcī kā plašā, dabiskā ostā, ko no abām pusēm sargājot apņēma lēzenas augstienes. Līča dziļumā bija redzami haotiski izvietojušies dažāda lieluma kuģi.

-       Beidzot esam sasnieguši jauko Gandangas līča atpūtas kūrortu, Āfrikas krasta pērli! Hektors ar rūgtu ironiju paziņoja. Mūs pat sagaida apsveicēju delegācija. No līča izbira vesela grupa pirātu motorlaivu un lielā ātrumā traucās tieši pretī "Zosij". Jaudīgo piekarināmo motoru saceltās šļakatas pārklāja ūdens virsmu kā vārīta piena putas. Katra laiva bija pilna ar bārdainiem, melnīgsnējiem vīriem. Kad laivas pienāca tuvāk, bija redzams, ka visi ģērbušies džihādistu kaujinieku uniformās platās biksēs un melniem turbāniem galvā un bruņojušies ar šautenēm vai līkiem zobeniem.

-     Kungi, laiks doties uz posteņiem, Hektors paziņoja. Atcerieties! No slēpņa iziesim atklātībā tikai tad, kad skaidri zināsim Utmana Vadaha un viņa bosa Ādama atrašanās vietu. Tas varbūt neizdosies tik ātri, jo apkārt grozīsies lieli cilvēku pūļi, taču, kad būsim burzmā pamanījuši mērķus, būs jārīkojas ļoti strauji. Centieties saņemt abus galvenos mērķus dzīvus. Taču, ja viņi mēģina bēgt, nogaliniet nevilcinoties. Atlīdzība paliks spēkā arī tad. Hektors pamāja ar labo roku. Aiziet! Dodieties uz posteņiem izvietojuma secībā!

Deivida Imbisa lielgabalnieku komanda rēgainā klusumā sastājās vienotā grupā un Deiva vadībā devās uz slepeno tuneļu sistēmas ieeju. Veikli uzkāpa pa redeļu kāpnēm līdz lielgabalu platformai zem komandtiltiņa. Jau pēc dažām minūtēm Deivs ziņoja Hektoram pa Falcon kaujas rāciju:

-    Abi lielgabali pielādēti, un šāvēji savās vietās, Hek. Hektors apstiprināja ziņojuma saņemšanu, tad uzrunāja Semu Hanteru. Lai gan viņi stāvēja tuvu, raudzīdamies viens otram acīs, viņš tomēr izmantoja rāciju, lai neradītu ne mazāko lieko troksni.

-     Aiziet, Sem! Liec saviem vīriem kāpt amfībijās. Bet vēl aizvien ir spēkā klusuma režīms. Neiedarbiniet motorus, kamēr nebūšu devis pavēli. Sems īsi apstiprināja pavēli un devās pa priekšu savai deviņdesmit vīru lielajai desanta vienībai augšā pa kāpnēm uz līmeni zem kravas klāja. Pagāja mazliet ilgāks laiks nekā lielgabalniekiem, taču beidzot rācijā atskanēja Sema balss:

-    Visas amfībiju komandas iekāpušas. Vinčas troses pievienotas un gatavas pacelšanai. Tornīšu lūkas aizvērtas, motori nav ieslēgti. Mēs esam gatavi startam.

-     Lieliski, Sem! Hektors uzslavēja. Tad viņš paraudzījās uz pulcēšanās laukumā palikušajiem vīriem. Tā bija viņa triecienvienība. Tie veiks uzbrukumu uz kuģa klāja. Protams, operācijas galvenā vadība palika Hektora ziņā, bet Padijs un Tariks bija viņa vietnieki.

Hektora sešu vīru grupa bija visai raiba kompānija. Tajā bija dvīņubrāļi Džeko un Bingo Makdafi no Glāzgovas, divi irākieši, austrālietis no Kvīnslendas un vācu izcelsmes būrs no Namībijas. Visi bija draudīgi un nāvējoši cīnītāji. Veiksme būtu viņu pusē, ja Ādams un Utmans ierastos ar karalisko baržu sagaidīt "Zosi" un taisnā ceļā dotos uz komandtiltiņu apsveikt Kamalu, tas ievērojami atvieglotu uzdevuma izpildi. Hektors ar savu grupu sagrābtu tos visus vienā kampienā.

Taču, lai kā arī notiktu, Hektora grupai bija jāsagūsta Kamals un četri džihādisti, kas bija kopā ar viņu uz komandtiltiņa. Tad viņi varēs atbrīvot Sirilu Stemfordu un pārējos komandas locekļus, kas tika turēti turpat. No komandtiltiņa augstuma Hektors varēs labi pārskatīt visu līci un uzmeklēt Ādamu ar viņa galveno rokaspuisi. Viņš varēs norīkot Deiva Imbisa lielgabalniekus atklāt uguni uz šiem galvenajiem mērķiem. Pēc tam tie iznīcinātu Kamala kaujas laivu floti un piesegtu triju amfībiju desantu ceļā līdz krastam, kā arī vēlāk to atgriešanos,-pavadot atbrīvotos nolaupīto kuģu jūrniekus.

Padijs ar savu komandu uzbruks otrajā līmenī. Viņu galvenais uzdevums būs pievārēt sargus pie īpašnieku apartamentu un mazākās kajītes durvīm, lai atbrīvotu Nastju un Vincentu. Kad

šie ķīlnieki būs atbrīvoti, vienība būs gatava ātri pārvietoties uz jebkuru kuģa nostūri, kur Hektors tos norīkos.

Tariks ar savu grupu uzbruks "Zoss" dzīvojamo telpu zemākajā līmenī, kur pirāti turēja pārējos komandas locekļus. Pārņēmuši kontroli pār šo līmeni, viņi ieņems arī galveno kravas klāju. Pēc tam kad Padija grupa nonāks lejā kā pastiprinājums, viņi varēs koncentrēt visus spēkus galvenajam uzdevumam sagūstīt Ādamu, lai kur tas tobrīd atrastos.

Zinot Utmana Vadaha slimīgās bailes no jūras ūdens, šķita maz ticams, ka viņš pavadīs šeihu uz kuģa, taču pavisam noteikti viņš stāvēs krastā, lai vērotu "Zelta Zoss" triumfējošo ienākšanu Gandangas līcī. Hektors bija pārliecināts, ka spēs saskatīt Utmanu ar masta galā uzstādītās kameras jaudīgā teleskopa objektīva palīdzību. Tad varbūt būs jādodas vajāt nodevēju, lai sadzītu to rokā.

Kaujas operācijas laikā Heizela ar četriem palīgiem nepārtraukti ziņos Hektoram un viņa vietniekiem par notiekošo un katra uz kuģa esošā pirāta precīzu atrašanās vietu. Visi pieci paliks štābā, lai uzraudzītu visas kameras un noklausīšanās aparatūru. Visi Heizelas padotie bija dzimuši arābi un pratīs pārtulkot katru Kamala un viņa bandas locekļu teikto vārdu.

R

ītausmā "Zelta Zoss" sāka lēni un piesardzīgi virzīties starp Gandangas līča smilšainajiem zemesragiem. Pēc Kamala norādījumiem kuģis gausi meklēja ceļu dziļūdens kanālā. Hektors, Padijs un Tariks vēroja notiekošo ekrānā pie sienas pulcēšanās laukumā. Līcī mudžēja dažādas sīkas laivas. Kaujas motorlaivas jau bija aplenkušas tankkuģi. To motoru rūkoņas, šauteņu salūta un klaigāšanas saceltais troksnis bija dzirdams arī pašās kuģa korpusa dzīlēs.

Hektors ierunājās rācijas mikrofonā: Heizela! Vai esi pamanījusi Ādamu? Viņam būtu jākāpj ārā no karaliskās baržas. Tariks teica, ka viņš droši vien būs ģērbies baltā tērpā ar zelta lenti ap turbānu. Tad jau viņu nebūs grūti saskatīt pūlī.

-   Nē, Hektor. Neredzu nevienu, kas atbilstu šādam aprakstam, Heizela atbildēja. Hektors bija pilnīgi pārliecināts, ka Ādams pats pirmais svinīgi uzkāps uz "Zelta Zoss" klāja. Uz šādu pieņēmumu bija balstīts viss viņa plāns, bet tagad viņu sāka pārņemt mokošas šaubas.

Pie velna! Hektors nodomāja. Ja jau pašā sākumā kaut kas saies grīstē, tad arī viss pasākums draud izgāzties! Taču nedrīkstēja ļaut, lai viņa šaubas ietekmē arī citus, tāpēc viņš mierīgi turpināja: Heizela! Kur ir Kamals? Vai ir redzams ekrānos?

-    Jā, Hektor. Kamals ir uz komandtiltiņa, labā borta spārnā, kopā ar trim saviem pirātiem. Viņš māj ar roku vīriem mazajās laivās, un tie sauc viņam sveicienus. Sirils Stemfords stāv pie kuģa stūres. Iestājies neliels sajukums.

Hektors ar plecu atspiedās pret slepeno komandtiltiņa ieeju un čukstēja mikrofonā:

-      Labi, Heizela. Vēro to maitu Kamalu. Es vairs nedrīkstu ilgāk gaidīt. Mums jādodas tuneļos un jāieņem starta pozīcijas pie lūkām. Hektors pamāja ar galvu Padijam un Tarikam. Tad piegāja pie tuneļa ieejas un sāka ātri kāpt augšā. Pa šaurajām kāpnēm varēja pārvietoties tikai pa vienam. Visi seši viņa grupas vīri sekoja cieši pa pēdām. Tikko pēdējais no tiem bija pazudis tunelī, Padijs ar savu grupu tiem sekoja. Viņi apstājās kuģa īpašnieku kajītes līmenī. Padijs virs galvas varēja saskatīt Hektora grupas vīru kājas mīkstos izpletņlēcēju zābakos uz tērauda pakāpieniem. Paraugoties lejup, viņš redzēja Tarika ķiveri. Tas atradās komandas dzīvojamo telpu un kravas klāja līmenī. Kāpnes bija pilnas ar bruņotiem vīriem kaujas gatavībā.

-     Heizela! Kur tagad ir Kamals?

-      Hektor! Viņš ir atgājis no spārna. Tagad ir kopā ar Sirilu pie konsoles. Šķiet, ka gatavojas izmest enkuru.

-    Cik tālu mēs esam no krasta? Heizela bridi klusēja, kamēr nolasīja ierīču rādījumu.

-      734 metrus, viņa atbildēja. Kamals pievedis mūs ļoti tuvu. Hektors sajuta attālu dunēšanu un vibrāciju, un Heizela tūlīt pat turpināja: Jā! Redzu Kamals ir nolaidis abus priekšgala enkurus.

-     Ādama barža joprojām nav redzama?

-     Nē. Nekā tamlīdzīga.

-     Vai vīri no motorlaivām kāpj uz "Zoss" klāja?

-     Nē. Viņi tikai klaigā un šauj gaisā, taču turas cienīgā attālumā no kuģa. Gandrīz tā, it kā gaidītu kaut ko notiekam.

-     Vai Ādams vai viņa barža nav manāmi krastā?

-    Tur ir simtiem cilvēku, bet neviens neizskatās līdzīgs viņam vai Utmanam Vadaham.

-      Kur, ellē, tas nelietis iekritis? Mēs nevaram neko uzsākt, kamēr viņš nav parādījies, Hektors pukojās.

-      Pagaidi! Kamals atkal izgāja uz komandtiltiņa spārna, Heizela klusi paziņoja. Atkal zvana pa satelīta telefonu.

-     Varu saderēt, uz ko vien gribi, ka viņš runā ar savu kungu un pavēlnieku, Hektors nosprieda.

P

acēlis un iespiedis starp ceļiem garā tērpa malas, Utmans Vadahs notupās klajumā līdzās telšu pilsētiņai virs Gandangas līča, piespiedis pie auss satelīta telefonu. Viņa priekšā pavērās plašs skats uz līča ūdeņiem, kur bija noenkurots lepnais kuģis. Lai gan Utmans jau vairāk nekā stundu bija vērojis, kā kuģis lēni ieslīd līcī un noenkurojas netālu no krasta, viņš joprojām bija pārsteigts par tā milzīgo izmēru. Šķita neiespējami, ka tāds milzenis spēj noturēties uz ūdens. Kuģa atklātais klājs izskatījās lielāks par jauno lidlauku, ko Ādams bija ierīkojis Brīnuma oāzē. Šis klājs šķita tik plašs, ka uz tā varētu nolaisties Boeing 737, turklāt kuģis atradās tikai nepilna kilometra attālumā no krasta. Utmans jau sāka justies mierīgāk par Ādama dotā uzdevuma izpildi. Klausīdamies telefonā Kamala balsi, viņš laiku pa laikam apstiprināja saņemtās pavēles.

-     Kā vēlaties, dižciltīgais princi!… Es tūlīt pat nodošu viņam ziņu, jūsu karaliskā augstība.

Šie tituli bija pārāk grezni tādam nenozīmīgam vīrelim, kas cēlies no visparastāko laupītāju dzimtas, taču Kamals uzņēma tos kā pašsaprotamus. Beidzis sarunu, Utmans piecēlās. Sakārtoja patronjostu un uzmeta plecā automātu. Tad enerģiskā solī devās uz lielāko nometnes telti. Ādams pacēla galvu, kad Utmans nokrita zemē uz mutes viņa priekšā.

-      Vai runāji ar manu tēvoci? Ādams sēdēja uz sniegbalta jēra vilnas spilvena. Arī viņa kuplais tērps bija žilbinoši balts. No tā paša auduma bija darināts arī turbāns. Galvu rotāja astoņpadsmit karātu zelta lente ar smalkiem rakstiem.

-     Tikko, pirms mirkļa! Utmans atbildēja. Viņš lika man pavēstīt jums, ka viss ir kārtībā. Kuģis ir pilnīgi viņa varā. Viņš ir to pārmeklējis sprīdi pa sprīdim un nav atradis paslēpušos ienaidniekus. Visi sagūstītie bezdievji ir sasieti un bezpalīdzīgi. Bet visvairāk jūsu sirdi iepriecinās ziņa, ka Hektors Kross un viņa netikle Heizela Benoka vēl joprojām ir Kamala gūstekņi. Viņi ir nospiesti uz ceļiem un bezpalīdzīgi gaida jūsu tiesas spriedumu un sodu. Jūsu tēvocis pazemīgi lūdz jūs ierasties un saņemt dārgo velti, ko viņš jums sagādājis.

-     Utman, vai tu joprojām esi ar mieru aizvest mani ar helikopteru?

-     Ar lielāko prieku esmu gatavs kalpot jums, kā vien spēju, mans šeih.

-    Vakar un aizvakar tu nebiji tik dedzīgs, Ādams atgādināja.

-    Vakar kuģis bija simtiem jūdžu tālu okeānā. Es baidījos tikai par jūsu drošību, mans šeih. Ja tik tālu no sauszemes sabojātos lidaparāta motors, jums draudētu lielas briesmas. Bet šodien kuģis noenkurots tikai nepilnu kilometru no krasta. Jūsu svētajai dzīvībai briesmas nedraud. Pat ja helikoptera motoram gadītos kļūme, es spētu aizvadīt to līdz drošai nosēšanās vietai uz sauszemes.

-      Mani dziļi aizkustina tavas rūpes par manu drošību. Ādams nicīgi nosmīnēja, un Utmans atkal izstiepās garšļaukus, lai apslēptu dusmu grimasi sejā. Ādams vienmēr ar ļaunu prieku kaitināja Utmanu par tā bailēm no ūdens. Šī vienīgā vājība pazemināja viņa kā drosmīga un nelokāma kaujinieka vērtību, padarot par tādu pašu gļēvuli kā Ādams.

Ādams turēja uz ceļiem savu melno ādas portfeli. Tas bija kļuvis gandrīz par viņa ķermeņa daļu. Viņš to ņēma līdzi visur. Nekad neizlaida no skatiena. Neļāva nevienam to nest. Pie portfeļa karkasa bija piestiprināta nerūsošā tērauda ķēde, kas savienoja to ar tāda paša materiāla aproci. Ādams aplika aproci ap kreisās rokas plaukstas locītavu. Utmans zināja, ka tā ir aizslēdzama ar šifra slēdzeni. Cieši satvēris rokā portfeli, Ādams piecēlās un ar labo roku karaliski cēlā žestā pamāja uz telts ieejas pusi.

-     Lai notiek, Utman Vadah. Ved mani pie asins ienaidnieka Hektora Krosa. Atriebība ir kavējusies jau pārāk ilgi.

