Grīns Tims

Ceturtais perimetrs

Tims Grīns

Ceturtais perimetrs

Pateicība

Gribu pateikties cilvēkiem, bez kuriem grāmata nebūtu uzrakstīta: savai aģentei Esterei Ņūbergai par vadību, kādu grūti pārvērtēt; redaktoram Rikām Volfam par norādījumiem, padomu un smago darbu; Sārai Ēnai Frīdai par izpalīdzīgu redaktora roku darba gaitā; Meri Okudai un Rolandam Otvelam par īpašo uzmanību pret manuskriptu; medicīnas ekspertei Kerolainai Dignenai par ieskatu tiesu medicīnā; saviem vecākiem Dikam un Džūdijai Grīniem par vērīgu visu manu manuskriptu izlasīšanu; Vorenam Milleram par zināšanām zemūdens peldēšanā; Bobam Braunam par privātās aviācijas pārzināšanu; seržantam Pītam Petnodam par ieskatu policijas darbā; pateicos arī kapteinim Maiklam Kērvinam par atsaucību jebkurā diennakts laikā.

īpaša pateicība Lerijam Ņūmenam, kurš kalpojis slepenajā dienestā prezidentu Eizenhauera, Kenedija, Džonsona, Niksona, Forda un Reigana laikā un bez kura šī grāmata nebūtu tapusi.

Prologs

Tā bija ar ieroču eļļu noslaucīta metāla garša. Tā bija šausmu un nāves garša. Kolins instinktīvi ar zobiem iekodās pistoles stobrā un, gaidot šāvienu, aizmiedza acis. Mazajā mirklī pirms tam viņš prātā atskatījās uz notikumiem, kuru dēļ bija nonācis līdz šai krīzei. Kā spilgtā palēninātā filmā radās izdevība nožēlot miljoniem mirkļu, ko varēja pārspēlēt no jauna, lai tagad nenotiktu tas, kas notiks.

Neveselīga, ar siltu upes mitrumu piesūkusies migla apņēma vecās ķieģeļu mājas, to parasti dzīvespriecīgo izskatu padarot drūmu. No Kanādas gar āustrumu piekrasti atnestā pavasara pēdējā aukstā pirmsnāves nopūta vērta visu neskaidru un izplūdušu. Kolins Fords savā alvas krāsas "Toyota" lēni brauca pa Kingstrītu, uz kuru senatnīgās ielu laternas meta blāvi dzeltenu gaismu. Viņa vietā varēja būt jebkurš jauns cilvēks jebkurā Amerikas pilsētā. Bijušie tirdzniecības rajoni, kas pletās pa kādreiz svarīgā ūdensceļa malu, lielākoties bija pārbūvēti, un naktīs tie bija jauno profesionāļu pilni. Kolins bija ne tikai viens no profesionāļiem, arī galvaspilsēta nebija parasta Savienoto Valstu pilsēta. Kolins bija drošības dienesta aģents.

Atšķirībā no daudziem jaunajiem kolēģiem viņš par naudu īpaši nebēdāja. Viņa rīcībā bija ievērojams trasta fonds. Taču viņš ar to nerēķinājās un daudz par to nerunāja. Viņu vairāk interesēja atzinība. Kolins nejuta vēlēšanos pārspēt biznesā tēvu - pat ja to spētu. Lai cik pārtikuši bija Fordi, tēvs jau kopš agrām dienām bija mācījis Kolinam, ka bagātība var dot zināmu labumu, taču nav nekas tāds, kā dēļ vērts cīnīties. Kolins vairāk domāja par karjeras iespējām un bija pat pārspējis godkārīgo tēvu, viņam aizejot no drošības dienesta, lai uzsāktu augsto tehnoloģiju biznesu.

Kolins atrada šķērsielu, kur nolikt mašīnu, atliecās, lai aizvilktu jakas rāvējslēdzēju, un tikai pēc tam izkāpa uz ķieģeļu ietves, kas veda uz tādu iestādījumu kā "Harpūnu aleja". No lielajiem, divdaļīgajiem logiem spīdēja tīkama dzin-taraina gaisma. Drūzmas vidū Kolins pamanīja draugus, kas bija iekārtojušies pie bāra letes. Ieslīdējis pa durvīm siltumā un sausumā, viņš izlaipoja cauri pūlim. Pasūtījis bārmenim kolu, viņš pasveicināja draugus, tiem kautrīgi uzsmaidīdams.

- Tu esi aizkavējies, - iemetis zīmīgu skatienu savā “Ro-lex" pulkstenī, bilda Lū. Lū bija izskatīgs gara auguma gaišmatis un kādreiz pārstāvējis koledžu peldēšanas sacensībās. Kolins gan pēc izskata, gan izturēšanās bija viņa pretmets. Lū parasti iepazinās ar svešiem cilvēkiem it kā pa jokam. Kolins bija neparasti inteliģents, atturīgs, ar vidēju augumu un miesas uzbūvi, melniem matiem, gaišbrūnām acīm.

- Vajadzēja vest uz mājām vienu no maniem zēniem, -viņš atbildēja, paraustīdams plecus.

- Tavs zēns? - pajautāja Alans, jurists ar privātskolas audzēkņa izskatu un modernām brillēm. Lū viņš pazina labāk nekā Kolinu.

- Kolins ir īsts svētais, - atbildēja Lū, dzerdams alu.

- Viņš nevis izmanto trasta fondu un ērti apceļo Eiropu, bet pērk bērnu basketbola līgas zēniem formastērpus. Nevis strādā Manhetenas augstceltnē pie sava senča, bet klenderē pa visu valsti un guļ sešvietīgos moteļa numuros, gaidīdams prezidentam domātu lodi. Tu dari labu darbu. - Lū pacēla rokas gaisā. - Nesaproti mani aplam! Es tikai nejūtu vēlēšanos mocīt sirdsapziņu, jo citādi nespētu kavēt te laiku kopā ar tevi.

- Bērni invalīdi vai kas cits? - aiz brillēm samirkšķinājis acis, apjautājās Alans.

Kolins ar acs kaktiņu paskatījās uz Alanu un iedzēra malku no tikko atnestās pintes lieluma kolas glāzes.

- Tie bērni ir riska grupa, - Kolins paskaidroja, apmierināts, ka Alans nemēģina viņu pavilkt uz zoba. - Nupat uzvarējām pilsētas līgas čempionātā desmit līdz vienpadsmit gadus veciem...

Kolins starodams tagad pameta gaidpilnu skatienu uz Lū. Lū zināja tik labi kā neviens, ka, ķeroties pie šā pasākuma, Kolinam nebija pat elementāru basketbola iemaņu. Pirms pāris mēnešiem pa ceļam uz viesībām Lū bija palūdzis draugam piparmētru konfekti. Kolins izklaidīgi bija piedāvājis ieskatīties diplomātportfelī, un Lū bija tur atklājis bibliotēkas grāmatu par pirmajiem soļiem šajā sporta veidā.

- Klau, - Lū noteica patiesā apbrīnā, - tas taču ir lieliski, Kolin.

- Zinu. - Kolins pieticīgi pasmaidīja. - Zēni pamatīgi strādāja. Ja tu būtu redzējis viņu sejas, kad viņi saņēma balvas, kas bija tikpat lielas kā viņi paši!

- Pie joda, tas pelna īstu dzeramo! - paziņoja Lū un pamāja bārmenim, lai iedod visiem vēl pa glāzei. Norādījis uz Kolinu, viņš piebilda: - Arī viņam ielej pinti alus! Uzvarai par godu tu noteikti vienu vai divas vari atļauties, - viņš moži noteica, saņemot atnestās glāzes. - Manuprāt, tas patiešām ir kas kolosāls.

Sajūsmināts par uzvaru, Kolins neiebilda un pacēla glāzi. Jau drīz divas glāzes bija tukšas un viņš dzēra trešo. Ar bumbiņām no papīra salvetēm uz bāra letes demonstrējot zonas aizsardzību, viņš bāra otrā pusē pamanīja pazīstamu seju. Teikums pārtrūka pusē.

Ievērojis drauga skatienu, Lū klusu iesvilpās.

- Ko tu neteiksi! - viņš iesaucās.

- Tā ir viņa, - Kolins dzirdēja sevi nosakām. Piepeši viņš atskārta, ka ģērbies vecajā jakā, nevis tēva uz Ziemassvētkiem dāvinātajā jaunajā itāliešu divrindu bleizerā, turklāt pirms braukšanas uz šejieni nav tīrījis zobus.

- Kas? - Lū pajautāja.

- Viņa, - atbildēja Kolins, pogādams jaku ciet un vaļā.

- Meitene, par kuru tev stāstīju. Tā pati, ko redzēju savā kafijas veikalā. Viņa ir...

- Neticami, - noteica Lū. Alans atzinīgi pamāja.

Meitenei bija melni mati un neparasti dzeltenas, mirdzošas acis. Tās bija gandrīz kā kaķim un liecināja par aziā-tisku izcelsmi. Taču izcilnie vaigu kauli, pilnīgās, sarkanās lūpas un garais, taisnais deguns norādīja uz Vidusjūras apkaimes iemītnieci. Meitenes āda bija bronzas krāsā, bet satriecošo augumu cieši ieskāva kašmira svīteris ar augstu apkakli un gludinātas melnas bikses.

Iekārtojusies uz brīvas taburetes bāra pretējā pusē, viņa pasūtīja dzeramo. Meitene bija ieradusies viena un likās nemanām, ka visu skatieni pievērsti viņai. Viņa staroja nevainībā, un Lū acumirklī saprata, kāpēc šī meitene ir pirmā, kam Kolins pievērsis uzmanību gadu pēc tam, kad draudzene viņu pameta kāda Nacionālās hokeja līgas spēlētāja dēļ.

- Ej aprunājies! - Lū mudināja.

- Nē, - Kolins nepiekrita. - Nekas no tā neiznāks. Vai neredzi, kā es izskatos?

- Ko tu runā? Tu izskaties uz goda, - Lū iebilda.

- Es pat nezinu, kā viņu sauc, - Kolins vārgi pretojās.

- Manuprāt, tu teici, ka esi ar viņu runājis. - Lū nepadevās.

- Pateicu "hallo!" un kaut ko tamlīdzīgu, - atbildēja Kolins un nervozi iedzēra no glāzēs malku. - Taču īstas sarunas mums nav bijis, un es pat nezinu, kā viņu sauc.

- Nejēga, viņa skatās tieši uz tevi, - aizrādīja Alans un piebikstīja draugam pie sāniem.

Kolins pacēla skatienu un muļķīgi pasmaidīja. Meitene atbildēja uz skatienu un apmulsusi viegli pamāja ar roku.

- Ej! - nošņācās Lū, slepus satvēris Kolinu aiz muguras un pastumdams tālāk no sevis.

Kolins nepaguva ne atjēgties, kad jau stāvēja viens pats, draugi idiotiski māja ar galvu, bet meitene bāra otrā pusē pacietīgi smaidīja. Viņš dziļi ievilka elpu un devās cauri drūzmai.

Kamēr viņš tika bāra otrā pusē, jau bija nokavēts. Liela auguma vīrs melnā "Armani" uzvalkā ar zelta pulksteni uz rokas jau bija iespraucies meitenei blakus un viņu uzrunāja.

Kolins nolieca galvu un virzījās garām, it kā būtu gribējis doties uz atpūtas istabu. Degunā iecirtās spēcīga vīriešu odekolona smarža, lieku reizi atgādinot paša noplukušo izskatu. Bet, viņam ejot garām, meitene izstiepa roku un pievilka Kolinu sev klāt. Kolinam aizķērās kāja, un viņš uzgrūdās blakus sēdošajam vīram.

- Atvainojiet, - meitene strupi noteica uzmācīgajam tipam, — tas ir mans vīrs.

Kolina apmulsušais skatiens sastapās ar klaju naidīgumu. Tad, neko nedomājot, viņš pieliecās un noskūpstīja meiteni uz vaiga.

- Čau! - viņš noteica, iztaisnojas un veltīja vīrietim visdraudīgāko apsardzes dienesta darbinieka skatienu. Vīrietis pavēra muti, it kā gribētu ko teikt, taču apņēmība jūtami noplaka, un viņš naski nozuda. Kolins smaidīdams pagriezās pret meiteni.

- Nekad agrāk nebiju tā skatījies, - viņš paskaidroja.

- Tev tas izdevās, - viņa sacīja. - Mani sauc Līna.

- Es esmu Kolins. - Viņš saņēma meitenes roku. - Kolins Fords. Esmu puisis no...

- Kafijas veikala, - viņa noteica, slēpdama smaidu.

- Zinu. Visu laiku domāju, vai tu mani uzrunāsi vai ne.

- Tiešām? - viņš pārprasīja.

Līna pamāja.

- Neprotu iepazīties ar cilvēkiem. Dzīvoju te pavisam neilgi. Tu droši vien te dzīvo jau ilgāku laiku. Redzēju tavus draugus...

- Kādus trīs gadus, - viņš sacīja. - Esmu no Ņujorkas.

- No pilsētas?

- Apmēram, - viņš atbildēja. - Patlaban strādāju slepenajā dienestā.

- Ceru, ka ne pārāk slepenā? - meitene šķelmīgi pajautāja.

Kolins pret savu gribu nosarka.

- Tavi draugi skatās uz mums, - viņa piebilda smaidīdama.

Kolins apveltīja draugus ar niknu skatienu, taču tādējādi iedvesmoja viņus vēl vairāk.

- īsti kretīni, - viņš noteica.

- Vai negribi iet kur citur, kur nav... tik daudz cilvēku? -meitene ierosināja.

- Labprāt.

Kolins izveda meiteni ārā miglā. Meitenei uz rokas bija garš, tumšs mētelis, un viņa apstājās, lai to uzvilktu. Kolins palīdzēja. Bezveidīgais mētelis noslēpa greznās auguma līnijas, modinot vēlēšanos aizvest viņu uz kādu vietu, kur mētelis jānovelk.

- Paldies! - Līna noteica maigā, satraucošā tonī. Viņa šķita pat pārlieku tīkama.

Kolins sāka iet uz ūdens pusi, taču meitene sacīja:

- Nē, iesim uz otru pusi. Zinu kādu labu vietu.

Kolins paraustīja plecus, un miglā viņi gāja garām veikalu skatlogiem un bāriem.

- Kā tev patīk šeit? - meitene pajautāja, norādīdama uz nomaļu bāru aiz stūra. Nelielas kāpnes veda kādreizējā pagraba telpā. Te bija tumšāks nekā "Harpūnu alejā", tumšāks un ne tik tīrs, taču Kolins jutās daudz brīvāk. Garās bāra letes tālākajā stūrī viņi atrada pāris brīvu krēslu.

- Vai drīkstu palīdzēt tev novilkt mēteli? - Kolins pajautāja.

Līna saņēma apģērba gabalu ciešāk ap pleciem un, māksloti nodrebinājusies, atbildēja:

- Paldies, nē. Varbūt kad būs iedzerts pāris glāžu.

Pienāca tievs, garš bārmenis ar diviem sudraba auskariem un biezu, melnu bārdu un apjautājās, ko viņi vēlas.

- Ko teiksi par degvīnu? - Līna nogaidoši paskatījās uz Kolinu. - Neesmu nekāda dzērāja, taču dažreiz šķiet, ka nekas cits pasaulē tik labi nesasilda.

Kolins cīnījās ar šaubām, bet tikai mazu brīdi.

- Nu protams.

- Divas dubultās, - viņa sacīja bārmenim, - tiešām.

Kolins izvilka no maka piecdesmit dolāru naudaszīmi

un, neteicis ne vārda, nolika uz bāra letes. Viņš nemanīja, ka bārmenis piepilda viņa glāzi ar degvīnu, bet meitenei ielej tikai ūdeni.

Kad glāzes bija pasniegtas, Līna pacēla savējo un pieskandināja pie Kolina glāzes.

- Par jaunām vietām un jauniem draugiem! - viņa noteica ar draisku smaidu un piebilda: - Un slepenajiem aģentiem...

- Es teicu: slepenais dienests, - tāpat smaidīdams, palaboja Kolins. Viņam patika meitenes humors. Īstenībā viņam patika meitenē viss. Līna bija neparasti līdzīga agrākajai draudzenei. Abu tēvi bija baņķieri. Abas bija studējušas tēlotāju mākslu, jāja ar zirgu, abām patika simfoniskā mūzika. Līdzība nemaz netraucēja. Nu jau gandrīz gadu viss, kas atgādināja Amandu, uzjundīja dziļas sāpes. Līna bija uzlabota bijušās draudzenes versija. Ne vēsts no augstprātības un vēsuma, kas dažreiz piemita Amandai. No Līnas staroja siltums un atklātība. Kolins nepaguva atjēgties, kad bija piesūcies līdz nemaņai.

Viņš omulīgi iedzēra, un Līna beidzot bikli pačukstēja:

- Es labprāt ietu tev līdzi uz mājām.

Kolins paskatījās kā apstulbis. Meitenes acīs riesās asaras.

- Kas noticis? - viņš jautāja.

Līna samirkšķināja acis un palūkojās no garo skropstu apakšas.

- Es jūtos ļoti vientuļa. Tik ilgi neesmu bijusi ne ar vienu kopā. Piedod man! Zinu, ka nerīkojos pareizi, taču nespēju nostāties pati pret sevi. Nu jau pagājušas vairākas nedēļas, kopš tevi ieraudzīju, un visu šo laiku domāju par tevi. Man tik ļoti gribas būt kopā ar tevi...

Kolins gandrīz aizrijās.

- Nē, nē, nē, - viņš buldurēja. - Neraizējies! Man nav iebildumu. Es priecātos, ja tu nāktu man līdzi. Lūdzu, nāc...

Līna nogaidoši pasmaidīja un pieslējās kājās. Mētelis pavērās, atklājot nevainojamu un satraucošu augumu. Ceļoties Kolins nedroši paspēra soli atpakaļ. Kā māte, kas sūta dēlu uz skolu, Līna palīdzēja viņam uzvilkt jaku. Pati viņa saņēma ciešāk apkārt sev mēteli. Ar Kolinu zem rokas, pieliekusi galvu tā, ka melnie mati aizsedza seju, Līna viņu izveda cauri bāram līdz netīrajiem akmens pakāpieniem un tālāk vēsajā un mitrajā naktī.

- Kur tu esi atstājis automašīnu? - viņa painteresējās.

- Uz to pusi, - Kolins nomurmināja un, meitenes balstīts, grīļīgā gaitā devās apkārt kvartālam. Pie mašīnas Līna pajautāja, vai viņš spēj pabraukt.

- Te nav tālu, - viņš atbildēja.

Braukt bija vieglāk nekā iet. Neteikusi ne vārda, Līna noslidināja roku pa Kolina lielu. Asinis uzvirmoja, un nepagāja ne desmit minūtes, kad viņi jau atradās pie dārgu māju rindas ūdensmalā. Kolins veda Līnu pa ķieģeļu ietvi tālāk. Pirms došanās uz dīvānu iekštelpās viņš ieslēdza skaņu sistēmu un šur tur apgaismojumu. Ledusskapī atradās pāris pudeļu gaišā alus no tā laika, kad kopā ar Lū pirms vairākiem mēnešiem bija sarīkotas nelielas dzīres.

Viņš apsēdās uz dīvāna blakus Līnai un piedāvāja alu. Viņa iedzēra malku un nolika pudeli uz kafijas galdiņa. Saruna turpinājās, un Kolins nespēja vien nobrīnīties, ka Līna ir līdzīga un labāka par meiteni, kurai viņš bija zvērējis mūžīgu mīlestību un kura viņu bija pametusi. Minūtes ritēja, Kolins iztukšoja ne tikai savu, bet arī viņas alu, un šķita, ka viņš nonācis tādā kā svētlaimīgā sapnī.

- Vai nevēlies iet augšā? - viņš pajautāja, kaut arī galva jau klanījās.

- Jā, - viņa klusu atteica. - Labprāt.

Kolins uzveda Līnu savā spartiskajā guļamistabā ar lielu bronzas gultu dēļu grīdas vidū. No istabas pavērās skats uz galvaspilsētas ugunīm upes pretējā pusē. Līna ar mātes maigumu palīdzēja atbrīvoties Kolinam no drēbēm un viegli nogrūda viņu uz gultas.

- Man kaut kas jāpaņem no rokassomiņas, - viņa sacīja. - Tūlīt atgriezīšos.

Redzot meiteni nozūdam kāpnēs, Kolins sarauca pieri. Ja viņš nebūtu pilnīgi piedzēries, liktos smieklīgi, ka viņš guļ kails, bet drēbes nomestas kaudzē uz grīdas. Uz naktsgaldiņa stāvēja pistole. Lai arī cik daudz bija dzerts, viņš tomēr bija apguvis, ka nedrīkst izturēties nevērīgi pret ieroci. To viņš nolika pirmām kārtām. Prātā ienāca veca anekdote par pistoli gultā, taču tās jēga negribēja doties rokā. Noreibis viņš ieķiķinājās un nopūtās.

Lejā Līna paņēma alus pudeli, kurai bija pieskārusies, ielika rokassomā un izslēdza visur apgaismojumu. Pēc tam viņa no somas izņēma mutautiņu. Uzmetusi to uz ārdurvju atslēgas un roktura, viņa pavēra durvis pretī nakts miglai. Vairākas reizes novicinājusi mutautiņu, viņa pievilka durvis, taču neaiztaisīja pavisam. Tad viņa klusu uzkāpa augšā. Kolins gulēja tur, kur pienācās. Pārgājusi pāri istabai, viņa uzsmaidīja puisim un pacēla no grīdas drēbes.

- Ļauj tās salocīt un nolikt, - viņa piedāvājās.

- Nevajag, liecies mierā, - viņš nobuldurēja. - Tu esi pārlieku mīļa. Liecies mierā...

Līna dzirdēja uz kāpnēm aiz muguras zaglīgus divu vīru soļus.

- Pirms izģērbjos, izslēgšu gaismu, - viņa mierīgi noteica. - Tūlīt būšu pie tevis.

Turpmāk notikumi virzījās strauji. Gaisma nodzisa, un istabā ienāca divi tumši stāvi. Viņi veikli piespieda Kolinu pie gultas. Līna pārskrēja pāri istabai un izvilka no maksts uz naktsgaldiņa slepenā dienesta standarta ieroci, deviņu milimetru "Glock" pistoli, iebāza stobru Kolina kliedzienam pavērtajā mutē un nospieda mēlīti. Vīri atgāja no gultas, Līna mierīgi pasniedza ieroci, tūlīt pameta guļamistabu un devās lejā pa kāpnēm, atstājot viņus vienatnē ar nāves izraisītu sēkšanu un burbuļošanu. Apakšā Līna pavilka sānis aizkarus un pārlaida skatienu ietvei, cik tālu ļāva migla. Nekas nebija nedz dzirdams, nedz redzams. Viņa bez steigas atstāja māju, apgāja ap stūri, iekāpa melnā džipā un nozuda tumšajā naktī.

Pirmā nodaļa

Bija ideāls sestdienas vakars vasaras sākumā Ņujorkas štatā pie Skenīteles ezera, neviens nedzīvoja traģisku jaunumu gaidās. Pa tīkamas brīzes saceltajiem ņirbošajiem vilnīšiem paretam garām aizducināja kāda laiva. Saule jau bija aizslīdējusi aiz kalniem, un mirgojošā mēness sirpis virs galvas uzsāka deju ar mākoņu driskām. Turpat netālu mirkšķināja Jupiters, bet fonā sisināja sienāži un šalca lielais vītols. Glenheivenas viesnīcas plašajā, apjumtajā pagalmiņā pie balti klātiem apaļiem galdiem ar svaigi grieztiem ziediem vāzēs sēdēja cilvēku grupiņas. Pāri verandai lidoja smieklu šaltis, it kā pirmā īsti siltā vasaras diena būtu likusi atplaukt arī cilvēkiem.

Likās, ka neviens nebija laimīgāks kā pārītis, kas sēdēja savrup pie pašām margām. Vīrietim bija tuvu pie piecdesmit. Viņš viegli turēja augumu taisni, izslējis muskuļotos plecus. Jaunībā melnajos matos, kas ieskāva asimetrisko seju, laiks un rūpes bija sabēruši sarmu. Katra sejas puse atsevišķi ne-iedvesmoja, taču kopā radīja patīkamu iespaidu. Tumši brūnās acis šķita pastāvīgās pretrunās, vienu brīdi būdamas kā dompilni bezdibeņi, bet jau nākamajā mirklī smaidīgas un starojošas.

Viņš izskatījās kā cilvēks, kas daudz pieredzējis un kam neizprotamā veidā izdevies saglabāt kaut ko no jaunības prieka. Šķita, ka viņš ir gan skarbs, gan maigs, izturēšanās liecināja, ka dzīvē viņš vairāk paļaujas uz rokām nekā uz prātu. Par bagātību varētu liecināt apģērba iekšpusē piestiprinātās firmu zīmes, ja vien ērtības labad tās nebūtu noņemtas, un zelta rokas pulkstenis tajos retajos gadījumos, kad viņš neaizmirsa to uzlikt.

Sieviete šķita vismaz desmit gadus jaunāka. Gaišbrūnie mati garās, zeltainās šķipsnās krita uz pleciem un izskatījās nekopti, taču apģērbs un nevainojamie sejas vaibsti liecināja par izsmalcinātību. Acis mirdzēja zila stikla krāsā, skatiens nebija samaitāts, kaut arī tajā vīdēja vilšanās dzīvē. Viņa smaidīja tikpat moži kā jauna meitene un vienmēr bija gatava smieties, pat savā nodabā.

Viņa smējās, bet vīrietis stāstīja par māsu, kas dienā viņu kārtīgi nosvētījusi. Greisija bija krietni vecāka par brāli, viņu attiecības bija unikālas. Cilvēkam, kas šķietami pavisam maz domāja par naudu, kaut arī naudas viņam bija nesalīdzināmi vairāk nekā daudziem citiem, tieši māsa gadiem ilgi bija palīdzējusi tikt galā ar saimniecību. Tieši Greisija pārraudzīja Griničas savrupnamu, ja vien neuzturējās mājā pie Skenīteles ezera vai plašajā augšstāva dzīvoklī Centrālā parka rietumu daļā. Māsas paskarbā izturēšanās, ari tiešā un dzēlīgā kritika par visu, kas viņai nepatika, jaunajai sievietei nebija nekas jauns.

- ...Un tā es viņai teicu, - smiekliem pa vidu turpināja vīrietis, - Greisij, ja es nepazītu tevi tik labi, varētu domāt, ka tu pret to vīrieti neesi vienaldzīga!

Sieviete, kuru sauca Džila, sajūsmināta iesmējās.

- Nevar būt!

Vīrietis smējās tik aizrautīgi, ka gandrīz aptrūka elpas.

- Un tad Greisija teica... Greisija teica... - Viņš elsoja tā, ka acīs izsprāga asaras. - Viņa sacīja: "Neaizmirsti, Kērtis En-drū, ka es kādreiz mainīju tev autiņus!"

Džila no jauna iesmējās, no acu kaktiņiem slaucīdama asaras.

- Velns parāvis! - Kērts auroja, nespēdams valdīties.

- Vai vari iedomāties, ka viņa saka tādas lietas? Ak dievs, uz mata kā mana māte...

Viņi pieskandināja nakti ar smiekliem, nelikdamies ne zinis par apkārtējo skatieniem un mulsi smaidošo viesmīli, kas stāvēja netālu ar pasūtīto kafiju un desertu. Kad beidzot viņi norima un pie galdiņa pienāca viesmīlis, Kērts iebāza roku bleizerā un izvilka no kabatas samta kastīti. Viņš paskatījās mīlošām acīm pāri galdam un pārlika puķu vāzi svecei otrā pusē, lai nekas nestāv priekšā sievietes sejai.

- Ak dievs, kā es tevi mīlu! - viņš noteica klusu un kvēli. Pārlicis pāri galdam otru roku, viņš stingri satvēra draudzenes pirkstus.

- Ak, arī es tevi mīlu, - viņa dedzīgi atsaucās. - Kērt, tu nevari iedomāties, cik ļoti tevi mīlu...

Acīs parādījās sentimentālas prieka asaras. Viņš atcerējās to seno laiku pirms divdesmit gadiem, kad bija ļāvies patiesai mīlestībai pret sievieti. Tā bija viņa sieva, un, kaut arī vēlāk viņa prātu bija aizņēmušas vairākas citas, neviena nebija atradusi vietu viņa sirdī.

Lai nu kā, bet viņš pārmeta sev nedrošību. Viņš bija iecerējis pasniegt gredzenu reizē ar šampanieti, taču nezin kāpēc zaudējis drosmi. Varbūt tāpēc, ka tāda rīcība izskatītos pārlieku oficiāla. Abu attiecības nevarēja saukt par nejaušām, tās bija izaugušas no draudzības, kaut arī viņš bija iekārojis šo sievieti brīdī, kad viņa ar sasārtušiem vaigiem un pāri lietišķā kostīma polsterētajiem pleciem krītošiem nevaldāmiem matiem pirmo reizi bija ienākusi valdes apspriežu zālē. Šis pirmais, satraucošais iespaids bija kalpojis par pamudinājumu, taču dziļu mīlestību bija pamodinājusi šā veidola slēptā personība. Džila bija žilbinoša un labvēlīga un, šķiet, mīlēja arī viņu.

Tomēr šķita, ka patlaban, kad galdā tika celta kafija un ābolu pīrāgs, ir pats piemērotākais brīdis, lai pasniegtu gredzenu ar spilgti dzeltenu septiņu karātu briljantu. Viņš bija vai tikpat kā bija pārliecināts, ka Džila gredzenu pieņems, lai gan par precēšanos ne reizi nebija runāts, vismaz nekas konkrēts. Protams, vēlu naktī bieži bija skanējuši romantiski čuksti par abu mīlestības pastāvību. Un jau labu laiku brīvos brīžus viņi pavadīja kopā, ja tādi gadījās. Tikai ne reizi viņi nebija runājuši par precēšanos lietišķi.

Viņa jau reiz bija precējusies. Kā izrādījās, tā bija kļūda. Kērts zināja, ka vīrs bijis savtīgs, egoistisks, viņam trūcis labestības, viņi bieži strīdējušies un vīrs nepamatoti bijis greizsirdīgs. Vēlāk izrādījās, ka viņš nav spējis dāvāt bērnu, pēc kura sieva vienmēr ilgojusies. Abu vētrainās attiecības padarījušas situāciju ļaunāku. Viņš sācis darīt pāri - ne fiziski, bet ar vārdiem un emocionāli. Un tomēr Džila bija centusies laulību saglabāt. Agrāk viņa bija teikusi Kērtam, ka šķiršanās uzskatāma par pilnīgas neveiksmes atzīšanu.

Un tomēr Kērts bija spējis kļūt par Džilas dzīves daļu, uzticības personu un draugu. Kaut ari viņi bija tikai draugi, Džilas vīram beidzot bija radies iemesls nevaldāmai greizsirdībai. Džila, būdama zinātniece, reizi pa reizei izpildīja Kēr-ta kompānijas uzdevumus. Neilgi pēc tuvināšanās sākuma, neteikusi ne vārda, Džila aizgāja no projekta, kas abus bija savedis kopā.

Kērts nebija zinātnieks, taču gandrīz visas veiksmīgās kompānijas īstenotās idejas bija nākušas no viņa. Tiklīdz radās vajadzība izlauzt ceļu jaunam izstrādājumam vai biznesa virzienam, viņš, spēkus netaupīdams, darbojās arī pats, līdz projekts tika īstenots un ievirzīts normālā gultnē.

Tieši tā Kērts bija panācis, ka viņa kompānija "Safe Tech" apgrozīja miljardiem dolāru, un tādā pašā garā viņš gribēja turpināt.

Pēc Džilas neizprotamās aiziešanas pirmo reizi kopš laika, kad dēls beidza koledžu, Kērts vairs nespēja domāt par biznesu. Kādu nedēļu viņš cīnījās ar grūtsirdību un, veikdams lielas korporācijas atbildīgās amatpersonas pienākumus, žēloja pats sevi. Pēc tam viņš vārda tiešā nozīmē aizgāja un viņu paņēma. Džila tajā brīdī nāca ārā no savas Longailendas mājas, ģērbusies elegantā tumšbrūnā kostīmā, savaldījusi kuplos matus ar sprādzēm un ķemmi. Viņa izskatījās gan noskumusi, gan skaista un bija iegrimusi domās, un tikai piebraucamā ceļa vidū atskārta, ka, novietojis mašīnu ietves malā, viņai tuvojas Kērts.

- Kērt! - viņa izbailēs iesaucās. - Kāpēc jūs esat šeit?

- Man bija jūs jāredz, - viņš paskaidroja. - Jūs itin vienkārši ņēmāt un aizgājāt. Kāpēc nebrīdinājāt?

- Vai mēs varētu kaut kur aiziet? - viņa pajautāja, nervozi skatīdamās apkārt.

Viņi devās uz netālo ēdnīcu un iedzēra kafiju, jo bija lenča laiks. Džila tajā dienā visu izstāstīja, un Kērts kļuva viņas uzticības persona. Un otrādi. Kaut ari Kērts, ja tā var teikt, spēja Džilu saudzēt, viņas laulība izjuka diezgan nepatīkamā veidā. Vīrs ietiepās un visu centās padarīt maksimāli sāpīgu. Kaut arī Džila atgriezās "Safe Tech", viņa uzstāja, ka attiecībām jābūt tīri platoniskām, iekams šķiršanās nav galā. Šis laiks vilkās mokoši lēni, taču tagad Kērts domāja, ka abu attiecības ir daudz vērtīgākas, jo dibinātas uz draudzības un patiesas cieņas pamata.

Tas bija noticis vairāk nekā pirms trim gadiem. Protams, viņa pieņems bildinājumu, Kērts sevi mierināja. Džila bija vēl diezgan jauna, lai viņai varētu būt bērni. Viņš par to parūpēsies. Kaut ari bija apzvērējies nekad vairs neapņemt citu sievu un nekādā ziņā negādāt vēl kādu bērnu. Taču... patiesībā viņš ticēja, ka Enija būtu vēlējusies, lai viņš to dara. Viņš ne ar vienu par to nebija runājis, arī ar Džilu ne, taču viņš sarunājās ar Eniju, kā mēdza to darīt kopš viņas nāves. Un tā viņš zināja, ka Enija vēlas, lai viņš apprec šo brīnišķīgo sievieti, lai dara sevi laimīgu un dara laimīgu arī viņu.

Asaras jau riesās acu kaktiņos. Ak dievs, Enij, viņš sacīja sev, tu zini, ka es nekad tā nerīkotos, ja nedomātu, ka tu patiešām to vēlies.

- Džila, - viņš skaļi teica, saņēma pirkstos samta kastīti un izvilka no bleizera kabatas, - man tev kas sakāms. Tas ir, gribu tev kaut ko lūgt...

Viņa pievērsa Kērtam apjukušu skatienu, kuru drīz nomainīja bailes un satraukums. Kērts pavēra muti, lai runātu, taču apklusa.

- Es tikai...

-Jā? - viņa maigi atsaucās.

- Es ļoti mīlu tevi, - viņš izdvesa, kamēr pirksti darbojās ar kastīti, - un vēlos zināt, vai nāksi pie manis par sievu...

Kērts nolika melnā samta kastīti uz baltā galdauta viņas priekšā un atvēra, atklājot milzīgu, dzeltenu dārgakmeni.

Džilu pārņēma neaprakstāms sastingums. Tāds emociju sajaukums vēl nekad nebija piedzīvots - prieks jaucās ar spilgtu atvieglojuma sajūtu, sagādājot gandrīz fiziskas sāpes. Tieši to viņa bija vēlējusies. Tieši uz to bija cerējusi, kaut arī pēdējā laikā viņai bija uzmācies izmisums.

Labākā draudzene Telija vienmēr bija teikusi, ka viņa ir gudra visādā ziņā, tikai ne attiecībās ar vīriešiem. Viņa draudzējās ar Teliju kopš vidusskolas laikiem, Kornelā abas bija dzīvojušas pat vienā istabā. Visus šos gadus Telija nebija beigusi brīnīties par Džilas neprasmi veidot attiecības ar pretējo dzimumu. "Tavs intelekta koeficients nokrīt no slēpēm līdz kurpju lielumam," viņa mēdza teikt.

Pagātnes pieredzes dēļ Džila vēl līdz šim brīdim bija dzīvojusi iracionālās bažās, ka attiecības ar Kērtu izjuks. Abu attiecības jau bija tā nobriedušas, ka nākamais loģiskais solis būtu laulības, taču tas būtu pārāk labi, lai tam varētu noticēt. Pārdomas radīja ari fakts, ka gadi iet uz priekšu. Klusībā viņa ļoti vēlējās bērnu, taču laika vairs nebija daudz. Nāca virsū paniskas bailes kā gala eksāmenā, kad vēl jāpieraksta vairāki desmiti lapu. Jau doma, ka jāmeklē kāds cits un jāsāk viss no jauna, viesa šausmas.

Tas viss vienā mirklī tika iznīcināts. Asaras ripoja pāri sejai. Vārdi iesprūda kaklā, to vietā ieskanējās burbuļojoši smiekli, viņa enerģiski pamāja ar galvu un piecēlās no krēsla, lai rokas apvītu ap Kērta kaklu.

Iesmējās arī Kērts un noteica:

- Es to saprotu kā piekrišanu...

- Protams, jā, - viņa sacīja, apskaudama Kērtu no visa spēka.

- Tādā gadījumā - vai drīkstu tevi noskūpstīt?

Džila noskūpstīja viņu, vispirms maigi, pēc tam kaislīgi, atlaida Kērtu un saņēmās, cik spēja. Uzmaukusi pirkstā gredzenu, viņa zem galda sadevās rokās ar Kērtu, un ilgāku brīdi viņi klusēdami lūkojās viens otrā.

- Vai tu esi laimīga? - viņš pajautāja.

- Esmu tik laimīga kā vēl nekad, - viņa atbildēja. - Kad mēs varam apprecēties?

Kērts iecietīgi iesmējās un atbildēja:

- Kad vien vēlies. Rīt.

- Kērt, runāsim nopietni, - viņa teica, smaidam pārvietojoties augšup uz acu kaktiņiem.

- Saku to nopietni, - viņš atkārtoja. - Kad vien vēlies.

- Mister Ford?

Kērts pagriezās, viņa sejā vēl rotājās smaids.

- Mister Ford, - kā apjucis, kā atvainodamies viņu uzrunāja zāles pārzinis. - Jums steidzami zvana, ser.

Džila ieraudzīja Kērta sejā satraukumu, un noskaņojums noplaka miljoniem reižu. Viņai nekad tā nebija zvanīts, bet Kērtam bija. Ziņas nozīme bija skaidri nolasāma no šefa sejas. Visi zināja, kas tā par izteiksmi. Nāves vēsts.

- Varat runāt manā kabinetā, - klusu piebilda zāles pārzinis. Glenheivenas viesnīca atradās ezera dienvidu galā, kur kraujās klintis un lēzenie pakalni liedza izmantot mobilos tālruņus.

Kērts veltīja Džilai dziestošu smaidu, pēdējo reizi maigi paspieda roku, piecēlās no galda un sekoja zāles pārzinim uz iekštelpām. Džila pavadīja pāri verandai ejošo Kērtu ar neizteiksmīgu skatienu. Tādu domu negribējās pat pieļaut, taču intuīcija sacīja, ka dzīves visburvīgākais mirklis pagājis kā jaunai meitenei, kuras sapni kāds rupji pārtraucis.

Otrā nodaļa

Kērts iegāja kabinetā un pacēla klausuli. Zvanīja masa Greisija.

- Ak dievs, Kērtis! - viņa vaimanāja mikrofonā, vārdi salūza asos fragmentos. - Ak mans dievs... mans dievs... viņš... viņš ir miris. Ak, Kērtis... Man ir tik... ļoti smagi. Tas ir Kolins... Kērtis... mūsu mazais... mūsu mazais zēns ir... miris.

Kērts devās atpakaļ pie Džilas, un abi pa ezeru traucās uz Kērta māju, kur viņu gaidīja ne tikai Greisija, bet arī divi Ņujorkas štata policisti. Nakts vējš plivināja matus, Kērts pat nejuta, ka laiva triecas pāri arvien lielākiem viļņiem. Domas aizņēma vienīgi tas, ko Greisija bija teikusi par viņu mazo zēnu.

Patiesība Kolins tikpat liela mera ka Ķerts bija Greisijas zēns. Tikai divu gadu vecumā Kolinam bija nomirusi māte. Kērts toreiz bija atradies Dalasā un apguvis amata noslēpumus lauka apstākļos. Slepenā dienesta aģenta darbs nozīmēja, ka viņš iekļauts pastāvīgā apsardzes vienības rotācijā. Nedēļām ilgi viņš dzīvoja prom no mājām, sekodams prezidentam, viceprezidentam vai ārvalstu vadītājiem pa visu valsti, un šādu darbu bija grūti savienot ar maza zēna audzināšanu. Vairākus mēnešus pēc Enijas nāves priekšnieks bija pasaucis Kērtu pie sevis un painteresējies, vai viņš domā turpināt karjeru slepenajā dienestā. Ja domā, tad jāveic daži pasākumi.

Greisija toreiz bija dzīvojusi Ņujorkas štatā pie slimās mātes un strādājusi Olbani par bankas kasieri. Astoņpadsmit gadu laikā nebija tāda reize, kad rēķini darbadienas beigās nesaskanētu. Viņa bija priecīga, ka var to kādam pateikt. Kērts no septiņiem bērniem bija jaunākais. Greisija bija vecākā un ne reizi nebija precējusies. Viņa bija pārliecināta katoļticīgā, un visi brīnījās, ka viņa nav kļuvusi par mūķeni. Greisijas gars bija stiprs - pietika viņu nokaitināt, lai par to pārliecinātos, - viņa dzīvoja noslēgti un tikpat kā neizrādīja interesi par vīriešiem.

Kērts bija pārāk mazs, lai to zinātu. Augot viņš gluži vienkārši uzskatīja Greisiju par tādu kā otro māti. Kopš Kēr-ta bērnībā māte sāka ilgstoši slimot, Greisija vienmēr tāda bija. Tēvs bija strādājis četrpadsmit stundu dienā uz dzelzceļa un nomiris, kad Kērtam bija tikai seši gadi.

Pēc tam rūpes par slimo māti bija uzņēmusies Kērta otra vecākā māsa Kolīna. Greisija vienmēr bija gribējusi aprūpēt Kērtisu Endrū. Ārēji māsa neko neizrādīja, taču Kērts bija pārliecināts, ka pārcelšanās uz Dalasu viņu apmierina.

Reiz viņš pat bija pieķēris māsu apmierinātu savā nodabā svilpojam. Jau kopš bērnu dienām viņš atcerējās Greisiju pelēkā kokvilnas blūzē un priekšautā pagalmā ņemam veļu no auklas un savā nodabā svilpojam. Varēja domāt, ka Kērta bērns nav sliktāks par pašas.

Tā šajā trijotnē, visai netradicionālajā ģimeniskajā apvienībā, bija pierasts, ka Kērta prombūtnes laikā Koli nu aprūpēja Greisija, bet tēvs aprūpēja dēlu, kad pats bija mājās.

Kērts veikli iestūrēja laivu novietnē un aizskrēja pa celiņu augšup. Džila klusu sekoja. Pie durvīm gaidīja divi policisti. Seržants izteica līdzjūtību un iedeva Kērtam Aleksan-drijas policijas detektīva tālruņa numuru, pa kuru piezvanījis viņš uzzināja ļaunāku vēsti, nekā bija iedomājies. Zēns, kura dēļ viņš vai Greisija būtu varējuši nogalināt... bija nogalinājis pats sevi.

- Jūs kļūdāties, - Kērts dzēlīgi teica klausulē.

- Jūtu jums līdzi, mister Ford, - vīrs klausulē atsaucās,

- bet par to gandrīz nav šaubu... Diemžēl.

- Jūs nepazīstat manu dēlu. Viņš nekad nedarītu sev galu, detektīv, - noteica Kērts, asinīm sākot vārīties. - Lieta jāizskata tieši no tāda aspekta. Es zinu, kā tas notiek, detektīv, jo pats esmu strādājis tiesībsargājošās struktūrās. Jūs redzat, kā tas droši vien izskatās, taču es zinu, ka mans dēls nekad nebūtu darījis sev galu. Nemūžam.

- Mister Ford, - detektīvs mierīgi atsaucās, - mēs vēlamies, lai jūs ierastos. Patlaban cenšamies dabūt no slepenā dienesta jūsu dēla pirkstu nospiedumus, taču, ja tas iespējams, mēs gribētu veikt arī vizuālu identifikāciju.

- Es ieradīšos šovakar.

- Nez vai tik vēlu pagūsiet uz kādu reisu...

- Manā rīcībā ir lidmašīna, detektīv, - Kērts uzsvēra.

- Esmu jau ceļā. Jūs varētu būt tik laipns un tikmēr pateikt savam kapteinim, ka labprāt ar viņu tiktos un ka agrāk esmu bijis slepenā dienesta aģents. Pasakiet, ka pēc ierašanās vēlēšos ar viņu aprunāties. Es vēlos, lai izmeklēšana tiktu veikta kā slepkavības gadījumā. Mans dēls nemūžam sevi nenogalinātu. Tā nav pašnāvība.

Kērts nometa klausuli ar lielāku sparu, nekā bija domājis, un pievērsa niknu skatienu abiem policistiem, kas stāvēja augstajās durvīs kā divi lamzaki.

- Paldies, kungi! - viņš strupi noteica. Sejā vīdēja apņēmība, emocijas bija pakļautas gribai. - Tā nav... Pateicos!

Kērts pāri plecam pameta skatienu dzīvojamā istabā uz dīvānu, uz kura bija sagumusi māsa. Viņai blakus sēdēja Dži-la, maigi glāstīja Greisijai muguru un reizi pa reizei sacīja kaut ko nomierinošu. Kērts izvadīja policistus, atgriezās pie māsas, nometās viņai blakus uz ceļiem un stingri viņu apskāva. Viņš glāstīja raudās trīcošās sievietes muguru un galvu.

- Viss būs labi, - viņš murmināja, - viss būs labi.

Kērts Fords jutās kā iztukšots. Taču viņš zināja, ka viņā

kā milzīgs, neganti rūcošs kaķis noslēpušās sāpes. Izlauzies ārā, kaķis viņu saplosīs, plosīs viņu no iekšienes, un nevarēja zināt, kas no viņa pēc tam paliks pāri. Šobrīd viņš zināja, ka nedrīkst zvēru izlaist no būra. Iekams viņš ļauj sevi iznīcināt, jānoskaidro, kas noticis ar dēlu, un jāatriebj viņa nāve. Vismaz tas bija skaidrs.

- Vai varu doties tev līdzi?

- Man līdzi? - Kērts klusu pārjautāja. Viņš piecēlās un paraudzījās uz Džilu. Džilas seja, bēdās tik skaista, lika atcerēties dienu, kad viņš bija devies glābt šo sievieti no tās - no otrās dzīves. Tas, kas šodien šķita kā laba filma, bija noticis pirms vairākiem gadiem. Cauri sāpju dūmakai vīdēja emociju driskās, tās šķita ne tikai sajukušas, bet ari tālas un nesvarīgas.

No prāta dzīlēm izlēca sajucis dēmons, kas kliedza, ka Kērts dabūjis, ko pelnījis. īstenībā Enija nav vēlējusies, ka viņš atdod savu dzīvi citai sievietei. Viņš sevi muļķojis ar iedomu, ka tāda ir viņas vēlēšanās. No Enijas bija palicis tikai Ko-lins, šodien viņš bija apgānījis Enijas piemiņu, lūgdams citu sievieti viņu aizstāt, un liktenis par to bija viņu sodījis.

Un tomēr viņš nespēja nejusties tā, kā jutās. Ar mīlošām acīm viņš paskatījās uz Džilu, savu vienīgo cerību staru vientuļajā un vētrainajā bēdu jūrā. Viņš bija pārliecināts, ka jāturas pie Džilas un viņa neļaus noslīkt šausmu jūrā. Viņš maigi noglāstīja Džilas seju ar pirkstu galiem.

- Tu nedrīksti lidot viens, - viņa līdzjūtīgi sacīja.

Kērts uz brīdi aizvēra acis.

- Ar mani viss kārtībā. Lielākas raizes man dara Greisija.

Viņš viegli paberzēja ar roku māsas muguru.

- Varbūt vēlies, lai palieku kopā ar viņu, Kērt? - Džila jautāja. - Varbūt tā būtu labāk?

- Manuprāt, būtu gan, - viņš klusu noteica aizžņaugtā balsī. - Es patiešām tā domāju.

Lidmašīnai nolaižoties, spoži spīdēja mēness. Kērts ielēca iznomātā automašīnā "Suburban", kas jau stāvēja pie skrejceļa, un taisnā ceļā brauca uz morgu. Pie durvīm viņu sagaidīja detektīvs, vārdā Olanders, ar savu partneri, pelei līdzīgu jaunu sievieti ar nekārtīgiem matiem un biezām brillēm. Olanders bez īpašas sajūsmas stādīja viņu priekšā - de-tektīve Kerola Dipere. Dipere kā atvainodamās raudzījās grīdā, un visi trīs iegāja nelielā kabinetā, kur uz pelēka, apbružāta metāla galda stāvēja televizors un videomagnetofons.

- Ko tas nozīmē? - Kērts noprasīja Olanderam, kas izņēma no plaukta videokaseti un lika magnetofonā.

- Jūs varēsiet identificēt līķi videoierakstā, - darbodamies ar pogām, paskaidroja Olanders.

- Tas nebūs tik grūti, mister Ford, - čukstus piebilda Ke-rola Dipere.

- Nē, - iebilda Kērts. - Vediet mani uz... Es gribu viņu redzēt.

Olanders palūkojās, saraucis pieri. Dipere šķita sāpināta.

- Labi, - noteica Olanders. - Ja jau tā vēlaties. Mēs varam to darīt.

Olanders pacēla klausuli un pārmija dažus vārdus ar medicīnas eksperta palīgu. Pēc tam visi trīs pa platām kāpnēm nokāpa līķu glabāšanai paredzētajās telpās. Nāsīs iecir-tās asa formaldehīda smaka, kas kļuva spēcīgāka pie nerūsējošā tērauda ratiņiem, uz kuriem gulēja ar palagu apklāts līķis.

Kērts Fords skatījās bez emocijām. Kamēr eksperta palīgs atvilka palagu no Kolina sejas līdz pleciem, viņš visu uztvēra dīvaini vēsi.

- Vai tas ir jūsu dēls, mister Ford? - Olanders noprasīja svinīgā balsī.

Kolina seja bija pilnīgi bezkrāsaina. Viņš izskatījās ļoti līdzīgs dēlam. Vai tas varēja būt kāds cits? Vai tas viss būtu kāds ārprātīgs triks? Nē, tas bija Kolins.

- Tas ir mans dēls, - Kērts pateica sēcošā čukstā. Likās, ka viņš atrodas ārpus sevis. Galva griezās. Pēc Enijas nāves viņš bija domājis, ka nekas cits nevar ievainot tik dziļi vai novest uz neprāta robežas. Un nu...

Eksperta palīgs žēlsirdīgi uzvilka palagu Kolinam uz sejas. Kērts novērsās. Atgriezies pie mašīnas, viņš sekoja abiem detektīviem uz policijas mītni.

Nebija vajadzīgs vairāk par pāris minūtēm, lai Kērts noteiktu, kas Māršals Olanders ir par putnu. Nocietinājies policists, kas dara šo darbu pārāk ilgi, sašļucis nelaimes putns ar lielu vēderu. Viņam nebija ne piecdesmit, taču uz galvas pie ausīm bija saglabājušās tikai dažas gaišu matu šķipsnas. Šaurās un tumšās acis apņēma dziļi apļi kā bezmiega nomocītam cilvēkam. Deguns, liels, plāns un uz priekšu izvirzīts, piešķīra sejai badīga seska izskatu. Lai dziļi iegrimušais zods kaut mazliet atšķirtos no neparasti resnā kakla, viņš audzēja īsu, netīri blondu bārdiņu.

Bija skaidrs, ka partnere, sieviete, vārdā Dipere, viņam bijusi nebijusi. Olanders pacieta viņu, kā degunradzis pacieš putnu, kas nolasa kukaiņus no tā biezās ādas.

Gaidot kapteini, Kērts pacietīgi sēdēja un atbildēja, viņaprāt, uz nenozīmīgiem jautājumiem par dēlu. Nē, Kolins nav slimojis ar garīgu slimību; nav cietis no depresijas; tai nav bijis iemesla.

Kērtam šķita, ka viņš staigā pa žiletes asmeni. Gribējās, lai Olanders saprot, ka tūlīt pār viņu var nogāzties lavīna. Daži labi pārdomāti tālruņa zvani pazīstamiem senatoriem vai kongresmeņiem - nemaz nerunājot par vienu otru vecu draugu no slepenā dienesta, kuri varētu likt pacelt klausuli pat vecajam, - ikvienam varētu pārvērst dzīvi ellē. Taču, jo vairāk viņš vēroja detektīvu, jo lielāka pārliecība radās, ka Olanders nav to pūļu vērts. Viņš ērti bija iejuties savā civilajā darbā, ar vienu kāju stāvēja uz pensijas sliekšņa un par rīkojumiem no augšas neliktos ne zinis.

Kad ieradās kapteinis Džims Tods, Kērts mēģināja neizrādīt, cik stipri ir noskaities. Kapteinis bija Kērta gados, taču izskatījās gadus desmit vecāks, ar plāniem, iesirmiem matiem, kā noplucis policists, kas lielāko daļu laika pavada pie rakstāmgalda. Apmainoties ar rokasspiedieniem, Tods divu no smēķēšanas nodzeltējušo zobu starpā viļāja sārtu Kanādas piparmētru košļājamgumiju. Kērts, cik vien mierīgi spēja, sacīja, lai neuzskata to par pārspīlējumu, taču neviens nepazīst Kolinu tik labi kā viņš un dēls nevarēja izdarīt pašnāvību.

Policisti pacietīgi klausījās, taču Kērts sasodīti labi zināja viņu domas. Viņš gluži vienkārši ir satriekts tēvs. Viņi zina, kāda ir pašnāvība, ja ar tādu sastopas. Zēns iebāzis pistoles stobru mutē. Viņi vēlējās lietai pielikt punktu un darīt ko citu. Neatrisinātas gaida īstu slepkavību lietas. Policisti ir aizņemti ļaudis un velta viņam laiku tikai tāpēc, ka viņš var būt ietekmīgs vīrs.

- Kāpēc tu neizstāsti, kas mums ir zināms, Māršal? - ieturējis pauzi, kapteinis pieklājīgi apvaicājās. Šķiet, ari viņš neņēma vērā sievieti, kura sēdēja ar viegli noliektu galvu, bet kuras skatiens, ievēroja Kērts, šaudījās no viena vīrieša uz otru.

Olanders nopūtās un sāka stāstīt visu, ko zināja. Kolins izgājis no mājas, lai ar draugiem iedzertu kādu glāzi. Bārā ar nosaukumu "Harpūnu aleja" viņš saticis meiteni, un jau drīz viņi devušies prom. Viņiem nav ne jausmas, cik ilgu laiku Kolins pavadījis kopā ar meiteni, taču mājā nav atrasts nekas tāds, kas liecinātu, ka meitene bijusi pie viņa. Uz kafijas galdiņa bijusi tukšā alus pudele. Jādomā, ka Kolins iztukšojis pudeli, uzgājis augšā, izģērbies un "iešāvis lodi sev galvā", Olanders izteica savas domas.

- Mums piezvanīja ap pusčetriem pēcpusdienā, - Olanders turpināja. - Viens no draugiem, Lū Mislinskis, apsolījis pa ceļam aizvest jūsu dēlu uz beisbola spēli. Durvis bijušas vaļā, un viņš atradis Kolinu otrajā stāvā.

- Kas zināms par meiteni? - Kērts piepeši satraukts apvaicājās. - Mums viņa jāatrod!

Olanders neizteiksmīgi vispirms paskatījās uz viņu, pēc tam uz kapteini.

- Mister Ford, - kapteinis pacietīgi ierunājās, - man grūti iedomāties, kā jūs jūtaties. Zinu, ka savā laikā esat strādājis slepenajā dienestā, taču nevaru jums piekrist. Detektīvs Olanders ir viens no labākajiem galvaspilsētas slepkavību detektīviem. Tā ir viņa kompetence. Ja būtu notikusi slepkavība, mēs visi ar to nodarbotos.

- Tā ir slepkavība! - Kērts iesaucās, daļēji pieceldamies no krēsla. - Vai jūs to nesaprotat? Mums jāatrod tā sieviete!

Mazajā telpā uz dažiem mirkļiem iestājās neomulīgs klusums.

- Mister Ford, - Olanders ierunājās neizteiksmīgā balsī, - nekas neliecināja, ka tā nav pašnāvība. Nebija pat nekādu liecību, ka dzīvoklī bijis vēl kāds. Nekas neliecināja par pretošanos, nebija ievainojumu vai grieztu brūču, nekā tāda, kas liktu domāt, ka nav noticis tas, ko mēs domājam.

Kērts ieskatījās vīrieša vienaldzīgajā sejā un saprata, ka Olandera domas nekas nespēs mainīt. Ne jau Forda ģenialitāte radīja šifrēšanas sistēmas, kas bija padarījušas "Safe Tech" par līdztiesīgu dalībnieku tehnoloģiju tirgū. Viņa biznesa ezo-teriskā daļa bija nodota Masačūsetsas tehnoloģiskā institūta filozofijas doktoru pārziņā. Kērts pazina cilvēkus. Viņš spēja tos izprast. Viņš zināja, ko var un ko nevar panākt. Un viņš zināja, kā palūgt to, ko iespējams panākt. Reti viņš ļāvās emocijām. Viss bija tikpat objektīvs kā gājieni uz šaha galdiņa.

Viņš palūkojās uz kapteini.

- Kaptein, - viņš sacīja, neļaujot balsij ietrīcēties. - Es neesmu dīvainis, kas zvana katru otrdienas vakaru un sūdzas par pusaudžiem, kuri ālējas nomaļā alejā. Esmu agrākais kruķis, kaut arī neesmu darījis to pašu, ko jūs. Saprotiet, es neesmu nekāds aptaurētais. Tagad es saku, ka zinu - mans dēls nekad tā nerīkotos. Vai esat vismaz pārbaudījuši pirkstu nospiedumus, vai tajā mājā kāds bijis? Vai varat to izdarīt manis dēļ un vismaz sameklēt sievieti, ar kuru pēdējo viņš sarunājies?

Kapteinis saknieba lūpas un vērīgi nopētīja Kērtu.

- Labi, mister Ford, - viņš sacīja. - Labprāt jums palīdzēšu, cik tas ir manos spēkos. Es to patiešām izdarīšu. Bet arī jums jāpaskatās uz šo gadījumu reāli. Rīt nosūtīšu laboratorijas cilvēkus meklēt pirkstu nospiedumus, bet Māršals darīs, ko varēs, lai atrastu to sievieti. Ja izdosies sameklēt, mēs noteikti viņu nopratināsim, taču es neko negarantēju. Pastāv varbūtība, ka nav iespējams...

- Es būšu pateicīgs, kaptein, - sacīja Kērts. - Patiešām. -Viņš pagriezās pret Olanderu. - Vai man vienkārši jāsazinās ar jums, detektīv?

Olanders vispirms mierīgi paskatījās uz Kērtu, pēc tam uz kapteini.

- Liekas, - sacīja kapteinis, - būs labāk, ja kontaktper-sona būšu es, mister Ford. Es varu redzēt kopainu un jums paziņot.

- Varbūt rīt?

Kapteinis ielūkojās rokas pulkstenī un smagi nopūtās.

- Pamēģināšu nosūtīt uz turieni laboratoriju, taču nez vai tas izdosies agrāk par pirmdienas rītu. Varu piezvanīt uz mājām...

- Es būšu hotelī "Ritz-Carlton" Pentagonsitijā, - Kērts viņu pārtrauca.

- Tas nav vajadzīgs, - kapteinis Tods laipni aizrādīja.

- Mēs izdarīsim visu, kas mūsu spēkos. Esmu pārliecināts, ka vēlaties atgriezties mājās, lai gatavotos...

- Nekas cits man nav svarīgāks, kaptein, - celdamies kājās, pateica Kērts.

Jau vērdams savas automašīnas durvis, viņš izdzirdēja uzsaucienu aiz muguras.

- Mister Ford! - Izrādījās, ka saucēja ir sieviete, Kerola Dipere. Viņa tuvojās neveiklā gaitā, ne īsti iedama, ne skriedama. Padusē viņai bija ātršuvēja vāki. Viņa apstājās Kērta priekšā un, vēl nepaguvusi ievilkt elpu, pavēstīja: - Man ir kas tāds, kas jums jāredz.

Trešā nodaļa

Kērts gaidīja. Kerola Dipere stāvēja viņam pretī un smagi elpoja. Kamēr sieviete sakārtoja brilles un aizlika aiz ausīm dažas atrisušas matu šķipsnas, skatiens šaudījās no Kērta sejas uz ātršuvēja vākiem. Tad acis iegailējās un viņa pateica:

- Man šķiet, ka par dēlu jums ir taisnība.

Kērts paskatījās uz Kerolu ar jaunām cerībām. Mašīnu stāvvietas halogēnu lampu spožajā gaismā sievietes acis aiz biezajiem briļju stikliem šķita milzīgi lielas kā pūcei. Acīs vīdēja intelekts un bez priekšniecības klātbūtnes pat apņēmība.

- Gribu jums parādīt tās, - sacīja Kerola. Viņa atvēra vākus un uzšķīra spīdīgas fotogrāfijas. Tajās varēja redzēt nozieguma vietu, drausmīgo un asiņaino Kolina istabu. Zēns gulēja kails ar seju pret griestiem, roka vaļīgi turēja mutē iebāzto ieroci.

Pametusi uz Kērtu skatienu, Dipere nervozi samirkšķināja acis.

- Vai varat to noskatīties?

Kērts drūmi pamāja.

- Vai redzat asinis? - viņa vaicāja.

-Jā.

- Nav lodes izejas, - Dipere paskaidroja un jau turpināja akadēmiskā tonī: - Lodes izeja, ja iešauj galvā deviņu milimetru lodi, ir tikai sešdesmit deviņos procentos gadījumu, tāpēc nav nekas neparasts, ja izejas nav. Jūs jau zināt, ka slepenais dienests izmanto speciālu munīciju...

- Superlodes, - noteica Kērts, saraucis pieri. Tā sauca lodes ar tukšu galu, kam vajadzēja nodarīt maksimālu postu, neizejot no ķermeņa un neievainojot nevainīgus blakus stāvētājus. Tāds bija aģenta standarta bruņojums. - Ko jūs ar to gribat teikt?

- Vai redzat asinis? - viņa vēlreiz pajautāja.

- Jā. - Gulta visā platumā bija notecējusi ar asinīm.

- Mans tēvs bija bēru organizētājs, - Dipere paskaidroja, - bet es pirms pārnākšanas uz šejieni strādāju Ričmondas tiesas medicīniskajā ekspertīzē. Tāpēc pārzinu šīs lietas. Ja lode trāpa smadzeņu stumbrā, cilvēks nomirst acumirklī. Dažreiz... Vai varat klausīties?

- Jā, varu, - Kērts atbildēja. Lūpas viņš turēja cieši sakniebtas.

- Reizēm, ja lode nonāk smadzeņu aizmugurējā daļā, cilvēks var... Paiet kāds brīdis. Cilvēks nenomirst tūlīt. Atvainojiet, bet man šķiet, ka tieši tā noticis ar jūsu dēlu.

- Ko tas man dod? - Kērts aizkaitināts vēsi noprasīja.

Dipere apveltīja viņu ar dīvainu skatienu.

- Ierocis viņam ir rokā un iebāzts mutē, - Dipere maigi paskaidroja. - Ja viņš vēl bridi bija dzīvs un konvulsijās asinis izlija pa visu gultu, ierocis nevarēja būt mutē.

Kērts neticīgi paskatījās. Atrisinājums ar prātu neaptveramajai miklai bija pavisam vienkāršs, sākumā neticams, taču neapstrīdams, ja to saprot. Viņai, protams, bija taisnība.

- Vai jūs teicāt to viņiem? - Kērts painteresējās.

Kerola Dipere nervozi paskatījās visapkārt.

- Es kaut ko teicu nozieguma vietā, bet... Ziniet, detektīvs Olanders jau sen nodarbojas ar šādu lietu izmeklēšanu. Esmu te pavisam jauna. Nezinu, vai jūs to iedomājāties. Viņš pateica, ka viss ir skaidrs un tā tam jābūt. - To sacījusi, sieviete piebilda: - Manuprāt, viņš patiešām tā domā.

- Skaidra lieta?

- Kaut kas vienkāršs, - viņa paskaidroja. - Lieta, ko var atrisināt bez īpašas piepūles. Viņš domā, ka tā ir skaidra pašnāvība. Tas ir iespējams. Ar mirušajiem piedzīvo visu ko dīvainu. Nav gandrīz nekā neiespējama. Bet, ja es nezinātu, ka viss nav tā, kā izskatās... Ari tas, kā jūs raksturojāt dēlu... Cilvēku lielākā daļa nespēj samierināties ar pašnāvību, tomēr parasti tās pamatā kaut kas ir, kas līdzīgs depresijai, kāda pazīme, ka tā ir iespējama. Lūdzu, nedomājiet, ka to saku par jūsu... Nezinu... - viņa turpināja, domīgi šūpodama galvu.

- Visi palagi ir vienās asinīs.'., arī ierocis dara mani nemierīgu. Tagad man jāiet.

Jaunā sieviete strauji pagriezās un devās atpakaļ uz ēku.

- Paldies! - sajutis negaidītu pateicības vilni, Kērts viņai uzsauca. Izmeklētājas vārdos bija patiesība, un, kaut arī Kērts bija apgalvojis, ka Kolins nekad neizdarītu pašnāvību, prātā tomēr bija iedūrusies briesmīga šaubu skabarga. Tagad tā bija pazudusi.

Kā nelietīgs vilnis negaidīti uznāca nelabums. Prāts piepeši atvēma tikko redzētos tēlus, un miesa sekoja tā paraugam. Kērts saliecās un izvēmās uz ietves, apšļakstot kurpes ar pusdienu paliekām. Pirms iztukšošanās vēders trīs reizes krampjaini sarāvās, viņš sāka spļaudīties, lai iztīrītu muti. Kērts aizvēra acis un atspiedās pret mašīnas durvīm, lai atgūtu elpu. Neatlika nekas cits kā braukt uz "Ritz-Carlton" Pentagonsitijā.

No rīta būs daudz darāmā.

Viņi arvien bija nodarbojušies ar līdzīgām izmeklēšanām, taču vislielākās izredzes atrast slepkavu bija sadarbībā ar vietējiem detektīviem, slepkavību izmeklētājiem. Kērts labi zināja, ka ikvienai valdības aģentūrai ir savas stiprās puses, taču tās nespēj atklāt slepkavību tik efektīvi kā labs slepkavību izmeklētājs. Situāciju sarežģīja tas, ka Olanders un Tods Kolina nāvi neuzskatīja par slepkavību.

Tikai ieskatoties vien Olandera sejā, Kērts bija sapratis, ka tās sievietes, ar kuru Kolins pēdējo reizi redzēts, meklēšanai labākajā gadījumā tiks veltītas virspusējas pūles. Viņš zināja ari to, ka sieviete ir visa notikuma atslēga. Jebkura šāda izmeklēšana jāveic laikus, bet daudz laika jau bija zaudēts. Tikai noslēpumainā sieviete varētu dot pilnīgu ainu. Ja policisti negrasās sievieti meklēt, viņš meklēs to pats. Prātā iešāvās doma, vai nevarētu gaidīt palīdzību no jaunās detektī-ves Diperes. Laikam jau ne, jo nez vai viņa rīkosies pretēji savas priekšniecības gribai.

Katrā ziņā bija panākts, ka mājā tiks pārbaudīti pirkstu nospiedumi. No tā visa būs kaut kāds labums, un, ja atradīsies kas tāds, kas apstiprina viņa teoriju, viņš dosies vēlreiz pie kapteiņa un panāks, lai dara ko vairāk. Slepkavības pēdas ātri zaudē svaigumu, un, ja nedēļas laikā neizdodas atrast neko vērtīgu, iespēja uzzināt patiesību jūtami attālinās.

Viesnīcā dežurējošā administratore paziņoja, ka viņam ir divi sūtījumi. Pāri granīta galda virsmai viņa pastūma baltu aploksni un tikai pēc tam turpināja reģistrāciju. Kērts atplēsa aploksni. Tā bija no Džilas. Džila atgādināja, ka mīl viņu un, ja vajadzīgs, ieradīsies, lai būtu kopā. Kērts ļāvās šo silto vārdu mierinājumam, bet tikai uz brīdi, jo tūlīt salocīja papīru un iebāza kabatā.

Otrā ziņa viņu izbrīnīja. Tā bija no Deivida Kleiborna. Kleiborns bija mazliet jaunāks, taču pirms gadiem viņi, aģenti iesācēji, kopā bija strādājuši Dalasā.

Kaut ari daudziem Kleiborna izturēšanās maniere bija šķitusi nekaunīga un nepatīkama, Kērts vienmēr bija uzskatījis viņu par draugu. Paretam viņi divatā bija devušies uz Kaimanu salām un nodarbojušies ar niršanu. Vēlāk Kērts no operatīvā darba tika pārcelts uz SNK - Slepkavību novēršanas komandu. Tā ietilpa uniformētajā divizionā. Publika komandu tikpat kā neredzēja, vienīgi aģentus, kas brauca prezidenta autokolonnas priekšgalā. Bija liels gods iekļūt šajā komandā, pēc tā tiecās katrs aģents. Viņi bija slepenā dienesta fiziskā elite, bet Kleiborns, kaut ari vēlējās kļūt par SNK locekli, tika apiets.

Līdztekus SNK uniformētais divizions nodrošināja Balto namu ar bruņotu apsardzi, kā arī snaiperiem, ko izvietoja ēku augšstāvos un uz jumtiem, lai arī kur prezidents dotos. Apsardzes aģenti veidoja perimetrus, kam vajadzēja nodrošināt valsts pirmās personas drošību.

Pēc dažiem SNK pavadītiem gadiem Kērts strauji virzījās karjerā uz augšu, un viņam tika piedāvāts speciālā aģenta statuss - prezidenta apsardzes diviziona priekšnieka vietnieka palīga amats. Pēc Dalasas abu draugu ceļi izšķīrās. Kērts nebija kontaktējies ar Kleibornu pat tad, kad Kleiborns rotācijas kārtībā nonāca prezidenta apsardzes vienībā. SNK, būdama uniformētā diviziona daļa, bija gluži atsevišķa aizsardzības un izmeklēšanas diviziona sekcija, un, kaut arī ienaids starp tām nepastāvēja, tās bija atšķirīgas vienības un katrai bija savi uzdevumi.

Pēc Kērta aiziešanas no slepenā dienesta, lai izveidotu "Safe Tech", Kleiborns bija viņam piezvanījis. Drauga ausīs bija nonākušas baumas par riskanto pasākumu, un viņš piedāvāja savu palīdzību jaunā biznesa veidošanā. "Slepenais dienests," Kleiborns bija teicis Kērtam, "nav tā vieta, kur cilvēks ar manām spējām var maksimāli likt lietā savas potences."

Kērts pieklājīgi bija noraidījis drauga piedāvājumu, šaubīdamies, vai Kleiborns topošajai kompānijai var piedāvāt ko tādu, kā vēl nav. Drīz pēc tam viņš uzzināja, ka Kleiborns no operatīvā dienesta beidzot pārgājis uz apsardzi, un vainas apziņa, ka viņš draugu nav nolīdzis, mazinājās.