H

ektor! Sākas rosība, Heizelas balss klusi atskanēja Hektora ausī. Kamals atstājis komandtiltiņu. Sirilu Stemfordu sargā četri kaujinieki. Viņš apsēdināts uz grīdas ar sasietiem elkoņiem un plaukstu locītavām. Kamals devies lejā uz otro līmeni. Vincentu ar sasietām rokām ved ārā no kajītes. Tagad visa banda sapulcējusies pie īpašnieku kajītes durvīm. Dodas uzbrukumā! Izlauzuši durvis un visi barā gāžas iekšā. Nastja stāv kajītes vidū. Nemaz nemēģina aizstāvēties. Viņai sasien rokas aiz muguras elkoņus un plaukstu locītavas. Tagad viņu tur ciet un sasien kājas ar īsu pinekli. Šie ir pārbijušies līdz nāvei no viņas mazajām, glītajām kājiņām. Ar to pinekli Nastja tik tikko varēs paiet. Ak dievs! Tagad viņai liek ap kaklu virvi, aiz kuras viņu vest. Kamals vairs negrib riskēt. Tagad seši bandīti velk Nastju ārā no kajītes. Divi ved viņu aiz kakla virves. Kamals visu laiku turas desmit soļu attālumā no viņas. Laikam tagad vedīs Nastju un Vincentu uz liftu. Nastja uzvedas ļoti paklausīgi…

Pēkšņi Heizelu pārtrauca Padija balss: Hektor! Es dzirdu viņus caur lūku. Kamals ir tikai dažas pēdas no manis. Es skaidri dzirdu viņa balsi. Es varētu tagad iet iekšā un vienā rāvienā novākt Kamalu un visus viņa pirātus.

-      Neatļauju, Padij! Atkārtoju neatļauju! Mums jāsagaida Ādama parādīšanās, pirms dodamies uzbrukumā. Apstiprini pavēles saņemšanu!

-    Saņēmu un sapratu! Padija balsī skanēja izmisums. Nabadziņš, Hektors nodomāja, viņa mīļotā sieviete ir ienaidnieku rokās, bet viņš ir bezpalīdzīgs. Hektors no sirds juta līdzi draugam.

-     Hektor, viņi brauc lejā ar liftu, Heizela iejaucās. Otrajā līmenī vairs nav neviena. Tagad viņi nonākuši kravas klāja līmenī. Kamala vīri ved abus gūstekņus ārā uz atklātā klāja.

-     Padij! Kāp atpakaļ lejā un pievienojies Tarika grupai vienu līmeni zemāk! Hektors pavēlēja.

-     Klausos! Padijs stīvi atbildēja. Viņš ir pamatīgi noskaities uz mani, Hektors ar rūgtu smaidu nodomāja. Pēkšņi Heizelas balss asi iedzēla viņam ausī. Tajā skanēja satraukums.

-     Hektor, no krasta puses tuvojas helikopters. Šķiet tas pats, kas apciemoja mūs pirms Kamala ierašanās.

-     Heizela, komentē visu, ko redzi! Hektors pavēlēja. Vai redzi, kas sēž pilota kabīnē?

-      Nē! Saule atspīd no pārsega tieši kameras objektīvā. Taču visi pirāti motorlaivās skatās uz helikopteru. Tie vicina karogus un klaigā kā izsalkušu mērkaķu bars. Četri vīri, ko Kamals atstāja uz komandtiltiņa sargāt Sirilu, sadrūzmējušies pie spārna, lai redzētu helikopteru un iesaistītos trokšņošanā! Heizela ievilka elpu un steidzīgi turpināja: Pagaidi, helikopters griežas priekšā saulei. Tagad es redzu kabīni. Priekšējā sēdeklī divi vīri. Pilots un pasažieris. Un šim pasažierim, kas sēž pa labi, ir balts turbāns ar zelta lenti. Tas ir Ādams, varu apzvērēt!

-    Paldies dievam, beidzot! Hektors atviegloti nopūtās. Tagad klausieties visi! Es dodos ieņemt komandtiltiņu. Ja tur visi skatās uz otru pusi, tos varēs novākt viegli un bez trokšņa. Pēc tam izlemšu, kā vislabāk rīkoties tālāk. Padij un Tarik, palieciet savās pozīcijās tunelī, kravas klāja līmenī, un esiet gatavi iet iekšā. Deiv, esi modrs! Drīz mums vajadzēs tavus Bushmaster.

Visi apstiprināja pavēles saņemšanu, un Hektors uzkāpa šaurajā laukumiņā lūkas priekšā. Viņam līdzās vēl varēja nostāties trīs vīri, bet pārējie trīs stāvēja cieši kopā tērauda kāpņu augšgalā tieši zem viņiem. Hektors sagatavoja nazi makstī pie jostas, parādīja pārējiem zīmi ar paceltiem īkšķiem, tad uzsita pa plecu blakus stāvošajam kaujiniekam. Tas atvēzēja āmuru, ar vienu sitienu atbrīvoja noslēdzošo tapu, un lūka plaši atvērās. Hektors pārējiem pa priekšu strauji metās iekšā. Visi četri pirāti bija cieši kopā sastājušies pie komandtiltiņa tālākā spārna. Viņi neatrāva skatienus no tuvojošies helikoptera un, tāpat kā viņu biedri motorlaivās, klaigāja un šāva gaisā. Aizrāvušies līksmībā, viņi pat nedzirdēja lūkas atvēršanos aiz muguras. Hektors jau bija ticis līdz komandtiltiņa vidum, kad beidzot viens no pirātiem pagriezās un paraudzījās pār plecu. Pārsteigumā apstulbis, tas skatījās uz Hektoru. Pirms tas paguva attapties, Hektors ar plaukstas malu asi iesita viņam pa kaklu. Pirāts nogāzās uz grīdas un palika nekustīgi guļam. Hektors pārlēca viņam pāri un ar naža spalu iegāza pa galvu somālim, kas bija atbalstījies pret margām līdzās viņam. Tas uzkrita virsū pirmajam upurim. Smagais nazis atstāja viņa pakausī iespiedumu, līdzīgu olu biķeritim. Brāļi Makdafi, kas sekoja Hektoram, uzbruka ar nažiem abiem pārējiem pirātiem, taču mazliet kļūdījās. Viens ienaidnieks nokritis raustījās krampjos asiņu peļķē, bet otrs ar pēdējiem spēkiem steberēja uz nākamā līmeņa kāpņu pusi. Asinīm plūstot no durtās brūces, ievainotais izmisīgi kliedza arābu valodā: Sargieties! Bezdievji uz kuģa!

Hektors saprata, ka nepagūs šķērsot visu plašo komandtiltiņu, lai apturētu sadurto arābu, pirms tas būs pazudis kāpnēs. Viņš izvilka no maksts 9 mm pistoli. Tā bija gluži kā viņa ķermeņa turpinājums un vienmēr trāpīja mērķī bez lielas tēmēšanas. Gandrīz neapzināti Hektors nospieda gaili, un lode trāpīja bēglim tieši galvā. Tā sašķiebās sāņus, un viss pirāta ķermenis šķita izkūstam kā šokolādes tāfelīte mikroviļņu krāsnī. Viņš ļengani noslīdēja lejā pa kāpnēm un saļima uz pirmā laukumiņa. No ielaušanās brīža līdz Hektora pistoles šāvienam bija pagājušas nepilnas piecas sekundes.

-    Domā, viņi dzirdēja šāvienu? jautāja maza auguma, stiegrainais skots, stāvēdams līdzās Hektoram un slaucīdams asiņaino naža asmeni bikšu starā.

-     Diez vai, Bingo. Hektors papurināja galvu. Ārā visi kā traki šaudās ar automātiem. Tad viņš paraudzījās uz nokritušo pirātu, kas vaidēdams vēl rāpoja uz vēdera pa grīdu. Saki savam brālim, lai pabeidz darbu. Pēc tam atbrīvojiet kapteini Stemfordu un viņa komandu.

Džeko noliecās pār ievainoto arābu un sagrāba saujā viņa bārdu. Piešķieba galvu uz sāniem, lai atsegtu kaklu. Hektors pagriezās un izgāja uz komandtiltiņa spārna. Aiz muguras viņš dzirdēja arāba pēdējo gārdzienu pēc Džeko trāpīgā naža grieziena.

Turēdamies zem komandtiltiņa pārsega, Hektors raudzījās debesīs pēc helikoptera. Viņš pamanīja to pavisam lēni tuvojamies zemu virs tankkuģa priekšgala. Rotoriem parkšķot, pilots pievilka sviru, uzsākot piesardzīgu nolaišanos. Hektors vēroja, kā gaisa kuģis līgani piezemējas uz tērauda klāja.

Atvērās kabīnes durvis pasažiera pusē, un parādījās iespaidīgs stāvs. Tas bija stalta auguma vīrs plandošā koši baltā tērpā un turbānā. Viņam bija kupla, melna, cirtaina bārda. Zem baltā apmetņa bija samanāms mazliet izspiedies vēders. Kreisajā rokā viņš nesa nelielu, melnu ādas portfeli. Pacēlis otru roku cēlā svētīšanas žestā, viņš devās pa klāju pretī Kamalam un tā vīriem. Tie visi nokrita ceļos, nospiežot līdzi ari abus gūstekņus.

-     Esi sveicināts, dižais šeih! Kamals iesaucās. Drosmīgo karotāju varonīgais dēls! Hektors uz komandtiltiņa spārna, augstu virs pirātu galvām, pacēla rācijas mikrofonu tuvu pie mutes.

-     Padij, kur tu esi?

-     Kopā ar Tariku, pozīcijā pie pirmās ieejas lūkas!

-    Helikopters nosēdies. Ādams izkāpis. Kamals iznācis uz kravas klāja sveikt viņu. Turpat ir arī Nastja un Vincents. Kamals pasniegs viņus Ādamam kā dāvanu. Viņi visi ir zaudējuši modrību. īstais laiks uzbrukt, kamēr viņi nav pamanījuši, ka Nastja un Vincents ir viltvārži. Aiziet, Padij! Aiziet! Aiziet! Aiziet!

-     Sapratu! Padijs kareivīgā priekā atsaucās. Uz priekšu!

Hektors vēl pēdējoreiz paraudzījās, kas notiek lejā uz kravas

klāja. Kamēr viņš runāja ar Padiju, nekas daudz nebija mainījies, tikai Ādama helikoptera pilots bija izkāpis un stāvēja, laiski atspiedies pret fizelāžu. Rokā viņš nevērīgi turēja automātisko šauteni. Hektors uzmeta viņam tikai paviršu skatienu. Viņa svarīgākie mērķi bija Kamals un Ādams. Taču tad viņš ar novēlošanos pazina helikoptera pilotu. Viņa skatiens steigšus atgriezās pie tā, un sirdi sažņaudza ledains niknums.

Nē! Tas nevar būt. Utmans neprot vadīt helikopteru. Taču tas ir

vinš. Tas ir Utmans!

i

Tikko viņš paguva to nodomāt, Kamals kaut ko uzsauca saviem vīriem un divi no tiem pielēca kājās, sagrāba un piecēla Vincentu un Nastju un pagrūda uz priekšu pretī Ādamam.

-     Skaties, varenais šeih! Kamals iesaucās. Kā pavēlēji, es tev atvedu slepkavu Krosu un viņa netikli. Ādams apstājās un neizpratnē raudzijās uz abiem gūstekņiem.

Tad Utmans Vadahs viņam aiz muguras iesaucās: Tas nav Kross! Tā nav Heizela Benoka! Tās ir lamatas, manu šeih! Sargieties! Bezdievji gatavojas uzbrukt. Negaidīdams, kad Ādams atgriezīsies helikopterā, viņš iesvieda šauteni pa atvērtajām durvīm un veikli kā sesks truša alā sekoja tai. Motoru viņš bija atstājis ieslēgtu, un rotori lēni griezās tukšgaitā. Tagad Utmans iesēdās pilota sēdeklī, zemu pieliecies, sargādams galvu, un piedeva motoram apgriezienus. Helikopters pacēlās no klāja, apgriezās ap savu asi un sāka lidot projām krasta virzienā.

Ādams vēl joprojām skrēja atpakaļ pa klāju, arābu valodā izmisīgi kliegdams: Pagaidi mani, Utman! Es tev pavēlu! Neatstāj mani te Krosa varā! Utmans pat nepacēla galvu, lai paraudzītos uz šeiha pusi. Noliecis uz leju lidaparāta priekšgalu, viņš aiztraucās pilnā gaitā, zemu virs līča ūdeņiem.

Hektors caur organiskā stikla pārsegu neskaidri redzēja tikai nelielu Utmana pakauša daļu. Lidaparāts, sagāzies slīpi, strauji uzņēma augstumu. Mērķis bija pārāk niecīgs un atradās neiedomājami neērtā leņķī. Izmisīgās dusmās Hektors izšāva un redzēja, kā saplīst pārsega organiskais stikls, atstājot lielu caurumu pārāk tālu pakaļgalā, lai trāpītu Utmanam. Helikopters pat nesagrīļojies joprojām traucās uz krasta pusi, uzņemot augstumu un ātrumu. Hektors pacēla pie mutes rācijas mikrofonu.

-      Deiv! Deiv! Ver vaļā lielgabalus! Šauj uz to helikopteru! To vada Utmans. Neļauj viņam aizbēgt. Notriec viņu, dieva dēļ, notriec!

-     Sapratu! Deivs nekavējoties atbildēja. Hektors dzirdēja, kā uz klāja zem viņa kājām nodun tērauda durvis, kas aizsedza lielgabalu pozīcijas, atveroties eņģēs un atsedzot abus Bushmaster. Taču helikopters jau tuvojās krastam 700 jardu attālumā. Hektors izmisīgi raudzījās tam nopakaļ. Viņš dzirdēja, kā Deivs lejā uz klāja izrīko lielgabalniekus. Tad nozibēja uzliesmojumi un atskanēja apdullinoši rībieni, kad abi Bushmaster raidīja katrs trīs šķembu lādiņus uz bēgošo gaisa kuģi. Hektors redzēja sprādzienu dūmus un liesmas gaisā virs lidaparāta. Pietika ar vienu zalvi. Viņš redzēja, kā helikopters apstājas un sagrīļojas, kad tā korpusā ietriecās tērauda lodīšu krusa. Tā droši vien uzreiz nogalināja pilotu un iznīcināja motoru, jo rotors gaisā apstājās. Lidaparāta priekšgals noslīga uz leju, un tas sāka bezpalīdzīgi krist kā akmens tieši jūrā.

Bet' tad notika brīnums. Hektors ieraudzīja, ka helikopters atkal ir atguvis vadību, priekšgals paceļas uz augšu automātiskās rotācijas režīmā. Rotors atkal sāka griezties, taču tagad gaisa plūsma ap tā lāpstiņām griezās pretējā virzienā. Tā vairs nevirzīja lidaparātu uz priekšu, bet gan strauji bremzēja tā kritienu. Helikopters slīdēja uz krasta pusi, un Hektors mikrofonā uzsauca Deivam, lai tas turpina šaut uz to. Atbildes nebija. Hektora balsi apslāpēja lielgabalu dārdoņa. Deivids Imbiss nesadzirdēja Hektora pavēli. Viņš jau bija pievērsies citiem mērķiem abi lielgabali apšaudīja riņķojošo kaujas motorlaivu grupu.

Šķembu šāviņi uzsprāga gaisā virs laivām, un tērauda lodītes sadragāja plānos koka korpusus un kā ar izkapti nopļāva laivās sēdošos vīrus. Dažas paglābušās laivas lielā ātrumā apgriezās un traucās meklēt drošību pie krasta. Helikopters turpināja slīdēt uz krasta pusi automātiskās rotācijas režīmā, taču tad Hektora acu priekšā apstājās pavisam netālu no mērķa un iegāzās ūdenī, saceļot milzīgu šļakatu mākoni. Uz īsu brīdi pazudis skatienam, lidaparāts atkal uznira virs ūdens virsmas, sagāzies uz sāniem.

Tādā kritienā pat Utmans nevarēja izdzīvot, Hektors nodomāja, taču tad lēni atvērās helikoptera augšējās durvis, no tām izrāpās kāds cilvēks un pieķērās pie fizelāžas. Tas bija pārāk tālu, lai varētu saskatīt seju, taču Hektors zināja, ka tas ir Utmans. Viņš bija tukšām rokām. Atstājis šauteni kabīnē. Taču attālums līdz viņam bija sešsimt vai septiņsimt jardi pārāk tālu pat Beretta šautenei.

-    Tas draņķis neprot peldēt un paniski baidās no ūdens, Hektors balsī atgādināja sev, taču bez īstas pārliecības. Viņš vēroja, kā sīkais cilvēka stāvs norāpjas no helikoptera fizelāžas ūdenī, un gaidīja to nogrimstam. Taču ūdens sniedzās Utmanam tikai lidz padusēm. Hektors bezpalīdzīgi noskatījās, kā ienaidnieks, drudžaini irdamies, neveikli brien uz krasta pusi un bezspēkā izstreipuļo sausumā.

Hektors atkal paraudzījās uz kravas klāju, un tieši tajā brīdī Padija un Tarika apvienotās triecienvienības izskrēja no pakaļgala torņa apakšējām durvīm un devās uzbrukumā arābu grupai, kas sargāja Kamalu. Abu pušu kaujinieki uzreiz uzsāka nežēlīgu tuvcīņu. Pretinieki bija gandrīz vienādā skaitā, un cīniņš notika aci pret aci. Neviens neriskēja šaut, lai netrāpītu savējiem.

Hektors redzēja, ka Padijs kaujas juceklī mēģina izlauzties līdz Nastjai, taču iejaucās vesels bars arābu un Padijam bija jācīnās pret tiem, lai glābtu savu dzīvību. Kautiņa burzmas tālākajā malā Kamals bija sagrābis Nastjas kakla virves galu un atmuguriski vilka sievieti projām, izmisīgi arābu valodā saukdams Ādamu:

-     Nāc, manu šeih! Seko man! Helikopters un laivas pameta mūs. Seko man! Viens no Padija vīriem satvēra garām skrienošā Ādama galvassegas plīvojošo malu, taču šeihs pagriezās un ar līko dunci iedūra tam acī. Kaujinieks nokrita, sažņaudzis plaukstā auduma gabalu, bet Ādams ar kailu galvu aizskrēja nopakaļ Kamalam un Nastjai.

Hektors bija pārāk augstu virs kravas klāja, lai varētu aktīvi iejaukties. Viņš pūlējās izdomāt, kā Kamals tagad rīkosies, tad ieraudzīja viņu skrienam uz lūku pakaļgala torņa stūrī. Kamals lieliski zināja, ka caur to var piekļūt apkopes tuneļiem zem dabasgāzes tvertnēm, kuros atrodas lielie sūkņi, kas nodrošina gāzes cirkulāciju tvertnēs. Tikai pirms dažām dienām viņi štāba videoekrānā bija vērojuši, kā Kamals ložņā pa šo drēgno, līkumaino labirintu kuģa dzīlēs. Laikam tagad nolēmis izmantot to kā slēptuvi. Viņš ievilka aiz virves lūkā Nastju, kura pūlējās pretoties, un Ādams viņiem sekoja, stumdams gūstekni lejā pa kāpnēm aiz Kamala. Iegājis viņš aiz sevis aizvēra un aizbultēja tērauda lūku.

-      Padij! Hektors rācijā uzsauca un ieraudzīja viņu uz komandtiltiņa paceļam skatienu. Kamals un Ādams ieveda Nastju sūkņu apkopes tunelī. Kamalam ir šautene, bet Ādamam tikai duncis. Pieliec sargus apkopes tuneļa abos galos. Kamals un Ādams netiks ārā. Viņi tur ir ieslodzīti. Vēlāk varēsim izvilkt viņus kā gliemežus mo čaulas. Bet vispirms tev jāpalaiž Sema transportieri un jāsūta tie krastā ieņemt pilsētiņu un atbrīvot sagūstītos jūrniekus no ieslodzījuma nometnes. Es nododu tev "Zelta Zoss" vadību. Es došos krastā tikt galā ar Utmanu. Runādams Hektors atbrīvojās no smagajām ķermeņa bruņām un visa pārējā aprīkojuma, kas apgrūtinātu peldēšanu. Viņš paturēja tikai nazi, rāciju un Beretta 9 mm pistoli, kuri bija piestiprināti pie siksnām. Palūkojies atpakaļ, viņš ieraudzīja Džeko Makdafu stāvam tieši aiz muguras.

-      Džeko, es dodos uz krastu. Pārņem grupas vadību. Šeit, augšā, mūsu darbs ir paveikts. Ej lejā kopā ar pārējiem, un piesakieties visi Padija O'Kvinna rīcībā uz kravas klāja. Labu veiksmi, Džeko, Hektors novēlēja. Runādams viņš jau gudroja nākamo gājienu. Lielākā daļa kaujas laivu bija steigā devušās uz krastu, lai paglābtos no Deiva Imbisa Bushmaster apšaudes. Taču daži viltīgāki pirāti slēpās aiz pašas "Zelta Zoss" korpusa kā aiz vairoga. Viņi bija tik tuvu piespiedušies pie kuģa sāniem, ka nebija iespējams nomērķēt uz tiem ar augstu tornī novietotajiem lielgabaliem. Pašlaik viena no šīm motorlaivām bija paslēpusies tieši zem Hektora novērošanas posteņa uz komandtiltiņa spārna. Lai gan komandtiltiņš atradās biedējoši augstu virs ūdens, Hektors nevilcinājās pirms lēciena. Viņš atkāpās līdz pat navigācijas konsolei telpas centrā. Bingo Makdafa tikko atbrīvotais Sirils Stemfords stāvēja pie konsoles. Sirils uzreiz saprata, ko Hektors gatavojas darīt, un viņa balss bijībā aizrāvās.

-    Jums gan ir vareni pauti, Krosa kungs.

-    Lai nu kurš to teiktu! Hektors drūmi uzsmaidīja kapteinim un metās skriet.

Nonākot līdz komandtiltiņa spārna margām, viņš jau bija sasniedzis pamatīgu ātrumu. Viņš lēca tik tālu prom no kuģa, cik vien ļāva spēks un inerce. No šāda augstuma nedrīkstēja ietriekties ūdeni ar galvu. Apgriežoties gaisā un atsitoties pret ūdeni ar muguru, tā pārlūztu kā salmiņš. Tāpēc Hektors, nonācis gaisā, saliecās kamolā, pievelkot ceļus pie krūtīm, noliecot galvu un saāķējot pirkstus kopā aiz pakauša. Krītot visas iekšas vēderā sagriezās mudžekli, un tad viņš atsitās pret ūdens virsmu. No trieciena aizrāvās elpa un pamira sēžamvieta, kas pirmā atsitās pret ūdeni. Hektors iegrima strauji kā lielgabala lode. Paraudzījies augšup no dzīlēm, viņš pamanīja virs galvas neskaidri izgaismotu motorlaivas apveidu. Visiem spēkiem aizturēdams elpu, viņš metās peldus pie tās. Spēcīgi irdamies, uznira līdz ūdens virsmai un, saceļot šļakatas, izsprāga ārā līdzās kaujas laivas zemajam korpusam. Pieķēries ar pirkstiem pie apmales, viņš ierausās pāri laivas malai, dziļi ievilkdams plaušās veldzējoša gaisa malku.

Laivā bija divi pirāti. To kailos augumus sedza tikai netīri gurnu apsēji, galvās bija turbāni. Abi pārsteigti raudzījās uz Hektoru. Viens pielēca kājās ar automātu rokās. Pirms pretinieks paguva pacelt ieroci, Hektors trieca ar plecu un iegāza viņu pāri bortam jūrā. Uz brīdi Hektors sajuta nožēlu par zaudēto automātu. Otrs pirāts bija notupies laivas pakaļgalā pie sudrabaini sarkanā 200 zirgspēku piekarināmā motora. Viņš sāka celties kājās, taču pārāk lēni. Hektors pārlēca pāri soliem un paspēra vēl divus lielus soļus pretī ienaidniekam, tad iespēra tam pazodē kā futbolists pa bumbu. Arāba galva atliecās atpakaļ, un viņš uzkrita uz lielā motora pārsega, tad noslīdēja laivas dibenā, raustīdamies kā krastā izmesta zivs. Hektors noliecās, satvēra viņu aiz papēžiem un pārmeta pār bortu. Pirāts palika guļam uz mutes ūdeni. Hektors pievērsās motoram. Tas joprojām darbojās, izplūdes gāzēm burbuļojot zem laivas pakaļgala. Hektors iedarbināja pārnesumu sviru un pagrieza droseles slēdzi. Laiva metās uz priekšu.

Tajā pašā bridi kāds cilvēka ķermenis pārkrita pār augsto tankkuģa bortu un iegāzās ūdenī tieši motorlaivas priekšā. Hektors pazina lēcēju, kad tas pazibēja gaisā. Viņš aizvēra droseli, atkal pārslēdza neitrālo pārnesumu un skrēja uz laivas priekšgalu, lai ieskatītos duļķainajā ūdenī, kur iekrita lēcējs. Viņš ieraudzīja, kā ķermenis ceļas augšup, un drīz virs ūdens parādījās tā galva. Nirējs izmisīgi kampa gaisu.

-     Tarik! Dullais, trakais, es taču varēju ar laivas dzenskrūvi sakapāt tevi kā malto gaļu. Pasniedzies pāri malai, Hektors satvēra Tarika roku un ievilka viņu laivā. Tad pieskrēja pie lielā piekarināmā motora un atgrieza droseli plaši vaļā. Laiva strauji traucās uz priekšu, un Hektors devās pie nokritušā helikoptera, kas vēl aizvien skalojās ūdenī krasta tuvumā. Palūkojies atpakaļ uz "Zelta Zoss" pakaļgalu, viņš nobijās, ieraugot, ka abu Bushmaster stobri pagriežas uz viņa pusi un sāk sekot laivai.

Viņš uzsauca Tarikam, pārkliedzot motora rūkoņu: Ātri! Piecelies un pamāj ar roku Deivam Imbisam. Viņš ir mazliet pārcenties un grib mūs uzspert gaisā. Tariks pielēca kājās un, šūpodamies lēkājošajā laivā, sāka vicināt virs galvas abas rokas. Lielgabalu stobri uzreiz pavērsās projām, un viņi ieraudzīja aiz labā borta ieroča parādāmies Deiva galvu. Viņš kā atvainodamies pacēla gaisā ķiveri. Tad atkal paslēpās aiz vairoga, lielgabals pagriezās pa labi un atsāka apšaudīt dažas pārējās līča ūdeņos izkaisītās motorlaivas. Tariks aizrāpoja uz lēkājošās un šūpojošās laivas pakaļgalu pie Hektora.

-     Kas notiek, Hektor? Kamēr vēl biju tunelī, dzirdēju, kā tu liec Deivam šaut uz helikopteru. Tu teici, ka tajā lido Utmans. Bet, kad nonācu līdz kravas klājam kopā ar Padiju, neredzēju nevienu helikopteru. Aizkavējos cīniņos. Tad dzirdēju pa rāciju tavu brīdinājumu Padijam par Kamala un Ādama bēgšanu sūkņu apkopes tuneli. Līdz tam brīdim visi pārējie pirāti jau bija pieveikti. Man nebija nekādas vajadzības tur palikt, jo īpaši tad, kad redzēju, kā tu nolēci no komandtiltiņa spārna. Protams, man bija jāseko tev. Tariks šķita nobažījies. Vai es rīkojos pareizi, Hektor?

-     Pilnīgi pareizi, kā vienmēr, Tarik, Hektors arābu valodā atbildēja, un arī Tariks pārgāja uz šo valodu.

-      Paldies, Hektor. Bet kur tagad ir Utmans? Kas notika ar helikopteru? Uz kurieni mēs dodamies?

-    Deivs ar lielgabalu notrieca helikopteru, un tas nokrita gandrīz pie paša krasta. Viņš norādīja uz priekšu. Redzi, tur seklumā peld tā vraks.

-     Bet Utmans? Kas notika ar viņu?

-     Viņš izkļuva no nokritušā helikoptera. Es redzēju, kā viņš aizbrien uz krastu. Ielēcu jūrā, lai sekotu viņam.

-    Tad labi, ka sekoju tev. Es gribu viņam atriebties vēl vairāk nekā tu, Tariks klusi noteica.

-     Es zinu. Hektors pamāja ar galvu. Viņš pieder tev. Mēs viņu medīsim kopā, bet soda izpilde būs tavā ziņā.

-     Paldies, Hektor. Tariks dziļi ievilka elpu, lai nomierinātos. Vai viņš ir viens? Vai apbruņots? Mums nav nevienas šautenes.

-    Jā, Utmans ir viens. Bēgot no kravas klāja, viņam bija šautene, bet pēc helikoptera nogāšanās es redzēju viņu brienam uz krastu. Pārāk tālu, lai pateiktu droši, tomēr man šķiet, ka viņam vairs tās nebija. Viņš droši vien pārbijās, iekrītot ūdenī, un aizmirsa par ieroci. Laikam vienīgā doma bija, kā tikt uz sauszemes. Ātri pārmeklēsim helikoptera kabīni, ja tā vēl būs virs ūdens, kad tiksim klāt.

Laiva traucās pāri līcim ar piecdesmit jūdžu ātrumu stundā, atstājot aiz sevis garu, taisnu sakultu putu joslu, virzoties tieši pie notriektā helikoptera. Trūcīgo būdeļu pilsētiņa atradās pusjūdzi tālāk gar līča krastu. Hektors piecēlās un nopētīja apvidu aiz vraka, kurp aizbēga Utmans. Tas bija tukšs un mežonīgs, tikai viļņainas smilšu kāpas, apaugušas ar bieziem tuksneša krūmu puduriem.

-     Nelāga vieta ievainota lauvas vajāšanai, viņš nosprieda. Utmans bija tikpat bīstams kā mežonīgs zvērs. Hektors palēnināja laivas gaitu, tuvojoties peldošajam helikopteram. Tās priekšgals atsitās pret lidaparāta vraku. Bija jūtama spēcīga izlijušās aviācijas degvielas smaka. Tariks uzrāpās uz sadragātās fizelāžas un notupās uz ceļiem, lai ieskatītos pa atvērtajām durvīm.

-    Te tā ir! viņš iesaucās un pazuda pa durvīm. Jau pēc mirkļa viņš atkal parādījās, lepni pacēlis Beretta automātisko šauteni.

-     Munīcija? Hektors noprasīja.

-     Nav, Tariks atbildēja. Tikai tik, cik aptverē.

-Ja paveiksies, tad varbūt kādas divdesmit lodes. Ar to jāpietiek.

Hektors ieslēdza laivas motoram pārnesumu un sāka lēni virzīties uz krasta pusi. Viņi redzēja Utmana atstātās pēdas dzeltenajās smiltīs. Tās stiepās no ūdensmalas augšā pa tuvākās kāpas nogāzi un pazuda sauso krūmu puduri tās virsotnē. Viņi netērēja laiku, mēģinot noenkurot vai piesiet laivu. Hektors izslēdza motoru, bet atstāja laivu peldam. Viņi ielēca ūdenī, kas sniedzās līdz ceļiem, un metās skriet uz tuvākās kāpas pakāji, Hektors skrēja pa priekšu. Tur viņi uz bridi apstājās, lai izpētītu pēdas un pārbaudītu ieročus.

-     Ņem šo! Tariks pasniedza Beretta. Tu labāk šauj ar šauteni nekā es. Dod man pistoli. Viņi apmainījās ar ieročiem. Gan šautene, gan pistole bija piemirkusi ar sālsūdeni. Kā nu varēdami viņi to izpurināja no aptverēm un pārbaudīja, vai stobros nav iekļuvušas smiltis vai citi gruži.

-    Tas ir viss, ko var darīt. Tās ir paredzētas darbam visekstrēmākajos apstākļos, Hektors norūca. Tarik, ej pa priekšu. Tu esi labāks pēddzinis. Es būšu tev kreisajā pusē. Uzkāpuši pirmās kāpas virsotnē, viņi krūmos atrada Utmana pamesto slēptuvi.

Tariks notupās pie smiltīs atstātā iedobuma. Tajā vēl joprojām sīkā straumītē bira iekšā smalkas, sausas smiltis. Laikam bēglis pirms došanās tālāk no šejienes vēroja, kā laiva piestāj krastā. Hektors pamanīja vēl kaut ko sandaļu pāri zem tuvākā krūma. Tās bija izmirkušas slapjas, un vienai bija pārtrūkusi siksniņa pie sprādzes. Laikam Utmans pameta tās un devās tālāk basām kājām. To apstiprināja arī atstātās pēdas.

-    Viņš nav pārāk tālu priekšā, Tariks čukstēja. Varbūt pat tagad mūs vēro.

-    Esi piesardzīgs. Šauteni viņš varbūt ir pazaudējis, bet nazis viņam vienmēr ir līdzi, Hektors brīdināja. Uz īsu brīdi viņi abi atcerējās savus biedrus, kuru līķi palika Brīnuma oāzē. Tad atkal saņēmās, lai veltītu visu uzmanību tikai pašreizējam uzdevumam. Viņi virzījās uz priekšu blakus, lai katrs varētu raudzīties gan uz sāniem, gan uz priekšu. Nevarēja pieļaut, lai naids pret Utmanu aizēno pienācīgu cieņu pret tā kaujas meistarību. Nedrīkstēja pielaist viņu tik tuvu, lai viņš varētu uzbrukt ar nazi.

Krūmi bija biezi, līkie ērkšķi nejauki asi. Viņi bija spiesti virzīties uz priekšu ļoti piesardzīgi, lai nesaceltu lielu troksni. Spriežot pēc Hektora pulksteņa, pirmo simt jardu pārvarēšanai pagāja sešas minūtes un desmit sekundes. Tad viņi uzgāja Utmana nākamo slēptuvi, kur tas bija gaidījis sekotāju ierašanos. Ja viņi būtu pieļāvuši kaut mazāko neuzmanību vai devuši ienaidniekam kādu priekšrocību, šeit arī būtu viņu bojāejas vieta. Taču Utmans bija devies tālāk, pavisam nedaudz viņiem priekšā. Smiltis vēl nebija nosēdušās kailo pēdu nospiedumos, kas bija palikuši vietā, kur viņš bija tupējis, gaidot vajātājus.