Kolinam iestājoties slepenajā dienestā, Kērts uzzināja, ka vecais draugs ticis vēl augstāk. Viņš veica to pašu darbu, ko Kērts pirms aiziešanas no dienesta: viņš bija viens no trim speciālajiem aģentiem, kas vadīja prezidenta apsardzes divizionu. Bija vajadzīgi gandrīz divdesmit gadi, līdz Kleiborns tika tajā pašā postenī, kādā Kērts bija jaunībā. Nez vai Kleibornu, kura godkāre vienmēr bija liela, tas apmierināja. Pat tad, kad Kolins strādāja viņa pakļautībā, nedz Kleiborns, nedz Kērts nebija sazinājušies.

Kērts nesaprata, kā agrākais kolēģis uzzinājis, ka viņš ir galvaspilsētā. Uzzinājis par Kolina nāvi, droši vien zvanījis uz mājām un runājis ar Greisiju. Viņa bija to atcerējusies.

Par to nebija šaubu. Kērts pasmaidīja. Kleiborns bija maza auguma vīrietis, taču izskatījās neparasti labi, gandrīz kā skaistulis. Visas Kērtam pazīstamās sievietes atcerējās Deividu Kleibornu. Slikti, ka tik ilgi viņi nebija sazvanījušies un bija jānotiek traģēdijai, lai viņi no jauna tiktos.

Ziņa bija pavisam vienkārša. Piezvani Deividam Kleibor-nam uz mobilo tālruni! Tas ir svarīgi.

Kērts pameta mirkli uz misiņa pulksteni aiz galda. Tas rādīja pustrīs, bet, ja lieta ir svarīga, tas nozīmēja, ka var zvanīt jebkurā diennakts laikā, un viņš zināja, ka tam kāds sakars ar Kolinu. Viņš uzbrauca ar liftu savā numurā. Ieejot tajā, zvanīja tālrunis. Kērts steidzīgi pacēla klausuli. Zvanīja Kleiborns.

- Deivid, - sacīja Kērts, agrākās tuvības pārņemts. - Nupat gribēju tev zvanīt. Saņēmu ziņu.

- Klausies, Kērt, - Kleiborns ierunājās klusinātā balsī. -Jūtu tev līdzi Kolina dēļ. Tu nevari iedomāties, cik ļoti man žēl!

Kērts neko neatbildēja.

- Man jāaprunājas ar tevi, taču patlaban pārraugu maiņu. Vai rīt varam tikties?

- Protams, - sacīja Kērts. - Bet kādēļ?

- Nevaru par to runāt, - Kleiborns atbildēja. - Mums jāsatiekas. Runa ir par Kolinu. Rīt pusdienlaikā gaidi Nacionālajā galerijā pie Tomasa Koula rotondas. Parūpējies, lai neviens tev neseko. Pārliecinies par to, Kērt! - Un viņš pārtrauca sarunu.

Ceturtā nodaļa

Kērts stāvēja un skatījās uz tālruņa aparātu. Domas meta steidzīgus lokus. Pēc brīža viņš izsaiņoja mantas, piegāja pie loga, atvilka smagās, zeltainās drapērijas un kādu laiku lūkojās uz zvaigznēm un izgaismoto apvārsni aiz Pentagona. Viņš atcerējās, ka šajā stundā galīgi neko nav iespējams darīt un, ja Deivids Kleiborns atrodas dežūrā, viņš nekādā ziņā nevar to pamest. Kāda esības daļa gribēja doties uz Balto namu un klaudzināt pie tā vārtiem.

Labākais, ko Kērts varēja darīt, bija izgulēties, taču viņš zināja, ka ķermenis negūs atpūtu. Alternatīva bija pavisam vienkārša. Viņš sameklēja skūšanās piederumus un mazu pudelīti ar halcionu, stiprām miega zālēm. Norijis divas tabletes, viņš apgūlās gultā un skatījās griestos. Kailam guļot uz muguras gultā, prātā piepeši atdzīvojās briesmīgs tēls: dēla mirušais augums policijas fotogrāfijās. Domas bez žēlastības pārskatīja dažādus variantus, līdz zāļu izraisītais miegs visžēlīgi pārtrauca šīs mocības.

Rotonda ar Tomasa Koula četrdaļīgo cilvēka dzīves attēlojumu bija viens no Kērta iemīļotākajiem muzeja eksponātiem pasaulē. Viņam nebija svarīgi, ka tas nav impresionistu vai kāda slavena Eiropas mākslinieka darbs. Galvenais bija darba jēga. Svarīga bija telpa, celtne un galvaspilsēta, kurā tas atradās. Lai arī ko domā pasaule, Kērts ticēja Amerikai un sirdī īpašā vietā glabāja tās lielākos māksliniekus, rakstniekus, valstsvīrus un zinātniekus. Tiem, kas pazina viņu vislabāk, Kērts sacīja, ka cilvēces īsajā vēsturē šī ir visizcilākā sabiedrība.

Muzejā cilvēku bija daudz, un, kādu laiciņu apmeklētāju drūzmā izmeklējies Kleibornu, viņš nosprieda, ka ieradies pirmais. Viņš veselu stundu bija veicis manevrus pa iepirkšanās centru, ari straujus pārbraucienus trīs dažādos taksometros. Vecā drauga brīdinājumu viņš bija uztvēris pavisam nopietni.

Kamēr skatiens klīda no gleznas uz gleznu, Kērts mēģināja atcerēties, vai Deivids Kleiborns zina par viņa mīlestību pret šo vietu vai ari aicinājums tikties šeit ir tikai nejaušība. Viņš nespēja atcerēties, kad pirmo reizi atklājis šo rotondu. Likās, ka tālas pagātnes notikumi sablīvējušies, un, kaut ari viņš bija samērā pārliecināts, ka pēc aiziešanas no Dalasas kopā ar Deividu nav pavadījis daudz laika, ne par ko nevarēja būt drošs. Savukārt slepenā dienesta aģenti, arī agrākie, parasti neticēja, ka iespējamas tādas sagadīšanās. Viņi savā starpā mēdza jokot, ka ir labi apmācīti paranojas mākslā.

Kērts gribēja zināt, kas no šis paranojas palicis, cik daudz tā palīdzējusi gūt panākumus datoru kodēšanas un drošības biznesā un kas no tās atgriezies pēdējo sešpadsmit stundu laikā, kad tika saņemta ziņa par dēla neparasto nāvi. Skatiens aizkavējās pie Koula gleznas "Jaunība", kurā jauns, zināmā mērā Kolinam līdzīgs zēns stingri turēja rokās groteskas kanoe laivas airi. Tālumā virs mākoņiem slējās milzīga, fantastiska jaunības cerību un sapņu pils. Zēna acis bija pievērstas debesīm, un tikai vērotājs no malas redzēja draudīgu dzīves straumes līkumu, kas vēstīja drīzu nelaimi.

Kērts virzījās pa rotondu pulksteņa rādītāja virzienā pie dzīves vidusposma. Virs zēna, tagad jau vira, kas niknā vētrā cīnījās uz plosta bez airiem, no mutuļojošajām, tumšajām debesīm iznira trīs dēmoni. Turpat lidinājās slepkavība, taču pats draudīgākais dēmons - Kērts vienmēr bija to jutis - bija pašnāvība. Viņš vēlreiz iedomājās, vai tā iemesla pēc vecais draugs izraudzījies šo vietu.

- Vai esi drošs, ka neviens tevi neizsekoja?

Kērts paskatījās pa labi. Blakus stāvēja savā laikā tik izskatīgā mazā auguma vīra nosirmojusi un tāda kā savītusi versija un acīm redzami apcerēja gleznojumu. Viņš bija runājis klusu, taču vēl arvien tajā pašā valdnieciskajā tonī, kas Kērtam allaž bija licis pasmaidīt, bet citus kaitinājis.

- Esmu par to drošs, - viņš sacīja, pievērsdamies gleznai, taču uzmanība tika koncentrēta skatiena perifērijā, kur patlaban stāvēja Kleiborns. Atkalredzēšanās pēc tik daudziem gadiem bija dīvaina.

- Tad seko man! - Kleiborns kategoriski noteica. Viņš pagriezās un devās no rotondas ārā.

Pa ļaužu pilno galeriju, kas atdalīja amerikāņu māksliniekus no eiropiešiem, Kērts viņam sekoja saprātīgā attālumā. Ticis līdz ēkas centra milzīgajam kupolam, Kleiborns atskatījās, vai Kērts nav viņu nozaudējis. Tad viņš nogriezās pa labi uz kāpnēm. Viņš gāja lejup lēnām un atskatījās pār plecu, tikai iegriezies garā, tukšā gaitenī, pēc tam steidzīgi iegāja pa koka durvīm bez jebkāda apzīmējuma.

Kērts vispirms palūkojās uz visām pusēm un tikai tad sekoja, uzmanīgi aizvērdams durvis. Kleiborns jau fiziski bija nodalījis sevi no Kērta, nosēžoties pie neliela rakstāmgalda ar visādiem niekiem, to vidū arī no kapara stieples izgatavotu golfa spēlētāju. Šaurais kabinets piederēja ekspluatācijas uzraugam.

- Aizslēdz durvis, - sacīja Kleiborns, - un apsēdies!

Kērts aizslēdza durvis. Pirms pagriešanās prātā iešāvās

satraucoša doma, ka Deivids joprojām varētu just sarūgtinājumu par seno atteikumu pieņemt darbā. Toreiz Kērta nolīgtie cilvēki tagad bija multimiljonāri. Tā gan bija mirkļa iedoma, un pagriezies viņš redzēja, ka Kleiborns ir it kā atslābinājies.

Viņi apmainījās ar rokasspiedienu kā veci draugi pāri galdam. Kleiborns sacīja:

- Man ļoti žēl, ka tā noticis, Kērt. Es pat nezinu, ko teikt.

- Man žēl, ka toreiz neuzaicināju tevi uz "Safe Tech", Deivid, - Kērtam izspruka. - Man bija grūti iedomāties, ka kaut kas izdosies. Ja es būtu zinājis, kā tās lietas iegrozīsies, noteikti būtu ņēmis tevi pie sevis.

Kleiborna sejā piepeši parādījās labvēlīgs smaids, viņš pāršķēla ar plaukstu gaisu un noteica:

- Nedomā par to, Kērt! Tas bija tik sen, un es visu esmu aizmirsis... Man klājas itin labi. Esmu iegādājies jauku smilšakmens māju Džordžtaunā. Braucu ar "Lexus". Viss ir labi... Nē, - viņš turpināja ar apjukumā satumsušu seju,

- nē, līdz tam vēl tālu... Vienkārši nezinu, ko teikt un ar ko sākt...

Kērts cieši vēroja veco draugu. Laiks un rūpes bija apbružājuši viņa asās šķautnes. Likās, ka Kleiborns ir diezgan labā formā, taču tā kā mazliet noplucis. Varbūt šo iespaidu radīja nepiemērotais apģērbs vai dārgais un stiprais odekolons. Tā parasti ģērbās daudz jaunāki cilvēki. Un mēģinājums slēpt savus gadus tos tikai akcentēja. Pieguļošais melna zīda krekls zem modernas olīvkrāsas "Contnj Road" žaketes ar četrām pogām krasi kontrastēja ar pabālējušiem blondiem matiem un baltiem plankumiem uz rokām. Bet varbūt šo iespaidu radīja kādreiz glītā seja, kas tagad pie žokļiem bija viegli iekritusi un novilkusi uz leju dzeltenīgo acu kaktiņus. Kērts iedomājās vāzē aizmirstu nevainojamu ziedu pušķi, kas vēl nav sakaltis un noputējis, bet savītis un bojāejas skarts no malām.

- Pēc manām domām, tavu zēnu kāds nogalinājis, -Kleiborns strupi izmeta.

Kērts juta, ka paveras mute.

- Šķiet, viņi to pašu var izdarīt arī ar mani, - aģents tikpat strupi piebilda.

- Kādi "viņi"? - Kērts neticīgi pajautāja. - Kādēļ? Pie joda, kas īsti notiek, Deivid?

Kleiborns dziļi ievilka elpu un aizturēja. Viņa skatiens aizklīda garām mazā lodziņa metāla žalūzijām un aizkavējās skulptūru dārzā ielas otrā pusē.

- Pirms četrām nedēļām, - viņš ierunājās izelpodams,

- trijos naktī prezidentam bija neplānota tikšanās. Es biju maiņas priekšnieks.

Kērts palūkojās ar skatienu, kas pauda neizpratni. Neplānots pasākums nozīmēja, ka vecais negaidīti paziņo - viņš kaut kur dosies. Tas nenotika bieži, taču bija iemesls īpašām raizēm.

- Kopā ar viņu bija Maks Teilors, - sacīja Kleiborns.

- SVA? - pārjautāja Kērts. Tas, ka speciālais vadības aģents šajā laikā atradies dežūrā, bija dīvaini.

Kleiborns pamāja.

- Jā. Viņi divatā iekāpa limuzīnā ar šoferi, bet es ar trim citiem aģentiem - eskorta mašīnā... Viens bija tavs dēls, - viņš drūmi piebilda.

Ieturējis apzinātu pauzi, viņš turpināja:

- Bija vēl divi. Vienu no viņiem pirms divām nedēļām nogalināja automašīnu laupītāji, otrs pazuda piecas dienas pēc... incidenta. Neviens par viņu neko nav dzirdējis, arī vecāki ne.

- Pie joda, kas īsti notiek? - Kērts noprasīja otro reizi.

- Kā tas nākas, ka neviens neko nezina?

- Cilvēki zina, - Kleiborns atklāti pateica. - Tikai slepenā dienesta ļaudis par to nerunā. Pats zini, kā tas ir. Sabiedrība, protams, nezina. Ģimenes zina par saviem bērniem, taču nezina, ka arī citi aģenti... nogalināti.

Kērts jutās pārsteigts. Sazvērestība slepenajā dienestā nebija iedomājama.

- Pie joda, kas īsti notika? - viņš noprasīja.

Kleiborns saknieba lūpas, pamāja, tad ierunājās:

- Mēs aizbraucām uz kādu vecu Mērilendas fermu, kas atradās nekurienes vidū. Ja jāsaka patiesība, toreiz nodomāju, ka tā ir C1P konspiratīvā mītne. Vēl tagad droši to nezinu. - Kleiborna skatiens no jauna aizklīda ārā pa logu, un viņš turpināja kā transā: - Mēs nogriezāmies no galvenā ceļa, pa garu aleju izbraucām starp dažiem kokiem, pēc tam vecais ar Maku Teiloru izlēca no mašīnas un taisnā ceļā devās uz durvīm. Teilors pateica, ka viņš parūpēsies par drošību iekšpusē, bet man jānodrošina perimetrs. Manējos tas darīja nervozus. Nez vai kādam no viņiem bija gadījies piedalīties ārpuskārtas pasākumā, taču divus es nosūtīju novērot durvis, tavu dēlu un meiteni. Ar otru zēnu paliku priekšā. Viss bija mierīgi. Mēs nostāvējām ārā apmēram stundu, tad piezvanīja Maks Teilors un lika pārbaudīt mašīnas, jo viņi nākšot ārā. Priekšējo zēnu atstāju uz vietas, tavam dēlam ar meiteni vajadzēja doties pie mašīnām otrā pusē un tās pārbaudīt. Viņi vēl atradās koku aizsegā uz piebraucamā ceļa. Piepeši es izdzirdēju kliedzienu.

Kleiborns tagad skatījās tieši uz Kērtu, it kā izvērtētu viņa izpratnes līmeni.

- Es skrēju uz māju un ieraudzīju tādu kā grūstīšanos un bakstīšanos. Kāds metās vecajam virsū, taču, iekams es pieskrēju klāt, viņi jau bija to iedabūjuši atpakaļ mājā. Visi nāca man pretī. Neviens neko neteica, taču pēc sejām bija noprotams, ka atgadījies kas dīvains. It kā viņi būtu redzējuši spoku. Vecais bija mazliet noskaities, seja piesārtusi, taču izskatījās labi. Palūkojies uz Maku Teiloru, sapratu, ka labāk neko nejautāt. Mēs iekrāvām veco un Teiloru limuzīnā, visi citi sakāpām savā auto un braucām atpakaļ uz Balto namu. Neviens neteica ne vārda, bet es negribēju izjautāt.

Kleiborns pacēla roku un mazliet paberzēja acis.

- Savā prātā izdomāju, ka cilvēks, ar ko vecais satikās mājā, saniknots sekoja. Lai kas viņš bija, neviens nevēlējās pieminēt, ka viņš ir redzēts.

- Bet kas viņš bija? - Kērts jautāja.

Kleiborns paraustīja plecus.

- Nezinu, Kērt. Un negribu zināt. Ceru, viņi nedomā, ka esmu redzējis vairāk, nekā redzēju. Droši vien prezidents nebija jāredz kopā ar to cilvēku. Tas nav viss. Es nospriedu, ka viņu varbūt kāds no apsardzes zēniem pazinis. Kādēļ tad viņi bija jālikvidē?

Kērts cieši ielūkojās Kleibornam acīs, mēģinādams saprast, vai viņš stāsta patiesību.

- Vai tu apjēdz, ko runā? - viņš neticīgi nošņācās.

Kleiborns palūkojās uz rokām, saberzēja acis un atbildēja Kērtam ar tikpat ciešu skatienu.

- Jā, - viņš sacīja, izvirzīdams zodu uz priekšu. - Jā, apjēdzu. Un domāju, ka prezidents nogalinājis trīs savus aģentus. Es domāju, ka viņi redzējuši ko tādu, ko nevajadzēja redzēt, un viņš tos likvidējis. Ko citu var domāt?

- Viņiem bija jāzina, ka tu to sapratīsi, - Kērts iebilda.

- Viņiem bija jāzina, ka tu redzēji, kas notiek!

Kleiborns lēni pamāja ar galvu un klusu noteica:

- Varbūt tieši tā iemesla pēc man nevajadzētu runāt ar tevi, Kērt. Jācer, viņi domā, ka nevienam neko nestāstīšu. Turklāt es neesmu nedz redzējis, nedz dzirdējis, ko viņi runā. Es nevaru iejaukt šajā lietā veco, tāpēc neradu nopietnus draudus, ja vien nesāku izrādīt interesi. Tu zini, kā tas notiek. Vai atceries laiku, kad F1B vadīja Hūvers. Ja vadībā bija īstie cilvēki, viņi darīja visu, ko vēlas. Viņi varēja likvidēt, ko vien vēlas, pat ja tāpēc kāds sarauca uzacis. Lai nu kā, bet vajadzīgi pierādījumi, un pēc sākotnējas sačukstēšanās pat tie, kas strādā slepenajā dienestā, visu, kas noticis ar trim aģentiem, norakstīs. Viens nozudis, tāpēc tā nav pat slepkavība. Viens nogalināts laupītāju uzbrukumā, un tā laiku pa laikam te notiek. Tas nav nekas nedzirdēts. Un viens... viens izdara pašnāvību. Varbūt pēc tā, kas piemeklējis draugus, viņam uznākusi depresija. Saproti, tam visam var atrast izskaidrojumu... Un viss izrādīsies tikai sagadīšanās.

Dzirdot šo vārdu, Ķerts pameta uz viņu asu skatienu.

- Kas ar Maku Teiloru? - viņš pavaicāja.

Kleiborns samiedza acis, un Kērtam šķita, ka kopš sarunas sākuma tajās pazib emocijas. Tas bija naids. Varēja nodomāt, ka Kleiborns teikto izspļauj.

- Ja vecais liks, Maks Teilors nošaus savu māti.

- Runa ir par slepeno dienestu, Deivid! - Kērts īgni teica. - Ne jau par ielas bandītiem.

Kērts joprojām augstu vērtēja slepeno dienestu un tā aģentus. Zēna gados viņš kopā ar māsu mazpilsētiņā netālu no Ņujorkas štata Olbani bija atradies ēdnīcā, kad tajā ienācis Eizenhauers un apēdis karsto sviestmaizi ar sieru un tomātiem. Kērts nekad neaizmirsa cilvēkus, kas bija ap viņu, -nopietnus pēc izskata, autoritatīvus, spēcīgus vīrus, kas apsargāja visietekmīgāko cilvēku pasaulē. Kamēr citi zēni mežos ap ciematu tēloja Diku Treisiju vai Vientuļo reindžeru, Kērts pēc tam bija iztēlojies sevi par slepeno aģentu, kas apsargā prezidentu.

Kolins bija pārņēmis no tēva cieņu pret slepeno dienestu. Par spīti labklājībai, Kērts bija audzinājis zēnu tā, lai viņš ievērotu godīguma principus. Atšķirībā no daudziem naudīgiem cilvēkiem viņš nevērtēja citus pēc to konta bankā. Un jau no agrām dienām viņš bija mācījis dēlam, ka nav nekā svarīgāka par godīgumu. Vēl viņš bija teicis dēlam, ka slepenā dienesta cilvēki atšķiras no pārējiem.

- Tas, ko tu saki, ir neprāts, - viņš iebilda Kleibornam.

- SVA nekad nevienu nenošaus!

- Es neteicu, ka viņš to izdarījis, - Kleiborns nopietni sacīja. - Teicu tikai, ka viņš to varēja izdarīt. Vai dabūja kādu, kas to izdara. Tu saki, ka tā nav ielas banda, bet es saku, ka viss atkarīgs no tā, kas atrodas pie teikšanas. Zini, kā tas ir. Tāpat kā armijā. Tu izpildi pavēles. Mēs uzskatām, ka pavēles dod krietni cilvēki, taču īstenībā ne vienmēr tā ir. Reizēm cilvēks, kas apmeties Baltajā namā, ir viens no nekrietnajiem, un tu sasodīti labi to zini.

- Mjā, - noteica Kērts, savilkdams dūres un atcerēdamies dažu prezidentu varoņdarbus, par ko vajadzēja kaunēties. Viņa balsī ieskanējās emocijas: - Gadās cilvēki bez morāles un goda, bet šoreiz?

Kleiborns pie rakstāmgalda piecēlās un nepacietīgi nopūtās.

- Neesmu nācis uz šejieni ar tevi strīdēties, Kērt. Es zinu, kas noticis. Man likās, ka arī tu vēlēsies to zināt. Zinu, ka īstenībā mēs viens otru vairs nepazīstam, taču tas Kērts Fords, kuru pazinu, būtu vēlējies noskaidrot, kas noticis. Es zinu, cik ļoti tu mīlēji savu zēnu... Pie velna, - viņš rūgti noteica, urbdamies ar acīm Kērtā, - atceros laiku, kad tu nēsāji viņu kukaragā pa pagalmu. Ajtceros, ka no Lielās Kaimanu salas tu piedzēries zvanīji, lai dzirdētu viņa balsi, atceros asaras tavās acīs, kad tas izdevās, un tu man stāstīji, cik ļoti viņš līdzīgs mātei...

Šie vārdi nāca kā ledaina ūdens šalts. Nezin kāpēc tie šķita vēl briesmīgāki nekā Kolina līķis vai briesmīgie policijas fotoattēli. Tās bija nedzīvas, abstraktas lietas. Atmiņas bija dzīvas. Patlaban tās kausēja Kērta prātā sasalušo ledus kārtu. Viņš aizvēra acis un centās apspiest asaras. Viņš nezaudēs savaldību. To nedrīkst darīt. Viņš bija ieradies noskaidrot, kas noticis ar viņa zēnū, un kaut ko darīt. Ja neizdosies noturēties, straume var aizraut viņu līdzi. Viņš var ielikt pistoles stobru pats savā mutē un...

- Draņķība, - vecais draugs turpināja, berzēdams acis.

- Man vienalga, ko tu dari. Tici, es nezinu, ko es varētu da-rit. Kaut kas līdzīgs noticis arī agrāk. Reizēm cilvēki kaut ko par to uzzina. Parasti ne. Es esmu cilvēks, kas izdzīvo, Kērt. Es zinu, ko varu un ko ne. Es nevaru apstādināt veco, lai arī ko viņš darītu, un nevaru mainīt neko no tā, kas jau izdarīts. Varu domāt tikai par savas pakaļas sargāšanu un cerēt, ka nākamais, kas nāks viņa vietā, būs labāks.

Kleiborns piecēlās un gāja uz durvīm. Kērts palika sēžam, rokas lēni masēja deniņus. Pēkšņi un negaidīti viņš sajuta Kleiborna plaukstu uz sava pleca. Rokas dzelžainais tvēriens viņu pārsteidza.

- Man ļoti žēl, Kērt, - Kleiborns sacīja.

Kērts palika sēžam.

Kaut kur zemapziņā klusu aizvērās durvis. Pie loga ie-grabējās ventilators, dzenot istabā vēsu gaisu. Uz galda skaļi tikšķēja plastmasas pulkstenis. Cauri mākoņiem izlauzās saule un pa spraugām žalūzijās uz grīdas ar kvēlošu gaismu uzvilka svītras. Kērts prātā vēl un vēlreiz apsvēra visu nupat dzirdēto, bet beigās kā atbalss atskanēja Kleiborna vārdi: "Man likās, ka arī tu vēlēsies to zināt. Es zinu, cik ļoti tu mīlēji savu zēnu..."

Tam noticēt joprojām bija gandrīz neiespējami. Bet, ja Kleiborns bija runājis taisnību - viņam nebija iemesla melot-, Kērts kaut ko varēja darīt. Viņš kaut ko darīs. Vienalga, vai šis cilvēks ir Savienoto Valstu prezidents vai Ķīnas imperators. Cilvēks, kas nogalinājis dēlu, mirs. Un, ja Kleiborns bija teicis patiesību, sirds dziļumos Kērts Fords zināja, ka nogalinās prezidentu.

Piektā nodaļa

Stundu ilgi periodisko izdevumu pētījumi netālajā Kongresa bibliotēkā apstiprināja daudz no Kleibor-na teiktā, vismaz to, kas noticis ar diviem jaunajiem aģentiem. Nevarēja teikt, ka Kērts neticētu Kleibornam, taču, ja tā bija sazvērestība, viņš nedomāja ticēt tikai uz vārda. Kleiborna stāstījums bija tik ekstraordinārs, ka viņš nevēlējās kaut ko darīt, iekams nebūs pārliecināts. Dīvaini, bet nevienam no abiem nāves gadījumiem prese nebija pievērsusi īpašu uzmanību, un tikai vērīgs lasītājs varēja kādu no tiem atcerēties, nemaz nerunājot par to savstarpējo saistību. Ja pieskaita dēla slepkavību, tās bija notikušas ar apmēram divu nedēļu atstarpi.

Pagaidām viss apstiprināja Kleiborna teikto. Tomēr

Kērts bija apņēmies noskaidrot, kas īstenībā saista viņa dēlu, abus mirušos aģentus un prezidentu. Ja policija negrib vai nespēj atrast meiteni, kas bijusi kopā ar viņu naktī pirms nāves, viņš atradīs meiteni pats. Viņš vismaz to mēģinās. Meitene nevarēja būt nejaušība.

Atceļā uz viesnīcu viņš piezvanīja Kolina draugam Lū, palūdza ierasties uz tikšanos "Harpūnu alejā" un paņemt līdzi otru draugu. Varēja just, ka priekšlikums jauno cilvēku nesajūsmina, taču - kā lai atsaka mirušā drauga tēvam?

Kērts sprieda, ka vieta, kur draugi pēdējo reizi redzējuši Kolinu, var ierosināt atmiņas un atklāt kādu detaļu, lai cik tā sīka, kas noderētu par pieturas punktu meitenes atrašanai. Viņš jau bija iepazinies ar draugu sniegtajām liecībām policijā, taču nezināja, cik tās ir izsmeļošas. Policija bija pieņēmusi, ka Kolins izdarījis pašnāvību.

Kamēr viņš tika līdz bāram, abi jaunie cilvēki jau gaidīja. Viņš pazina Lū pēc izskata, jo pēc Prinstonas beigšanas kopā ar Kolinu bija paņēmis viņu līdzi uz Antigvu, lai nodarbotos ar niršanu, tāpat viņš bija redzējis Lū, kad iegriezās galvaspilsētā darīšanās. Šādās reizēs Kērts allaž mēģināja kopā ar dēlu ieturēt vakariņas, bet Kolins parasti paņēma līdzi vienu vai divus draugus. Ar Kolina draugiem Kērts vienmēr bija ievērojis atvērto durvju politiku. Viņš uzskatīja, ka biežāk redzēs dēlu, ja būs labvēlīgs pret tā draugiem.

Bija redzams, ka Lū un Alans nejūtas omulīgi. Nosvīdušās pintes lieluma glāzes uz galda bija gandrīz tukšas. Kērts pamāja kokteiļu oficiantei, lai atnes vēl divas glāzes, un apsēdās. Logā spīdēja zeltaina saules gaisma, bet pēcpusdienas tūristu bari ar iepirkumu somām uz koka grīdas radīja svētku noskaņojumu, kas bija krasā kontrastā ar trīs vīru sadrūmušajām sejām.

- Mister Ford! - ierunājās Lū.

Kērts pacēla roku.

- Kērts. Vienmēr esmu tev atgādinājis, lai tu sauc mani par Kērtu.

Lū turpināja:

- Mēs nupat... Mēs jūtam līdzi. Es jūtu līdzi. Nezinu, ko teikt... - Viņam ietrīsējās lūpa. Alans nokrekšķinājās un nomurmināja kaut ko, kas izklausījās kā: "Es arī."

- Klausieties! - bilda Kērts, cieši skatīdamies abos.

- Liels paldies par jūsu vārdiem! Zinu, ka jums nav viegli. Nevienam no mums nav viegli, taču patlaban par to nevēlos domāt. Nevajag domāt, kā pateikt īstos vārdus, lai es justos labāk. Es jūtos tā, kā jūtos, un nealkstu pēc līdzjūtības. Man vajadzīga jūsu palīdzība.

Viņš pagaidīja, kamēr draugi aptver vārdu jēgu.

- Ko vien jūs vēlaties, - beidzot atbildēja Lū.

- Labi, - piebiedrojās Alans.

- Es vēlos, lai jūs atcerētos piektdienas vakaru, - Kērts stingri noteica. - Tieši tāpēc gribēju tikties ar jums šeit. Vēlos, lai jūs labi padomātu, ko redzējāt. Man liekas, ka visa atslēga ir tā meitene. Kolins nav izdarījis pašnāvību.

Abi draugi apjukuši saskatījās.

- Uzklausiet mani! - Kērts sacīja, skatīdamies puišiem acīs. - Es neesmu prātu zaudējis tēvs, kas nespēj samierināties ar to, ka dēls izdarījis pašnāvību. Kolins ir noslepkavots! Es zinu, ko saka policija, - viņš turpināja, kā lasīdams draugu domas, - taču vismaz viens detektīvs domā tāpat kā es. Pierādījumi nebūt nav tādi, kā izskatās. Saprotiet, es nevēlos to visu stāstīt. Jums jātic man. Man nepieciešama jūsu palīdzība. Jāatrod tā meitene. Acīmredzot viņa pēdējā redzējusi Kolinu pirms nogalināšanas. Viņai ar to pat varētu būt kāda saistība.

Pienāca oficiante ar divām pilnām glāzēm. Lū iztukšoja savējo un palūkojās uz Kērtu.

- Kā mēs varam palīdzēt?

Kērts redzēja, ka dēla draugi pilnībā netic, taču redzēja arī to, ka viņi gatavi palīdzēt, kā vien spēs.

- Izstāstiet, kā viņa izskatījās. Izstāstiet, kas īsti notika.

- Viņa bija ļoti skaista, - sacīja Lū.

Alans pamāja un piebilda:

- Viņa pievērsa uzmanību. Mēs visi redzējām, kā viņa ienāca.

- Viņai bija gari, melni mati, - Lū turpināja, - gari un taisni, bet acis kā kaķenei vai apmēram tādas. Ziniet, it kā dzeltenas. Ar to es domāju īsti dzeltenas, nevis tādas, kādas parasti gadās redzēt. Vēl viņai bija tumša āda kā itālietei, la-tīņamerikānietei vai nezin kam.

- Un figūra, - piebilda Alans, - figūra vienkārši satriecoša.

- Vai viņa bija gara auguma? - Kērts pajautāja.

- Jā, - atbildēja Lū, - bija.

- Garums?

- Apmēram... - Lū padomāja. - Jā, gandrīz sešas pēdas.

- Vai Kolins pazina viņu? Vai bijāt redzējuši viņu jau agrāk?

- Viņš bija redzējis, - atsaucās Lū. - Teica, ka tā ir meitene, kas redzēta viņa kafijas veikalā. Dažu kvartālu attālumā no viņa mājas ir "Starbuck" kafijas tirgotava, kurā Kolins iegriežas pirms darba, un viņš teica, ka redzējis meiteni tur. Jādomā, ka viņš pāris reižu meiteni uzrunājis, taču nezināja, kā viņu sauc. Nekā nopietna, taču Kolins katrā ziņā atcerējās viņu no turienes.

- Tātad Kolins beigās aizgāja kopā ar viņu?

- Nezinu, kā īsti bija, taču Kolins gāja ar viņu aprunāties, un jau drīz viņi piecēlās un aizgāja. Viņš neteica, uz kurieni. Mēs viņu apcēlām, - Lū paskaidroja nevajadzīgā vainas apziņā. - Ziniet, kā ir, ja tik skaista sieviete uzmet aci vienam no trim draugiem, tāpēc mēs skatījāmies un izteicām komentārus, ziniet pats.

Kērts pamāja.

- Meitene kaut ko pateica, viņi piecēlās un aizgāja, - sacīja Lū.

- Viņš vēl pameta uz mums niknu skatienu, - Alans piebilda.

- Varbūt viņa kaut ko darīja vai pateica ko tādu, ko jūs dzirdējāt? - Kērts jautāja. - Vai Kolins sacīja, uz kurieni dodas?

- Viņš neko nepaskaidroja, - Lū neapmierināts noteica,

- taču man liekas, ka viņš aizveda meiteni uz kādu citu vietu šajā pašā ielā, varbūt kaut kur tuvumā, kur ir mierīgāk.

- Kāpēc tu tā domā? - Kērts gribēja zināt.

- Ziniet, izgājuši ārā, viņi devās uz upes pusi, taču tad apgriezās un aizgāja pa ielu.

- Ko tas nozīmē?

Lū paraustīja plecus.

- Droši nezinu teikt, mister Ford, bet uz Kingstrītas te ir tikai veikali un dzīvojamās mājas. Patiesību sakot, es nodomāju, ka varbūt viņa tepat dzīvo un abi dodas pie viņas uz mājām vai automašīnu, taču tam nav lielas nozīmes.

- Kāpēc ne?

Lū vēlreiz paraustīja plecus un paskatījās uz Alanu.

- Nezinu, man liekas, ka tas būtu pārāk ātri. It kā viņi būtu pateikuši viens otram tikai "čau!" un jau šķirtos. Šaubos, vai viņa veda Kolinu pie sevis uz mājām. Gandrīz pilnīgi svešinieki, ko var zināt. Tādas lietas redzētas tikai filmās.

- Viņi varēja doties uz "Brūža pagrabu", - Alans tūlīt ieminējās.

- Viņa gan neizskatījās kā meiča, kas ietu uz turieni, -sacīja Lū. - Tā ir visai prasta vieta. Tomēr aiziet uz turieni viņi varēja. - Tad viņš paskaidroja Kērtam: - Tas ir aiz stūra un mazliet pa kāpnēm uz leju. Manuprāt, tā nebija viņai piemērota vieta. Meitene izskatījās patiešām skaista, saprotiet.

Alans pamāja.

- Taisnība, taču es domāju, ka viņi devās uz turieni.

- Liekas, mēs par to vēl sastrīdējāmies, - Lū paskaidroja. - Mēs patsaderējām. Mēs saderējām... kas pēc tam notiks. -Kolina draugs pievērsa skatienu galdam un iedzēra alu.

- Un jūs pat nedzirdējāt, kā meiteni sauc? - Kērts pajautāja.

Neviens no draugiem to nebija dzirdējis.

Kērts tirpināja draugus apmēram piecpadsmit minūtes, taču neko jaunu neuzzināja. Viņi vēl spēja identificēt tā vakara bārmeni, aprakstot viņu pašreizējai kokteiļu oficiantei. Kērtam neizdevās pierunāt oficianti, lai pasaka bārmenes tālruņa numuru, taču viņa pateica, ka tā pati meitene sāks strādāt sešos. Kērtam jāatnāk vēlreiz. Izredzes, ka bārmene atcerēsies kādu sarunas drumslu, bija niecīgas, pat ja viņa būtu ko dzirdējusi, taču arī niecīgas izredzes nedrīkstēja laist garām.

Kērts iedeva viesmīlei savu kredītkarti un pateica, lai samaksā Kolina draugu rēķinu. Kad viņi sāka protestēt, Kērts sacīja:

- Viss kārtībā. Esmu pateicīgs par jūsu palīdzību.

- Jūtu, ka neko reālu nevaru palīdzēt, - sacīja Lū.

- Varbūt ne, - Kērts sacīja, - bet varbūt - jā. Ja jums kaut kas ienāk prātā, piezvaniet. Esmu apmeties viesnīcā "Ritz-Carlton" Pentagonsitijā. Varbūt piezvanīšu un uzdošu jums vēl dažus jautājumus. Pateicos!

- Paldies, mister Ford! - sacīja Lū, kopā ar Alanu pieceļoties, lai paspiestu Kērtam roku.

Alans izstāstīja, kā aiziet uz "Brūža pagrabu", un Kērts devās turp. Kērts iztēlē jau redzēja sievieti, kas bija aizvilinājusi dēlu projām no draugiem. Tā tam vajadzēja būt. Tā nevarēja būt nejaušība. Kārdinoša sieviete, kuru Kolins redzējis savā iecienītajā kafijas veikalā, ierodas bārā, savaldzina Kolinu, gandrīz tūlīt aizved viņu projām, bet jau pēc brīža zēns ir nogalināts. Tāds incidents būtībā ir iespējams. Tādas lietas notiek, taču ne vienlaikus. Te bija vairāk nekā sagadīšanās, un Kērts juta, ka asinis sāk pulsēt straujāk. Viss kaut kādā veidā bija saistīts.

Viņš aizgāja līdz Kingstrītds stūrim, visu laiku uzmanīgi skatīdamies, vai neieraudzīs kādu pieturas punktu. Iegājis "Brūža pagrabā", viņš apstājās pie durvīm, kamēr acis aprada ar krēslu. Kērts bija pārsteigts, ieraugot bāra dziļumā pie maza galdiņa sēžam Kerolu Diperi kopā ar slaidu, meln-bārdainu gara auguma vīru. Piegājis tuvāk, Kērts redzēja, ka vīram katrā ausī ir pa sudraba riņķim.

- Mister Ford, es... - Kerola Dipere stostījās, - es nodarbojos ar jūsu lietu.

- Vai drīkstu apsēsties? - Kērts pajautāja.

- Ko tad, ja viņa pateiks, ka nedrīkst? - vīrietis rupji attrauca.

Kērts kritiski nopētīja vīrieti. Viņš bija gadus divdesmit piecus vecs, taču bārda un zirgastē sasietie garie, melnie mati padarīja viņu vecāku. Acīs uzzibēja nekaunīga asprāša sarkastiskās dzirkstis.

Kērts apsēdās, negaidot Kerolas atbildi.

- Mister Ford, - viņa mulsi noteica, - tas ir Henrijs Min-ters. Piektdienas vakarā viņš strādājis bārā un atceras Kolinu.

- Kas ir Kolins? - Minters noprasīja. - Par tādu Kolinu neko neesmu teicis. Jūs jautājāt, vai atceros izskatīgu, melnmatainu cālīti. Es stāstīju par viņu, nevis par kaut kādu Kolinu.

- Tas bija vīrietis, kas atnāca kopā ar viņu, - Dipere paskaidroja, nedroši piemiegusi bārmenim ar aci.

- Tas antiņš? - Minters nosmīnēja.

Kērts juta, ka viņu pārņem niknums. Asinis saskrēja kaklā un galvā.

- Sieviete, kas bijusi kopā ar Kolinu, tovakar ienākusi bārā jau agrāk un palūgusi, - Dipere ātri paskaidroja, pamājusi uz Minteru, - lai viņas glāzē vienmēr lej ūdeni, bet draugam dubulto degvīnu.

- Klau! - iesaucās Minters, atgrūzdams krēslu no galda. - Man nepatīk, kā šis zellis skatās uz mani. Ja neesmu apcietināts, man jāatgriežas pie darba.

- Sēdies! - Kērts pavēlēja klusā, aizkaitinātā balsī.

- Atvainojiet, mister? - noteica Minters un smīnēdams pārliecās pār galdu. - Pēdējais cilvēks, kas man kaut ko pavēlēja, bija tēvs, kad man bija divpadsmit gadu, bet trīspadsmitajā dzimšanas dienā es ieregulēju viņam smadzenes ar ķieģeli.

Kērts ieskatījās jaunā cilvēka melnajās acīs. Tajās nebija baiļu, tās bija izaicinošas tāda cilvēka acis, kurš radis, ka citi viņa priekšā piekāpjas.

Kērts zibenīgi ar abām rokām saķēra vīra galvu un trieca ar seju pret galda cieto virsmu. Mintera deguns pārsprāga jau pirmajā reizē, taču Kērts trieca galvu pret galdu vēl trīs reizes, pēc tam pacēla vīru aiz kakla un piespieda pie ķieģeļu sienas aiz galda tā, ka kurpju purngali dejoja pa netīro grīdu kā negudri.

Kerola Dipere spalgi iekliedzās un izvilka žetonu, kuru mēģināja piegrūst Kērtam pie sejas.

- Es esmu no policijas, nolādēts! - viņa sauca.

Tas izklausījās tik absurdi, ka Kērts būtu sācis skali smieties, ja visa uzmanība nebūtu pievērsta bārmenim.

- Tas, par ko tu runā, bija mans dēls, - viņš sacīja, pastiprinādams tvērienu. Asinis no Mintera deguna brīvi tecēja pāri Kērta rokai uz leju un no elkoņa pilēja uz grīdas.

- Tagad tu pateiksi, kas bija tā melnmatainā maita, pateiksi to ātri.

Minters papurināja galvu no vienas puses uz otru tik nopietni, cik vien varēja, un žēlabaini izdvesa, ka nezina.

Kērts nolaida Minteru l^jā un ieķērās ar brīvo roku viņa kājstarpē.

- Ja nevēlies, lai izpostu tavu vīrieša laimi, tu izstāstīsi visu, ko zini, - viņš noteica caur sakostiem zobiem.

- Viņa neminēja, kā viņu sauc, - sacīja Minters, sāpēs viebdamies. - Viņa tikai palūdza tā darīt. Teica, ka tas ir joks, un iedeva man simt dolārus. Nekad agrāk nebiju viņu redzējis. Vairāk neko nezinu!

Kērts cieši ieskatījās bārmenim acīs. Viņš nemeloja. Viņš bija satriekts un pazemots, taču nemeloja.

- Mister Ford! - spalgi iekliedzās Dipere. - Laidiet viņu vaļā!

Kērts atlaida bārmeni un pagriezās, lai dotos prom. Dipere blakus viņam metās garām nelielajam apmeklētāju bariņam un Mintera darbabiedriem, kas aiz bāra skatījās ar pavērtu muti.

- Tu par to man atbildēsi ar pakaļu, vecīt! - viņiem jau pie durvīm uzkliedza Minters, kas bija atguvies.

Kārts pagriezās, cieši paskatījās uz vīru un tikai tad ļāva, lai jaunā detektīve aiz rokas izvelk viņu pa atvērtajām durvīm.

- Tik tiešām stingrs vīrs, - viņš noņurdēja.

- Mister Ford! - iesaucās Kerola Dipere, tikusi uz ietves. - Tā nedrīkst! Es mēģinu jums palīdzēt, bet jūs... jūs nedrīkstat tā rīkoties! Mana policistes autoritāte... Ja par šo gadījumu paziņos, es iedzīvošos nepatikšanās.

- Neviens neko neziņos, - sacīja Kērts, izklaidīgi vicinādams roku, kas bija apšļakstīta ar Mintera asinīm. Viņš ar riebumu palūkojās uz savu trīcošo roku. Savā laikā sadursme aci pret aci vai kautiņš bārā nekādā ziņā nebūtu viņu tā satraucis.

- Kā jūs varat to zināt? - nespēdama atgūties, jautāja Dipere.

-Tādiem vīriem kā šis nepatīk nemitīgi atkārtot, kas noticis. Viņš nezvanīs uz policiju.

- Es esmu no policijas! - viņa protestēja.

- Zinu. Tā tas nebija domāts. Gribēju teikt, ka viņš nezvanīs nevienam citam, - sacīja Kērts. Viņš runāja mierīgāk, nekā jutās. - Šā vīra izteikumi pierāda, ka kaut kas notiek. Sieviete piedzirdījusi Kolinu un aizvedusi viņu uz mājām. Tad pati vai ar citu palīdzību nošāvusi viņu ar paša ieroci tā, lai tas izskatītos pēc pašnāvības. Tagad tas jāsaprot pat Olan-deram.

Dzirdot Olandera vārdu, Dipere skeptiski paskatījās uz Kērtu, taču viņš turpināja:

- Kas tagad jādara? Mums jāizgatavo šis sievietes fotorobots un jānoskaidro, kas viņa ir. Kolina draugi ir tepat aiz stūra, un kopā ar viņiem varam gūt labu priekšstatu par tās sievietes izskatu. Bet kā jums izdevās atrast to zelli pirms manis? - Viņš apstājās, lai lūkotos uz uzbudināto detektīvi.

Diperei piesārta vaigi, un viņa izvairījās no Kērta skatiena.

- Pusdienlaikā sāku apstaigāt visus Kingstrītas bārus un kafejnīcas un izjautāt, vai kāds nav redzējis aprakstam atbilstošu vīrieti un sievieti. Es esmu detektīve, mister Ford, - noteica Dipere un izaicinoši paraudzījās uz Kērtu ar savām pūces acīm. - Zinu arī, ka nepietiks vienīgi ar fotorobotu, lai noskaidrotu, kas ir tā sieviete.

- Nē, - sacīja Kērts. - Pietiks. Dabūjiet mākslinieku, kas uztaisīs skici. Nekas vairāk nav vajadzīgs. Ja dabūsiet, man ar to pilnīgi pietiks. Katrā ziņā šobrīd. īstenībā es nevēlētos, ka jūs kaut ko sakāt Olanderaiļn vai savam kapteinim. Iespējams, ka viņu palīdzība nebūs vajadzīga.

Dipere paskatījās uz Kērtu un samirkšķināja acis. Viņi jau bija nonākuši pie "Harpūnu alejas". Palūkojies pa logu un pārliecinājies, ka Kolina draugi vēl ir tur, Kērts apstājās, lai aprunātos.

- Kāpēc ne? - Kerola Dipere gribēja zināt.

- Tāpēc, ka man ir draugs, kam pietiks ar precīzu skici, lai sameklētu to sievieti.

Dipere uzmeta viņam jautājošu skatienu, taču Kērts nedomāja neko paskaidrot. Viņš nevēlējās stāstīt, ka cilvēkam, kas ir tādā amatā kā Deivids Kleiborns, pieejami Nacionālās drošības pārvaldes plašie datoru faili, kuros atrodamas sievietes, kas līdzīgas tai, ar kuru kopā bijis Kolins. Viņš negrasījās stāstīt Kerolai Diperei, ka vispirms pārbaudīs CIP, kā arī citu izlūkošanas aģentūru operatīvo darbinieku apliecības, pāries uz armijas izlūkošanu un tikai pēc tam vajadzības gadījumā pārslēgsies uz citu pārvalžu un to vadītāju apliecībām. Ja tas, ko sacīja Kleiborns, bija patiesība, sieviete visticamāk kaut kādā veidā saistīta ar valdību, tāpēc viņa ir pieejama prezidentam un tā cilvēkiem. Ja tā, tad Kērts ne tikai atradīs viņu, bet atradīs pavisam drīz.

Sestā nodaļa

Kerolai Diperei bija pazīstama kompetenta galvaspilsētas policijas māksliniece. Taču, kad Dipere piezvanīja un izteica lūgumu, māksliniece noraidīja, jo nevēlējās svētdienas vakarā doties uz darbu un gatavot skici pēc divu iedzērušu jaunu cilvēku atmiņām. Kērts pārvarēja šo negri-bīgumu, sacīdams, lai Dipere piedāvā tūkstoš dolāru skaidrā naudā, ja māksliniece ieradīsies policijas iecirknī. Pēc divām stundām Kolina draugi ar apbrīnu noskatījās uz mākslinieces izveidoto attēlu.

Ar datora diskā ierakstīto skici rokās un Diperes solījumu neziņot par savām aktivitātēm Olanderam vai kapteinim Kērts atvadījās no dēla draugiem un devās uz savu policijas iecirkņa tuvumā novietoto "Suburban”. Gājiens nebija garš,

taču pūta vēsa nakts brīze. Pirms zvanīšanas Deividam Klei-bornam Kērts paņēma no pasažiera sēdekļa bleizeru un uzvilka mugurā.

- Hallo! - Kleiborna balss bija neizteiksmīga un cieta kā šīferis.

- Deivid, tas esmu es, - sacīja Kērts.

- Piezvani man uz divi, nulle, divi, pieci, pieci, pieci, septiņi, astoņi, divi, trīs, - pateica Kleiborns un tūlīt pārtrauca sarunu.

Kērts piezvanīja uz nosaukto numuru.

- Kērt? - pēc viena signāla atsaucās Kleiborns.

-Jā.

- Tu zvani man no digitālā vai analogā tālruņa?

- Digitālā. - Kērts, tāpat kā visi, zināja, ka analogo tālruni var noklausīties ikviens, kura rīcībā ir avārijas skeneris. Digitālie sakari bija samērā droši.

- Labi. Vai vēlies aprunāties?

- Jā, - sacīja Kērts.

Kleiborns izstāstīja, kur Džordžtaunā atrodas restorāns ar skatu uz upi un jūras ēdieniem ēdienkartē.

- Būšu tur pēc trīsdesmit minūtēm. Uzmani mugurpusi! - viņš noteica un beidza sarunu.

Vecā drauga noslēpumainā uzvedība viegli kaitināja. Jau bija pagājis pietiekami ilgs laiks, lai viņš pats sāktu domāt atbilstoši drošības protokoliem. Pat pasaulē, kur par drošību gādāja datori un kur rūpnieciskā spiegošana un dator-pirāti nebija nekas jauns, viņš bija radis brīvi runāt pa telefonu. Kērtam bija grūti saskaņot savu uzvedību ar situācijas nopietnību. Bija gandrīz neiespējami iedomāties, ka Savienoto Valstu augstākā amatpersona varētu būt iesaistīta sazvērestībā. Tomēr, apsverot iespējas, viņš saprata, ka Klei-borna uzvedība ir pilnīgi pareiza. Ja prezidenta un viņa cilvēku sazvērestības rezultātā nogalināti tris slepenā dienesta aģenti, viņi būs sevišķi modri - īpaši attiecībā uz Kleibornu, vienīgo dzīvo, kas var salikt kopā visu mozaīku.

Kērts uzlika vienu roku uz stūres un instinktīvi aptaustīja vietu, kur jāatrodas aģenta ierocim, - bez tā viņš pirmo reizi pēc ilgāka laika jutās kails. Varbūt Deivids šajā ziņā var izlīdzēt. Ja situācija kļūtu riskanta, viņš nevēlējās būt vienīgais, kas ierodas viesībās bez ieroča. Šķita, ka situācija rauj uz priekšu kā palu ūdeņi. Viņš katrā ziņā bija gatavs doties tiem līdzi, taču nevēlējās plunčāties kā iesācējs.

Kērts zināja spēles noteikumus. Viņš bija spēlējis šo spēli labi, vismaz teorētiski. Ja viņam jāsaka patiesība, visa ķermeņa un prāta vingrināšana - tas bija darīts pirms divdesmit gadiem -, pieredze ar īstu šaušanu aprobežojās ar naudas viltotāju bandas likvidēšanu Sietlā. Tomēr neskaitāmās treniņu stundas bija lieti noderējuļšas un nostiprinājušas reakciju tik lielā mērā, ka šaujot viņš rīkojās instinktīvi. Tagad atlika pārliecināties, kas no instinktiem vēl saglabājies. Viņš cerēja, ka lielākā daļa, jo nojausma sacīja, ka tie var noderēt.

Jau pāri desmitiem Kērts pa lielajām stikla durvīm iegāja plašajā ēdamzālē, kurā daži apmeklētāji baudīja desertu. Kleiborns bija priekšā un sēdēja pie atsevišķa galdiņa blakus platajiem logiem, no kuriem pavērās skats uz ūdeņiem. Jauna, nogurusi viesmīle ar baltiem matiem atnesa Kleibor-nam gāzēto ūdeni ar citronu un nervozi noskatījās, vai kāds no abiem vīriem nevēlēsies ēst. Virtuve tūlīt bija jāver ciet.

Kērts piepeši aptvēra, ka ir izsalcis. Viņš pasūtīja Ņujorkas steiku un glāzi vīna.

- Steiks restorānā, kur pasniedz jūras veltes, - Kleiborns komentēja. - Tu vienmēr esi bijis citāds. - Šī bija pirmā agrākās brālības pieminēšana un kaut kādā veidā nomierināja Kērtu.

- Bet tu neko neēd, - Kērts brīdi vilcinājās, ar apvaldītu smaidu atcerēdamies vecā drauga vienkāršo mantru, - pēc deviņiem vakarā, vai ne?

Kleiborns nosmīnēja tin pamāja ar galvu. Kērts paskatījās uz Deivida roku, vai uz tās nav laulības gredzena. Viņš atcerējās, ka neilgi pirms aiziešanas no Dalasas Deivids bija gatavojies saderināties ar satriecošu blondīni, vecāka kursa studenti finansisti un līdzjutēju kapteini. Viņš mēģināja atcerēties blondīnes vārdu, taču veltīgi.

- Vai tu apprecējies ar... - viņš iesāka.

- Šeilu? - Kleiborns pārjautāja. - Nē. Viņa joprojām ir dabūjama, taču man laimējies izvairīties no lodes.

- Joprojām dabūjama?

Kleiborns klīrīgi nosmīnēja.

- Vēl arvien saderināta, pats par sevi saprotams.

- Visu šo laiku? - Kērts iesaucās, mēģinādams pēc drauga sejas noteikt, vai viņš nedzen velnu.

Kleiborns pamāja.

- Es visu laiku atliku precēšanos. Apmēram pirms desmit gadiem mēs noteicām datumu, izsūtījām ielūgumus, pasūtījām telpas, paredzējām kāzu ceļojumu, visu sagatavojām. Bet iepriekšējā vakarā es izdomāju - kādēļ tas vajadzīgs? Man bija viss, ko es vēlos un kā vēlos.

- Kā viņa to pārdzīvoja?

- Bez sajūsmas, taču tika pāri. Viņa spēj ar visu samierināties... Kā ar tevi? Vai esi apprecējies no jauna?

- Nē, - Kērts svinīgi paziņoja.

- Kāpēc es par to nebrīnos? - Kleiborns pavaicāja tā, ka jautājumu varēja uztvert arī par sarkasmu.

Kērts neko neteica, tikai pasmaidīja. Pēc tam abi parunāja par senajām dienām Dalasā, atcerējās visu, kas labs. Pēc brīža saruna pievērsās slepenajam dienestam. Sākumā tā risinājās itin draudzīgi, taču drīz guva bīstamu virzienu, ņemot vērā Kleiborna vilšanos un Kērta neparastos panākumus.

Kērts no jauna jutās neveikli un iedomājās, ka viss būtu gluži citādi, ja toreiz viņš draugam būtu iedevis kāroto darbu. Kērtam pašam bija samērā vienaldzīgi, kādu apģērbu viņš nēsā vai kādā automašīnā brauc, taču Deividam tas nozīmēja daudz. Viņš paslepus nopētīja "Rolex" pulksteni uz vecā drauga rokas. Pēc sekunžu rādītāja kustības bija redzams, ka pulkstenis ir viltojums, un nebija saprotams, kas mudina cilvēku Deivida vecumā nēsāt viltotu "Rolex" pulksteni.

Kleiborns pārtrauca viņa pārdomas, piepeši paziņodams:

- Es lepojos ar tevi, Kērt. Tju patiešām esi daudz sasniedzis, un es jūtos sasodīti lepns par tevi.

- Patīkami to dzirdēt, - sacīja Kērts, un tā arī bija. Bija patīkami apzināties, ka vecā draudzība ar Deividu pārvarējusi laiku, attālumus un apstākļus, kas nostājušies starp abiem.

Iestājās neveikls klusums. Kērts tā arī nebija apguvis intīmas sarunas smalkumus. Viņš bija radis pie tiešas runas un rīcības, samulsis viņš apklusa.

- Ko tad mēs tagad esam noskaidrojuši? - Kleiborns beidzot ierunājās nopietnākā tonī un iedzēra malku ūdens.

Kērts iztukšoja savu vīna glāzi, izvilka no kabatas kompaktdisku un pacēla gaisā.

- Māksliniece man uztaisījusi tās sievietes skici, kura bijusi kopā ar Kolinu pirms viņa aiziešanas nebūtībā. Aptuveni zinu, cik sieviete ir gara un veca, ari to, ka viņai ir neparastas krāsas acis. Dzeltenas kā kaķim.

Kleiborns nopētīja disku. Viņa sejā nekas neparādījās, taču Kērts pamanīja acīs nervozu satraukumu un uz brīdi kļuva domīgs.

- Man bija cerība, - Kērts turpināja, - ka ar tavu palīdzību varēšu ieskatīties Nacionālās drošības pārvaldes failos. Gribu pārbaudīt, vai neatradīšu ko līdzīgu šim atveidojumam.

- Līdzību var būt tūkstošiem, - Kleiborns aizrādīja,

- turklāt tu nevari būt drošs, ka attēls ir precīzs.

- Zinu, - sacīja Kērts. - Bet es nevēlos pārskatīt visus failus. Sākumā gribu aprobežoties ar CIP aģentu failiem. Ja tieku pie meklēšanas, kas ir iespējams, pēc tam pārbaudīšu citas pārvaldes un armijas speciālo operāciju vienības. Lai arī kas ir tā sieviete, manuprāt, viņa zinājusi, ko dara. Šādās operācijās, ja arī viņa ir tikai bandinieks, nemēdz iesaistīt cilvēkus no malas. Redzot sievietes attēlu, tu sapratīsi. Viņai līdzīgu nebūs daudz. Viņa ir neparasti skaista.

Kleiborns paņēma pirkstos citrona šķēlīti un iebāza mutē, it kā gribētu nogaršot pirms iemešanas atpakaļ glāzē.

- Es apbrīnoju tavu darbu, - viņš sacīja. - Acīmredzot tu manus vārdus esi ņēmis pie sirds.

Kērtam atnesa pasūtījumu. Viņš apjēdza, ka nav ēdis kopš rīta, grieza steiku lielos gabalos un kāri notiesāja, uzdzerdams vīnu no otras glāzes. Nobaudījis vairākus karstās gaļas kumosus, viņš sacīja:

- Es gribu noskaidrot, kas tā par meiču. Gribu noskaidrot, kas viņu sūtījis un kas nogalinājis Kolinu.

- Tu zini, kas viņu sūtījis. - Kleiborns drūmi paskatījās.

- Man jābūt par to pārliecinātam.

- Un ko pēc tam? - Kleiborns gaidoši palūkojās uz Kērtu.

Kērts bridi lūkojās vecā drauga sejā. Kleiborns, protams, īstenībā negribēja zināt, ko viņš darīs.

- Vienkārši vēlos zināt, - viņš izvairīgi atbildēja. - Gribu zināt patiesību.

- Šaubos, vai tu atradīsi tiešu saikni ar prezidentu, - sacīja Kleiborns. - Policija nespēs tev palīdzēt, ja tu runā par to. Arī prese ne.

- Es zinu, - Kērts atklāti pateica. Viņš ķērās pie atlikušā steika, sakošļādams kumosus labāk nekā sākumā.

Kleiborns pamāja un atturīgi vēroja, kā Kērts pabeidz

ēst.

- Man ir cilvēks, kas var iekļūt Nacionālās drošības pārvaldes datorsistēmā, - viņš klusu paziņoja.

- Vai tagad tu vari to nokārtot? - Kērts jautāja.

- Tu vēlies ar to nodarboties tūlīt? - Kleiborns savilka uz augšu uzacis. - Ir pāri vienpadsmitiem, turklāt svētdienas vakars.

-Jā, tūlīt.

- Varu piezvanīt, varbūt viņš man pateiks, kas darāms, -Kleiborns prātoja. - Viņš negribēs ar mums tikties. Viņam ir ģimene... Bet es nespēšu to izdarīt, - viņš turpināja. - Par datoriem man nav liela saprašana.

- Ja zināma parole, meklēšanas programmas nosaukums un atrašanās vieta, - sacīja Kērts, - es varu to sameklēt un izdomāt, kā tā darbojas. Lai būtu kā būdams, visticamāk, ka es pats ar to nodarbošos.

- Es piezvanīšu, - Kleiborns paziņoja bez mazākajām emocijām, - tomēr bez datora neiztiksim. Mēs nevaram atgriezties pie manis mājās. Mēs to nedrīkstam.

- Dators ar augstu darbības ātrumu ir manas viesnīcas biznesa centrā, - sacīja Kērts.

Kleiborns paraustīja plecus.

- Es viņam piezvanīšu.

- Lai notiek, - sacīja Kērts. Viņš paslepus izvilka no kabatas ar skaidru naudu pilnu kabatas portfeli, paņēma pāris simt dolāru naudaszīmes un palika zem šķīvja.

- Es samaksāšu, - sacīja Kleiborns, bāzdams roku žaketē.

- Lūdzu, Deivid, - klusu noteica Kērts, apstādinādams viņa roku. - Man trūkst vārdu, cik pateicīgs tev esmu par visu, ko tu dari. Atļauj vismaz izmaksāt vakariņas.

Kleiborns pasmaidīja, piekrizdams pamāja ar galvu, un abi devās uz durvīm. Kleiborns apstājās netālu no labierīcībām, kuru tuvumā atradās taksofoni, un uzcēla no gultas savu NDP kontaktpersonu. Brīdi parunājis ar viņu, Kleiborns pievienojās Kērtam, kas gaidīja uz ielas.

- Viņš nebija iepriecināts, - Kleiborns sacīja, - taču es panācu, ko vajadzēja.

- Deivid, - pārlaidis apkārtnei skatienu, ierunājās Kērts,

- man jādabū ierocis.

- Kādēļ? - Kleiborns pārsteigts noprasīja.

- Es nezinu, kas īsti notiek, bet, ja viss ir tā, kā izskatās, negribu iekļūt situācijā, kurā nespēju sevi aizsargāt. Vai vari kaut ko sagādāt?

Kleiborns atbildēja tik nevērīgi, it kā Kērts būtu paprasījis kabatas bateriju.

- Mašīnas bagāžniekā man ir pistole, kuru varu tev iedot.

- Tā ir tīra? - Kērts apjautājās. Viņš deva priekšroku drošam ierocim, ko nevarēja izsekot. Ejot garām lielai, skaļai strūklakai restorāna pagalma centrā, viņš iesānis pameta skatienu uz draugu. Nerimtīgā ūdens šalkoņa noslāpēja soļus.

- Jā, - Kleiborns atbildēja, - ierocis ir tīrs.

- Un šādu ieroci tu glabā mašīnas bagāžniekā?

- Nekad neko nevar zināt, vai ne?

- Taisnība.

Viņi aizgāja uz garāžu, kur Kleiborns bija atstājis savu automašīnu "Lexus". Kleiborns izņēma pistoli, plecu maksti un pasniedza Kērtam, kas to piesprādzēja un uzvilka bleizeru. Viņi vienojās, ka brauks katrs ar savu mašīnu un satiksies viesnīcā "Ritz-Carlton". Tepat tilta otrā pusē.

Viesnīcas biznesa centrs bija slēgts. Nakts durvju sargs atvainojās, ka viņam nav atslēgas. Šajā nakts stundā atslēgas varēja būt tikai pie administratores, bet viņš par to nebija drošs. Kērts lūdza pasaukt administratori un izvilka savu biezo naudas žūksni ar tūkstoš dolāriem. Tad viņi tika pavadīti uz tumšu, tukšu telpu otrajā stāvā, iekārtojās pie jaudīga datora ar interneta pieslēgumu un visu nepieciešamo, un Kērts sāka savus meklējumus.

Domājot par drošību, Kērts ielauzās kāda sava lielākā klienta tīkla lapā. No tās varēja ieiet NDP sistēmā, neatstājot par sevi nekādas pēdas. Licis lietā no Kleiborna saņemto informāciju un paroli, viņš jau drīz bija NDP sistēmā, ielika disku diskierīcē, un pēc brīža ekrānā parādījās attēls.

Kleiborns caur zobiem asi ievilka elpu.

- Vai viņa ir tā sieviete? - viņš neticīgi noprasīja. - Draugi redzējuši Kolinu tajā vakarā kopā ar viņu?

-Jā, - atbildēja Kērts, pārlaizdams skatienu no eksotiskās sievietes uz veco draugu.

- Tev nekas nav jāmeklē, - Kleiborns drūmi noteica.

- Es zinu, kas vina ir.

Septītā nodaļa

Viņa ir viena no mūsējām, - Kleiborns paskaidroja. Viņa seju, kas neko neizteica, apgaismoja tikai datora ekrāna zilganā blāzma. Pārējā istabas daļa slīga tumsā, ko kliedēja viena vienīga lampa ar abažūru uz zema galdiņa pie loga. Pār Kleiborna pieri bija noslīdējusi kāda pabalējusi matu šķipsna, piešķirot viņam izspūruša līķa izskatu.

- Ko tu ar to gribi teikt? - pajautāja Kērts.

- Viņa ir aģente, - Kleiborns klusu paskaidroja. - Vai vismaz bija. Līna Ventone. Uniformētā diviziona seržante, SNK grupas vadītāja. Pirms pusgada viņa iekļuva ķibelē, kad pa ceļam uz mājām dzērumā sadūrās ar policijas automašīnu, kurā bija policists, kāda kongresmeņa brāļadēls, un viņš zaudēja kāju.

- SNK grupa? - Kērts iesaucās. - Viņa taču ir sieviete.

- Tagad komandā ir ari sievietes. - Kleiborns aizbild-nieciski pasmaidīja. - Tu labāk nekā jebkurš cits zini valdības politiku šajā ziņā. Politiski pareizi ir izmantot par aģentēm arī sievietes.

- Es to zinu, - sacīja Kērts. - Bet SNK?

Slepkavību novēršanas komanda vairāk līdzinājās armijas speciālo operāciju vienībai nekā birokrātiskai valdības iestādei. Pat dienesta pakāpes tajā bija kā armijā, nevis tādas kā valdības slepenajā dienestā. Komanda būtībā bija kaujas vienība, elites triecienspēks, apmācīta likt lietā ieročus un veikt taktiskus uzbrukumus, taču nomaskēta ar neko neizsakošu akronīmu SNK, kam bija jārada iespaids par aizsardzības, nevis uzbrukuma funkcijām. Akronīma izmantošana bija politiski parocīga, jo nedeva sabiedrībai iemeslu domāt, ka Savienoto Valstu prezidents ceļo pa pasauli ar nāvējošu triecienvienību pa rokai.

- Cik labi tu viņu pazīsti? - Kērts pajautāja.

- Nevaru teikt, ka labi, - Kleiborns atbildēja. - Taču, kad viņa ieradās Vašingtonā, cilvēki, kas grozās ap Balto namu, šo to par viņu runāja. Satriecoša sieviete. It kā pārnākusi no armijas, no gaisa karaspēka. Tas bija pirms vairākiem gadiem. Jādomā, ka tad, kad viņa tika ieskaitīta SNK, pie viņas jau bija pierasts. Viņai patīkot šur tur aiziet, iedzert pār mēru un vest pie sevis uz mājām dīvainus vīriešus.

- Kāpēc tad Kolins viņu nav pazinis no slepenā dienesta? Draugi sacīja, ka viņš sievieti pazinis kā kafijas tirgotavas meiteni no Aleksandrijas.

Kleiborns paskaidroja:

- Viņu ieskaitīja SNK jau pirms Kolina pārnākšanas uz Vašingtonu. Tu zini, ka uniformētā diviziona un apsardzes cilvēki ir par sevi, bet SNK ir vēl vairāk nošķirta. Viņi ir paši par sevi, tāpēc, veicot apsardzes funkcijas, neviens viņus neredz staigājam apkārt kā miljons dolāru naudaszīmi. Arī tajā ekipējumā, kādu viņi nēsā, ar saulesbrillēm un cepuri, viņa nebūs pazīstama.

Kērts pamāja. Bikses ar kabatām, smagie šņorzābaki un bruņuveste jebkuru SNK locekli, pat visskaistāko sievieti, padarīja neizteiksmīgu.

- Vai viņa tiek ar to visu galā? - viņš skaļi brīnījās.

Kleiborns paraustīja plecus.

- Tu zini labāk par mani, ko spēj SNK dalībnieks.

- Es nedomāju, vai viņa to spēj, - Kērts atbildēja, - es domāju, vai viņa to darītu.

- Es nepazīstu viņu tik labi, Kērt, - Kleiborns atbildēja.

- Taču viņa bija spējīga aģente un nav apmierināta ar to, ka padzīta. Ja Maks Teilors un prezidents kopā ar viņu pasēdēja kādā attālā istabā un iestāstīja viņai, ka ir kaut kādā veidā atgriezusies ierindā, ja viņai kādu norādīja un pateica, ka šis cilvēks rada draudus nacionālajai drošībai, vai ko citu tādā garā, - kas zina? Ir notikušas arī trakākas lietas.

- Bet sieviete! - Kērts nespēja noticēt. - Par sievieti nevienam kaut kas tāds nenāks ne prātā. īpaši ja viņa kalpo slepenajā dienestā...

- Vai tu redzi kādu atšķirību? - viegli aizkaitināts, pajautāja Kleiborns.

Kērts pameta uz viņu skatienu.

- Labi, - norūca Kleiborns, - nu tu esi dabūjis savu pierādījumu. Tieši tādu, kādu biju iedomājies. Aiz šīs lietas stāv vecais.

Kērts kādu brīdi domīgs vēroja ekrānu, tad pateica:

- Es gribu ar viņu aprunāties.

- Kam tev tas vajadzīgs? Tā tu tikai pievērsīsi sev uzmanību, - Kleiborns iebilda. - Ja vēlies ar viņu runāt, kļūsi par mērķi. Vai to tu nesaproti?

Kērta lūpas savilkās smīnā, viņš apveltīja Kleibornu ar niknu skatienu.

- Man vienalga. Es vēlos visu uzzināt no viņas. Vēlos uzzināt, kas tieši noticis un kāpēc. Es vēlos to zināt, Deivid!

Kleiborns vēsi nopētīja draugu, norādot, ka prātā viņš izdara visādus aprēķinus.

- Kāds ir ieejas kods? - Kērts noprasīja. Pirms sadursmes ar ienaidnieku viņš gribēja uzzināt par to iespējami vairāk.

Kleiborns nepretodamies nolasīja to no papīra lapiņas. Bet, tiklīdz Kērts sāka bungot taustiņus, viņš sacīja:

- Tagad tu noslēpsi mūsu pēdas, vai ne? Lai neviens nezinātu, ka esam iegājuši tajos failos.

- Nē, - Kērts sacīja. - Es tur ieiešu no citas tīkla lapas. Tas ir apmēram tas pats, kas zagtas automašīnas izmantošana laupīšanas nolūkos. Es ieeju failā un izeju, atstājot tikai pēdas, kas pieder kādam citam, šajā gadījumā milzu korporācijai.