Tagad viņš zina, ka mēs tik vienkārši neieskriesim viņam tieši rokās, Hektors drūmi nodomāja. Nākamā viltība būs sākt līkumot, lai mēģinātu tikt mums aiz muguras. Viņš klusi noklikšķināja pirkstus, un Tariks aši uzmeta viņam skatienu. Hektors brīdinot parādīja ar roku riņķveida kustību. Tariks pamāja ar galvu, saprotot draudošās briesmas. Viņi devās tālāk. Atrada vēl divas Utmana slēptuves. Visu laiku bēglis nedzirdami pārvietojās pavisam netālu viņiem priekšā.

Tagad viņš jau domās, ka ar šo taktikas atkārtošanos panācis, lai mēs zaudējam modrību. Un sāks līkumot, lai piezagtos mums no aizmugures. Hektors, to paredzot, mainīja arī savu taktiku. Ik pēc divdesmit piesardzīgiem soļiem viņš apstājās un lēni pagriezās uz visām pusēm, ar svaigu aci nopētot jau noieto ceļa posmu. Pēc tam viņš notupās zemē un aplūkoja to pašu aiz muguras palikušo apvidu, tikai citā augstumā, īpašu uzmanību pievēršot koku stumbriem pie pašas zemes, kur aiz līkajām, ķeburainajām saknēm varēja paslēpties ļaundaris ar asu nazi rokā.

Pēkšņi Hektors pārsteigts samirkšķināja acis, pamanot kaut ko ainavā neiederīgu. Saspringtā uzmanībā viņš raudzījās uz šo priekšmetu. Tas mazliet pakustējās, un uzreiz viss kļuva skaidrs. Viņa acu priekšā bija kaila cilvēka pēda, kas bija izlīdusi no līko sakņu mudžekļa. Pēdas apakša bija putekļaini rožaina, bet virspuses āda tabakas brūnā tonī. Hektors juta, kā mati uz pakauša saceļas stāvus. Ak dievs, cik tuvu bija Utmans! Viņš tam gandrīz uzkāpa virsū.

Bēglis bija paslēpies tikai kādu piecu lielu soļu attālumā, un Hektors zināja, ka tas spēj pārvarēt šo attālumu tik zibenīgi kā uzbrūkošs gepards. Viņš gandrīz varēja sajust Utmana skatienu, kas pievērsts viņam caur biezo krūmāju zariem. Utmans mēdza viltīgi piemiegt acis, vērojot ienaidnieku, lai aiz tumšajām skropstām paslēptu nodevīgi spīdošos acu baltumus. Hektors redzēja lepni izspiežamies Utmana kreisās pēdas cīpslas, kad tas stingrāk iespieda irdenajā zemē kāju pirkstus, lai iegūtu drošāku atspērienu pirms uzbrukuma Hektoram.

Hektors bija notupies zemē. Šauteni viņš turēja klēpī. Lode bija ielādēta stobrā, drošinātājs atlaists. Labā roka bija uz laides, taču viņš zināja, ka nepagūs pacelt šauteni pie pleca, pirms Utmans pielēks klāt un uzbruks. Ja tas notiks, šautene kļūs par traucēkli. Bija jāšauj tāpat, turot rokā, turklāt ātri. Utmana pēda bija vienīgais mērķis, un bija jāšauj, nepaceļot ieroci no klēpja. Nebija iespējas notēmēt. Pilnībā jāpaļaujas uz instinktu. Šis būs atalgojums par neskaitāmajām šautuvē pavadītajām stundām, viņš atgādināja sev. Hektors mazliet izkustējās, it kā gatavodamies celties kājās, noliecot šautenes stobru mazliet zemāk un pagriežot šaurā lokā pretī mērķim, un izšāva, paļaujoties uz izjūtu. Viņš redzēja, kā lode norauj Utmana kailās pēdas papēdi, izšķaidot to kaulu drumslu, audu drisku un asiņu jūklī.

Utmans mežonīgi iegārdzās kā sašauts lauva un piecēlās aiz krūmiem. Taču sakropļotā pēda neļāva izkustēties no vietas. Sāpes lika viņam noslīgt uz viena ceļa. Hektors redzēja nazi ienaidnieka labajā rokā un izmisīgu apņēmību viņa acīs. Utmans zināja, ka ir zaudējis, tomēr nedomāja padoties bez cīņas. Viņš atkal pieslējās uz vienas kājas un mēģināja pieklibot pietiekami tuvu Hektoram, lai uzbruktu ar nazi. Taču tagad ari Hektors jau bija piecēlies kājās un metās tam virsū. Viņš nomērķēja ar šautenes laidi uz Utmana elkoni. Sitiens bija trāpīgs, un viņš juta, kā locītava sašķīst. Tagad Utmans iekliedzās un nazis izslīdēja no viņa nejūtīgajiem pirkstiem. Sašautā pēda neizturēja, un viņš nogāzās garšļaukus smalkajās smiltīs. Tariks pieskrēja no aizmugures un sagrāba savainotās rokas plaukstas locītavu. Pagrieza to, un salauztie elkoņa kauli nočerkstēja. Uzlicis kāju uz Utmana kakla, viņš nospieda ienaidnieku ar seju smiltīs. Tās piepildīja viņa acis, muti un degunu. Utmans sāka smakt.

-     Pagaidi! Hektors pavēlēja Tarikam.

-    Tu teici, ka soda izpilde ir manā ziņā, Tariks iebilda. Viņš šņukstēja nevaldāmā naidā.

-     Tarik, šī viņam ir pārāk viegla nāve. Hektors pavilka viņu atpakaļ. Pārāk ātra. Šis radījums sadedzināja tavu sievu un bērnu. Noslepkavoja mūsu biedrus. Nodeva mūs Briesmonim. Viņam jāsamaksā pilna cena par šiem grēkiem. Tariks papurināja galvu, pacēla pistoli un pielika stobru pie Utmana pakauša.

-      Tam nav pienācīga soda. Lai ko mēs varētu nodarīt, tas būtu par maz. Tariks dziļi iespieda pielādētās pistoles stobru ienaidnieka pakausī, taču, lai gan Utmana seja saviebās sāpju grimasē, viņš savaldījās un nekliedza.

-    Tu aizdedzināji manu māju, Tariks aizžņaugti izdvesa. Tu sadedzināji Dalijahu un manu dēlu! Noliedz to, ja vari, Utman Vadah. Utmans pūlējās pasmaidīt, bet iznāca tikai atbaidoša grimase, un arī balss bija sāpju izkropļota. Viņš izspļāva smiltis no mutes.

-     Viņi cepinoties smirdēja kā piedegusi cūkgaļa, viņš čukstēja, bet es ar baudu ieelpoju šo smaku.

Tariks iešņukstējās un paraudzījās uz Hektoru, asarām plūstot pār vaigiem.

-     Tu dzirdēji! Ko mēs varam izdarīt, kas varētu sacensties ar tādu ļaunumu?

-     Ūdens, Hektors klusi atbildēja. Tikai jūras ūdens spēs uz visiem laikiem noskalot šo kauna traipu no zemes virsas. Viņi pamanīja Utmana acīs pazibam šausmas, un Tariks uzreiz nopriecājās.

-      Protams, tev taisnība, Hektor. Jūras ūdens līdzēs. Celies, Utman Vadah! Slienies kājās! Tava pēdējā pastaiga būs pa pludmali uz jūru. Tariks nolaida pistoli un sagrāba gūstekņa plaukstas locītavu. Nežēlīgi pagrieza to pret sadragāto elkoņa locītavu. Utmans atkal iekliedzās. Viņa niknā spītība un pārdrošība bija sašķobījusies visļaunāko briesmu draudu priekšā.

-    Es izaicinu tevi piebeigt mani šeit, ja vien tev pietiek dūšas, Tarik. Nošauj mani un izbeidz to visu, vārgais gļēvuli!

-     Nevajag tik ļoti steigties, Tariks atbildēja. Šis būs tavas nožēlojamās dzīves pēdējais notikums, un tev tas jāizbauda pilnībā līdz pēdējam mirklim. Sālsūdens garša rīklē, plaušu aizžņaugšanās, zaudējot elpu, sāls dzēlieni acīs, redzei satumstot. Viņš atkal parāva uz augšu salauzto roku, un Utmans nespēja pretoties viņa spēkam. Viņš ļāva Tarikam piecelt viņu un pūlējās nostāvēt uz veselās kājas, bet Hektors satvēra otru roku, un pa abiem viņi sāka vilkt ļaundari atpakaļ uz jūras krastu. Beidzot no pēdējās kāpas virsotnes pavērās skats uz līci.

"Zelta Zoss" stāvēja noenkurota turpat, kur iepriekš, bet lielākā daļa nesašauto pirātu motorlaivu bija pamestas pie krasta līnijas kā vētras izskaloti lūžņi. "Zelta Zoss" lielgabali raidīja retus šāvienus uz mērķiem, kas no šī skatpunkta nebija redzami, un no pilsētiņas puses bija dzirdamas automātu šāvienu kārtas. Dažas ēkas dega, un dūmi plūda pār līci. Tieši zem viņiem pie paša krasta šūpojās pamestā laiva, ar kuru viņi bija ieradušies.

-      Nāc nu, Utman! Tariks skarbi pagrieza gūstekņa roku. Nav vairs tālu jāiet. Utmans nokrita uz ceļiem, beidzot pilnībā nonācis baiļu varā. Viņš šļupstēdams nesakarīgi vervelēja:

-     Nē, Tarik! Nošauj mani tepat! Izbeidz visu uzreiz. Es gribu tev kaut ko pastāstīt. Es vispirms iesviedu ugunī tavu sīko. Un pēc tam izdrāzu tavu sievu. Ar katru grūdienu domāju par tevi. Un, kad biju beidzis, uzsviedu viņu virsū sīkajam kverplim. Viņas garie mati uzliesmoja kā lāpa. Tagad tev mani jānošauj. Ja ne, tad šīs atmiņas vajās tevi visu mūžu. Utmans izmisīgi iegaudojās. Hektors satvēra viņa otru roku, un abi biedri kopīgiem spēkiem aizvilka vaidošo un kaucošo nodevēju uz vēdera lejā no kāpas un ievilka jūrā. Kad ūdens sniedzās līdz ceļiem, Hektors iemērca tajā gūstekņa seju un pacēla viņa potītes uz augšu. Tariks uzsēdās uz viņa pleca un ar visu svaru spieda ļaundara seju zem ūdens. Utmans centās aizturēt elpu zem ūdens, taču vairs nespēja pretoties paniskajām bailēm. Viņa kustības kļuva straujākas un drudžainākas, bet tad sāka atslābt. Mute zem ūdens atvērās, un pār lūpām izplūda sudrabainu burbulīšu mākonis. Viņš klepoja, gārdza un vēma, bet ūdens slānis virs galvas apslāpēja skaņas. Kad šķita, ka viss jau gandrīz beidzies, Hektors aiz kājām izvilka Utmanu no ūdens un apguldīja uz mutes slapjajās smiltīs. Tariks uzsita viņam pa muguru. No gūstekņa mutes izšļācās jūras ūdens un vēmekļi, un viņš paguva pāris reižu īsi ievilkt elpu, līdz atkal visu ķermeni satricināja jauna klepus lēkme. Viņš atkal izvēmās, ar nākamo elpas vilcienu ieraujot atpakaļ daļu dzeltenīgās žults. Lēni, ļoti lēni Utmanam izdevās atbrīvot plaušas no ūdens un vēmekļiem, taču viņš bija pārāk nomocījies, lai pieceltos sēdus vai runātu. Hektors un Tariks, notupušies katrs savā pusē, vēroja ļaundari cīnāmies par savu dzīvību.

-     Vai dzirdēji, kā viņš lielās ar to, ko nodarījis Dalijahai un manam dēlam? Tariks čukstēja.

-     dzirdēju.

-     Ir jābūt vēl kādam sodam, kas būtu piemērots tik drausmīgam ļaunumam. Vienkārši noslīcināt ir pārāk saudzīgi.

-     Ir tāds sods. Hektors pamāja ar galvu. Laivā ir enkura virve. Piesien vienu galu pie tā skrūves gredzena, bet otru atnes šurp. Tariks it kā gribēja kaut ko jautāt, tomēr, neko neteicis, piecēlās un aizskrēja uz laivu. Atgriežoties viņš atritināja virvi slapjajās smiltīs. Utmans pūlējās piecelties sēdus, kad Tariks nostājās viņam līdzās, bet tas ar kājas spērienu nogāza viņu uz muguras un paraudzījās uz Hektoru.

-     Sasien kopā viņa plaukstu locītavas, Hektors pavēlēja, un Utmans atkal sāka pretoties un kliegt. Tariks pagrieza salauzto roku, lai viņu savaldītu, kamēr Hektors apmeta Utmanam ap rokām virves cilpu un cieši savilka tā, lai kaņepju šķiedras dziļi iegriežas miesā.

-     Vai zini, kas tu tagad esi, Utman Vadah? Hektors klusi iejautājās un pats arī tūlīt atbildēja: Tu esi dzīva ēsma.

-     Es nesaprotu, Tariks atzinās, un Hektors paskaidroja:

-     Visas tās sagūstītās laivas stāv noenkurotas līcī mēnešiem ilgi. Jūrnieki, kas tajās mitinās, izgāž pār bortu visus atkritumus un netīros ūdeņus. Tas pievilina haizivis, lielas haizivis veseliem bariem, galvenokārt tīģerhaizivis, kas ir īstas maitēdājas, bet arī citas bronzas haizivis, Zambezi haizivis un melnspuru rifu haizivis. Tariks pasmaidīja, bet Utmana tumšajās acīs atspoguļojās nāves šausmas.

-     Utman, tev diezgan stipri tek asinis. Hektors iespēra pa ievainoto kāju, un gūsteknis ievaidējās. Vai zināji, ka asinis pievilina haizivis? Braucam zvejot! Viņi iestūma ūdenī krastā izmesto motorlaivu, kamēr Utmans vārgi spirinājās enkura virves galā. Ikreiz, kad viņam izdevās pieslieties uz ceļiem, Tariks parāva virvi, atkal nogāžot viņu zemē. Tikko laiva bija ūdenī, Hektors ielēca tajā un iedarbināja motoru. Pagriezis tās priekšgalu projām no krasta, viņš pamazām sāka atvērt droseli. Utmans nogāzās garšļaukus un, sāpēs un bailēs kliedzot, sāka virves galā slīdēt pa slapjajām smiltīm.

Tariks aizbrida līdz laivai un ierāpās pāri bortam. Abi ar Hektoru raudzījās pāri laivas pakaļgalam, kā Utmans ieslīd seklajā ūdenī. Virve pavilka viņu zem ūdens, bet tūlīt viņš atkal uznira šļakatu mākonī kā valis, tad atkal iegrima zem ūdens. Jūras ūdens spēcīgi iešļācās viņa degunā un rīklē. Viņš pamanījās izklepot nedaudz ūdens no mutes, līdz atkal nonāca zem ūdens, bet šoreiz viļņu šalts iešļācās labajā ausī, pārplēšot bungādiņu. Sāpes droši vien bija neciešamas, taču kliegt vairs nebija spēka. Putu celiņš aiz laivas iekrāsojās ar asinīm, un, kad laiva iebrauca dziļākos ūdeņos, parādījās pirmā haizivs spura. Hektors pamanīja svītras uz zivs platās muguras.

-     Utman, tev seko tīģerhaizivs, viņš uzsauca. Ne pārāk liela, tikai nepilnus trīs metrus gara. Tomēr pietiekami liela, lai nokostu tev kādu gabalu.

Haizivs uzreiz neuzbruka, bet vispirms piesardzīgi sekoja Utmanam, līdz no zaļajiem ūdeņiem iznira vēl viena liela haizivs. Viena plēsoņa uzkūdīja otru, un abas metās uzbrukumā. Lielākā haizivs plati atpleta žokļus un iekodās Utmana sadragātajā potītē. Viņš iekliedzās, apjaušot, kas tūlīt notiks. Haizivis pavilka viņu zem ūdens, un Hektors izslēdza motoru, ļaujot laivai viegli slīdēt viļņos. Viņš negribēja, lai Utmans noslīkst, pirms

haizivis būs viņu saplosījušas. Tas nebija ilgi. Ikreiz, uznirstot virs ūdens, Utmana pretošanās bija vārgāka un kliedzieni klusāki. Ūdens ap viņu iekrāsojās tumšs no asinīm. Paša miesas driskas mētājās visapkārt. Tad viņš atkal iegrima zem ūdens un vairs neiznira. Kad Tariks ievilka virvi laivā, pie tās bija atlikušas tikai abas Utmana plaukstas. Viņš iesvieda tās atpakaļ ūdenī. Tad apsēdās blakus Hektoram, kurš strauji pagrieza laivu, lai pilnā gaitā trauktos pāri līcim uz "Zelta Zosi". Kādu bridi abi klusēja, tad Hektors ierunājās cauri motora troksnim:

-      Es iepriekš nevarēju pajautāt, bet pasaki tagad: kā sauca tavu dēlu?

-     Viņa vārds bija Tabari.

-    Mēs izdarījām to, kas bija jādara. Taču tas neko daudz nepalīdz, vai ne? Hektors domīgi ieminējās. Atriebība ir bezgaršīgs mielasts. Tariks pamāja ar galvu un novērsa skatienu. Viņš negribēja ļaut pat Hektoram pārāk dziļi ieskatīties viņa dvēselē, kur mūžīgi mājos Dalijahas un Tabari rēgi.

T

raucoties atpakaļ pretī milzīgajam "Zelta Zoss" korpusam, Hektors stāvēja laivas pakaļgalā, aptinis ap roku enkura virves galu. Viņš pūlējās noteikt, kas jauns noticis uz kuģa, kamēr viņš un Tariks bija aizņemti Utmana vajāšanā. Hektors ieraudzīja Sema Hantera komandēto triju amfībiju grupu tuvojamies krastam pilsētiņas priekšā un aizsvilās pēkšņās dusmās. Tagad tiem sen jau vajadzēja būt ieslodzījuma nometnē un atbrīvot sagūstītos jūrniekus. Viņš niknā balsī iesaucās rācijas mikrofonā:

-     Sem, kur, ellē, tu čammājies? Tu kavējies gandrīz stundu.

-     Vienu no vinčām sabojāja apšaudē. Nebija tik viegli atkal to salabot. Atvaino, Hektor.

-     Labi, bet tagad gan kusties veicīgi!

Izbeidzis sarunu, Hektors vēroja amfībijas. Ar priekšgaliem saceļot šļakatas piekrastes ūdeņos, tās tuvojās krastam. Tām apkārt ūdens virsmu kapāja vieglo šauteņu lodes no būdelēm, kas atradās tieši virs pludmales. Taču tornīšu lūkas bija noslēgtas un 50. kalibra ložmetēji raidīja šāvienu kārtas uz ciematu. Apšaudē iesaistījās arī Deiva Imbisa Bushmaster lādiņi, uzsprāgstot gaisā virs pavirši uzslietajām ēkām. Dažām būdām zem šāviņu svara iebruka rievotā skārda jumti, un dzīvi palikušie pirāti steigšus rausās ārā no drupām un metās bēgt uz kalnu pusi. Tiem sekoja šrapneļu šāviņu krusa, nopļaujot daudzus bēgļus.

Hektors noraudzījās, kā visas trīs amfībijas reizē sasniedz krastu un izbrauc pludmalē, ar tērauda kāpurķēdēm uzvandot gaisā smiltis, un dodas augšup pa nogāzi uz ciematu. Līkumainās ieliņas bija pārāk šauras masīvajām bruņumašīnām, tāpēc tās neapstādamās brauca tieši cauri trūcīgajām būdelēm, saplacinot tās kā kāršu namiņus, tad tās pazuda skatienam, dodoties uz nožogojumiem, kur bija ieslodzīti sagūstītie jūrnieki.

Kad Hektors un Tariks nonāca pie "Zoss", vinča, kas bija nolaidusi amfībijas, vēl karājās ūdens virsmas līmenī. Viņi pameta laivu un pārlēca uz vinčas platformas. Hektors pa Falcon rāciju izsauca vinčas operatoru. Tas uzcēla viņus uz klāja, kur tos jau gaidīja Padijs. Viņš šķita satraukts.

-     Ziņo visu, kas noticis, Padij, Hektors pavēlēja.

-    Mums ir zināma visu Kamala bandas pirātu atrašanās vieta. Astoņi no tiem ir miruši, ieskaitot četrus, kurus tu novāci uz komandtiltiņa. Viņš apklusa un strauji ievilka elpu. Kā jau zini, Ādams un Kamals ir paslēpušies sūkņu apkopes tunelī. Viņi paņēmuši līdzi Nastju. Heizela izseko viņu pārvietošanos ar infrasarkanajiem sensoriem. Hektors nospieda kaujas rācijas raidīšanas pogu.

-     Heizela, kur viņi ir tagad?

-      Hektor, viņi ir otrajā sektorā, tieši aiz galvenās izejošās plūsmas caurules krustpunkta. Pēdējās divpadsmit minūtes nav izkustējušies. Hektors sarauca pieri. Apkopes tuneļi bija visgrūtākā vieta kaujas operācijām visā kuģi. Šauri un neērti, pieblīvēti ar tērauda cauruļu rindām un milzīgajiem gāzes sūkņiem. Tie darbojās ar apdullinošu troksni, un arī ventilācija bija nepietiekama. Tur, lejā, priekšroka pavisam noteikti ir bēgļiem, kas tur paslēpušies, nevis uzbrucējiem, kuri cenšas tos izdabūt ārā. Visi kaujinieki gaidīja Hektora pavēli, arī Padijs nevarēja ieteikt, kā rīkoties. Hektors pūlējās iztēloties tuneļa iekšienes ģeogrāfiju.

-      Skaidrs! Viņš beidzot izlēma. Tuneļu sistēmai ir tikai divas ieejas, un pie abām stāv sargi, tā ir? Padijs pamāja ar galvu. Nu tad mēs ar divām grupām uzbruksim vienlaikus no abiem galiem, cenšoties sagrābt Kamalu un Ādamu spīlēs. Tuneļi tur lejā ir gandrīz veselu jūdzi gari. Būs ellīgi grūti izdabūt viņus ārā, ja nu vienīgi… Hektors uz brīdi apklusa un aizdomājās. Ja nu vienīgi… viņš atkārtoja.

-Ja vienīgi kas? Padijs bažīgi noprasīja, bet Hektors izvairījās no tiešas atbildes.

-     Nāc man līdzi, ātri! Nedrīkst kavēties ne mirkli, Hektors pavēlēja un metās augšā pa kāpnēm uz komandtiltiņu, kāpjot ik pa diviem pakāpieniem. Padijs steigšus sekoja. Uz komandtiltiņa viņus gaidīja Sirils Stemfords.

-      Lai jums labs rīts, kapteini, Hektors sveica viņu. Vai esat atkal pilnībā pārņēmis kuģa vadību?

-Jā, esmu gan. Sirila smaids bija mazliet greizs. Viņa seja joprojām bija pietūkuši un izraibināta ar violeti zaļiem zilumiem pēc Kamala sitieniem ar šautenes laidi. Motori darbojas, un esam jau pacēluši vienu enkura tauvu, lai varētu doties jūrā uzreiz pēc jūsu rīkojuma.

-    Vispirms, Siril, vēl jāpaveic daži darbiņi. Lūdzu, ātri izskaidrojiet man un Padijam ugunsdrošības procedūras sūkņu apkopes tunelī.

-     Man jau bija tāda dīvaina nojauta, ka jūs to vaicāsiet, kad dzirdēju, ka tieši tur paslēpies Kamals ar savu priekšnieku un burvīgo krievu dāmu, Sirils atbildēja. Nāciet uz karšu telpu.

Karšu telpa atradās komandtiltiņa dziļumā. Hektors zināja, ka "Zelta Zoss" korpusa plāni glabājas, plakani novietoti, platajās atvilktnēs zem karšu galda. Taču, ieejot telpā, viņš ieraudzīja, ka Sirils jau izklājis apakšējā klāja rasējumus uz galda. Hektors un Padijs pētīja tos, kamēr Sirils izskaidroja sūkņu apkopes tuneli veidojošo astoņu nodalījumu plānojumu.

-    Katru nodalījumu var hermētiski noslēgt ar ūdensdrošām un gaisnecaurlaidīgām durvīm, pareizi? Hektors jau zināja atbildi, bet jautāja Padija dēļ. Ir iespējams arī noslēgt elektrisko ķēdi, izslēdzot tunelī visu apgaismojumu un ventilāciju?

-     Pareizi, Sirils apstiprināja.

-     Un tās durvis var darbināt no komandtiltiņa?

Sirils atbildot norādīja pa atvērtajām durvīm. To vadības panelis atrodas pie sienas labā borta pusē. Virs navigācijas konsoles, viņš paziņoja.

-     Vai no turienes var arī regulēt C02 gāzes plūsmu?

-     Tieši tā! Sirils atkal pamāja ar galvu. Varu ieplūdināt to katrā nodalījumā atsevišķi vai visos reizē.

-     COz gāze? Padijs noprasīja. Kas, pie velna…?

-     Ugunsdzēsības līdzeklis. Noslāpē liesmas, Hektors strupi atbildēja. Taču ir indīga cilvēkiem. Viņš atkal pievērsās Sirilam. Kur glabājas ugunsdzēsības aprīkojums?

-     Pirmajā līmenī. Mums ir ugunsdroši kombinezoni…

-     Tos nevajadzēs. Hektors viņu pārtrauca. Bet skābekļa maskas?

-    Ir! Mums ir Draeger elpošanas aparāti ar skābekļa baloniem. Tie nodrošina četru stundu izdzīvošanu toksiskā vidē.

-     Infrasarkanās brilles? Hektors neatlaidās.

-     Tās ir Draeger standarta aprīkojumā. Nodrošina redzamību pilnīgā tumsā vai dūmos.

-     Cik šādu komplektu mums ir uz kuģa?

-     Tikai divi.

-    Velns! Hektors nopukojās. Tad tikai mums ar tevi, Padij.

-     Es gan vēl īsti nesaprotu, kas tev padomā, Hek. Taču, velns par stenderi, es varu to izdarīt viens pats, kaut vai stāvot uz galvas.

-     Mēs visi zinām, ka tev ir ļoti spēcīga krieviska motivācija, taču mēs to paveiksim abi kopā, Padij. Hektors nemaz negaidīja kolēģa iebildumus. Tātad, Siril, rīkosimies šādi. Es ieiešu tunelī pa priekšgala lūku, bet Padijs pa lūku pakaļgala pusē. Nonācis līdz apakšējam klājam, viņš paliks savā pozīcijā. Es virzīšos pa tuneli uz pakaļgala pusi. Jūs ieplūdināsiet katrā nodalījumā C02 , kad es būšu nonācis līdz tam. Pēc tam jūs noslēgsiet hermētiskās durvis, kad būšu pa tām izgājis. Heizela štābā vēros operācijas gaitu. Viņa visu laiku ziņos mums bēgļu precīzu atrašanās vietu.

-      Man patiess prieks, ka beidzot esi atcerējies Nastjas esamību šajā pasaulē. Tu esi īsts labsirdis, Padijs rūgtā ironijā paziņoja. Viņa arī būs tur lejā, indīgajā gāzē. Neaizsargāta. Cik ilgi viņa varēs izdzīvot?

-    Ar Heizelas norādījumiem mēs varēsim turēties tiešā Nastjas tuvumā un pavisam ātri tikt viņai klāt. Mums līdzi būs rezerves skābekļa baloniņš, ko iedot viņai.

-     Tu neatbildēji uz manu jautājumu. Cik ilgi viņa varēs izturēt, ieelpojusi gāzi?

-    Četras vai piecas minūtes līdz samaņas zudumam, Hektors klusi atbildēja.

-     Un…? Padijs uzstāja.

-     Un astoņas desmit minūtes līdz nāvei.

-     Pie velna tavu sasodīto gāzi, Hektor Kros. Man to nevajag. Ļauj man iet vienam. Es tikšu galā ar Kamalu un izvedīšu Nastju, neindējot viņu ar gāzi.

-      Atvaino, Padij. Mēs darīsim tā, kā izlēmu es, Hektors stingri paziņoja. Esam jau gana ilgi pļāpājuši. Laiks rīkoties!

Hektors bija nokļuvis kuģa dzīlēs, enkuru ķēžu stāvā. Tariks stāvēja viņam aiz muguras un pārbaudīja bruņojumu Beretta pistoles, rezerves aptveru un naža maksts novietojumu. Viņš pārliecinājās, vai visi šie ieroči ir Hektoram ērti aizsniedzami.

Pie jostas Hektors piekāra nelielu divu litru ārkārtas skābekļa balonu ar iebūvētu sejas masku. Tā ļaus divdesmit minūtes izdzīvot cilvēkam, kas nonācis saskarē ar C02 gāzi. Tāds pats cilindrs bija arī Padijam. Vienam no viņiem bija jātiek pie Nastjas, pirms oglekļa dioksīds sievieti nogalinās.

Galvenais Draeger elpošanas aparāts bija liels un neērts, un ne Hektors, ne Padijs iepriekš nebija ar tādu rīkojies. Taču viens no Sirila komandas jūrniekiem labi pārzināja šo aprīkojumu un ātri apmācīja abus iesācējus. Ķivere izskatījās kā citplanētiešu atribūts, un vēl ērmīgāku to padarīja infrasarkano briļļu izspiedušās "acis". Jūrnieks pieslēdza Falcon rāciju pie kontakta ķiveres iekšienē.

-    Gatavs startam, ser, viņš paziņoja Hektoram. Tikai atcerieties, ka skābekļa krāns jāieslēdz pirms sejas maskas aizvēršanas, nevis pēc. Jūs būtu pārsteigts, ja zinātu, cik daudzi iesācēji to aizmirst. Hektors pamāja ar galvu un uzreiz izsauca Heizelu:

-      Heizela, es tūlīt gatavojos doties lejā pa priekšgala lūku.

-      Hektor, mēs tevi redzam ekrānā. Tev ceļš ir brīvs. Mērķis vēl joprojām nekustīgi atrodas otrajā nodalījumā.

-    Paldies, Heizela, Hektors atbildēja. Siril, vai dzirdat mani?

-     Skaļi un skaidri, Hektor, Sirils atsaucās no komandtiltiņa.

-     Padij, vai dzirdi mani?

-     Tava maigā balss tik saldi skan man ausīs. Padijs bija atguvis labo omu, beidzot radis iespēju rīkoties un izglābt Nastju.

-     Paliec pozīcijā, līdz es došu komandu iet iekšā. Hektors uzkāpa uz tērauda redeļu kāpņu augšējā pakāpiena un parādīja

Tarikam un matrozim paceltu īkšķu zīmi. Tad viņš ātri nokāpa līdz vēl zemākam līmenim. Tur viņš nokļuva netīkamā šaurībā, atbaidoši indīgi zaļi nokrāsotu kailu tērauda sienu gūstā. Lai gan Heizela bija ziņojusi, ka ceļš tunelī ir brīvs, viņš izņēma no maksts pistoli un satvēra to abās rokās, mērķējot tunelī sev priekšā.

-     Siril, tagad varat izslēgt gaismas. Lai gan viņš pats bija devis šo pavēli, pēkšņā tumsa bija tik melna un necaurredzama, ka ar pūlēm izdevās apvaldīt izbaiļu saucienu. Viņš ieslēdza infrasarkanās brilles, un apkārtne parādījās acu priekšā vienkrāsainā blāvi sarkanīgā tonī.

-     Heizela? viņš iejautājās.

-     Bez izmaiņām, Hektor, mērķis joprojām nekustīgi atrodas otrajā sektorā. Hektors devās uz priekšu pa šauro tuneli. Viņš bija pārsteigts par nodalījumu lielo garumu. Pagāja vairāk nekā četras minūtes, soļojot ātrā gaitā, līdz viņš nonāca pie pirmajām hermētiskajām durvīm. Viņš izgāja pa tām un atkal izsauca Sirilu:

-     Siril, es izgāju caur astoto lūku. Aizveriet to aiz manis. Hektors noraudzījās, kā lūkas vāks aizslīd ciet, atskanot hidraulisko virzuļu šņākoņai.

-     Vai ielaist gāzi nodalījumā jums aiz muguras, Hektor? Sirils jautāja.

-     Nē. Hektors viņu apturēja. Šis nodalījums ir tukšs. Nav nekādas jēgas laist tajā gāzi. Viņš devās tālāk garām nākamajam milzīgajam sūknim. Tas dunēja un čīkstēja, cirkulējot gāzi. Virs galvas bija šaura vertikāla šahta, kurā atradās izplūdes caurule no sūkņa līdz galvenās tvertnes augšpusei. Arī šajā šahtā bija ierīkotas redeļu kāpnes, bet tās veda strupceļā. Šīs šahtas augšgalā nebija izejas uz ārpasauli.