Kleiborns ar skaudību noskatījās, kā Kērts pārvietojas pa mulsinošu programmu un sistēmu labirintu, līdz nonāca pie plašā Līnas Ventones faila. Iepazinies ar viņas biogrāfiju, Kērts domāja, ka. guvis par sievieti zināmu priekšstatu.

Kaut kas dzina sievieti uz priekšu. Ar rezerves virsnieka stipendiju viņa bija pabeigusi koledžu, pēc tam iestājusies militārajā dienestā, kur neparasti strauji tikusi uz augšu, tad pārgājusi uz slepeno dienestu, divus gadus strādājusi operatīvajā darbā, gadu apsardzē, pēc tam taisnā ceļā nonākusi Slepkavību novēršanas komandā. Acīmredzot viņa bija gudra, pielāgoties spējīga cilvēciska būtne ar lieliskiem fiziskiem dotumiem un iekšēju dzinuli, par kādu vairākums cilvēku var tikai sapņot.

Un tagad viss, kā dēļ viņa bija tik ļoti centusies, bija zudis. Uzskatot, ka kaut kādā veidā to iespējams atgūt... Kērts iztēlojās, ka tāda tikšanās ar prezidentu, kā aprakstīja Klei-borns, varēja dot panākumus. Tomēr viņš vēl arvien nespēja iedomāties, kas varēja pamudināt aģenti, pat neapmierinātu bijušo aģenti, piedalīties cita aģenta noslepkavošanā. Tas nebija ar prātu aptverams.

Kērta prāts klikstēja un virpuļoja kā datora cietais disks viņa acu priekšā. Vai nebija iespēja, ka meitene ir tikai bandinieks daudz lielākā spēlē? Viņa varēja kalpot par mānekli, lai Kolinu izolētu un pēc tam pārsteigtu nesagatavotu.

Nē, nodomāja Kērts, viņa bijusi tieši iesaistīta. Viņa cienājusi Kolinu ar degvīnu, bet pati dzērusi ūdeni, lai paliktu skaidrā. Visticamāk, ka viņa pēc tam pārvedusi Kolinu mājās un dzeršana turpinājusies, līdz Kolins bijis tā noreibis, ka nav spējis aizstāvēties. Pēc tam viņa vai kāds, kas bijis kopā ar viņu, nogalinājis Kolinu. Dēla mutē iebāzts pistoles stobrs un smadzenēs iešauta viena speciālā lode ar tukšo galu.

Domas pret savu gribu atkal pievērsās Kolinam, kas šausmās viens un bezpalīdzīgs svaidās pa gultu kā mirstoša zivs, bet no mutes plūst asinis. Kļuva nelabi, seju sāka svilināt karstas naida liesmas. Viņš nospieda taustiņu, atgriezdams failu uz sākumu. Brīdi viņš aplūkoja Līnas dzeltenās kaķa acis, to nevainojamo mandeļveida formu, lieliskos vaigu kaulus, pieri un degunu. Izsmalcināta sieviete, taču Kērts saskatīja viņā sātanu, riebīgu dēmonu, kas satriecis viņa rūpīgi veidoto pasauli ar vienu smagu cirtienu.

Vai runāt ar viņu? Jā, ar viņu vajadzēja aprunāties un uzzināt tik daudz patiesības, cik vien iespējams. Te sēžot un skatoties sievietes sejā, uznāca neganta pārliecība, ka viņš sodīs arī sievieti, ja vien tam, kas noticis, nav kāds neiedomājams izskaidrojums. Viņš paņēma no faila adresi, nokopēja, izgāja no NDP tīkla un ātri pārslēdzās uz Maps.com ar kartēm. Pēc dažām sekundēm viņš jau zināja, kā no netālā Pentagona nokļūt līdz meitenes mājai Mērilendā.

- Ko tu darīsi? - Kleiborns pajautāja.

Kērts izrāva no printera lapu un paziņoja:

- Došos uz turieni.

Astotā nodaļa

Uz viņas dzīvesvietu? - iesaucās Kleiborns. Viņš ieskatījās pulkstenī. Tas rādīja pustrīs. - Šajā laikā?

Kērts paķēra lapu ar ceļa norādījumiem. Pēdējo trīsdesmit stundu laikā viņš bija zaudējis laika izjūtu, bet, ja arī nebūtu, grūtāk iedomāties labāku izdevību, kad iespējams sastapt Līnu Ventoni mājās - nesagatavotu un varbūt vienu.

- Jā, - viņš sacīja. - Paldies! Tu man ietaupīji daudz laika, Deivid. Es nekad neaizmirsīšu, ko tu esi darījis. Neraizējies, neviens par tavu palīdzību nekad neko neuzzinās.

- Nevaru doties tev līdzi, - Kleiborns kā atvainodamies paskaidroja. - Turpmāk tev jārīkojas uz savu roku. Vai to tu saproti?

- Protams, - Kērts atbildēja. Viņš spēcīgi paspieda vecā drauga roku. - Uz redzēšanos, Deivid! Paldies! Liels paldies!

Kleiborns pavadīja viņu ar domīgu skatienu. Kērts nospieda lifta pogu uz augšu, uz savu numuru, taču pārdomāja un nobrauca lejā. Istabā nebija nekā tāda, kas vajadzīgs.

Kērts brauca pa Džordža Vašingtona memoriālo aleju uz dienvidiem, juzdams smagumu, ar kādu viņu nomāca Ko-lina nāve. Viņš nesaprata, kā vispār savā dzīvē spējis raizēties par ko citu, nevis dēla labklājību.

Nevarēja teikt, ka viņš nebūtu rūpējies par Kolinu. Vairāk nekā divdesmit pēdējos gados bija tik daudz iemeslu uztraukumiem, arī ar uzņēmuma vadīšanu saistīti uztraukumi. Bet kāda nozīme biznesam? Taisnība, viena no lielākajām kompānijas nodaļām apvienoja visas pasaules ārstus, kas dalījās medicīniskajās zināšanās, cerot izglābt citu dzīvības. Taisnība bija arī tas, ka miljoniem dolāru no peļņas viņš bija izmantojis, lai nodibinātu anonīmu fondu slimajiem bērniem un viņu ģimenēm. Diemžēl cilvēkiem, kuru dzīvi Kērts bija ietekmējis, nebija nedz vārda, nedz sejas.

Viss pārējais līdzās Kolinam nobālēja. Varbūt to varēja saukt par egoismu, taču nebija nekā tāda, ko viņš nevilcinoties neatdotu, savu dzīvību ieskaitot, lai tikai atgūtu dēlu. Viņš mēģināja objektīvi domāt par notikušo un pēc kāda laika secināja, ka tas ir vispārējs cilvēces lāsts. Cilvēki raizējas par to, kas būtībā neko nenozīmē.

Jau drīz viņš pa Vudro Vilsona tiltu pārbrauca pāri Po-tomakai un nozuda mazapdzīvotā apvidū netālu no Gaisa karaspēka bāzes dienvidu gala. Gribējās zināt, vai meitene izvēlējusies dzīvošanai tik nomaļu vietu tāpēc, ka viņas pagātne saistīta ar gaisa karaspēku. Ar labo roku piespiedis norādījumus pie stūres, Kērts meklēja īsto virzienu nomaļu ceļu labirintā, līdz lukturu gaismā iemirdzējās sudrabaina pastkastīte. Uz pastkastītes bija Līnas Ventones numurs, tā iezīmēja grantētu pievedceļu, kas iegriezās mežā pie Tinkerskrī-kas.

Kērts pabrauca pa līkumaino ceļu garām pievedceļa galam un atrada tik platu nomali, ka uz tās varēja atstāt automašīnu koku paēnā. Viņš izkāpa siltajā, sienāžu pieskandinātajā naktī. Spožs mēness virs galvas bija izdzēsis visas zvaigznes, atstājot pašas spilgtākās, koki uz līkumainā ceļa meta tumšas, violetas ēnas. Grantētā celiņa galā ausīs sāpīgi griezās akmeņu čirkstoņa zem kājām. Katru soli pavadīja mazi baltu putekļu mākonīši, skaidri bija redzamas abos virzienos braukušo automašīnu pēdas. Kērts pameta čirkstošos akmeņus un sāka iet pa papardēm, kas auga mitrajā ceļmalas mālā. Viņš klusu pārvietojās pa nogāzi lejup, un jau drīz rasā samirka zeķes.

Bija noietas varbūt jūdzes divas desmitdaļas, sienāžu korim pievienojās vardes, un šaurais ceļš izgāja uz zāles joslu gar strautu. Svaigi uzbērtā grants atkal veda lejup, veidodama gaišpelēku cilpu smilškrāsas dubultplatuma treilera priekšā. Pie mītnes viena stūra atradās telefona stabs ar tajā uzmontētu spilgtu halogēno ielas laternu. Tā meta asu, baltu gaismu uz kukaiņu mākoņa apņemto treileru, piķa melno strautu, zālēm apaugušo krastu un mauriņu, izgaismojot visu ne sliktāk kā iepirkšanās centra mašīnu stāvvietā. Treilera otrā pusē atradās liela suņabūda ar stiepļu pinuma žogu visapkārt. Mītne izskatījās sterila, pie tās neauga puķes, nebija krāsotu slēģu vai kādu citu ornamentu. Tikpat labi te varēja būt neliela darbnīca, nevis vieta, ko cilvēks sauc par mājām.

Par cilvēka klātbūtni liecināja tikai spīdīgi melns džips “Cherokee", kas sargāja ieeju. Kērts labu brīdi nekustīgi stāvēja koku ēnā uz gaismas robežas, pētīdams apkārtni un apsvērdams, kāda signalizācija šeit varētu būt ierīkota, ja vispār tāda ir.

Viņš zināja, ka pirmais un bieži vien vislabākais līdzeklis pret ielaušanos ir spilgts apgaismojums. Līna Ventone par to bija parūpējusies. Turēdamies pa gabalu no suņabūdas, viņš uzmanīgi gāja apkārt pa perimetru, reizi pa reizei pie-tupās un pētīja, vai nepamanīs kādu stabā vai kokā iestiprinātu ierīci, kurā varētu atrasties sensori. Pusceļā uz strautu pie neliela, melna metāla stabiņa viņš atklāja infrasarkano aci. Acumirklī viņš paskatījās uz treileru, apsvērdams, vai nav jau pagadījies stara ceļā.

Nebija redzamas ne mazākās dzīvības pazīmes, taču tas neko nenozīmēja. Zagļu atbaidīšanai infrasarkano staru perimetru parasti nelietoja. Šis aizsardzības paņēmiens bija visai sarežģīts, tas varbūt iedarbināja klusu trauksmes signālu, pietiekami skaļu, lai pamodinātu iekštelpās guļošo meiteni, bet nenobaidītu iebrucēju. Ja tā patiešām ir, šobrīd viņa pa guļamistabas tumšo logu var pārmeklēt mežu ar šautenes nakts tēmēkli.

Kērts tūlīt atrada otru aci un prātā aprēķināja, ka stars iet divarpus pēdu augstumā no zemes. Viņš pārlēca tam pāri un, abās rokās stingri satvēris no Kleiborna dabūto pistoli, pāri zālienam zigzagveidīgi devās uz māju. Seja bija savilku-sies grimasē kā cilvēkam, kas nezina, vai viņu nenošaus. Ticis līdz treilera stūrim, Kērts piespiedās pie tā apšuvuma un dziļi ievilka elpu. Ausīs zvanīja, sirds neganti dauzījās.

Beidzot ķermenis nomierinājās, un viņš ar piedurkni noslaucīja no pieres sviedrus. Viņš bija iekšā, katrā ziņā perimetra iekšpusē. Tagad bija jāizdomā, kā izvilināt meiteni ārā, pašam neieejot treilerā. Vispirms prātā ienāca džips, pēc tam suns. Ja mašīnā ierīkota signalizācija, viņa tūlīt būs kājās un ārā. Ja ne, par nākamo labāko variantu noderēja suns.

Viņš lēni sāka tuvoties mājai, pieliekdamies zem logiem un brīžiem apstādamies, lai ieklausītos. Vienmērīgi un saldi dīca varžu un kukaiņu koris. Citādi viss bija mierīgi. Kad viņš jau bija zem lielā panorāmas loga treilera priekšā un puscejā uz džipu, pa otras puses durvīm izslīdēja tumšs stāvs un apkārt treileram nedzirdami viņam sekoja. Kērtam pat neradās aizdomas, līdz aiz muguras nakti pāršķēla asa balss, un viņa augums neapzināti sarāvās.

- Nomet pistoli, ja negribi, lai ielaižu lodi galvā!

Tūlīt no būdas izlēca suns un, maniakāli riedams, metās pret žogu.

Kērts lēni pieslējās taisni ar augstu virs galvas paceltu ieroci.

- Es teicu - met zemē! - sieviete nokliedzās. Kērts saklausīja balsī trakas dusmas un intuitīvi nojauta, ka vilcināšanās gadījumā viņa šaus. Kērts nometa ieroci.

- Tagad apgriezies! Lēnām! - viņa pavēlēja. Pēc tam tika uzkliegta pavēle sunim: - Kej! Mierā!

Kērtam par pārsteigumu lielais suns acumirklī apklusa. Bija apklusuši arī vācu aitu suņa trakošanas nobaidītie kukaiņi un vardes. Kērts pagriezās pret sievieti. Tā bija Līna Ventone. Pat pusnaktī asajā halogēnu gaismā bez kosmētikas, ar zirgasti, vaļīgā melnā T kreklā un šortos viņa izskatījās žilbinoša. Kērts zināja, ka viss Kolina draugu teiktais ir patiesība, un saprata, kā meitene varēja iekārdināt dēlu.

- Tagad stāsti, kas esi un kas tevi sūtījis! - viņa noprasīja. Pret Kērta seju pavērstā lielā "Glock" pistole netrīcēja. Viņa viegli pakustināja ieroci, un Kērts, neapzināti saviebies, ierunājās.

- Esmu Kolina Forda tēvs, - viņš sacīja. Bija redzams, ka šī ziņa pārsteidza sievieti, bet tikai uz mirkli. Acis samie-dzās, viņa, šķiet, saņēmās, jau nākamajā mirklī ieņēma šāvēja stāju un rūpīgi kā profesionālis notēmēja. Kērts juta, ka viņu trāpa smags baiļu steks.

Iekams viņš paguva reaģēt, nakts klusumu piepeši pāršķēla tik skaļš krakšķis, it kā būtu pāršķēlies akmens. Tajā pašā mirklī treileru četru pēdu augstumā apšķaidīja košsar-kani audi un asinis. Pa Līnas seju uz leju strauji sāka ritēt asiņu lāses, mute bez skaņas atvērās un aizvērās. Viņa nokrita, kur stāvējusi.

Nokrita arī Kērts un, pa ceļam paķēris savu ieroci, automātiski aizripoja džipa aizsegā. Kamēr Kērts pa granti ripoja zem priekšējiem riteņiem, kāds sauca viņu vārdā.

- Kērt!

Kaut kur no meža malas vārds atskanēja vēlreiz. Suns kauca spalgi un neganti kā mirstošs zaķis. Kērts neizdvesa ne skaņu, bet no džipa apakšas 'vēroja siluetu, kas pieliecies pa čirkstošo granti skrēja tuvāk. Rokā viņš turēja garu, ar nakts tēmēkli aprīkotu šauteni, kuras stobra galā bija klusinātājs aerosola baloniņa lielumā.

- Deivid! - iesaucās Kērts, ieraugot gaismā drauga apveidu. Pēc šoka, ko bija radījusi sievietes nogalināšana viņam līdzās, Kērts uzmanīgi piecēlās. Kleiborns pieskrēja pie Līnas sagumušā auguma, pieliecās un tad ar drūmu sejas izteiksmi atliecās taisni.

- Iesim, - viņš sacīja, saņēma Kērtu pie rokas un apkārt džipam veda uz piebraucamo ceļu. Zem kājām skali čirkstēja oļi, taču likās, ka Kleiborns nedomā slēpties. Viņš gribēja ātrāk tikt projām. Pamanījis, ka Kērts pēta šauteni, viņš sacīja: - Nakts tēmēklis. Uztraukumam nav pamata, es nevarēju aizšaut garām.

Kērts ieskatījās vecā drauga sejā, ko patlaban apspīdēja tikai mēness. Viņš bija pateicības jūtu pārpilns. Kleiborns nupat bija izglābis viņam dzīvību.

- Viņa grasījās mani nogalināt, vai ne? - viņš izdzirdēja sevi strauji noberam jautājumu.

-Jā.

Iestājās ilgāks klusums, viņi turpināja iet pa ceļu. Beidzot Kērts pajautāja:

- Kāpēc tu izdomāji man sekot?

Kleiborns atbildēja ar siltu, draudzīgu smaidu.

- Iedomājos, ka tevi varbūt vajag piesegt. Tu biji viens no labākajiem, Kērt. Viņa ir, tas ir, bija tāda pati, tikai divdesmit gadus jaunāka.

- Ko tu domā darīt tagad? - pajautāja Kērts, domām pamazām noskaidrojoties. Aiz muguras zālē gulēja mirusi sieviete, nevis anonīma jauna sieviete, bet agrākā slepenā dienesta aģente, kuru cilvēki atradīs.

- Nogādāšu tevi atpakaļ uz viesnīcu un pametīšu galvaspilsētu, vairāk neko, - Kleiborns atbildēja. - Cilvēki, kas stāv aiz tā visa, katrā ziņā centīsies noskaidrot, kas noticis, un es nevēlos, ka tu būtu šeit tuvumā.

- Un kā ar tevi, Deivid? - Kērts neatlaidās. Viņi jau bija nonākuši pie galvenā ceļa. Mēness bija noslīdējis aiz kokiem un iestājusies spokaina tumsa. Uz šautenes krita melna Klei-borna ēna.

- Šī manta noslīks Potomakā. To, - viņš norādīja uz pistoli, kuru Kērts vēl nebija izlaidis no rokas, - vari ņemt līdzi, un neviens cits bez mums nekad nezinās, ka esam te bijuši. Tas ir mūsu noslēpums, Kērt.

- Mans dievs! - nomurmināja Kērts. Bet ko citu viņš būtu varējis teikt?

Kā lasīdams Kērta domas, Kleiborns piebilda:

- Viņa gribēja tevi nogalināt, draugs.

- Zinu, - Kērts atbildēja. - Deivid... - Kērts nesaprata, kā vislabāk pateikties un paust nožēlu, ka pirms gadiem nav pieņēmis Kleibornu savā komandā.

Iekams Kērts paguva ierunāties, Kleiborns apņēma viņu ap pleciem.

- Atgriezies tur, kur tu piederies. Dodies uz mājām. Un, ja nolemsi darīt vēl kaut ko, pārdomā visu daudz labāk nekā šoreiz. Saku pilnīgi droši, ka nākamajā reizē nebūšu tuvumā, lai izpestītu tevi no ķezas.

Kērts klusēja. Domas galvā virpuļoja. Sieviete, dēla iespējamā slepkava, bija mirusi. Tikpat labi slepkava varēja nebūt viņa, un, pat ja bija, aiz viņas stāvēja citi, kas visu organizēja. Viņi nevar palikt bez soda.

- Uz redzēšanos, vecais draugs! - noteica Kleiborns, strauji pagriezās un devās uz Kērta mašīnai pretējo pusi. Kērts turpināja ceļu, skriedams pa tumšā ceļa nomali, līdz saskatīja sava "Suburban" kontūras.

Ceturksni pāri pieciem viņš atgriezās viesnīcā "Ritz". Ar aizmiglotu skatienu iegāja numurā. Tur valdīja tumsa, un viņš aizvēra durvis, neieslēdzis gaismu. Pārāk noguris, lai meklētu slēdzi, viņš gāja tālāk. Un sastinga. Pārgurums piepeši izgaisa, no nezināmām rezervēm to nomainīja svaigs enerģijas pieplūdums. Šķita, ka viesnīcas tumšā istaba piepeši saraujas. Redzēt neko nevarēja, taču kāda neizprotama maņa lika uz galvas un kakla saslieties matiem. Viņš nebija viens.

Devītā nodaļa

Kērts izrava no maksts pistoli un, zemu pieliecies, pieplaka pie sienas. Cenšoties izurbties cauri tumsai un saskatīt kādas būtnes - katrā ziņā cilvēka - apveidus, iesāpējās acis. Nekas nekustējās. Šķita, ka viņš elpo skaļāk nekā pilsētas autobuss, kad tas atver un aizver durvis.

Ar trīcošu roku viņš mēģināja sataustīt kaut kur sienā pa labi elektrības slēdzi. To atradis, viņš ieslēdza gaismu, aizripoja pa grīdu un apstājās ar pistoli šaušanas gatavībā. Segu un palagu jūklī no gultas pieslējās augums. Kērts aizkavējās.

- Džila! - viņš dusmīgi iesaucās. - Pie joda, ko tas nozīmē?

Džila apjukusi, vēl neattapusies no miega, mirkšķināja

acis.

- Kas ir? - Džila jautāja, viņas skatiens vēl bija aizmiglots. - Kas noticis?

- Daudz netrūka, un es būtu tevi nošāvis! - Kērta balsī jaucās šausmas un atvieglojuma sajūta. - Ko tu šeit dari? Kā iekļuvi manā numurā?

- Kāpēc tev ir pistole? Kas atgadījies? - viņa prasīja.

Kērts pameta skatienu uz ieroci.

- Atvaino! - viņš noteica, apsēdās uz rakstāmgalda un sāka skaidrot. - Nekas nav noticis. Es tikai... Nebiju tevi gaidījis.

Nolaidusi acis no pistoles, Džila veltīja Kērtam skumju, gaidpilnu skatienu un ierunājās:

- Nodomāju, ka tev kāds vajadzīgs, Kērt... Arī Greisija teica, ka tā būtu labāk, - viņa tūlīt piebilda. - Tu nezvanīji, un es sāku par tevi raizēties.

Džila pacēla uz augšu zodu. Kērts zināja, ka Džila ir pārāk lepna, lai raudātu, taču viņas ācis bija miklas, un izskatījās, ka viņa labprāt izraudātos. Doma, ka viņš varēja Džilai nodarīt pāri, sāpināja. Kā juzdama viņa pašpārmetumus, Džila izkāpa no gultas un spēra nedrošu soli pretī. Kērts pārgāja pāri istabai, apskāva viņu un dziļi ieelpoja pazīstamo matu smaržu. Stingrais augums nomierināja. Viņš palieca galvu pretī Džilas lūpām.

Skūpsts iesvēla kaisli kā iekurs liela ugunskura vidū. Jau drīz liesmas pārņēma visu Kērta augumu. Maigi un nepacietīgi viņi sāka izģērbt viens otru. Kad beidzot abi mierīgi gulēja gultā, Džila uzlikusi galvu viņam uz pleca kā bērns, ar rokām aptvērusi vidukli, Kērtu pārņēma svētlaimīga tukšuma sajūta. Šajā brīdī izzuda visas dvēseles mokas. Šķita, ka prāts iekārts milzīgā - tumšā, tukšā, klusā - lidmašīnu angārā, kas strauji izplešas. Tukšums neizprotamā kārtā pieņēmās svarā. Tas lēni un neatlaidīgi virzījās pa spirāli uz leju, līdz iegremdēja dziļā miegā.

Gar augsto logu smagajiem aizkariem pār mīksto gultu kā putekļainas kolonnas krita karstas un spožas saules gaismas joslas. Kērts pamodās ar sviedru kārtiņu uz pieres un sausu, izkaltušu muti. Džila, kas, sakrustojusi glītās kājas, bija sēdējusi istabas kaktā uz krēsla ar augstu atzveltni, nolika grāmatu un piecēlās. Viņa pārgāja pāri istabai un apsēdās blakus Kērtam. Smaidīdama gandrīz kā māte, viņa vispirms maigi pieskārās ar lūpām pie viņējām, bet pēc tam noskūpstīja plakstiņus.

- Cik rāda pulkstenis? - Kērts nosēcās un tūlīt nokrekšķinājās.

- Pusvienpadsmit, - viņa atbildēja.

Kērts gulēja nekustīgi. Viņš pasniedzās pēc Džilas rokas, saspieda to un vāri pasmaidīja. Viņas klātbūtne bija kā ēnaina veranda karstā vasaras dienā, kā jauka atelpa. Tagad, kad miegs augumam bija devis jaunu spēku, ar joni atgriezās murgainie notikumi, īpaši spilgti liekot apjaust, ka situācija ir tikpat ļauna kā iepriekšējā dienā. Dēls bija miris, arī sieviete, kas droši vien bija viņu nogalinājusi, tāpat bija mirusi. Jau zināmais bēdu un neprāta monstrs skaļi atgādināja sevi no prāta nostūriem, draudēdams to izdzēst.

Kērts aizvēra acis.

- Kas notiek? - čukstēja Džila. - Saki, kas notiek!

Jautājums trāpīja kā trieciens, draudot izsist no līdzsvara.

- Es mīlu tevi, - viņš negaidīti noteica, atvēra acis un cieši kā maniaks ieskatījās acīs Džilai.

- Es zinu, - viņa atsaucās tāda kā vīlusies. - Ari es tevi mīlu. Tāpēc jau ierados.

Kērts piecēlās sēdus, brīdi raudzījās segas hipnotiskajā rakstā, pēc tam ierunājās:

- Cik ļoti? Cik stipri tu mani mīli?

- Tikpat stipri kā visu, kas dzīvē dārgs, - viņa kvēli nočukstēja. - Uz visiem laikiem.

- Bet tava karjera? - viņš vaicāja.

Džila nicīgi iesmējās.

- Mans darbs? Man patīk savs darbs, taču teicu, ka precēšos ar tevi, Kērt. Tu tagad man esi viss, pilnīgi viss...

Kērts apsvēra dzirdēto un Džilas spējas noņemt visas sāpes, kaut arī tikai uz nakti.

- Nekas man nav dārgāks kā tu, mīļā, - sacīja Kērts, viņu maigi skūpstīdams.

Abi bridi klusēja, bet tad viņš atkal ierunājās:

- Man šķiet, ka jāsāk visa dzīve no jauna, mūsu dzīve...

Džilas sejā parādījās neizpratne.

- Nesaprotu, - viņa atbildēja.

Kērts saknieba lūpas, rūpīgi izraudzīdamies vārdus.

- Esmu strādājis ilgi, strādājis ilgi un smagi. Tagad... Es gribu no tā aiziet, Džila. Gribu nozust, atstājot šo pasauli aiz sevis. Manuprāt, mēs varētu apprecēties un kaut kur doties, varbūt uz Grieķijas vai Klusā okeāna dienvidu salām. Tikai mēs divi, un sākt dzīvi no paša...

- Ak dievs, Kērt, - viņa sacīja, - man tas ļoti patiktu.

- Bet kā ar darbu? - viņš jautāja. - Kā ir īstenībā?

Brīdi domājusi, Džila lēni noteica:

- Man patīk mans darbs, tas nav noliedzams. Man patīk doma, ka tas ir svarīgs.

- Tāds tas ir.

- Tomēr gribu cerēt, ka ne jau programmējami čipi vai efektīvākas šifrēšanas sistēmas dzīvē ir tas svarīgākais, -viņa sacīja. - Kērt, es mīlu tevi. Dzīve kopā ar tevi man ir daudz svarīgāka nekā tas viss.

- Bet kā ar draugiem? - Kērts turpināja izvaicāšanu.

Džila savilka pieri grumbās.

- Darbabiedri... draugi, protams, nav man vienaldzīgi, taču nekas nav svarīgāks par tevi. Turklāt esmu pārliecināta, ka Telija apciemos mūs, lai kur mēs atrastos, - viņa piebilda.

- Tu zini, ka pusi dzīves viņa ar Henriju pavada, ceļojot pa pasauli.

Telija bija Džilas labākā draudzene un, pēc Kērta ieskatiem, šķērslis, kas liegtu atstāt Ņujorku.

- Bet ko tad, - Kērts domīgi novilka, - ja viņa nevarētu?

- Ak, - noteica Džila, nepieļaudama tādu domu. - Viņa vienmēr var ierasties. Kaut reizi pēc ilgāka laika.

- Bet iedomājies, - Kērts nelikās mierā, - ka ir kāds iemesls, kura dēļ viņa nevar ierasties. Vai arī tad tu man sekotu?

Džila dīvaini pasmaidīja un pajautāja:

- Kāpēc tu tā runā?

Kērts zināja, ka viņus medīs un abu nozušana nemaz nebūs tik romantiska, kā var domāt. Katrā ziņā Džilai nevarēja teikt, ko viņš ieplānojis. Tomēr kaut kas būs jāsaka. Pēc tam atliks vienīgi cerēt, ka, uzzinājusi, kas īstenībā izdarīts, Džila sapratīs viņa rīcības iemeslu un piedos. Ja ne, neko darīt, Džilas mīlestība nebūs bijusi tik dziļa, kā viņš cerējis.

- Vai tāpēc tev ir ierocis? - viņa mierīgi apjautājās, izraudama Kērtu no transa. - Kas īsti notiek?

- Kolins nav izdarījis pašnāvību, - Kērts klusu pavēstīja. Seja viņam saviebās sāpēs. - Kolins ir nogalināts. Ir tādi cilvēki, kas lika viņu nogalināt... jo viņš redzējis ko tādu... Nē, nesāc uztraukties, - viņš sacīja, redzot, ka Džilas skatiens pārlec no galda ar pistoli uz viņu. - Nedz man, nedz tev briesmas nedraud. Es tikai... nezinu. Tie nav labi cilvēki, un es nezinu, vai tikšos ar viņiem aci pret aci vai ne.

-Tu taču nedomā darīt kaut ko neprātīgu, vai ne, Kērt? -viņa jautāja.

Kērts neatbildēja.

Džila mulsi sakustējās un pēc brīža pajautāja:

- Par ko tu domā?

Kērts klusu, bet noteikti atbildēja:

- Es nemelošu. Ja būs iespēja saukt viņus taisnas tiesas priekšā, es to darīšu. Es atmaskošu viņus, patiesību sakot, daļēji tieši tā iemesla pēc vēlos, lai mēs dotos projām. Kad viss būs galā, viņi droši vien centīsies mani atrast. Tomēr es varu par visu parūpēties. Tev jāpaļaujas uz mani, Džila. Tā būtu vislabāk.

- Tu domā viņus atmaskot?

-Jā.

- Vai tas ir bīstami?

- Nemelošu un neteikšu, ka tas nav bīstami. - Kērts drūmi pasmaidīja. - Tomēr nav nekā tāda, ar ko es nevarētu tikt galā.

- Tad tāpēc tu apjautājies par Teliju? - viņa jautāja. - Tāpēc ka mums būtu jāslēpjas?

- Jā, - viņš nopietni paziņoja, - tas ir iespējams. Pastāv reāla iespēja, ka tu nekad vairs neredzēsi nedz viņu, nedz kādu citu.

Džila klusēja. Pēc brīža viņa pacēla Kērta roku sev pie lūpām un viegli noskūpstīja pirkstus.

- Neko tādu es nevēlos, - viņa maigi sacīja. - Patiešām ne. Bet, ja tu jautā, vai arī tādā gadījumā došos tev līdzi, mana atbilde tik un tā ir - jā. Jā, es to darīšu.

Kērta domas no jauna sāka virpuļot, bet jau sakarīgi un līdzsvaroti kā žiroskopā. Bija jāveic miljoniem darbu, jāņem vērā miljoniem apsvērumu. Turklāt tie visi kārtīgi jāizdomā un jāizpilda nevainojami. Pati vienkāršākā kļūda visu var izpostīt kā piedurknes pieskaršanās kāršu namiņam.

Pirmām kārtām bija jāatriebj dēls. Un tajā pašā laikā bija jāizstrādā efektīvs bēgšanas plāns ne tikai sev, bet arī Džilai. Turklāt slepenībā. Ja kaut kas izjuktu, viņu neviens nedrīkstēja vainot. Ja plānu izdotos īstenot, Džilu vajadzēja aizgādāt projām un abiem nozust bez pēdām. Bija jāatrod vieta, uz kuru doties. Vajadzēja radīt jaunas identitātes. No valsts bija jāizved nauda, lai varētu dzīvot neuzkrītoši un ērti. Tāds uzdevums varēja iebiedēt, taču Kērts ne no kā bija radījis miljardiem dolāru vērtu kompāniju, tāpēc varēja tikt galā arī ar šo uzdevumu.

- Paldies, mīļā! - Kērts čukstēja, cieši apskaudams Džilu un skūpstīdams vēl un vēl. Beidzot sajutis, ka Džila atslābinās, viņš to piekļāva pie sevis vēl pēdējo reizi, piecēlās un devās uz dušu.

- Piezvani pilotiem, labi? - Kērts atbruņojoši pasmaidīja. - Pasaki, ka pēc divām stundām lidojam atpakaļ.

- Vai mēs lidosim uz mājām? - viņa satraukta painteresējās.

- Jā, - atbildēja Kērts, nozuzdams vannasistabā. - Lidosim uz ezeru. Vajadzīgs zināms laiks, lai izdomātu, kā ar visu tikt galā.

Kērts iznāca no dušas svaigāks un stabilāks, nekā bija iegājis. Tomēr šķita, ka skumjas, kas lidinājās visapkārt, nav pagaisušas. Džilas ierašanās bija uzlabojusi pašsajūtu tik lielā mērā, ka viņš izskatījās mierīgs. Iepriekšējā naktī nošautās meitenes tēls bija nolikts tajā pašā tumšajā kaktā, kur Kolina fotogrāfijas. Tomēr kuru katru brīdi varēja izlauzties notikumu uzjundītās mokošās emocijas. Vajadzēja izrauties no Vašingtonas uz vietu, no kuras iespējams atskatīties uz situāciju no attāluma. Pēc tam varēs rīkoties.

Pusvienos Džila bija sagatavojusies lidošanai, viss bija sasaiņots. Viesnīcas restorānā ieēduši vēlas brokastis, viņi iegriezās iedzert tasi kafijas "Starbucks" kafijas tirgotavā ielas pretējā pusē un tad devās uz lidostu. Saruna aprobežojās ar tukšu pačalošanu, katrs droši vien to darīja otra dēļ.

Trīsdesmit tūkstošu pēdu augstumā saruna tomēr ap-sīka. Kērta ādas sēdekļa atzveltnes kabatā bija ieliktas vairākas rīta avīzes. "Washington Post" trešajā lappusē bija raksts par prezidenta kampaņas maršrutu tuvākajos mēnešos. Vispirms pametis modru skatienu uz Džilu, viņš iedziļinājās rakstā. Džila ne par ko nelikās ne zinis. Viņa jau bija izdomājusi, ko darīt, un lasīja grāmatu.

Ticis līdz lapas trešdaļai, Kērts gandrīz skaļi noelsās. Acis palika piekaltas pie vārdiem "Skenīteles ezers". Rakstā bija teikts, ka pēc nepilnām sešām nedēļām prezidents ieradīsies Skenītelē, pilsētā, kur atradās Kērta vasaras māja. Parādīšanās netālajā Ņujorkas štata tirgū ļautu prezidentam pielabināt šaubīgos štata vidienes iedzīvotājus vēlēšanās, kurās prognozēja sīvu sāncensību. Kērta domas no jauna uzņēma apgriezienus. Kērtu pārņēma tāda cilvēka skurbinošais satraukums, kurš gatavs veikt gandrīz reliģiski nozīmīgu aktu un atbrīvot cilvēci no posta.

Lai nogalinātu prezidentu, bija vajadzīga bezbailība un veiksme. Lai pēc tam aizbēgtu, gan vienu, gan otru vajadzēs vēl vairāk. Bija vajadzīga ne tikai iekšējo apstākļu pārzināšana - tās Kērtam netrūka -, bet ari talants uz atklājumiem. Tagad bija ari tas. It kā tas sen būtu paredzēts. Tā tam vajadzēja būt.

Prezidents ar sievu paredzēja viesoties pie federālā tiesneša, kura gadsimtu mijā būvētais savrupnams atradās ezera otrā krastā gandrīz pretī Kērta mītnei. Sešās nedēļās būs diezgan daudz laika, lai izlūkotu māju un apkārtni, iekams pirmās slepenā dienesta brigādes ķeras pie darba. Kērts varēja iepazīties ar māju un tās apkārtni, neradot ne mazākās aizdomas. Izdevība bija tik vienreizēja, ka sirds krūtīs sāka pukstēt straujāk un uz lūpām parādījās nežēlīgs smīns.

Desmitā nodaļa

Baltā nama Ovālajā kabinetā Savienoto Valstu prezidents Kalvins Pārkss pie galda sēdēja pretī korpulentajam valsts sekretāram un kā mietu norijušajam Apvienotās štābu komitejas priekšsēdētājam. Viņam aiz muguras pie durvīm nesatricināms kā vienmēr un tikpat neievērojams kā stāvlampa tiem, kas grozījās prezidenta tuvumā, stāvēja Maks Teilors. Prezidents rūpīgi apsvēra katru vārdu, pirms kaut ko teica.

- Mēģināsim uzsākt sarunas ar Irānu, - viņš sacīja dziļā, skanīgā balsī. Prezidents bija liela auguma vīrs, apaļīgie pleci, kurus viņš mēdza atvilkt taisni atpakaļ, bramanīgā, sarkanā seja un biezie, sirmie mati padarīja viņu visai impozantu. Viņa tēvs bija Pensilvānijas un Ohaio dzelzceļa īpašnieks

trešajā paaudzē, un bērnību viņš bija pavadījis Pitsburgā, jau kopš tām dienām paradis izteikt savas domas par visu, vai tas tika prasīts vai ne. Tagad, kad pasaule ieklausījās katrā viņa balss noskaņā, padarbojies sabiedrības labā, dzēlīgākās domas prezidents bija iemācījies noslēpt vārdu jūklī.

Ar politiku viņš nebija sācis nodarboties nepieciešamības dēļ, bet pēc paša vēlēšanās. Šī vēlēšanās gan bija radusies no tukšas godkārības, kas bija daudz lielāka nekā citiem cilvēkiem. Septiņdesmitajos gados tēvs veiksmīgi bija pārdevis ģimenes dzelzceļu un tikpat veiksmīgi ieguldījis ieņēmumus biržā. Līdz ar to cilvēki uzskatīja, ka Pārksiem viss nāk bez pūlēm.

No vienas puses, būt vecas miljonāru dzimtas pēcnācējam bija izdevīgi, taču šis apstāklis radīja nenovīdību un patiesu apbrīnu spēja izraisīt tikai vulgāros ļaudīs. Cilvēki, kas tikuši uz augšu pašu spēkiem, skatījās uz jauno mantotās bagātības īpašnieku skeptiski, katru viņa panākumu saistot ar veco naudu. Kalvins Pārkss vienmēr bija gribējis, lai ietekmīgi cilvēki viņu apbrīnotu ne jau bagātības dēļ. Grūtības radīja apstāklis, ka jebkuri panākumi biznesā nenovēršami tika saistīti ar ģimenes naudu un sakariem. Bija vajadzīga vide, kurā varēja izcelties neatkarīgi no izcelsmes.

Tādu viņš atrada Djūkeina klubā rīkotā politiskā līdzekļu vākšanas pasākumā Pensilvānijas gubernatoram, to kādā pavasara vakarā bija noorganizējis tēvs. Kalvins tikko bija ieradies mājās no koledžas. Vakars bija vēss, pirmos vasaras priekus maitāja nemitīgs lietus. Iegājis priekštelpā, Kalvins nodauzīja kājas un nopurināja uz Austrumu paklāja no lietussarga ūdeni. Sakārtojis melno kaklasaiti, viņš iegāja ar smagnējiem un sarežģītiem kokgriezumiem rotātajā galvenajā zālē, un tur viņu pārsteidza tēls, kas vēl šodien bija atsaucams atmiņā, vienkārši aizverot acis. Tēvs, baltiem matiem, piesārtušu seju un impozantām valzirga ūsām, bija pārliecies uz pusēm, lai paceltu no grīdas aproču pogu, kas bija izkritusi no gubernatora piedurknes.

Kalvins nekad nebija redzējis tēvu kāda priekšā liecamies. Kā apburts viņš vēroja citus tēvam līdzīgus prominentus vīrus, kas tāpat luncinājās pēc izskata mazāk ietekmīga cilvēka priekšā. Toreizējais gubernators bija slimīga izskata zellis ar apsārtušām ūdeņainām acīm. Ar bālu ādu, pelēkiem zobiem, viņš runāja ritmiskā balsī kā manufaktūras tirgotājs. Kalvins bija iedomājies, ka cilvēks, kas ieņēma augstāko amatu štatā un ko uzskatīja par reālu Baltā nama pretendentu, ir daudz iespaidīgāks.

Šis brīdis un drosme, ko radīja sevis salīdzināšana ar Pensilvānijas gubernatoru, lika saskatīt savu aicinājumu. Gubernators bija audzis fermā un studējis jurisprudenci. Politiskās cīņas lauks piederēja ne tiķai bagātajiem. Ja Kalvinam Pārksam veiktos šajā arēnā, neviens vairs neapšaubītu viņa spējas.

Kalvins jau drīz atklāja, ka ir dzimis politiķis. Viņš spēja godīgi novērtēt savus spēkus un likt tos lietā ar tādu nežēlību, ka atstāja iespaidu pat uz partijas patriarhiem. Nemaz nekautrēdamies, viņš izmantoja priekšrocības, ko deva ģimenes bagātība un sakari.

Viņš ielauzās spēlē kā Kongresa pārstāvis. Tad, pēc četrus gadus ilga pārtraukuma un aiziešanas no augsta līmeņa likumdevēja darba Reigana administrācijā, viņš izvirzīja savu kandidatūru ASV senātam un uzvarēja. Pēc diviem termiņiem likumdošanas komisijā Kalvins bija gatavs kandidēt uz Balto namu. Patiesībā šī uzvara izsita no līdzsvara. Kaut arī pirmsvēlēšanu kampaņā viņš nebija izvirzīts, viņš startēja vēlēšanās, un iznākumu noteica tas, ko oponenti zākāja visvairāk - vecā nauda. Viņš to izdeva apbrīnojami daudz un izmantoja masu informācijas līdzekļos tik veikli un nežēlīgi, ka Amerikas politikā iedibināja jaunus standartus. Pirmajos trīsarpus prezidentūras gados viņš uzzināja, ka nebūt nevar rīkoties tik brīvi, kā cerēts. Amerikas politikāņa karjeras zenīts vienlaikus bija gan slogs, gan balva, un viņam šķita, ka nozīmīgākais, ko viņš var izdarīt, ir atstāt savu mantojumu. Viņš gribēja izdarīt ko tādu, lai cilvēki to pieminētu un teiktu: "To ieviesa Pārksa administrācija."

Kaut ari vilinājums uzsākt militāru akciju pret kādu citu tautu bija liels, tas tomēr nebija tik pievilcīgs kā agrākos laikos. Militāro operāciju spožums bija pagaisis. Tiesa, Līča karš bija noritējis dinamiski un izraisījis tautā lielu apbrīnu. Taču apbrīna bija zudusi tikpat ātri kā par kādu īpašu sieviešu apģērba modi. Vairs nevarēja gaidīt, ka militāra agresija liks jūsmot par prezidentu. Untumaini paziņojumi piederēja Kalvina Pārksa pagātnei. Viss, ko viņš sacīja vai darīja, tika sadzirdēts. Un lielākoties rūpīgi analizēts. Viņš bija gandrīz vai savas varas upuris. Slepenais dienests, cilvēki, kas bija zvērējuši atdot dzīvību, lai viņu nosargātu, nespēja veikt savu darbu, ja pastāvīgi neuzturējās līdzās. Ja prezidents miegā palaida smaku, viņi to saoda. Lai arī ko viņš sacīja savā kabinetā, tas viss tika ierakstīts magnetofona lentē un saglabāts. Tāpēc bija jāizdomā kas labāks nekā Irānas bombardēšana, kaut arī šis priekšlikums skaļi zvanīja galvā.

Protams, ne jau vienmēr slepenā dienesta vīri un magnetofoni bija tuvumā. Tādās reizēs prezidents veica savus labākos darbus. Tāda sēdēšana kā patlaban un pāvesta tēlošana padomniekiem ari deva labumu. Tas bija viņa pienākums. No viņa to gaidīja, un bez tā nevarēja iztikt. Taču patiešām svarīgi darbi, kas noturēja pie varas, tika kārtoti reizēs, kad tuvumā nebija neviena mikrofona, videokameras vai pat aģenta, kurš redz un dzird.

Domas atgriezās pie pēdām, kādas gribējās atstāt, un viņš sāka fantazēt. Skatiens aizkavējās pie lampas uz sānu galda, viņa personiskās piemiņas lietas šajā kabinetā. Vai tā paliks? Virs galvas karājās Linkolna administrācijas atstātā glezna. Galds bija piederējis Endrū Džeksonam. Taču liecības par daudziem šā kabineta saimniekiem laika gaitā bija aizvāktas. Kustamā manta, ko pēc vienas administrācijas aiziešanas saglabāja nākamā, noderēja par īstu prezidenta lieluma mēru. Kalvins Pārkss vēlējās, lai viņa lampa atrastos uz Endrū Džeksona galda vēl pēc divsimt, četrsimt gadiem. Kā būtu, viņš domāja, ar monētu?

Viņš palika neuzņēmīgs pret Apvienotās štābu komitejas priekšsēdētāja nepārtraukto dūkšanu un domāja par internetu. Ja izdotos visu pareizi iegrozīt, viņš varētu pasaulei iestāstīt, ka viņa nodoklis kalpo pasaules izcilākā eksperimenta, visspēcīgākās demokrātijas saglabāšanai. Likumprojekts, ko viņš gatavojās parakstīt, paredzēja aplikt ar nodokli internetu - tas būtu viņa mantojums. Tas revolucionarizētu visu nodokļu sistēmu un būtu droša garantija Savienoto Valstu federālās valdības saglabāšanai. Nākotnē visa komerciālā darbība notiks elektroniski. Ja tiks aprēķināts nodoklis no katra atsevišķa darījuma, jaunais likums taisnīgi sadalīs nodokļu slogu gan cilvēkiem, gan biznesam un nodrošinās valstij ienākumus uz visiem laikiem.

Likumprojekts bija pretrunīgs, turklāt ne viņa administrācijas radīts. Taču viņš bija sapratis, ka ideja ir lieliska, un pieņēmis kā savu. Kaut arī opozīcija asi iebilda, izmantojot tos pašus aizkulišu draudus, kas bija pavēruši Ovālā kabineta durvis, viņš bija savācis pietiekami daudz balsu, lai likumprojektu izdabūtu cauri Kongresam. Drīz viņš pārvērtīs to par likumu. Likums patiešām bija derīgs. Tā ieviešanas rezultātā jāsamazinās nodokļiem, ko maksā indivīds, bet jāpalielinās nodokļiem korporācijām, kas arvien atrada spraugas, lai izvairītos no savu saistību izpildes. Augsto tehnoloģiju kompānijas kategoriski iestājās pret likumu. Tās bija divdesmit pirmā gadsimta laupītājmagnāti, kas cīnījās par to, lai turpinātos neierobežota amerikāņu sabiedrības izspiešana. Prezidenta ģimenes bagātība bija gūta tādā pašā veidā, taču viņš vienmēr juta to pašu riebumu, ko vecā nauda juta pret jauno.

Pret viņu nostājās daudzi īpaši ieinteresētie. Ar pareizu rīcību viņš varēja turēt tos neziņā līdz uzvarai nākamajās vēlēšanās, bet pēc tam būtu par vēlu. Viņš parakstītu likumu un satriektu pretošanos, neraizēdamies par sekām. Viņš varēja palikt amatā vēl tikai vienu prezidenta pilnvaru laiku, un viņš paliks atmiņā kā prezidents, kas pieņēmis drosmīgu lēmumu, kad nepieciešamība to prasa. Vēsturnieki pateiks, ka viņš, Kalvins Pārkss, ne tikai nostiprinājis, bet pat izglābis tautu. Pārkss cerēja, ka ar laiku viņa seja greznos kādu no amerikāņu naudaszīmēm. Viņu atcerēsies mūžīgi, un tieši to viņš īstenībā vēlējās.

- Tātad runājiet ar viņiem, Lonij, - viņš nepacietīgi pievienojās diskusijai, ko bija iesākuši divi vīri, - un, ja uzskatāt, ka nepieciešams, lai es piezvanu, sakiet. Bez tam man paredzēts vēlēšanu mītiņš un jāuzstājas ar runu meiteņu skautu sanāksmē...

Paskatījies valsts sekretāra skābajā sejā, viņš asi piebilda:

- Nolādēts, dodiet man iespēju, Lonij! Vai tiešām jūs tik ļoti uztrauc, ka daru ko tādu, ko neesat izdomājuši jūs? Galu galā mēs abi zinām, kas notiks, - viņš impulsīvi piebilda.

- Sema flotei nāksies pārvietot dažus kuģus, armijā tiks izziņota paaugstināta gatavība, un nedēja nebūs galā, kad viss tiks atrisināts.

To pateicis, prezidents piecēlās kājās, likdams saprast, ka apspriede beigusies. Abi vīri izgāja, bet viņu vietā iesteidzās pieci citi un aplenca Pārksu, kas pa sāndurvīm devās uz rožu dārzu, kurā nebija magnetofonu.

- Cik tālu mēs esam tikuši, Mārtij? - viņš nepacietīgi noprasīja. No trauka uz galda viņš bija paņēmis šokolādi un tagad bāza to mutē, vērdamies debesīs.

Mārtijs Maligans bija prezidenta vēlēšanu kampaņas vadītājs, no Jonkersas nācis izdēdējis īrs ar melnām acīm un pārgurušu seju, viņš smēķēja cigareti pēc cigaretes un rikšoja blakus prezidentam kā neatlaidīgs plušķis.

- Trūkst desmit miljonu, lai būtu tik, cik vajadzīgs, -Maligans teica aizkaitinātā tād^ cilvēka balsī, kas skatās uz visu pasauli no augšas.

- Tad saki man savas sliktās ziņas, - prezidents sacīja ar stingu seju. - Nolādēts! Man apnicis līdz vienai vietai, ka visi grib izmantot šim nolūkam manu naudu! Bušs ne reizi neizmantoja savu naudu! To nedarīja arī Klintons!

- Klintonam naudas nebija, - nevainīgi aizrādīja Mali-gana asistents.

Kalvins Pārkss apstājās un, veltījis viņam niknu skatienu, nolamājās.

- Ko dara Reinoldss? Kāpēc partija tik maz uztraucas par naudas vākšanu? Es pateikšu, kāpēc! Tā grib, lai izmantoju savu naudu! Nolādēts, man tas ir līdz kaklam!

- Mums vajadzīgi vēl desmit miljoni, - noteica Maligans, nelikdamies ne zinis par prezidenta noskaņojumu. - Es nesaku, ka tie vajadzīgi tūlīt, bet mums tie vajadzīgi. Es vēlos palielināt reklāmas budžetu vasaras beigām, kad mums jādodas uz Jaunangliju un Ņujorku.

- Jā, gribu parunāt par ceļojumu pa Ņujorkas štatu, -pavēstīja prezidents, ripinādams pirkstos no piparmētru košļājamgumijas folijas mazu bumbiņu. - Neviens pat nezina, kur atrodas tā Skinī-tinī, kā nu to... Uz kādu elli tu mani sūti, Mārtij? Cilvēki uzdod jautājumus, un es nezinu teikt, kāpēc tas jādara.

Maligans grozīja pirkstos cigareti, kuru gribēja aizsmēķēt, līdzko tikšanās būs beigusies. Sašutis viņš atbildēja:

- Mēs esam runājuši par to trīs reizes, Kalvin!

Maligans bija vienīgais cilvēks, kas atļāvās tā runāt ar

prezidentu. Visiem pārējiem Kalvins Pārkss bija "misters prezidents". Kaut arī visi zināja, ka tikai Maligana stratēģijas rezultātā prezidents atrodas tajā vietā, kuru ieņem, un ka viņš te ir neatņemama sastāvdaļa, nevērīgās izturēšanās dēļ citi jutās neērti. Pa daļai tāpēc, ka pietika Maliganam nosaukt prezidentu par Kalvinu, lai viņš pārlaistu pārējiem brīdinošu skatienu.

Pārējie neveikli sakustējās. Neviena skatiens nevarēja paiet garām Maka Teilora akmenī kaltajai, bezdvēseliskajai sejai. SVA stāvēja aiz prezidenta un skatījās taisni uz priekšu, viņa bāli pelēkās acis bija tikpat nedzīvas kā paklausīgam sunim. Kaut arī aģents bija ģērbies pēc pasūtījuma šūtā uzvalkā un pelēkos matus īsi, glīti apgriezis, visi prezidenta palīgi dziļi izjuta pirmatnējos draudus, kas izplatījās no viņa kā smarža.

Teilors bija parastais speciālo operatīvo vienību virsnieks, kas iestājies slepenajā dienestā pēc Vjetnamas kara. Klīda runas, ka kaujas uzdevumos Teilora specialitāte bijusi pratināšana. Teiloru neņēma galvā tikai Maligans. Dīvainā kārtā šķita, ka abi darināti no viena materiāla. Gan viens, gan otrs bija pieskaitāms pie cilvēkiem, kuriem nekad negribētos pagriezt muguru.

- Tu apmetīsies pie Maksa Šapiro, federālā tiesneša, -Maligans turpināja, - viņš ir ietekmīgs vīrs. Mēs iegriezīsimies štata gadatirgū, kur tu varēsi kādam paspiest roku un tikt pie labām fotogrāfijām ar bērnu baru, arī presei tādas lietas patīk. Vieta brīnišķīga. Ūdens kā Kārību jūrā vai uz to pusi. Tā ir veca Jaunanglijas tipa pilsētiņa ar ķieģeļu ietvēm un čuguna ielu laternām. Tur rodas iespaids, ka tu atpūties kā normāls amerikānis, kas vasaras atvaļinājuma laikā apmeklē valsti skaistākās vietas. Turklāt mēs iepazīstināsim ar saviem plāniem par stingrāku ūdens tīrības standartu ieviešanu vienā no tīrākajiem pasaules ezeriem. Tas patiks zaļajiem. Jūs padzersieties ūdeni tieši no ezera, un mēs pateiksim, ka ikvienam amerikānim ir tiesības uz tīru ūdeni vai kaut ko tādā garā.

- Bet kā tur ar biznesmeņiem? - prezidents pasūrojās, novicināja pa gaisu rokas un atkal sāka iet. - Viņi jau klūp man virsū, ka neesmu uzlicis veto tam emisijas likumam. Tu arvien vairāk sāc atgādināt demokrātu, Mārtij.

- Mums jāuzvar Ņujorkas posmā, - sacīja Maligans.

- Ei, vai var dabūt kafiju vai ko citu?

Kampaņas vadītāja asistents pameta grupu, aizsteidzās uz Ovālo kabinetu un kādam pačukstēja, ka misters Maligans vēlas kafiju ar pienu, nevis krējumu.

- Tātad tā, - Maligans turpināja, - ja gribi uzvarēt vēlēšanās, tev jādabū savā pusē Ņujorka. Ja gribi dabūt savā pusē Ņujorku, tev jālīdzinās mazliet zaļajam. Neraizējies, tās ir tikai runas.

Maligans vērās prezidentā ar rāpuļa nemirkšķinošo skatienu. Prezidents atbildēja uz šo skatienu. Viņi labi pazina viens otru. Viņi bija vīri, kuri zināja, kas jādara, lai panāktu to, ko vēlas. Katrs, kas cieši bija vērojis viņu akcijas, zināja, ka neviens no viņiem neizceļas ar kautrību. Lai kautrējas muļķi.

- Labi, - noteica prezidents, it kā tā būtu viņa ideja.

- Mēs dosimies uz Skini, vai kā to vietu sauc, dzersim tīru ūdeni un cerēsim, ka varēsim uzspēlēt golfu un sameklēt papildus desmit miljonus.

Vienpadsmitā nodaļa

Lietus gāza pār ezeru kā no spaiņiem. Kērts mazā laiviņā, kuras motora troksni pilnībā nomāca lietus šalkšana, brauca pa brāzmu kapāto ūdeni. Bija pustrīs naktī uz otrdienu. Viņš bija modrs, laiku pa laikam ieskatījās sava GPS^1 kompasā, taču vienmērīgā lietus šalkšana un motora rūkšana uzvedināja uz pārdomām.

Visu dienu viņš bija pavadījis bibliotēkā, to atstādams tikai uz brīdi, lai verandā ar skatu uz ezeru paēstu vakariņas. Pēc vakariņām Džila bija ierosinājusi doties pastaigā. Kērts bija atteicies, aizbildinādamies, ka vēl daudz darāmā. Viņš piecēlās no galda, apveltījis Džilu ar paviršu skūpstu un vainīgu smaidu.

- Tu esi strādājis visu dienu, - viņa aizrādīja. - Vai tev neliekas, ka nepieciešams pārtraukums?

- Nē, - viņš atbildēja. - Nevaru to atļauties. Tu zini, ko esmu apņēmies izdarīt. - Kērts pameta ašu skatienu uz Dži-lu, likdams saprast, ka nav nedz īstais laiks, nedz vieta, lai sāktu viņu iztaujāt.

Džila sekoja viņam uz bibliotēku, kur rakstāmgalds un lasāmais galds bija nokrauti ar grāmatām un avīzēm.

- Paliec pie manis! - viņš lūdzās. - Tici man! Man jāizdara viss, ko esmu iecerējis, taču daudz kas vēl jāizstrādā.

Viņš zināja, ka Džilas raksturam ar šo paskaidrojumu nepietika, - viņai piemita ass zinātnieces prāts, kas visā iedziļinājās. Taču viņš zināja arī to, ka stāstīt ko vairāk nedrīkst. Džilai jātic un pacietīgi jāatrodas blakus, kamēr viņš atradīs risinājumu visam, kas noticis, un izplānos nākamo gājienu. Viņš noskūpstīja Džilu vēlreiz, šoreiz ilgi un silti, un novēlēja labunakti. Pametusi ilgpilnu skatienu uz viņa darbu, Džila ar piespiešanos pasmaidīja un devās uz guļamistabu.

Tieši tur labu laiku pēc pusnakts Kērts bija redzējis Džilu guļam dziļā miegā. Nevaldāmie mati bija izklīduši uz visām pusēm, to zeltainās cirtas pat blāvi dzeltenajā galda lampas gaismā spīdēja kā saules stari. Viņš bija ieslīdējis ģērbtuvē, uzvilcis melnu tērpu un uzlicis galvā melnu beisbola cepuri. Ejot ārā, viņš bija apspiedis instinktīvo vēlēšanos pieskarties ar roku Džilas vaiga maigajam izliekumam.

Viņš tika izrauts no tumšās un slapjās nakts pārdomām. Alumīnija laiviņa piepeši skaļi atsitās pret tiesneša piestātni. Sienot laivu pie stabiņa, viņš skatījās abām acīm, taču nekur nekas nepakustējās. Māja atradās lielu ozolu pudurī, un tikai aiz dažiem augstajiem, senatnīgajiem logiem dega gaisma, ar kuru pietika, lai neskaidri iezīmētos mājas siluets.

Interesi izraisīja ne tikai māja. Bija jānoskaidro pirmā apsardzes perimetra robežas un tā pieejas. Uz vietas redzamais apstiprināja to, kas bija agrāk skatīts no ūdens. Tiesneša māja arvien bija izraisījusi interesi no pilsētas izbraukušajos vasarniekos, viņiem dodoties nesteidzīgā izbraukumā ar laivu pa ezeru. Viņš jau bija redzējis no akmeņiem mūrēto sētu, kas piegāja pie ezera un droši vien ieskāva visu īpašumu. Ejot gar to, Kērts saprata, ka pirmo perimetru veidos tūlīt aiz mūra izvietotie vīri un ka daži patrulēs gar krastu. Līdztekus galvenajiem vārtiem astoņas pēdas augstajā akmens sienā bija vēl divi kalti dekoratīvi vārtiņi, vieni uz ziemeļiem, otri uz dienvidiem.

Otrs perimetrs ies starp akmens mūri un kokiem ap māju. Ejot apkārt mājai, Kērts iedomājās, ka vīri pie piebraucamā ceļa, kas no milzīgajiem vārtiem izlocījās starp kokiem, būs ļoti vērīgi. Personiskā priekšējās apsardzības līnijas aģenta pieredze bija tik spilgta, it ķā viņš būtu darījis šo darbu tikai pirms nedēļas. Viņš zināja, kur vīri staigās, redzēja apkārtnes vājās vietas, zināja, kā apsardze sazināsies savā starpā, ja kāds izkļūs cauri perimetram.

Trešais perimetrs būs pati mājas ārpuse, un aģenti nosegs visas ieejas, - izkļūt cauri būs grūti, taču ne neiespējami. Pats āķīgākais, protams, būs ceturtais perimetrs. Tas atradīsies mājas iekšpusē. Ceturto perimetru veidos aģenti, kas uzturas prezidenta tiešā tuvumā. Tie ir īstie miesassargi. No viņiem tiek gaidīts, ka, sargājot prezidentu, viņi ziedos savu dzīvību. Šie vīri pastāvīgi apgrozījās to telpu tuvumā, kur prezidents sēdēja, ēda vai gulēja.

Atcerējies savu dēlu, kas reizēm ietilpa ceturtajā perimetrā, Kērts iekoda lūpā. Zēns bija vēlējies dzīvot cienīgu dzīvi, darīt cilvēkiem labu un zvērējis ziedot dzīvību prezidenta labā. Gala iznākumā viņš bija zaudējis dzīvību, taču pavisam cita iemesla pēc. Dzīvību bija atņēmis cilvēks, kuru sargājot viņš būtu to atdevis. Kērts juta, ka viņu pārņem sarūgtinājums. Taču tagad nebija sāpīgu pārdomu laiks. Vajadzēja visu objektīvi izvērtēt. Kērts izrāvās no pārdomām un visu uzmanību pievērsa mājai.

Viņš vēlējās iedzīvoties apkārtnē. Vēlāk rātsnamā neuzkrītoši jādabū plāns un jāizpēta ikviens sīkums. Iepriekšējā vasarā tiesneša savrupnamā bija veikti remontdarbi, bet iekštelpu pārkārtojuma plāns jāsaskaņo ar būvinspektoru, un tas ir publisks dokuments. Blāvi dzeltenajā, lietus caurstrāvotajā gaismā, ko izstaroja daži logi, viņš apgāja mājai visapkārt.

Pārvietodamies ar kaķa piesardzību, viņš pārbaudīja, vai uz takām nav tāda pati signalizācija, kādu nu jau mirusī slepenā dienesta aģente bija ierīkojusi ap savu Mērilendas treileru. Kērts šaubījās, vai tiesnesis savai drošībai izmanto tik paranoisku sistēmu. Cilvēki brauca uz Skenīteli, lai tiktu no visādām signalizācijas sistēmām tālāk. Šajā pilsētā atslēgas tika atstātas mašīnā, cilvēki brīvi deva savus tālruņa numurus, kam vajadzēja nosaukt tikai četrus pēdējos ciparus.

Kērts apstājās pie viena no milzīgajiem ozoliem un atspiedās ar plaukstu pret mūžveco, slapjo mizu. Viņš aizvēra acis un viegli uzspieda tām ar brīvo roku. Izkļūšana cauri četriem ap prezidentu izveidotajiem apsardzes perimetriem bija kā pārmērīgi liela attēla salikšana no daļām. Vairākums cilvēku teiktu, ka tas nav izdarāms.

Kērts no savas biznesa pieredzes tomēr zināja, ka visu, kas šķiet neiespējams, var pārvarēt ar neatlaidību un intelektu. Atmiņā uzpeldēja pirmajā "Safe Tech" pastāvēšanas laikā dzirdētais kāda zinātnieka stāstījums par vācu zinātnieku grupu Otrā pasaules kara laikā. Grupai bijis uzdots palielināt personāla transporta ventilatoru siksnu kalpošanas laiku par trīsdesmit tūkstošiem kilometru ar to pašu izejmateriālu daudzumu, kas arvien samazinājās. Problēma šķita neatrisināma: ar to pašu gumijas daudzumu ekspluatācijas laiks jāpalielina divkārt. Taču inženieri bija likuši prātus kopā, padomājuši un patiešām atraduši risinājumu. Pirms siksnas savienošanas viens tās gals tika sagriezts par simt astoņdesmit grādiem pret otru, iegūstot Mēbiusa lapu. Berze nu bojāja nevis vienu, bet abas siksnas puses, un tās kalpošanas ilgums divkāršojās.

Kērts cerēja, ka izdosies atrast ko līdzīgu Mēbiusa lapai, lielisku un loģisku šķietami neiespējamās problēmas risinājumu. Prāta aizkulisēs virmoja doma, ka risinājumu izdotos rast, noklausoties slepenā dienesta sakarus. Kērts bija gandrīz pārliecināts, ka ar to tiktu galā. Viņam bija pieejamas tehnoloģijas, kas ļautu novērot un atšifrēt sazināšanos starp aģentiem, kuri apsargā tiesneša māju. Viņš pavisam viegli varētu visu noklausīties, nevainīgi sēžot zvejas laivā uz ezera. Šie sakari, nonākot ēterā, tiek šifrēti, bet pēc tam atšifrēti. Atšifrēšana bija viena no "Safe Tech" darbības jomām. Atrodot pareizo pieeju, šis uzdevums būtu izpildāms.

Prātā sāka veidoties plāns. Noklausoties slepenā dienesta iekšējos sakarus, varēja uzzināt paroles, kas dotu iespēju pārvarēt perimetriem noteiktos protokolus. Viņš varētu ierakstīt dažādās balsis no komandpunkta un izveidot datu banku, kas ļautu atveidot šīs balsis elektroniski. Viņš zināja, ka paša firmā jau izstrādātas tehnoloģijas, kas ļauj nosegt atsevišķa aģenta rāciju. Kērts, piemēram, varēja tuvoties kādam atsevišķam aģentam pie sienas, nosegt viņa sakarus ar komandpunktu un vārda tiešā nozīmē atbrīvot ceļu cauri vieniem vārtiņiem. Tā bija gluži tehniska procedūra, un to ar matemātisku vienādojumu palīdzību varēja atrisināt uzticamais draugs un kompānijas darbinieks Čengs.

Kērts nevarēja izdomāt tikai to, kā tikt projām, kad darāmais būs paveikts. Ar viņa zināšanām un pieejamo tehnoloģiju iekļūšana mājā bija itin iespējama. Tomēr ceturtais perimetrs bija tik ciešs, ka izkļūt tam cauri nemanītam nebija iespējams. Varēja apmulsināt aģentus un piekļūt klāt prezidentam. Par to viņš bija pārliecināts. Bet, līdzko mēlīte būs nospiesta un prezidents beigts, viņš pats tikpat kā droši tiks nogalināts vai sagūstīts. Atrisināt šo mīklu nebija iespējams.

Kērts nevēlējās nogalināt prezidentu, samaksājot pats ar savu dzīvību. Vēlēšanās dzīvot bija pārāk stipra, lai eksistētu kādā cietumā. Kērts vēlējās dzīvot tā, kā bija stāstījis Dži-lai. Patlaban prātā bija kāda vieta Amalfi piekrastē Itālijas kalnos, varbūt kāda skaista villa ar skatu uz Vidusjūru. Nerodot risinājumu, dzīvam no tiesneša mājas neizkļūt.

Viņš iedomājās par spēcīgu šauteni. Tā, protams, bija iespēja. Taču Kērts zināja, ko spēj un ko ne. Viņš nebija izcils šāvējs, bet par tādu kļūt nebija laika. Pārāk viegli bija aizšaut garām. Sprāgstvielas nebija parocīgas, tās varēja viegli atklāt, un tās nebija tik drošas kā šāviens ar pistoli tiešā tēmējumā. Turklāt atriebības akts bija tik personisks, ka, nosūtot prezidentu uz elli, viņš gribēja redzēt tā acis.

Kērts mērķtiecīgi apstaigāja apkārtni, prātā izdarīdams atzīmes un apgūdams katru sīkumu - kokus, grants celiņus, dārzus, krūmājus, ar kuriem naktī vislabāk var saplūst. Jo labāk viņš iejutās, jo tuvāk piegāja mājai, līdz pārgāja pāri verandai, ieskrienot tās ēnā un izskrienot no tās kā kramplauzis. Pie viena loga viņu pārsteidza melns kaķis, kas prātīgi visu noskatījās no dīvāna atzveltnes. Adrenalīnam ar straumi ieplūstot asinīs, Kērts strauji atkāpās.

Atgūstot elpu, uznāca nelabums. Tik tuvu mājai nevajadzēja iet. Jebkurš priekšlaicīgs brīdinājums, ka kaut kas nav īsti, kā vajag, var apdraudēt prezidenta vizīti. Ja slepenajam dienestam radīsies kaut nojausma par sazvērestību, prezidenta maršrutu var pilnībā pārkārtot.

Mājas ziemeļu pusē atsevišķi stāvēja garāža. Kērts zināja, ka tā būs par komandpunktu. Viņš iegāja garāžā pa vaļā atstātām sandurvīm, apskatījās visapkārt un iztēlojās, ka pēc pāris īsām nedēļām tajā nebūs nevienas mašīnas, toties rosīsies cilvēki ar visādām ierīcēm. Te atradīsies smadzenes, kuras viņam kaut kādā veidā jāanestezē.

Stundu pēc ierašanās Kērts atgriezās krastmalā. Lietus sāka pierimt. Prāts nemierīgi izvērtēja ideju par ierašanos no ezera puses. Lai cik kolosāla likās doma par iznākšanu no ūdens kā spokainam varžu cilvēkam, viņš zināja, ka izkļūšana cauri patruļām nav bērnu spēle, ka nepieciešams tumšais desantnieka apģērbs, kas neko nedos mājas tuvumā. Trešajam un ceturtajam perimetram var izkļūt cauri tikai aktīvā aģenta maskā.

Viņš atsēja laivu, ļāva tai kādu gabalu dreifēt pa vējam un tikai pēc tam iedarbināja mazo piekarināmo motoru. Lietus jau bija pārstājis līt, kad viņš iepukšķināja savā laivu mājā. Zemu debesīs sapluinīto mākoņu starpā piepeši parādījās mēness, dodot ziņu, ka slapjais laiks beidzies. Tikai rokas gandrīz neko vairs nejuta. Kērts uzpūta tām elpu un piesēja laivu. Drebuļi pārņēma visu augumu. Viņš bija atradies slapjumā divas stundas, izmircis kā slīkstošs kaķis, bet tikai tagad, reizē ar adrenalīna aiziešanu, kļuva auksti. Mazgājamā telpā viņš izģērbās pavisam kails. Pagriezies viņš ieraudzīja Džilu, kas stāvēja ar sakrustotām rokām un skatījās platām acīm. Kērts satrūkās.

- Kur tu biji, Kērt? - viņa jautāja. Balss skanēja mierīgi, bet uzstājīgi, sejā vīdēja nemiers.

- Ak kungs, Džila! - viņš iesaucās, instinktīvi ar vienu roku aizsegdams priekšpusi. - Kā tu mani nobaidīji! Es biju... Es biju pastaigā. Patiesībā braukāju ar laivu pa ezeru.

- Pa ezeru? - viņa iesaucās un paskatījās uz lietus salijušo logu.

- Es... Man bija jāpadomā, - viņš izvairīgi atbildēja. Stāvēdams bez neviena apģērba gabala, Kērts jutās tikpat muļķīgi, kā izskatījās. - Man vajadzēja padomāt.

- Kērt, - Džila pacietīgi sacīja, - ir jau četri no rīta. Zinu, ka tev ir smagi. Varu iedomāties. Bet, ja tu šādā veidā kaut kur aizej, lūdzu, pasaki. Pamodusies nesapratu, kas noticis. Mani neinteresē, ar ko tu nodarbojies, taču esi tik labs un pasaki.

Kērts izvilka no veļas groza dvieli, aptina ap vidukli, piegāja pie Džilas un piespieda viņas silto augumu pie sava kailuma. Viņas siltie mati noslīdēja pār rokām, tās sildīdami.

- Piedod man! - viņš sacīja, aizvērdams acis.

Negaidīti viņam izlauzās vaids.

- Kērt, - Džila satraukta jautāja, - vai ar tevi viss kārtībā?

- Man kaut kas tev sakāms, - viņš sēcoši nočukstēja, turēdams acis ciet. - Tev jāzina, ka pie visa esmu vainīgs es...

- Kērt... - viņa neticīgi noteica.

- Klausies, - Kērts noelsās caur sakostiem zobiem, pacēla abas rokas uz augšu un ieķērās sev matos. - Tieši manis dēļ viņš aizgāja uz slepeno dienestu. Manis dēļ! Vai tu saproti? - Sāpju pārņemtā balss skanēja gandrīz histēriski. - Pēc koledžas beigšanas viņš atnāca pie manis pēc padoma. Pie manis! Viņš teica, ka grib iet manās pēdās. Teica, ka grib nākt uz "Safe Tech", apgūt šo biznesu un nopelnīt tiesības kādu dienu kompāniju pārņemt. Nopelnīt tiesības! - Kērts rūgti iesmējās, nozibsnīdams acis uz Džilas pusi, vai viņa to saprot.

- Tāds bija Kolins. Viņš teica to nopietni. Viņš nevēlējās, lai viņam kaut kas tiktu dots. Viņš gribēja strādāt un visu, ko saņem, nopelnīt. Viņš nebija samaitāts bagāto bērns. Un es to izmantoju! Es nogalināju viņu! Vai tu saproti? Tas biju es, kas ieteica viņam iestāties slepenajā dienestā! Pie visa vainīgs esmu es, un tagad - tagad viņš ir miris!

Kērts vēlreiz izdvesa dīvainu troksni, mokošu vaidu, kas kļuva nevis skaļāks, bet noslāpa klusā burbuļošanā, līdz apklusa pavisam. Kērts dziļi ievilka elpu, it kā tikko būtu beidzis skrējienu.

- Atvaino! - viņš noteica klusinātā balsī, no jauna vilkdams Džilu pie sevis.

Džila neļāvās. Pēc brīža viņa nočukstēja:

- Mani māc bailes, Kērt. Nezinu, kas notiek, bet mani māc bailes.

Divpadsmitā nodaļa

Džila vairs neaizmiga. Kērts ieslīga miegā viņas rokās, beidzot viņa ķermenis bija sasniedzis tādu pašu temperatūru kā viņai. Kad Kērta elpošana kļuva dziļa un vienmērīga, viņa izslīdēja no gultas un uzvilka treniņtērpu. Džila arvien cēlās agri. Būdama jauna meitene, viņa bija piedalījusies peldētāju komandā, un treniņi notika tumšajās stundās pirms skolas. Pat pēc gariem nedēļas nogaļu vakariem viņa parasti cēlās pirms saules. Varbūt peldētājas pagātnes dēļ viņai patika trenēties.

Pēc ierašanās Skenītelē Džilai īpašu prieku sagādāja braukšana ar divriteni. Viņa labprāt brauca apkārt ezeram, kaut arī brauciens aizņēma trīs stundas. Kērts nupat bija aizmidzis un saldi gulēja, tāpēc nekur nebija jāsteidzas. Džila kā-

das desmit minūtes vingroja uz platā piebraucamā ceļa. Iesildījusies viņa aizsaitēja kurpes, uzlika galvā ķiveri un uzsāka garo braucienu. Kamēr viņa tika cauri mežam un sasniedza 41A ceļu, kājas jau svila. Tumsā viņa pagriezās pa labi un strauji uzņēma ātrumu.

Kad dedzinošā sajūta bija pārgājusi un sākuši izdalīties endorfīni, Džila iegrima domās. Līdztekus centieniem saglabāt nemainīgu sesto lielumu, viņai patika braukt, skriet vai peldēt tieši tik, cik patlaban. Ilgajās treniņa stundās domas ieguva pilnīgu skaidrību.

Viņa nespēja atturēties no pēdējo septiņdesmit divu stundu notikumu analīzes, un tā viņa bez steigas pārskatīja tos visus savā prātā. Padomāja par Kolinu. Bija grūti noticēt, ka viņa patiešām vairs nav. Vai maz iespējams iztēloties sāpes, kādas juta Kērts un Greisija. Arī viņa ļoti pārdzīvoja, kaut nebija pazinusi Kolinu ilgi. Pat šajā īsajā laika sprīdī Džila bija sapratusi, ka viņš ir neparasts. Patiesībā Kolins bija pieņēmis Džilu jau pašā sākumā.

Kērts bija ieplānojis pavadīt nedēļas nogali pie Skinīte-les ezera, lai iepazīstinātu Džilu ar dēlu. Viņš bija atvedis Kolinu ar draudzeni lidmašīnā no Vašingtonas. Pa dienu viņi bija apceļojuši netālos vīna dārzus, bet pēcpusdienā atgriezušies mājās, lai nopeldētos. Kamēr Kērts peldēja uz niršanas platformu, Kolina draudzene bija atvainojusies un devusies uz vannasistabu, pirmo reizi atstājot Džilu kopā ar Kolinu.

"Jūs neesat kā visas," Kolins negaidīti ierunājās.

Džila paskatījās uz Kērta dēlu, pēc tam uz Kērtu, kas vienmērīgi peldēja uz platformu. Uz nelielā kaltā galdiņa abiem pa vidu stāvēja pusdzerta vīna pudele, no dedzinošās saules sargāja liels saulessargs.

"Paldies!" viņa sacīja. Līdz šim viņa Kolina sabiedrībā bija jutusies neērti - ne viņa teiktā vai rīcības dēļ, bet tāpēc, ka viņam bija tādas pašas acis kā sievietei, kuras attēli Kērta mājās un birojā bija visās vietās.

"Es priecājos par jums," Kolins pavēstīja ar vieglu smaidu. "Tas ir kompliments. Nekad agrāk tēvs tā nav rīkojies. Jums tas jāzina, es vēlos, lai jūs zinātu, ka par to priecājos. Patiešām priecājos..."

Džila skaidri atcerējās mīļo un labvēlīgo Kolina sejas izteiksmi tobrīd un juta, ka acīs kāpj asaras. Garām aiztraucās mikroautobuss, un, kamēr tas nozuda aiz nākamā ceļa pacēluma, domas pajuka. Pēc tam tās no jauna pievērsās Kolinam.

Ja kāds nomirst tik jauns, pārņem mokoša netaisnības sajūta. Bet, lai arī kā viņai patika Kolins, viņai pret to bija īpaša attieksme, jo dēls Kērtam nozīmēja ļoti daudz. Sāpes par Kolina nāvi palielināja viņas empātiju ne tikai pret Kērtu, bet arī pret Greisiju. Skumjas vecās sievietes sejā modināja tādu līdzjūtību, ka Džila sāpīgi saviebās.

Domājot, ka saprot Kērta izjusto emociju intensitāti, Džila nebija liekuļojusi. Viņa baidījās. Kērts vienmēr bija rīkojies racionāli. Tā bija viena no Kērta īpašībām, kas viņai patika. Ar Kērtu vienmēr varēja justies droši. Viņš bija stiprs, dažreiz stūrgalvīgs, bet nekad nepastāvīgs vai neprognozējams. Pēdējās trijās dienās šajā ziņā bija vērojamas pārmaiņas, un Džilu māca bailes, ka vainojamas tikai sēras par mirušo dēlu. Kērta skatienam bija uzradies draudīgs spīdums, un Džila baidījās, ka aiz tā slēpjas kas vairāk nekā dēla slepkavu vienkārša novešana tiesas priekšā.

Uzmanību piepeši saistīja ezera pretējais krasts. Ceļš no dziļas ielejas uzgāja augstā kalnā, no kura pavērās skats, kas izgaisināja no galvas visas pārdomas. Debess austmmu pamale no viena ezera gala līdz otram kvēloja spilgti sarkana. Pār ugunīgo apvārsni kā traģiska, smagnēja masa klājās zemi, purpursarkani mākoņi.

Dusmīgās, asinssarkanās debesis modināja nelabas nojausmas. Kērts bija teicis, ka grib atmaskot Kolina slepkavas. Bet vai viņš nevarēja uzsākt vēl ko? Jā, tas bija iespējams. Viņa vēl nebija piedzīvojusi tik varmācīgu Kērta reakciju uz kaut ko. Viņš vienmēr bija saglabājis savaldību. Pat sanāksmēs, kad sākās asi strīdi, viņš skatījās uz oponentu ar apskaužamu mieru. Tas gan neko nenozīmēja. Savā būtībā Kērts bija dziļi iekaisīgs, un, ja kāds nogalinājis dēlu, nebija grūti iedomāties, ka viņš grib redzēt vainīgo mirušu.

Džila aizrādīja sev, ka pārlieku daudz domā.

"Tu esi pārāk gudra pati sev par ļaunu," bija sūrojies tēvs. "Cilvēks reizēm ir tik gudrs, ka viņa gudrība pārtop muļķībā."

Tēvs nebija to teicis ļaunā nozīmē, kā varētu nodomāt kāds, kas viņu nepazina. Tēvs bija samērā vienkāršs cilvēks -ne intelekta, bet dzīves izpratnes ziņā. Viņš vadīja Merikas maizes ceptuvi Longailendā. Džilas vecākiem piederēja neliela māja līdzās sliedēm netālu no pilsētas centra. Tēvs bija imigrējis no Ungārijas, un, kaut arī tas bija noticis jaunībā, viņš pieturējās pie agrākās dzīvesvietas šovinistiskajiem ieskatiem. Džila pazina meitenes, kuru tēvi arī bija pirmās paaudzes amerikāņi, bet mudināja meitas skolā izcelties.

"Puišiem nepatīk, ja meitene ir gudrāka," tēvs mēdza rūkt. Tēva dzīves sapnis bija izaudzināt brāli, kam jāpārņem ceptuve, bet viņai bija jāapprecas ar pastāvīgu klientu, tādu bagātu ebreju puisi kā Aivens Mendelsons, kura vecākiem piederēja liela vistu košergaļas pārstrādes fabrika.

Jo biežāk tēvs atkārtoja savu sakāmo, jo lielāka kļuva

Džilas apņēmība kļūt par gudrāko sievieti, kādu viņi jebkad redzējuši. Viņa studēja, lasīja un strādāja skolā tik spītīgā apņēmībā, ka dažkārt jutās kā svešiniece. Parastās jaunu sieviešu izklaides Džilai šķita nepiemērotas - daļēji tāpēc, ka viņa bija neveikla, tieva, ar brillēm, nevaldāmiem matiem un viņas zobi sejai bija mazliet par lielu. Kornelas universitātē viņa izcīnīja stipendiju, ieguva tur grādu matemātikā un fizikā, bet pēc tam kļuva par maģistri un datorzinātņu doktori. Pa šo laiku viņa uzplauka. Augums piebrieda. Seja kļuva samērīga ar zobiem. Brilles nomainīja kontaktlēcas, bet nevaldāmie mati pirmo reizi kļuva kārdinoši un pārstāja būt traucēklis.

Tad viņa iepazinās ar savu nākamo vīru, basketbola komandas aizsargu, kam bija jābeidz viesnīcu vadīšanas skola. Piepeši attaisnojās viss smagais darbs, par ko tēvs viņu bija rājis. Dzīvē bija panākts gribētais, viņa bija apprecējusies ar populāru un glītu vīrieti, taču palikusi domājoša sieviete, kam bija pašai savas intereses un darbs. Tā tas turpinājās, līdz laulība izjuka. Iztēlē viņu visur pavadīja tēva izsmējīgais smīns.

Tomēr stāvoklis "Safe Tech" un izcilais intelekts galu galā tuvināja viņu ar Kērtu, un dzīve atalgoja no jauna. Tikai tagad viņa juta, ka izprot parunu, kas saista neziņu ar svēt-laimību.

Saule, nu jau zeltaina, žilbinošā dūmakā vēlās pār tālo kalnu. Tās gaismā kļuva skaidri redzamas koku galotnes, tā apspīdēja rāmo, tumši zaļo ezeru apakšā un tumši sulīgo koku paklāju stāvajās kalnu nogāzēs. Visi dabas elementi bija apbrīnas vērti - zeme, ūdens, uguns un gaiss - un tas, kā tie dižojās ap ezeru greznā, katru dienu citādā procesijā.

Bez brīdinājuma vēso rīta gaisu pāršķēla tveice. īsu brīdi Džila vēroja pļavu ar siltuma atdzīvinātiem kukaiņu bariem, taču tūlīt nobrauca lejā ēnainā ieplakā, ko atvēsināja garu priežu mežs ceļa abās pusēs. Tiklīdz lieliskais skats nozuda, prāts no jauna ieslīga pārdomās. Likās, ka kaut kādā veidā tēvam bijusi taisnība. Viņa bija tik gudra, ka gudrība robežojās ar muļķību.

Smagi elpodama, viņa brauca no ieplakas ārā, atkal sāka svilt kājas. Piepeši meditāciju pārtrauca neiedomājami skaļš automašīnas kauciens. No mugurpuses ar septiņdesmit jūdžu ātrumu nāca liels un balts behemots ar Ņūdžersijas numuru. Bailes divkāršojās, kad mašīna, braucot augšup, pavirzījās pa kreisi, aizņemot pusi no otras joslas. Vienlaikus pacēluma virsotnē parādījās pretī braucošs pikaps, kas nogriezās no ceļa uz pretējo pusi, kur bija dziļš grāvis. Vadītājam pagriežot stūri, lai pikaps atgrieztos uz ceļa, viņš to parāva pārāk strauji, pārbrauca pāri dzeltenajai līnijai un traucās tieši virsū Džilai.

Tas viss notika sekundes daļā, taču šis mirklis vilkās tik ilgi, ka Džila paguva sērot līdzi mīļotajam vīrietim, kam triju dienu laikā nāksies pārdzīvot vēl vienu nāvi. Prātā skanēja viņa pārmetums. Tas pats pastāvīgi atkārtojamais lēnais monologs, ka braukšana ar divriteni pa vientuļām lauku šosejām ir neprāts.

Tad sekoja trieciens.

Trīspadsmitā nodala

Džila sagrieza stūri un atsitās pret margām. Šajā brīdī pikaps uzbrauca virsū divritenim, atgriezās atpakaļ uz ceļa un, bremzēm kaucot, apstājās simts pēdu tālāk. No mašīnas vienaldzīgi joprojām skanēja kantrimūzika, bet no kabīnes izlēca liela auguma vīrs un skrēja atpakaļ pie sakropļotā divriteņa, kas gulēja pie margām. Ieraugot piecpadsmit pēdu attālumā no ceļa skujās zem liela koka nekustīgi guļošu sievieti, viņš klusu ievaidējās. Laima zaļuma plastmasas ķiveri bija pāršķēlis koka stumbrs.

Vīrietis pārlēca pāri margām, nokāpa pa slīpumu un apstājās blakus sievietei. Viņa zods bija liels un stūrains, tāpat kā viss augums, bet pa melnīgsnējo seju klusā straumē tecēja asaras. Plānie, dzeltenīgie mati bija sākuši izkrist. Vīrietis bija ģērbies pabalējušos, eļļainos fermera džinsos un draņķīgā laškrā-sas T kreklā, zābakus, tāpat kā apģērbu, klāja putekļi un govju mēsli. Viņš sameklēja sievietei uz kakla pulsu un, atradis, ka tas ir spēcīgs un stabils, izdvesa asu izsaucienu, ko varēja noturēt ari par smiekliem. Vēl vajadzēja pārliecināties, vai sieviete elpo. Viņš apvēla to uz muguras un strauji noelsās. Viņas seja zeltaini brūno matu jūklī bija kā eņģelim.

Fermeris Jeremija Manns bija arī policists. Viņš zināja, cik lēni atsaucas neatliekamā palīdzība no ezera dienvidu gala, taču baidījās kustināt sievieti, ja būtu lauzts sprands. Skriešus viņš atgriezās pie mašīnas un nosūtīja pa savu mobilo tālruni ziņojumu. Kamēr pienāca atbilde, viņš, nesaprotami pukodamies, no jauna rāpās pāri margām. Viņš redzēja, ka sieviete jau grīļodamās piecēlusies sēdus un berzē deniņus.

Jeremija aiztaisīja tālruni un nometās sievietei blakus uz ceļgaliem.

- Vai ar jums viss kārtībā?

Džila noreibusi paskatījās uz vīrieti.

- Domāju, ka jā.

- Ak kungs, piedodiet! - viņš sacīja. Viņam bija tik lielam vīram neparasti maiga balss. - Tas auto nāca tieši virsū! Man vajadzēja strauji sagriezt, un mašīna kļuva nevadāma. Jūs es ieraudzīju, kad bija par vēlu. Vai jums nekas nekaiš?

- Manuprāt, viss beidzies labi, - Džila atteica.

Jeremija paņēma viņu aiz rokas un pacēla uz kājām kā

apgāztu krēslu. Viņš nervozi sāka notraust putekļus, līdz ar šausmām aptvēra, ka apgrābsta tērpu, kas ieskāva sievietes augumu.

- Es... - viņš nomurmināja. - Tas netīšām... Vai varat paiet?

Džila sāka stīvi kāpt augšā pa nogāzi uz ceļu.

- Jā, viss būs labi, - viņa nedroši noteica.

Jeremija gāja blakus, palīdzīgi pieturēdams viņu ar vienu roku, bet ar otru atbalstīdams muguru.

- Mans dievs! - viņa iesaucās, ieraudzījusi salocīto divriteni.

- Piedodiet! - Jeremija vēlreiz vārgi noteica. - Es jūtos briesmīgi. Ļaujiet jūs aizvest uz slimnīcu.

- Nē, - Džila stingri iebilda. - Nē, es jūtos labi.

Ieskatoties viņa bāli zilajās acis, likās, ka stingrais skatiens notrīs. Cilvēki bieži bija teikuši Jeremijam, ka viņš ir vislielākā jebkad redzētā cilvēciskā būtne. Viņi labprāt apzvērēja arī to, ka šis iespaids ir īslaicīgs un pilnīgi zūd, redzot, ka mirdzošās acis, viņam pasmaidot, praktiski nozūd tuklajos, apaļajos vaigos.

- Es esmu policijas virsnieks, - viņš pēkšņi pavēstīja.

Neizskatījās, ka paziņojums Džilu pārsteigtu. Viņa tikai

pamāja ar galvu.

- Štata policists, - viņš turpināja. - Mazliet tālāk pa ceļu ir mana ferma... - Viņš ar grūtībām meklēja vārdus. Džila tagad raudzījās uz lielo vīru no garo skropstu apakšas ar acīm, kas bija tik zilas kā zilā putna spārns. Ap nelielo, taisno degunu bija izkaisīta sauja vasarraibumu. Viņa nevis dusmojās, bet apveltīja Jeremiju ar neizprotamu smaidu, no kā caur sirdi izskrēja neizskaidrojamas trīsas.

- Mani sauc Jeremija Manns, - viņš nedroši nomurmināja.

- Es esmu Džila. Džila Eisnere. - Džila nokrekšķinājās un piebilda: - Vai jūs būtu tik laipns un pārvestu mani mājās?

Jeremija atskatījās, it kā būtu aizmirsis, ka ir vienīgais cilvēks, ar kuru jaunā sieviete šeit var runāt, un atbildēja:

- Vai nevēlaties pagaidīt un pieteikt negadījumu? Man tik un tā jāzvana priekšniekam un jāziņo par incidentu. Vai jūs neiegaumējāt tās mašīnas numuru vai ko citu?

- Nē. Redzēju tikai lielu, baltu treileru. Vai nevarat to izdarīt bez manis? - viņa vaicāja, berzēdama krītot pret zemi sasisto elkoni. - Gribu tikt mājās.

Viņa trīcēja, un Jeremijam iesāpējās sirds.

- Jā, es jūs aizvedīšu, - viņš sacīja. - Katrā ziņā piezvanīšu pēc tam, kad būšu jūs aizvedis. Pagaidiet tepat, kamēr aizeju pēc mašīnas.

Jeremija aizskrēja pie pikapa un apgrieza to. Pabraucis garām sakropļotajam divritenim, viņš izlēca no kabīnes un vilka laukā divriteni no ceļa nožogojuma. Sagrabējušā "Plymouth Duster", kas izvirda sīvus, zilus dūmus, piebrauca vecs vīrs un apstājās blakus.

- Viss kārtībā, Jeremija? - vecais vīrs labestīgi apjautājās.

- Viss kārtībā, mister Makgardij, paldies, - atteica Jeremija, nepārtraukdams darbošanos. Nepacēlis skatienu, viņš apjautājās: - Kā jūtas Makgardija kundze?

- Veseļojas, dēls, - atskanēja atbilde. - Mēs esam pateicīgi par olām, ko, garām braucot, ievedāt.

- Nav par ko, mister Makgardij, - sacīja Jeremija. - Priecājos, ja varu kādam izpalīdzēt.

- Vai to tu jau redzēji, Jeremija? - viltīgi apjautājās vecais vīrs, rādīdams rīta avīzi, it kā pie bāra letes tiktu dzerta kafija, bet viņi nestāvētu uz ceļa blakus negadījuma vietai.

- Uz mūsu ezeru brauc prezidents!

Jeremija pamāja un, joprojām neskatīdamies uz vīru, sacīja:

- Šorīt to jau redzēju, mister Makgardij. Tas kaut ko nozīmē.

- Tu droši vien viņu sargāsi, vai ne? Kā policists. Varbūt paspiedīsi viņa roku, dēls. Tu kļūsi Ņūhoupas varonis.

Jeremija nosarka un pameta mulsu skatienu uz Džilu. Ņūhoupa bija ceļu krustojums nekurienes vidū ar kādām trīspadsmit fermām, diviem dučiem ēku un ugunsdzēsēju depo -vieta, ko par mājām sauca ne vairāk kā septiņdesmit pieci cilvēki.

- Nekas no tā neiznāks, ser, - viņš noteica un atkal pievērsās divritenim.

- Vai varu kādā veidā palīdzēt? - apjautājās Makgar-dijs, ziņkārīgi aplūkodams muļķīgi tērpušos jauno sievieti.

- Paldies, nē, - Jeremija atteica, atbrīvotajam divritenim briesmīgi nožvarkstot. - Te bija neliels negadījums. Viens no tiem velna starpštatu vilcējiem.

Misters Makgardijs neapmierināts nogrozīja galvu.

- Kādu dienu... - viņš iesāka, taču pārdomāja un tikai piebilda: - Tad jau viss kārtībā. Visu labu, mis!

Džila pamāja, un vecais vīrs grabošajā mašīnā aizbrauca.

- Vai iekāpsiet? - Jeremija klusu jautāja un pavēra durvis, it kā piedāvātu doties pastaigas braucienā. Džila attaisīja siksniņas un noņēma no galvas sadauzīto ķiveri. Kā cilvēks, kas laimīgs, ka palicis dzīvs, viņa uzmeta pēdējo skatienu sakropļotajam divritenim pikapa kravas kastē. Ieraudzījusi Jeremijas sāpīgi apmulsušo seju, viņa veltīja vīrietim tādu kā pussmaidu un iekāpa mašīnā.

- Jūsu braucamais varētu izskatīties labāk, - viņa nevērīgi ieminējās, mašīnai izkustoties. Tās priekšējais spārns bija atliekts atpakaļ.

Jeremija tikai pamāja ar galvu. Vairāk viņš raizējās par mašīnas iekšējo skatu. Viņa darba vāģis bija tik nekopts, ka tajā mitinājās zirnekļi. Patlaban kāds zirneklis aizskrēja pa paneli. Viņš neuzkrītoši to aizmēza un noteica:

- Ceru, ka neiebildīsiet, ja labi ātri nobraukšu gar savām mājām. - Viņš pameta nervozu skatienu uz blakussēdētāju un piebilda: - Tas ir pa ceļam, es tikko braucu mājās no kaimiņa, dabūju no viņa spuldzi.

Džila sarauca pieri un šaubīdamās palūkojās uz Jeremiju.

- Tā ir speciāla spuldze, - viņš klusu paskaidroja. - Manai brāļameitai. Patiesībā tā domāta nevis viņai, bet olām, kas viņai sagādātas. Svaine neļauj meitenei turēt nekādus māj-kustoņus. Viņa strādā Obernā par juristi. Svainei nepatīk mājdzīvnieki, un, ja jūs pazītu viņu, tas jūs nepārsteigtu. Taču brāļameita brauc pie manis uz fermu, kad vien iespējams, un viņai dzīvnieki patīk. Saprotiet, šorīt pamanīju, ka inkubatorā gaisma vairs nedeg, un, ja kaut kas atgadīsies ar cālīšiem, meitenītei sāpēs sirds. Mēs iezīmējām cālīšus tieši viņai, protams, ar zīmuli. Tādam nolūkam nelieto pildspalvu. Pagaidām tās ir tikai olas, taču pavisam drīz cālīšiem jāizšķiļas. Tāpēc...

Jeremijas vaigi pietvīka sarkani. Viņš saprata, ka tāda pļāpāšana par astoņus gadus vecas meitenes cālīšiem un olām izklausās muļķīga. Parasti viņš daudz nerunāja. Pats nezinādams, kādēļ, viņš juta, ka jāaizpilda klusums.

- Vai jums nav iebildumu? - viņš nedroši apjautājās.

- Meitenīti sauc Sāra. Jums viņa patiktu. Tik gudrs bērns, kāds vēl nav redzēts. Man patiešām patīk bērni. Ziniet, arī ferma ir kaut kas īpašs. Manuprāt, ferma ir īstā vieta bērniem. Tepat pa labi, jūs neiebilstat? Man negribētos, ka cālīši ietu bojā. Tas salauztu meitenei sirsniņu.

- Man nav iebildumu, - pēc maza šaubu brīža atbildēja Džila.

Jeremija bikli pasmaidīja un iegrieza mašīnu sānceļā, kas gāja mazliet uz leju, pēc tam izlocījās uz augšu, bet tālāk līdz pat baltajai fermas ēkai ar melniem slēģiem veda grantsceļš. Māja ar trim milzīgām kļavām ap to bija augstākais punkts triju jūdžu apkārtnē. No pikapa kabīnes Džila varēja saskatīt desmit jūdzes attālo ezera galu ar pilsētiņu, kādu mēdz attēlot uz galda spēļu laukuma.

- Skaists skats, - Džila atklāti pateica.

Vecā, baltā fermas ēka izskatījās nevainojama. Verandā blakus šūpuļkrēslam atpūtās vecs kollijs, kas pat nepūlējās piecelties. Zāle bija īsi nopļauta, bet grantsceļš aizvijās aiz mājas, kur slējās divi košsarkani svaigi krāsoti šķūņi. Pa visu zālienu tievu stabu galos bija izvietoti putnu būrīši, ap kuriem lidinājās zaigojošas bezdelīgas, ar spalgiem kliedzieniem apsveikdamas rīta sauli.

Jeremija nervozi paskatījās uz Džilu un vēlreiz nosarka.

- Priecājos, ka jums patīk. Astoņpadsmitā gadsimta beigās mans vecvecvecvectēvs noslēdza darījumu ar Grīnfīl-diem. Vai redzat Mandanu? To mazo līcīti ar laivu ostu? Visi lauki, kas plešas no šejienes līdz pilsētai, kādreiz piederēja Mannu fermai. Bet mans vecvecvecvectēvs gribēja precēt meiteni no Ņūhoupas, un viņu vecvecvecvectēvs, kas dzīvoja Ņūhoupā, gatavojās precēties ar meiteni no pilsētas, un viņi nolēma samainīties ar fermām. Mums, Manniem, šis darījums bijis neveiksmīgs. Kad uz šejieni sāka nākt bagātie ļaudis no Ņujorkas, īpašumu vērtība pilsētas tuvumā sakāpa līdz debesīm. Grīnfīldi tagad ir miljonāri, bet turpina dzīvot fermā. Mēs, Manni, esam tikai fermeri. Vismaz par sevi varu tā teikt.

Mannu vairs nav daudz. Kā jau teicu, mans brālis apprecēja juristi un...

Jeremija nosarka vēl vairāk.

- Atvainojiet, - viņš sacīja un, paķēris no pakaļējā sēdekļa mazu, noputējušu kastīti ar spuldzi, izlēca no mašīnas un neveikli aizčāpoja uz māju. Viņa prombūtnes laikā Džila turpināja vērot ainavu, no kuras aizrāvās elpa.

Jeremija jau drīz lieliem soļiem iznāca no mājas. Pirms kāpšanas lejā no verandas viņš pieliecās un noglaudīja vecā suņa galvu. Redzot, ka Jeremija pamet slepenu skatienu uz viņu, Džila pasmaidīja.

- Atvainojiet, - viņš noteica, no jauna iesēdies mašīnā. Vairāk nekā trīssimt mārciņu smagajam augumam noslīgstot blakus Džilai, mašīna sašūpojās. Lielās rokas apņēma stūres ratu kā rotaļlietu. - Mana brāļameita gan būs traki priecīga.

Viņi pabrauca uz lielā šķūņa pusi, kur varēja apgriezt mašīnu.

I

Džila negaidīti iesaucas:

-Ak tu tētīt! Govis!

Jeremija paraudzījās uz trim melnbaltām telēm, kas blenza no iežogotā aploka aiz šķūņa, pēc tam izbrīnījies palūkojās uz Džilu.

- Jā, - viņš lēni noteica. - Tās ir govis.

- Tās melnās ar baltu man patīk vislabāk, - viņa apjukusi noteica. - Kas tā ir par šķirni?

- Getvejas, - Jeremija vienaldzīgi atbildēja.

Džila pamāja ar galvu, bet tad vērīgi palūkojās uz ceļabiedru un noteica:

- Patiešām, kas tā par šķirni?

- Tās ir Holšteinas govis, - Jeremija atteica ar viltīgu smīniņu. - Brūnās ir Džersijas šķirnes govis, - viņš turpināja patīkamā balsī, apgriezis mašīnu, braucot gar māju. - Uz kurieni tagad jūs vest? Droši vien kaut kur uz pilsētas pusi?

- Mēs esam sānis no Vestleikas ceļa, - viņa ar nožēlu atbildēja, mašīnai kratoties pa grantsceļu. - Fairleina piecpadsmit.

Jeremija apveltīja Džilu ar asu skatienu.

- Vecā Rendala māja?

- Rendala?

- Nu protams, - viņš sacīja, izgriezdams uz lauku ceļa.

- Fairleina piecpadsmit. Runā, ka vecais Rendals ticis pie bagātības ar autostrādes izbūvi no Bufalo līdz Olbani. Liela, balta māja pie kalna ezera malā? Jā, tā ir Rendala māja vai vismaz kādreiz bija.

- Ak, - nezinādama, ko teikt, izdvesa Džila.

Cik daudz Jeremija bija runājis, vedot inkubatora spuldzi, tik maz viņš runāja atpakaļceļā. Smaids tomēr palika nemainīgs, lai Džila nejustos neomulīgi.

- Rendala māja, - viņš klusu noteica, tai piebraucot tuvāk. - Jūs, protams, esat to jauki saremontējuši, - viņš piebilda, tiklīdz tā caur kokiem kļuva saredzama.

- Pateicos! - sacīja Džila. - Un paldies par pārvešanu mājās.

Jeremija izkāpa un izcēla no kravas kastes sakropļoto divriteni.

- Mjā, - viņš noteica, - kur lai to noliek? - Viņš turēja divriteni savās milzīgajās, piecu mārciņu miltu maišeļiem līdzīgajās rokās kā Ziemassvētku eglītē uzkarināmu mantiņu. Džila papurināja galvu. - Ja vēlaties, varu izmest izgāztuvē, -viņš sacīja, pētīdams salocīto metālu. - Varbūt vēlaties izsaukt kādu no savas vai manas apdrošināšanas sabiedrības, lai apskatās.

- Nē, tas nav vajadzīgs, - Džila ātri atbildēja. - Esmu priecīga, ka vēl elpoju. Par divriteni neraizējos. Ja varat izmest, tas būtu lieliski. Es nopirkšu sev jaunu.

- Es zinu, kā jūs sauc, un tagad man zināma ari adrese. Ja ar jums viss kārtībā, paziņošu par negadījumu, kā arī visu pārējo un centīšos vairs netraucēt.

- Man nekas nekaiš, - Džila silti atsaucās. - Tas bija tikai nelaimes gadījums, tāpēc lūdzu par to neraizēties.

- Vai jūs bieži to darāt? - viņš pajautāja, iemezdams divriteni mašīnas kravas kastē. - Tas ir, braucat apkārt ezeram?

- Ja vien būtu iespējams, es brauktu katru dienu, -viņa atbildēja. - Parasti mēs šeit uzturamies tikai nedēļas nogalēs, taču man ir nojausma, ka šovasar te uzturēsimies ilgi. Ziniet, te patiešām ir jauki. No jūsu fermas gan paveras lielisks skats, bet jums jau tas nav jāstāsta.

Jeremija, kautri smaidīdams, pieņēma komplimentu un nervozi pieskārās ar roku sariem, kas iezīmēja mazumā ejošo matu līniju.

- Labi, - viņš noteica, aplūkodams impozanto veco māju, kas bija atjaunota un lieliska, gluži kā senāk. Starp rūpīgi apgrieztajiem kokiem varēja saskatīt mirdzoši zaļu ezera ūdeni. - Man patiešām žēl jūsu divriteņa. Ja neko jūsu labā vairs nevaru darīt, labāk braukšu.

- Jā, - viņa sacīja, - nekā tāda nav. Ja vien...

Jeremija pievērsa Džilai cerību pilnu skatienu.

- Ja kādreiz apstādināsiet mani par ātruma pārsniegšanu, ceru, ka aprobežosieties tikai ar brīdinājumu.

Viņš plati pasmaidīja, un Džila atbildēja ar tādu pašu smaidu.

- To jums apsolu, - viņš noteica un iekāpa automašīnā. Vienā mirklī viņš apgrieza mašīnu uz pretējo pusi un uzņēma ātrumu. Džila neredzēja viņu pastiepjam kaklu, lai vēl pēdējo reizi aplūkotu viņas figūru atpakaļskata spogulītī. Pat vēlāk, kad Džila ar acīm vairs nebija ieraugāma, Jeremijas prātu nodarbināja doma, kā viņu satikt vēl kādreiz.

Četrpadsmitā nodaļa

Koliņa beres bija sirreālās kā murgs. Ka uz modernas skatuves uzvesta minimalistu drāmā bēres nebija nekā lieka. Bēru ceremonija notika Skenīteles ciema vecajā sēru namā. Kērts sacīja Džilai, ka netic bēru ceremoniju nozīmībai un Skenīteles kapi ir tikpat labi kā jebkuri citi. Viņš nerezervēja vietas saviem pilsētas draugiem vai Kolina draugiem no Vašingtonas. Bērēs piedalījās tikai Džila, Kērts un Greisija, ceremonijas vadītājs un vietējās prezbiteriešu draudzes mācītājs.

Par spīti bēru vadītājam, Kērts neņēma vērā priekšlikumu uzaicināt citus ģimenes locekļus. Džila noskatījās, kā vadītājs, cilvēks, kas acīmredzot prata risināt šāda veida situācijas, mēģina pārliecināt Kērtu, ka jārīko plašs pasākums.

Viņš itin saprātīgi pieminēja konvencionālo gudrību, kas nosakot, ka bēru ceremonija patiesībā domāta dzīvajiem, nevis mirušajiem. Kērts pieklājīgi ļāva viņam izteikties, tad bez emocijām pavēstīja, kādai jābūt ceremonijai, un, ja viņš dzirdēšot kaut vienu iebildumu, tad došoties uz citu vietu un mahagonija zārku par divdesmit vienu tūkstoti dolāru dēlam nopirkšot tur.

Bērēs neviens neraudāja, un gan ceremonijas vadītājs, gan mācītājs nervozi vēroja ģimeni. Džilu māca skumjas, taču ārēji viņa centās pieskaņoties Greisijai, kurai pēdējās dienās palīdzēja noturēties ārstu izrakstītais valiums, un Kērtam, kas bija tik nedzīvs, it kā vēnās tecētu formaldehīds. Kad uznāca vēlēšanās raudāt, Džila iekoda sev vaigā un klusu iešņukstējās mutautiņā. Likās, ka Kērts neko neievēro.

Kad viss bija galā, viņš atbrīvojās no uzvalka un, neteicis ne vārda, nozuda bibliotēkā. Daudz laika viņš pavadīja arī pie tālruņa. Džila redzēja, ka dažreiz stundām ilgi bija aizņemtas divas vai pat trīs līnijas. Ēdienreizēs pie galda valdīja klusums, vai arī retajās sarunās nekas svarīgs netika apspriests. Džila zināja, ka dažās ģimenēs nāvi uzņem ar šādu stoisku klusēšanu. Viņai pastāvīgi vajadzēja sev iestāstīt, ka ir svarīgi te atrasties. Vienīgais mierinājums viņas vientulībā bija naktis, kad viņai blakus atgūlās Kērts un viņu cieši apskāva.

Tumsā viņi čukstus sapņoja par jauno dzīvi, ko pavisam drīz kopā uzsāks. Džila nezināja, kā dēla nāve ietekmē viņa veselību. Uzmācās domas, ka galu galā par šo jautājumu vajadzēs runāt, lai novadītu tādas bīstamas emocijas kā dusmas un bēdas un dotu tām dabīgu izpausmi. Tomēr naktī mīlas brīži gultā bija tik vareni, ka viņa baidījās tos samaitāt, ievadot traģiskas sarunas. Saruna tika atlikta no nakts uz nakti.

Viņa glāstīja Kērta galvu un runāja par abu nezināmo, tālo villu pie jūras, līdz viņš iegrima miegā.

Ceturtdien pēc ilgā izbrauciena ar divriteni viņa pieklauvēja pie Kērta kabineta durvīm un iegāja. Kērts pacēla galvu no papīru purva ar neapmierinātu sejas izteiksmi, kas lēnām izgaisa. Viņš noņēma lasāmās brilles un nolika uz galda. Līnijas ap acīm iezīmējās asāk, un pirmo reizi viņu draudzības laikā Džila apjauta vecuma starpību.

- Es patiešām esmu aizņemts, Džila, - Kērts sacīja, spaidīdams iekaisušo acu kaktiņus, - taču nāc iekšā.

Viņš pamāja uz dīvānu un piecēlās no galda. Abi apsēdās, un Kērts maigi noglāstīja viņai vaigu. Džila novērsa skatienu uz viņa tik iemīļoto ainavu ar zaļu zālienu un ezeru panorāmas logā. Lūkošanās uz viņu izraisīja emocijas. Viņa nespēja raudzīties uz Kērtu bez emocijām. Viņš maigi pagrieza Džilas galvu atpakaļ, līdz abu skatieni sastapās. Viņa centās apspiest histēriju, taču bez panākumiem, un galu galā sāka raudāt.

- Kas noticis? Kas atgadījies? - viņš jautāja, it kā nezinātu, kāpēc Džila raud.

- Es tikai... - viņa sacīja, apspiezdama šņukstus, - es tikai gribu zināt, vai tu vēl mani mīli, Kērt. Jo es joprojām mīlu tevi. Zinu, ka tev nav viegli. Zinu, ka tu iekšēji pārdzīvo, un gribu kaut ko darīt. Mēs sarunājamies tikai naktīs, kad tumšs. Es ilgojos pēc dzīvas dzīves kopā ar tevi. Es visu laiku te staigāju kā uz adatām! Greisija praktiski ir komā. Tu dzīvo ieslēdzies dienu un nakti. Tu teici, ka vēlies, lai palieku šeit, un te es esmu. Tagad vēlos zināt, kas, pēc tavām domām, man jādara... Liekas, es lēnām zaudēju prātu...

Kērts paskatījās uz viņu tā, it kā tikai tagad apjēgtu Džilas visu iepriekšējo dienu satraukumu.

- Piedod! - viņš maigi noteica, pievilka pie sevis Džilas galvu un glāstīja matus, līdz viņa nomierinājās.

- Piedod arī man. Tas viss tevi sāpina, bet es kaucu kā mazs bērns... Piedod! Es tikai vēlos ar tevi izrunāties, Kērt. Vēlos izrunāties dienā, iekams neesi pārguris no darbiem vai no tā, ar ko esi aizņemts, par visu, kas notiek.

- Es daru tikai to, ko teicu, ka darīšu, - viņš klusu sacīja. - Meklēju pavedienus, kam galu galā jāatmasko cilvēki, kuri nogalināja Kolinu. Tas nav bīstami, - viņš piebilda, ieraudzījis Džilas sejas izteiksmi. - Pagaidām ne. Kad tas notiks un viņi būs atmaskoti, mums vajadzēs doties projām. Arī tas jāplāno. Bez tam es atbrīvojos no visa, kas mani saista ar "Safe Tech"...

- Kērt! - Džila iesaucās. "Safe Tech" bija pārāk ievērojama Kērta dzīves daļa. Protams, viņam nāksies pamest kompāniju, ja patiešām tiks realizēts plāns, par kuru ir runa, taču dzirdēt ko tādu no Kērta mutes - tas Džilu satrieca. Šis fakts lieku reizi uzsvēra Kērta apņēmību.

- Tāpēc jau esmu šeit ieracies. Vai tagad to saproti? -viņš dedzīgi noprasīja. - Tik daudz ir jāizdara, pati vari iedomāties. Gribu aiziet no kompānijas, to neiznīcinot. Kad tas būs paveikts, dosimies garā ceļojumā, tikai mēs divi, un sāksim jaunu dzīvi - abi kopā.

- Kērt, tu izveidoji "Safe Tech" no nekā, - Džila ierunājās maigā, gandrīz mistiskā tonī. - Padomā par visu, ko tu spēj izdarīt, - par medicīniskajiem sakariem, par datu aizsardzības nodalu...

/

- Nekas no tā neko nenozīmē, - viņš mierīgi paziņoja.

Džila skatījās abām acīm.

- Tikai turies kopā ar mani! - viņš lūdzās. - Nākamo mēnesi, pusotra neklāsies viegli. Man jāatbrīvojas no visa, kas saista ar "Safe Tech", un tajā pašā laikā jātiek skaidrībā par Kolina nāvi... Un, - viņa acīs iekvēlojās naida uguns, - es vēlos, lai šie ļaudis saņem sodu! Es domāju, - viņš turpināja jau maigāk, - dažreiz... domāju, ka dažreiz man jābūt vienam. Paciet mani! Zinu, lāgiem tas būs grūti. Bet es mīlu tevi un zinu, ka varu uz tevi paļauties. Tāpēc jau lūdzu tevi nākt pie manis par sievu. Tāpēc jau vēlos pavadīt atlikušo mūžu kopā ar tevi.

Džila juta iedzeļam vainas apziņu. Vai laulātajiem nav jābūt kopā labās un ļaunās dienās, veselībā un slimībā? Kērtam šoreiz nebija taisnība, taču tas nevarēja būt iemesls, lai neatrastos viņam līdzās un neticētu, ka viņš spēs pārvarēt grūto periodu. Piepeši bija nogalināts Kērta vienīgais bērns.

- Es vēlos tev palīdzēt, - viņa čukstēja.

- Paldies! - viņš nopietni sacīja. - Tu vari palīdzēt. Tu vari noslēgt visu, ko patlaban dari "Safe Tech". Tomēr nesaki, kāpēc to dari. Negribu sacelt kompānijā paniku. Kāpēc lai tu nepateiktu cilvēkiem, kam patiešām tas jāzina, ka gatavojies doties mierīgā ceļojumā? Visus projektus vari nodot savai komandai. Es vēlos, lai tu nokārtotu arī neatrisinātos privātās dzīves jautājumus, - viņš maigi turpināja. - Pārtrauc nomas līgumus, ja ir tāda vajadzība. Visu, kas tev patiešām svarīgs, atsūti uz šejieni, un es par to parūpēšos.

- Man vajadzēs atgriezties pilsētā, - viņa satraukta ierunājās.

- Jā, - viņš piekrita. - Es cerēju, ka varēsi turp doties un dienas vai divu dienu laikā visu nokārtot. Zinu, ka dienā esmu izklaidīgs un neesmu tik uzmanīgs, kā pienāktos, taču tu man esi nepieciešama. Man vajadzīgs, lai tu atrastos līdzās, lūdzu...

Džila pārvietoja skatienu no Kērta sejas uz masīvo gredzenu pirkstā un vēlreiz uz seju. Tajā dziļi slēpās mokošas sāpes, un Džila zināja, ka viņa ir Kērtam vajadzīga.

- Varu sarunāt ar Gasu, lai viņa nokārto visu iespējamo, un aizbraukt vienu dienu uz pilsētu, - viņa noteica. Gasa bija Džilas palīdze.

Kērts veltīja viņai mīlu skatienu.

- Paldies! Viss tiks nokārtots, - viņš apliecināja. - Dod tikai dažas nedēļas laika! Dod laiku, un mēs divatā dosimies projām, lai sāktu savu dzīvi. Tajā būsim tikai mēs un mīlestība. Nekādu sanāksmju vai tālruņa zvanu, tikai tu un es. Tici man, tā būs... Būs viss, par ko esam sapņojuši.

Viņš silti un uzvaroši pasmaidīja. Acīs pavīdēja sāpes, vēl neizgaisušu skumju simptoms. Džila zināja, ka var tikai atbildēt ar smaidu.

- Paldies par izpratni, - viņš sacīja. - Starp citu, ja šonedēļ dodies iepirkties vai kur citur, piestāj pie "Wal-Mart" un sagādā divus pases fotogrāfiju komplektus.

- Pagaidām mana pase ir derīga.

- Zini... Gribu būt drošs, ka viss ir vislabākajā kārtībā.

- Par mani nav jāraizējas, - viņa sacīja. - Es atjaunoju pasi tikai pirms trim gadiem.

Kērta skatienā pavīdēja sāpes.

- Mīļā, vai tu vari izdarīt, ko lūdzu? Man fotogrāfijas ir vajadzīgas, tas arī viss. - Balss kļuva mazliet skaļāka, tajā ieskanējās saspringti toņi. - Vai tas tik grūti, ka nevari izdarīt tāpat vien?

- Es varu to izdarīt, - Džila mierīgi atteica.

- Paldies! - Kērts sacīja, viņš atkal bija tas pats pazīstamais Kērts. - Tagad, ja tev nav iebildumu, man ir tik daudz darāmā...

Piecpadsmitā nodaļa

Kērts strādāja, līdz no sēdēšanas sāka smelgt mugura, arī ausis iesāpējās no pastāvīgi uz galvas uzspiestajām telefona austiņām. Viņš nolika brilles, saberzēja deguna abas puses un piecēlās, lai izstaipītos. Pār sētaspuses zālienu stiepās garas koku ēnas, un Kērts atcerējās, ka pirms vairākām stundām Klāra bija klauvējusi pie durvīm un prasījusi, vai nav jāgatavo pusdienas. Viņš jutās izsalcis, tāpēc devās uz virtuvi un atrada tur sviestmaizi ar škinki un sieru, ko Klāra droši vien bija pagatavojusi pirms citu darbu sākšanas. Kērts pat neapsēdās, bet ielēja sev glāzi piena un notiesāja sviestmaizi, nejuzdams garšu. Mehāniski košļādams ēdienu, viņš vēroja ezeru, ar skaudību domādams par laivās garām braucošajiem cilvēkiem, kam nebija nekādas daļas par viņa dziļu sāpju un moku pilno pasauli.

Šādos brīžos nelaime kļuva neizturami smaga. Domas pievērsās Greisijai. Māsai palīdzēja turēties nomierinošās zāles, ko Ņujorkā bija izrakstījis Kērta ārsts. Vai nu tāpēc, vai paša aizņemtības dēļ Kērts nebija pievērsis māsai pienācīgu uzmanību. Greisija vismaz bija pelnījusi, lai Kērts viņai paskaidrotu, ko plāno darīt. Vēl bija jānodrošina, lai viņa tiktu pilnīgi izslēgta no gaidāmajiem notikumiem, lai par kriminālatbildību nevarētu būt ne runas. Taisnīguma vārdā māsu vajadzēja ne tikai nosūtīt ar kuģi atpakaļ uz Griniču. Greisija pārāk ilgi bija neatņemama viņa dzīves daļa.

Kērts bridi domāja, vai ir iespējams viņu aizvest prom. Šī doma uzjautrināja. Viņš bija pietiekami vecs, lai saprātīgi nošķirtu sentimentu no praktiskas rīcības. Iedomāties Grei-siju kur citur nekā mājās bija grūti. Griničas māja praktiski bija viņas māja. Māsa gadiem ilgi bija to aprūpējusi un vadījusi tās nebeidzamos remontus un pārbūves. Viņai tur bija draugi. Tā bija brīnišķīga un ērta mītne ar zaļu zālienu pauguriem, puķu dārzu labirintiem, strūklakām un siltumnīcām. Kērts prātā atzīmēja, ka dokumenti jānokārto uz viņas vārda un jāizveido ērts trasta fonds.

Kaut arī Kērts zināja, ka Greisijai viņa pietrūks, īstā viņus vienojošā saikne pēdējos divdesmit gadus bija Kolins. Kopš Kolins sāka iet skolā, kopā viņi bija pavadījuši arvien mazāk laika. Nevarēja teikt, ka viņi viens otru mīlēja mazāk, gluži vienkārši abu dzīve bija iegājusi citādās sliedēs.

Kērts nolika piena glāzi un pa sētaspuses kāpnēm devās uz Greisijas istabu. Pirms ieiešanas viņš klusu pieklauvēja pie atvērtajām durvīm. Istaba bija pietiekami plaša, lai vienā pusē izvietotos guļamistabas mēbeles, bet otrā pusē paliktu vieta viesu uzņemšanai. Viss bija tik tīrs, it kā istaba netiktu apdzīvota. Greisija melnā kleitā sēdēja lielajā krēslā pie loga, garie, sirmie mati bija savilkti uz pakauša stingrā, askētiskā mezglā. Neko neredzošām acīm viņa vērās mājas priekšpuses pagalmā. No briļļu aizsegtajām acīm pāri vaigiem uz smailo zodu gāja asaru pēdas, seja aiz sāpēm bija iekritusi. Uz sēdekļa blakus gulēja atvērts albums. Kērts redzēja pusduci Kolina sestajā dzimšanas dienā uzņemtu fotogrāfiju.

Redzot savu zēnu tik jaunu ar konisku, sudrabainu cepuri galvā un līksmē starojošu seju, Kērts juta rīklē iespriežamies kamolu. Viņš maigi aizvēra albumu un nedzirdami apsēdās māsai blakus.

- Sveika, Greisij! - viņš klusu noteica.

- Sveiks, Kērtis! - māsa atsaucās aizžņaugtā balsī, nenovērsdama acis no loga. Māsa rokās turēja rožukroni, un Kērts redzēja, ka, pārliekot pirkstos krellītes, viņa nedzirdami kustina lūpas. Bija jūtams, ka pirmo reizi kopš viņa atgriešanās no galvaspilsētas Greisija nav izmantojusi nomierinošās zāles. Skatiens bija ass, bet vārdiem zāļu nenotrulināta sāpju pieskaņa.

Viņš vēroja māsu un klusēja. Doma iepazīstināt viņu ar saviem plāniem šķita samērā vienkārša. Grūti bija izdomāt, ar ko sākt.

- Tas ir nāves grēks, Kērtis, - viņa klusu ierunājās. - Tas ir nāves grēks, un es nespēju nedomāt, cik ļoti mazais zēns baidījās no elles. Vai atceries manu veco Bībeli? Elles skats iedvesa viņam tādas bailes. Viņš bija tikai mazs bērns. Viņš lika man no tā atbrīvoties...

Kērts uz brīdi apjuka, bet tad atmiņā atausa katoļu iesvētīšanas mācība.

- Pašnāvība, - viņš nočukstēja. Katolis, kas izdara pašnāvību, nolemts ellei. - Viņš neizdarīja pašnāvību, Greisij, -Kērts sacīja.

Greisija nozibsnīja uz viņa pusi apsūdzošu skatienu.

- Nerunā tā, - viņa bilda. - Nerunā tā tikai tādēļ, lai es justos labāk, Kērtis. Dievs zina, un tā ir viņa, nevis mana griba!

- Nē, Greisij. Viņš to nedarīja. Viņš patiešām neizdarīja pašnāvību, - Kērts dedzīgi stāstīja. - Viņš tika... Viņš tika noslepkavots...

Māsas padzisušajās acīs parādījās dīvaina gaisma, un viņa čukstus vaicāja:

- Kā tu vari tā teikt?

Kērts pavisam nopietni izstāstīja, kas, viņaprāt, noticis naktī, kad Kolins nogalināts. Viņš gan izlaida tādu detaļu kā meiteni un to, kas un kādēļ viņu sūtījis. Kad Greisija pajautāja, kas varēja to izdarīt, Kērts izvairījās no atbildes. Viņš paskaidroja, ka cenšas to noskaidrot.

- Es gribu viņus atrast, Greisij, - viņš apliecināja. - Es atradīšu viņus un...

- Un nogalināsi viņus, - viņa klaji pateica.

Kērts vērās māsā, nezinādams, ko atbildēt.

- Es tevi pazīstu, - sacīja Greisija, atkal lūkodamās ārā pa logu. - Un nedomāju tevi atrunāt.

Pēc neliela brīža viņa piebilda:

- Tas Kungs saka, vajag pagriezt otru vaigu, bet Bībelē ir arī vārdi, ka aci pret aci...

Pie pretējās sienas tikšķēja lielais, augstais un melnais, no valriekstkoka darinātais vectēva pulkstenis. Tā zobrati dzirdami nočirkstēja, istabu piepildīja pieci skaļi gonga sitieni, un no jauna iestājās klusums.

- Es vēlos, lai tu dažas nedēļas paliec pie manis, - Kērts klusu sacīja. - Paliec pie mums, pie manis un Džilas. Pēc tam tev būs jāatgriežas Griničas mājā. Es atdodu tev šo māju un tik daudz naudas, lai ne par ko nav jāraizējas.

Greisija pamāja, un no kopā nodzīvotā laika Kērts zināja, ka nekas vairāk nav jāsaka. Viņa saprata visu.

- Vai viņa dosies tev līdzi? - Greisija pajautāja bez rūgtuma vai skaudības ēnas.

- Jā, - atbildēja Kērts un piebilda: - Es tā domāju.

- Tu domā? - Greisija atskatījās. - Bez viņas tu neiztiksi, tu labi to zini.

- Jā, - bilda Kērts, - es zinu.

Greisija palūkojās ārā pa logu.

- Viņa dosies tev līdzi. Viņa tevi ļoti mīl, Kērtis. Kopā jūs būsiet ļoti laimīgi.

- Varbūt.

Greisija smagi nopūtās, iekodās apakšlūpā un sāpēs saviebās, pēc tam sparīgi pakratīja galvu. Pāri vaigiem no jauna sāka ritēt asaras. Neskatīdamās viņa satvēra brāļa roku, ātri un spēcīgi saspieda un atkal paņēma rožukroni.

Piecēlies, lai ietu, Kērts redzēja, ka māsas lūpas atsākušas kluso lūgšanu deju. Viņš zināja, ka šoreiz aizlūgums ir nevis par Kolina, bet viņa dvēseli.

Sešpadsmitā nodaļa

Džila pārlaida skatienu mantām, kas vairākus gadus bija veidojušas viņas māju: nodeldēts smilškrāsas ādas dīvāns, griezts austrumniecisks koka kafijas galdiņš, Modiljāni grafikas, traips uz dēļu grīdas blakus paklājam vietā, kur viņa ar Kērtu bija apgāzusi vīna pudeli, kad pirmo reizi...

Pār lūpām pārslīdēja draisks smaids. Tomēr, par spīti tīkamajām un omulīgajām atmiņām, mājīguma sajūta šķita tāda kā iestāvējusies. Laika lielākā daļa tagad pagāja kopā ar Kērtu viņa lieliskajā dzīvoklī Centrālā parka rietumos vai Gri-ničā, vai pie ezera. Dzīvoklis vairāk nekā jebkad agrāk bija pārvērties atgādinājumā, ka viņi nav precēti ļaudis, ka šeit ir vieta, kur dažreiz viņa pārlaiž nakti, kad Kērts izbrauc no pilsētas un viņai pašai kaut kāda iemesla pēc gadās nokļūt Man-hetenas austrumdaļā. Kamēr viņa aizlīmēja un atzīmēja pēdējās kastes, kas jāsūta uz Skenīteli, nobrauca lejā ar liftu un pamāja patīkamas atvadas šveicaram, uzvēdīja tikai vāja nostalģija. Šveicars ar savu strupo humoru pat nenojauta, ka Džilu redz pēdējo reizi, un viņa tāpēc mazliet jutās kā krāpniece.

Bija patīkama diena. Telijas birojs atradās ne vairāk kā sešu kvartālu attālumā pa Medisonas avēniju un Septiņdesmit otro ielu pusceļā uz Centrālo parku. Veikalu skatlogos pa ceļam tika demonstrētas visādas ekstravagantas lietas: dārgakmeņi, zelts, kokgriezumi no reta koka, mazi no varavīk-šņaina zīda piegriezti sieviešu apģērba gabali. Likās, ka lielisko skatu nevar sabojāt pat reizēm no zemes apakšas uzvēdījusī asā, sasmakusi metro smaka. Džila izbaudīja pastaigu, kaut arī apzinājās, ka stipri jutīs šo Ņujorkas nieku trūkumu. Viņa pagāja garām iemīļotajam itāliešu restorānam, kurā gatavoja labākos promnesamos teļa gaļas ēdienus pilsētā, un kafijas tirgotavai, kur viņai pat nebija jāsaka, ko vēlas. Viņa joprojām bija ģērbusies tāpat kā birojā no rīta - īsajā "Donna Karan" lietišķajā kostīmā, un vīrieši pārdevēji un gājēji paslepus vēroja viņas figūru.

Itin drīz viņa pameta spožo saules gaismu, iegriezās Septiņdesmit otrās ielas ēnā un nonāca pie Telijas biroja smagajām bronzas durvīm. Uzgājusi pa pakāpieniem, viņa piespieda zvana pogu. Ielaida iznesīga sekretāre un, kamēr Džila gaidīja vēsajā marmora uzgaidāmajā telpā, piedāvāja minerālūdeni "Evian". Drīz durvīs parādījās piecdesmit gadus vecs vīrietis tumšā uzvalkā ar spīdīgu kobaltzilu kaklasaiti, klusā balsī vienodamies par tikšanos tajā pašā laikā pēc nedēļas. Pēc vīrieša aiziešanas iznāca Telija, ģērbusies elegantā kašmira svīteri ar īsām piedurknēm un pēc pasūtījuma šūtās biksēs, bet visu vainagoja smaga melno pērļu virtene. Telija bija gara auguma sieviete ar īsiem matiem, smagnējiem sejas vaibstiem un lieliem kauliem, kas vērstu viņu stipri līdzīgu vīrietim, ja nebūtu meistarīgās frizūras, prasmīgā kosmētikas pielietojuma un apģērba.

- Džila! - viņa iesaucās, cieši apskāva draudzeni un veda uz kabinetu. Viņa palūdza sekretārei, lai atnes tēju. Džila apsēdās uz polsterētā dīvāna iepretī Telijas rakstāmgaldam.

- Jūtos tā, it kā man būtu jāsēž te, - Džila teica, norādīdama uz ērtu ādas atpūtas krēslu, kas glabāja tikko izgājušā vīrieša atstāto siltumu.

- Priecājos tevi redzēt, - sacīja Telija, vērīgi nopētījusi draudzeni. - Kas noticis?

Telija ar vīru bija izbraukusi uz Eiropu, citādi noteikti zinātu, kas noticis. Džila smagi nopūtās un apklusa, kamēr sekretāre uz galdiņa starp abām nolika paplāti ar tēju un izsmalcinātiem cepumiem. Tiklīdz sekretāre aizgāja, Džila izstāstīja visu, apklusdama vienīgi tik ilgi, kamēr Telija aplūkoja gredzenu ar briljantu un priecīgi apsveica Džilu. Drīz stāstījums kļuva arvien drūmāks, Džilas balss klusāka un klusāka.

Kad stāstījums bija galā, Telijas sejā parādījās līdzjūtība un neticība.

- Ak, tas jaukais zēns... Kāpēc tu man nepiezvanīji? -viņa norūpējusies jautāja.

- Tu biji aizbraukusi, - Džila atbildēja. - Negribēju apgrūtināt nedz tevi, nedz Henriju.

- Nieki, - noteica Telija un emocionāli novicināja roku.

- Vai tiešām tu domā, ka tas būs nopietni? Ka viņš pārdos "Safe Tech"? Un aizies? - Džila jautāja.

Telijas tumšās acis samiedzās, it kā viņa pētītu austrumnieciskā paklāja rakstu. Tad skatiens pievērsās Džilai, un viņa maigi sacīja:

- Bēdas uzkrājas kā magma, kam vajag izlauzties. Var rasties visdažādākie vulkāni, katram ir sava ģeoloģiska uzbūve. Reizēm izvirdums kūp gadiem ilgi. Dažreiz lava un pelni tiek izmesti ar milzu uguņošanu, un grūti paredzēt, kura forma... Tu rīkojies pareizi, - Telija turpināja pēc pauzes. - Tev ir pareizie instinkti. Ļauj tiem izpausties un dari tā, kā tie vēlas. Esi pie viņa!

Telija piecēlās un pārgāja pāri istabai. Brīdi pārskatījusi grāmatu plauktu pie pretējās sienas, viņa izvilka kādu sējumu un iedeva Džilai.

- Izlasi to! - viņa sacīja. - Tajā ir dažas ļoti labas domas, un tu gūsi labāku priekšstatu, ar ko tev darīšana.

- Paldies, Telija! Bet kā ar... atriebību? - Džila pajautāja, pārskatījusi grāmatas satura rādītāju un nolikusi uz grīdas blakus somiņai.

- Atriebība? - Telija sarauca vienu uzaci. - Jā, dažreiz. Dažreiz alkas pēc tās ir ļoti stipras. Kaut arī esmu sastapusi cilvēkus, kas, zaudējuši bērnu, var kļūt slepkavnieciski, viņi nomierinās. Citi... Reiz biju spiesta zvanīt un aicināt palīgā policiju. Varēja būt vēl ļaunāk. Cilvēkam šādā situācijā bieži rodas tieksme uz pašnāvību, citreiz uzrodas iracionāla varmācība. Tāda ir lava. Normālos apstākļos viss pāriet. Tomēr nekad nav viegli. Tādā gadījumā kā šis viņš droši vien atradīs iespēju vainot sevi. Viņš var vainot pat tevi...

Džila sarauca pieri. Kērts jau bija izteicis sev pārmetumus. Gribējās zināt, vai arī pārējais varētu būt patiesība. Ja Kērts kaut kādā veidā vaino viņu, ar to varētu izskaidrot saspīlējumu abu attiecībās.

- Stāstu to visu, lai esi tam gatava, - sacīja Telija, pasniedzās pāri galdiņam un saņēma Džilas roku. - Domāju, ka, te sēžot, mēs nevaram paredzēt, kāda būs viņa bēdu izpausme. Katrs cilvēks ir citāds. Droši var teikt tikai to, ka ļaunākais brīdis ir pārejošs. Tas nenozīmē, ka viņš paliks tāds pats. Tik lielas bēdas pārvērš cilvēku, tāpat kā vulkāna izvirdums pārvērš ainavu. Taču ar laiku viss var atgriezties normālās sliedēs.

Džilai atmaiga skatiens, un viņa pavēstīja:

- Priecājos, ka tu uzskati manu rīcību par pareizu.

- Tavā stāstījumā tāda tā izklausījās... Es nezinu... - Telija noteica.

- Tu vienmēr esi teikusi, ka visās jomās esmu nevainojama, tikai ne attiecībās ar vīriešiem, - Džila atgādināja.

Telija greizi pasmaidīja.

- Lūdzu, mīļā, - vai atceries Maiklu Stouksu?

- Maikls Stoukss bija jauks cilvēks, - Džila protestēja.

- Maikls Stoukss bija jauks. - Telija piekrītot pamāja.

- Viņš arī bija nevainojams. Tikai nebija piemērots tev. Viņš bija kauli un āda, ģēnijs ar sajukušiem matiem, kas nespēja uzvilkt vienādas zeķes vai iesaistīties sarunā, ja nerunāja par fizikālo ķīmiju. Pat Henrijam nebija viegli ar viņu saprasties.

- Vai atceries Trīmena parka apmeklējumu? - Džila ie-ķiķinājās, atceroties štata parku pie Kornelas.

- Ak mans dievs! Kā lai neatceras! - Telija iespiedzās.

Viņi četratā - Telija, Henrijs, Džila un Maikls Stoukss -

bija izbraukuši piknikā pie parka ūdenskrituma. Svelmainajā dienā Maikls Stoukss bija uzlicis galvā tik dīvainu cepuri, kādu neviens nebija redzējis. Tā atgādināja beisbola cepuri, tikai augstu un apaļu, bet aiz muguras nokarājās drēbes gabals, liekot iedomāties franču ārzemju leģionu. Nespēdams pasmieties par sevi, Maikls Stoukss visiem bija nolasījis skarbu lekciju par kinētisko enerģiju un aerodinamiku. Izrādījās, ka visi ļaudis parkā ir muļķi un tikai viņš, Maikls Stoukss, sagatavojies, lai izbaudītu dienu, kā nākas.

Džila lojalitātes vārdā drosmīgi bija aizstāvējusi savu nominālo draugu. Daži brālības biedri pie blakus piknika galda tomēr bija citādās domās. Un, kad karstajā pēcpusdienā izsusēja viņu alus mucā, rupjie komentāri kļuva skaļāki un riebīgāki. Visbeidzot muskuļainais grupas līderis piesteberē-ja pie trīcošā Maikla Stouksa un nostājās viņam tieši pretī. Kad Maikls savilka nekam nederīgās dūres, lai aizstāvētos, iejaucās Džila, atgrūzdama līdz viduklim izģērbušos zelli ar tādu spēku, ka viņš, krītot uz piknika galda stūra, salauza roku.

Abas sievietes aiz sajūsmas skaļi smējās, atcerēdamās atbraukušo neatliekamo palīdzību un to, ka parka policists nevienu neapcietināja, bet nākamās pāris nedēļas izmisīgi centās sarunāt ar Džilu randiņu.

- Mans dievs! - iesaucās Telija, slaucīdama acu kaktiņus. - Pēc tam tu meties uz otru galējību! Uz basketbolistu.

- Ak jā, - noteica Džila, un piepeši abas atskurba.

- Atvaino! - sacīja Telija, kas zināja labāk par citiem, cik nelaimīgi viss bija beidzies. - Domāju, ka Maikla Stouksa mutē tas, ko gribi teikt, skanētu tā, ka tu vienmēr izrādi magnētisku polaritāti. Tu tiecies pēc ekstrēmā. Ģēnijs, bet nerrs. Izskatīgs džeks, bet egocentrisks lops. Kērts tomēr ir citāds.

- Tu patiešām tā domā? - Džila atplauka.

- Nu protams, - Telija atbildēja. - Esmu to jau teikusi.

- Zinu, tikai nebiju pārliecināta, vai tu teici to nopietni, -sacīja Džila. Šķiršanās periodā viņa bija tikusies ar Teliju tik bieži, ka varēja būt paciente vietā, un viņai bija aizdomas, ka Telija slavē Kērtu, jo jūt pret viņu simpātijas.

- Vai esmu kādreiz runājusi to, ko nedomāju nopietni? -Telija savilka uz augšu abas uzacis. - Viņš ir gudrs, bet nav ar dīvainībām, veiksmīgs, bet ne iedomīgs, stiprs, bet maigs, glīts, ne pretīgs. Viņš ir tavs ideāls, Džila. Es patiešām domāju, ka...

- Man jādod viņam laiks, - Džila nomurmināja.

- Laiks, telpa un mīlestība, - Telija piebilda.

Džila pamāja. Viņa bija ļoti apmierināta ar dzirdēto. Taču tad viņas seja satumsa un viņa sacīja:

- Vai tu zini, ka viņš visā nopietnībā grib doties projām no valsts un nekad vairs neatgriezties?

- Varbūt ari ne, - sacīja Telija. - Bet, ja viņš tā dara, kas tur slikts? Tu vienmēr esi teikusi, ka dzīvē tev nekas nav svarīgāks par viņu.

- Es domāju par mums abām, - Džila klusu sacīja.

Telijai paspruka jautri smiekli.

- Nekas nespēj mūs izšķirt, mīļā. To tev vajadzēja zināt. Pat ja tu atrastos pretējā zemes pusē, tu vari mani sameklēt, un es ieradīšos pie tevis. Tu un es? Nu nē... Tikai nāve var mūs šķirt. Tikai nāve.

Septiņpadsmitā nodala

Mīkla nebija atrisināma. Kērtam joprojām neradās neviena ideja, kā iekļūt ceturtajā perimetrā un tikt no tā laukā dzīvam. Tomēr viņš virzīja uz priekšu visus pārējos uzdevuma aspektus, it kā problēma jau būtu atrisināta. Viņš zināja, kā sevi atbrīvot no "Safe Tech"; bijis tikai laiks un nauda - nauda juristiem. Kērta rīcībā bija vairāki paši labākie advokāti, un sakarā ar darījuma lielumu viņi strādāja virsstundas. Līdzekļu novadīšana uz ārzonas kontu Kaimami salās bija atsevišķs jautājums un prasīja piesardzību. Tas bija vēl viens labums, ko deva ievērojamāko un labāko Ņujorkas juristu izmantošana. Ar tādām lietām viņi bija nodarbojušies jau agrāk un zināja, kā viss veicams.

Kērts vēlējās likvidēt jebkādu saikni starp viņu un naudu. Kad iecere būs īstenota, tikai pilnīgs juridisks aizsegs neļaus viņu atrast, izsekojot naudas ceļu. Kērts bija pārliecināts, ka Kaimanu salu banku bizness ir tieši tāds. Tiklīdz runa bija par slepenību, tās pārspēja pat Šveices bankas.

Starplaikos starp telefoniskajām konferencēm un apspriedēm ar juristiem, kas pēc viņa pieprasījuma lidoja no Ņujorkas, vajadzēja atrast brīvus brīžus, lai izplānotu ne tikai slepkavību, bet arī bēgšanu. Visu sarežģīja apstāklis, ka viņš vēlējās paļauties tikai uz sevi. Tomēr bija šis tas, ko tik viegli nevarēja dabūt. Kaut vai viltotus identitātes dokumentus pašam un Džilai. Arī attiecīgās iekārtas vajadzēja ieprogrammēt tā, lai tās spētu kontrolēt slepenā dienesta sakarus.

Ja izdotos to izdarīt, viņš uzzinātu paroles, kas nepieciešamas, lai iefiltrētos prezidenta apsardzē. Ar to spētu tikt galā tikai kādreizējais aģents. Ja ir iespēja pārtvert slepenā dienesta sakarus un tajos iejaukties, tad, pārzinot protokolu, žargonu un tipisko aģenta uzvedību, Kērts varēja izkļūt cauri trim pirmajiem perimetriem gandrīz kā pa jokam. Viņš zināja, ka ir tehnoloģijas šādu ierīču izveidošanai, viņš zināja arī to, ka pasaulē tikai daži cilvēki spēj apvienot dažādos elementus vienkāršā ierīcē, kas darbojas.