Hektors pagāja garām vēl astoņiem masīvajiem sūkņiem un cauri vēl trim lūkām. Ikreiz, nonācis pie kārtējās lūkas, viņš izsauca Heizelu, un viņa atkārtoja, ka mērķis joprojām stāv uz vietas otrajā sektorā. Hektors izgāja caur ceturto lūku, un Sirils no komandtiltiņa aizvēra to aiz viņa. Taču, tikko viņš bija nonācis pie nākamās lūkas un iegāja trešajā nodalījumā, notika pēkšņas izmaiņas. Kamēr lūka Hektoram aiz muguras slīdēja ciet, rācijā atskanēja satraukta Heizelas balss:

-      Hektor, uzmanību! Mērķis sadalās. Divi subjekti paliek uz vietas, bet trešais pārvietojas pa tuneli uz tavu pusi. Hektoru tas pārsteidza. Kurš no viņiem ir pašķīries no pārējiem? Tas nevar būt Kamals viņš nekad nepamestu ķīlnieci un neietu projām viens. Tieši tā paša iemesla dēļ tā nevar būt arī Nastja Kamals neparko neļautu viņai izbēgt. Tas varēja būt vienīgi Ādams. Kāds mežonīgs savtīgs impulss lika viņam atstāt Kamala aizsardzību? Varbūt piķa melnajā tumsā šeiham neizturēja nervi un viņš krita panikā. Tieši tāpēc arī Hektors lika Sirilam izslēgt visas gaismas.

-    Labi! Hektors norūca. Siril, atveriet atkal lūku aiz manis. Ātri! Tikko lūka atvērās, Hektors pa to atgriezās tikko atstātajā nodalījumā. Labi, Siril. Es atkal esmu iegājis ceturtajā nodalījumā. Aizveriet atkal lūku. Klusēdams viņš gaidīja gandrīz sešas minūtes, tad viņu atkal izsauca Heizela:

-    Hektor, trešais cilvēks sasniedzis tavu pozīciju. Viņš atrodas otrā pusē tai pašai lūkai, pie kuras tu stāvi. Šķiet, ka viņš apskata lūku, cenšoties atrast slēdzeni un atvērt to.

-     Skaidrs, Heizela. Es esmu pārliecināts, ka šis trešais cilvēks ir Ādams Tipū Tips un tagad mēs esam iemānījuši viņu slazdā. Siril, aizveriet lūku aiz Ādama un ziņojiet man, kad tas būs izdarīts. Kapteinis ierunājās jau pēc minūtes.

-     Lūka aizvērta, Hektor, viņš ziņoja. Ādams iesprostots trešajā nodalījumā.

-     Labi, Siril. Tagad ielaidiet tajā nodalījumā C02 . Iestājās ilgāks klusums, un Sirils paskaidroja aizkavēšanos.

-      Paiet kāds laiks, kamēr gāze piepilda visu nodalījumu. Atkal kādu laiku visi klusēja, bet tad ierunājās Heizela:

-     Iedarbojas! Ādams skrien atpakaļ uz lūku, pa kuru ienācis. Viņš ir acīmredzamā panikā. Sāk just COz ietekmi.

-     Siril, atveriet lūku un ielaidiet mani tur. Hektors ieslēdza skābekļa padevi un aizvēra sejas masku. Viņš pa lūku iegāja ar C02 piepildītajā nodalījumā un aizskrēja pa tiltiņu nopakaļ Ādamam. Vajadzēja panākt šeihu, pirms gāze būs to nogalinājusi. Viņš atrada to sakņupušu lūgšanu pozā pie viena no gāzes sūkņiem un uzreiz pazina pēc baltā tērpa, pat neredzot seju. Kad Hektors pagrieza tupošo vīrieti, viņš redzēja, ka tas jau ir bezsamaņā, bet vēl elpo dziļi un saraustīti. Hektors ieraudzīja pie šeiha kreisās rokas piestiprinātu melnu ādas portfeli un gribēja to noņemt, taču nerūsējošā tērauda ķēde bija pieslēgta ar izcilas kvalitātes slēdzeni līdzīgi kā diplomātiskajiem kurjeriem. Portfeļa noņemšanai būs vajadzīga lodlampa. Tagad nedrīkstēja kavēties, tāpēc viņš pievilka Ādamu pie vienas no zaļajām tērauda gāzes caurulēm, kas horizontāli stiepās gar vienu tuneļa malu, un noguldīja uz vēdera uz tās. Viņš apvija ap cauruli šeiha kājas un rokas ar visu portfeli un piesēja ar trošu auklām plaukstu locītavas un potītes. Ādams bija piesaistīts pie caurules tikpat stingri kā gaļas gabals, uzdurts uz kebaba iesma.

-     Tas tevi noturēs pie dzīvības, Hektors klusi noteica un pasniedzās pie jostas pēc divu litru skābekļa cilindra. Viņš pielika poliuretāna masku pie Ādama deguna un mutes un atvēra krānu. Klusi sīcot, skābeklis sāka plūst Ādama slāpstošajā mutē. Hektors nostiprināja masku ar elastīgu siksniņu ap Ādama pakausi, tad izsauca Sirilu.

-     Protams, bēglis ir Ādams. Es viņu sagūstīju. Viņš joprojām ir bezsamaņā, bet es viņam uzliku skābekļa masku. Drīz viņam jāatgūstas. Ieslēdziet gaismas šajā nodalījumā un iedarbiniet ventilatorus, lai izvēdinātu C02 . Kad skābeklis sāka iedarboties, Ādams norīstījās un saviebās. Viņš atvēra acis un ievaidējās, drudžaini pūloties atbrīvot sasietās rokas un kājas. Tad viņš pacēla skatienu un pārbīlī skaļi iekliedzās, ieraugot Hektoru biedējošajā Draeger ķiverē. Viņš mēģināja nomest skābekļa masku, taču, sapratis, ka nevar, žēli iešņukstējās tajā:

-     Kur es esmu? Kas ar mani notiek?

Hektors neatbildēja. Viņš nogaidīja vēl desmit minūtes, raugoties rokaspulkstenī, tad atvēra savu sejas masku un pārbaudīja gaisa kvalitāti. Nelielās koncentrācijās C02 nav smaržas, bet augstās koncentrācijās tam ir asa skābes smaka un jūtama skāba garša uz mēles. Ventilatori bija aizvadījuši projām visu indīgo gāzi. Gaiss atkal bija tīrs.

Hektors norāva skābekļa masku no Ādama sejas, aizvēra krānu un atkal piekāra masku sev pie jostas.

-     Kas tu esi? Ko tu gribi man nodarīt? Ādama balss bailēs trīcēja.

-     Par to parunāsim vēlāk, Hektors arābu valodā apsolīja, pārbaudīdams saites ap šeiha kājām un rokām.

-     Es zinu, kas tu esi! Tu esi slepkava Hektors Kross! Ādams izmisīgi ieķērcās. Tu nogalināji manu tēvu un vectēvu un tagad gribi nogalināt mani.

-Jā. Tā tiešām varētu notikt, Hektors piekrita. Viņš izslējās taisni un izsauca pa rāciju Sirilu. Ādams ir sagūstīts un atguvis samaņu. Atveriet lūku uz otro nodalījumu. Tagad es iešu meklēt Kamalu un Nastju. Aizveriet lūku, kad būšu izgājis pa to.

Lūka Hektora priekšā atvērās, un viņš aši ieskrēja otrajā nodalījumā. Tur viņš apstājās.

-     Heizela, kur ir Kamals? viņš jautāja.

-     Hektor, viņš nav izkustējies. Joprojām atrodas otrajā nodalījumā nedaudz tev priekšā. Manuprāt, viņš ir atradis kādu drošu slēptuvi un gaida, kad tu nāksi pie viņa.

-     Tad nedrīkst likt viņam vilties, Hektors atbildēja. Siril, aizveriet abas otrā nodalījuma lūkas un esiet gatavībā ielaist tajā gāzi pēc manas komandas.

-     Sapratu, Hektor. Esam noķēruši Kamalu slazdā. Viņam nav kur sprukt.

-     Padij, vai dzirdi mani?

-     Dzirdu tevi, Hektor.

-     Nāc šurp un gaidi pie otrā nodalījuma lūkas savā pusē. Es gaidīšu savā. Sirils ielaidis gāzi, un, tikko Kamals būs zaudējis samaņu, mēs abi reizē iesim iekšā, lai izglābtu Nastju, pirms viņa saindēsies ar gāzi.

-    Tev būs jāskrien ātri, lai apsteigtu mani, Kros. Neaizmirsti, ka tu spēlējies ar manas meitenes dzīvību.

-     Viņai viss būs labi, Padij. Viņa ir pārāk braša un skaista, lai mirtu jauna.

-     Beidz vaukšķēt, Kros. Ķeramies pie darba!

-     Heizela, pēdējā pārbaude. Kur ir mērķis?

-      Hektor, viņi nav izkustējušies. Joprojām tup paslēpušies nodalījuma vidū. Man tas nepatīk. Manuprāt, Kamals vēl ir sagatavojis kādu pēdējo viltību. Viņš gaida tevi. Mīļais, lūdzu, esi piesardzīgs.

-      Piesardzība man ir iedzimta, Hektors viņu mierināja. Tomēr man šķiet, ka neliela C02 deva varētu padarīt Kamalu mazliet draudzīgāku. Dodiet viņiem gāzi, Siril.

-     Sapratu, Hektor. Atveru C02 balonus!

-    Padij, mēs ejam iekšā tieši pēc četrām minūtēm. Tad Kamals droši vien būs jau zaudējis samaņu.

-     Protams, un Nastja tāpat, Padijs rūgti atbildēja. Hektors izlikās to nedzirdam, uzmanīgi vērodams Rolex pulksteņa izgaismoto sekunžu rādītāju. Tas virzījās apkārt ciparnīcai tik gausi kā alpīnists, rāpjoties Alpu kalnu ledājā. Kad tas bija sasniedzis virsotni un sāka otru apli, atskanēja Heizelas raižpilnā balss:

-     Pazudis kontakts! Kamals un Nastja pazuduši no ekrāna.

-Tas nav iespējams. Vai infrasarkanais sensors tunelī joprojām

darbojas? Varbūt Kamals atradis to un dezaktivējis. Tieši tad, kad šķita, ka viss lieliski norit pēc plāna, sākās sarežģījumi.

-     Tieši tā. Sensors joprojām darbojas, bet Kamals ir pazudis. Nav kontakta! Heizela satraukti atkārtoja. Hektors saņēma visus spēkus, lai neļautos draudošajai panikai.

Domā kā lapsa! viņš sev atgādināja. Domā kā Kamals! Ko tas nelietis ir pasācis? Sāka darboties intuīcija, palīdzot atrast atbildi uz šo jautājumu. Viņš ierunājās kaujas rācijā: Padij, Kamals droši vien ir saodis gāzi. To smaku nevar sajaukt ne ar ko citu. Viņš zina, ka tas ir C02 , kas ir smagāks par gaisu. Viņš zina, ka jātiek augstāk par gāzi, lai izdzīvotu. Bet kā to panākt? Pagāja vēl dažas sekundes, līdz viņš atrada atbildi. Otrā nodalījuma izplūdes šahta! Tas maitasgabals ir uzkāpis līdz šahtas augšgalam, paņemot Nastju līdzi. Šahtā nav infrasarkano sensoru, un tur būs saglabājies svaigais gaiss. Tur viņš var elpot un slēpties aiz Nastjas kā aiz vairoga. Mēs nevaram šaut šahtā, lai netrāpītu viņai.

-    Jāiet iekšā tūlīt, Hektor! Padijs satraukti iesaucās. Ļauj man iet iekšā! Dieva dēļ, ļauj man iet pie viņas!

-     Tev taisnība, Padij. Jāiet iekšā! Hektors stingri atbildēja.

-     Siril, atveriet visas lūkas! Pēc tam pārtrauciet gāzes padevi un sāciet vēdināt nodalījumu. Viņš dziļi ievilka elpu un turpināja:

-     Heizela, sūti ārstu uz turieni! Kādu noteikti ievainos.

-      Es eju līdzi ārstam, Heizela paziņoja. Hektors gribēja iebilst, taču no pieredzes zināja, ka tas ir veltīgi. Turklāt lūka jau slīdēja vaļā un bija jāiet iekšā. Viņš pieliecies iespruka pa atvērto lūku un aizskrēja pa tiltiņu. Piesardzībai nebija laika. Viņš skaidri zināja, kur atrodas Kamals. Izplūdes šahta slējās augšup pašā nodalījuma centrā virs gāzes sūkņa. Šādā ātrumā Hektors varēja to sasniegt divās minūtēs. Neapstādamies viņš atkal izsauca Padiju:

-      Padij, kad nonāksi līdz tai, paslēpies aiz gāzes sūkņa. Es būšu tam šajā pusē. Ziņo man, kad būsi pozīcijā. Mums jārīkojas kopīgi. Neuzdrošinies pasākt kādus vientuļā reindžera gājienus. Padijs neatbildēja, un Hektors ieraudzīja tieši priekšā slejamies gāzes sūkņa milzīgo, tumšo siluetu. Virs tā rēgojās izplūdes šahtas ieeja kā bezzobaina briesmoņa mute. Hektors ielīda slēptuvē zem sūkņa un piecēlās uz ceļiem. Satvēris abās rokās 9 mm Beretta, viņš nomērķēja augšup šahtas rīklē.

-     Padij, vai esi pozīcijā? viņš klusi iejautājās, un atbilde sekoja nekavējoties:

-     Esmu pozīcijā, Hektor!

-     Siril, vai dzirdat?

-     Dzirdu jūs, Hektor.

-     Kad noskaitīšu līdz pieci, ieslēdziet visas gaismas. Viens. Divi. Trīs. Četri. Gaismas!

Pekles tumsu nodalījumā pēkšņi nomainīja žilbinošs elektrības mirdzums. Izplūdes šahtas augšgalā atradās 180 vatu spuldze stiepļu režģī. Tā no aizmugures apgaismoja Kamalu un Nastju kā teātra skatuves prožektors. Kamals bija notupies uz šaurā tērauda laukumiņa. Nastja stāvēja uz pakāpiena tieši zem viņa. Abas viņas rokas bija sasietas priekšā ar trošu auklām. Ap kaklu bija apmesta virve. Kamals vienā rokā turēja otru virves galu, bet otrā automātu. Tā stobrs bija pavērsts uz leju, un, ieraudzījis Hektoru un Padiju šahtā, trīsdesmit pēdu zemāk, viņš ar vienu roku izšāva uz tiem veselu kārtu. Šāviena brīdī abi vajātāji paslēpās aiz sūkņa.

Automāta šāvienu kārtas troksnis šahtas šaurībā bija apdullinošs. Lodes dunēja, atsitoties pret tērauda starpsienām un biezajām gāzes caurulēm, uzšķiļot spožu dzirksteļu šaltis. Tikko šāvieni apklusa, Hektors uzdrošinājās aši palūkoties gar sūkņa kupolu. Nebija ne mazākās iespējas šaut uz Kamalu. Viņš bija gandrīz pilnībā paslēpies aiz Nastjas auguma, taču Hektors pamanīja, ka viņa kaut kā spējusi aptīt nelielu kakla virves posmu ap sasietajām plaukstu locītavām. Kamals vairs nevarēja izmantot virvi gūsteknes žņaugšanai. Viņa bīstami balansēja uz metāla pakāpiena, nekur neturēdamās ar rokām. Hektors uzreiz saprata, ko viņa gatavojas darīt, vēl pirms viņa skaļi iekliedzās: Noķer mani, Babū! Tad viņa atmuguriski metās lejā šahtā. Virve stingri nostiepās, taču sažņaudzās ap rokām, nevis ap kaklu. Otrs virves gals izspruka no Kamala rokām, un viņš gandrīz nogāzās no laukumiņa. Drudžaini kārpīdamies, viņš pūlējās saglabāt līdzsvaru.

Kas, ellē, ir Babū? Hektors paguva nobrīnīties. Taču atbilde uz šo neizteikto jautājumu bija skaidra uzreiz, jo Padijs zibenīgi metās ārā no slēptuves aiz gāzes sūkņa un nostājās zem šahtas mutes, plati iepletis rokas un raudzīdamies augšup uz Nastju, kas gāzās lejā pretī viņam. Viņa bija savilkusies kamolā, cieši piespiežot pie ķermeņa elkoņus un ceļus, bet kritiens bija no gandrīz trīsdesmit pēdu augstuma. Paātrinājums bija nežēlīgs, bet Padijs pat nenodrebēja. Viņš ar abām rokām gaisā uztvēra krītošo sievieti un, inerces spēka notriekts, nogāzās uz tērauda klāja, uztverot ar savu augumu lielāko daļu triecienspēka. Atskanēja troksnis, kā nometot ogļu maisu no ratiem uz ielas bruģa, un Hektors dzirdēja nokrakšķam lūstošu kaulu. Taču Padijs neatlaida tvērienu. Viņš turēja Nastju piespiestu pie krūtīm.