Par laimi, bija cilvēks, kuram Kērts uzticējās un kurš varēja palīdzēt. Čengs Ju bija kopā ar Kērtu no "Safe Tech" dibināšanas brīža. Kērts bija pieņēmis viņu no Masačūsetsas tehnoloģiskā institūta. Ķīnietis pēc tautības, Čengs bija ieradies Savienotajās Valstīs četru gadu vecumā kopā ar ģimeni. Kaut arī Čengs juta lielas simpātijas pret zemi, kas devusi ģimenei drošību, bet pašu padarījusi bagātu, pret Kērtu viņš juta lielāku mīlestību un uzticību. Kērts bija ne tikai padarījis Čen-gu par multimiljonāru, bet ne reizi vien izmantojis savus politiskos kontaktus un ietekmi, lai gadu gaitā pārvestu no Ķīnas daudzus Čenga ģimenes locekļus un draugus. Viņi visi, arī Čengs, varēja atļauties dzīvot, kur vien vēlas, taču mita Lejas Manhetenas ķīniešu kvartālā. Čengs bija "Safe Tech" galvenais zinātnieks, Džilas boss, nepārspējams ģēnijs. Viņš pārzināja arī ielas gudrību un bija ideāli piemērots, lai sagādātu Kērtam tādas lietas kā viltotas pases un slepenas elektroniskas ierīces.

Kērts atveda Čengu no Ņujorkas savā lidmašīnā, lai kopā varētu pavadīt dienu savā kabinetā, sīkumos izskatot visu, kas vajadzīgs. Līdz trijiem pēcpusdienā neviens nebija pieminējis Kērta lūgumu iemeslu. Kērts zināja, ka tas ir Čenga stils. Patiesībā viņš ar to bija rēķinājies. Daļēji šī rakstura īpašība nāca no audzināšanas, un Kērts zināja, ka tāda izturēšanās ir arī drauga dabā. Čengs nebija no cilvēkiem, kas uzdod jautājumus, īpaši patronam.

Kērts zināja, ka Čengs ir vienīgais cilvēks visā pasaulē, kurš pelnījis pilnīgu uzticību. Viņš nodeva savu dzīvību Čenga rokās. Tā arī īstenībā notika. Kērts domāja, ka pēc viņa un Džilas nozušanas Čengs Ju būs vienīgais cilvēks, kas spēs viņus atrast.

Kērts uzskatīja, ka Čengs pelnījis pat lielāku uzticību nekā Džila. Ne tāpēc, ka būtu jāšaubās par Džilas mīlestību. Tā nebija. Sirds dziļumos viņš patiešām ticēja, ka, līdzko būs izdarīts tas, kas jādara, Džila labprāt dosies viņam līdzi un dzīvos kopā ar viņu līdz mūža galam. Viņš zināja, ka tā būs. Tomēr bija jāuzmanās, ka, uzzinājusi viņa nodomu, Džila var nostāties ceļā. Viņa var izdarīt pat kaut ko muļķīgu. Savukārt Čengs nekad neko tādu nedarītu. Čengs pilnībā saprastu, ka vienīgā mīļotā dēla nāve jāatriebj.

Šā iemesla pēc neilgi pēc Kolina bērēm Čengs sēdēja vēsā, pēc ādas smaržojošā bibliotēkā un urbās Kērta plānos.

Kērts paskaidroja, kāpēc tik svarīgas ir pases, kuras absolūti nav iespējams izsekot. Viņš vēlējās iegūt arī tradicionālo - vēlams, Kanādas - komplektu ar neskaidru savu un Džilas fotogrāfiju jaunas identitātes iegūšanai citā valstī.

Čengs pamāja un, lūkodamies cauri plastmasas briļļu biezajiem stikliem, sacīja:

- Ķīniešu kvartālā ir daži cilvēki, kas to var nokārtot. Tas ir ļoti slikti, tomēr šajā gadījumā labi. Bet nevienam no viņiem es neuzticos. Uzticos tikai sev. Es domāju tā. Likšu izgatavot šīs pases, divus komplektus. Tie cilvēki taisa brīnumu lietas. Viņi var iekļūt muitas datoros un izgatavot ne tikai viltotas pases. Viņi sameistaros biogrāfijas datus. Viņi uztaisa personu, sociālās nodrošināšanas numuru, visu, kas vajadzīgs.

Pamirkšķinājis lielās, melnās acis, Čengs turpināja:

- Domāju, ka rīkošos tā. Es pats ielikšu pasēs fotogrāfijas, uzlikšu zīmogus un tās laminēšu. Tie cilvēki būs izgatavojuši tikai vēl vienu viltotu personas dokumentu. Tā viņi neredzēs tavu fotogrāfiju, tātad neviens nevarēs saistīt pases ar tevi.

Apmierināts pamājis, Čengs klusu piebilda:

- Nezinu, ko tu esi ieplānojis, Kērt, un negribu zināt. Iespējams, ka tavs attēls pēc tam parādīsies televīzijā un jaunākajās ziņās...

Kērts veltīja vecajam draugam izprotošu skatienu. Čen-ga gludā seja ar melno, taisno matu cekulu radīja iespaidu, ka viņš ir tikpat jauns kā dienā, kad notika pirmā iepazīšanās. Katrā ziņā viņš vēl arvien ģērbās tāpat: bikses un slikti pieguļošs krekls ar īsām piedurknēm, bez kaklasaites, ar visādiem rakstāmākiem pilna kabata. Čengs bija novājējis līdz pēdējai iespējai, taču Kērts pilsētā bija redzējis viņu trenējamies dodo kaujas mākslā, tāpēc neloloja maldīgu priekšstatu par maigo izskatu. Čengs bija nāvējoši ātrs un dzēla kā pātaga. Kērts veltīja Čengam labvēlīgu smaidu, te negaidot atsprāga vaļā bibliotēkas durvis un ienāca Džila, paplezdama rokas.

- Čeng! - Džila priecīgi iesaucās, saņemdama viņa rokas savējās. - Es nezināju, ka esi te! Čeng, tik labi atkal tevi redzēt! Kērt, kāpēc tu neteici, ka ieradies Čengs? Man tas bija jāuzzina no šofera, - viņa pārmeta abiem. - Čeng, tu lieliski izskaties. Ko tu vēlētos pusdienās?

Čengs bija piecēlies, lai pasveicinātu Džilu ar vieglu paklanīšanos, bet tagad, skatīdamies uz Kērtu, neērti mīņājās no kājas uz kāju.

- Esmu tik priecīga, ka satieku tevi, - Džila satraukta turpināja. - Tu esi tieši tas, kas Kērtam vajadzīgs. Mēdz teikt, ka nekas tā neuzlabo omu kā vecs draugs! Vai tā nav, Kērt?

Savā satraukumā Džila nepamanīja, ka Kērta sejas izteiksme ir, mazākais, drūma.

- Čengs nevar palikt uz pusdienām, mīļā, - viņš klusu noteica.

Džila paskatījās uz Kērtu, gaidīdama kādu paskaidrojumu. Čengs vienmēr bija palicis uz pusdienām.

- Nē? - viņa jautāja. - Kāpēc ne?

Acīm redzami apmulsis, Čengs skatījās grīdā. Brīdis bija visai neveikls. Čengs parasti nekad neatteicās no ielūguma. Viens no viņu kopīgajiem dzīves priekiem bija sēdēšana pie klāta galda un apmainīšanās domām par biznesu un miljoniem citu tematu.

- Labi, - sacīja Kērts, - mums vēl daudz kas jāizdara, bet pēc tam viņam jāatgriežas pilsētā.

- Tu joko, - teica Džila, cenzdamās saglabāt labā noskaņojuma paliekas. - Ko jūs te darāt?

Iestājās neveikls klusums.

- Čengs tikai... - Ķerts iesāka. - Viņš palīdz nokārtot dažas lietas sakarā ar kompānijas transfertu. Jāizstrādā manas pēctecības plāns, tas arī viss.

- Tas nav iemesls, lai nepaliktu uz pusdienām, - Džila viegli iebilda.

- Džila, - Kērts negaidīti asi sacīja, - tu nevari tāpat vien ielauzties un... - Viņš apklusa, sapratis, cik rupji izklausās tādi iebildumi, un ierunājās jau maigāk: - Atvaino, Čengs gluži vienkārši nevar palikt, tas arī viss.

Džila, šķiet, nelikās par to ne zinis.

- Čeng, katrā ziņā man bija liels prieks tevi atkal redzēt, -viņa atturīgi noteica ar augsti paceltu zodu. - Novēlu drošu atpakaļceļu! - Viņa pagriezās un izdrāzās no istabas.

Siltās izjūtas, kas bija uzradušās, visu dienu strādājot kopā ar Čengu, piepeši atvēsa. Džilas parādīšanās sāpīgi lika apzināties, kas īsti tiek plānots. No kurienes šī pārliecība, ka Džila dosies līdzi, kad viss būs galā? Nez vai no šodienas līdz prezidenta ierašanās brīdim par slepenību kaut kas mainīsies. Patiesībā jau nākamajās nedēļās nāksies ievērot vēl lielāku slepenību. Nebija zināms, vai Džila un viņš tiks ar to galā.

- Ja tev nekas vairs nav vajadzīgs, draugs, labāk iešu, -Čengs klusu noteica.

Kērts attapās, ka, iegrimis domās, stāv istabas vidū. Viņš strauji pacēla skatienu.

- Labi, Čeng. - Viņš strauji savilka seju smaidā. - Kā tev šķiet, kad varēsi sagādāt man nepieciešamās ierīces?

- Man ir viss vajadzīgais. Problēmu rada tikai tas, ka dažādās iekārtas ir dažādās fabrikās, - Čengs paskaidroja.

- Es domāju salikt visu kopā pats, Kērt. Bet tam vajadzīgs

laiks. Viss jāatgādā pie manis uz laboratoriju. Paies nedēja, varbūt mazāk. Kad viss vajadzīgais būs sagādāts, varbūt varēšu pabeigt nedēļas laikā, ja nebūs jānodarbojas ar ko citu.

- Tātad divas nedēļas? - Kērts noprasīja.

- Jā, - Čengs atbildēja, rūpīgi padomājis. - Pases dabūšu šonedēļ.

- Labi. Es vēlos vēl kaut ko tev pajautāt, draugs.

- Protams.

- Acīmredzot pametīšu šo valsti pavisam. - Ar skaidri redzamu nepatiku viņš piebilda: - Un nekad vairs neatgriezīšos.

Čengs samirkšķināja acis, bet neko neteica.

Viegli palocījies uz drauga un sava darbinieka pusi, Kērts sacīja:

- Un... Tas, ko saku par savu pēctecību, jāuztver nopietni... Domāju, ka Džonsonam jāieņem galvenā vadītāja vieta, taču es tā nerīkotos, ja, pēc manām domām, tas nebūtu labākais risinājums, Čeng.

Čengs pameta uz Kērtu viltīgu skatienu un vaicāja:

- Tavuprāt, man nepatiktu, ja kāds cits būtu boss? -Viņš plati pasmaidīja. - Nē, Džonsons ir īstais vīrs. Es zinu, ko varu un ko ne. Esmu zinātnieks, nevis biznesmenis. Ja tevis tur nebūs, mani interesē vienīgi "Safe Tech'' akcijas, bet, ja tu saki, ka Džonsons ar visu tiks galā, tad viņš ir īstais vīrs.

- Tieši tā es domāju, - Kērts lēni noteica, vērodams Čen-ga reakciju. - Tomēr es nebūtu viņu izvirzījis, ja tu nepiekristu.

- Paldies, ka pajautāji, - sacīja Čengs, zemu palocījies.

- Es darīšu to zināmu arī Džonsonam, - piebilda Kērts.

Čengs palocījās vēlreiz, šoreiz ne tik dziļi, un sacīja:

- Paldies! Ja tas ir viss, tagad man jādara, ko lūdzis ļoti labs draugs - draugs, kas man bijis kā brālis...

Abiem vīriem apkampjoties, nevienam pat prātā nenāca, ka viņus novēro. Viņi nezināja, ka visu nupat pārrunāto un ieplānoto noklausījušās svešas ausis.

Astoņpadsmitā nodaļa

Gar Kērta īpašumu dienvidu malu stiepās biezs ceriņu dzīvžogs, patlaban gan trūka spilgti violeto ziedu, kas aizpildīja tukšās augsto, zilo egļu starpas. Šā biezokņa vidū gulēja virs lapainā maskēšanās tērpā. Tāds izskats varētu likties smieklīgs, ja viņam pie sāniem nebūtu deviņu milimetru "Glock" pistole ar spīdīgi melnu klusinātāju.

Zem lapainās ķiveres vīram bija austiņas. Priekšā uz neliela trijkāja stāvēja peilējošais mikrofons, pietiekami jutīgs, lai uztvertu cilvēka balss radīto Kērta bibliotēkas logu vibrāciju. Kad vīrs neklausījās mikrofonu, viņš pārslēdza austiņas uz uztvērēju, kas bija ierīkots vienā stabā garajai tālruņa līnijai gar piebraucamā ceļa malu. Taču, lai arī ko vīrs klausījās, galvā visu laiku skanēja Brūsa Springstīna dziesmas fragments, kas no rīta bija dzirdēts mašīnas radio, un viņš bieži pieķēra sevi to dungojam.

Vīru sauca Mičels Rīvss. Viņš bija slepenā dienesta speciālais aģents. Druknajam mazā auguma vīram bija tumši mati un olīvkrāsas āda, viņš bija agrākais armijas izlūkdienesta virsnieks, agresīvs karavīrs un disciplīnas cienītājs. Pēc dabas Rīvss bija noslēdzies sevī, ar neparasti augstu kvalifikāciju šādā darbā. Viņam nebija ierakstīšanas ierīču. Viņš nodeva ziņojumus vienam cilvēkam un nekam citam. Viņš neuzdeva jautājumus. Ja nebija teikts, viņš neko neuzsāka uz savu roku.

Šis darbs Rīvsam deva iespēju izpirkt grēkus. Pēc aiziešanas no armijas vairāk nekā pirms desmit gadiem CIP uzdevumā viņš Dienvidamerikā bija apmācījis nemierniekus, līdz viņam tas apnika. Kopš tā laika viņš slīdēja arvien tālāk no likumīgas darbošanās, kas viņam, armijas virsniekam, bija sagādājis prieku. Viens no pēdējā laika darbiem bija tik zemisks, ka negribējās par to ne domāt. Patlaban gan nebija īstā reize atcerēties tumšos pagrabus un satriecošus cilvēku vaidus - viņš bija atgriezies reālajā pasaulē un pildīja reālu uzdevumu. Atmiņā svaiga vēl bija tikšanās ar jauno bosu. Pēc aizvešanas no Vašingtonas Nacionālās lidostas spīdīgi melnā kadiljakā "Seville" viņš bija pacienāts ar elegantu lenču restorānā "Four Seasons" un pirms kafijas pasniegšanas saņēmis darba piedāvājumu.

Rīvss neizteica skaļus jautājumus - pat ne partnerim, ar kuru dalīja divistabu numuru Obernas viesnīcā "Holiday Inn", taču savā prātā viņš nebeidza brīnīties. Viņš brīnījās, cik daudz šim vīram, Kērtam Fordam, atļaus darīt. Viņš nesaprata, kāpēc viss, ko Fords saka, netiek ierakstīts. Ja slepenais dienests domā ņemt viņu ciet - Rīvss zināja, ka tā būs, - viss, ko viņš saka un dara, būtu jāsaglabā zvērināto tiesai.

Prāta dziļumos Rīvss bija pārliecināts, ka cilvēki, kas slepenajā dienestā ieņem daudz augstāku posteni, gaida, kamēr šī lieta sasniegs kritisko masu. Tad - un tikai tad - viņi nostāsies starp Fordu un prezidentu. Rīvss atzina, ka tas būs veikls un iespaidīgs slepenā dienesta gājiens, jo tā morāle bija cietusi pēc skandāla ar Moniku Levinsku, kad aģentiem nācās liecināt pret apsargājamo cilvēku.

Lai arī kāds bija šādas bezdarbības iemesls, Rīvss nešaubījās, ka nav vienīgais, kas zina par Forda iecerēto uzbrukumu prezidentam. Viņš tikai vēl īsti nezināja, kā tas notiks. Nakts binoklī viņš bija redzējis Fordu pusnaktī dodamies pāri ezeram uz tiesneša savrupnamu, un šis fakts lika domāt par ķirurģiska rakstura iebrukumu. Tam, protams, bija jēga, ja ņem vērā, cik tālu Fords domā nodrošināt bēgšanu. Rīvss zināja, ka Fords ir agrākais aģents. Viņa pieredze, kas papildināta ar vismodernākajām tehnoloģijām, ļautu izkļūt cauri ceturtajam perimetram, taču viņam bija jāzina, ka aizbēgt nav iespējams. Izskatījās, ka Fords ir apņēmības pilns to darīt. No tā, ko Rīvss zināja, varēja spriest, ka laika lielākā daļa tiek veltīta tam.

Bija iespējams vēl kāds loģisks izskaidrojums: viss bija teātris, tāds kā treniņuzdevums Rīvsa un viņa partnera Arta Veinkrofta pārbaudei. Par to nebija jābrīnās. Šajā līmenī valdība vienmēr bija gatava uz visādiem pekstiņiem. Viena pārvalde pārbaudīja vai nu otras efektivitāti, vai savu dzīvotspēju, lai būtu motivācija lielākas naudas pieprasīšanai. Dienas beigās kā vienmēr un visur - vairāk naudas. Rīvsam par to ilgi vairs nebija jādomā.

Viņš ieskatījās pulkstenī un tikko manāmi mainīja stāvokli. Bija palikušas vairākas stundas. Uz deguna nolaidās resns moskīts, Rīvss to varēja saredzēt, tikai aizverot vienu aci un cītīgi skatoties. Moskīts iedzēla, taču viņš nepakustējās, lai kukaini aizdzītu. Tā būtu neuzmanība. Nebija viegli strādāt divpadsmit stundas, tikpat kā nepakustoties. Bet tāda bija darba specifika. Slepenās operācijas vairāk nozīmēja cīņu ar garlaicību, nevis satraukumu. Bet, ja tomēr kas notika, tas bija patiešām satraucoši. Tikai tāpēc Rīvss izturēja. Atrašanās viesuļvētras acī viņam patika.

Ja viss, kas notika, bija reāls, Rīvss jutās tikpat kā pārliecināts par vienu: ja tā turpināsies, pilnīgi iespējams, kāds, droši vien Kērts Fords, tiks nogalināts, un kas varēja būt lieliskāk? Kad uz spēles tika likta dzīvība un nāve, tas satrauca. Tā bija dzīvošana uz naža asmens. Un, ja kāds bija jānogalina, visticamāk, to darīs Rīvss. Par tādu nogalināšanu arī cietumā neliek. Gluži kā kino, kā Džeimsam Bondam, 007 -ar tiesībām nogalināt. Šī doma lika sejā atplaukt smaidam.

Deviņpadsmitā nodaļa

Nākamajā rīta Džila piecēlās no gultas pulksten piecos, pārģērbās un klusu nokapa lejā. Viņa gatavojās doties ilgākā izbraukumā. Jaunā divriteņa riepu gumija pildīja garāžu ar kodīgu smaku. Džila ar tikko manāmu nepatiku ieelpoja gaisu un, paņēmusi riteņbraucējas kurpes un zeķes rokās, izstūma divriteni no garāžas.

Pēkšņā iedomā viņa nolika divriteni uz ceļa un basām kājām pa mājas otru pusi devās uz ezeru. Pa līkumaino taku un veco akmens tiltu viņa pārgāja pāri strautam, šķērsoja plašo zālienu, kas stiepās pa veco koku apakšu vismaz tūkstoš pēdu tālumā. Jau drīz viņa stāvēja akmeņainajā pludmalē, sejā pūta silts dienvidu vējš, bet viļņi maigi glāstīja kājas. Austošās dienas gaismā virs galvas mirgoja viens vienīgs Jupiters. Varēja saskatīt gandrīz piecpadsmit jūdžu tālo ezera galu, kur no dziļā un šaurā ūdens izveidotā koridora stāvus uz augšu slējās krāšņi ledāju kalni. Tā bija vieta, kas izraisīja sajūsmu, - Skenītele. Dažās pēdējās vasarās viņa bija ne tikai to iemīļojusi, bet pat pieķērusies tās rāmajam skaistumam. Uzvēdīja doma, vai tas, ko iecerējis Kērts, kādreiz ļaus te atgriezties.

Smagi nopūtusies, viņa atgriezās pa taku uz māju, nu jau pamodušos putnu skaļās līksmošanās pavadīta. Uzkāpusi uz divriteņa, viņa uzbrauca pa aleju kalnā, kā parasti, palielināja ātrumu un gaidīja, kad sāks celties endorfīnu līmenis, kas parasti notika pēc dažu jūdžu nobraukšanas.

Garām traucās lekni meži, strauti un lauki ar sulīgiem kukurūzas, kviešu un lucernas asniem, un domas sāka risināties par kāzām. Pēdējo pāris gadu laikā viņa un Kērts bija vairākās uzaicināti. Divas bija rīkotas Pīrā un Manhetenā. Tās vēl dzīvi glabājās atmiņā ar savu greznību, ziedu kaskādēm pie kolonnām līdz izrotātajiem griestiem. Viņai nebūtu iebildumu rīkoties tieši tā. īpaši pēc neveiksmīgās pirmās laulības. Gribējās, lai cilvēki uzzina, ka šoreiz viss būs citādi.

Viņas pirmās kāzas bija notikušas nelielajā Binhemto-nas baznīcā. Pieņemšana notika netālajā kara veterānu zālē. Vienīgais no viņas ģimenes, kas vēlējās piedalīties, bija brālis, un daļēji viņa pat vēlējās, lai brāļa nebūtu. Džila joprojām atcerējās pārdzīvoto kaunu, milzīgajā karstumā redzot brāli sēžam kopā ar pārlieku smagnējo sievu, dzeram ledus tēju un pieklājīgi uzsmaidām padibenēm, kas slikti pieguļošos īrētos smokingos un saņurcītās pasteļkrāsas kleitās noreibuši klumpačoja pa deju grīdu. Šīs kāzas bija kā murgs.

Bet vai šoreiz vispār būs iespēja kādu uzaicināt kāzās? Par to nekas nebija runāts, un no Kērta vārdiem varēja spriest, ka viņš domājis vienkārši slepus aizbēgt. Kaut ari Džilai bija kauns par tādu Kērta rīcību, viņa neko negribēja jautāt. Dažbrīd uznāca dīvaina sajūta, ka viņa tēlo lomu, kuru bija uzņēmusies tēlot ar pirmo vīru, to pašu lomu, ko māte spēlējusi ar tēvu. Džila bija pārliecināta, ka Kērta aiz-kaitināmība vai atturība ir īslaicīga, bēdu izraisīta parādība. Viņa atcerējās Telijas teikto, un nemiers mazliet pierima.

Izbraukusi no līkuma pirms rāpšanās uz augšu pa pēdējo lielo kalnu pirms ieplakas, kur viņa bija notriekta no ceļa, Džila pamanīja priekšā cilvēku. Šoreiz jau ausa jauna diena, oranžo dūmaku austrumos strauji dedzināja neatvairāmā rīta saule. Tiklīdz pirmie tās stari pāršķēla debesis, tie pilnībā izgaismoja kādu stāvu, milzīga auguma vīru sarkanos šortos, baltā T kreklā un velosipēdista ķiverē, kas atgādināja augļu trauku. Vīrs pie rokas turēja sacīkšu divriteni - tikpat jaunu kā viņai.

Pielikusi pie pieres roku un noēnojusi spožo sauli, Džila pazina Jeremiju. Neuzkrītoši klusībā pasmējusies, viņa piebrauca tam klāt un apstājās. Jeremija bija viņu gaidījis. Rietumu pusē vēl augstāk pār viņiem slējās Jeremijas māja.

- Labrīt! - viņa mundri pasveicināja. - Nezināju, ka arī tev ir divritenis.

- Man nav. Tas ir, tagad ir, - viņš atbildēja. - Ienāca prātā, ka braukāšana ar to ir patīkama.

- Izskatās, ka tu to uztver nopietni, - teica Džila, aplūkodama Jeremijas jaunās riteņbraucēja kurpes.

- Vai kurpes ir īstās? - viņš pajautāja, pametis skatienu uz apaviem ar stingrām zolēm. - Pirku, ko man ieteica.

- Pareizi darīji, - Džila atsaucās. - Braucot apkārt ezeram, kurpes vien ļaus ietaupīt pusstundu.

Jeremijas acīs parādījās neizpratne, un viņš pavaicāja:

- Patiešām?

Džila pamāja.

- Padomā, kāda ir braukšana ar parastiem apaviem. Spiežot pedāli uz leju, puse spēka aiziet pēdas saliekšanai. Ar šādām kurpēm viss spiediens tiek pedālim.

- Ceru, ka neiebilsti, - viņš sacīja pēc kurpju apcerēšanai veltītā brīža, - bet tu sacīji, ka brauc gandrīz katru dienu. Vakar nopirku divriteni un iedomājos aplūkot saullēktu un tevi, ja brauksi garām. Vai neiebilsti, ka piebiedrošos?

- Nē, - viņa atbildēja. - Manuprāt, tas būtu lieliski. Zinot, ka tu nebraukā apkārt savā pikapā, ir drošāka sajūta.

Uz Jeremijas seju bija žēl paskatīties, tāpēc Džila moži iesmējās un piebilda:

- Es pajokoju.

Jeremijas seja tūlīt noskaidrojās, un viņš uzsēdās uz velosipēda, kura sēdeklis virs hromētā rāmja slējās smieklīgi augstu. Džila atcerējās Ņujorkas cirkā redzēto lāci, kas bija braucis ar mazītiņu motorolleru. Viņa gan neko neteica, bet, pateicīga par kompāniju, sacīja:

- Brauksim!

Vēlāk no rīta, vienatnē paēdusi brokastis un izpeldējusies ezerā, Džila sameklēja bibliotēkā Kērtu. Viņš bija aizņemts un, liekot nost klausuli, apveltīja Džilu ar nepacietīgu skatienu. Piepeši Džila pilnīgi nepamatoti jutās vainīga.

- Vai atceries, es tev stāstīju par vīru, kas gandrīz notrieca mani? Par fermeri, kas pārveda mani un salauzto divriteni mājās? - viņa pajautāja. - Viņš rīkojās patiešām jauki un nemaz nebija vainīgs.

- Mjā, - tāds kā aizkaitināts atbildēja Kērts un novāca papīrus galda atvilktnē. - Atceros.

- Šodien viņu satiku, - Džila domīgi ieminējās. - Arī viņš bija ar divriteni, un mēs kopā apbraucām apkārt ezeram. Ļoti jauks cilvēks, Kērt. Man viņš patīk. Sacīju, ka braukšu kopā ar viņu atkal, taču vispirms gribēju tev to pateikt. Negribu, lai tu domā...

- Fermeris? Protams, ne, - Kērts izsmējīgi noteica, ar rokas mājienu noraidot domu par greizsirdību. - Katrā ziņā priecājos, ka tu man to pasaki, bet rīkojies, kā vēlies, un brauc ar savu divriteni. Priecājos, ka tu nedari to viena. Par to vari neraizēties.

Par spīti Kērta steidzīgi dotajai atļaujai, Džila tomēr nejutās īsti labi. Un tādās reizēs bija kāds cilvēks, kam varēja piezvanīt. Lai stiprinātu garu un gūtu papildu atbalstu savai rīcībai, viņa uzgrieza Telijas mājas numuru.

- Viņš tā teica? - Telija iesaucās.

Bridi padomājusi, Telija turpināja savā ierasti enerģiskajā manierē.

- Tādā gadījumā - tikai droši uz priekšu! Tev nepieciešams būt cilvēkos.

- Telij! - Džila novaidējās. - Tas nemaz neizskatās pēc Kērta, un es vispār neko neteicu.

- Nē, es biju to domājusi pavisam citādi, - draudzene dedzīgi sacīja. - Tu labi zini, kāda ir mana attieksme pret Kēr-tu un ka joprojām vēlos, lai tu atbalsti viņu. Tagad runa ir par tevi. Kāds no tā labums, ja tad, kad viņš savu ieceri būs īstenojis, tu sabruksi. Tev vajadzīga sabiedrība, kāds draugs!

- Labi, - Džila piekrita. - Nezinu pati, kāpēc jūtos vainīga, taču tā ir. Bet, ja tu domā, ka rīkojos pareizi... tad tā darīšu.

- Manuprāt, tā ir brīnišķīga doma, - sacīja Telija. - Un, Džila... es apbrīnoju tevi par visu, ko tu dari. Es respektēju tevi. Tas, ka tu turies pie Kērta, ir pareizi, tikai neaizmirsti ari sevi, Džila. Saprati? Tu vari domāt, ka dari visiem labu, taču esmu pārliecināta, ka tie, kas tevi patiesi mīl - to vidū ari Kērts -, vēlas, lai tu ari būtu laimīga.

- Paldies, Telij! Paldies!

Divdesmitā nodaļa

Jau pavisam drīz Džila brauca pa to pašu līkumu ar tīru sirdsapziņu un lielās gaidās. Katrs rīts nesa jaunu prieku, ieraugot uz ceļa stāvošo Jeremiju ar muļķīgi starojošu zēnisku smaidu sejā. Viņi nekad iepriekš nenorunāja, ka nākamajā dienā tiksies, viņi gluži vienkārši tikās. Pēc divu nedēļu ilgas braukāšanas apkārt ezeram kādā īpaši karstā rītā Jeremija domīgi apjautājās, vai Džila nevēlas izpeldēties.

- Mēs to varētu darīt divatā, - viņš ierosināja. - Man ir celiņš, kas ved uz ezeru, un iekarināta virve...

Viņi brauca pa ezera austrumu krastu tieši pretī Jeremijas fermai, uz kuru viņš pirmajā dienā bija norādījis ar lepnumu un darījis to vēl katru nākamo dienu. No virmojošā asfalta uz augšu cēlās karstums, un peldēšana bija pārāk liels kārdinājums, lai no tās atteiktos. Atgriezusies mājās, viņa, protams, varēja izpeldēties vienatnē, tomēr būtu jauki pamērcēties ezerā kopā ar cilvēku, ar kuru kopā veikts nogurdinošais brauciens tveicē. To varēja pielīdzināt kino apmeklējumam. Džila nekad negāja uz kino viena. Viņai patika, ja ar kādu var apmainīties domām. Ja ne, tad negāja nemaz.

- Labi, - viņa sacīja, - lai notiek.

Kamēr viņi brauca pa grantsceļu uz krastu, Džilai pa seju tecēja sviedri, bet Jeremija izskatījās tā, it kā būtu jau nopeldējies. Dzeltenā saule, ietinusies biezā svelmes dūmakā, neganti svilināja. No karstuma neglāba pat ēna, ko meta vecais, milzīgais vītols, kas bija ieķēries akmeņainajā krastā.

Ūdens izskatījās vilinoši vēss. Pirms daudziem gadiem Manni ar buldozeru kraujajā krastā bija izlauzuši ceļu, iestumdami zemi ezerā un izveidodami mazu zālainu klajumi-ņu piknikiem un nelielu pludmali. Veca, no baļķiem taisīta nostiprinājuma siena bija to saglabājusi tikpat kā neskartu, bet tālāk ūdens sasniedza gandrīz neizmērāmu dziļumu. Džila atstāja divriteni uz grantsceļa un, pakarinājusi ķiveri uz stūres, ar riteņbraucējas kurpēm kājās neveikli piegāja pie ūdens. Dziļums piešķīra ezera ūdenim gandrīz fosforescējo-šu intensīvi zaļu krāsu. Varēja nodomāt, ka šo luminiscējošo fantāziju radījis cilvēks, sajaucot neona zilos un zaļos toņus.

Negaidīti no Džilas pa labi aizpeldēja divi milzīgi lieli, tumši silueti. Viņa atrāvās atpakaļ un noelsās. Jeremija pielē- ; ca blakus un tūlīt iesmējās.

- Nobijies? - viņš jautāja. - Tie ir tikai ūdens suņi.

Džila novērsa skatienu no smejošās sejas uz diviem

tumšiem, smagnējiem siluetiem, kas spokaini peldēja tālāk.

- Kas? - viņa noprasīja.

- Parastas karpas, - Jeremija paskaidroja.

- Karpas! - viņa iesaucās. - Šajā ezerā? Man likās, ka šis ir viens no tīrākajiem ezeriem pasaulē!

- Tā arī ir, - viņš paskaidroja. - Karpa nenozīmē, ka ezers ir netīrs. Karpas meklē barību dibenā. Jo ezers netīrāks, jo karpām labāk, bet tās var dzīvot gandrīz visos ezeros. Karpu te nav daudz, bet tās pašas ir tik lielas, ka mēs tās saucam par ūdens suņiem.

- Tās tiešām ir milzīgas, - bilda Džila.

- Saprati? - viņš sacīja. - Nāc, nebaidies no zivīm! Tās jau sen ir projām un tik un tā nevienu neaiztiks. Paskaties uz šo virvi!

Nometis kurpes, zeķes, T kreklu un palicis tikai sarkanos šortos, Jeremija rāpās uz augšu pa akmeņaino krastu, līdz sasniedza kranti apmēram desmit pēdu no ūdens. Milzīgais torss līdzās iedegumam uz sejas, kakla un rokām likās šokējoši balts. Viņš notina no līkumaina zara resnu virvi, kas meta šķiedras kā vecs suns spalvas. Bez brīdinājuma viņš to saķēra un nolidināja savu milzīgo augumu lejā no kraujas, aizšūpojās labi tālu virs ezera un tīru, baltu burbuļu izvirdumā iekrita zaļajā ūdenī. Viņš iznira ar skaļu saucienu.

- Nāc! - viņš kliedza. - Pieķeries pie virves un rāpies augšā!

Mezglainā, pie zara piesietā virve šūpojās pavisam netālu no krasta nostiprinājuma sienas. Džila novilka kurpes un zeķes, pieķērās pie virves un rāpās augšup. Skats no kraujas malas iedvesa bailes.

- Viss ir kārtībā! - auroja Jeremija, kas, lai noturētos virs ūdens, kustināja locekļus kā spēcīga mašīna. - Aiziet! Iešūpojies un atlaid virvi, tiklīdz tā sāk iet atpakaļ!

Džila stingri satvēra virvi, neviļus melodiski iesmiedamās. Viņa atspērās no krants, aizšūpojās pa gaisu līdz nostiprinājuma sienai un tai pāri kā bezdelīga. Augstākajā punktā acis iepletās, dzidri zaļajā ūdeni zem sevis redzot Jeremijas siluetu. Viņa atlaida virvi, un smiekli pārvērtās kliedzienā. Džila lidoja pa gaisu un dziļi ienira ūdenī, acumirklī atvēs-dama tā spirdzinošajā temperatūrā. Ar vairākiem spēcīgiem vēzieniem viņa uzspērās augšā, izbāza galvu virs ūdens un priekā iekliedzās.

Smiedamies viņi peldēja gar nostiprinājuma sienu līdz brīvajam ziemeļu galam, kur ezerā iestiepās grantaina pludmale un pa seklo ūdeni bija vieglāk iziet krastā.

Kopā viņi atgriezās pie virves. Džila satraukta stāstīja par peldēšanos kopā ar brāli duļķainā Ketskilas dīķī, Jeremija lūkojās viņai acīs. Zaļā ūdens atspulgi bija mainījuši acu krāsu. Tās pārsteidza. Jeremija tomēr ne uz mirkli nenovērsa skatienu. Šķita, ka viņš baidās tam atļaut kaut uz brīdi pārslīdēt pār Džilas sportisko augumu vietās, kur pie skaisti veidotā torsa bija cieši pielipis tumšais T krekls.

- Vai negribi atkārtot? - viņš jautāja.

- Protams, - Džila smiedamās atbildēja. Viņi šūpojās un lēca ūdenī atkal un atkal, līdz kļuva vēsi un aptrūka elpas, bet pēc tam apgūlās sulīgajā zālē vītola ēnā.

- Te ir tik skaisti, - pēc brīža nočukstēja Džila, cauri maigi šalcošajām koka lapām vērdamās debesīs.

- Tu esi skaista, - Jeremijam izspruka.

- Jeremija! - Džila pagriezās pret viņu, iecietīgi saraukusi pieri. - Ko tu runā?!

- Atvaino, - viņš kautrīgi palūdza. Vaigi viņam bija nosarkuši kā bietes, bet skatiens klīda debesīs. - Tas man izspruka nejauši.

Pēc laiciņa Džila pasmaidīja un klusu noteica:

- Tu esi jauks cilvēks, Jeremija. Tu esi draugs.

Viņš smagi nopūtās.

Džila jutās mierīga, jo ar Kērtu bija ieviesta pilnīga skaidrība. Jau pirmajā kopīgajā braucienā apkārt ezeram viņa bija pastāstījusi, ka ir ļoti iemīlējusies, saderinājusies un gatavojas precēties. Viņa nevēlējās jaukt Jeremijam prātu.

- Priecājos, ka uzskati mani par draugu, - viņš sacīja.

- Zinu, ka tas ir viss, bet tik un tā priecājos. Tavs līgavainis ir laimīgākais cilvēks pasaulē, ja gribi zināt. Nezinu, vai ir daudz ārēji tik skaistu sieviešu, kas ir tikpat skaistas arī iekšēji. Saku to tāpat vien. Nedomāju neko vairāk kā...

- Paldies, Jeremija! - Džila klusu atsaucās. - Es to novērtēšu.

Viņi bridi mierīgi gulēja, domādami viens par otru. Dži-las "Spandex" bikses sāka žūt, un tajās kļuva neērti. Viņa nopūtās, piecēlās sēdus un sāka vilkt kājās zeķes un kurpes. Jeremija, palicis rokas zem pakatļša, gulēja un paslepus vēroja Džilu, viņa platās, bālās krūtis mierīgi cilājās.

- Nedusmojies! - viņš sacīja.

Džila mīļi paskatījās uz viņu un atbildēja:

- Es nedusmojos, taču man jābrauc.

- Zinu, - viņš sacīja. - Vai rīt tiksimies?

- Rīt gaidāms lietus, - viņa atbildēja. - Beidzot.

- Lietus mani neuztrauc, - viņš sacīja. - Esmu fermeris.

- Labi. - Džila pasmaidīja. - Rīt tiksimies.

Lēni mīdama pedāļus un dodamās uz māju pusi, Džila prātoja par jauno draugu. Viņa bija uzticīga Kērtam, taču kāda sīka iekšēja balss nebeidza apbrīnot Jeremiju. Sarunas braukšanas laikā pēdējās divās nedēļās nebija aprobežojušās tikai par divriteņiem. Parasti viņi apstājās pie Skenīteles maiznīcas, kur Jeremija apēda pusduci sviestmaižu ar olu un abi iedzēra kafiju. Džila jau vispārējos vilcienos bija iepazinusies ar viņa dzīvesstāstu. Jeremija bija mācījies Olbani universitātē, kļuvis par policistu un apmeties nelielā mājiņā pie fermas robežas.

- Mani vecāki pārcēlās uz Floridu, un vecākais brālis dabūja fermu, - viņš atklāti bija pateicis. - Tad vecāki nomira, bet brālis pievienojās Jehovas lieciniekiem.

Džilai šķita, ka desmit gadus vecākajam brālim darbs fermā nav bijis pa kaulam. Kad vecāki pārcēlušies uz dienvidiem, viņš pametis ģimenes fermu un kopā ar sievu advokāti un bērniem pārcēlies uz Obernu, tuvāk savai baznīcai. Pēc tam Jeremija pārgājis uz galveno māju un pārņēmis fermu. Viņš nevēlējās pamest darbu štata policijā, bet galvenokārt sāka strādāt naktī.

- Kas zina, varbūt viņš sadomā atgriezties, - viņš paskaidroja.

Jeremija bija sakārtojis īpašumu tādā pašā stāvoklī kā tad, kad tēvs bija jauns un stiprs, un apvienoja divus darbus, dežurēdams garas naktsmaiņas policijā, bet dienā pārvaldīdams ģimenes fermu, kamēr brālis sadomās atgriezties.

- Bet ja viņš vispār nevēlēsies atgriezties? - Džila pajautāja.

Jeremija nolika palikušo sviestmaizes šķēli, paraustīja plecus un noteica:

- Tad viņš neatgriezīsies. Nezinu. Nezinu, ko lai domāju. Nav svarīgi, vai viņš atgriezīsies. Ferma pieder viņam. Mīdhilas māja joprojām pieder man, un man ir labs darbs. Ja viņš atgrieztos, būtu labi. Es biežāk redzētu brāļameitu un man nebūtu jāstrādā fermā.

Noklausījusies šo komentāru, Džila bija papurinājusi galvu un uzmanīgi ieteikusi, ka Jeremija varētu pārņemt īpašumu.

- Tā ir pilsētnieku domāšana, - Jeremija labvēlīgi bija noteicis, liekot Džilai mazliet nokaunēties.

Šīs runas dēļ Jeremija nekādi negribēja iziet no prāta. Jeremija bija viņai svešs. Viņš bija kā draudzīgs milzis no bērnu stāstu grāmatas: labs, lēnīgs un sirsnīgs. Viņa tomēr zināja, ka tas nav viss. Dažreiz bija manīta pavīdam rakstura stingrā puse, un viņa iztēlojās respektu, kādu Jeremija ievieš, tērpies policista formastērpā. Džila vēlējās, kaut viņai būtu māsa vai tuva draudzene, ar ko Jeremiju savest kopā. Varbūt tikai Telijai bija tik atvērts prāts, lai viņa prastu novērtēt Jeremiju, taču Te-lija jau bija precējusies. Džila mēģināja prātā kādu atrast.

Patiesību sakot, Džilai nebija daudz īstu draudzeņu, vienīgi Telija. Paziņas no pirmās laulības lielākoties bija vīra draugu sievas, un vairākums viņu pēc šķiršanās bija nogrimušas aizmirstībā. Prātā ienāca dažas sievietes no "Safe Tech", kuras formāli varēja uzskatīt par draudzenēm, taču pat labākajai no viņām nenāktu ne prātā precēties ar fermeri no Ņū-houpas Ņujorkas štatā.

Bet vai kāds par to bija vainojams? Lai nu kā, viņa nespēja iedomāties šādu dzīvi. Katrā ziņā viņa nespēja tūlīt iztēloties to labvēlīgā gaismā. Dievs lai stāv klāt, viņam ir govis... Tomēr, ja tā kārtīgi padomā, te ir tik daudz laba...

Džila bija tā iegrimusi pārdomās, ka pabrauca garām savam ceļa galam. To apjēgusi, viņa pagrieza atpakaļ, nobrauca starp kokiem lejup uxr nolika divriteni garāžā. Kērts bija pamodies un sēdēja aiz virtuves verandā ar akmens plākšņu grīdu. Viņš ēda brokastis un lasīja avīzi. Patlaban Džilas apģērbs un mati bija sausi, tāpēc viņa ar zināmu optimismu apsēdās līdzās un cerēja, ka laimēsies izlauzties līdz tam Kēr-tam, kādu viņu pazina pirms trim nedēļām, pirms liktenīgā tālruņa zvana.

- Sveika! - viņš atsaucās, uz bridi pacēla acis un no jauna iebāza galvu avīzē.

Džila ielēja sev glāzē sulu. Klāra, vietējā, kas gatavoja un uzkopa māju, parādījās durvīs un bez skaņas pajautāja, vai viņa vēlas kaut ko ēst. Džila noraidoši papurināja galvu un gaidīja, vai Kērts atraus skatienu no avīzes un ievilks elpu. Viņa nepacietīgi sita ar kāju pret grīdu. Tā viņi sēdēja lielo, vējā šalcošo koku paēnā, acu priekšā pavērās lieliska ainava, finansiāli viņi bija neatkarīgi no pārējās pasaules, nesen saderinājušies, gatavi kopā sākt jaunu dzīvi. Taču nekas nebija tik jauki, kā Džila savos sapņos bija iztēlojusies. Dažu pēdējo nedēļu laikā Kērts bija nemanāmi un pakāpeniski attālinājies. Kaut kas notika, kaut kas lika uzdot jautājumu, vai kādreiz viņi būs tādi paši kā agrāk.

Pēc brīža, apvaldījusi emocijas, viņa klusu vaicāja:

- Kērt, vai varu ar tevi aprunāties?

Atbildes nebija. Viņš turpināja lasīt.

- Kērt! - viņa pacietīgi atkārtoja.

- Kas noticis, Džila, kas noticis? - Kērts gandrīz īgni atsaucās un aizcirta avīzi, it kā viņa būtu uzmācīga padsmit-gadniece.

Džila juta, ka viņā uzvirmo dusmas. Gribējās iešļākt Kērtam sejā sulu, taču Džila saglabāja mieru, atcerējusies, kādā stāvoklī viņam ir tiesības būt. Viņa bija izlasījusi Telijas doto grāmatu par bēdām un zināja, cik daudzveidīgi tās skar cilvēku, kas zaudējis sevišķi mīļu tuvinieku. Viņa bija lasījusi, ka reizēm bēdas slēpjas aiz dusmu maskas. Varbūt savaldīties palīdzēja iracionālā vainas apziņa par slepeno draudzību ar Jeremiju.

- Es vienkārši... gribēju aprunāties, - viņa sacīja.

Kērts izskatījās tik apjucis, it kā viņa runātu ķīniešu valodā.

- Par ko tu gribi runāt?

Džila pamāja un iekoda lūpā, lai nekļūtu emocionāla.

- Man ir grūti, - viņa čukstus pateica, - visādā ziņā...

- Kā tas saprotams? - Kērts aizkaitināts noprasīja.

Tumšie loki ap viņa acīm izcēla to sasārtumu. Džila zināja, ka viņš maz guļ, un nebija nekas neparasts, ka viņš reizēm pielēca no gultas, šausmās kliegdams. Agrāk viņai bija izdevies Kērtu nomierināt, glāstot matus, bet tagad šķita, ka viņš spēj aizmigt tikai tad, kad krīt no spēku izsīkuma. Džila nesaprata, vai būtu pamodinājusi Kērtu, atstādama māju, lai dotos izbraukumā ar divriteni.

- Vienkārši... - Džilai jau viegli trīcēja rokas. Šķietami tik pamatotās sūdzības nenāca pār lūpām. Kad viņa brauca mājup, tās bija izskatījušās pamatotas, taču, līdzko tās bija skaļi jāizsaka cilvēkam, kas bēdājās par zaudēto bērnu, likās, ka viņa domā tikai par sevi. Vislielākās reizes sagādāja tas, ka Kērta noskaņojums nemaz neuzlabojās. Tieši otrādi, šķita, ka tas pasliktinās, ka viņš arvien vairāk attālinās no Dži-las. Tas likās negodīgi, varēja domāt, ka viņa nolādēta neatrast laimi savstarpējās attiecībās. - Es zinu, cik ļoti tu viņu mīlēji, - Džila strupi teica, lauzdamās cauri kauna barjerai. Lasītais deva drosmi, jo grāmatā bija patiesi vārdi. Lai notiktu atveseļošanās, grāmatā bija teikts, ka bēdu nomāktajiem vecākiem jāatzīst bērna nāve. - Viņa vairs nav, Kērt.

- Es zinu, ka viņa vairs nav! - Kērts nikni paskatījās, un viņa balss acumirklī bija kļuvusi asa. - Nevienam nav man jāsaka tas, ka viņš ir aizgājis. Nav ne dienas, ne mirkļa, kad es to nejustu. Es baidos gulēt, tu zini. Es redzu viņu sapņos, un viņš ir dzīvs! Taču pamodies no jauna esmu spiests izjust nāves dzēlienu. Man nav miera! Šīs izjūtas neatkāpjas. Vai tu zini, kā tas ir? - Kērts iesaucās sāpju pilnā balsī.

Tad viņš pārgāja gandrīz uz čukstiem, un Džila nodomāja, ka varbūt pirmo reizi viņa acu kaktiņos ieriesušās izmisuma asaras.

- Vai tu zini, kas nemitīgi nodarbina manas domas?

Viņš skatījās uz Džilu ar sāpēs pārvērstu seju.

- Mācīdamies vidusskolā, Kolins piedalījās apgabala lakrosa čempionāta spēlē. Es zināju, cik svarīga viņam ir spēle, un biju ieplānojis ierasties uz to. Tajā laikā tuvojās nobeigumam līguma noslēgšana par Edisona laboratorijas finansēšanu, kas "Safe Tech" nodrošināja līgumu ar floti. Pēdējā brīdī līgums gandrīz tika zaudēts, jo Ņujorkas bankas kredīta menedžerim šķita, ka darījums nav pietiekami apdrošināts, un es biju spiests palikt pilsētā. Es pārliecināju viņu, ka līgums jāvirza tālāk - taču netiku uz spēli. Viņi uzvarēja, -Kērts klusu turpināja, skatīdamies uz plaukstu virspusi, - Kolins iesita trīs uzvaras vārtus. Varbūt tas bija viņa mūža izcilākais brīdis, bet es nebiju pie tā klāt... Mēs uzskatām, ka tie, kurus mīlam, vienmēr būs kopā ar mums. Tāpat kā veselība. Cilvēks neaptver tās vērtību, iekams tā nav zudusi. Es nespēju izmest no prāta to spēli un citus mūža brīžus, kad bija svarīgi būt kopā ar viņu, bet nebiju, kaut varēju būt. Un nebiju, jo nespēju iedomāties, ka nākamajā dienā to nevaru atlīdzināt... Tagad... - Kērts savilka pieri grumbās, Džilai šķita, ka viņš tūlīt sāks raudāt un atklāsies milzīgā cīņa, kas notiek viņā. Ķermenis saliecās, un galva palika tik neveiklā stāvoklī kā nedzīvai lellei.

Džila pāri galdam saņēma viņa roku.

- Raudāšana nav nekas slikts, Kērt, - viņa izmisusi noteica.

- Nē, tā nav taisnība! - Kērts jau stāvēja kājās un, uzsvērdams savus vārdus, trieca avīzi pret galdu. Šķita, ka viņā kā kvēlojošas ogles deg dusmas. Ciešajā skatienā vīdēja naids, un Džila, asarām ritot pār vaigiem, novērsās. - Es zinu, kāds esmu kļuvis! - viņš ar asarām acīs kliedza uz Džilu. - Tu domā, ka esmu ar to apmierināts? Domā, man patīk plosīt un mocīt sevi? Kāds ir nogalinājis manu dēlu!

Viņš elsoja, mēģinādams apvaldīt asaru straumi.

- Es lūdzu tevi, - viņš sacīja. - Es lūdzu tavu palīdzību. Es lūdzu no tevis pacietību. Vai tā ir pacietība? Saki!

- Nē, - viņa šņukstēja, purinādama galvu.

- Es pārdzīvošu visu! - Kērts ar uzsvaru noteica, noslaucīja asaras un paslēpa seju rokās. Klusinātā balsī viņš turpināja: - Es teicu, ka pārdzīvošu. Tagad, lūdzu, dod man laiku! Viss atrisināsies, tikai dod man laiku!

Divdesmit pirmā nodaļa

Mēness pacēlās pār ezera austrumu krasta kalnu grēdu kā milzīga spīdīga melone. Garens un oranžs, tas ņirbošajos ūdeņos sarīkoja dzirkstošas gaismas parādi. Kērts nogurušām un piesarkušām acīm atraisīja laivu un devās pāri ezeram uz tiesneša īpašumiem. Viņš tik un tā nespēja gulēt un juta, ja risinājums ir atrodams, tas meklējams tur. Pēdējās dienās viņam šķita, jo vairāk par to domā, jo neiespējamāks tas liekas.

Viņu it kā bija apsēdis neprāts. Viņš pieķēra sevi, ka sapņo par tādu iespēju kā prezidenta likvidēšanu uz ielas ar spēcīgu šauteni un lolo pat neprātīgu ideju par raķetes iegādi melnajā tirgū un tās palaišanu no laivas, nakts vidū uzspridzinot prezidentu ar visu guļamistabu. Atsevišķos izmisuma brīžos galvā nāca doma par vienkāršu pašnāvniecisku uzbrukumu. Viņš zināja, ka tāda slepkavība ir visefektīvākā. Slepenais dienests no tādiem slepkavām baidījās visvairāk.

Meklēt atrisinājumu spieda ne tikai paša dzīvotgriba, bet vēl divi iemesli. Pirmkārt, Kērts gribēja būt drošs par panākumiem. Viņš gribēja ielaist prezidentam lodi galvā no neliela attāluma ar savām rokām. Otrkārt, viņš gribēja, lai Kal-vins Pārkss zina, kāpēc mirst. Viņš gribēja redzēt prezidenta sejā mokas, kad tas sapratīs, ka pavēle nogalināt Kolinu bijusi kļūda. Viņš gribēja, lai prezidents zina, ka mirst no Koli-na tēva rokas. Viņš gribēja, lai prezidents to apzinās, lai redz briesmīgo, melno caurumu stobra galā un zina, ka nāve ir nenovēršama. Viņš gribēja, lai prezidents sajūt tādas pašas šausmas, kādas droši vien bija sajutis dēls. Kērtam tas bija tikpat svarīgi kā pats akts.

Ja kāds spēj nogalināt prezidentu un pēc tam aizbēgt, Kērts domāja, tad tikai viņš. Savas profesionālās dzīves pirmo pusi viņš bija veltījis prezidenta apsargāšanai. Viņš zināja sistēmas vājās vietas, zināja, no kā aģenti visvairāk baidās un kādēļ. Nākamo pieauguša cilvēka dzīves posmu viņš bija vadījis, veidojot kompāniju, kas izstrādāja tehnoloģiski sarežģītas drošības sistēmas. Šis bizness darbojās nemainīgā ciklā. Ik reizi, kad kāda grupa tika pie jauna veida aizsardzības, cita grupa meklēja iespēju to apiet. Un vispiemērotākie apkārtceļa atrašanai vienmēr bija cilvēki, kas vislabāk pārzināja konstrukcijas nepilnības. Kērts zināja, kādus šķēršļus piekļūšanai pie prezidenta rada slepenais dienests, un gadu gaitā gūtā pieredze kopīgā darbā ar "Safe Tech" zinātniekiem bija padarījusi viņa prātu unikāli piemērotu, lai tiktu tiem garām.

No pārdomām izrāva ass krakšķis. Viņš bija saspiedis zobus tik cieši, ka dzeroklim nolūza stūris. Pārbīdījis mazo, aso drumslu mutē ar mēli, viņš paņēma to pirkstos. Prātā ienāca doma - aci pret aci, zobu pret zobu, dzīvību pret dzīvību - tieši kā Greisijas Bībelē. Laiva viegli atsitās pret tiesneša piestātni. Kērts aizmeta zoba drumslu. Pirms izlēkšanas no laivas viņš aptaustīja robaino zoba galu. Klusu piesējis laivu, viņš aizlavījās garām laivu mājai un pāri mazliet ieslīpajam sētaspuses zālienam.

Nevarēdams būt tik drošs kā lietus laikā naktī pirms pāris nedēļām, viņš pārskrēja no koka uz koku. Mēness zem tiem meta skaidras ēnas. Kērts ar strauji pukstošu sirdi lavījās no punkta uz punktu, prātā nostiprinādams vietas mode

li. Pamanījis mājas priekšā dažas mašīnas, viņš devās uz ziemeļu puses gājēju vārtiņiem. Šajā īpašuma daļā atradās dažas būves, kas pavēra iespēju piekļūt tuvāk nemanāmāk, un tās vajadzēja izlūkot vēlreiz, ja jau viņš te ieradies.

Stiepjot roku pie aukstā dekoratīvo vārtiņu roktura, Kērts izdzirdēja mūra otrā pusē ierunājamies divus vīrus. Panikā viņš sastinga. Vīri nāca uz viņa pusi. Kērts pārlaida drudžainu skatienu tuvākajai apkārtnei un klusībā nolamāja sevi, ka sadomājis ierasties vēlreiz.

Divdesmit pēdu tālāk pa taku auga liela platāna, tās apakšējais zars bija sasniedzams. Viņš metās pie koka, skrējienā palēcās un pieķērās pie zara. Vēl gaisā viņš izdzirdēja nočīkstam no mūra otras puses veramos vārtiņus.

Uzrāpies četrus zarus augstāk, Kērts apstājās. Sirds krūtīs tā sita, ka nācās ievilkt elpu kā nirējam, kas pacēlies no liela dziļuma. Kamēr vīri gāja pa celiņu, viņš centās apklusināt sēcošo elpu. Bija dzirdama balsu murdoņa, taču koku paēnā gandrīz nekas nebija redzams. Tad vīri apstājās mēness apgaismotā laukumiņā, un Kērts pārstāja elpot pavisam.

Viņš bija gandrīz pārliecināts, ka mazākais augumā ir Deivids Kleiborns. Tad vecais draugs aizsmēķēja cigareti, uz īsu brīdi apspīdēdams seju ar spilgtu oranžu gaismu un apliecinādams savu identitāti. Kērtam sažņaudzās sirds. Kā-

/

pēc Kleiborns atrodas šeit? Līdz prezidenta vizītei bija vairāk nekā divas nedēļas. Avangarda aģentiem vēl bija par agru pārbaudīt īpašumu. Neparasti bija arī tas, ka to dara galvenais speciālais aģents. Tā rīkojās tikai atsevišķos gadījumos: dažreiz vecāks aģents izmantoja rotācijas kārtību, lai tiktu tuvāk mājām. Taču Kleiborns bija no Sietlas. Tas, ka vecais draugs bija uzņēmies vadīt priekšdarbus prezidenta vizītei Skenītelē, darīja Kērtu domīgu un izvirzīja vairākus jautājumus.

Ausīs ieskanējās Kleiborna pēdējā reizē teiktie vārdi:

"Saku pilnīgi droši, ka nākamajā reizē nebūšu tuvumā, lai izpestītu tevi no ķezas."

Bet viņš te bija.

- Tā sēta visu padara vieglāku, vai ne? - Kleiborns dūmu mākonī uzrunāja otru vīru. - Trūkst tikai cietokšņa grāvja. Bez Trojas zirga šeit nevar iekļūt.

- Es iedomājos, ka jums var rasties vēlēšanās ielaist iekšpusē kādu no šejieniešiem, - sacīja garākais vīrs. Runāja aģents Sīns Falingmors, netālās Sirakjūsas nodaļas vadītājs. Vizītes laikā viņam vajadzēja būt sakaru virsniekam starp Vašingtonas aģentiem un vietējām amatpersonām. - Ja kāds pienāks pārāk tuvu, visi kļūs uzmanīgi.

Kādu brīdi mierīgi viņu uzlūkojis, Kleiborns kaut ko nomurmināja rokas rācijā.

Negaidot tik pēkšņi kā sprādziens nakti pāršķēla balta gaisma. Kērts gandrīz palaida vaļā zaru, pie kura turējās. Viņš ciešāk apskāva koka stumbru, ar šausmām noskatīdamies, ka abi vīri pārbauda apkārtni, ko apgaismoja uz mājas jumta uzmontēts starmetis.

- Tā ir labi, - Kleiborns asi noteica rācijā, un tajā pašā brīdī no jauna iestājās tumša nakts.

Kamēr acis pierada pie tumsas, Kērts neredzēja gandrīz neko. Kad ēnas kļuva atšķiramas, abi vīri jau bija aizgājuši pa celiņu uz priekšu. Sirdij neprātīgi dauzoties, viņš ātri norāpās no koka un pa akmens mūra iekšpusi devās uz ezermalu. Uzmanīgi nopētījis krastu uz abām pusēm, viņš ieslīdēja ūdenī un peldēja taisni uz priekšu. Apmēram simt pēdu attālumā bija izliktas vairākas bojas peldētājiem. Viņš zem ūdens peldēja no citas pie citas, līdz atgriezās pie piestātnes, cieši pieķērās tuvākajai bojai un sāka vērot, vai krastā nebūs manāma kāda kustība.

Piesardzība tika atalgota, jo pāri zālienam uz laivu mājas pusi nāca Kleiborns ar Falingmoru. Kērts iegrima ūdenī, cik dziļi vien bija iespējams, un pārbijies noskatījās, ka abi vīri uzkāpj uz piestātnes. Viņi ieraudzīs laivu.

Taču viņi nevis aplūkoja visu, bet aizgāja pa labi un apstājās tikai pašā piestātnes galā. Nakts brīze neļāva saklausīt, kas tiek runāts, taču no redzamā varēja spriest, ka vīri apspriež drošības pasākumus ezera pusē. Kleiborns norādīja uz laivu mājas jumtu, kur, iedomājās Kērts, aģenti var uzlikt papildu starmešus un izvietot uniformētā diviziona snaiperu komandu. Ja vēlu naktī kāds iznāktu no ūdens nirēja tērpā, viņu droši vien sagaidītu ar lodi.

Kleiborns no jauna ierunājās rācijā, un no galvenās mājas jumta nakti vēlreiz pāršķēla kvēlojoša balta gaisma. Kērts tik stipri vairs nenobijās, taču gaismas intensitāte bija satriecoša, viņš ienira un pacietīgi gaidīja, kad gaismu izslēgs. Ja viņš paliktu virs ūdens pie bojas un vīri turpinātu skatīties, tie viņu saredzētu. Pēc laika, kas likās kā mūžība, ezers no jauna iegrima tumsā. Kērts bez mazākā trokšņa tūlīt iznira, taču ieelpa iznāca tik asa, ka bīstami pāršķēla viļņu kluso skalošanos. Par laimi, abi vīri jau bija pie laivu mājas un gāja uz zāliena pusi.

Kērts aizvēra acis un veltīgi centās savaldīt sēcošo elpu. Nervu drudzis kratīja augumu, un pirmo reizi galvā iešāvās doma, vai cilvēks ar veselu saprātu tā rīkojas. Pret paša gribu apziņā no jauna uzpeldēja Kolina un Enijas tēli. Pār vaigiem sāka plūst asaras, izlauzās šņuksts. Uznāca nepārvarama vēlēšanās pilnā balsī izkliegt Enijas un dēla vārdus, taču viņam izdevās šo vēlmi apspiest.

Viņš pievērsa visu uzmanību tikai tam, kā lēni un ilgi ievilkt elpu, kā arī savam plānam. Ja viņš tagad sabruks, plāns netiks īstenots. Nedrīkstēja zaudēt savaldību. Vajadzēja saglabāt domas skaidrību. Tikai tad būs kādas izredzes atriebt Kolina nāvi, un tas bija jāizdara.

Ja kaut kas bija vajadzīgs, tad atpūta. Vēlreiz apmeklēt tiesneša māju bija muļķīgi. Daudz netrūka, un šonakt viņš visu būtu samaitājis. Kāpēc? Risinājums nebija kļuvis tuvāks, tikpat labi varēja lauzīt galvu savā kabinetā. Līdz prezidenta vizītei palikušas tikai divas nedēļas, un ko Kleiborns teica? Māja ir kā cietoksnis, kurā nevar iekļūt pat ar Trojas zirgu.

Vīri vairs nebija redzami. Kādu laiciņu dziļi elpojis, Kērts klusu aizpeldēja pie laivas. Veikli to atraisījis, viņš aptina priekšgala līni ap krūtīm, ieslīdēja ūdenī un ievilka laivu labi tālu ezerā. Ticis tādā attālumā, ka motora iedarbināšana vairs neradītu aizdomas, viņš tomēr dreifēja pa vējam uz ziemeļiem, līdz tiesneša māja vairs nebija ieraugāma. Gurdeni ierāpies laivā, viņš iedarbināja mazo piekarināmo motoru un uzņēma kursu uz mājām.

Atgriezies savā savrupnamā, vēl slapjiem matiem viņš bez spēka iekrita gultā. Kad viņš pamodās, mati bija izžuvuši, Džila aizbraukusi, bet domas no jauna atgriezās pie Trojas zirga. Iedomājoties par viltus dāvanu, pāri sejai pārslīdēja reibinošs smaids. Viņš pielēca kājās un sāka soļot pa istabu, nelikdamies ne zinis par brīnišķīgo vasaras dienu, kas lauzās istabā pa balkona stikla durvīm. Izrādījās, ka brauciens pāri ezeram nav bijis velts. Tas bija iedevis viņam savu Mē-biusa lapu. Problēma bija jāapgriež otrādi, kā to bija izdarījuši vācu inženieri ar ventilatora siksnu, un viss būs kārtībā.

Visu laiku viņš bija centies risināt nepareizo bilžu mīklu. Nedēļām ilgi viņš bija mocījies, cenzdamies izdomāt, kā pusnaktī pārvarēt ceturto perimetru, kā pārtvert slepenā dienesta sakarus, ielauzties prezidenta guļamistabā, nogalināt viņu un, izmantojot apjukumu, netraucēts aizbēgt. Risinājums bija tik vienkāršs, ka šķita pat muļķīgs. To vajadzēja zināt jau sen. Kērtam Fordam nebija jāiet pie prezidenta. Ar piemērotu dāvanu varēja panākt, ka prezidents ierodas pie viņa.

Divdesmit otrā nodaļa

Pirmajās prezidenta amata nedēļās Kalvins Pārkss bija tikai ieminējies, ka aiz Ovālā kabineta būtu jauki noklāt zem kokiem mākslīgo zālienu. Marta sākumā Baltā nama darbinieki jūsmīgi bija aizveduši viņu pie koku pudura aiz stūra un demonstrējuši brīnišķīgu zālienu bez redzamām salaiduma vietām. Šis brīdis - bridis, kad prezidents saprata, ka pat viņa vēlmes tiek uztvertas kā pavēle, - bija pildījis viņa sirdi ar lepnumu.

Kā Haks Fins mēdza aizlavīties uz savu iemīļoto makšķerēšanas vietu, tā prezidents, tiklīdz radās izdevība, izslīdēja ārā, lai pavicinātu golfa nūju. Kad sekretāre Mārdžija beidzot paziņoja, ka viss paredzētais izdarīts, nebija nekas neparasts, ka prezidents nometa žaketi un, kamēr sieva septi-

ņos gaidīja viņu vakariņās, devās uz zaļo laukumu. Tie, kas pazina prezidentu, zināja, ka šis ir vienīgais brīdis, kad prezidents atslābinājies, ir samērā labā omā un gatavs parunāties bez iepriekšējas sagatavošanās.

Kad republikāņu Nacionālās komitejas priekšsēdētājs Bačs Reinoldss un Mārtijs Maligans pa kopto grantsceļu iegāja starp kokiem, viņi nopriecājās, redzot, ka prezidents iesit bumbiņu bedrītē no piecdesmit pēdu attāluma. Pārkss iegavilējās, pacēla gaisā dūri un noklausījās, kā viņam pieklājīgi aplaudē divi jaunie darbinieki, Maks Teilors un gar kokiem izvietotie slepenā dienesta aģenti. Prezidents bija uz-rotījis piedurknes pāri elkoņiem, un cauri lapotnei izkļuvušajā pēcpusdienas saulē sārtā seja bija pietvīkusi gandrīz purpursarkana.

- Ak! - viņš iesaucās, ieraudzījis Maliganu un Reinold-su. - Mārtij! Vai tu redzēji? Bač, ar ko tu nodarbojies? Pēc tāda sitiena nekāds Maligans^2 man nav vajadzīgs!

Prezidenta gaiši zilās acis priecīgi uzzibsnīja par paša asprātību, bet lielais augums aiz sajūsmas nodrebinājās. Saburzītā baltā krekla padusēs bija izspiedušies neuzkrītoši sviedru plankumi, arī virslūpa bija nosvīdusi. Viņš iespur-cās.

Reinoldss demonstrēja baltzobainu smaidu. Ari viņš bija tā nosvīdis, kā vasaras svelmē nosvīst tikai resns vīrs dienvidos. Stikli brillēm sudraba ietvarā bija nosvīduši, taču viņš jūsmīgi paspieda prezidenta roku. Pat SVA atļāvās greizi pasmaidīt par prezidenta žestu. Tikai Maligana sejā nepakustējās ne vaibsts. Viņš vienaldzīgi ievilka nāsīs rūpīgi koptā mauriņa tikko pļautās zāles aso smārdu un saņēma prezidenta roku kā dzelzs spīlēs.

- Kalvin, - viņš sacīja un, atsaukdamies uz prezidenta smaidu, nolieca galvu.

Prezidents satraukts pagriezās un, sizdams bumbiņas no kaudzes pie kājām, jautāja:

- Kas izdzinis jūs abus ārā? Ko tu neteiksi! Gandrīz izdevās vēlreiz!

- Jūs spēlējat itin labi, mister prezident, - Reinoldss novilka savā izteiktajā dienvidnieka akcentā, ar acīm pavadot bumbiņu, kas apmeta līkumu gar bedrītes malu. Viņš bija no senas lielā Dienvidkarolīnas štata ģimenes un, to demonstrēdams, staigāja pa Vašingtonu plāna, krokaina auduma uzvalkos.

- Esam atraduši daļu no tiem desmit miljoniem dolāru, par kuriem bija runa pirms dažām nedēļām, - Maligans pavēstīja.

Dzirdētais apstādināja prezidentu. Viņš nostājās taisni, uzlika nūjas galu uz kurpes un vērīgi nopētīja abus vīrus.

-Jūs esat dabūjis naudu, Bač?

- Es ceru to dabūt, mister prezident. - Reinoldss staroja. - Tikai jums vajadzēs to izmakšķerēt.

Prezidents saknieba lūpas, bet tad pikti izmeta:

- Tātad tā jādabū man. Jūs dodat ideju, bet man jāizvelk bullis no kūts. Nu, lieliski! Tikai tā man vēl trūka.

- Nē, - Reinoldss tīkamā balsī iebilda, noraidot tādu domu. - Mani vārdi jāsaprot burtiski. Jums tikai vienu pēcpusdienu jābrauc makšķerēt, un mēs saņemsim piecus miljonus lielu ziedojumu!

- Piecus miljonus? - prezidents klusu pajautāja un nosvilpās. Viņš samiedza acis. - Ne jau no ķīniešiem...

- Nē. - Maligans pavīpsnāja. - Tas ir Kērts Fords, kompānijas "Safe Tech" dibinātājs. Tik īsts amerikānis, kādu vien var atrast. Miljardiem dolāru vērts.

- Un viņš vēlas runāt par intemeta iniciatīvu, grib iedot piecus miljonus, lai no tās atrunātu, - prezidents ar riebumu noteica.

- Viņš sacīja, ka vēlas mazliet par to papļāpāt, - iejaucās Reinoldss, - taču es liku skaidri saprast, ka nevar būt ne runas par dots pret dotu. Viņš saprata. Pateica, ka negaida, lai jūs mainītu savas domas, viņš atbalstot citas jūsu idejas un labprāt izteiktos par ierobežojumiem, ko jūs varbūt vēlētos apsvērt pirms likuma parakstīšanas.

Prezidents pameta uz priekšsēdētāju skeptisku skatienu.

- Vai nebūtu labāk uzspēlēt golfu? Kāpēc es nevaru uzspēlēt ar šo vīru golfu? Kāpēc man jāsamaitā pēcpusdiena, kad es it kā atrodos atvaļinājumā?

Reinoldss paraustīja plecus.

- Nezinu. Manuprāt, viņš diezgan stingri turas pie šā punkta. Es ieminējos par golfa spēli, taču viņš atbildēja, ka būtu kauna lieta, ja, ieradies vienā no skaistākajām Savienoto Valstu makšķerēšanas vietām, prezidents pat neizbrauktu ar laivu. Acīmredzot viņš nav golfa spēlētājs.

- Tu taču tur ieradīsies, Kalvin, - īgni noteica Maligans.

- Dieva dēļ, viņš dzīvo turpat Skenītelē. Tu vēlējies, lai izdomājam, kā tikt pie vajadzīgās naudas, un mēs to esam sadabūjuši. Ja vīrs vēlas pasēdēt laivā un pamakšķerēt, ir vērts to darīt. Padomā pats, cik runu jāteic un cik pusdienu jāēd, lai savāktu piecus miljonus dolāru. Šis būs lielākais atsevišķais ziedojums visā politikas vēsturē, un, lai tiktu pie tā, tev jāizvelk no ezera kāda āte vai jupis zina kas.

- Āte ir okeāna zivs, - mulsi noteica Reinoldss, izņēmis no krūškabatas mutautu, lai noslaucītu no kakla taukus.

- Tu zini, ko ar to domāju, - Maligans norūca. - Zivs man nozīmē no saldētavas izņemtu fileju. Katrā ziņā tas labi iedarbotos uz štata vēlētājiem. Viņi ir ķerti uz makšķerēšanu. Ja tu būtu redzējis, cik naudas štats tērē zivju audzēšanai, lai pēc tam tās atlaistu un cilvēki ķertu no jauna. Sasodīti smieklīga padarīšana. Dievs sodi, bet man nācies dzirdēt, ka kaut ko līdzīgu dara arī ar fazāniem. Es nemaz neiebilstu, ja "New York Times" pirmajā lapā parādītos tava bilde ar izmakšķerētu zivi... Makšķerēšana patīk arī zaļajiem, - viņš klusu noņurdēja. - Zaļie pret makšķerēšanu neiebilst.

- Tātad es uz stundu vai divām dodos izbraukumā ar tā vīra laivu, noķeru kādu zivi, un viņš atvēl partijai piecus miljonus, kas tūlīt tiek ieguldīti manā kampaņā, Bač? - prezidents noprasīja.

- Pats par sevi saprotams, - Reinoldss atteica.

- Kā tad, viss līdz pēdējam centam, - prezidents noteica mazliet asāk, nekā nepieciešams.

- Protams, mister prezident, - Reinoldss aizstāvējās. -Jūs zināt, ka partijas prioritāte šoruden ir atkārtota jūsu ievēlēšana.

- Pēc Mārtija paziņojuma, ka ziemeļaustrumos mums vajadzīgi vēl desmit miljoni, es neredzu, ka būtu ieplūdusi kasē nauda, - Pārkss dzēlīgi noteica.

- Mister prezident, - paskaidroja Reinoldss, - jūsu administrācijai nenāktu par labu, ja mēs zaudētu senātu. Rietumos mums nācās izcīnīt dažu sīvu cīniņu, un tas prasīja līdzekļus.

- Mjā, - noteica prezidents, pagrieza priekšsēdētājam muguru un iesita pa vienu no palikušajām golfa bumbiņām,

- viņiem nav tādas naudas kā man. Zinu, velns lai parauj! Tas jau ir piedzīvots. Labi, es uzspēlēšu ar to vīru golfu...

- Tu gribēji teikt, ka kopā pamakšķerēsi, - Maligans iebilda.

- Jā, tieši tā es domāju, - prezidents īgni atsaucās. - Tā bija freidiska pārteikšanās, vai kā to sauc. Jā. Es braukšu ar to vīru makšķerēt, tikai ne uz visu dienu, labi, Mārtij? Vismaz to tu vari nokārtot?

- Esmu pārliecināts - misters Fords sapratīs, kaut arī ziedojums partijai ir ļoti dāsns, - Maligans sacīja, - Savienoto Valstu prezidentam nav tik daudz laika...

- Kamēr tur esmu, vēlos uzspēlēt arī golfu, - prezidents noskaldīja un izdarīja nākamo sitienu.

Maligans pagriezās pret Maku Teiloru un pajautāja:

- Vai tā vīra personības noskaidrošana nerada grūtības?

Laika nebija daudz, visi to zināja. Prezidenta izbraucienam bija jānotiek pēc nepilnām divām nedēļām. Ar ceļojumu saistīto cilvēku pagātnes noskaidrošanai parasti vajadzēja būt pabeigtai.

- Tā nevarētu būt problēma, - sacīja Teilors. Visiem par pārsteigumu viņš piebilda: - Kādreiz viņš bija viens no mums.

- Ko tas nozīmē? - prezidents asi noprasīja.

- Reigana laikā Kērts Fords bija slepenā dienesta aģents, - Teilors atbildēja. - Arī viņa dēls bija pie mums...

Prezidents piecēlās taisni un atlaida vaļīgāk rokā saņemto nūju.

- Viņa dēls? - Pārksa sejā parādījās pārsteigums.

- Jā, - Teilors tūlīt paskaidroja, - tas pats, kas izdarīja pašnāvību.

Prezidents pagriezās sānis, neko neteicis.

- Tas nemaz nav slikti! - Maligans iesaucās. - No tā varam gūt zināmu labumu. Prezidents izsaka līdzjūtību bojā gājušā aģenta tēvam. Cilvēkiem tādas lietas patīk. Patīk sievietēm.

Pārkss kādu bridi klusēja, bet tad paskatījās uz Teiloru, kā prasīdams padomu.

- Nezinu... Vai viņam nav... garīgu traucējumu?

SVA paraustīja plecus un vienaldzīgi noteica:

- No drošības viedokļa te nevar būt nekādu sarežģījumu.

- Tā ir trīskārša spēle, - Maligans iesaucās. - Mēs dabūjam naudu, makšķerēšana piesaista lauciniekus, nenokai-tinot zaļos, turklāt mēs uzspēlējam uz sieviešu sirds stīgām. Tev tas jādara, Kalvin!

Prezidents nikni paskatījās uz Maliganu. Viņš bija prezidents. Viņš nebija spiests kaut ko darīt.

Divdesmit trešā nodaļa

Džilai ieejot mājā, strādnieki pie bibliotēkas durvīm saiņoja savus rīkus. Uz gaiteņa marmora grīdas bija izkaisītas svaigas koka skaidas, bet tumšo koka slieksni klāja tīkami dzelteni putekļi. Durvis stāvēja ciet, un Džila tūlīt pamanīja, ka zem rotātā durvju roktura ierīkota mirdzoša misiņa atslēga. Viņa bija pamanījusi arī emblēmu uz strādnieku furgona - "Fredona atslēgas". Viens no meistariem, tieviņš jauneklis ar gariem, gaišiem matiem, pilnbārdu un ūsām, nervozi pasmaidīja un, iedams garām ar pilnu rīku kasti, nervozi piemeta pie cepures naga netīrus pirkstus.

Normālā situācijā Džila būtu pieklauvējusi pie durvīm un pieprasījusi paskaidrojumus. Taču situācija nebija normāla. Viņa ne tikai bija apradusi ar Kērta noslēgtību, bet kaut

kādā ziņā jutās vainīga. Pēc neveiksmīgas staigāšanas pa Že-nēvas antikvariātiem atceļā uz mājām aiz muguras ar savu patruļmašīnu bija piebraucis Jeremija un pamirkšķinājis starmešus. Džila smaidīdama bija piebraukusi malā un pacietīgi gaidījusi, kamēr gigantiskais draugs izkāpj no mašīnas un uzliek galvā augsto platmali, kas padarīja viņu vēl garāku.

- Vai steidzamies, kundze? - Jeremija pieklājīgi apvaicājās.

- Vai tiešām, virsniek? - viņa atbildēja, apspiežot smaidu. - Manuprāt, es ātrumu nepārsniedzu.

- Gluži manas domas. Un, ja jūs nesteidzaties, man iešāvās prātā, varbūt varat atlicināt laiku kafijas tasei.

Un viņi iedzēra kafiju. Tagad, pēc pārbraukšanas mājās, likās, ka viņa nav rīkojusies pareizi. Džila pagriezās un uzgāja augšā, lai uzvilktu peldkostīmu. Garajā gaitenī viņa apstājās pie Greisijas istabas durvīm un klusu pieklauvēja. Kaut arī Kērta māsa lielākoties klusēja, Džilai likās, ka pēdējās dienās Greisija sākusi atveseļoties. Vakar Džila bija redzējusi viņu izejam īsā pastaigā pa puķu dārzu.

- Greisij! - viņa klusu ierunājās. - Vai tu tur esi? Gribu iet lejā uz ezeru. Vai nevēlies nākt līdzi?

- Ienāc! - Greisija atsaucās klusinātā balsī.

Džila iepriecināta atvēra durvis un iegāja.

- Tu gribi zināt, vai tik veca lēdija kā es ies peldēties? -Greisija šķelmīgi pajautāja. Viņa ar taisnu muguru sēdēja pie rakstāmgalda blakus vectēva augstajam sienas pulkstenim. Kaut arī gars šķita atdzīvojies, viņa joprojām bija ģērbusies melnā, un viņas seja izskatījās tik izmocīta kā cilvēkam, kas pārdzīvojis zemestrīci.

- Vasaras sākumā izskatījās, ka tu peldi pavisam labi, -sacīja Džila. Viņa atcerējās, ka Greisija pusstundu bez apstāšanās vairākas reizes bija peldējusi turp un atpakaļ no piestātnes līdz lecamajai platformai. - Zinu, ka Kērtam patīk tevi uzskatīt par vecāko māsu, taču, ja gribi zināt manas domas, tu esi itin labā formā.

Greisija piecēlās no rakstāmgalda un papleta pret Dži-lu rokas.

- Nāc, mana mīļā! - viņa aicināja. Džila nedroši pārgāja pāri istabai. Greisija viņu maigi apskāva un maigi noteica:

- Droši vien tev nav viegli būt vienā mājā ar diviem tuviniekiem, kas piedzīvojuši smagu zaudējumu.

- Tas nav nekas briesmīgs, es...

- Ak! - Greisija pacēla uz augšu roku. - Nevajag! Nekas tev nav jāsaka. Zinu, tu rīkojies tā, kā uzskati par pareizu. Zinu, tu esi tāds cilvēks. Zināju pašā sākumā.

Viņa turēja Džilu izstieptas rokas attālumā. Džila pārsteigta konstatēja, ka ir krietni garāka nekā Greisija, - Kērta māsa bija viens no tiem cilvēkiem, kas personības dēļ vien šķita garāka, nekā bija īstenībā.

- Nav daudz tik pašpārliecinātu sieviešu, kas dzīvotu vienā mājā ar rēgu.

Džila jautājoši paskatījās.

- Es runāju par Eniju, - Greisija paskaidroja, vāri pasmaidījusi. - Viņa nav rēgs tiešā nozīmē, taču ir visur. Fotogrāfijas, ko Kērts izlicis un... Kolins, kamēr bija kopā ar mums. Esmu pārliecināta, ka ievēroji līdzību. Tomēr tu pacieti un neteici nevienu neapmierinātu vārdu. Gribu teikt, ka jau sen tevi apbrīnoju, taču... labi...

- Pēdējā laikā nemaz nejūtos tāda, par kādu tu mani uzskati, - noteica Džila un nosarka, atcerējusies, ka nupat dzērusi kafiju kopā ar citu vīrieti.

- Nevienu no mums nevar pazīt, - Greisija domīgi turpināja. - Zinu, tas attiecas ari uz mani. Lai to pārdzīvotu, vajadzīgs laiks. Ja viņi ir jāpārdzīvo... Labi, - viņa turpināja jau mundrāk, - tu pārsteidzi mani pārdomu brīdī un visai dzīvespriecīgā noskaņojumā. Līdz lenčam mani varbūt nomāks ļaunie gari un būšu spiesta iedzert kādu draņķa tableti, tomēr priecājos, ka mani apciemoji.

Tad Greisija pateica kaut ko neizprotamu.

- Rīt dodos projām un nezinu, vai... kad atkal tevi redzēšu. Es cienu tevi, Džila, un zinu, ka tu darīsi Kērtu lai-mī... zinu, ka darīsi viņu tik laimīgu, cik viņš spēj būt laimīgs.

Viņa pielika pie Džilas vaiga maigu roku. Roka bija vēsa un mīksta, un Džila uz brīdi pievēra acis. Gribējās uzdot Greisijai miljons jautājumu, taču viņa to, protams, nespēja. Greisija bija vecāka par pašas māti, ja vien māte būtu vēl dzīva. Un, kaut arī abas vienmēr bija labi sapratušās, vecuma starpība un dažādā izturēšanās bija šķērslis, ko viņas nespēja vai negribēja pārvarēt.

Tomēr viņa jutās pateicīga par formalitāšu neievērošanu abu attiecībās. Viņa pat uz brīdi iedomājās, ka attiecības varētu būt citādas. Tomēr tā nebija, un tagad kaut ko grozīt bija par vēlu. Džila atbildēja uz Greisijas rokasspiedienu, taču nevis uzticēja savas rūpes vecākajai sievietei, bet pateicās viņai, noskūpstīja viņu uz vaiga un klusu izgāja no istabas.

Smagi nopūtusies, Džila devās uz savu guļamistabu garā gaiteņa galā, kur pārģērbās peldkostīmā. Logi stāvēja vaļā, un gar balto mežģīņu malu istabā pūta brīnišķīga, augsto koku atvēsināta brīze. Džila paņēma no vannasistabas lielu, baltu dvieli, no naktsgaldiņa grāmatu, un pa sētaspuses kāpnēm izgāja ārā. Pa ceļam viņa apstājās tikai uz mirkli, lai pamestu skatienu uz Kērta bibliotēkas lielo panorāmas logu.

Viņš nesēdēja pie rakstāmgalda, taču bija redzams, ka melnā polo kreklā ģērbies siluets noliecies pār papīru gūzmu uz bibliotēkas galda un emocionāli šūpo galvu no vienas puses uz otru. Viņš runāja tālruņa austiņās. Džila vēlreiz nopūtās un pagriezās uz ezera pusi.

Izpeldējusies un atvēsinājusies Džila iezieda seju, rokas un kājas ar aizsargkrēmu un atlaidās oļainajā pludmalē noliktajā ērtajā atpūtas krēslā. Pa ezera vidu aizducināja ūdens motocikls un kā dusmīgs sirsenis apgriezās uz pretējo pusi. Piesegusi acis ar roku, Džila pievērsa skatienu debesīm un klusībā nolamāja braucēju par miera traucēšanu. Viņa atvēra grāmatu "Geišas atmiņas" un iegrima pasaulē, kuras varonei bija jārisina daudz smagākas problēmas. Izlasījusi dažas nodaļas, viņa pārvietoja krēslu ēnā zem lielas sarkanās kļavas, kuras zari sniedzās līdz ūdensmalai. Jau drīz viņa bija aizmigusi.

Pamodusies Džila pacēla grāmatu, kas bija nokritusi uz maziem, gludiem akmentiņiem, noslaucīja un piecēlās, lai ietu. Viņai nebija ne jausmas, cik ilgi gulēts, taču, atgriezusies mājā, viņa izdzirdēja Kērta balsi, kas nāca nevis no bibliotēkas, bet lielās istabas mājas pirmā stāva centrā. Viņa garām virtuvei un brokastu telpai iegāja lielajā istabā. Ieraugot trīs uzvalkos tērpušos vīrus, kas piecēlās no lielajiem, pret kamīnu noliktajiem dīvāniem, viņa nosarka. Cenzdamies izrādīt pieklājību, viņi neveikli visi reizē sveicināja Džilu.

- Tā ir mana meitene... Mana līgava Džila. Džila Eisne-re, - Kērts stīvi iepazīstināja. Viņš tik tikko pasmaidīja, tomēr ar pienācīgu cieņu piecēlās no dīvāna pretī trim vīriem. - Džila, šie džentlmeņi ir no slepenā dienesta.

Džila nemierīgi paskatījās uz Kērtu un uz brīdi aizmirsa, ka stāv trīs svešu vīriešu priekšā peldkostīmā. Attapusies viņa ātri aptina ap vidukli dvieli, sakrustoja rokas uz krūtīm un pasveicināja.

- Mis Eisnere... Vai viņa dosies izbraukumā kopā ar jums un prezidentu? - nomurmināja vecākais no trijotnes, aģents Moriss, garš, neizskatīgs vīrs ar gaišiem, īsi apgrieztiem matiem un kartupelim līdzīgu degunu.

- Nē, - Kērts atbildēja.

- Tādā gadījumā nekas vairāk mūs neinteresē, mister Ford, - pēc dompilnas pauzes pavēstīja Moriss. - Paldies, ka veltījāt mums laiku. Kā jau teicu, mēs atgriezīsimies izbraukuma dienā un lielā mērā pārņemsim visu īpašumu. Jūs jau zināt, ka darīsim visu iespējamo, lai jums būtu mazāk neērtību.

- Protams, - Kērts sacīja, ievedot viesus plašajā vestibilā, kura sienas rotāja senas eļļas gleznas.

Džila pamanīja, ka viens no jaunajiem aģentiem, sarkan-matis ar stūrainu žokli un īsi apgrieztiem matiem, ārā ejot, pamet pār plecu slepenu skatienu uz viņu. Viņa sarauca pieri un sāka gaidīt atpakaļ Kērtu.

- Kas notiek, Kērt? - viņa noprasīja, kad Kērts atgriezās istabā.

Kērts lika lietā to pašu neīsto smaidu kā tobrīd, kad runāja ar aģentiem. Džila neomulīgi sagrozījās.

- Kad te viesosies prezidents, kopā ar viņu došos mazā makšķerēšanas izbraukumā, - viņš sacīja. - Arī tu vari gatavoties, ka kļūsi populāra. Droši vien viss tiks atspoguļots jaunākajās ziņās.

- Tu mani sajūsmini, - Džila drūmi novilka. - Kāpēc tu tā domā?

- Gribu aprunāties par internēta nodokli, kuru prezidents grib pieņemt, - Kērts paskaidroja. Atbilde šķita iepriekš sagatavota, un Kērta skatiens vērsās kādā mistiskā punktā Džilai blakus. - Mēs abi aizejam no "Safe Tech", taču tu zini manu attieksmi pret kompāniju un tās ļaudīm, un te paveras iespēja dot ieguldījumu kompānijas turpmākajā uzplaukumā. Tas būs mans, galvenā vadītāja, pēdējais akts. Neizmantot tādu izdevību, lai palīdzētu, būtu nevīžība. Turklāt viņš ir Savienoto Valstu prezidents. Ne jau katru dienu viņš uzturas šajā apvidū. Tāds gadījums...

Pirmo reizi pēc Kolina nāves Džila juta, ka viņai ir morāls pienākums pateikt, ko īstenībā jūt. Iepriekš neko nepadomājusi, viņa sacīja:

- Kērt, vai tu esi pilnīgi drošs, ka gribi aiziet no "Safe Tech"? Zinu, ka tu esi runājis par aiziešanu, jaunas, kopīgas dzīves sākšanu, un es to vēlos. Bet vai tas nav iespējams tepat? Vai tu nevari darīt, kas tev jādara, atmaskot, kas atmaskojams, un vadīt dzīvi tāpat kā līdz šim? Man vienalga, kas viņi ir, Kērt. Tu vari nolīgt apsardzi. Vai tiešām mums kaut kur jādodas? Vai bez tā nevar iztikt?

Kērts izdvesa garu un smagu nopūtu. Saspiedis acu kaktiņus, viņš pievērsa Džilai gurdu skatienu.

- Mīļā, lūdzu, - viņš sacīja. - Es tev teicu, kas man jādara...

Abi apklusa. Šķita, ka Kērts ir noskaities.

- Nē, - viņš turpināja, - es nevaru palikt. Tev jātic man. Kad viss būs galā, mēs te nevarēsim dzīvot mierā... Vai tu esi pārdomājusi?

Kērts vērīgi viņu uzlūkoja, un Džila atcerējās, ka solījusi sekot viņam līdz pasaules malai, ja būs vajadzīgs. Viņai bija savas domas par aklu uzticēšanos, taču runāt par tām patlaban būtu nodevība. Džila mīlēja Kērtu, ļoti mīlēja, un gribēja dzīvot kopā ar viņu. Atmiņā atausa tēva vārdi, un viņa nolaida skatienu. Viss bija jāpārdomā.

- Nē, - purinādama galvu, viņa dedzīgi nočukstēja.

- Protams, neko neesmu pārdomājusi.

- Labi, - atsaucās Kērts, un tumšais mākonis nozuda. Pateicīgais smaids, kas parādījās viņa sejā, gandrīz jau bija balva. Viņš pārvarēja attālumu, kas abus šķīra, un cieši apskāva Džilu.

- Esmu izdomājis, - viņš nevērīgi pateica, - pie Monre-ālas mežos aiz upes ir brīnišķīga kapela kalna galā, no kuras var redzēt jūdzēm tālu. Kapela nes Svētā Olafa vārdu, un man izdevās to rezervēt nelielai ceremonijai. Nez vai pasaulē ir otra tik romantiska vieta laulības noslēgšanai... Ceru, ka mēs to izdarīsim. Vienmēr esmu domājis, ja precēšos... vēlreiz, tas notiks tur. Zinu, tev patiks. Es iedomājos, ja tev nav iebildumu, tu varētu doties uz turieni dažas dienas iepriekš un veikt sagatavošanas darbus. ļJz kompānijas vārda Mon-reālas viesnīcā "Ritz-Carlton" tev jau ir pasūtīts numurs. Pēc prezidenta ierašanās te noteikti būs īsta zvērnīca. Man ienāca prātā doma, ka tu varētu par visu parūpēties, bet vēlāk mēs dotos kāzu ceļojumā.

- Kāzu ceļojums? - Džila noteica, nespēdama noslēpt satraukumu. - Cik ilgs tas būs?

- Cik ilgs? - Kērts savilka uzacis. - Ceru, ka mūsu medusmēnesis turpināsies visu mūsu palikušo mūžu...

- Kērt! - Džila viņu cieši apskāva. - Tas ir tik jauki...

Runājot Kērts atbalstīja zodu uz rokām, lai Džila nevarētu ieskatīties viņam acīs.

- Es gribu, lai visus sagatavošanas darbus tu veiktu ar savu vārdu. Prezidenta vizīte manam vārdam pievērsīs lielu uzmanību pat aiz robežas, tāpēc vēlams, lai ceremonija būtu privāta. Mēs apprecēsimies nākamajā dienā pēc manas ierašanās un dosimies uz tādu vietu, kas tev noteikti patiks... Tikai nejautā, lai tas paliek pārsteigums. Tagad klausies! - Kērts apņēma Džilu ap pleciem un ieskatījās viņai acīs. - Tikai neko nepārdomā!

No Kērta vārdiem viņa gandrīz sāpīgi saviebās. Dīvaini, bet Kērts runāja tieši par to, kas patlaban nodarbināja viņas domas.

- Kad te viss tiks nokārtots, mēs būsim ļoti laimīgi, -viņš nopietni pavēstīja. Pēc tam viņa balss pieklusa un skatiens aizplīvurojās. Viņš ar grūtībām meklēja vārdus. - Es taču nesērošu mūžīgi, Džila... Tikai palīdzi tikt pāri nākamajām septiņām dienām, un es apsolu, ka viss kļūs citādi.

Kērts nedeva Džilai iespēju atbildēt, bet uzspieda viņai uz pieres skūpstu un nozuda aiz bibliotēkas durvīm. Uz brīdi Džilai radās pārliecība, kas bija zudusi pēc Kolina nāves. Vajadzēja tikai uzticēties Kērtam un neko nedomāt, un viņa nosprieda, ka šoreiz to drīkst darīt.

Bibliotēkas atslēgas bultai ieslīdot vietā, istabas klusumu pārtrauca klusa, skrāpējoša skaņa, šī skaņa izskrēja cauri nerviem, tā liecināja par mānīšanu un uzsvēra faktu, ka viņa tiek uzskatīta par muļķi.

Džila pagriezās un, dusmīgi lauzīdama rokas, gāja augšā pārģērbties. Klusa balss sirdī gan čukstēja, ka, par spīti dusmām, tomēr jāizpilda Kērta lūgums. Taču prāts, ar ko Džila vienmēr bija lepojusies, protestēja. Kaut kas notika - notika kaut kas ļoti bīstams. Klusībā viņa ar sevi nebija apmierināta. Galvā no jauna ieskanējās tēva balss, un viņai sagribējās visam uzspļaut.

- Laikam jau tā gudrība nāk man pašai par ļaunu, -viņa sadrūmusi skaļi noteica. Taču viņa nebija pašas māte.

Viņa nekad nebija ticējusi aklai paklausībai un nespēja tādu izrādīt. Tas neatbilda viņas raksturam. Jā, viņa gribēja apprecēties ar Kērtu un kopīgi pat doties projām. Taču patlaban kaut kas brieda, kaut kas dīvains, kaut kas ļoti bīstams. Ar to bija jātiek skaidrībā, iekams notikumi nav attīstījušies.

Džila stāvēja klusu un ieklausījās. Skaļāk par pašas elpošanu apakšējā istabā dimdēja Kērta balss - viņš runāja pa telefonu. Viņa pārvilka kreklu pāri galvai un cieši saknieba lūpas. Kērts varēja aizslēgt durvis, taču nespēja liegt istabā ieiet.

Divdesmit ceturtā nodaļa

Nākamajā dienā Kērts pavadīja ar skatienu piegāžu automašīnu, kas rūkdama nozuda aiz kokiem. Kērts paskatījās uz bezdelīgu baru, kas lidinājās saulē un skaji sazinājās ar skanīgām melodijām. Putni lika iedomāties par Ko-linu. Tieši Kolins pavasarī bija ierosinājis ierīkot putnu būrīšus.

Pirms vairākiem gadiem viņi reiz vakariņās bija tukšojuši vīna pudeli savā iecienītajā Skenīteles restorānā "Rosalie's Cucina". Kolins bija izvilcis no žaketes kabatas apbružātu, salocītu rakstu un pabīdījis pār galdu. Raksts bija par putniem un kukaiņu tūkstošiem, ko putni apēd. Lidojot no galvaspilsētas, viņš lidmašīnā bija šo lapu izrāvis no žurnāla. Nākamajā dienā divatā ar dēlu viņi bija devušies netālu no Ober-

nas uz nelielu veikalu ar nosaukumu "Putnu māja", nopirkuši divus piederumu komplektus un stabus un izvietojuši tos pa visu zālienu. Tas bija mazs, bet noderīgs darbs, turklāt viņi bija kopā strādājuši un svīduši, lai ierīkotu mītnes mazajiem, muzikālajiem putniņiem.

Kērts stāvēja kādu brīdi, bet viņa prāts tikmēr lēni lidinājās pār pagātnes tēliem. Acīs sariesās asaras. Šķiet, viņš tās nemanīja, līdz tās sāka plūst ar straumi un uz lūpām parādījās sāļa garša. Nomoda sapnī likās, ka viņš atrāvies no sava auguma, kā notiek ar cilvēku nāves brīdī.

Viņš redzēja sevi stāvam saulē tajā pašā vietā, tikai viņš vairs nebija viens. Rokas apskāva pieaugušo Kolinu un Eni-ju, kāda viņa bija mirstot. Fantāzija bija tik reāla, ka Kērts gandrīz sajuta viņu augumus. Viņam izlauzās gari stiepts vaids, un, cenzdamies atjēgties, viņš spēcīgi sapurināja galvu. Tad dziļi ievilka elpu, notrausa no sejas asaras un pievērsās lielajai tikko atvesto kastu ķaudzei.

Kērts ar žileti atgrieza iesaiņojumu pēc iesaiņojuma un ieraudzīja kastēs zemūdens peldētāja ekipējumu, tas viss bija tumši zils un smaržoja pēc krāsas. Precīzi zinādams, kas vajadzīgs, viņš bija pasūtījis internetā visu dažu stundu laikā. Kērts būtu varējis likt, lai mājās strādājošie cilvēki izsaiņo kastes, taču viņš visiem, arī Klārai, šajā dienā bija atļāvis būt brīviem. Viņš pats aiznesa visas kastes uz laivu māju un uzmanīgi iekrāva divdesmit piecas pēdas garajā makšķernieka laivā. Pie otra eliņa stāvēja praktiski jauna divdesmit trīs pēdu laiva ar atklātu priekšgalu, tā parasti tika izmantota atpūtas braucieniem un ūdensslēpošanai. Arī krēmkrāsas zvejas laiva bija labā stāvoklī, taču vecāka. Tā bija iegūta kopā ar īpašumu, Kērtam pirms septiņiem gadiem pērkot māju. Laiva bija iekārtota makšķerēšanai. Kērts jau bija iepazinies ar tās aprīkojumu, bet iepriekšējā dienā bija pienākuši no jauna pasūtītie makšķerēšanas piederumi. Viņš bija rūpīgi iepazinies ar aprīkojumu, lai izbraukuma dienā prezidents nodomātu, ka makšķerēšana Kērtam ir parasta izklaide, kaut gan tā nebija. Pakaļgala vienā stūrī laivas korpusā bija iebūvēta rīku kaste. Kērts lika lietā rīkus no laivu mājas darbgalda un sagatavoja laivai dubultu dibenu, ko varēja attaisīt ar īpašu atsperi. Nospiežot abas puses vienlaikus, laivas dibenu varēja izcelt, un zem tā atklājās trīs collas dziļš iedobums. No viengabala metāla loksnes izgatavotais un attiecīgiem eļļainiem instrumentiem apkrautais dubultais dibens izskatījās kā īsts.

Apakšā bija deviņu milimetru brauniņš ar desmit lodēm, kam tukšs gals. Nekārtīgi sasviestajiem instrumentiem pa virsu bija nomestas divas pavisam jaunas raķešpistoles, kas izskatījās kā pistoles ar īso stobru. Tās sacels maldīgu trauksmi, novēršot aģentu uzmanību no īsto briesmu meklēšanas zem rīku kastes. Kērts rūpējās par šo slēptuvi kā perētāja vista par saviem cāļiem un, iegriezies laivu mājā, ik reizi pārbaudīja, vai viss ir kārtībā, bieži nolēma, ka nav, un apstājās, lai pārbaudītu vēlreiz

Iekrāvis laivā ūdenslīdēja piederumus, Kērts ieskatījās pulkstenī. Džila bija aizvedusi Greisiju uz lidostu un būs projām vismaz pusotras stundas. Kērts beidzot bija pierunājis māsu atgriezties savā Griničas mājā. Māsai tur bija neliels pulciņš draugu, turklāt viņš bija noorganizējis, ka otra vecākā māsa Kolīna, kas dzīvoja Bostonā, kādu laiku uzturēsies pie viņas. Kērtam joprojām bija žēl, ka spiests šķirties no Grei-sijas, taču viņš droši zināja, ka tā visiem būs labāk.

Iepriekšējās nakts saruna bija izsitusi viņu no sliedēm. Dažās pēdējās nedēļās ar Greisiju bija notikušas pārmaiņas, kuras Kērts nebija pamanījis. Viņa, šķiet, bija radusi dvēseles mieru un kļuvusi tāda kā svešāka. Varbūt sāpes par Koli-nu vairs nebija tik dziļas kā viņam. Varbūt arī intensīvā sērošana bija mazinājusi sāpju asumu.

Varbūt tieši, tāpēc māsa bija mēģinājusi viņu apstādināt.

- Es nedomāju, ka tev viņi jānogalina, Kērtis, - viņa bija teikusi. - Lai kas viņi būtu, nez vai tev tas ko dos.

Kērts neticīgi paskatījās uz māsu.

- Es zinu, ko tu domā, - sacīja Greisija, - taču katram mums ir sava nostāja. Pēdējās nedēļās es atļāvos sērot. Tu ne. Zinu, ko tu dari, - viņa sacīja. - Bēdas tev noder sevis pamudināšanai, motivācijai. Tu uzturi pie dzīvības savu naidu. Es jutu tādu pašu naidu, Kērtis. Bet tagad esmu sapratusi, ka tam nav jēgas. Lai izdziedinātos, jāizbēdā Kolina nāve. Viņa slepkavu nogalināšana nepalīdzēs, Kērtis, bet sagādās jaunas sāpes. Ar to tu viņu dzīvē neatgriezīsi...

Kērts paskatījās māsā ar dusmās zvērojošām acīm. Ne to viņš bija gribējis dzirdēt - un tā arī pateica.

- Zinu, ka nevaru tevi pārtaisīt, Kērtis, - viņa gurdi atbildēja. - Pazīstu tevi pārāk labi. Zinu, ka tu darīsi, kas jādara, un es nezinu... Varbūt tev tā šķiet pareizi. Es tikai gribēju tev palīdzēt. Tu zini, ka es mīlu tevi un vienmēr tevi atbalstīšu, lai ko tu darītu.

Sie vārdi modināja pārliecību, ka māsa piedos ne tikai prezidenta nogalināšanu, bet arī to, ka viņai jādzīvo vienai.

Nevarēja teikt, ka gadu gaitā Greisija nebūtu viņam pieķērusies, taču Kērts zināja, ka īstenībā viņa savu mūžu veltījusi Kolinam. Māja Griničā bija pārrakstīta uz māsas vārda, kā arī izveidots piecdesmit miljonus dolāru liels trasta fonds. Greisija varēja dzīvot ar ērtībām arī viena.

Kērts atmuguriski no eliņa izbrauca ezerā. Uz ūdens, kā jau otrdienā, bija mierīgi, īpaši rīta pusē. Kērts izbrauca ezera vidū, bet pēc tam devās ziemeļu virzienā uz ciemu. Jo tuvāk viņš piebrauca mazajam ciematam, jo vairāk tas atgādināja miestus pie Eiropas ūdensceļiem ar eklektisku krāsainu māju un veikalu sajaukumu. Žilbinošais ūdens un daudzās puķu dobes piešķīra nekoptajām mājām burvību, kas nekādā ziņā nebija amerikāniska. Izbraucis jūdzes attālumā tieši pretī lauku klubam, viņš apstājās un sāka skatīties uz milzīgo cauruli, pa kuru netālā Sirakjūsas pilsēta tika apgādāta ar ūdeni.

Apmēram piecdesmit collu resnā caurule bija redzama kādu trīsdesmit pēdu dziļumā. Viņš zināja, ka caurule beidzas aptuveni četrdesmit pēdu dziļumā, netālu no vietas, kur tā nozuda skatienam. Vērojot cauruli, Kērts pamanīja gandrīz divpadsmit pēdu dziļumā no ūdens virsas peldam oranžu bumbu, kas iezīmēja caurules galu. Šajā vietā viņš izmeta enkuru un apskatījās visapkārt. Ciemata tuvumā ezeru plosīja divi trokšņaini ūdens motocikli, pusjūdzi uz dienvidiem kāda zvejas laiva mierīgi stāvēja uz vietas. Nebija vēja, tāpēc burulaivas nepakustējās. Kērts bija drošs, ka šī ezera daļa pieder tikai viņam.

Pēc desmit minūtēm nirēja tērps jau bija Kērtam mugurā. Pārlaidis apkārtnei nervozu skatienu, viņš pacēla no laivas grīdas vienu no pieciem AV-1 zemūdens skuteriem un uzmanīgi pārlaida pāri bortam. Tūlīt pēc tam viņš pārmeta pār bortu melnu tīkla maisu, kurā bija vēl viens nirēja komplekts ar sausu, viņa augumam piemērotu hidrotērpu, kā arī jostu ar smagumiem, regulatoru, siltumpaketēm un citām mantām. Tas viss tūlīt nogrima dibenā. Sakārtojis masku, viņš atmuguriski ievēlās ūdenī. Ap ūdens ņemšanas vietu peldēja sīku asaru bari. Zivis ātri nozuda aiz Kērta redzamības zonas; viņš zināja, ka prezidents šajā vietā vēlēsies noenkuroties.

Kērts bez grūtībām iedarbināja AV-1 un pirms nolaišanās dziļumā iepazinās ar skutera vadību, pabraukādams uz vienu un otru pusi. Bez grūtībām atradis ekipējumu, viņš to aizvilka divdesmit pēdu uz ziemeļiem pie ieplūdes režģiem, astoņu pēdu kuba, kas reizē ar vienmērīgo ūdens plūsmu neļāva caurulē iesūkt ziņkārīgus nirējus.

Viņš pabāza ekipējumu zem caurules, kaut arī nebija iemesla domāt, kā to kāds šeit atradīs. Nirēji, kas tīra ieplūdes cauruli, vasarā to darīja divas reizes, pirmo reizi jūlija beigās, bet otro ne agrāk kā septembrī. Kērts zināja ne tikai to, ka nirēji pārbaudīs tiesneša mājas apvidu, bet ari to, ka protokoli neparedz zemūdens pārbaudi, ja prezidents dodas izbraukumā pa ūdeni. Viņi pārbaudīs laivu, brauks blakus Kērta laivai, krastā novietos pat helikopteru, taču viņa aprīkojums katrā ziņā atradīsies ārpus noteiktās pārbaudes zonas. Ar tīkla aizvelkamo auklu viņš piesēja AV-1 un pabāza zem caurules.

Pusceļā uz augšu Kērts atskatījās uz padarīto, pārdomāja un atgriezās, lai uzkrautu ekipējumam dažus akmeņus. No ekipējuma būs atkarīga viņa dzīvība, un nevarēja pieļaut, ka to netīšām atrod kāds padsmitnieks, gribēdams demonstrēt draudzenei, kas spēj ienirt līdz būrim. Kērts zināja, ka brīva ieniršana četrdesmit pēdu dziļumā ir maz ticama, taču par to bija dzirdēts.

Beidzot apmierināts ar savu darbu, viņš palika uz vietas zaļi vizošajā ūdenī starp cauruli un laivu virs galvas. Izņēmis no vestes zemūdens GPS ierīci cigarešu paciņas lielumā, viņš fiksēja savu stāvokli. Atgriezies laivā, viņš noslaucīja seju ar dvieli, pacēla enkuru un devās uz dienvidiem. Gan ar dziļummērītāja, gan GPS palīdzību viņš trīs jūdžu attālumā atrada vietu, kur ezers bija tikai piecdesmit pēdu dziļš.

Viņš piestiprināja pie neilona lentes divdesmit piecas mārciņas lielu smagumu un piesēja pie otra AV-1 un rezerves balona ar saspiesto gaisu. Pēc tam viņš no jauna uzvilka nirēja tērpu, pārcēla skuteri, balonu un smagumu pāri bortam un sekoja tiem līdzi ūdeni. Trīsdesmit pēdu dziļumā tie mierīgi gulēja uz grantainā dibena. Viņš apskatījās visapkārt. Nekas te nebija redzams, tikai fosforescējošais ūdens un akmeņainais ezera dibens. Turēdamies virs ekipējuma, viņš ar GPS noteica atrašanās vietu.

Zemūdens skuteri darbojas ar akumulatoriem, tāpēc to pārvietošanās attālums tikai mazliet pārsniedz trīs jūdzes. Apstājies vēl trīs reizes, Kērts izvietoja ezera dibenā piecus skuterus, kas ļāva šķērsot ezeru zem ūdens gandrīz visā garumā. Viņš cerēja no maza attāluma nogalināt prezidentu un tieši tādā veidā aizbēgt. Viņš nogaidīs, lai makšķernieku izbraukums ievelkas, lai aģenti blakuslaivās kļūst bezrūpīgi no karstās pēcpusdienas saules un mierīgās apkārtnes. Viņš varēja izvilkt pistoli no slēptuves, ielaist lodi prezidentam galvā un pārlēkt pār bortu, iekams slepenais dienests apjēdzis, kas noticis.

AV-1 zemūdens skuteri Kērtam bija būtiski svarīgi, jo viņš zināja, ka jau pēc dažām minūtēm no tuvumā stāvošajiem helikopteriem tiks izlaisti nirēji viņa meklēšanai. Tomēr viņš bija diezgan pārliecināts, ka pa to laiku, kamēr ieradīsies nirēji, viņš pagūs uzlikt gaisa balonu un aiztraukties labu gabalu. Tāpat viņš zināja, ka NSA satelīti infrasarkanajā starojumā redz gandrīz visu uz zemes, taču nespēj ieskatīties relatīvi aukstajā ezera ūdenī trīsdesmit pēdu dziļumā. Varbūt pēc ASV prezidenta nogalināšanas bija iespējams aizbēgt, tikai noslēpjoties dziļi ūdenī.

Ezera dibenā izvietotie baloni bija pildīti ar speciālo "Nitrox 32" maisījumu, kas dotu iespēju palikt zem ūdens līdz pat tumsai. Pa šo laiku pārmeklēšanai tiks pakļauts viss Ske-nīteles ezera reģions, tas nozīmē - vairāk nekā četrdesmit trīs jūdzes gara krasta līnija. Pirmām kārtām meklētājiem būs jāizdomā, kas īsti noticis. Pēc prezidenta nošaušanas Kērts gluži vienkārši nozudīs pāri laivas malai. Ekipējums atradās pietiekami dziļi, lai neviens to no ūdens virsas neredzētu. Tie aģenti laivās, kuri nesteigsies prezidentam palīgā, vēros ūdens virsmu, gaidot viņa parādīšanos. Pastāvēja liela varbūtība, ka viens vai vairāki izšauj uz Kērta pusi un nodomā, ka viņš gul beigts kaut kur ezera dibenā.

Apjukums, kas izcelsies, uznākusī nakts un garā krasta līnija dod lielas cerības izkļūt cauri jebkuram tīklam, ko izveidos slepenais dienests, aizbraukt uz Ņujorkas štata ziemeļiem, pa nomaļiem ceļiem sasniegt Kanādu un tālāk ar savu lidmašīnu GV doties uz Šveici. Kērts bija nokārtojis dokumentus pats. Mazajā Bedfordas pilsētiņā pie Monreālas atradās neliela lidosta, kas apkalpoja neskaitāmus starptautiskus lidojumus. Pēdējās nedēļās Kanādā viņš bija nodibinājis fiktīvu korporāciju, kas darbojas Monreālā, pamanījies tai pārdot savu lidmašīnu un nogādājis to Bedfordas lidostas angārā.

Tā bija pasaulē visvieglāk vadāmā lidmašīna. Kērts, licencēts pilots kopš pirmajām dienām biznesa pasaulē, pēc GV nopirkšanas bija atradis laiku, lai paša pilots Bobs Brauns iemācītu viņam lidot. Viss bija pilnībā automatizēts, tāpēc pilots ķērās pie vadības svirām, tikai braucot pa skrejceļu un dažreiz paceļoties. Citādi Kērtam tikai bija jāieprogrammē tālās navigācijas iekārta un gandrīz pēc katrām četrdesmit piecām minūtēm jāuztur kontakti ar dažādiem gaisa satiksmes kontroles centriem.

Kērts nopētīja krasta līniju. Ezera dienvidu galu viņš pazina sliktāk. Tas bija dziļāks un šaurāks nekā ziemeļu gals, dažviet gandrīz četrsimt pēdu dziļš un tikai pusjūdzi plats. Dienvidu gala kalnu zaļie sāni bija stāvāki un draudīgāki, māju un apmetņu daudz mazāk, un tās bija tālāk cita no citas nekā ziemeļu galā. Likās, ka Skenīteles ezerā apvienoti divi pavisam atšķirīgi ezeri: ziemeļu galu apņēma lēzeni pakalni ar piena lopu fermām, dienvidu gals vairāk atgādināja vientuļos Adirondaka kalnu ezerus štata pašos ziemeļos.

Rietumu virzienā neskartā koku siena sniedzās līdz tālās kalnu grēdas virsotnei un Lāču purvam, neapdzīvotam valsts parkam, kas sākās uz dienvidiem no nelielā Ņūhou-pas ciematiņa. Tur Kērts plānoja noslēpt melno motociklu RMVV R 1150 GS, kas stāvēja četrvietīgās garāžas pēdējā nodalījumā. Tā bija liela un ātra mašīna, ar ko varēja braukt kā pa ceļu, tā bez ceļa. Viņš bija nopircis motociklu untuma dēļ un devies ceļā ar šo jaunumu reizēs, kad juta vēlēšanos izbraukāties pa laukiem. Džila nebija ar mieru sēdēt uz motocikla. Tas būs bēgšanai ideāls transporta līdzeklis. To varēja noslēpt dziļi mežā starp eglēm tās vietas tuvumā, kur viņi apmetās retajās reizēs, kad ziemā izbrauca paslēpot.

Kērts nedomāja braukt ar motociklu līdz Kanādai, taču tas bija viegli noslēpjams, un viņš to izmantos, lai tikai nokļūtu līdz savai automašīnai "Suburban", kas ar visu nepieciešamo gaidīs Obernas "Wal-Mart" veikala stāvvietā. Motocikls ļauj braukt pa kartē neatzīmētiem lauku un mežu ceļiem un izvairīties no neizbēgamās tvarstīšanas. Vēl tikai atlika izdomāt, kā tumsā tikt augšā pa kraujo kalna nogāzi.

Pēc neilga laika Kērts nonāca pie Mannu īpašuma ezera krastā. Viņš vārgi atcerējās, ka to ievērojis jau agrāk, tāpēc ka tālajā kraujā bija ierīkots grantsceļš. Lielākā daļa cilvēku, kas ziedoja laiku un enerģiju tik grandioza projekta īstenošanai, parasti to darīja ezera krasta attīstības vārdā. Taču Mannu īpašumā nebija redzamas nekādas dzīvības pazīmes, vienīgi sena nostiprinājuma siena un resna virve, kas nokarājās no liela, veca vītola. Kērtam redzētais šķita kā nepabeigts biroja parks ar glīti bruģētām un apgaismotām ielām, bet bez nevienas ēkas.

Tā bija ideāla vieta, no kuras doties uz Lāču purvu. Rīt no rīta, kamēr Džila braukās ar divriteni, ari viņš piecelsies agrāk nekā citi. Tā viņš varēs apgūt ceļu uz purvu dienas gaismā, jo vēlāk tas būs jāmeklē nakts tumsā. Pēc pāris izmēģinājumiem viņš zināja, ka ar GPS palīdzību tas ir iespējams. Kērts zināja, ka var nogalināt prezidentu un palikt nesodīts.

Divdesmit piektā nodaļa

Nākamajā rītā saule kā spoks kāpa uz augšu debesu pamalē, pie kuras jau mutuļoja mākoņi un spīdēja oranža kvēle.

Kopš pirmās rīta peldes Džila un Jeremija jau trīs reizes nebija braukuši apkārt ezeram, bet pusceļā griezušies atpakaļ. Brauciens šķita gandrīz tikpat garš un attālums tāds pats, tāpēc radās iespēja nopeldēties agri no rīta. Lēmumu pilnīgi noteica laika apstākļi. Ziemeļaustrumos bija iestājies sevišķi karsts laiks, un šķita gandrīz neiespējami atteikties no iegremdēšanās dzidrajā, vēsajā ūdenī, kad pusseptiņos no rīta jau kūpēja asfalts.

Pie vecā, zilā fermas skābbarības torņa, kas nozīmēja, ka veikts pusceļš, Džilai nevajadzēja pat jautāt. Viņa tikai pa-

skatījās uz Jeremiju. Jeremija pamāja un tūlīt samazināja ātrumu. Džila darīja to pašu, un atskatījušies, vai nenāk mašīnas, viņi grieza divriteņus apkārt un brauca uz otru pusi. Abi mirka sviedros, un Džilai likās, ka Jeremijam karstumā zem sejas veidojas tvaiks. Viņš atgādināja uz grila uzliktu desiņ-maizi, kas kuru katru brīdi var pārsprāgt bez brīdinājuma.

- Vai vēl arvien no braukšanas tu krities svarā? - Džila pajautāja. Jeremija pirms nedēļas bija teicis, ka papildu slodzes dēj zaudējis desmit mārciņas svara.

- Nē, - viņš īgni norūca, atkal uzņemot ātrumu. - Svars atjaunojies.

- Patiešām? - Džila brīnījās. - Tas nav nekas neparasts, jo sportošana palielina ēstgribu.

Jeremija papurināja galvu.

- Nē, es ēdu vairāk, bet ne tāpēc, ka uzradusies ēstgriba. Vainīgi nervi.

- Nervi? - viņa jautāja. - Kļas tad dara tevi tik nervozu?

Pēc kāda brīža Jeremija piebrauca viņai blakus un sacīja:

-Tu.

- Kāpēc tev jānervozē manis dēļ? - Džila brīnījās.

Jeremija paskatījās uz viņas pusi un paraustīja plecus.

Ja viņa seja spēja kļūt vēl sarkanāka, tad tā kļuva tāda.

- Nezinu. Es daudz par tevi domāju.

Viņš ievilka elpu un tikai tad turpināja.

- Tu esi kļuvusi daudz klusāka. Tu mēdzi... daudz runāt. Šķiet, ka pēdējā laikā kaut kas ir noticis. Tas liek man nervozēt. Domāju... Es tikai nezinu...

- Varu teikt, - viņa sacīja, - ka tas nav nekas slikts un neattiecas uz tevi.

- Protams, - Jeremija iebilda, - es nedomāju, ka...

- Kas tad tevi nodarbina? - viņa strupi noprasīja.

- Tas attiecas uz... viņu, - viņš lēni noteica. - Es patiešām tā domāju, bet tev var būt citādas domas.

- Šajā ziņa tu maldies, - Džila skaidri atcirta.

Jeremija paraustīja plecus.

- Atvaino!

- Nebiju domājusi, Jeremija, ka tā viss iznāks, - viņa jau laipnāk sacīja.

Kādu laiku viņi brauca klusēdami, bet tad Jeremija no jauna ierunājās:

- Vai nevēlies, lai braucu pa priekšu?

- Labi.

Jeremija aizbrauca priekšā, un Džila iekārtojās aizvējā.

Džila priecājās, ka Jeremija nav ņēmis viņas aso toni pie sirds. Katrā ziņā viņam bija taisnība - visas viņas domas nodarbināja Kērts. Aizdomas izraisīja paredzamais ceļojums uz Monreālu divas dienas pirms prezidenta vizītes. Labi, viņa apmierināta nodomāja, drīz būs zināma atbilde uz šo un daudziem citiem jautājumiem. Iepriekšējā dienā atceļā no lidostas viņa bija piestājusi pie "Fredona atslēgām" Sirakjūsā. Pie letes bija stāvējis tas pats kārnais zēns, kas pasveicināja viņu, piemetot pirkstus pie cepures. Bija pieticis ar trim Smaidiem, lai Džila dabūtu Kērta kabineta atslēgas kopiju. Tā gulēja kosmētikas somiņā un gaidīja brīdi, kad tiks likta lietā.

Viņi brauca atlikušo ceļu patīkamā klusumā, reizi pa reizei mainīdamies vietām. Kad tika pie grantsceļa, kas stāvus aizvijās uz ezera krastu, bija gandrīz pusastoņi. Pēc garāka brauciena cauri kviešu laukam viņi sasniedza priežu puduri, aiz kura pavērās skats uz ezeru.

Šajā vietā Džila nobremzēja tā, ka divritenis sametās sānis. No riteņu apakšas gaisā uzlidoja grants un putekļi.

Jeremija brauca varbūt divdesmit pēdu attālumā, un viņš ari nobremzēja, ieraudzījis drudžaino mājienu ar roku. Džila nolēca no divriteņa un ātri to aizstūma aiz līkuma un pakalna.

- Mums jānoslēpjas! - Džila satraukta uzrunāja Jeremiju. Viņas acis bija baiļu pilnas.

- Kāpēc? - Jeremija apjucis jautāja.

- Kērts! - Džila čukstēja. - Viņš ir te!

Acu priekšā stāvēja aiz līkuma redzētais, proti, krasta tuvumā noenkurotā zvejas laiva un ūdenī Kērts. Nevarēja būt divu domu, ka viņš peld uz nostiprināto krastu un Jeremijas pludmali. Džila gan bija pārliecināta, ka Kērts viņu nav redzējis, vismaz pagaidām.

- Nāc! - sacīja Jeremija. Viņš paņēma Džilas divriteni un iegāja priežu audzē. Tiklīdz divriteņi bija nolikti aiz krituša koka un viņi līdzās nometušies uz ceļgaliem, tālumā zem soļiem iečirkstējās grants.

Džila no meža pustumsas skatījās, kas notiek. Pa koku starpu varēja redzēt Kērtu, kurš kāpa augšā kalnā. Seja viņam bija drūma. No viņa tecēja ūdens, viņš kaut ko turēja rokā un ejot to uzmanīgi vēroja.

Džila trīcēja.

- Ko viņš dara? - Džila klusu novaidējās. Uzradās neizskaidrojama vainas sajūta, un viņa pameta skatienu uz Jeremiju, kurš saitēja vaļā riteņbraucēja kurpes.

- Es to noskaidrošu, - viņš pačukstēja, celdamies no biezā priežu skuju paklāja.

Džila satvēra Jeremijas lielo roku abās savējās un panikā gandrīz vai noelsās.

- Kur tu iesi? Viņš tevi ieraudzīs!

- Pat ja viņš mani ieraudzīs, - Jeremija mierīgi atteica,

- lai gan tas maz iespējams, ko viņš man teiks? Viņš mani nepazīst. Šī ir mana zeme...

Atstājis Džilu vienu, Jeremija veikli pārvietojās starp kokiem. Džila atcerējās, ka, ieraugot Kērtu, bija reaģējusi kā no-žēlniece. Jau pašā sākumā viņa bija pastāstījusi par Jeremiju. Kērts bija teicis, ka viņi var doties kopīgos izbraukumos, tas nav nekas ļauns. Kāpēc tad viņa krīt panikā? Varbūt tāpēc, ka braukšana ar divriteni un peldēšanās tālajā piestātnē ir divas dažādas lietas. Vai arī kaut kur sirds dziļumos viņa nejutās pavisam bez vainas.

Nē, te bija kas cits. Viņa mīlēja Kērtu, patiesi mīlēja. Jā, viņa bija labās domās par Jeremiju, tā domāja visi, kas viņu pazina. Viņu attiecības bija gluži platoniskas. Džila visā nopietnībā domāja turēties pie Kērta. Patlaban viņam bija grūts laiks. Kērta noslēpumainā darbošanās izraisīja neizpratni, taču tās dēļ viņa nedomāja Kērtu pamest. Sirds dziļumos Džila bija uzticīga, viņa ticēja, ka galu galā viss atrisināsies. Protams, arī Jeremija bija lielisks cilvēks. Cilvēks, kas pelnījis īpašu draudzeni. Bet ne jau viņu. Džila attapās, ka aizdomājusies un sākusi kodīt vaigu.

Viņa nepacietīgi devās pa mežu uz to pašu pusi, kur bija aizgājis Jeremija. Pusceļā līdz mežmalai viņa ieraudzīja Jeremiju, kas nāca atpakaļ, un apstājās.

- Viņš uzgāja augšā kalnā, cauri laukam un devās tālāk uz mežu, - Jeremija pavēstīja bez elpas. - Izskatās, ka viņš dodas uz Lāču purvu. Ja gribi braukt atpakaļ, dari to tagad. Es atgriezīšos un viņam sekošu. Neraizējies, viņš nezina, ka es te esmu. Šie ir mani meži. Zinu, ka tavās acīs esmu liels lācis, taču spēju pielavīties pie veca buka ar desmitžuburu ragiem, tāpēc tici, ka varu izložņāt pa Ņujorkas bagātnieka pēdām.

Džila veltīja viņam skumju skatienu.

- Ar to es nedomāju neko īpašu, - viņš labsirdīgi piebilda. - Tu ej! Un ne par ko neraizējies! Vienkārši iešu un apskatīšos, ko viņš dara. Nez vai viņš mūs te redzēja.

- Ne jau tagad, - Džila pikti izmeta, dodamās atpakaļ pie divriteņiem. - Viņam vajadzēja mūs redzēt te kaut kad agrāk, - kāpēc tad viņš ir šeit?

- Nezinu, - atteica Jeremija, berzēdams savu lielo pieri.

- Tu ej, bet es noskaidrošu, ko varēšu.

- Vēlāk piezvanīšu, - noteica Džila, paceldama no zemes divriteni. - Vai būsi mājās?

- Man jādodas ar kombainu uz lauka, taču paņemšu līdzi mobilo tālruni, - viņš sacīja. Tad viņš pietupās, samiedza acis un cauri kokiem nopētīja vietu lauka otrā galā, kur bija nozudis Kērts. - Izbraukusi uz ceļa, paskaties, kā ieiešu mežā kviešu lauka otrā pusē. Ja viņš būs iegājis labi dziļi, es pamāšu ar roku, un tu brauc. Ja, pastāvēs iespēja, ka viņš var drīz iznākt ārā, es sakrustošu rokas tā te, un tu atkal noslēpies šajās priedēs. Labi?

Džila pamāja ar galvu.

-Jūtos tā, it kā darītu kaut ko sliktu. Man taču tā nevajadzētu justies, vai ne?

- Protams, ne! - Jeremija iesmējās. - Bet tagad ej!

Džila noskatījās uz Jeremiju, kas lielām, basām kājām

aizlēkšoja pāri laukam, pat nesaviebies. Viņa atcerējās biezo, dzelteno ādu uz Jeremijas pēdām, kad viņš pirms peldēšanās novilka apavus. Izstūmusi divriteni uz ezera ceļa, viņa nogaidīja meža malā. Viņa neparko nespēja atbrīvoties no smeldzošas kauna sajūtas. Jeremija uz brīdi nozuda mežā, iznācis savicināja rokas un no jauna nozuda. Džila uzkāpa uz divriteņa un brauca mājās.

Kaut ari jau ilgi bija braukts karstumā, enerģijas netrūka. Jautājumu jūrā par to, ko Kērts dara un kāpēc tā rīkojas, bija vismaz viena skaidrības bāka. Bija īstā reize atbrīvoties no šaubām un aizdomām, kas Džilu mocīja nu jau nedēļām ilgi. Viņa izmantos atslēgu un cels dienas gaismā noslēpumus, kurus, viņa zināja, glabā Kērta kabinets.

Divdesmit sestā nodaļa

Biezi saaugušo kazenāju dzelkšņi asi kā adatas dūrās Kērtam kājās, un viņš skaļi izlamājās. Nakti pēc slepkavības hidrotērps būs jāatstāj mugurā, kamēr tiks augšā kalnā. Šobrīd mugurā bija tikai peldbikses, slapjš T krekls un kājās nirēja melnās neilona kurpes. Viņš ieskatījās GPS. Tas uzrādīja ne tikai atrašanās vietu mežā, bet arī ceļus, kas veda uz parka ieeju un vietu, kur tiks noglabāts motocikls. Bez tā cerības jāatmet. Vairākas reizes nācās atgriezties apvidus dēļ, bet tad Kērts uzgāja vēsu strautu, kas tecēja īstajā virzienā. Viņš atzīmēja vietu GPS, lai vēlāk tā būtu atrodama.

Vienā vietā vajadzēja mest līkumu apkārt nelielai mednieku nometnei, bet pēc tam straume aizveda taisnā ceļā līdz slēpošanas trasei. Patlaban trasē auga zāle jostas augstumā,

birdinot uz kājām gatavās sēklas. Tomēr iet pa trasi bija vieglāk, un jau pēc nākamā likuma viņš ieraudzīja priežu puduri, kurā plānoja noslēpt BMW. Izrādījās, ka gājiens ir grūtāks, nekā domāts, taču viņš bija itin apmierināts ar GPS elektroniski iezīmēto ceļu. Vietu no jauna varēs atrast bez grūtībām.

Iezīmējis pēdējo punktu, viņš tūlīt pagriezās, lai dotos lejā no kalna. Atgriešanās pie laivas bija daudz vieglāka, un viņš labāk apguva nelīdzeno apkārtni. Kērts apstājās pie nobrukušās nostiprinājuma sienas un pārlaida skatienu ezeram. Tā vidū ik pēc brīža uz vienu vai otru pusi brauca laivas. Kērts bija notašķījies, noputējis, nosvīdis un aplipis ar zāles sēklām. Iegremdējies vēsajā ūdenī, viņš acumirklī atdzīvojās. Ar stipriem, vienmērīgiem vēzieniem viņš peldēja atpakaļ pie noenkurotās laivas. Pirms uzkāpšanas uz peldēšanas platformas viņš ienira pilnīgi, lai vieglāk būtu novelkams T krekls.

Cīnīdamies ar kreklu, Kērts ieskatījās zaļi vizošajā dzelmē. Viņu pārņēma dīvaina sajūta, iedomājoties sevi tur lejā, tumsā, piecdesmit pēdu dziļumā ūdenī, kam nav pat sešdesmit grādu, pēc Fārenheita, kad likti lietā visi iespējamie līdzekļi, lai pārmeklētu apkārtni un viņu atrastu. Uzdevums nebija viegls, un pirmo reizi prātā iezagās šaubas.

Kērts iekāpa laivā, noslaucījās un uzvilka sausu apģērbu. Ģērbjoties viņš sev atgādināja, ko licis uz spēles. Ja plānu neizdosies īstenot, Kolina nāve paliks neatriebta. Tāpēc jāturpina darboties pat tad, ja beigās neizdosies aizbēgt. Mīlestība pret Džilu un cerības uz kopēju dzīvi aicināja izdzīvot. Kaut arī mīlestība pret Džilu nebija zudusi, šķita, ka pēdējo nedēļu laikā šīs jūtas kļuvušas neskaidras. Gudrojot un īstenojot atriebības plānu, šķiet, bija iztērēta visa enerģija, neatstājot nekam citam.

Noguris un nomākts viņš iedarbināja motoru, piedeva gāzi un, nelikdamies ne zinis par mirdzošo sauli un patīkamo brīzi, kas karstumā tīkami veldzēja, strauji uzņēma kursu uz ezera ziemeļu galu. Nolicis laivu, viņš devās pa taku augšā. Ejot līdz mājai, viņš no jauna bija sasvīdis. Pat augstie, ēnainie koki nespēja kliedēt tveici.

Kērts iegāja virtuvē, bet tur neviena nebija. Viņš nosprieda, ka Džila joprojām braukā apkārt un Klāra aizgājusi iepirkties.

Kērts jau gribēja iet augšā pārģērbties, taču bibliotēkā izdzirdēja tādu kā troksni. Uz pirkstgaliem iegājis dzīvojamā istabā, viņš ar nervozi pukstošu sirdi pielavījās pie bibliotēkas durvīm, sastinga un ieklausījās. Tūlīt prātā iešāvās tikai pirms dažām dienām atnākušie slepenā dienesta aģenti. Viņš mēģināja atsaukt atmiņā kādu kļūdu, kuru būtu varējis pieļaut, telefona sarunu, kuru kāds varēja noklausīties, kopš viņš bija sācis organizēt izbraukumu makšķerēt. Tam, kas noticis iepriekš, nebija nozīmes. Ja vipš vispār tiek novērots, tad tikai dažas pēdējās dienas.

Piepeši prātā uzplaiksnīja Deivida Kleiborna tēls. Bet Kleiborns varēja viņu vienīgi atrunāt. Pēc tā visa, kas bija noticis Nacionālajā galerijā un pie Līnas Ventones treilera, vienīgā saprātīgā rīcība no drauga puses būtu brīdināšana. Kērts atcerējās Kleiborna gandrīz musinošo toni, pat tad, ja viņš turētu Kērtu aizdomās, viņš neiejauktos. Bet varbūt Kleiborns tagad mainījis domas par šā darba svētīgumu. Varbūt viņš bija to uzsvēris tikai tādēļ, lai īpaši uzmanītu Kērtu un novērstu jebkuru mēģinājumu apdraudēt prezidenta dzīvību.

Kērts skaidri dzirdēja, ka bibliotēkā kāds rakņājas pa papīriem. Viņš atcerējās laivā atstāto pistoli. Prātā iešāvās doma, vai vajadzētu bēgt. Tad, neko nedomājot, viņš piesardzīgi paskatījās pa šauro durvju spraudziņu.

- Ei! - kā šāviens noskanēja viņa niknais uzkliedziens. Trakās dusmās par redzēto viņš iedrāzās istabā. - Pie joda, ko tu šeit dari?

Džila pacēla pelnpelēko seju, viņas lūpas trīcēja. Taču šoks un izbailes tūlīt pārgāja, piere satumsa, un viņa apveltīja Kērtu ar zvērojošu samiegto acu skatienu.

- Tas nav īstais jautājums, - viņa atcirta. - Pie joda, jājautā - ko īsti tu dari?

- Tu... - Kērts elsa, skatoties uz slepeno informāciju, kas bija izņemta no galdā noslēptajām mapēm.

- Jā, - viņa izaicinoši noteica. - Es zinu, Kērt. Tagad es zinu, kāpēc tu vēlies, lai dodos uz Monreālu. Zinu, kāpēc mums jādodas projām... Iepazinusies ar to visu, zinu atbildi uz daudziem jautājumiem.

Viņa pacēla ar papīriem pilnu brūna papīra mapi. Tajā nebija neviena konkrēta dokumenta, kas kaut ko liecinātu, taču Kērts zināja, cik gudra ir Džila. Viņa bija apveltīta ar tādu intuīciju, ka noteikti zināja, ko viņš plāno.

Kērts spēra nedrošu soli tuvāk, bet neprātīgā izteiksme Džilas sejā viņu apstādināja. Galvā jaucās pretrunīgas jūtas. Tomēr visu pārspēja dusmas. Džilai nebija tiesību viņu atturēt. Viņa to nedarīs. Viņš vai nu nogalinās Kalvinu Pārksu, vai arī ies bojā. Bet ja Džila ieliek viņu cietumā? Tas būtu tas pats, kas nāve.

- Un ko tu tagad domā darīt? - viņš noprasīja.

- Es domāju tevi apstādināt, - jūtu pārpilna, viņa paziņoja. - Tu to nedarīsi.

- Es to darīšu, - viņš drūmi atteica. - Es to varu un darīšu.

- Es neļaušu, Kērt, - asarām tekot pār vaigiem, viņa trīcošām lūpām paziņoja. - Es nepieļaušu, ka tu iznīcini sevi tādā veidā. Vai tu maz apjēdz, ko esi iecerējis? Tu esi traks.

- Mani var iznīcināt, tikai mani apturot, - Kērts klaji paziņoja. Viņa acis mežonīgi dega, balss šķita uz neprāta robežas. - Vai tu to nesaproti? Vai neredzi, kas ar mani noticis? -Viņš pacēla rokas uz augšu un uz priekšu. - Pretējā gadījumā es nespēšu dzīvot! Man nebūs atpūtas, es nespēšu domāt, nespēšu just... tā visa dēļ, kas manī ir iekšā! Man jānogalina tas vīrs, Džila! Tas vīrs nonāvēja manu zēnu. Viņš nogalināja Enijas zēnu! - viņš piepeši ierēcās. - Mans dievs, vai tiešām tu to nesaproti? Vai tu nemaz nesaproti mani?

Kērts juta sevī mostamies zvēru, kas smacēja un pildīja acis ar asarām. Viņš juta, ka tas cenšas norauties no saites, lai saplosītu viņu un aprītu. Tā bija smaga cīņa, no šīs iekšējās cīņas pārņēma trīsas.

- Es nedošos tev līdzi, Kērt, - Džila izaicinoši paziņoja, un šie vārdi Kērtam aizgāja līdz apziņai. Uz brīdi viss cits izlidoja no prāta. Pēc balss viņš saprata, ka Džila nejoko, pirmo reizi viņš apjēdza, cik šī sieviete viņam ir nozīmīga.

- Nesaki tā! - viņš izmisis sacīja. - Nesaki, ka nevēlies nākt man līdzi. Tu man esi vajadzīga. Es mīlu tevi. Man tikai tas jāizdara. Citādi nav iespējams.

Viņa nenolaida no Kērta acis.

- Zinu, ka tu nesaproti, bet mēģini iedomāties, - viņš turpināja lūdzošā balsī. - Mēģini iedomāties, ka tev ir dēls un viņš tiek nogalināts - nogalināts bez iemesla! Padomā par Kolinu! Padomā, kas viņš bija.

- Varbūt tu domā, - viņa kvēli turpināja, - ka tev kļūs labāk, ja kādu nogalināsi? Domā, ka tad viņš atgriezīsies? Kērt, izmet to no galvas! Tev jāizstāsta cilvēkiem, kas noticis. Ir taču likumi. Viņu sodīs. Bet, ja tu mēģināsi to darīt, tava dzīve būs galā. Tu nokļūsi cietumā, Kērt. Ja vien pirms tam tevi nenogalinās. Kā tev kas tāds varēja ienākt prātā? No visiem tev vienīgajam! Vai tu nesaproti, ka tas ir absolūti neprātīgs pasākums? Tu runā par prezidenta noslepkavošanu!

- Viņam likumi nav rakstīti, - Kērts rūgti noteica. - Tu esi naiva. Viņš ir Savienoto Valstu prezidents. Mans dievs! Vai tiešām tu tici, ka viņš kādreiz saņems sodu par to, ko izdarījis? Tu neko nezini. Tu esi aizmirsusi, ka es zinu, kā tādas lietas notiek. Viņš var atļauties gandrīz visu, ko vēlas. Viņi nedabūs mani rokā, - Kērts izaicinoši piebilda. - Nekas neiznāks. Tā ir mana spēle. Es palīdzēju izstrādāt noteikumus.

Džila brīdi skatījās uz viņu, bet tad ierunājās neskanīgā balsī:

- Mans dievs, vai tu patiešām tici tam, ko runā?

Istabā iestājās smags klusums.

Visbeidzot Džila papurināja galvu un noteica:

- Nē, Kērt. Es to nedarīšu. Es nepiedalīšos. Kalvins Pārkss man bijis nebijis, lai arī viņš ir prezidents. Neesmu tik liela patriote. Taču tu rīkojies aplam. Es pazīstu tevi, Kērt. Pazīstu labāk, nekā tu domā. Tu nokļūsi cietumā, Kērt, - viņa turpināja. - Pat ja tu vari viņu nogalināt, tu tik un tā nokļūsi tur. Tu nevari tikt cauri sveikā. Neviens nevar. Un, lai cik stipri es tevi mīlu, ari es negribu tur nokļūt... Piedod man!

Viņa liegi nolika papīrus uz galda un klusu izgāja no istabas. Kērts palika stāvam, domas darbojās vājprātīgā ātrumā. Viņš ieklausījās klusumā. Viņš ieklausījās soļos, kas pārvietojās pa grīdu virs galvas. Soļiem virzoties pa kāpnēm uz leju, viņš atvēra muti, lai kliegtu, taču no kakla nenāca ne skaņas. Viņš dzirdēja, kā atveras parādes durvis un Džila aizbrauc mazajā un skaļajā kabrioletā MG, kas viņai bija uzdāvināts dzimšanas dienā gandrīz pirms gada.

Mašīnai aizbraucot, skaņa izgaisa. Kērtam likās, ka viņa ķermenis varmācīgi iztukšots. Tukšums bija tik pilnīgs, ka viņš juta pat mazākas sāpes, nekā varētu domāt. Lai cik dīvaini, tomēr uzradās arī atvieglojuma sajūta. No pleciem bija novēlies milzu slogs. Vairs nebija jāraizējas par Džilu. Bija tikai viņš, nāves mašīna, kas zināja, kā var piekļūt pasaulē visvairāk ietekmīgajam vīram un to nogalināt. Kērts neraizējās arī par to, ka Džila varētu nodot. Viņa to nedarīs. Un, ja darīs, viņš tikpat pret to bija bezspēcīgs. Viss notiks tā, kā plānots. Ja vairs nav jārēķinās ar Džilu, plāns kļuva daudz vieglāk un drošāk īstenojams. Nekas viņu nespēs apstādināt.

Divdesmit septītā nodaļa

Agrā rīta tveicē braucot pa 20. ceļu uz Obernu, Rīv-sam miglojās skatiens. Mazā pilsēta kādreiz bija plaukstoša osta Ēri kanāla malā, bet tagad pilsētas slavenākā vieta bija maksimāli drošais cietums. Daudzas kādreiz lepnās agrāko laiku celtnes bija pārvērtušās par štata dienvidu daļas iedzīvotāju mītnēm. Rīvss nekad nebija redzējis pilsētas skaistāko pusi, mājas pie ezera, nezināja pilsētas lielisko vēsturi. Viņa zināšanu lokā ietilpa luksofori, tirdzniecības mi-nicentri, viesnīcas "Holiday Inn" istaba ar pelējuma smaku un nelielais meksikāņu restorāns tajā pašā ielā, kur cietums.

Rīvsam nebija ne jausmas, kāpēc partneris pagājušajā naktī nebija viņu nomainījis. Droši vien kaut kas izjucis, un šo nojautu pastiprināja fakts, ka bija aizlaidusies Kērta For-

da draudzene, mazā, mīlīgā seksbumbiņa. Rlvss saprata, ka šis notikums kaut kādā veidā nozīmē nepatikšanas. Viņš izkāpa no automašīnas un bridi pakavējās, lai izņemtu no mutes košļājamgumiju un pielipinātu pie blakus stāvošās mašīnas durvju roktura. Ejot augšā pa kāpnēm, viņš savā nodabā smaidīja, dungoja dziesmiņu un iztēlojās kāda salipušo sauju. Atvēris durvis blakus uz Veinkrofta istabu un ieraudzījis dūšīgo vīru liekam apakšveļu vecā plastmasas "Samsonite" čemodānā, viņš apjuka vēl vairāk.