Hektors pat neuzmeta skatienu abiem uz grīdas apskāvienā gulošajiem augumiem, bet veltīja pēdējos atlikušos spēkus un uzmanību ienaidniekam, kas slēpās tērauda šahtā augstu virs galvas.

Kamals turējās pie kāpņu pakāpiena spārdīdamies un kārpīdamies, lai saglabātu līdzsvaru. Pirmais Hektora Beretta šāviens trāpīja pa tērauda kāpņu pakāpienu tieši zem Kamala. Atsitienā deformētā lode, tikai mazliet zaudējusi ātrumu, apmeta gaisā kūleni, tad šāvās augšup gar Kamala kājām, caururbjot kājstarpi un dziļi ietriecoties vēderā. Viss Kamala ķermenis saliecās un krampjaini noraustījās. Viņš joprojām izmisīgi turējās pie kāpnēm, taču šauteni vairs nespēja noturēt. Tā izslīdēja un krita, ar troksni atsitoties pret šahtas sieniņām un atlecot no pakāpieniem. Hektors pamuka nost, kad šautene lidoja viņam garām, bet tūlīt pēc tam viņš citu pēc cita raidīja augšup vēl trīs šāvienus. Tie visi trāpīja miesā, kaulos un dzīvībai svarīgos orgānos. Pamazām Kamala pirkstu tvēriens ap tērauda stieni atslāba, un viņš krita lejā, platā tērpa stērbelēm plīvojot, līdz nogāzās uz

klāja pie Hektora kājām. Viņš noliecās pār to un raidīja vēl divas lodes pirātu vadoņa galvā, tad pievērsās gulošajiem Padijam un Nastjai.

Tunelis vēl joprojām bija pilns ar C02 gāzi, ko ventilatori vēl nebija izsūknējuši. Nastjai draudēja saindēšanās. Hektors notupās viņai līdzās un noņēma no jostas divlitrīgo skābekļa baloniņu. Atgriezis krānu, viņš pielika masku pie sievietes deguna un mutes.

-    Vispirms parūpējies par Padiju! Nastja pavēlēja plastmasas maskas apslāpētā balsī. Padijs mēģināja piecelties sēdus, taču savainojumi neļāva. Viss viņa ķermenis bija sakropļots, viens plecs nošļucis.

Atslēgkauls pagalam, un droši vien arī pāris ribu, Hektors nodomāja. Un noteikti arī daži sastiepumi un muskuļu plīsumi, bet vai ir arī kādi smadzeņu bojājumi? Tad viņš skaļi ierunājās: Nāc nu, Babū. Dāma lika man parūpēties par tevi.

-     Vienreiz tu norausies, Kros, Padijs brīdināja, bet bez īpašām dusmām. Viņa seja bija savilkusies reizē sāpju un pielūgsmes grimasē, kad Nastja noliecās pār viņu un ieskatījās acīs.

-      Smadzeņu bojājumu nav. Šis zellis joprojām ir dzīvības pilns! Hektors smaidot noteica un ieslēdza rācijas mikrofonu. Klausieties visi! Kamals ir likvidēts. Utmans Vadahs tāpat. Ādams ir sagūstīts. Padijs ir salauzis dažus kaulus, bet viņš ir izturīgs un atkopsies. Svarīgākais ir tas, ka Nastjai un man nekas nekaiš. Tātad viss kārtībā!

Hektors un Heizela stāvēja uz "Zelta Zoss" komandtiltiņa spārna. Viņš bija apskāvis sievu, un viņa atlaidusies pret vīra plecu. Klusēdami viņi vēroja, kā no krasta jūrā atgriežas pēdējās laivas, pilnas ar jūrniekiem, ko Sema Hantera desants bija atbrīvojis no ieslodzījuma. Tos ar laivām izvadāja uz viņu kuģiem līcī.

Sema kaujinieki dedzināja pilsētiņas ēkas, ikreiz pārliecinoties, vai kādā mājā nav palikušas atraitnes vai bāreņi, kas vēl nav paguvuši aizbēgt līdz ar citiem. Heizela to bija stingri pieteikusi. Lielākajai daļai pirātu nolaupīto kuģu jau bija uz klāja atgriezušies komandas locekļi, kas sāka darbināt motorus, gatavojoties doties projām. Astoņi kuģi, kas bija nostāvējuši uz enkura daudzus gadus, bija pavisam sabrukuši, to korpusi un motori sarūsējuši tiktāl, ka tie vairs nespēja izbraukt jūrā. Hektors pavēlēja nogremdēt tos, lai atņemtu pirātiem pat šādas nožēlojamas laupījuma atliekas. Kad atvēra vārstus, lai piepildītu kuģu korpusus ar ūdeni, daudzi kuģi apgāzās, bet citi nogrima dibenā tāpat vertikāli, tā ka virs ūdens vēl bija redzami to mastu gali. Beidzot Sema Hantera desanta amfībiju eskadrons ieripoja no krasta jūrā un devās atpakaļceļā uz "Zosi", atstājot aiz sevis liesmu pārņemto pilsētiņu. Heizela pārtrauca klusumu.

-    Tā nu, mīļais, šis darbs beidzot ir pabeigts, viņa pavisam klusi noteica.

-      Gandrīz, bet vēl ne gluži. Vēl atlicis tikai viens, pēdējais uzdevums, Hektors noteica, un Heizela viņa rokās pagriezās un ieskatījās viņam acīs.

-     Es zinu. Visu laiku baidos par to iedomāties. Viņa nopūtās. Kur viņš ir?

-    Tariks lika ieslēgt viņu ieroču noliktavā kuģa slepenajā nodalījumā.

-      Darīsim to tūlīt, lai tiktu galā un būtu miers, kamēr es neesmu zaudējusi dūšu.

-      To varēs darīt tikai pēc iziešanas jūrā, Hektors iebilda. Taču neviens no mums nezaudēs dūšu. Mums tas ir jāizdara Keilas un Greisas dēļ.

-     Es zinu, Heizela nočukstēja un izkustējās vīra apskāvienos. Mums jāspriež taisnā tiesa viņu vārdā. Citādi mums nekad vairs nebūs miera. Kad, mīļais? Kad mums tas jādara?

-     Mēs dosimies jūrā jau šovakar. Un darīsim to rītausmā, kad būsim pietiekami tālu no krasta.

-     Tikai mēs ar tevi? Heizela klusi jautāja. Neviens cits?

-     Citi ari ir cietuši, Hektors atgādināja. Tariks, Padijs un Nastja.

-     Ļoti labi. Taču tas ir jādara man. Tas ir mans svētais pienākums.

Saulei rietot, kad vairs tik tikko varēja saskatīt kuģošanas kanālu, "Zelta Zoss" izbrauca no Gandangas līča savādi raibas dažādu kuģu kolonnas priekšgalā. Visu nakti viņi brauca uz dienvidaustrumiem. Nākamajā rītā, vēl pirms gaismas, Hektors un Heizela nomazgājās un saģērbās tīrās drēbēs. Tad viņi klusēdami izdzēra pa krūzei stipras, melnas kafijas, stāvēdami luksuskajītes mazajā virtuvītē. Tieši pulksten piecos Tariks pieklauvēja pie durvīm un Hektors tās atvēra.

-     Viss ir sagatavots, Tariks paziņoja.

-    Paldies, draugs. Atstājis Tariku pie durvīm, Hektors atgriezās kajītē pie Heizelas, kas sēdēja uz gultas. Viņa pacēla skatienu. Sievietes acis raudzījās vēl neredzētā, ledaini saltā zilgumā kā Arktikas jūras ūdeņi.

-    Jau? viņa jautāja.

-     Jau! Hektors atbildēja un, satvēris Heizelas roku, piecēla viņu kājās. Viņi devās uz liftu un nobrauca līdz pašam apakšējam līmenim. Kad durvis atvērās, viņš satvēra sievas elkoni un abi kopā izgāja uz pakaļgala klāja. Daļa klāja bija norobežota ar bieza brezenta aizkaru. Tariks gāja viņiem pa priekšu un pavēra aizkaru, lai varētu ieiet aiz tā. Kad visi bija iegājuši, viņš atkal rūpīgi aizvēra ieeju.

Padijs un Nastja jau gaidīja. Padijs sēdēja salokāmā audekla krēslā. Viņa krūškurvis bija nosaitēts un kreisā roka iekārta kaklā. Nastja stāvēja viņam līdzās, viegli uzlikusi roku uz pleca. Hektors un Heizela piegāja un nostājās Padijam otrā pusē. Hektors paraudzījās uz Tariku.

-      Atved Ādamu! viņš pavēlēja. Tariks izgāja pa atvērumu brezenta aizkarā un tūlīt pat atgriezās. Viņam sekoja divi Cross Bow vīri, no abām pusēm apsargādami Ādamu. Gūsteknim nāves bailēs vairs neklausīja kājas. Sargi vilka viņu uz priekšu, pa pusei nesdami. Tad viņi atlaida to, ļaujot nokrist uz ceļiem Heizelas priekšā. Hektors pamāja ar galvu, un sargi devās uzraudzīt nožogojuma ieeju.

Ādams tupēja uz ceļiem pretī Hektoram un Heizelai, un viņa tumšās acis bija pieplūdušas asarām. Melnais portfelis joprojām bija pieķēdēts pie plaukstas locītavas, un Ādams turēja to, ar abām rokām piespiedis pie krūtīm.

-      Kāpēc tas portfelis vēl ir pie viņa? Paņem to, Hektors pavēlēja.

-     Ķēde ir pieslēgta ar šifra slēdzeni, Tariks atbildēja. Viņš negrib atklāt šifru. Mēs nevaram to atņemt.

-     Tarik, nogriez viņam plaukstu pie locītavas. Tad ķēde pavisam viegli noslīdēs no stumbeņa, Hektors pavēlēja. Griez ar kaujas nazi. Tariks pietupās pie Ādama, izvilka nazi un satvēra gūstekņa roku. Ādams iekviecās kā aizkauts sivēns.

-     Nē! Nevajag griezt ar nazi! Es atdošu portfeli. Ielicis portfeli klēpī, viņš ar trīcošiem pirkstiem pūlējās sastādīt šifra kombināciju. Pēc otrā mēģinājuma ķēde nokrita un Ādams uz ceļiem aizrāpoja pa klāju pie Hektora un pasniedza portfeli, turēdams to abās rokās.

-      Mēs varam noslēgt darījumu, viņš šņukstēja. Es zinu, ka tu esi uzticams cilvēks, Hektor Kros. Šajā mazajā somiņā ir internetbanku kodi un paroles, lai piekļūtu gandrīz diviem miljardiem dolāru dažādās bankās visā pasaulē. Mēs abi varam to sadalīt. Atbrīvo mani, un tu dabūsi pusi naudas.

-     Tā nauda nepieder tev, Ādam. Tu to nozagi cilvēkiem, kuru kuģus un kravu nolaupīji.

-    Tad ņem visu, Ādams lūdzās. Divus miljardus! Ņem visu, tikai atlaid mani brīvībā.

-Jā! Es ņemšu to visu, Ādam. Hektors pamāja ar galvu. Un laidīšu tevi brīvībā doties pie Iblisa, ļaunā gara. Viņš jau gaida tevi. Tarik, paņem no viņa portfeli! Ādams iegaudojās un pūlējās pretoties, iekrampējies ķēdē. Tariks apgrieza otrādi maksti ar nazi un iesita ar spalu gūsteknim pa deniņiem. Ādams atlaida ķēdi un ar abām rokām saķēra galvu. Tariks pasniedza portfeli Hektoram. Viņš nolika to līdzās un pievērsa visu uzmanību pie kājām sakņupušajam uzvarētajam ļaundarim.

-    Ādam, tu esi pastrādājis neskaitāmas pirātiskas laupīšanas, izvarošanas un slepkavības. Pat saskaņā ar šariata likumiem, kurus tu vismaz vārdos it kā godā, par katru no tiem pienākas nāvessods. Tava vaina nav apstrīdama. Viens no taviem upuriem bija jauna sieviete, vārdā Keila Benoka. Tu viņu nežēlīgi izvaroji un spīdzināji. Visbeidzot tu noslepkavoji Keilu un viņas vecomāti Greisu Nelsonu, liekot saviem pakalpiņiem nocirst viņām galvu. Pēc tam tu aizsūtīji abas galvas Heizelai Krosai kopā ar ļauni izsmējīgu vēstuli. Heizela Krosa, Greisas Nelsonas meita un Keilas Benokas māte, tagad stāv tavā priekšā, pieprasot atmaksu.

Ādams pacēla galvu un paskatījās uz Heizelu. Viņam pa vaigu tecēja asinis pēc Tarika sitiena pa deniņiem. Viņš raudāja, un asaras, sajaukušās ar asinīm, pilēja uz baltā tērpa.

Hektors klusā balsī turpināja: Tavā priekšā stāv Keilas Benokas māte. Viņa pieprasa no tevis atriebes tiesības, kas viņai pienākas saskaņā ar šariata likumiem. Dzīvību par dzīvību.

-    Lūdzu! Ādams salika kopā plaukstas un pastiepa tās pretī Heizelai kā ubags. Tas bija mans pienākums. Es tikai izpildīju pienākumu Allāha un savu senču priekšā. Lūdzu, saproti! Lūdzu, apžēlojies! Hektors paraudzījās uz Tariku un pamāja ar galvu. Tarikam pie kājām bija nolikts salocīts brezenta gabals. Viņš paņēma to un izklāja uz klāja. Tad abi Cross Bow sargi ienesa smagu smilšu maisu un novietoja brezenta gabala vidū.

-      Ādam, aizej un apgulies uz brezenta ar galvu uz smilšu maisa, Hektors pavēlēja.

-    Nē! Ādams šļupstēja. Es tev iedevu naudu. Es samaksāju asins parādu saskaņā ar šariata likumiem, un tu to pieņēmi. Tev tagad jāatbrīvo mani.

Hektors izvilka pistoli no maksts pie jostas, apgrieza otrādi un pasniedza Heizelai ar spalu pa priekšu. Viņa paņēma to, ielādēja lodi kamerā un pavērsa stobru pret klāju. Tad Hektors piegāja pie tupošā Ādama. Gūstekņa vaidi pārauga mežonīgā ķērcienā.

-     Žēlastību! Es lūdzu žēlastību!

Hektors satvēra Ādama plaukstas locītavu un it kā bez mazākās piepūles sagrieza roku viņam aiz muguras un piecēla viņu kājās. Aizveda līdz izklātajam brezenta gabalam un lika apgulties uz vēdera.

-    Noliec galvu uz smilšu maisa, Hektors klusā balsī pavēlēja. Tas apturēs lodi, kad tā būs izurbusies caur tavu galvaskausu. Un pēc tam smilšu maiss ar savu svaru palīdzēs tavam līķim nogrimt jūrā.

Ādams iekliedzās šausmu pārvērstā balsī. Hektors iespieda viņa seju smilšu maisā, kas apslāpēja kliedzienus. Tad viņš pievērsās Heizelai.

-     Vai esi gatava? viņš jautāja, un sieviete pamāja ar galvu. Viņa klusi raudāja. Tad viņa piegāja, nostājās līdzās Hektoram un nomērķēja pistoli uz Ādama galvu, taču viņas pleci raudot drebēja un pistole rokās šūpojās un trīcēja. Heizela pacēla ieroci, pavēršot stobru pret debesīm. Viņa purināja galvu un drudžaini elpoja it kā slīkstot. Nastja Voronova atstāja Padiju, piegāja pie Heizelas un saudzīgi uzlika roku viņai uz pleca.

-      Es to izdarīšu tavā vietā, Heizela. Es tam esmu apmācīta, bet tu ne, Nastja ierunājās, bet Heizela atkal papurināja galvu.

-    Nē, viņa čukstēja. Tas ir mans pienākums Dieva priekšā, manas mātes un manas meitas priekšā.

Viņa nolaida pistoli un pavērsa pret Ādama pakausi. Pēkšņi viņas rokas bija dzelžaini stingras un arī asaras bija rimušas. Viņa izšāva tikai vienreiz. Pēc tam vienīgā skaņa bija kuģa motoru dunoņa.

Hektors paņēma pistoli no Heizelas rokas un izņēma aptveri. Izlādēja no stobra pilno patronu. Tad aplika roku sievai ap pleciem un teica: Tagad viss ir beidzies. Darbs paveikts un paveikts labi. Tagad Greisas un Keilas dvēseles ir brīvas un mēs tāpat.

Heizela piekļāva seju vīram pie krūtīm un neskatījās, kā Tariks un abi sargi iznāk uz priekšu. Tie ietina Ādama līķi kopā ar smilšu maisu brezentā, cieši nosienot ar neilona auklu. Tad kopigiem spēkiem aiznesa vīstokli līdz klāja margām un iemeta aiz kuģa pakaļgala saceltajās baltajās putās. Tas pazuda bez pēdām.

ASV karakuģis "Manilas Līcis" pārtvēra flotili trīsdesmit jūras jūdzes ārpus teritoriālajiem ūdeņiem. Komandieris Endrū Robinss pārsteigtā balsī izsauca "Zelta Zosi".