- Kas noticis? - Rīvss jautāja.

- Kantoris tiek aizklapēts, - Veinkrofts īgni atsaucās. Viņš bija uzvilcis sev neraksturīgu apģērbu: šortus un polo kreklu. Zem šortiem kā nelieli arbūzi rēgojās ceļgali.

- Kāpēc? - Rīvss pārsteigumā noprasīja.

Veinkrofts paraustīja plecus. Biezie muskuļi ap kaklu

kustējās kā arkla lemeši.

- Boss teica, ka darbs galā. Runāja kaut ko par regulārajiem, kas iesaistās. Par visu tiks domāts īstajā vietā un laikā. Nekas nav noticis.

Veinkrofts ļauni paskatījās uz partneri un piebilda:

- Viņš vēlējās, lai tev to pasaku.

Veinkrofta bīstamās tumšās un mazās acis atradās tuvu pie deguna, un viņa sejai raksturīgā izteiksme pauda, ka viņš ir apvainojies. Bet Rīvss zināja, kādos brīžos partneris ir tikai nikns. Viņš bija nikns uz valdību un nikns uz visu pasauli. Mazāk viņš bija nikns, ka atsaukts no naktsmaiņas. Viņš atklāti sodījās. Bet Rīvsam, kas bija gandrīz divdesmit gadus vecāks, atlika tikai pamāt ar galvu.

Patiesībā viņš nedomāja, ka ir pārāks par Veinkroftu. Rīvss bija pārāk uzmanīgs. Viņš respektēja partneri, viņa rein-džera skolu un cīņas pieredzi pat pēc aiziešanas no armijas.

Rīvss zināja, ar kādām grūtībām jāsastopas, kad jāizpilda nez kādu gudrinieku pie rakstāmgalda sacerēti operatīvā darba noteikumi. Veinkrofta vienīgais noziegums bija tas, ka viņš tika pieķerts. Irākiešu karagūstekņu apšaušana Līča kara laikā nebija nekas neparasts. Veinkrofta problēma bija tā, ka viņa vads ar to bija nodarbojies pārāk tālu aiz amerikāņu kaujas līnijas. Rīvss zināja, kā tas notiek. Veinkrofta apkaunojošajai padzīšanai nebija nekāda sakara ar iemeslu, kāpēc šis vīrs reizēm kļuva grūti paciešams.

Patlaban, mazliet apvainojies, viņš bija sakniebis lūpas, taču neko neteica. To, ka nekas nav noticis, nebija vērts pat komentēt.

Rīvss bija profesionālis. Viņš zināja, ka tas, kas viņiem jādara, nekad nenotiek. Sava mūža labāko daļu viņš bija pavadījis, darīdams darbus, kas nekad nav notikuši, bet šis pārspēja visus. Nebija grūti iedomāties, kādas būs sekas, ja Fordam patiešām izdotos nomiegt prezidentu. Atcerēdamies veco armijas izlūkdienesta kadru stāstījumu, ka FIB bijis zināms par sazvērestību pret Kenediju, viņš papurināja galvu un pasmīnēja par tādu mēnessērdzību. Veinkrofts pameta uz viņu jautājošu skatienu, taču Rīvss neko noteica. Viņš parādīs lielajam bifelim, cik mierīgs var būt. Viņš izbaudīs šo mazo personisko joku tikai pats.

Melnais humors - ir tas, kas ir. Visā, ko Fords runāja, kā viņš kārtoja darījumus, bija kas tāds, ka Rīvss uztvēra viņu nopietni. Ja kāds varētu nolaist no kājas prezidentu, tad labāku kandidātu par Fordu grūti iedomāties. Ko viņš bija teicis savai draudzenei? Tā ir viņa spēle.

Rīvss cerēja, ka vadības cilvēki zina, ko dara. Ja viņam kāds jautātu, viņš pateiktu, ka tas vīrs jālikvidē nekavējoties. Apmeklējums vēlu naktī, maza adata ar matiem apaugušajā pakauša daļā, parasta sirdstrieka. Pats vienkāršākais paņēmiens, kā parūpēties par šādiem gadījumiem, visi to zināja. Taču Rīvsam patika savs darbs, un viņš nedomāja stāstīt tiem tur, augšā, kas un kā jādara. Panākumi karjerā bija gūti, turot muti un īstenojot viņam izvirzītos mērķus.

Gribējās pateikt Veinkroftam kaut ko tādā garā un vēl iedzelt par viņa priekšniekošanu. Taču partneris uz visām pusēm izstaroja neapmierinātību, un Rīvss zināja, ka pat sīkākais komentārs var izprovocēt ko tādu, uz ko reaģēt viņam trūka enerģijas. Tāpēc viņš mundri pamāja un atgriezās savā istabā. Durvīs viņš pagriezās un noslēpumaini paziņoja:

- Varbūt nevajag tā steigties ar kravāšanos. Kaut kas ir noticis, un var gadīties, ka mums vēl būs jāpaliek.

Veinkrofts nikni paskatījās, mēģinādams ieraudzīt partnera sejā kādu skaidrojumu. Taču Rīvss neko vairs neteica. Viņš cieši aizvēra durvis, pagrieza bultu un tikai tad paņēma savu mobilo tālruni. Piespiedis īpašā numura taustiņus, viņš ievadīja slepenības nodrošināšanas kodu.

- Tas esmu es, - viņš paziņoja.

- Es pavēlēju kontaktus pārtraukt, - paziņoja balss, kas nepazina emocijas. - Vai Veinkroftu neesi saticis?

- Sieviete zina, - Rīvss neatbildējis turpināja. - Šī pārskatījusi materiālus viņa kabinetā. Viņš pieķēra meiteni, un tā pateica, ka zina, kas viņam padomā. Abi sastrīdējās, un viņa aizbrauca.

- Pie joda, kur viņa ir? - Jautātāja balss jau pauda emocijas, tāpēc Rīvsam pat radās šaubas, vai viņš runā ar īsto cilvēku. Līdz šim darbā emocijas nekad nebija ietilpušas.

- Man nav ne jausmas, - Rīvss mierīgi atbildēja. Viņš bija pieradis pie tukšajām runām, kam tagad bija jāseko, un zināja, kā reaģēt. Viņam deva pavēles, un viņš tās ievēroja.

Tie, augšā_7 vienmēr pārmetis iniciatīvas trūkumu, taču Rīvss zināja, ka par izrādīto iniciatīvu var arī likvidēt.

- Tev vajadzēja viņai sekot! - Neapmierinātība kā pēc pasūtījuma. - Vai tu pat neiedomājies, ka sieviete jāizseko?

- Protams, ne, - Rīvss sacīja. - Man bija pavēlēts palikt uz vietas un noklausīties katru vārdu, un redzēt visu, kas notiek. Dodoties viņai pakaļ, es būtu pārkāpis pavēli.

Atskanēja īgna pukošanās, pēc tam iestājās domīgs klusums. Beidzot tika uzdots jautājums:

- Vai vari viņu atrast?

Rīvss šaubīdamies savilka seju.

- Nezinu, - viņš sacīja. - Neesmu par to domājis. Tas nebūs viegli. Man nav ne jausmas, kur viņa varētu atrasties.

- Kā tas nākas, ka pēc tik daudzām novērošanas nedēļām tu nezini tādas lietas? - uzsauca boss.

- Es nepievērsu ne mazāko uzmanību tam, ko viņa dara un kādēļ. Tas man nebija pavēlēts. Mums bija pavēle neizlaist viņu no acīm un klausīties, kas notiek mājā. Es redzēju, ka viņa kaut kur brauc, taču nedomāju, uz kurieni. Viņa ne ar vienu nesarunājās pa telefonu, tikai ar draudzeni un Ņujorkas biroju. Ja jāsaka godīgi, - Rīvss iedomājās baudkāros brīžus, ko bija pavadījis, vērojot gandrīz kailo augumu atpūtas krēslā ezera malā, - viņa nav sabiedrības mīļotāja.

- Ko viņa teica pirms došanās projām?

- Necik daudz nerunāja, - Rīvss atbildēja, kārtīgi padomājis. - Pateica, ka šis nokļūšot cietumā. Viņa gan nesacīja, ka par to parūpēsies. Teica, ka nav patriote, taču nedomā piedalīties plāna īstenošanā. Manuprāt, viņa vienkārši nozudīs no apvāršņa, līdz viss būs beidzies.

- Tu neesi tādā pozīcijā, lai izdarītu pieņēmumus, vai

ne?

Rīvss neatbildēja. Klusums ievilkās.

- Atrodi šo sievieti! - beidzot pavēlēja boss. - Dari, kas darāms, bet viņu sameklē. Par viņu šobrīd ir domāts, bet tev ar to jāsāk. Varbūt viņš mēģinās ar sievieti kontaktēties, arī viņa var kontaktēties ar šo.

- Un kad viņu atradīšu? - Rīvss pajautāja.

- Tad, - boss atkal runāja bez emocijām, - pavisam klusu tu darīsi to, ko proti vislabāk.

Pavēle vienmēr tika dota šādā veidā. Rīvsam gluži vienkārši tika pateikts, lai izdara to, ko viņš prot vislabāk. Asociācijas bija tik spēcīgas, ka sekoja tikpat psiholoģiska, cik emocionāla reakcija. Sirds spēcīgi sita, āda uz galvas iekņudējās. Nupat bija saņemta pavēle nogalināt.

Divdesmit astotā nodaļa

Jeremija neko tādu nebija gaidījis. Džila ieradās savā mazajā kabrioletā "MG Spider" bez briljanta gredzena pirkstā un pajautāja, vai nevar palikt. Taču viņš tūlīt saprata, ka tas nav nekas vairāk kā viena drauga lūgums otram pēc palīdzības.

Tomēr viņš nezaudēja cerību, ka, tiklīdz beigsies tas, kas viņai jāpārdzīvo, Džila pamanīs viņu - viņš tepat vien būs: nekas žilbinošs, bet labs un stingrs vīrs, uz kuru var paļauties. Abi viena vecuma, ari viņš ilgojas pēc ģimenes. Šī doma jau labu laiku brieda Jeremijas prātā. Viņš kvēli mīlēja Džilu un, kaut ari pieklājība to prasīja, nespēja just viņai līdzi, ka saderināšanās izjukusi.

Viņš gribēja darīt Džilu laimīgu un domāja, ka to spēj.

Tuvumā nebija nevienas augsto tehnoloģiju kompānijas, taču viņš pazina vairākus apkaimes intelektuāļus, kas strādāja pie Velča Aliņa, liela Skenīteles medicīnisko instrumentu ražotāja. Jeremija bija pārliecināts, ka cilvēks ar viņas pieredzi darbu šeit var atrast. Varbūt pat izdodas vienoties ar brāli un nopirkt fermu.

Dažas nākamās dienas Jeremija dzīvoja cerībās. Sakarā ar gatavošanos prezidenta vizītei viņš gan bija aizņemts vairāk nekā parasti. Viņa vienība spēlēja aktīvu lomu apsardzes pastiprināšanā, kā arī ceļu bloķēšanā prezidenta maršrutā, turklāt vajadzēja pļaut un novākt sienu, tāpēc pārdzīvot Dži-las dēļ tikpat kā nebija laika. Bet, līdzko viņš apstājās, lai parunātos, radās iemesls uztraukumam. Viņa lūdza parādīt to vietu Lāču purvā, uz kuru tajā dienā bija devies Kērts. Viņi atrada noslēptu motociklu, un Džila noteica, lai tas turpat paliek. Taču bija redzams, ka atklājums atstājis uz viņu dziļu iespaidu.

Varēja domāt, ka viņa sēro. Džila runāja ļoti maz. Dažreiz, izgājusi sētaspuses verandā, viņa atzvila šūpuļkrēslā un, kājas zem sevis pavilkusi, raudāja, bet atvērtā grāmata gulēja blakus uz spilvena.

Tādās reizēs viņš tikai pamāja ar galvu un pāri pagalmam devās uz kūti. Ne reizi neradās sajūta, ka viņa gribētu dot reālu iespēju aprunāties. Kādu rītu Džila palūdza, lai viņš parāda, uz kurieni Kērts devies tajā rītā, kad bija redzēts mainām riepu, bet pārējās sarunas aprobežojās ar vienkāršiem jautājumiem, kaut vai par to, kur atrodas pankūku milti. Viņa uzņēmās ēdiena gatavošanu, it kā abi būtu sagājuši kopā uz šīs vienošanās pamata.

Maltītes laikā Džila parasti mierīgi apvaicājās, kā veicas darbs fermā vai kādas ir jaunākās ziņas par prezidenta vizīti. Ne reizi viņa neuzsāka pat attāli intīmu sarunu, un dīvainā kārtā Jeremija jutās itin apmierināts, ka nekas viņu attiecībās nemainās. Viņa nedzirdami staigāja pa fermu kā rēgs, un tas likās brīnišķīgs, sen aizmirsts sapnis, un Jeremija uzskatīja, ka labāk nemosties.

Viņš pat piezvanīja brāļasievai un pateica, ka droši vien būtu labāk, ja svētdienas pēcpusdienā viņu meita neierastos ciemos kā parasti. Pretrunīgas jūtas plosīja Jeremiju, jo daļēji viņš vēlējās, lai mazā meitene un brālis un viņa sieva iepazīstas ar Džilu. Viņš vēlējās arī, lai Džila redz brāļameitu. Saprāts tomēr guva virsroku. Viņš zināja, ka brāļa un viņa sievas parādīšanās, lai nu ko, bet Džilas garastāvokli neuzlabos. Viņš pazina savus tuviniekus pārāk labi. Nepaietu ne desmit minūtes, kad viņi dotos tiešā uzbrukumā, lai noskaidrotu Džilas reliģisko pārliecību. Jeremija labāk izvēlējās vientulību nekā iekļūšanu šādā situācijā.

Kamēr pirmdienu nomainīja otrdiena, bet otrdienu trešdiena, Jeremija skaidri juta, ka ar Džilu notiek kaut kādas pārmaiņas. Likās, ka viņa raud mazāk, bet biežāk no sētaspuses verandas domīgi raugās ziemeļu virzienā uz lielisko ainavu, kas pletās no fermas pāri ezeram un kalniem ap to. Pat tad, kad Jeremija satraukts pastāstīja, ka brīdī, kad prezidents gājis garām postenim galvenajā ielā pilsētas centrā, viņam bijusi izdevība sarokoties ar lielo vīru, Džila uz šo vēsti atbildēja tikai ar neizteiksmīgu skatienu. Kad trešdienas rītā pie brokast-galda Džila pateica, ka viņai vajadzīga palīdzība kādā ļoti svarīgā lietā, Jeremija nemaz nebrīnījās. Viņu pārsteidza jau tas, ka Džilas pirkstā no jauna bija gredzens ar lielo briljantu.

Jeremija noslaucīja muti ar papīra salveti un atgrūda ieplaisājušo porcelāna šķīvi ar pārpalikumu no pusduča ceptu olu un ceptas šķiņķa šķēles.

- Es palīdzēšu, kā vien varēšu, - viņš nopietni paziņoja.

- Bet ja es palūgšu kaut ko nelikumīgu?

Jeremijas uzacis automātiski savilkās augšup. Policista darbā viņš bija sastapies ar daudziem apšaubāmiem likuma tulkojumiem, taču pilnīgi vienaldzīgs pret likuma prasībām viņš nebija. Jeremijā vēl bija saglabājies diezgan daudz no skautu zēna, tā ka tikai priekšlikums vien izdarīt ko nelikumīgu viņu jau šokēja.

- Neko par to nezinu, - viņš dzirdēja sevi lēni nosakām. Sirds krūtīs sitās kā negudra, domas juka. Par spīti teiktajam, viņš zināja, ka nav daudz tāda, ko viņš nedarītu, ja Džila palūgtu.

- Tas nav nekas slikts, Jeremija, - viņa sacīja, iecietīgi pasmaidījusi. - Tas būtu labs darbs.

- Ak! - viņš atsaucās ar acīm redzamu atvieglojumu.

- Kas tas ir?

Džila pārliecās pār sarkani rūtoto galddrānu. Vecais virtuves galds iekrakstējās. Nevaldāmie mati brīvi nokarājās pār pleciem, seja pauda visdziļāko nopietnību.

- Es vēlos, lai tu apcietini Kērtu, - viņa apdomīgi ierunājās.

-Ko?

- Nevēlos, lai tu apcietinātu viņu pa īstam, - viņa tūlīt piebilda. - Jeremija, ja es tev tagad kaut ko pateikšu, vai apsoli paturēt to noslēpumā?

- Protams, - viņš atbildēja, gandrīz apvainojies.

Džila skatījās viņā ilgi, tad notrīsēja plakstiņi, acis sāpīgi samiedzās un viņa pateica:

- Kērts... ieplānojis nogalināt prezidentu.

Jeremijas sejā parādījās muļķīgs smaids, un viņš no-sprauslojās, it kā būtu dzirdējis labu joku.

- Tā ir taisnība, - Džila izmisusi piebilda. - Viņš patiešām to plāno. Kērts domā, ka prezidents nogalinājis viņa dēlu. Viņa dēls bija slepenā dienesta aģents Vašingtonā un apmēram pirms pusotra mēneša tika atrasts miris. Pēc izskata - pašnāvība, taču Kērts izdibināja, ka tā nav. Dēls nogalināts, bet viss inscenēts kā pašnāvība. Ak, Jeremija, es nezinu, vai tiešām aiz tā stāv prezidents. Vienkārši nezinu. Varbūt tā ir. Ja tu pazītu Kērtu, tu zinātu, ka šādās lietās viņš parasti nekļūdās. Viņš pats reiz kalpoja slepenajā dienestā. Viņš zina...

Jeremija nolaida skatienu un iedomājās visus sarežģītos ar prezidenta apsargāšanu saistītos pasākumus. Vienīgi cilvēkam, kas to pārzināja, varēja būt kādas izredzes izdarīt to, ko plānoja Kērts, pēc Džilas vārdiem, bet arī tad... Piepeši Jeremija atcerējās paredzēto izbraukumu makšķerēt, par ko rakstīja avīzēs.

- Mans dievs! - viņš noteica. Viss patiešām bija izdomāts gudri un asprātīgi. Viņš atrāva skatienu no galdauta.

- Ko tu vēlies, lai es izdaru?

- Es gribu, lai tu šovakar ierodies pie viņa mājās un apcietini viņu, - sacīja Džila. - Esmu domājusi, kā viņu iespējams apstādināt. Negribu griezties slepenajā dienestā vai policijā. Tad viņu apcietinās, un viņa dzīve būs izpostīta. Viņa kabinetā ir plāni, kas visai skaidri liecina, ko viņš domā darīt. Viņš nokļūs cietumā, Jeremija, un paliks tur līdz mūža galam. Es gribu viņu apstādināt tā, - Džila turpināja, - ka neviens to neuzzina. Esmu izdomājusi, ka tad, ja tu vari saņemt viņu ciet un atvest uz šejieni, ja vari noturēt te vienu dienu, ieplānotā makšķerēšana izjuks. Nākamajā dienā prezidents dodas projām. Kērtam vairs neradīsies šāda izdevība, ar laiku viņš apjēgs, cik neprātīgs bijis viss pasākums.

- Atvēsināšanās periods, - pamājis noteica Jeremija un tūlīt jutās muļķīgi par šo mēģinājumu izlikties gudram.

- Jā, - Džila pacietīgi sacīja. - Tieši uz to es ceru.

- Bet es nevaru viņu apcietināt tāpat vien un atvest uz šejieni, - sacīja Jeremija. - Tas... tā ir nelikumība, vai ne? Tā ir cilvēka nolaupīšana.

- Vai tu man tici, Jeremija? - sacīja Džila no jūtu uzplūda spīdošām acīm. Pasniegusies pāri galdam, viņa satvēra Jeremijas milzīgo roku.

- Protams, - viņš nočukstēja.

- Viņš nekur nesūdzēsies, - viņa sacīja. - Viņš to nedarīs. Neviens neko nezinās, tikai tu, viņš un es. Neviens cits nedrīkst tevi pavadīt. Un tev jābūt uzmanīgam. Var gadīties, ka viņš no laba prāta līdzi nebrauks. Manuprāt, tev viņš jāpārsteidz.

- Ak, es tikšu ar viņu galā, - pārliecināts noteica Jeremija, kas visu mūžu bija radis savaldīt citus. - Varu vienkārši pieiet pie durvīm, un viņš nepagūs apjēgt, kas notiek, kad jau būs uzlikti rokudzelži.

- To var izdarīt jau šovakar, - sacīja Džila. - Visi, kas pie viņa strādā, vakarā dodas mājās. Viņš būs viens pats.

- Ko tad, ja, ieraugot manu patruļmašīnu, viņš neatvērs durvis? - Jeremija jautāja.

- Viņš atvērs, - sacīja Džila. - Viņš pieradis pie tādām lietām. Viņš zina, cik cilvēku iesaistīts prezidenta vizītes nodrošināšanā, tāpēc nebrīnīsies, ka uz pārrunām ieradusies štata policija. Viņš atvērs durvis. Kērts ir tāds. Viņš nebēgs un neslēpsies. Viņš paļaujas uz to, ka pa attiecīgajiem kanāliem viss noskaidrosies un viņš tiks laivā kopā ar prezidentu.

Jeremija nervozi sakustējās krēslā, kas, slīdot pa flīžu grīdu, griezīgi nočirkstēja. Džila joprojām turēja viņa roku.

- Tomēr es negribētu, ka tu atrodies šeit, - viņš noteica, grozīdams galvu. - Nez vai būs labi, ja tu atradīsies šeit. Katrā ziņā viņš būs nikns kā sirsenis un, ja tevi redzēs, sapratīs, ka uzturies šeit, un varu iedomāties... Nez vai gadīsies kāda kļūme, taču, ja gadīsies, nevēlos, lai kādam iznāk ciest. Es vienkārši ieslēgšu viņu rokudzelžos, iesēdināšu patruļmašīnā, atvedīšu uz šejieni un ieslēgšu siena šķūnī. Viņam nekas nenotiks. Ja vēlies, lai to izdaru, tādi ir mani noteikumi.

Prātā Jeremija pārcilāja visus mājas izsaukumus, uz kuriem viņam, policistam, bija nācies braukt. Tie ir izsaukumi, kad var nogalināt. Ierodoties mājas izsaukumā, divi cilvēki jānošķir, cik ātri vien iespējams. Ja vīrietis un sieviete ir tuvi, emocijas, arī naids un trakas dusmas, sit visaugstāko vilni.

- Šonakt paliec viesnīcā "Sherwood", - noteica Jeremija.

- Ceturtdienas vakarā vari braukt viņam pakaļ. Kad viss būs galā, atbrīvošu viņu no rokudzelžiem un atlaidīšu. Viņš zinās, ka iecerētā tikšanās ar prezidentu nevar notikt. Es vēlos, lai pēc tam tu katrā ziņā viņam paskaidrotu, ko mēs esam izdarījuši un kāpēc. Ja viņš nebūs ar mums vienisprātis, es varu tikt cietumā.

Īstenībā viņš tam neticēja. Ko Kērts Fords var teikt? Vai to, ka policists nav ļāvis nogalināt prezidentu? Jeremija tomēr to pateica, jo Džilai bija jāsaprot, ka tikai viņas dēļ to dara un nevēlas iedzīvoties nekādās nepatikšanās.

- Labi, - Džila pēc brīža noteica. - Taču tev jāpiezvana, lai zinu, ka ar viņu viss ir kārtībā.

- Norunāts.

- Tātad tu patiešām to izdarīsi, Jeremija?

- Jā, - viņš svinīgi apsolīja. - Tevis dēļ es to izdarīšu. Šovakar.

Divdesmit devītā nodaļa

Kērts agri no rīta iznāca no laivu mājas un pameta nemierīgu skatienu uz dvingainajām, brūnajām debesīm. To krāsa bija tikpat nedabiska kā smogs, kas pēcpusdienās klājās pāri lielajām pilsētām. Koku lapas slābani nokarājās, un tikai paretam vāja vēja pūsma satrauca ezera gludo virsmu. Ejot uz māju, Kērtam likās, ka kaut kur tālumā viņš saklausījis norūcam pērkonu.

Dzīvojamā istabā viņš ieslēdza televizoru un sameklēja laika prognožu kanālu. Spilgti sarkanajā ekrānā piepeši parādījās vietējo laika ziņu radara attēls. Pa ekrānu uz leju noskrēja zibošs uzraksts, brīdinot rajona iedzīvotājus par spēcīgu negaisu. Tikai no rīta bija ziņots, ka nejaukais laiks pārvietosies uz ziemeļiem. Tagad izrādījās, ka apvidum jāuz-nem tiešs atmosfēras frontes trieciens, kas ar viesulvetram, spēcīgu vēju un krusu golfa bumbiņu lielumā jau nesis postu Vidējiem Rietumiem.

Kad tas sāksies un kad pāries - šie jautājumi savilka Kērta seju ciešā rūpju maskā. Noklausījies brīdinājumu par vētru, viņš reklāmas pauzes laikā devās pie ledusskapja un izņēma lielo "Rudāks" kārbu, angļu krogu alu. Ar glāzi, no kuras brūnais, krēmveidīgais šķidrums gandrīz putoja pāri malām, viņš apsēdās pie kafijas galdiņa un bungoja kāju, kamēr laika pareģis atgriezās ekrānā. Ieraudzījis jaunāko prognozi, ka vētra ies pāri apvidum tūlīt pēc pusnakts, Kērts juta lielu atvieglojumu. Debesis rīt būs zilas un dzidras.

Kērts piecēlās, pacēla glāzi pret nezināmo laika pareģi un iedzēra malku, no kura ap lūpām palika bēškrāsas putu ūsas. Šī laika prognoze pavērs ceļu vēsturei. Viņš izslēdza televizoru un pirms došanās uz bibliotēku vairākas reizes pārstaigāja dzīvojamo istabu no viena gala līdz otram. Šī bija smagākā daļa. Makšķerēšanai viss bija sagatavots, pat vakar pēcpusdienā nopirktā svaigā ēsma. Dažas pēdējās dienas viņš bija pavadījis klusajos laukos, aplēsis un pilnveidojis maršrutu bēgšanai ar motociklu. Kaut arī variantu bija miljoniem, viņš jutās apmierināts, ka atradis vislabāko pa nomaļiem ceļiem un fermu laukiem, kur neviens viņu neatklās. Tagad atlika tikai gaidīt un saglabāt veselo saprātu.

Vētra uznāca tik pēkšņi kā nāve nelaimes gadījumā. Vienu brīdi dīvains bezvējš dīki kavējās kā nenodarbināts pusaudzis, bet nākamajā mirklī pret mājas sienu gāzās ledus, ūdens un vējš, kas lauza kokiem zarus. Elektrība noraustījās un pazuda. Kērts virtuvē atrada kabatas bateriju. Mājā viņš bija viens pats, taču viņu interesēja tikai tas, lai vētra neradītu nekādus traucēkļus viņa plānam. Piepeši prātā iešāvās šausminoša doma, ka prezidents kaut kādā veidā līdz ritam var iet bojā. Doma bija smieklīga, taču tā nedeva mieru.

Tā lika asi apzināties, cik svarīgi ieskatīties tam vīram acīs, iekams viņš nospiež mēlīti un aizraida to uz viņpasauli. Visas citas domas no galvas bija pazudušas. Viņš nebija runājis ar Džilu un visiem spēkiem centās par viņu nedomāt. Bija tikai viņš un nejaukais zvērs prāta dzīlēs, kas tikpat kā droši viņu saplosīs brīdi, kad viss būs galā, brīdī, kad vairs nevajadzēs domāt. Šķiet, vairs nebija svarīgi, vai izdosies aizbēgt vai ne. Viņš gribēja bēgt, darīt visu iespējamo, lai aizbēgtu, taču bez Džilas...

Viņš sameklēja ledusskapī vēl vienu alus kārbu, piepildīja augsto glāzi, apsēdās pie virtuves galda un pievērsa skatienu tālajiem kalniem aiz ezera. Draudīgi zibšņi triecās pret zemi. Uz brīdi ieslēdzās elektrība un izslēdzās no jauna. Kērts sēdēja tumsā un vēroja lielisko gaismas šovu, bet virs ezera plosījās vētra. No debesīm gāzās ūdens, pret jumtu grabēja krusa. Pērkons plosīja naktī kā visbriesmīgākajā kaujā. Pēc kāda laika lietusgāzi piepeši nomainīja viegla rasināšana. Zibens tomēr turpināja apgaismot debesis kā zibspuldze. Vēl pēc maza brīža Kērtam šķita, ka pie mājas durvīm kāds klauvē.

Neko nesaprazdams, viņš taustīdamies devās cauri tumšajai mājai, līdz atvērtajās durvīs viņam pretī nostājās tik liela auguma vīrs, kāds vēl nekad nebija redzēts. Atnācējs bija ģērbies policista formastērpā, un Kērts spēja izdomāt vienīgi to, ka vīrs, kura jaudīgā lukturīša stars apgaismoja apkārtni divdesmit piecu pēdu attālumā, kaut kāda iemesla pēc ieradies apjautāties, vai ar viņu nav kas atgadījies.

- Vai misters Fords? - policists strupi noprasīja. - Lūdzu, nāciet man līdzi, ser!

Kērta sirds izdarīja pārsitienu. Viņš neticīgi palūkojās uz šo vīru un zibšņu sašķeltajā tumsā mēģināja saskatīt policijas patruļmašīnu. Ja tam būtu kāds sakars ar prezidentu, viņš te nestāvētu aci pret aci ar vienu pašu Ņujorkas štata policistu. Ar viņu runātu pāris aģentu, kurus piesegtu snaiperu vads.

- Lūdzu, apgriezieties otrādi, paceliet rokas un pielieciet pie sienas, ser! - Jeremija teica, balsij viegli ietrīcoties.

- Acīmredzot notikusi kļūda, - Kērts mierīgi atbildēja.

- Vai jūs zināt, kas es esmu?

Kērts tomēr iznāca no mājas un pielika rokas pie sienas blakus durvīm. Viņš nebija paguvis aptvert, kas notiek, kad policists savam augumam neatbilstošā ātrumā bija glīti saslēdzis rokas dzelžos aiz muguras.

- Klau! - Kērts izbrīnā iesaucās. - Ko tas nozīmē?

Policists, kura vārdu Kērts joprojām nezināja, stingri viņu satvēra un pa asfaltu aizveda uz mašīnu, kur nogrūda uz pakaļējā sēdekļa. Kērta galva praktiski nozuda policista plaukstā, kad viņš to pielieca zemāk par mašīnas jumtu. Kērts sēdēja apjucis un nedomāja pretoties. Policists bija tik spēcīgs un milzīgs augumā, ka viņu būtu grūti pieveikt, ja vispār tas izdarāms, un Kērta prātā vēl arvien kā gaiša bāka spīdēja rītdienas izbraukums makšķerēt. Viņš nešaubījās, ka notikusi kļūda, ka nav jēgas sarežģīt situāciju, uzsākot kautiņu ar policistu.

Viņš atgādināja sev vēlreiz, ja būtu iejaukta prezidenta apsardze, būtu atsūtīts ne viens vien policists. Viņš pat iesmējās, taču piepeši apklusa, jo mašīna nogriezās pa kreisi uz Vestleikas ceļa, kas gāja uz dienvidiem, nevis uz pilsētas pusi ziemeļos. Kērts rakņājās atmiņā, taču nespēja atcerēties, ka tuvumā būtu redzējis policijas iecirkni, tāpēc nosprieda, ka mašīna brauc uz Kortlendu, nākamo īsto pilsētu uz dienvidiem.

- Tā ir smieklīga kļūda, - viņš paziņoja, kad pa slapjo ceļu zibošajā gaismā bija nobraukta jūdze vai divas. - Vai jūs nepaskaidrotu, kāpēc esat uzlicis man rokudzelžus un uz kurieni mani vedat? Vai saprotat, ka rīt pēcpusdienā man paredzēta kopīga makšķerēšana ar Savienoto Valstu prezidentu?

Milzīgais vīrs neko neatbildēja. Viņš tikai pārbaudīja at-pakaļskata spogulītī, ko Kērts dara, un no jauna pievērsās ceļam. Kērtam likās, ka viņš pamanījis nepatīkamu nervozitāti. Kāpēc policistam būtu jānervozē? Kērtam sašļuka dūša. Viņš pārlaida acis mašīnas iekšpusei, meklēdams kādu viltojuma pazīmi, taču izskatījās, ka policijas patruļmašīna ir īsta.

Kērts nolēma neko vairs nerunāt. Tas būtu lieki. Policists nebilda ne vārda. Ne jau viņš bija šā pasākuma iniciators. Tas bija skaidri redzams. Kam velti virināt muti, iekams nav satikts pasākuma organizētājs. Kad mašīna samazināja ātrumu un iegriezās kādā lauku ceļā, viņš nespēja atturēties, vēlreiz nepajautājis:

- Uz kurieni jūs mani vedat?

Kērta skatiens satraukts šaudījās visapkārt, kad patruļmašīna vēlreiz nogriezās un sāka lēni braukt uz augšu pa grants pievedceļu. Dūša noplaka, it kā tās nemaz nebūtu bijis. Kērts piepeši dziļi ievilka elpu, un paniku nomainīja absolūts miers. Šāda reakcija bija piedzīvota jau agrāk. Kritiskās situācijās viņu negaidīti pārņēma miers. Viņš zināja, ka policija neapcietina cilvēkus, lai vestu uz tikšanos ar tiesnesi lauku apvidū. Viņu veda uz kādu attālu vietu, lai tur nogalinātu. Kad šī doma pilnīgi nobrieda, Kērtu nepārņēma šausmas, bet viņš kaut kādā veidā spēja vēsi izvērtēt situāciju.

Viņu atraduši cilvēki, kas atbildīgi par Kolina nogalināšanu. Šis cilvēks nemaz nav policists. Mašīna ir īsta un droši vien zagta. Prāts joprojām nespēja aptvert, ka Savienoto Valstu prezidents varētu būt saistīts ar tik velnišķīgu nelikumību. Taču prātā uzpeldēja morgā guļošais Kolina tēls, un Kērts saprata, ka viss ir iespējams.

Viņš pārlaida vēsu skatienu patruļmašīnas iekšpusei. Tajā nebija nekā, kas izmantojams par ieroci. Ja vispār var rasties kādas izredzes, tad tikai ārpus mašīnas. Ja izdevība radīsies, viņš to pamanīs un nekavējoties izmantos. Pēc izkāpšanas no mašīnas viņu nogalinās dažu minūšu vai pat sekunžu laikā. Neviens neko par viņu neuzzinās. Kērts paskatījās pa logu, iegaumēdams apkārtni. Ja izdotos kaut kādā veidā padarīt lielo vīru nekaitīgu un bēgt, jāzina, uz kuru pusi skriet.

Negaisam pārvietojoties uz austrumiem, zibens uzplaiksnījums ceļa abās pusēs izgaismoja fermas laukus. Pa labi auga gara un bieza kukurūza, to norobežoja vecs koka žogs, kas stiepās līdz pat ielejai. Otrā pusē bija tikai kviešu un pupiņu lauki cits cita galā. Ja izdotos atbrīvoties, jādodas uz austrumu pusi kukurūzā, aiz kuras, cerams, aug mežs.

Daudz domāt nebija laika, jo viņi pārbrauca pāri pakalnam un garām ļoti cēlai vecai fermas ēkai, kas iznira no tumsas. Zibens gaismā Kērts pamanīja, ka balto, ar dēļiem apšūto māju ieskauj labi kopts zāliens un veci, augsti koki. Pat tik nožēlojamā situācijā viņš novērtēja skaisto, zibens izgaismoto skatu, bet tad mašīna aizbrauca aiz stūra. Izskatījās, ka māja uzcelta pasaules augstākajā vietā. Tā bija kā altāris.

Nāves altāris.

Trīsdesmitā nodala

Jeremija neapstājās, bet aiz mājas nobrauca gabaliņu lejup un, lai izbēgtu no sīkā lietus, apstājās lielajā šķūnī. Savā laikā tajā bija turētas piena govis, bet tagad glabāja tikai sienu, kamēr ziemas mēnešos pēc tā no Floridas staļļiem ieradās lieli, traktoru vilkti treileri. Svaigi pļauta siena smarža bija spēcīgāka un smagāka par putekļiem, kas vērpās patruļmašīnas starmešu gaismā.

Jeremija izkāpa no mašīnas un, sava gūstekņa niknā skatiena pavadīts, devās no šķūņa uz māju. Elektrības nebija, taču tālrunis darbojās, un viņš uzgrieza viesnīcas "Sherwood" numuru. Pilsētai bija sava elektrības sabiedrība, tāpēc Skenītele gaiši mirdzēja, turpretī pārējā ezera daļa grima aizvēsturiskā tumsā. Jeremija palūdza, lai savieno ar Džilas numuru, bet tikmēr pa virtuves logu vēroja, kā noskaidrojas debesis. Viņa atbildēja pēc pirmā signāla gandrīz histēriskā tonī.

- Esmu viņu saņēmis ciet, - Jeremija pavēstīja.

- Vai viņam nekas nekaiš? - Džilas balsī bija jūtams satraukums. - Un kā ar tevi?

- Ar viņu viss ir labākajā kārtībā, - pateica Jeremija un atvieglots nopūtās. - Viņš ir manā šķūnī un netiks ārā agrāk kā rītvakar, kad prezidents būs aizbraucis.

- Vai tev šķiet, ka man vajag aizbraukt un viņu satikt? -Džila pajautāja.

- Nē, - Jeremija atbildēja, - nekādā ziņā. Viņam jāatvēsinās. Rītvakar būs īsti reizē. Ierodies tad!

- Jeremija?

-Jā?

- Liels paldies! - viņa izjusti noteica.

- Es jau sacīju, - viņš atsaucās, - ka nav daudz tāda, ko es nedarītu, ja tu palūgtu.

Jeremija atgriezās šķūnī un modri nopētīja gūstekni, kas sēdēja tumšās patruļmašīnas kaktā. Neskaidrajā gaismā bija redzams, ka Kērts viņu vēro saltā apņēmībā. Jeremija noņēma no naglas sienā smagu ķēdes galu, apmeta ap resnu, četrstūrainu siju, kas balstīja jumtu, un saslēdza kopā ar smagu priekškaramo atslēgu, ko izvilka no kabatas. Tad viņš atgriezās pie priekšējā sēdekļa un attaisīja pakaļējo logu tieši tik daudz, lai Kērts varētu izbāzt ārā abas rokas. Pēc tam viņš izkāpa no mašīnas un pacēla ķēdes otru galu.

- Tagad, - viņš uzrunāja Kērtu visizteiksmīgākajā policista balsī, - jūs varat darīt vienu no diviem. Varat izbāzt rokas pa šo logu, lai varu atslēgt vienu rokudzelzi un pieslēgt pie ķēdes, kas ļautu mazliet pārvietoties, pačurāt vai ko citu, vai arī varat palikt tepat mašīnā. Mani tas īpaši neuztrauc, bet, ja padomā, tomēr labāk, ja man nevajadzētu skalot mašīnu, ja pielaidīsiet bikses...

Kērts paskatījās pa brīvo vietu virs loga, viņa acis naidīgi urbās Jeremijā. Tomēr viņš pamāja un pagrieza muguru pret logu, lai izbāztu abas rokas no mašīnas. Jeremija neriskēja. Katrā ziņā viņš domāja uzmanīties, jo Kērts atstāja lamatās iekļuvuša jenota iespaidu. Viņš sēdēs un skatīsies ar tik skumjām acīm kā mazas meitenes izbāzts zvēriņš. Bet, ja pie viņa pieies uzbrukumam piemērotā attālumā, viņš var izsprāgt kā slapjš kaķis no elles.

Jeremija rīkojās tā, lai Kērtam šāda izdevība nerastos. Viņš noņems rokudzelzi no vienas rokas un pieslēgs pie ķēdes, pēc tam iekāps mašīnā, kur viņu droši sargā barjera starp priekšējiem un pakaļējiem sēdekļiem, tad atvērs logu, lai Kērts var izrāpties ārā. Pēc tam Jeremija vienkārši atpakaļgaitā izbrauks no šķūņa un mēģinās nedomāt par gūstekni tik ilgi, kamēr prezidents būs izbraucis no pilsētas un Džila ieradīsies viņu nomierināt.

Jeremija uzmanīgi atslēdza rokudzelzi uz Kērta kreisās rokas. Saņēmis Kērta labo roku savā kreisajā, viņš pieliecās un pacēla smago ķēdi.

Trīsdesmit pirmā nodaļa

Kērts centās apvaldīt trīsas, taču cauri augumam drāzās varena adrenalīna straume. Līdzko roka tika atslēgta, viņš saprata, ka šī ir vienīgā izdevība. Kad Jeremija atlieca muguru ar smago ķēdi rokā, Kērts apgriezās uz otru pusi un satvēra ar abām rokām lielā vīra plaukstas locītavu. Viņš atspiedās ar kājām pret mašīnas durvīm un rāva policistu ar visu spēku. Jeremijas galva ar dobju būkšķi atsitās pret durvīm.

Neatlaidis policistu vaļā, Kērts neganti iespēra pa vaļējo logu. Tas sabira stikla drumslās, kas nokrita uz grīdas kā sasmalcinātas konfektes. Ievilcis apstulbināto policistu līdz pusei mašīnā, viņš izrāva no Jeremijas maksts lielo četrdesmit piektā kalibra "Smith & Wesson" pistoli un pamatīgi

iebelza ar pistoles rokturi viņam pa pakausi. Tūlīt viņš pistoli uzvilka un pieliecās, gatavs šaut uz jebkuru, kas parādīsies. Viņš gaidīja. Paša smagā elpa bija dzirdama pat cauri aizejošā negaisa pērkona dārdiem.

Pēc minūtes, kas vilkās kā mūžība, Kērts sāka domāt, vai viņi nav tikai divi vien. Tas bija pavisam grūti saprotams.

Prāts mulsa neizpratnē, pēkšņi viņu sagrāba panika. Viņš piecēlās no mašīnas grīdas, izbāza pa logu roku un mēģināja atrast rokturi. Gandrīz visu logu aizņēma Jeremija, un Kērts nespēja izbāzt ārā roku tādā leņķī, lai attaisītu durvis. Durvju iekšpusē rokturu nebija. Viņš drudžaini sāka stumt policistu ārā. Milzīgo pūļu rezultātā lielais vīrs bez samaņas, varbūt pat miris, atradās uz šķūņa grīdas.

Krūtīm pēc smagās cīņas cilājoties, Kērts nostājās virs auguma un mēģināja sakopot domas. Viņš pielika lielo pistoli pie lielā vīra deniņiem, taču pārdomāja un lēni ar īkšķi nolaida belzeni.

Viņš nesaprata, kas bija apturējis pirkstu. Vairāk izjūta, nevis doma. Gluži vienkārši nebija jēgas šaut. Nekam nebija jēgas. Nedomājot viņš izvilka no policista kabatas atslēgu, atbrīvoja sevi un pieslēdza Jeremiju ar rokudzelžiem pie ķēdes, automātiski pagriezās un ieskrēja tumsā, kur mežs varēja dot patvērumu.

Trīsdesmit otrā nodaļa

Rivss jau bija zaudējis cerības. Visi viņa un Veinkrofta mēģinājumi atrast jauno sievieti bija veltīgi. Rīvss bija mēģinājis iegūt informāciju no paziņas Ņujorkas policijas departamentā, bet Veinkrofts bija sazinājies ar pazīstamu FIB vīru. Atlika tikai domāt, ka Džila Eisnere nozudusi no zemes virsas. Boss ārdījās, niknojās un nebeidza kritizēt abus partnerus par veltajām pūlēm. Rīvss nojauta, ka ne jau viņi vien meklē Džilu.

Tomēr viņš turpināja vērot un gaidīt. Neko citu viņš nevarēja darīt, un tas arī bija pavēlēts. Bija nakts pirms prezidenta vizītes, un, tiklīdz uzbruka vētra, viņš nosprieda, ka diezgan. Briesmīgajā vējā, lietū un krusā viņam brienot pa mežu, starp kokiem nozibēja automašīnas lukturu gaisma.

Par spīti skepsei, Rīvss bija pietiekami profesionāls, lai paskrietu atpakaļ un apskatītos, kas brauc. Mašīnai traucoties garām, īpaši ilgstošā zibens uzliesmojumā likās, ka uz tās jumta redzamas bākugunis. Kamēr viņš atgriezās pie meža un zāliena robežas, kruķis - tā bija policijas mašīna - bija izkāpis no mašīnas un devās pie durvīm. Lietusgāze pierima tikpat strauji, kā sākusies. To nomainīja sīka rasināšana.

Rīvss no pilošās somas izvilka mikrofonu un sakārtoja austiņas. Prāts visu laiku centās aptvert, kas notiek. Viņš spēja izdomāt vienīgi to, ka sieviete atrasta. Varbūt mirusi. Ar to varētu izskaidrot, kāpēc neviens - nedz draugi, nedz ģimene vai darbabiedri - vairākas dienas viņu nav redzējis. Rīvss jutās tā, it kā būtu nodzēsta svece, kas viņā dega. Sankcionētas slepkavības negadījās katru dienu, un viņam katra bija dārga.

Viņš sakārtoja ierīces tieši laikā, lai dzirdētu un ieraudzītu Kērtu, kas atvēra durvis. Kruķis neko neteica par sievieti, un, kad tas uzlika Kērtam Fordam rokudzelžus, Rīvss izdvesa atvieglojuma nopūtu. Jaunā sieviete vēl arvien kaut kur tuvtimā gaidīja, kad tiks novākta, taču viņš bija tik lielā neizpratnē kā vēl nekad agrāk. Kruķis apcietināja Fordu bez redzama iemesla. Rīvss zināja, ka uz skatuves tagad būtu vairāk nekā viens policists, ja arestam būtu kāds sakars ar Forda plāniem pret prezidentu.

Intuīcija lika apgriezties uz pretējo pusi un skriet. Skriet pa mežu viņam nenāca ne prātā. Viņš skrēja pa pievedceļu taisni pa kalnu uz augšu. Viņš jau bija gandrīz augšā, kad policijas patruļmašīnas lukturi izgaismoja kokus pa kreisi. Rīvss iemetās mežā un noslēpās. Tiklīdz mašīna pabrauca garām, viņš no jauna izdrāzās uz ceļa un turpināja skriet kalnā. Viņš redzēja, ka policijas mašīna nogriežas pa kreisi. Viņa paša ma-šina atradās šosejas otrā pusē uz grantēta ceļa, kas veda uz nelielu lauku skrejceļu. Skrienot sameklējis atslēgas, Rlvss ielēca mašīnā, iedarbināja motoru un izjoņoja uz Vestleikas ceļa, lai sekotu policijas mašīnai.

Pēc trim jūdzēm viņš uzbrauca augstā pakalnā un uz nākamā pakalna ieraudzīja policijas mašīnas pakaļējās ugunis. Viņš piedeva gāzi un izvilka no somiņas tālruni, lai steidzami sazvanītu bosu.

- Tas esmu es, Rīvss, - viņš sacīja balsij otrā galā, kas čirkstēja kā grants.

- Pagaidi! - boss strupi noteica. Atskanēja neskaidrs troksnis, un Rīvss domāja, ka dzird sarunājamies citus cilvēkus. Tad viņam rupji tika noprasīts: - Kas noticis?

- Vajadzīgi norādījumi, - viņš pateica un tika atalgots ar īgnu ņurdējienu. - Ieradās kruķis un aizveda Fordu, - viņš turpināja. - Man likās, ka tas saistīts ar Džilu Eisneri, bet...

- Ko? - nokliedzās boss. - Pie joda, ko tu runā? Kāds kruķis?

- Manuprāt, štata policists, - sacīja Rīvss. - īsti nezinu. Patlaban te ir vētra un nakts.

- Dabū viņu rokā! Vai tu viņu pazaudēji?

Rīvss savā nodabā pasmaidīja. Tieši tāpēc viņš taisīja lielu naudu. Nevienam nebija tik laba intuīcija.

- Patlaban es viņam sekoju. - Viņš nosmīkņāja.

- Seko! - noteica boss, uz brīdi apklusa, izvērtēdams situāciju, un turpināja. Balss bija aizkaitināta. - Seko viņam un turi mani lietas kursā! Ziņo visu un nepieļauj, ka ar Fordu kaut kas notiek! Es runāju nopietni. Nepieļauj, ka ar viņu kaut kas notiek! Rīkojies atkarībā 110 apstākļiem, bet turies pie viņa un tūlīt ziņo, kad būsi noskaidrojis, kas tur notiek. Kur ir Veinkrofts?

- Viesnīcā.

- Labi, velc viņu no viesnīcas ārā, un lai viņš ierodas pie tevis! Nekas nedrīkst saiet dēlī. Man vajadzīgs Fords! Jums viņš jāatbrīvo. Dari, kas darāms, bet lai viss būtu klusu.

Rīvss beidza sarunu, piezvanīja Veinkroftam un iepazīstināja viņu ar norādījumiem. Partneris pavēstīja, ka var ierasties pēc divdesmit minūtēm. Braucot ar deviņdesmit jūdžu ātrumu, Rīvss ātri tuvojās policijas patruļmašīnai.

Uzbraucis nākamajā pakalnā, attālums bija jūtami samazinājies. Ja izrādītos, ka kruķis ir modrs, viņš sāka samazināt ātrumu. Tiklīdz kruķis nozuda aiz nākamā pakalna muguras, Rīvss izslēdza lukturu gaismu un pagrieziena rādītājus un joņoja uz priekšu, orientierim izmantodams tikai zibeņojošās debesis un patruļmašīnas pakaļējās ugunis. Viņa mašīna būtu pamanāma tikai zibens uzplaiksnījumos. Taču viņš bija pārliecināts, ka pa slapjo logu kruķis neko neredzēs.

Kad policijas mašīna nogriezās no šosejas uz grantsceļa, Rīvss apstājās, lai atkal piezvanītu bosam.

- Viņš neved Fordu uz policijas iecirkni, - Rīvss ziņoja.

- Šķiet, ka uz kādu māju, fermu vai velns zina kur. Te nekā nav, bet viņi nogriezās no šosejas.

Pēc neilga klusuma brīža sekoja norādījumi:

- Dabū viņu rokā! Dabū rokā Fordu! Un gādā, lai nepaliek liecinieki. Dari to, ko proti vislabāk, un satīri visu, ko esi sadarījis.

Rīvsa roka neapzināti ieslīdēja padusē pēc "Glock" pistoles. Satraukums gāzās pāri kā liels vilnis. Viņš uzmanīgi nogriezās uz grantsceļa. Neredzot patruļmašīnas pakaļējās ugunis, braukšana kļuva daudz lēnāka. Noderēja zibens, taču tumšie periodi pagarinājās, un divas reizes nācās apstāties pavisam. Braukt varēja neiedomājami lēni, taču viņš bija apņēmies nenodot sevi vai nobraukt no ceļa. Lēni virzoties uz / ’

priekšu, viņš vēlreiz piezvanīja Veinkroftam un izstāstīja ceļu.

Ticis līdz mājai, Rīvss nogrieza mašīnu zālienā un izkāpa. Viņš nodomāja, ka ir sapratis, kas notiek. Atmiņā uzpeldēja gandrīz mēnesi veca Džilas saruna ar Fordu. Viņai bija uzbraukusi mašīna, un pēc dažām dienām vainīgais fermeris kopā ar viņu brauca apkārt ezeram. Rīvss to atcerējās, jo bija gaidījis, ka Fordam ar meiteni radīsies domstarpības. Viņš gan nebūtu atļāvis braukāt apkārt kopā ar citu vīrieti. Policistam vajadzēja būt kaut kādā veidā saistītam ar fermeri. Vai viņš pats varētu būt fermeris? Rīvss varēja tikai iedomāties, ka Džila kaut kādā veidā pārliecinājusi jaunos draugus vai draugu nozagt Fordu un izjaukt viņa plāna īstenošanu.

Ja kruķis ievedis Fordu mājā, pilnīgi iespējams, ka tajā ir arī meitene. Rīvss ieskatījās pulkstenī. Ja viņš negurķosies, pirms Veinkrofta ierašanās viņš var izdarīt pat dubultu slepkavību. Būdams maskēšanās tērpā, viņš droši pārvietojās pa tumsu gar mājas priekšu un otru pusi, kur slējās vairāki šķūņi. No viena šķūņa nāca vāja gaisma, un viņš skrēja pie tā. Piesteidzies klāt, viņš strauji apstājās pie lielajām durvīm un piesardzīgi ieskatījās iekšā. Šķūņa vidū stāvēja patruļmašīna ar ieslēgtiem lukturiem un atvērtām vadītāja puses durvīm, bet bākuguns uz jumta apgaismoja mašīnas apkārtni ar vāji dzeltenu gaismu. Sapratis, ka lielā, pelēkā kaudze uz klona grīdas līdzās mašīnai ir policista nekustīgais augums, Rīvss nošņirkstināja zobus.

Aizdomīgi pētīdams tumšos kaktus, viņš uzmanīgi gāja iekšā.

- Ford! - viņš iesaucās. - Viss kārtībā. Esmu ieradies tev palīgā.

Balsi tajā pašā brīdī noslāpēja smagais, drēgnais gaiss un smagās mitrā siena kaudzes. Vismazāk viņš vēlējās, lai panikas pārņemts vīrs atklātu uguni no ēnas.

- Ford! - viņš nedroši iesaucās.

Piegājis pie gulošā auguma, Rīvss tūlīt saskatīja cīņas pēdas un saprata, ka Kērts Fords ir aizbēdzis. Viņš piegāja pie pavērtajām šķūņa durvīm un ieskatījās zibens izgaismotajā naktī. Pagriezies atpakaļ un ieraudzījis, ka lielais policists piecēlies sēdus un berzē ķirbim līdzīgo pakausi, un stiklainām acīm skatās apkārt, viņš gandrīz palēcās gaisā. Policista deniņus rotāja asiņains uztūkums gandrīz plūmes lielumā.

Rīvss pasmaidīja un devās pie policista.

- Pamatīgi tev sadeva, vai ne? - viņš pajautāja, ļauni smīnēdams. - Tagad moka briesmīgas galvassāpes?

Policists sāpīgi pamāja, taču lūkojās uz Rīvsu caur pieri, mēģinādams saprast, kas viņš ir un kas noticis.

- Man pret tām ir līdzeklis, - sacīja Rīvss. Viņa balsij uzradās reibuma pieskaņa, kas bija dīvaina klusā šķūņa spokainajā gaismā.

Ar ātru kustību viņš izrāva pistoli ar klusinātāju un lielajam policistam tieši pierē ielaida lodi. Jeremija ar apjukumu sejā tika atsviests atpakaļ, viņš novēlās uz muguras, un no viņa kā no vaļā pasprukušas dārza šļūtenes gandrīz minūti šļācās asinis. Galu galā viņš spēcīgi noraustījās, izelpoja un sastinga.

Trīsdesmit trešā nodaļa

Līdz mājām bija ne viena jūdze vien, taču nepagāja ne stunda, un Kērts bija atradis galveno ceļu un devās atpakaļ. Ik reizi, kad no kādas puses parādījās mašīna, viņš metās nost no ceļa un noslēpās aiz koka vai grāvī, ja nekā cita nebija. Vētrai līdzi bija aizgājis lielais karstums, un slapjajā apģērbā viņš sāka trīcēt. Kājās neomulīgi šļakstēja moka-sīnkurpes, taču tādus sīkumus viņš izmeta no prāta un centās aptvert, kas nupat bija noticis.

Itin drīz viņš izdarīja secinājumu, ka policists nevar būt saistīts ar Kolina slepkavām. Viņš bija ar policistu tikai divatā, bet tā nedrīkstēja būt. Ja viņi bija divi vien un policists būtu viens no prezidenta izmantotajiem slepkavām, viņš nebūtu mēģinājis izlaist Kērtu no mašīnas tādā veidā. Cilvēki, kas

nogalināja Kolinu, tā nebūtu rīkojušies. Viņi nebūtu pieļāvuši tik rupju kļūdu. Kērts tagad būtu miris.

- Džila, - viņš nomurmināja. Tagad viņam bija skaidrs.

Kērts juta sevī saceļamies prieka vilni. Nekas vēl nebija zaudēts. Policistam bija kaut kāds sakars ar Džilu. Kērts, tāpat kā Rīvss, atcerējās pirms mēneša ar Džilu notikušo sarunu. Viņa bija stāstījusi par fermeri, ar kuru kopā brauc ar divriteni, un vaicājusi, vai Kērtam nav iebildumu, ja viņi vēl kādreiz izbrauks. Vai gigantiskais policists varēja būt tas pats cilvēks? Viņš nosprieda, ka cilvēks var saimniekot fermā un būt arī policists. Vīrietis ir vai nu fermeris, vai ļoti tuvs fermera draugs. Lai būtu kā būdams, Kērts bija pārliecināts, ka ferma, no kuras viņš tikko aizbēdzis, pieder cilvēkam, ar kuru Džila sadraudzējusies.

Ja tā patiešām bija, nevarēja būt īpašs iemesls uztraukumam. Prezidents un viņa cilvēki joprojām neko nezina par Kērta plānu. Arī Kolina slepkayas nebija uz pēdām. Viņu varēja apstādināt tikai Džila. Viņa un viņas neveiksmīgais draugs, kas patlaban pieķēdēts šķūnī. Kērts atlaida vaļīgāk pirkstus, kas turēja policista pistoli, un pielika soli.

Pagāja vairāk nekā trīs stundas, kamēr viņš nonāca pie savas mājas ceļa gala. Sāpēja tulznainās pēdas, un viņš kliboja. Elektroenerģija atkal pienāca, un viņš izslēdza šur tur mājā degošo apgaismojumu. Pēc tam piegāja pie ledusskapja un iedzēra pienu. Bija krietni pāri pusnaktij. Vajadzēja izgulēties, lai rītdien būtu modrs. No rītdienas atkarīgs viss.

Uzkāpis augšā, Kērts iegāja dušā. Tīrs, bez spēka, bet joprojām sasprindzis, viņš iedzēra divas miega zāļu tabletes. Drošībai viņš piebīdīja gultu tieši pie durvīm. Ar policista četrdesmit piektā kalibra ieroci rokās viņš atgūlās un gaidīja, kad atnāks miegs.

Modinātājs iezvanījās pusastoņos, Kērts ātri izlēca no gultas un centās apsvērt visu, kas noticis. Pagāja minūte, līdz viņš nošķīra sapņus no reālajiem pagājušās nakts notikumiem. Viņš vairākas reizes dziļi ieelpoja un samiedza acis pret spožo sauli, kas spīdēja pa logu. Ar ieroci rokās viņš pārgāja pāri guļamistabai un televīzijā ieslēdza vietējo ziņu programmu.

Nebija gaidāms, ka policija meklētu cilvēku, kas apdullinājis štata policistu, tomēr bija patīkami redzēt, ka nekas neparasts nav noticis. Protams, lielākais jaunums bija prezidenta vizīte. Neparasti populārs sporta veids bija kļuvis mēģinājums noteikt, ko prezidents apmeklēs nākamo. Plaši tika atspoguļota divu populāru restorānu - Džonija Endžila "Debešķīgo hamburgeru" un Duga "Zivju restorāna" - sacensība, kurš ievilinās prezidentu pa savām durvīm. Visa pilsēta bija sajūsmināta, kad prezidents apmeklēja abus. Netrūka arī smejošie Džeina un Džons Dū, kas stāstīja lišķīgas anekdotes, uz ko cilvēki gatavi, lai tikai redzētu prezidentu, nemaz nerunājot par apmainīšanos ar rokasspiedieniem.

- Un, - smaidā zibinādams zobus, turpināja rīta ziņu diktors, - šodien pēc golfa spēles Belvjū lauku klubā ar gubernatoru Džordžu Pataki, vides uzraudzības departamenta komisāru Džonu Kehilu un republikāņu partijas priekšsēdētāju Baču Reinoldsu prezidents Pārkss dosies makšķerēt. Prezidenta atvaļinājuma maršrutā pa Ņujorkas štatu pēdējais punkts ir trīs stundas ilgs izbraukums ar makšķeri pa Skenī-teles ezeru kopā ar augsto tehnoloģiju miljardieri Ķertu Fordu. Kērts Fords, "Safe Tech" dibinātājs un valdes priekšsēdētājs, kam Skenīteles ezera krastā pieder vasaras māja, ironijas pēc ir kādreizējais slepenā dienesta aģents un savā laikā apsargājis prezidentus Kārteru un Reiganu. Paredzams, ka šis augsto tehnoloģiju magnāts runās ar prezidentu par viņa ierosināto interneta nodokli. Bet tagad paraudzīsimies, kādi ir laika apstākli...

Nespēdams ilgāk izturēt tukšo pļāpāšanu, Kērts izslēdza televizoram skaņu. Viņš mierīgi noskatījās, kā uz ekrāna parādās karte ar koši dzeltenu saules simbolu virs štata - saule un temperatūra mazliet virs 80°F. Saule rietēs septiņos piecdesmit astoņās minūtēs. Bija ieplānots, ka viņi izbrauks trijos, tas droši vien bija jāsaprot, ka četros.

Apmēram pusseptiņos prezidents būs līķis.

Trīsdesmit ceturtā nodaļa

Prezidents bija lieliskā noskaņojumā. Spēlējot golfu uz naudu, viņš nupat bija laimējis no gubernatora piecsimt dolāru. Pārkss bija tā sapriecājies, ka lika Makam Teilo-ram apstādināt mašīnu pilsētas vidū. Viņš gribēja mazliet pastaigāties. Sieva apmeklēja vietējo sākumskolu, un prezidents nodomāja, ka pats var izlocīt kājas pa pilsētiņas glītajām ķieģeļu ietvēm. Pirms divām dienām viņš kopā ar pirmo lēdiju bija pastaigājies par prieku masu saziņas līdzekļiem, bet bez sievas pastaiga likās vēl interesantāka.

- Tepat, - viņš spontāni ierunājās, norādīdams uz mazu kafijas veikaliņu pilsētas centrā. - Gribu iedzert kapu-čīno.

Transporta kustība pa divdesmito maršrutu, kas gāja

cauri pilsētas centram, jau bija slēgta. Autokolonna apstājās pretī Vērmontas Zaļo kalnu kompānijai. Aģenti izbira no savām automašīnām un izklīda pa ielu. SNK palika priekšgala automašīnā, komandas sejas nodeva prezidenta katra neplānota pasākuma radīto satraukumu. Daži aģenti kopā ar Maku Teiloru, prezidentam ejot uz veikaliņu, tūlīt izveidoja improvizētu ceturto perimetru. Pie letes strādājošās vidusskolnieces pārstāja ķiķināt un no uztraukuma nosarka, bet no dibentelpas, nervozi slaucīdama rokas priekšautā, izsteidzās īpašniece, lai personiski pagatavotu prezidentam kapučīno.

Apkārtējiem aģentiem par sarūgtinājumu prezidents ar kafijas tasīti rokā sāka iet pa galveno ielu, pa ceļam mundri mādams un apmainīdamies ar rokasspiedieniem. Turpat blakus gāja Maks Teilors un Bačs Reinoldss ar bezkofeīna kafiju rokās. Teilora sejā nebija redzamas ne mazākās emocijas, tikai acis skraidīja no punkta uz punktu, bet pats viņš pasle-pus runāja atlokā ievietotajā mikrofonā, pārvietojot aģentus kā kauliņus dambretes ātrspēlē. Līdzās prezidentam un viņa apsardzei lēni pa ielu pārvietojās mašīnu kolonna. Beidzoties apbūvei, ietve šķērsoja mazu tiltiņu, aiz kura ūdensmalā pletās neliels parks. Prezidentu no jauna pārsteidza ezera neparastais skaistums. Viņš pamāja ar galvu, sapratis, kāpēc šo ezeru sauc par Pirkstu ezeru pērli.

Ezers stiepās starp tālajiem nolaidenajiem pakalniem, uz kuriem atradās lauku saimniecību zeme un meži. Pēc iepriekšējās nakts vētras kobaltzilo debesjumu tikai dažviet izraibināja daži tīri, balti mākonīši. Līdzās garajai piestātnei, kas sniedzās ezerā no pilsētas centra, atradās sabiedriskās piestātnes. Cilvēki, kas, tērpušies šortos un polo kreklos, baudīja atpūtu, kā arī tie, kas piestātnē strādāja, pārtrauca darīt savu darāmo, lai norādītu uz impozanto prezidenta figūru vai pamātu ar roku. Pārkss sirsnīgi atbildēja, arī mājot ar roku.

- Ja jādodas makšķerēt, - viņš miermīlīgi uzrunāja Rei-noldsu, - tad te ir šim nolūkam piemērotākā vieta un laiks.

Reinoldsa seja, pa dienu piesārtusi saulē, izplūda platā smaidā. Bija patīkami dzirdēt, ka pasākums, kuram viņš devis piekrišanu, prezidentam nav vairs nepatīkams. Tas bija jāīsteno. Nauda bija pārāk liela, lai tādu laistu garām.

- Varbūt pat izdosies kaut ko noķert, - Pārkss noņurdēja.

- Esmu par to pārliecināts, mister prezident, - Reinoldss novilka savā izteiktajā dienvidnieka izloksnē.

- Labi, - sacīja Pārkss, - dosimies ceļā.

Braucot uz Kērta Forda īpašumu, prezidents izteica Rei-noldsam šaubas, vai Forda laivā būs viņa iemīļotais alus. Viņam vislabāk garšoja "Michelob" gaišais, un tieši to viņš cerēja dabūt. Reinoldss, īpaši neraizēdamies par prezidenta frivolajām vēlmēm, apgalvoja, ka par visu ir padomāts. Vēl viņš apsprieda preses sekretāra vienošanos ar reportieriem, īpašumā bija vietas, no kurām varēja filmēt prezidenta ierašanos, kā arī iekāpšanu laivā piestātnē un aizbraukšanu.

- Vai mēs darām kaut ko īpašu, - prezidents neomulīgi pajautāja, - sakarā ar viņa dēlu?

- Nē. - Reinoldss sadrūma. - Mēs saņēmām ieteikumu izteikt vienkārši līdzjūtību, nevis lietu uzpūst. Ziniet, kā ir ar pašnāvību...

Prezidents lūkojās ārā pa logu un pamāja, neteicis ne vārda.

Braucot garām policistiem, kas pie ceļa gala veidoja pirmo perimetru, Pārkss ziņkārīgi paskatījās no kalna lejup, vai būs redzama miljardiera māja. Taču ceļš meta līkumus, un kaut ko ieraudzīt varēja tikai tā lejasdaļā. Aiz kokiem atklājās plašs zāliens ar brīnišķīgu dārzu, augstiem kokiem un lielisku senu māju, kas acīmredzot bija rekonstruēta. Aģenti makšķernieku vestēs un haki krāsas biksēs un policisti pelēkos formastērpos ar sarkanām kaklasaitēm un augstām platmalēm apkārt pagalmam veidoja otro perimetru.

Presei atvēlētā vieta atdzīvojās, sāka darboties videokameras. Uz pakāpieniem mājas priekšā gaidīdams stāvēja Kērts Fords ar aģentiem Morisu un Mārtiju Maliganu. Viņi stāvēja trešā perimetra iekšpusē, kur ietilpa māja un tālāk arī laivu māja. Tiklīdz prezidents izkāpa no mašīnas, lai sarokotos, sāka zibēt zibspuldzes. No savas melnās mašīnas izkāpa un nemanāmi izklīda SNK. Ceturto perimetru veidoja nākamajā mašīnā braucošie aģenti, un Kērts Fords stāvēja tā iekšpusē kopā ar Savienoto Valstu prezidentu.

- Man žēl, ka tā noticis ar jūsu dēlu, - pēkšņi ieminējās Pārkss, satverdams Forda roku.

Kērta sejai pārskrēja sāpju ēna, taču viņš atguvās tik ātri, ka nedaudzie cilvēki, to vidū arī prezidents, kas skatījās uz Maliganu, to pat nepamanīja. Kērts izveda viņus cauri mājai sētaspuses verandā un apjautājās, vai prezidents vēlas kaut ko iedzert tepat vai taisnā ceļā iet uz laivu. Prezidents bija gatavs doties makšķerēt.

Trīsdesmit piektā nodaļa

Prezidents un viņa pavadoņi grupā sāka iet lejup pa līkumaino celiņu, kas veda uz akmeņaino pludmali un lielo, veco laivu māju. Kērts, kas prātā bija sagatavojis tematus pēcpusdienas sarunai, izjuta atvieglojumu, jo viesis izrādījās itin runīgs. Kērtu visu dienu bija mocījusi doma par patīkama apbrīnotāja lomu. Izrādījās, ka Pārkss ir tikpat burvīgs, cik impozants, un Ķertam nebija jābaidās, ka dziļi noglabātais naids var izlauzties virspusē. Prezidents tērgāja tik daudz, ka Kērts varēja atļauties uzlikt sejai pastāvīga smaida masku un izmantot laiku, lai novērtētu izredzes uz panākumiem.

Dienas sākumā bija notikusi savāda tikšanās ar Deivi-du Kleibornu. Pēc tam kad Kleiborns izglāba viņam dzīvību,

Mērilendā šī bija pirmā reize, kad Kērts sarunājās ar veco draugu. Tas bija noticis pirms diviem mēnešiem, bet šķita, ka pagājusi vesela dzīve. Kleiborns, būdams galvenais aģents, rosīgi pārbaudīja slepenā dienesta pagaidu komandpunktu Kērta garāžā. Kleiborns izskatījās apmulsis, un Kērts saprata, kāpēc. Vienā dienā vajadzēja gādāt par divu vietu drošību - gan viņa mājā, gan golfa laukumā. Aģentam Morisam pie ārdurvīm abus iepazīstinot, Kleiborns bija izturējies laipni, bet ar distanci. Kērts sekoja viņa paraugam. Kērts rūpīgi nopētīja drauga seju, mēģinādams nolasīt domas, taču Kleiborns bija uzlicis akmens masku.

Tas, ko zināja Kleiborns, darīja Kērtam lielas raizes, taču pēc visa, kas noticis, viņš bija apņēmies neapstāties, lai ko tas maksātu. Jebkurā gadījumā viņš visā saskatīja likteņa lēmumu. Pat pagājušās nakts veiksmīgā aizbēgšana no gūsta lika domāt, ka liktenis lēmis viņa plānam panākumus. Tā viņš pārstāja prātot, ko Kleiboijns domā vai nedomā, un atgriezās pie savas misijas.

Vēl kļūmīgāka situācija izveidojās tūlīt pēc tam, kad Kērts bija pavadījis Morisu un Kleibornu uz garāžu. Viņš ar kafijas tasi un avīzi atgriezās verandā, no kurienes bija labi pārredzamas slepenā dienesta aktivitātes. Tās viņam neko neizteica, bet tad divi aģenti devās uz laivu māju. Viņš zināja, ka aģenti pārbaudīs laivu, galveno uzmanību pievērsdami spridzināmierīcēm, un tikai kāds sevišķi aizdomīgs aģents varēja meklēt slepenu nodalījumu zem rīku kastes. Tomēr Kērts tūlīt pat devās viņiem pa pēdām un it kā starp citu iegāja laivu mājā brīdī, kad laivu pārbaudīja ar magnetometru.

- Jāpārbauda takelāža, - Kērts paskaidroja. - Pagaidīšu, kamēr tiksiet galā ar savu darāmo.