-     "Zelta Zoss", izsauc "Manilas Līcis". Vai varu runāt ar kapteini Stemfordu?

-     Sveiks, Endij, Sirils Stemfords klausās.

-    Priecājos atkal runāt ar jums, ser. Mēs dzirdējām ziņojumus par nemieriem Adenas līcī. Precīzāk kādā vietā, ko sauc par Gandangas līci.

-     Pastāstiet, Endij! Kas tad tur īsti notika?

-     Galvenais ir tas, ka jums, ser, nav atgadījies nekas nepatīkams. Es biju mazliet noraizējies par jums. Viņš brīdi klusēja. Redzu, ka jūs ceļojat kompānijā.

-     Sasodīti joki, Endij, kā visi tie kuģīši man pieķērušies astē. Laikam apmaldījušies.

-     Cik to ir, ser?

-     Deviņpadsmit, kad pēdējoreiz skaitījām.

-     Man ir dota pavēle palīdzēt visiem kuģiem, kas izbrauc no Adenas līča un lūdz palīdzību.

-     Tad es nodošu tos visus jums, Endij, un došos tālāk viens.

-     Kapteini Stemford, kad mēs runājām iepriekšējo reizi, man šķita, jūs teicāt, ka dodaties uz Džedahu Saūda Arābijā?

-     Plāni mainījās, Endij. Kuģa īpašnieki nekādi nevar izlemt, uz kurieni man īsti jādodas. Tagad es atkal dodos apkārt Labās Cerības ragam.

-      Šķiet, ka baumas par nemieriem Gandangas līcī bija pārspīlētas. Jaunākajā satelīta ziņojumā teikts, ka tas esot tukšs kā izmiris.

-      Tas tikai vēlreiz pierāda, Endij, ka nevar ticēt visam, ko ļaudis runā.

-     Vai pārmācīsim tos neliešus, lai atriebtu jūsu dēla Bobija nāvi?

-     Lai Dievs jūs svētī, Endij Robins!

-     Mierīgu jūru un labu ceļavēju, tēvoci Siril!

Pēc ilgiem strīdiem Heizela, Hektors un Padijs izlēma, ka, par spīti lielajām izmaksām, viņiem jāatbrīvojas no visa kompromitējošā aprīkojuma, kas bija palicis uz "Zelta Zoss" klāja. Tā nu abi Bushmaster lielgabali tika demontēti un kopā ar visu munīciju pazuda pār bortu Maskarēnu baseinā vairāk nekā piectūkstoš pēdu dziļumā. Tiem sekoja visas trīs desanta amfībijas ar plaši atvērtiem ūdens ieplūdes vārstiem.

Atbrīvojusies no nevēlamajiem pierādījumiem, "Zelta Zoss" piestāja Dāresalāmas ostā un ar prāmi aizsūtīja krastā 146 vīrus. Tie visi bija ģērbušies civilajās drēbēs, un katram kabatā bija dāsns čeks, izrakstīts Honkongas un Šanhajas banku korporācijai. Dāresalāmas lidostā viņus gaidīja Bērnijs un dūšīgā Nella

Voslo, lai ar Hercules aizvestu uz Kataru. No turienes šie viri izklīda pa visu pasauli ar komerciālo aviolīniju reisiem. Padijam ievainojumi vēl neļāva ceļot, tāpēc viņš palika uz kuģa kopā ar savu brīvprātīgo krievu medmāsu. Kuģis devās uz Keiptaunu, kur gaidīja BBJ. Tas aizvizināja Padiju un Nastju uz Maskavu, kur Nastja vēlējās lūgt mātes piekrišanu viņu iecerei.

Hektors un Heizela nedēļu uzkavējās Dunkeldas muižā, lai nogaršotu tēvoča Džona jaunākās ražas vīnu un mierinātu veco vīru pēc mīļotās māsas Greisas zaudējuma. Uzzinot, ka ļaundarības ir atriebtas un Heizela pati savām rokām veikusi soda izpildi, Džons pamazām sāka atgūt sirdsmieru. BBJ atgriezās no Maskavas un aizveda Hektoru un Heizelu uz mājām Hjūstonā.

Lidojuma laikā viņi apspriedās, ko iesākt ar Ādama Tipū Tipa portfeļa saturu. Beidzot viņi vienojās, ka tad, ja izdosies izņemt naudu no bankas kontiem, izmantojot iegūtās paroles un lietotājvārdus, tā būs jāatdod likumīgajiem īpašniekiem. Tūlīt pēc atgriešanās Teksasā viņi pirmoreiz mēģināja piekļūt Ādama naudai. Vispirms viņi atvēra numurētu kontu kādā Šveices bankā. Pēc tam Hektors devās internetā un, izmantojot savas teicamās arābu valodas zināšanas, ierakstīja lietotājvārdu un paroli Ādama kontam Irānas Islāma Republikas Centrālajā bankā.

-   Johaidī! Darbojas! viņš izdvesa, kad gluži neticamā ātrumā ekrānā sāka parādīties konta informācija.

-     Mīļais, nelamājies! Heizela apsauca viņu kā stingra skolotāja. Tā var piesaukt neveiksmi.

Hektors norādīja uz bankas konta bilanci. Vai, tavuprāt, 857 miljoni ASV dolāru ir neveiksme?

-     Tā būs, ja neizdosies pārskaitīt uz slepeno Šveices kontu.

-     Aizturi elpu un lūdz Dievu, Hektors ieteica un ierakstīja rīkojumus. Aiziet! Viņš nospieda pogu "Iesniegt" un tūlīt pat sajūsmā skaļi ieaurojās: Rīkojumi pieņemti! Nauda pārskaitīta!

-     Pārbaudi, vai tā ir saņemta, Heizela ieteica. Hektors ātri atvēra Šveices bankas kontu.

-     Tā ir klāt! viņš priecīgi iesaucās. Skaties! 857 miljoni dolāru! Apkampis sievu, viņš dejas solī apmeta divus riņķus apkārt istabai.

-     Tagad pietiek ālēties, darbs gaida, viņa pārtrauca vīra līksmošanu. Savāksim arī pārējo piķi. Viņi atkal apsēdās pie datora un čakli darbojās turpmākās trīs stundas. Noslēgumā viņi raudzījās ekrānā, neticot savām acīm.

-    Mēs savācām lielo laimestu! Hektors bijīgi izdvesa. Dabūjām itin visu. Līdz pat pēdējam sasodītajam dolāram. Mazdrusciņ pāri diviem miljardiem.

-      Kolosāli! Tad vari lamāties droši. Es kļūdījos. Lamāšanās laikam drīzāk piesauc veiksmi.

-     Ledusskapī ir lielā pudele Roederer Cristal šampanieša. Ko teiksi? Nosvinēsim?

-     Manuprāt, tas ir obligāti, Heizela piekrita. Viņi uzsauca tostus viens otram un arī klāt neesošajiem draugiem, bet tad ķērās pie nākamā svarīgā jautājuma.

-    Tagad pie lietas! Heizela paziņoja. Vai mēs varam noteikt, kas iemaksāja naudu Ādama kontos?

-     Jā, protams. Tikai jāatver viņa kontu izraksti. Tur viss ir redzams.

-   Un ir arī norādīti kontu numuri, kuros atmaksāt visu naudu? viņa jautāja.

-    Pilnīgi visu ne. Mums jākompensē Bannock Oil izdevumi par Gandangas līča karagājiena sarīkošanu un veikšanu.

-Jā, bez šaubām. Taču jārīkojas ļoti slepeni. Mēs nedrīkstam atklāti atzīt, ka piedalījāmies uzbrukumā pirātiem. To darot, mēs pārkāpām gandrīz visus iespējamos likumus.

-     Par izdevumu atmaksu Bannock Oil es Abū Zarā parunāšu ar princi Mohamedu. Mēs varam pārskaitīt naudu ar viņa starpniecību kā nodevas par naftu.

-     Vai viņš būs ar mieru palīdzēt?

-     Ne jau par velti, bet par jauku, nelielu komisijas maksu, Hektors paskaidroja, paraustot plecus. Viņš ir ne tikai premjerministrs un raktuvju ministrs, bet ari armijas un policijas priekšnieks un Abū Zaras Centrālās bankas valdes priekšsēdētājs. Viņa pavalstnieki klausa savam dārgajam princim bez iebildumiem.

Heizela iesmējās. Izklausās piemērots. Bet kā lai atdodam naudu citiem, ko Ādams Tipū Tips aplaupīja?

-     Vai tev ir pilnībā uzticams jurists?

-     Vesels bars, viņa atbildēja.

-     jurists, kuru tu izvēlēsies, sazināsies ar katru no tiem atsevišķi, nosakot stingru konfidencialitātes vienošanos. Viņš paskaidros, ka anonīmais klients sarunu ceļā panācis vienošanos ar pirātiem un atguvis ievērojamu daļu izspiesto naudas summu. Ja viņi parakstīs dokumentu, kas garantēs slepenību, tad saņems daļu no atgūtās summas. Varu saderēt, ka viņi piekritīs ar sajūsmu.

Hektoram bija taisnība princis Mohameds ieskaitīja naudu Benoku firmas kontos, un zaudējumus cietušie kuģu īpašnieki un apdrošināšanas sabiedrības kāri pieņēma piedāvāto atmaksu.

Kamēr noritēja visi šie darījumi, Hektors un Heizela atrada laiku lidojumam uz Maskavu, uz Nastjas Voronovas un Padija kāzām. Pa ceļam viņi iegriezās Taivānā, kur notika "Zelta Zoss" remontdarbi, lai paņemtu lidmašīnā arī Sirilu Stemfordu. Sirils tagad bija oficiāli pieņemts darbā kā pilntiesīgs kuģa kapteinis, un Nastja bija īpaši lūgusi Heizelu parūpēties, lai viņš noteikti ierodas uz kāzām. Hektors nesaprata, kāpēc abas sievietes tik rūpīgi plāno Sirila viesošanos kāzās. Viss kļuva skaidrs tikai tad, kad Nastja iepazīstināja Sirilu ar savu māti. Gaļina Voronova bija lepna, stalta auguma, piecdesmit septiņus gadus veca dāma ar gariem, gaiši sudrabainiem matiem. Uzreiz varēja redzēt, no kā Nastja mantojusi savu izcilo skaistumu.

Sarokojoties ar Sirilu, Gaļina uzrunāja viņu lieliskā angļu valodā: Jūs esat jūras kuģa kapteinis. Cik romantiski!

Sirils kaut ko bikli nomurmināja un nobālēja par spīti iedegumam. Samulsumā viņam, šķiet, pat sagrīļojās kājas. Heizela saspieda Hektora roku un klusi iečukstēja viņam ausī: Bingo! Tad viņa apmainījās uzvarošiem skatieniem ar Nastju.

Pēc kāzu ceremonijas Kristus Glābēja katedrālē Heizela pasniedza Nastjai līgumu ar Cross Bow apsardzes firmu. Viņa bija iecēlusi Nastju par uzņēmuma direktora pirmo vietnieci. Atpakaļceļā uz Hjūstonu Sirils Stemfords nebija lidmašīnā kopā ar Hektoru un Heizelu. Vēl paies vismaz trīs mēneši, līdz "Zelta Zoss" atkal būs gatava doties jūrā, un viņam šis laiks bija brīvs. Sirils tikai sev vien zināmu iemeslu dēļ nolēma vēl kādu brīdi uzkavēties Maskavā.

Hjūstonā Hektoru un Heizelu gaidīja vesels kalns darbu, tostarp Bannock Oil gada kopsapulce un tikšanās ar japāņu delegāciju, kas nepacietīgi vēlējās apspriest dziļūdens urbšanu Marianas dziļvagā Klusajā okeānā, tāpēc pagāja gandrīz mēnesis pēc atgriešanās, līdz radās izdevība aizlidot uz rančo Kolorādo. Pirmajā rītā pēc brokastīm viņi devās uz mauzoleju Tālskata kalna virsotnē. Pie durvīm viņus sagaidīja vecais Toms.

-      Es jau dzirdēju, ka jūs ieradīsieties, Heizelas kundze un Hektora kungs, viņš paziņoja, tāpēc atnesu puķes. Kallas Henrija kungam un rozes Keilas jaunkundzei, kā vienmēr.

-     Tu esi krietns vīrs, Tom. Hektors no durvīm vēroja, kā Heizela kārto ziedus. Beigusi darbu, viņa pasauca Hektoru. Viņi abi līdzās nometās ceļos uz violetajiem samta spilventiņiem, ko Toms bija novietojis Keilas marmora sarkofāga galvgalā.

-    Es diez ko nepieprotu lūgšanas, Hektors saudzīgi brīdināja.

-    Es zinu. To vari atstāt manā ziņā, Heizela atbildēja. Viņai tiešām tas izdevās lieliski. Klausoties viņas vārdos, Hektora acīs saskrēja asaras.

Pagāja gandrīz divas stundas, līdz viņi atkal izgāja ārā, zālienā. Debesis klāja smagi, pelēki sniega mākoņi. Viņi apsēdās uz akmens sola. Uz Heizelas deguna uzkrita sīka sniegpārsla. Tā kutināja, un viņa to notrauca.

-     Šogad ziema tuvojas agrāk, viņa ieminējās. Dikijs teica, ka zosis jau aizlidojušas uz dienvidiem.

-     Tad jau Keila un Henrijs devušies tām līdzi, Hektors nosprieda. Šodien viņu nebija šeit. Viņš paskatījās atpakaļ uz mauzoleju.

-     Tu ari to sajuti?

-    Heizela, viņi vairs neatgriezīsies. Viņi ir devušies projām uz visiem laikiem. Mums paliks tikai atmiņas par viņiem.

-     Es zinu.

-     Neskumsti, mīļā.

-     Es neskumstu. Es priecājos par viņiem. Beidzot mēs esam atbrīvojuši viņu dvēseles. Viņa pievirzījās tuvāk, un Hektors aplika viņai roku ap pleciem. Strauji tuvojās vakars, un līdz ar to piezagās arī aukstums.

-     Hektor? Heizela ierunājās.

-    Es joprojām esmu tepat, viņš atbildēja. Nedomāju nekur iet bez tevis.

-     Es šomēnes pārstāju lietot tabletes.

-     Žēlīgs dies', kāpēc tad tā? viņš neizpratnē jautāja.

-     Es gribu vēl vienu bērniņu. Šī ir mana pēdējā iespēja. Man jau ir pāri par četrdesmit. Pavisam drīz būs par vēlu. Man vajag bērnu. Daļiņu no tevis, kas augs manī. Tas būs mūsu mīlestības augstākais apliecinājums. Ak, mīļais, vai tiešām tu nesaproti? Man vajag bērniņu, kas stātos Keilas vietā. Vai tad tu arī to nevēlies?

-     Pie vella! Jā! Protams, vēlos, viņš atbildēja.

-     Tad tu pārāk nedusmojies uz mani?

-      Pie vella! Nē! Viņš piecēlās, satvēra Heizelu aiz abām rokām un piecēla kājās.

-     Nāc man līdzi, sieviete! viņš pavēlēja.

-     Uz kurieni mēs dosimies?

-     Atpakaļ uz dzimteni, kur gan citur? Mums taču ir svarīgs darbs darāms. Roku rokā viņi skrēja lejā no Tālskata kalna, smiedamies visu ceļu līdz pat namam Ģitāras ezera krastā.

3 Iespaidīgi! (Franču vai.)

1 Efendi turku valodas tituls, atbilst uzrunai "kungs". Tam ir cieņas un goda izrādīšanas nozīme, un mūsdienās to lieto Turcijā un citās Vidējo Austrumu valstīs.

[1] crossbow arbalets. (angļu vai.)

[2] mezgls ātruma mērvienība, ko izmanto navigācijā. Vienāds ar vienu jūras jūdzi (1,852 km) stundā.

[3] uz priekšu, drosminieki (Franču vai.)

[4] drosmi! (franču vai.)

[6] galons tilpuma mērvienība. ASV galons = 3,785 litri, britu galons = 4,545 litri.

[7] sapfo (zancpcj) sengrieķu dzejniece (7. gs. p.m.ē.), iespējams, dzimusi Eresā Lesbas salā, bet dzīvojusi tagadējā Lesbas galvaspilsētā Mitilēnē.

[8] maha skaitlis (ma) ir ātruma relatīvā mērvienība. Tas ir objekta ātrums attiecībā pret vidi, dalīts ar skaņas ātrumu šajā vidē. Tas rāda, cik reižu ātrāk objekts kustas attiecībā pret skaņas ātrumu. Nosaukts par godu austriešu fiziķim un filosofam Ernstam Maham (Ernst Mach).

[9] berta moriso (Berthe Morisot; 1841-1895) franču gleznotāja, kas piederēja pie Parīzes impresionistu grupas.

Content

Smits Vilburs Briesmu varā.