Kērts skatījās ar vienaldzīgu sejas izteiksmi, kamēr aģenti tika līdz rīku kastei. Aparāts spalgi iepīkstējās. Aģenti pacēla vāku. Iestājās ļoti mulsinošs brīdis, jo dienas gaismā parādījās divas pistoles. Ar šokētu seju viņi pagriezās pret Kērtu, kas bikli pasmaidīja.

- Tās ir raķešpistoles, - viņš noteica ar muļķīgu smaidu uz lūpām. - Par tām nav jāraizējas. Bet, ja tās dara jums raizes, varat izņemt. Ja šodien radīsies vajadzība pēc palīdzības, droši vien jāsignalizē nebūs.

Aģenti arī muļķīgi smaidīja.

- Varbūt paturēšu kontrolpostenī, kamēr viss beigsies, -sacīja vecākais aģents, ar interesi aplūkodams pistoles. - No manis tas nav atkarīgs, bet jūs jau zināt, kādi priekšnieki gadās. Nevēlos, lai man ko pārmet.

- Reizēm tā gadās, - sacīja Kērts, - taču manis dēļ neraizējieties. Tā nav problēma. Es pilnībā jūs saprotu.

Un tad, iemetuši kastē ar rīkiem paviršu skatienu, aģenti Kērtam par atvieglinājumu aizvēra tās vāku. Tas nozīmēja, ka laiva atzīta par tīru. Kērts izelpoja ilgi un lēni. Par spīti mierīgajai ārienei, bridis bija smags.

Tagad, ja vien Kleibornam no jauna dīvainā kārtā neatdzima lojalitāte, ceļš bija pilnīgi tīrs. Tomēr viss vienā mirklī pārvērtās.

Piestātnē, kur prezidents mazu brīdi pozēja kopā ar Kērtu, ieradās pavadoņi. Tiklīdz Kērts atvēra laivu mājas durvis, visu plānu sagrāva Maks Teilors, paziņodams, ka arī viņš kāps laivā.

Trīsdesmit sestā nodaļa

Ap Kērtu un prezidentu grozījās desmitiem cilvēku, un visus apspīdēja vasaras saule. Preses pārstāvji drūzmējās zālienā ar virvi norobežotā laukumā. Aģenti steidzās pāri piestātnei un sasēdās divās lielās Ņujorkas štata policijai rekvizētās trīsdesmit divu pēdu laivās. Kērts jutās kā starmešu gaismā uz skatuves, kad visa pasaule klusējot skatās. Aktieri bija tērpušies ūdens kurpēs, melnos hidrotērpos līdz ceļgaliem un smilškrāsas polo kreklos, prezidents - golfa biksēs, kreklā un mokasīnkurpēs, Maks Teilors stīvi stāvēja haki krāsas biksēs un vaļīgā flotes vējjakā, kas nosedza personisko bruņojumu. Prezidents klusēja. Starp Kērtu un negantā izskata aģentu bija izcēlies vārdos neizteikts konflikts.

Kērta gadu gaitā iegūtā biznesmeņa sarežģītā pieredze teica, ka jāapvalda instinktīvā vēlēšanās aizvākt Teiloru, kuram nebija tiesību traucēt Kērta un prezidenta tête-à-tête. Viss bija iepriekš norunāts. Kērts jau bija iespiedis čeku par pieciem miljoniem dolāru Bača Reinoldsa alkatīgajā plaukstā, un apmaiņai pret to prezidents bija apņēmies piedalīties trīs stundas ilgā makšķerēšanā. Kērts bija skaidri formulējis savas prasības Reinoldsam. Reinoldss bija konsultējies ar Mār-tiju Maliganu, bet tas savukārt runājis tieši ar prezidentu. Viņi bija apliecinājuši, ka laivā būs tikai Kērts un prezidents.

Kērts zināja, ka nav jēgas skatīties uz tuvumā stāvošo Reinoldsu. Teilors bija vīrs ar pieredzi, un viņa intuīcija bija pareiza. Izbraukums ar laivu slepenā dienesta protokolos radīja situāciju, kas būtiski atslābināja ceturto perimetru un attālināja līdz pavadītājām laivām. Teilors bija ceturtā perimetra daļa, un tagad viņš gribēja to sašaurināt tieši ap prezidentu. Tikai viens cilvēks varēja mainīt aģenta nodomu, bet šim cilvēkam nevarēja atgādināt vienošanos, kas bija noslēgta starp Kērtu un Reinoldsu. Manipulācijas ar šo cilvēku bija jāizdara uzmanīgi.

- Mister prezident, - Kērts ierunājās zemā, bet tīkamā tonī. - Es saprotu aģenta Teilora vēlēšanos piedalīties vienā no labākajiem makšķerēšanas izbraucieniem pasaulē, taču man ar jums jāpārrunā daži visaugstākajā mērā slepeni jautājumi.

Prezidents paraudzījās uz Kērtu ar ievingrinātu, neizpratnes pilnu skatienu, it kā viņš nevarētu iedomāties, kā gan kādam, par Kērtu nemaz nerunājot, ir sakāms kas tāds, kas jāpatur noslēpumā.

- Manā biznesā ir daži tehniski aspekti, mister prezident, - Kērts maigi paskaidroja, - ko biju paredzējis jums atklāt pilnīgi konfidenciālas tikšanās laikā. Protams, es zinu, ka slepenā dienesta aģents neko nav vērts, ja viņam nevar uzticēties pilnībā. Ne jau aģents Teilors rada problēmu. Tā izriet no manis, no mana diskomforta. Ceru, ka jums nav iebildumu, ser.

Prezidents paskatījās uz Teiloru, kas atbildēja ar neparasti ciešu skatienu.

Šīs pauzes laikā Kērts viegli uzlika roku prezidentam uz pleca un sacīja:

- Paldies, mister prezident! Esmu pateicīgs par izrādīto izpratni.

Prezidents kavējās. Ierunājās Teilors:

- Mister prezident, es...

- Nē, viss ir kārtībā, Mak, - noteica Pārkss, paceldams roku un pārtraukdams Teiloru. - Nekas ar mani nenotiks.

Tas, kas vajadzīgs. Ar prezidentu nemēdz strīdēties. To zināja Kērts un zināja Teilors. SVA apveltīja Kērtu ar niknu skatienu, taču darīja, kā likts, ļ

- Lūdzu, te, mister prezident, - sacīja Kērts, vezdams prezidentu laivu mājā.

Kērts palīdzēja prezidentam iekāpt laivā un norādīja uz augsto solu laivas kreisajā pusē, kas bija vienādā augstumā ar kapteiņa sēdekli.

- Ko teiksiet par alu, mister prezident? - Kērts apvaicājās.

- Tikai priecāšos, - prezidents atteica. Viņš vēl nebija īsti iejuties, taču Kērts uzskatīja, ka, iedzēris alu, pēc zināma laiciņa uz ūdens viņš jutīsies brīvāk. Kaut arī prezidentam ne vienmēr izdevās atslābināties blakus nozīmīgam sponsoram, kas droši vien centīsies ietekmēt likumdošanu, Kērts bija pārliecināts, ka neatkārtojamā vide gūs virsroku.

Kērts pasniedza prezidentam atdzesētu "Michelob" gaišo alu, vienu atkorķēja sev, bet tikai izskatam. Atpakaļgaitā viņš izbrauca no laivu mājas un apgrieza laivu. Tiklīdz viņš uzdeva gāzi, abās pusēs kā suņi pavadā pievienojās policijas kuteri. Jau drīz viņi bija ezera vidū.

- Manuprāt, mēs varētu izmēģināt vizuļus, mister prezident, - sacīja Kērts, vērodams veco draugu Kleibornu, kas bija uzlicis saulesbrilles un, lūkodamies taisni uz priekšu kā robots, stāvēja blakus policijas kutera vadītājam. Kērts, pats ar saulesbrillēm, varēja neuzkrītoši vērot prezidenta reakciju. Pārkss rādīja laipnu tāda cilvēka seju, kas gribētu atrasties citur.

Kērts juta sevī rodamies naidu un fantazēja, kas notiktu, ja šajā brīdī viņš aizskrietu uz laivas pakaļgalu un aizmēztu šo izteiksmi ar deviņu milimetru lodi. Viņš tomēr bija pārāk gudrs, lai untumainai vīzijai ļautu sevi novirzīt no rūpīgi izstrādāta plāna, un to atvairīja.

Viņš atlaida stūri un, kamēr laiva lēni slīdēja uz priekšu, izmeta katrā tās pusē pa velcei. Iztinis pietiekami garu auklu, lai velces peldētu vismaz piecdesmit pēdu attālumā no laivas, Kērts piesēja pie auklas vizuli, kas dziļumā vilkās aiz laivas. Atkārtojis procesu otrā pusē un ielicis makšķeres cauruļveida turētājos, viņš izlika abos pakaļgala stūros vēl divas makšķeres, kas vilks vizuļus tieši aiz laivas. Tā vairāk nekā simts pēdu platumā varēja vilkt četrus vizuļus.

Prezidents visu vēroja bez jūtamas intereses.

- Tiklīdz makšķerkāts noraustās, - no jauna stājies pie stūres, stāstīja Kērts, - tas nozīmē, ka zivs pieķērusies. Tad makšķere jāņem rokās, jāpiecērt āķis un jātin aukla uz spoles.

Prezidents norūcās un palūdza vēl vienu alu. Kērts izņēma no aukstumsomas alu un, padevis pudeli, sāka iepriekš sagatavoto uzstāšanos par interneta nodokli. Argumentos bija daudz vairāk ūdens nekā tad, ja jautājums viņam patiešām kaut ko nozīmētu, un mērenā pieeja prezidentam šķita kā atvieglojums.

Kērts beidza runu, paceldams roku un sacīdams:

- Mister prezident, es vēlos, lai jūs zinātu, kāda ir mana pozīcija, un esmu pateicīgs, ka jūs izmantojāt izdevību un mani uzklausījāt.

- Manuprāt, izdodot jaunus likumus, vienmēr ir jēga uzklausīt industrijas līderus, - prezidents diplomātiski atbildēja. - Mans darbs, protams, nav viegls. Jebkura mana rīcība daļu cilvēku iepriecina, bet citiem sagādā raizes. Tomēr mans darbs ir vadīšana, tieši tāpēc esmu ievēlēts par prezidentu.

Pārksa bāli zilās acis nozibēja, viņš zīmīgi paskatījās uz Kērtu un noteica:

- Nākamajos gadsimtos cilvēki atskatoties sapratīs, ka šobrīd mūsu valsts vēsture ir krustcelēs. Un viņi sapratīs, ka tik grūts uzdevums kā interneta aplikšana ar nodokli nodrošinājis šīs dižās zemes valdības nākotni. Viņi atcerēsies Kal-vinu Pārksu, kas cīņā ar tehnoloģiju industrijas spēcīgajām interesēm spējis apliecināt, ka ir līderis un saglabājis demokrātiju, kura vispirmām kārtām paver ceļu tehnoloģiju revolūcijai. Šis nodoklis, mister Ford, izņems lielus līdzekļus no dažu rokām un izdalīs ar federālās valdības palīdzību daudziem.

Kērtam nebija noskaņojuma sarunu turpināt, taču viņu pārsteidza prezidenta dedzība, un, kā jau daudziem miljardieriem, viņam patika paust savus uzskatus.

- Jūs runājat gandrīz kā demokrāts, mister prezident, -viņš dzirdēja sevi sakām.

Prezidents nevis saniknojās, bet viņa tumsnējā sejā atplauka plats, baltzobains smaids.

- Un tas, mister Ford, nosaka cilvēka lielumu, - viņš klusu noteica. - No tā atkarīgi panākumi. Esmu izgājis ārpus tradicionālajām partiju interesēm. Kā ikvienam lielam līderim, kas vēlas atstāt savu mantojumu, mana rīcība ir drosmīga...

Viņa milzīgais ego lika Kērtam drūmi pasmaidīt. Tāds vīrs, daudz nedomādams, atņems dzīvību jaunam cilvēkam, ja tas kaut kādā veidā nostājies ceļā viņa glorifikācijas plāna īstenošanā. Piepeši Kērtam radās nojausma, ka Kolina nāve kaut kādā veidā saistīta ar šo jautājumu. Tas sašķieba bagātības un varas līdzsvaru, un šādos gadījumos arvien atradās cilvēki, kas varēja pat izdarīt slepkavību, lai neko tamlīdzīgu nepieļautu. Kērts nodomāja, ka tikai kaut kas monumentāls var tik stipri demoralizēt prezidenta kanceleju.

- Šajā ezera nav daudz zivju, vai ne? - prezidents jautāja, iztraucēdams Kērta pārdomas.

- Vai nevēlaties vēl vienu alu? - Kērts savukārt pavaicāja. Saņēmis atbildi, viņš sacīja: - Izmēģināšu citādus vizuļus, dažreiz tas palīdz... Būtu labi, ja tie kuteri turētos mazliet tālāk.

Prezidents noskatījās abās pusēs uz vīriem postenī lielajās, rūcošajās laivās.

- Vai tas kaut ko dod?

Kērts paraustīja plecus un atbildēja:

- Iespējams. Laivas peld pavisam tuvu un atbaida zivis.

Kērts pasmaidīja, kad prezidents piecēlās un pāri ūdeņiem uzsauca Makam Teiloram, lai nelien tik tuvu. Kērts bija aprīkojis visus zvejas rīkus ar tādiem vizuļiem, ko Skenī-teles ezera foreles parasti neiekāro. Viņš zināja, ka jebkuram cilvēkam zvejas laivā, vai nu viņam ir pieredze, vai nav, neredzot, ka ķeras, makšķerēšana sāk apnikt, un viņš bija rēķinājies ar to, ka prezidenta neapmierinātība palīdzēs slepenā dienesta laivas atvirzīt tālāk. Viņš zināja, ka ar laiku aģenti apradīs ar attālumu un varbūt ievēros to visu pēcpusdienu. Bet Kērtam pat attālināšanās par desmit pēdām varēja nozīmēt veiksmi vai neveiksmi, dzīvību vai nāvi.

Kad prezidents bija izdzēris vēl divus alus un parādījās pazīmes, ka uz jaunajiem vizuļiem ķeras, Kērts dziļi ievilka elpu un ieskatījās savā GPS. Laiva nebija tālu no ūdens ņemšanas vietas. Uztinot auklas, viņš atvainojās prezidentam un izteica pārliecību, ka nākamajā vietā būs daudz vairāk, ko darīt. Uzlicis makšķeres uz klāja, Kērts lēni brauca uz priekšu, kamēr apstājās virs ūdens ņemšanas vietas. Viņš mazliet pabrauca pa vējam, cieši skatījās pāri pakaļgalam, līdz ieraudzīja zem ūdens boju, un izmeta enkuru. Laiva stāvēja tā, ka prezidents varēja vienkārši iemest makšķeri pa kreisi un uzspolēt auklu ar zivi.

Kērts uzlika uz auklas pludiņu, uzlika uz āķa ēsmu un pasniedza makšķeri Pārksam.

- Vienkārši iemetiet to ūdenī, mister prezident, - sacīja Kērts, - un vērojiet pludiņu! Jau drīz tas sāks raustīties.

Pārkss nemākulīgi iemeta makšķeri pa kreisi no laivas, un jau pēc dažām sekundēm pludiņš sāka raustīties.

- Piecērtiet, - iesaucās Kērts, - un tiniet auklu!

Pēc mirkļa Kērts ar savu ķeseli iecēla no ūdens laivā divas mārciņas smagu asari.

- Labs ķēriens! - prezidents satraukts iesaucās.

Kērts noņēma asari no āķa un parādīja prezidentam. Prezidents staroja, priecādamies, ka sācis ķerties un nebūs jāpavada trīs visgarlaicīgākās stundas mūžā.

Viņi abi turpināja ķert zivis, un Kērts caur savām sau-

N lesbrillēm pamanīja, ka slepenā dienesta aģenti kuteros tikko manāmi mainījuši stāju, - tas nozīmēja, ka pēcpusdienas saulē viņi arvien vairāk atslābinās. Izskatījās, ka vienīgie modrie cilvēki kuteros ir Maks Teilors aizmugurē pa labi un Deivids Kleiborns pa kreisi. Abi stāvēja taisni un neatlaidīgi vēroja Kērta laivu. Vēsa brīzīte radīja uz ūdens vieglu ņirboņu. Kērts ar to bija apmierināts, jo pēc pārlēkšanas pār bortu viņš būs grūtāk ieraugāms.

Kērts noņēma pludiņu un iemeta savu makšķeri virs ūdens ņemšanas vietas. Prezidents sēdēja augstajā, polsterētajā vietā tieši aiz pasažiera sēdekļa. No saules viņu sargāja nojume, tomēr tā netraucēja iemest makšķeri. Kērts tina uz spoles auklu. Viņš zināja, ka aizķēris ar āķi būri, un piecirta, pārraudams auklu.

- Esmu pārrāvis auklu un pazaudējis svariņu, - viņš noteica, rādīdams prezidentam auklas galu, kas brīvi nokarājās. - Manuprāt, būs jāizjauc spole. Kaut kur tepat jābūt pla-kanknaiblēm.

Likās, ka Kērts runā tukšā tunelī. Varēja domāt, ka sirds paplašinās un asinis rēcot plūst dzīslās. Laiks ieguva jaunu dimensiju, un šķita, ka viņš pārvietojas pa sīrupu. Kērts pieliecās un noņēma instrumentu kastes vāku. Prezidents izvilka no ūdens zivi, ar prieka saucienu iecēla laivā un, skatīdamies, kā zivs lēkā, gaidīja, ka Kērts kā parasts matrozis izņems zivij no mutes āķi.

Kērts uzspieda uz kastes dibena abām pusēm. Tas no-klikstēja un viegli atlēca pretī. Viņš pacēla vāku, izvilka lielo deviņu milimetru brauniņu, apsviedās otrādi un stingri apsēdās uz pakaļgala zemākā pakāpiena.

Ieraugot ieroci, prezidents iepleta acis, viņa mute aiz bailēm iepletās kā ideāls aplis. Viņš nometa makšķeri uz klāja un neapzināti klusu ievaidējās.

Kērts juta, ka rokas trīc. Viņš uzmeta īsu skatienu pistolei. Tā trīcēja mazāk, nekā varēja domāt.

- Es jūs nogalināšu, Pārks, - viņš sacīja. Viņa balss skanēja stingri un mierīgi, taču viņš juta trīsas savā sejā.

Prezidenta acīs vīdēja neprātīgas bailes, un Kērts to redzēja. Kērtam tas sagādāja baudu.

- Tās ir lodes ar tukšu galu, - viņš nošņācās. - Es iešaušu jums acī. Ieejot smadzenēs un pa pakausi ārā, lode izplešas.

Ne tikai šausmas rēgojās Kalvina Pārksa sejā, arī iespaidīgā poza, kas lika turēties taisni, bija zudusi. Nenovēršamas nāves priekšā viņa platie pleci saguma. Prezidents ar acīm drudžaini meklēja palīdzību.

- Neuzdrošinieties! - Kērts vēlreiz nošņācās. - Nekustieties! Nesakiet ne vārda! Tā tikai jūs paātrināsiet savu galu. Jūs gribat dzīvot. Visi grib dzīvot, un, kamēr jūs darīsiet, ko teikšu, jūs dzīvosiet, kaut arī tās būtu dažas sekundes. Jūs to vēlaties, vai ne?

Prezidents norīstījās un pamāja.

- Protams, - sacīja Kērts. Viņš bija zirneklis, Pārkss bija muša. Viņš gribēja redzēt, kā prezidents grozās un mokās. Viņš gribēja dzert tā paniku lēniem malkiem. - Tagad pasakiet, kāpēc jūs likāt nogalināt manu dēlu, - viņš noteica caur sakostiem zobiem. - Es gribu to zināt. - Viņš caururba ar skatienu prezidentu un redzēja, ka tas ir šokā. Šoks bija īsts. Vārdi bija trāpījuši kā ar steku.

- Es to nedarīju, - prezidents izgrūda. - Man ar jūsu dēlu nav nekāda sakara. Es to nedarīju! Jūs pieļaujat kļūdu! Lūdzu, tā ir kļūda!

- Jūs zinājāt! - Kērts uzkliedza. - Jūs nogalinājāt viņus ' visus! Visus aģentus, kas bija apspriedē! Pirms trim mēnešiem jums bija neplānots pasākums. Pusnakti jūs devāties uz Mē-rilendu. Mans zēns stāvēja pie tās mājas un sargāja jūs! Gādāja par jūsu drošību. Lai vajadzības gadījumā atdotu par jums dzīvību! Bet viņš redzēja jūs kopā ar kādu, ar kuru kopā jūs nedrīkstēja redzēt. Viņi savu padarīja, un jūs likāt viņus nogalināt. Tagad es gribu zināt, kas... Gribu zināt, par ko manam zēnam bija jāsamaksā ar dzīvību, jo tagad par to nāksies samaksāt jums.

Kērts juta, ka viņā sakustas zvērs. Apziņā pret paša gribu iznira Kolina un Enijas tēli. Piepeši uznāca gurdums, tāds gurdums, kāds vēl nekad nebija piedzīvots. Viņš samiedza acis un sapurināja galvu, un pārvilka sejai ar roku. Viņi nozuda. Šobrīd jāpārstāj domāt par viņiem. Vajadzēja koncentrēties. Vajadzēja nogalināt šo vīru un tikt projām. Zaudējot noteiktību, var piedzīvot neveiksmi.

- Tas nebiju es! - prezidents ar šausmu pilnām acīm lūdzās. - Es to apliecinu, lai ko jūs domātu! Es nevienam neesmu licis jūsu dēlu nogalināt!

Prezidents tagad runāja ātri, tik ātri, ka grūti bija atšķirt vārdus.

- Tā tikšanās man neko nenozīmēja! Tikšanās bija ar Alanu Pimberu, viceprezidentu, un Braienu Jeilu, "Globālās programmatūras" priekšsēdētāju. Viņi gribēja tikties tajā pašā jautājumā kā jūs. Viņi gribēja, lai atsakos no interneta nodokļa! Jeils iznāca no mājas un draudēja. Šajā tikšanās reizē nenotika nekas tāds, kas būtu slēpjams. Varat pajautāt Dei-vidam Kleibornam. Viņš to noorganizēja. Jūs esat strādājis kopā ar Kleibornu. Pajautājiet viņam! Jautājiet viņam! Nedariet to! Nevajag!

Prezidentam runājot, Kērta seja saspringa, un, kad Pārkss pieminēja Kleibornu, viņš neapzināti pielēca kājās ar pistoli, kas bija pavērsta pret prezidenta galvu.

No visām pusēm šāvieniem pa starpu, no kuriem aizkrita ausis, atskanēja kliedzieni. Kērts nosvieda ieroci un metās pāri bortam. Prezidents smagi iekrita laivā. Gaisā Kērta augumu sagrieza lodes trieciens. Viņš sāpēs saliecās, iekrita ūdenī un nogrima. Vietā, kur viņš nogrima, virsmu kapāja lodes un ūdens no asinīm iekrāsojās sarkans.

Trīsdesmit septītā nodaļa

Džila sēdēja nelielā, bet elegantā japāņu restorānā "Kabuki" pilsētas centrā un pa logu skatījās pāri ielai uz pilsētas ezermalas parku ar tā zālienu. Laikazoba skartā putnu būrītī, kas atradās kalta, augsta dzelzs staba galā, iekšā un ārā lidoja čurkstes. Ēka bija Viktorijas stilā, tāpat kā daudzas simtgadīgās pilsētiņas ēkas, balti krāsota, ar augstu jumtu un dekoratīviem rotājumiem. Raibi putnēni kāri čiepstēja, vecākiem pienesot sīkus kukaiņus un paretam kādu spāri. Džila izklaidīgi bakstīja ar dakšiņu salātus un vēroja purpursarkanos tēviņus un ogļmelnās mātītes, kas lidinājās virs ūdens, ar pulksteņa precizitāti atgriežoties savā ligzdu un mazuļu kolonijā.

Zemāk zālienā bija apmetušās veselas ģimenes. Viens

otrs sēdēja uz zaļajiem parka soliem, ēda saldējumu un skatījās pāri ūdenim, savukārt citi uz zālienā izklātām izbalējušām segām ieturēja īstu maltīti. Ar svētdienīgiem tūristiem pilnais majestātiskais vecais ekskursiju kuģis "Tiesnesis Bens Vailss", kas atpakaļgaitā atgāja no piestātnes, lai dotos vakara izbraucienā, skanīgi notaurējās. Patiesību sakot, visā pilsētiņā valdīja svētku noskaņojums. Pirmā īstā prezidenta vizīte radīja Neatkarības dienai vai Ziemassvētkiem stipri līdzīgu gaisotni.

Tomēr Džila no tās neko nejuta. Kamols kaklā pārvērta ēšanu par gluži mehānisku funkciju, neļaujot izjust nedz garšu, nedz prieku. Pieri vagoja grumbas, un viesmīlis, kas pienāca pie galda apjautāties, vai kaut kas vajadzīgs, ieraudzījis Džilas seju, aizstāvoties tikai sarauca uzacis.

- Viss kārtībā, - Džila nevērīgi noteica un pagriezās krēslā, lai redzētu, kāpēc ārā izcēlies satraukums.

Piepeši iegaudojās sirēnas. Pēc brīža pilsētas centrā steidzīgi sabrauca policijas un neatliekamās palīdzības mašīnas, tika apstādināta satiksme un cilvēkus parkā pārdalīja ar divām garām, dzeltenām lentēm, kas stiepās no ielas līdz piestātnei, kur vēl nesen bija stāvējis "Tiesnesis Bens Vailss". Neatliekamās palīdzības mašīna atpakaļgaitā šķērsoja ietvi un taisni pāri zālienam brauca uz piestātni. Uzradās pilsētiņas policija un šerifi, nostājās blakus savām automašīnām ar vaļējām durvīm, bet rācijas piepildīja ielu ar spalgu skaņu ka-kofoniju.

Džila neapzināti piecēlās kājās, salvete nokrita uz grīdas. Viņa apjukusi izvilka no somiņas divdesmit dolāru, nometa uz galda blakus pusizdzertajai rīslinga glāzei un izgāja uz ielas. Tikpat uzmācīga kā pļavā sienāžu vakara koncerts gaisā lidinājās ziņa, ka uz prezidentu šauts. Šķita, ka to zina visi. Cilvēki uz ielas sarunājās pusčukstus. Džilas uzmanību saistīja policijas kuteris, kas ar mirgojošām ugunīm un gaudojošu sirēnu traucās tieši uz pilsētu.

Džila kā sasalusi stāvēja uz ietves un kopā ar blakus stāvošu vecāku pāri staipīja kaklu, cenzdamās kaut uz mirkli ieraudzīt augumu, ko aģenti no laivas pārvietoja neatliekamās palīdzības mašīnā. Ar smagajiem automātiem bruņojušies vīri makšķernieku apģērbā arī iekāpa mašīnā. Durvis aizcirtās, neatliekamās palīdzības mašīna no parka izbrauca uz ielas, kur to ielenca slepenā dienesta un policijas patruļmašīnu konvojs, un kā raķete izšāvās cauri pilsētas centram.

Džilai no mutes izlauzās kluss vaids, šķita, kājas pašas no sevis viņu nes uz viesnīcu. Soļi kļuva arvien platāki, līdz viņa sāka skriet.

- Nevar būt! - viņa novaidējās, mezdamās pie automašīnas aiz viesnīcas.

Mašīnai iegriežoties sānielā, nokaucās riepas. Viņa sameklēja Vestleikas ceļu un, dzīdama mazo automobili uz priekšu, tā uzspieda uz gāzes pedāļa, ka mašīna sāka vibrēt. Braucot garām municipalitātei, ātrumu nācās samazināt, jo ielas abās pusēs stāvēja policijas patruļmašīnas. Taču, tikusi tām garām, viņa no jauna iespieda pedāli grīdā un dzina mazo mašīniņu pilnā ātrumā uz Jeremijas fermu.

Nogriežoties no šosejas, mašīnu sameta sānis, no tās apakšas kā grauzdēta kukurūza izlidoja akmeņi. Uz augšu pa kalnu viņu pavadīja putekļu mākonis. Kad parādījās māja, viņa nobremzēja, izslēdza motoru un metās pa pakāpieniem un iekšā pa durvīm.

- Jeremija! - viņa kliedza. - Jeremija!

Viņa skrēja pa māju, nojauzdama, ka tā ir tukša, bet gribēdama par to pārliecināties. Aiz mājas ar melnu plati atvērto lielo durvju caurumu uz viņu piedauzīgi blenza šķūnis.

- Jeremija! - viņa sauca, skriedama lejup pa piekalni pāri zālienam uz tumšo caurumu.

Pa vecā šķūņa dēļu spraugām cauri spraucās saules stari, gaismas strēlēs virmoja putekļu mākoņi. Pēkšņi iekļuvusi tumsā, Džila neko neredzēja. Tiklīdz acis palēnām aprada ar to, atklājās drūms skats. Šķūņa vidū stāvēja patruļmašīna ar ieslēgtiem starmešiem, kas meta vārgu, dzeltenu gaismu. Izsistā pakaļējā loga malās rēgojās stikla zobi. Džilas skatiens palika pie gaismas svītrās zemē guļošā nedzīvā, lielā auguma.

Džila novaidējās un pieskrēja pie Jeremijas. No mutes izlauzās kaut kas vidējs starp elsām un kliedzienu. Jeremijam no sejas pacēlās tumšs zilo mušu mākonis, tieši virs kreisās acs atklājot tumšsarkanu cajurumu desmit centu monētas lielumā. Lipīga no mutes un deguna iztecējušu košsarkanu asiņu maska izraibināja seju, izdzisušo acu skatiens tukši vērās tālumā.

Nāsīs iecirtās pretīga nāves un siena smarža, un Džila pusdienās apēstos salātus izvēma uz putekļainās grīdas. Šņukstēdama viņa izstreipuļoja no šķūņa un kāri tvēra ar muti tīru gaisu. Pat ar tukšu vēderu viņa turpināja rīstīties. Nāves aina bija uzdzinusi nelabumu, bet vēl lielāku nelabumu izraisīja doma, ka tas var būt Kērta roku darbs.

Trīsdesmit astotā nodaļa

Deivids Kleiborns bija pirmais, kas izvilka ieroci un izšāva, jo visu laiku bija zinājis, kam jānotiek. Rīvss un Veinkrofts bija viņa cilvēki, un abi bija ziņojuši, ka viss notiek pēc plāna - viņa plāna. Jezgā, ko sacēla šaušana un laivas, traucoties pie prezidenta, viņš nebija pilnīgi drošs, vai Fordam trāpīts. Tomēr viņš nešaubījās, ka Fords izdarījis to, kas viņam bija jāizdara. Katrā ziņā viņš bija redzējis prezidentu nokrītam. Un būtu ar mieru derēt uz visu par Kērta Forda rīcības efektivitāti.

Šī efektivitāte nekad veco draugu nebija vīlusi, šī efektivitāte bija padarījusi Kērtu par miljardieri, turpretī viņš, Kleiborns, bija spiests pūlēties kā valdības kalpotājs. Kleibor-nam nebija grūti atcerēties Kērta kaitinošo kompetenci jebkurā jautājumā. Likās pavisam taisnīgi, ka spēks, kas dzina Kleibornu uz priekšu jau pašā sākumā, taču aizvien atstāja Kērta ēnā, tagad izlīdzinās rezultātu.

Kleiborns jau sākumā zināja tik labi kā neviens, ka pasaulē nav otra tāda vira, kas ir vislabāk nodrošināts, lai īstenotu Savienoto Valstu prezidenta noslepkavošanu. Bija arī citi atvaļināti slepenā dienesta aģenti, kas varētu izmantot savas zināšanas un izkļūt cauri prezidenta apsardzībai. Kaut arī viņi būtu tikpat spējīgi kā Fords, neviens nebija tik bagāts un ne ar vienu nebija tik viegli manipulēt kā ar viņu, kura dēls bija cieši saistīts ar prezidentu. Plāns bija nevainojams, to vajadzēja īstenot.

Kleibornam bija labi zināma viceprezidenta nežēlība. Cilvēks, kas nepazina sirdsapziņas pārmetumus. Kleiborns bija pavadījis daudzas stundas Alana Pimbera tiešā tuvumā un gadu gaitā kļuvis par cilvēku, pie kā viceprezidents varēja griezties, kad vajadzēja atrisināt kādu sarežģītu jautājumu. Kad radās ideja par interneta likumu, Kleiborns pamanīja iespēju beidzot tikt pie naudas. Viņš zināja, ka uz spēles likti miljardi un ka starp viceprezidenta sabiedrotajiem ir cilvēks, kas varēja zaudēt visvairāk. Pirmām kārtām bija jāmin, ka Alans Pimbers par viceprezidenta amatu varēja pateikties Braienam Jeilam. Tā kā uz spēles bija liktas milzīgas summas, Kleiborns zināja, ka, ierosinot plānu to izglābšanai, viņš var nosaukt jebkuru cenu.

Viņa cena bija divdesmit miljoni dolāru. Kleibornam, tāpat kā Kērtam Fordam, bija pieejami līdzekļi, kas ļautu nozust un nesodīti tērēt naudu. Atšķirībā no Forda Kleibornu droši vien visu palikušo mūžu nemeklētu Nacionālās drošības padome, Slepenais dienests, FIB un CIP. Kleiborna patrons ieņemtu vietu Baltajā namā un kļūtu par visvarenāko cilvēku pasaulē. Viņš uzliktu veto interneta nodoklim, saglabājot Jeila un pārējo naudas varu. Būtu īstenots nevainojams plāns.

Kuteris piebrauca blakus zvejas laivai, un aģents pie stūres ieslēdza atpakaļgaitu, pilnībā to apstādinādams. Kamēr kuteris šūpojās savā ķīļūdenī, Kleiboms un vēl divi aģenti ielēca zvejas laivā. Prezidents gulēja visā augumā uz klāja, un, ieraugot zem viņa sejas lielu asiņu palti, Kleiborns apvaldīja nekrietnu smīnu. Abi jaunākie aģenti paskatījās uz viņu, lai uzzinātu, kas tagad darāms. Neviens nepaguva neko izdarīt, jo atskanēja skaļš būkšķis un no otra kutera laivā ielēca Maks Teilors kopā ar citiem vīriem un tūlīt devās pie prezidenta.

Teilors pacēla prezidentu, it kā viņš būtu ceļasoma, un tūlīt devās uz laivas pakaļgalu. Otrs kuteris bija piestājis blakus, un Teilors neatskatīdamies nodeva prezidentu diviem aģentiem, kas gaidīja. Tiklīdz prezidenta ķermenis bija kuterī, viņš pagriezās, apveltīja Kleibornu ar nicīgu skatienu un pajautāja:

- Tu trāpīji viņam? Es redzēju ūdenī asinis.

- Domāju, ka jā, - Kleiborns atbildēja.

Teilors pamāja un, ielēcis kuterī, vēlreiz uzsauca Klei-bornam:

- Paliec tepat un izstāsti policijai, ko redzēji! Es aizgādāšu viņu no šejienes projām!

Otrs kuteris tūlīt kā raķete šāvās uz krastu, bet Teilors rācijā jau deva rīkojumu, lai autokolonna sagaida viņu pilsētiņā. Kleiborns, dziļi apmierināts, noskatījās uz asinīm vietā, kur laivā bija gulējis prezidents. Ļoti gribējās piezvanīt viceprezidentam. Tālrunis, ko viņš izmantoja sakariem ar Rīvsu un Veinkroftu, bija drošs. Taču viņš pagriezās pret saviem vīriem un sacīja:

- Piesieniet mūsu laivu!

Austiņu kreisajā ausī pieskandināja satraukti aģentu kliedzieni, pavēles kustēties veiklāk, braukt ātrāk un sagatavot nepieciešamās iekārtas prezidenta uzņemšanai. Kleiborns zināja, ka prezidentu nogādās pilsētiņas slimnīcā. Par to viņš jau iepriekš bija parūpējies. Redzētais bija atstājis iespaidu, ka tas neko nedos. Prezidentu nogādās slimnīcā tikai tādēļ, lai apliecinātu viņa nāvi. Līķis nekavējoties tiks nogādāts uz Gaisa karaspēka lidmašīnu nr. 1 un aizvests uz Vašingtonu.

Kleiborns piezvanīja kapteinim Sulcam, virsniekam, kurš uzturēja sakarus ar Ņujorkas štata policiju. Viņš zināja, ka policija uzskatīs slepkavību kā personisku neveiksmi, kaut arī izmeklēšanu nāksies veikt kopīgi ar FIB. Tā darbosies ātri un enerģiski.

Šulcs bija neparasti mierīgs, bet nopietns. Viņš uzklausīja visu Kleiborna sniegto informāciju, minūti padomāja un sāka stāstīt savu rīcības plānu. Viņš ar policijas helikopteriem nosūtīs nirējus meklēt uzbrucēja līķi. Viņš piesaistīs netālo armijas helikopteru eskadriļu, lai Forda bēgšanas gadījumā tā palīdz pārmeklēt apvidu. Viņš ierīkos uz apkārtējiem ceļiem pagaidu posteņus, bet, ja līķis ūdenī netiks atrasts, tos pastiprinās. Visbeidzot reģionā ir vēl trīs policijas kuteri un vismaz divas šerifa laivas, kuras var aizņemties, lai izsūtītu uz ezera vairāk cilvēku.

Kleiborns apliecināja, ka viņa rīcībā būs ari laivas, ko izmantojis slepenais dienests.

- Izmeklēšana nav mūsu jurisdikcija, - viņš paskaidroja Šulcam. - Tā piekrīt jums un federāliem.

Jau pēc dažām minūtēm Kleiborns ieraudzīja virs apvāršņa pāris policijas helikopteru. Tie nāca pāri ezeram, kaukdami kā raķetes, un strauji apstājās uz vietas. Helikopteri palika karājamies gaisā desmit pēdu augstumā virs abām laivām, sacejot pamatīgu vēju un visus apšļakstot. Pakaļējās durvis atslīdēja sānis, un parādījās nirēji pilnā ekipējumā. Cits pēc cita viņi ielēca dzidri zaļajā dzīlē un nozuda skatienam.

Kleiborns zināja, ka Kērta bēgšanas plānā kaut kādā veidā paredzētas zemūdens ierīces, taču skaidri nekas nebija izpētīts. Rīvss bija informējis, ka Fords saņēmis sūtījumu ar attiecīgajām iekārtām, aiznesis uz laivu un izbraucis ezerā. Kleiborns par to nebija īpaši raizējies, taču tagad iegrima domās. Viņš nedrīkstēja dalīties savās zināšanās ar policiju.

Un, pat ja varētu, viņš to nedarītu. Nebūtu nekā labāka, ja Fords bēgot būtu nogalināts. Bet, ja viņam kaut kādā veidā izdotos palikt dzīvam, Kleiborns cerēja, ka viņš aizbēgs. Kērta sagūstīšana varētu sarežģīt paša situāciju, viņu varētu saistīt ar Līnas Ventones slepkavību. Kaut arī Kleiborns bija sagatavojies ātri nozust, viņš uzskatīja, ka tas jādara lēni, tīri un nemanāmi.

Drīz no krasta atgriezās otrs kuteris ar kapteini Sulcu. Kleiborns mierīgi aprunājās ar viņu uz savas laivas klāja, pēc tam kapteinis ar diviem saviem leitnantiem nozuda zem klāja.

Par spīti dziļo rūpju maskai, Kleibornam, kas pēcpusdienas saulē viens pats stāvēja uz kutera platā priekšgala, laiks tīkami ritēja uz priekšu. Viņš bija aizbēdzis uz priekšgalu, lai būtu viens un nemaisītos pa kājām policijai, kas drudžaini strādāja. No rietumiem atpeldēja mākoņu grēda, aizsedzot sauli un atnesot līdzi vēju. Virs ūdens uzvēdīja tikko jaušama smarža no fermu laukiem, vietās, kur plati saules stari izspraucās pa biezējošo mākoņu starpām, kalnu nogāzes iekvēlojās tumšā zaļumā.

Bija brīnišķīga vasaras diena, bet vienīgi Kleiborns to patiešām spēja izbaudīt. Pārējie, pat viszemākā līmeņa aģenti un policisti, mocījās šaubās, cenzdamies atbrīvoties no vainas apziņas, ka nav spējuši izpildīt savu vissvarīgāko uzdevumu, un mēģināja izdomāt, ko vajadzēja darīt, lai nepieļautu to, kas nupat bija noticis. Beidzot viens no meklēšanas un glābšanas brigādes nirējiem parādījās virs ūdens un noņēma masku. Šulcs iznāca no kajītes un pārliecās pār laivas pakaļgalu.

- Lejā neviena nav, ser! - nirējs iesaucās. - Līķis nav atrodams. Neko mēs nevaram atrast. Te, lejā, ir ūdens ņemšanas caurules gals. Grūti teikt, bet līķis varbūt ierauts tajā. Vienā vietā režģis ir izrūsējis caurs.

- Turpiniet meklēt! - Šulcs stingri pavēlēja, pagriezās un no jauna nozuda kajītē.

Jaunā ziņa kutināja Kleiborna nervus. Viņš iedomājās, kā Kērta ievainoto augumu ierauj milzīgajā caurulē. Tas būtu tīri nostrādāts, ja vien kas palicis, ko nostrādāt.

Piepeši viņš pārsteigts izdzirdēja Maka Teilora balsi.

- Deivid, - rupjā balsī teica SVA, - prezidents vēlas zināt, vai Fords ir nogalināts.

Kleiborns salīgojās, paslīdēja un gandrīz izkrita no laivas. Iekšās kaut kas sametās, un kļuva tik nelabi, ka šķita -tūlīt būs jāvemj. Kā apreibis viņš sacīja sev, ka nav sapratis Teiloru pareizi.

- Prezidents? - viņš vārgi ierunājās atlokā. - Mak, es domāju... Ar prezidentu viss ir kārtībā?

- Viņš jūtas labi, - Teilors strupi atteica. - Metoties laivā uz grīdas, viņš dabūjis smadzeņu satricinājumu un pārsitis degunu. Ir nobrāzumi un mazliet zaudētas asinis, bet citādi prezidents jūtas labi. Mēs esam ceļā uz pirmo Gaisa karaspēka lidmašīnu, un viņš vēlas zināt, vai Fords ir nogalināts.

- Fords? - Kleiborns šausmās nomurmināja. - Mēs nezinām...

Trīsdesmit devītā nodaļa

Kērts juta tādu aukstumu, ka sāpēja kauli. Pirmajās divās vientuļā ceļojuma stundās cauri zaigojoši zaļajam ūdenim bija spiedusies vakara saule, taču patlaban bija iestājusies absolūta nakts. Tikai blāvi kvēlojošais GPS un nirēja datora gaišais displejs liedza domāt, ka viņš piepeši kļuvis akls. Nežēlīgais aukstums un bezgalīgā tumsa lika atcerēties Kolinu. Pēdējās atmiņas par dēlu bija tādas, ka viņš tiek iebīdīts saltā un tumšā morga nodalījumā. No Kolina nekas vairs nebija palicis, itin nekas. Taču Kērts bija dzīvs.

Cik ilgi vēl, to viņš nezināja. Sānā bija trāpījusi lode, un ievainojums pulsēja kā dīzeļa dzinējs, mašīnai braucot pret kalnu. Uzzināt, kas iekšā ievainots, nebija iespējams. Kērts zināja tikai to, ka lode izgājusi cauri. Zem ūdens novelkot krek-

lu un uzvelkot hidrotērpu, viņš bija saskatījis ieejas caurumu kreisajā sānā krūškurvim pa vidu, un pa to ūdenī bija izplūduši lieli asins mutuļi. Izejas caurums bija jūtams mugurā gabaliņu zemāk, lode tur bija izgājusi cauri muskulim. Tas, ka lode nav jānēsā līdzi, katrā ziņā mazliet nomierināja.

Kērts uzmanīgi vēroja GPS. Pēc trim piecdesmit pēdu dziļumā nopeldētām stundām viņš stundu peldēja pa tumsu divdesmit pēdu dziļumā. Pēdējais balons un jauns AV-1 atradās četrdesmit pēdu dziļumā, tāpēc pirms ieniršanas šajā dziļumā, lai nomainītu ekipējumu, vajadzēja nonākt tieši virs īstās vietas.

Sasniedzis to, viņš pagrieza AV-'l uz leju un ienira dzelmē. Pie peldvestes piestiprinātais mazais lukturītis raidīja uz priekšu spokainu gaismu. Ekipējums gulēja kaudzītē tikai divpadsmit pēdu attālumā. Kērts nomainīja izlietoto AV-1 un balonu ar regulatoru pret jaunu, bet vecos noenkuroja dibenā. Jaunajam AV-1 piestiprinātajā tīkla maisā bija arī jaunas siltumpaketes.

Ar trīcošām rokām viņš plēsa vaļā plēves iesaiņojumus un apmainīja ar vecajām paketēm tērpa iekšpusē. Viebdamies sāpēs un cenzdamies nepieļaut, ka izplūdušās asinis atņem drosmi, sešas paketes viņš aplika ap vidukli. Palikušās četras tika ieliktas katrā cimdā un zābakā. Jau itin drīz siltuma bija gandrīz par daudz. Kaut arī tas ledainajā dzelmē sniedza atvieglojumu, Kērts zināja, ka paketes pamazām pārstās sildīt un vismaz pēdējās divdesmit peldējuma minūtes atkal būs auksti. Viņš satvēra AV-1 un izslēdza lukturīti.

GPS vadīts, Kērts traucās zem ūdens uz priekšu divdesmit pēdu dziļumā, lai izietu dekompresiju līdz galam, bet domas no jauna nodarbināja dilemma, kādam jābūt nākamajam solim. Galvenā prioritāte bija bēgšana, taču šobrīd viņš neraizējās par tikšanu pāri jūrai. Patlaban viņu rūpēja tikai iespēja izkļūt cauri tiklam, ko policija un F1B savilkusi ap tuvāko apkārtni. Viņa lidmašīna varēja palikt Kanādā. Varēja iesniegt jaunu lidojuma plānu un izdarīt to jebkurā laikā. Galu galā viņš varēja izmantot savu lidmašīnu, lai aizbēgtu no Ziemeļamerikas un noslēptos Itālijas piekrastes lauku apvidū. Tomēr šī bēgšanas plāna daļa pagaidām bija jāatliek.

Šobrīd bija veicams cits uzdevums. Kērts bija spiests atzīt, ka pēc visa, kas izdarīts, apņemšanās atriebt dēla nāvi cietusi neveiksmi. Labākajā gadījumā to varēja saukt par sarūgtinājumu. Viņš nebija izvēlējies īsto mērķi. Seja aiz nirēja maskas saviebās. Ar viņu bija manipulēts tikpat iespaidīgi, cik velnišķīgi. Bez panākumiem viņš mēģināja neļaut domām atgriezties pie tā, ko Kleiborns teicis un darījis, un lamāja sevi, ka viņam nav radušās aizdomas un viņš nav ieraudzījis smalki izstrādāto krāpšanu.

Kērts atcerējās, ka Nacionālajā galerijā viņam mazu brīdi bija pamodušās šaubas par Kleibornu. Tās bija nozudušas pēc tam, kad Kleiborns nošāva Līnu Ventoni. Tagad Kērts atcerējās, ka vispirms Kleiborns bija mēģinājis viņu atrunāt no Līnas meklēšanas, lai iegūtu drošus pierādījumus par prezidenta saistību ar Kolina noslepkavošanu. Pastāvot iespējai, ka Kērts var uzzināt patiesību, Kleiborns gluži vienkārši bija Līnu likvidējis - upurējis savu cilvēku.

Kērts mēģināja saprast, ko iegūst Deivids Kleiborns. Kas var pamudināt nogalināt veca drauga vienīgo dēlu? Bet, ja viņš padomāja, Kleiborns tomēr nebija draugs. Kērts nesaprata, vai viņš maz kādreiz tāds bijis. Viņš zināja, ka Deivids arvien apskaudis viņa panākumus. Kērts saprata arī to, ka atteikšanās pieņemt Kleibornu veidojamās "Safe Tech” valdē viņam bijis rūgts piliens, taču grūti bija iedomāties, ka tāpēc viņš nocietinājies tik lielā mērā un zaudējis cilvēcību. "Kādēļ" nebija no svara, tāpēc Kērts centās šīs domas izsviest no galvas un koncentrēties uz paša "kā".

Kā nogalināt Deividu Kleibornu? Traucoties zem ūdens, viņš saprata, ka visas domas jāpievērš tagad šim jautājumam. Kleiborna dzīvesvieta bija zināma, un, lai arī cik vienkārši tas izklausījās, Kērts sprieda, ka vislabāk viņš dabūjams rokā paša mājā. Kērts nezināja, kāda informācija ir Kleiborna rīcībā, taču izskatījās, ka Kleiborns viņu rūpīgi novērojis. Kleibor-nam noteikti gribējās būt drošam, ka Kērts īstenos viņa izstrādāto plānu. Tas nozīmēja, ka ar novērošanu varēja nodarboties tie paši cilvēki, kas nogalinājuši Kolinu.

Iedomājoties, ka šie vīri bijuši tepat tuvumā, vērojuši viņu un ziņojuši Kleibornam, Kērtam uzmetās zosāda. Jā, viņi varēja apliecināt, ka Kērts Fords plāno nogalināt prezidentu. Viņi varēja redzēt akvalangista ekipējuma piegādāšanu. Iespējams, ka viņi noklausījušies tālruni. Viņiem varēja būt labi zināmi Kērta bēgšanas plāni. Taču viņi nevarēja nodot šo informāciju kādam no slepenā dienesta. Kā Kleiborns izskaidrotu tās ieguvi tagad? Tātad Deivida Kleiborna apsardzībai netiks norīkotas slepeno aģentu, FIB un Vašingtonas policijas vienības, kas kļūtu par šķērsli. Kleiborns bija viens. Ja nepiemin tieši Kleibornam pakļautos vīrus, viņš nebija piesegts, un Kērts zināja, ka visvieglāk viņam piekļūt, ātri uzbrūkot vietā, kur viņš jutās visdrošāk, -Džordžtaunas savrupmājā.

Pat ja Kleibornam būtu radušās aizdomas, ka Kērts atklājis patiesību, viņš droši neko nevarēja zināt. Viņš uzskatīs, vismaz sākumā, ka Kērts centīsies bēgt no valsts. Nākamajās dienās uzturēties Savienotajās Valstīs, kad katrs pilsonis redzēs viņa seju televīzijas ekrānos, būtu neprāts. Neprāts vai ne, taču Kērts zināja, ka labākas iespējas piekļūt Dei-vidam Kleibornam nebūs, turklāt viņš jau bija devis solījumu - savam dēlam, sievai, pats sev. Viņš nogalinās Kleibornu, lai tas maksātu ko maksādams.

Četrdesmitā nodaļa

Nonācis pretī Mannu ģimenes īpašumiem, Kērts pagriezās uz krasta pusi un sāka nirt augšup pēdējo reizi. Viņš klusu parādījās virs ūdens, noņēma masku un dziji ieelpoja īstu gaisu. Svaigā priežu smarža pēc stundām ilgās sterilā "Nitrox" maisījuma elpošanas iedarbojās tonizējoši. Ezers bija zaudējis dienā raksturīgo zaigojošo spīdumu un Lāču kalna aizvēnī pārvērties par parastu tumšu dīķi. Abos tā krastos kā snaudoši milži gulēja ar mežu apaugušās kalnu grēdas. Pēc iznākšanas no tumsas Kērtam zvaigžņu šķidrauts un mēness smalkās sudraba maliņas, kas spīdēja cauri mākoņu driskām, atgādināja mirdzošu mozaīku. Kontrasts bija tik satriecošs, ka Kērts uz brīdi aizmirsa sāpes sānos un naidu, kas indēja sirdi.

Viņa pārdomas acumirklī pārtrauca štata policijas helikopters, kas no ziemeļiem lidoja pāri ezeram. Pārbaudot krasta līniju, zem tā rāpoja milzīgas baltas gaismas zirnekļa kājas. Dienvidu pusē bija dzirdama policijas kutera rūkoņa, pirms došanās pa rietumu krastu tas bija iegriezies pēdējā ezera līcītī. Kērts vērīgi nopētīja Mannu īpašumu krastu. Nekas un neviens nebija redzams. Viņš ātri uzlika uz sejas masku, ielika regulatoru mutē, nolaidās zem ūdens un palaida AV-1 uz nostiprinātā krasta pusi.

Divpadsmit pēdu dziļumā viņš ieķīlēja aparātu senā nostiprinājuma spraugā. Viņš vēl nebija beidzis, kad ūdeni elek-trificēja balta gaisma. Kērts skaidri saskatīja nostiprinājuma sienas zarainos kokus un vecos akmeņus. Likās, ka dienas vidū viņš nostājies rosīgas Manhetenas ielas stūrī. Viņš bija pavisam atsegts. Ar vēja nesta kukaiņa apņēmību Kērts cieši pieķērās pie stiprinājuma. Gaisā uz vietas stāvošais lidaparāts ņirbināja ūdens virsmu. Gaisma nedzisa, un Kērta sirdī sāka zagties panika.

Gaisma nekustējās no vietas, un likās, ka helikopters ar plēsīga zvēra apņēmību laižas uz leju. Kērts turējās stingri, taču prāts jau nodarbojās ar ātru aprēķinu virkni. Cik dziļi jāienirst, lai izbēgtu no stiprās gaismas? Cik gaisa vēl palicis? Cik tālu izlietotais AV-1 akumulators var aizvilkt? Un tam visam pa vidu slepena balss sāka pārmest, kāpēc viņš paļāvies tikai uz vienu plānu. Vajadzēja paredzēt visādas iespējamības un sagatavot vairākus plānus.

Bet tad gaisma nozuda. Kērts redzēja, ka platais stars pārvietojas uz dienvidiem, dedzinot ūdeni. Pēc minūtes stars kļuva vājāks. Drīz no tā bija palikusi tikai tāla kvēle, un beidzot viņš no jauna iegrima pilnīgā tumsā. Kērts vairs negaidīja, spēcīgi atspērās un iznira virs ūdens.

Viņš mēģināja pacelties uz nostiprinājuma sienas malas, taču ekipējums nosalušajam, ievainotajam un bez spēka palikušajam augumam bija pārāk smags. Nepacietīgi viņš sāka atsprādzēt akvalangista aprīkojumu. Arī pēc tam viņš tikko spēja pārvilkt augumu pāri malai uz grantētās virsmas. Sāpēs elsodams, Kērts apvēlās uz muguras. Viņš baidījās sastingt no pārlieku ilgas gulēšanas, tāpēc apvēlās vēlreiz un apņēmīgi piecēlās kājās. Pie rokai piestiprinātās sprādzes karājās GPS, un, ieskatījies tajā, viņš stingrā solī devās pa grantēto ceļu augšā un pāri kviešu laukam uz mežu.

Pēc piķa melnās tumsas ezerā šķita, ka pat zvaigžņotās debess vājā blāzma pilnībā apgaismo mežaino apkārtni. Kērts devās uz priekšu, ievainojums pulsēja. Atradis strautu, viņš devās pa to uz augšu. Nonācis pie mednieku apmetnes vietas, savā melnajā hidrotērpā neredzams, viņš devās tai tieši cauri un pagāja zem mazā tiltiņa. Ticis līdz slēpošanas trasei, Kērts jau bija nosvīdis. Viņš apstājās, lai noņemtu no galvas kapuci un priekšpusē atvilktu vaļā rāvējslēdzēju. Augstajā zālē šalca viegls vējš. Viņš pārvilka ar roku pār īsajiem matiem un, cenzdamies ignorēt sāpes sānos, ieskatījās GPS. Viņš jau bija tikpat kā galā.

Desmit pēdu attālumā no nomaskētā motocikla zem kājām pārlūza zars. Viņu notvēra spilgts gaismas stars, un prātā iešāvās tikai viena doma, proti, par pistoli, kuru Kleiborns Vašingtonā viņam bija iedevis, - to, vai policista četrdesmit piektā kalibra ieroci vajadzēja nēsāt sev līdzi, nevis atstāt automašīnā. Ar novēlošanos viņš saprata, ka vislielākā vajadzība pēc ieroča var rasties, kamēr nokļūs līdz automašīnai.

Viņš pagriezās un pieliecies, lai izvairītos no nenovēršamās apšaudes, metās kokos.

Atskanēja nevis šāvieni, bet izmisīgs sauciens:

- Kērt!

Viņš apstājās un, pacēlis priekšā pret spilgto gaismu roku, pagriezās. Gaisma nāca uz viņa pusi.

- Džila, - viņš gurdi noteica, nezinot, ko viņas klātbūtne var nozīmēt. Tikpat labi tās varēja būt beigas kā jauna sākums. - Kā...

Viņa jau bija blakus un pagrieza gaismas staru lejup uz kājām. Atstarotajā gaismā bija saskatāma noputējusi seja ar asaru pēdām. Džila bija ģērbusies pabalējušos džinsos, baltā T kreklā un džinsa jakā, ko Kērts pazina kā savējo. Viņu piepildīja mīlestība pret Džilu. Džilas nevaldāmie mati bija sajukuši, bet skumjais izskats tikai izcēla skaistumu. Džila joprojām raudāja.

- Vai tu viņu nogalināji? - Džila apsūdzoši ievaimanājās. Balsī ieskanējās histēriski toņi, kas izsita no līdzsvara.

- Vai tu viņu nogalināji?

- Nē, - Kērts gurdi atbildēja. - Tas nav bijis viņš. Prezidents nav nogalinājis Kolinu. Tas ir Kleiborna darbs. To sapratis, es apstājos. Uz mani šāva, taču es ne...

- Runa nav par prezidentu! - Džila ievaidējās un apklusināja Kērtu ar enerģisku rokas mājienu. - Es runāju par Jeremiju. Vai tu nogalināji Jeremiju?

- Kas ir Jeremija? - Kērta sejā parādījās neizpratne.

- Štata policists, - viņa sāpīgi noteica. - Cilvēks, kas ieradās tevi apcietināt. Es viņu sūtīju. Viņš ir miris.

Kērta seja izstiepās, un, atceroties spēcīgo triecienu pa policista galvu, viņam kļuva nelabi. Izrādījās, ka viņam taisnība, policists bija Džilas draugs.

- Džila, - viņš stostījās. - Es... Es tā negribēju. Man likās, ka viņš pieder pie tiem cilvēkiem, kas nogalināja Kolinu. Man vajadzēja tikt projām...

- Ak dievs... - Džila atkal ievaidējās un noslīga skujās uz ceļiem. Lukturītis izkrita no rokas un apspīdēja meža zemi. Kā drūma zvērināto tiesa, kas paziņo lēmumu, apkārt stāvēja klusas un taisnas, augstas priedes.

- Džila, - Kērts nomurmināja, nometās viņai blakus uz ceļgaliem un apskāva drebošo augumu.

- Nē! - viņa iesaucās, cenzdamās izrauties. - Nē, Kērt! Tu viņu nogalināji! Es mīlēju tevi, es paliku pie tevis, bet viņš mēģināja man palīdzēt, un nu viņš ir miris! Tu viņu nogalināji! Tu neesi labāks par viņiem! Tu viņu nogalināji! - Džila paķēra lukturīti un metās mežā.

- Džila, pagaidi! - iesaucās Kērts.

- Ej projām! - viņa kliedza neatskatīdamās, nesamazinādama ātrumu. - Dodies projām, Kērt! Dodies uz Itāliju, bēdz projām, lai tā būtu! Es nestāšos tev ceļā. Ej un nāvē visus, ko vēlies!

- Džila! - viņš kliedza. - Es tā negribēju! Es nedomāju, ka varu viņu nogalināt! Es nezināju! Uzklausi mani!

Džila pagriezās un pavērsa pret Kērtu gaismu.

- Tu negribēji? - viņa histēriski iekliedzās. - Tu viņu nošāvi! Tu iešāvi viņam galvā! Nesaki man...

- Nekad to neesmu darījis! - viņš sauca. - Paskaties uz mani! Es neesmu uz viņu šāvis! Jā, es viņam situ. Es iesitu viņam ar paša pistoli un apdullināju viņu, bet neizdarīju nevienu šāvienu. Es to nedarīju, Džila! Lūdzu, notici man! Tev tas jādara!

Kērta seja saviebās sāpēs. Asās gaismas starā viņš nokrita uz ceļgaliem un salika rokas kā lūgšanā. Viņš lūdzās Džilu.

- Džila... - Kērtam aizlūza balss. - Es mīlu tevi. Tu man esi vajadzīga. Lūdzu... Nepamet mani! Visā šajā lietā es esmu izmantots. Deivids Kleiborns bija visu tā izkārtojis, lai es nogalinātu prezidentu. Nezinu, kāpēc viņam tas bija vajadzīgs. Viss sagājis vienā lielā putrā. Es nevēlos būt viens un bez tevis. Neesi...

- Tu neesi uz viņu šāvis, - Džila neizteiksmīgi noteica. Viņa domāja gandrīz minūti, apsvērdama iespējas. - Tu saki, ka neesi to darījis... Kērt, ja tu man melo, nav svarīgi... Es visu uzzināšu, - viņas balss bija apņēmības pilna, - un, ja esi to darījis, nekam vairs nebūs nozīmes. Es nepalikšu kopā ar tevi. Es nepalīdzēšu tev. Es palīdzēšu viņiem! Es palīdzēšu tevi sameklēt, lai tevi ieliek cietumā. Ja tu man melo, pasaki tūlīt un ej, bet pasaki!

- Džila, - Kērtam aizķērās balss, - es nemeloju. Neesmu viņu nogalinājis. Tici tam! Lūdzu, es mīlu tevi. Tu man esi vajadzīga...

Kērts skatījās spožajā gaismā tik ilgi, līdz pamanīja, ka apkārt sisina sienāži. Tad uz netālā ceļa skaidri kļuva dzirdama mašīnas motora rūkoņa. Nokaucās bremzes, mašīnai apstājoties blakus Džilas kabrioletam. Jau pēc mirkļa melno priežu audzi izgaismoja spēcīgs starmetis.

Četrdesmit pirmā nodaļa

Džilas lukturīša spilgtais stars sašūpojās un nodzisa. Kērts sameklēja Džilu tumsā, un viņi apskāvās. Skūpsts bija ilgs un pārtrūka tikai tad, kad garām noslīdēja lukturīša stars un no ceļa atskanēja vīru balsis.

Satvēris Džilu aiz pleciem, viņš dedzīgi čukstēja:

- Mums jādodas projām. Klusu! Nesaki ne vārda! Vienkārši nāc līdzi! Es mīlu tevi!

Viņš saņēma Džilu aiz rokas un metās uz netālo paparžu puduri. Norāvis no BMW maskēšanas tīklu, viņš uzslēja motociklu taisni un apsēdās uz sēdekļa. Ar vienu roku viņš iegrūda Džilas rokās savu ķiveri un uzvilka viņu uz motocikla. Ar otru roku viņš pagrieza aizdedzes atslēgu, iedarbinādams motoru. Lielā motocikla ierūkšanās kā magnēts pievilka no ceļa nākošos gaismas starus. Kērts dzirdēja dažus vīrus iesaucamies un ieraudzīja dažus mazus starus, kas ieslīdēja starp kokiem un tuvojās.

Kērts ar kājas purngalu palielināja lielo motocikla ātrumu un devās atpakaļ mežā. Viņš nebija plānojis braukt uz to pusi, taču tā visātrāk varēja aizbēgt, viņaprāt, no policijas. Izbraucis uz slēpošanas trases, Kērts augstajā zālē nogriezās uz ziemeļiem un piedeva gāzi. Džila apķērās viņam ap vidukli tik stingri, ka iesāpējās. Pusjūdzi tālāk viņš izkļuva uz ceļa. Nesamazinādams ātrumu, viņš sašķieba motociklu, strauji nogriezās uz ceļa un uzņēma kursu uz rietumiem. Džila piespiedās ar galvu pie viņa muguras.

Kērts izmisīgi centās saskatīt kādu ceļa zīmi, kas norādītu atrašanās vietu. Nojauta teica, ka viņš brauc pareizajā virzienā, taču Kērts gribēja gūt par to drošību. Ja gribēja izvairīties no vajāšanas, bija jānokļūst uz ieplānotā maršruta.

Šaurais, līkumainais ceļš traucās garām kā videospēlē. Lai iekļautos līkumos, Kērts pārslēdza ātrumu, pēc tam uzdeva gāzi un izgāja no līkuma galvu reibinošā ātrumā. Pēc neilga laika viņš nonāca krustojumā ar ceļu, ko pazina, ka tas ir 41A Vestleikas ceļš. Viņš sāka braukt vienā virzienā, taču, atskārtis, ka aizbraucis pārāk tālu uz galvenā ceļa, grieza apkārt. Nobraucis jūdzi, pie meža, kur viņš bija saticis Džilu, Kērts ieraudzīja tumšu mašīnas siluetu. Mašīna kā manīgs plēsoņa piepeši atdzīvojās. Tās tālās ugunis žilbināja, bet vesels bars bākuguņu uz jumta lika sirdij sarauties.

Kērts nebremzēja, bet joņoja policijas mašīnai tieši virsū. Simts metru iepriekš viņš sašķieba motociklu un iešāvās sānceļā. Policijas mašīna drāzās uz priekšu un, sirēnām kaucot, nogriezās. Kērts pameta skatienu pār plecu un saprata, ka tas ir tikai minūšu jautājums, kad viņam uz pēdām būs visi policijas, FIB un varbūt armijas spēki. Viņš joņoja uz priekšu, viegli palielinādams ātrumu līdz simt trīsdesmit jūdzēm stundā un atraudamies no mašīnas. Pakalna galā motocikls uzlidoja gaisā. Džila ieķērās viņam sānos, un abu kliedziens saplūda ar motora kaukšanu.

Tiklīdz braucamrīks atsitās pret asfaltu, Kērts krasi samazināja ātrumu un iegriezās zemesceļā, kas veda sānis. Apstājies pavisam, viņš paņēma no grāvja dūres lieluma akmeni, sadauzīja lukturi un pēc tam tāpat izrīkojās ar aizmugures ugunīm. Līdzko tas bija izdarīts, pakalnā kaukdama uzlidoja policijas mašīna un, šķiezdama dzirksteles, nokrita uz ceļa. Mašīna ar troksni milzīgā ātrumā aizšāvās garām, uzraudama gaisā putekļu un drazu virpuli.

Iekams no jauna Kērts iedarbināja motociklu, viņš divas reizes dziļi ievilka elpu, lai nomierinātu nervus. Tas jau bija par daudz. Policijas mašīnai sekoja armijas helikopters no netālā Drama forta. Atšķirībā no policijas helikopteriem armijas lidaparāts lidoja gandrīz bez skaņas. Tā spilgtie starmeši apspīdēja abas ceļa puses ar baltu gaismu, un, kaut arī tas traucās garām Kērtam un Džilai gandrīz divtik ātri kā policijas mašīna, tas nekavējoties nogriezās virs sānceļa.

Kērts piedeva gāzi un aizjoņoja pa zemesceļu, kas sadalīja divus plašus kukurūzas laukus. Helikopters jau drīz atradās tieši virs galvas, un spilgtā gaisma, kas jaucās ar lauka putekļiem, gandrīz darīja viņu aklu. Kērtam aiz muguras gaisā cēlās milzīga aste, ko varēja noturēt par napalma bumbu sēriju. Visvairāk Kērts baidījās, ka armijas helikopters var atklāt uguni. Neprātā, ko radīja motocikla maniakālā kaukšana, jaucoties ar putekļiem, viņš nebaidījās par sevi. Doma, ka ložu krusa var saplosīt gabalos Džilu, gandrīz vai lika apstāties un padoties.

Tomēr instinkti guva virsroku, un viņš pilnā gaitā traucās uz lielāku meža nogabalu. Tuvāk kokiem vietā, kur mežs pavēra rīkli, lai aprītu ceļu, viņš ieraudzīja melnu caurumu. Taču viņš netraucās rīklē iekšā, bet izsvieda labo kāju sānis, spēcīgi sasvēra motociklu, paceldams gaisā vēl vairāk putekļu, un aiztrauca pa nelielu, smilšainu taku, kas gāja pa meža malu blakus kukurūzas laukam. Starmeša spilgtajā gaismā viņš nobrauca pa lauka malu kādu ceturtdaļjūdzi un piepeši nonāca uz cita lauku ceļa. Tas sadalīja divus laukus, tāpat kā pirmais, un gāja tieši uz mežu.

Kērts strauji nobremzēja un spoži apgaismotajā putekļu mākonī sagrieza motociklu. Taču viņš nebrauca pa ceļu iekšā mežā, bet atgriezās biezajos uz takas saceltajos putekļos. Putekļu mākonis bija tādā spīdīgā brūna krējuma krāsā kā kafija ar krējumu, un drīz viņi nozuda pilnīgā tumsā. No helikoptera bija pamanīts ceļš, kas iegāja mežā, un pilots maldīgi nodomāja, ka to izvēlējies Kērts. Lidaparāts uzšāvās virs kokiem, veltīgi izgaismodams vasaras beigu lapotni un meklēdams motociklu.

Kērts mazliet samazināja ātrumu, kamēr no putekļiem asarojošās acis pielāgojās vājajai zvaigžņu gaismai. Drīz putekļi nosēdās, un, turoties tieši blakus kukurūzai, kuras stiebri sitās pret elkoni, viņš tikpat labi juta, cik redzēja, atpakaļceļu uz pirmo zemesceļu. Kad motocikls tika uz tā, putekļi bija daudzmaz izklīduši un ļāva saskatīt spraugu starp kokiem. Šis bija visbiezākais mežs, pa kādu viņam bija nācies ceļot. Plānojot bēgšanu, kādu pēcpusdienu viņš bija izbraucis mežam cauri desmitiem reižu, lai iegaumētu katru bedri un līkumu. Un tomēr braukt vajadzēja lēni, tāpēc

Kērts stingri turēja stūri un mēģināja ievērot tādu ātrumu, lai neapgāztos.

Divas reizes gaismas stars no helikoptera šķērsoja ceļu kā NLO gaismas kolonna. Abas reizes Kērts apstājās un grieza zobus, kamēr helikopters aizlidoja. Beidzot priekšā tikko manāma parādījās sprauga, aiz kuras zemesceļu nomainīja grantēts lauku ceļš. Kērts apstājās meža malā un nokāpa no motocikla.

- Vai ar tevi viss kārtībā? - viņš čukstus apjautājās Džilai.

Džila pamāja, ka viss kārtībā, bet, paceļot ķiveres sejse-gu, lai viņu noskūpstītu, Kērts ieraudzīja baiļu masku ar plati atvērtām acīm.

Viņš neveikli paskrēja pa taku uz priekšu un vērīgi nopētīja ceļu. Vienā virzienā gara, nolaidena ceļa apakšā mirgoja policijas mašīnas ugunis un pikapa gabarīti. Droši vien kāds fermeris bija apstādināts pa ceļam uz mājām un tika izjautāts. Kērts iedomājās, ka visi, kas kustas pa šiem ceļiem, tiks izjautāti, ja ne kārtīgi pārmeklēti. Otrā virzienā, šķiet, ceļš bija tīrs.

Kērts tomēr nedevās uz brīvo pusi, bet lēni izbrauca no meža un tuvojās mirgojošajām ugunīm. Tieši tur gāja nākamais bēgšanai paredzētais lauku ceļš. Policijas mašīna mudināja doties pretējā virzienā. Racionāla balss tomēr teica, ka labāk turēties pie izstrādātā plāna un doties pretī redzamam šķērslim nekā riskēt ar nezināmo. Policija visu uzmanību pievērsīs apstādinātajam transportam un nez vai ieraudzīs, ka tuvojas tumšs motocikls.

Motoram tikko rūcot, Kērts nobrauca pusceļu līdz policijas mašīnai, bet pēc tam nogriezās pa labi uz ceļa, kas ieveda citos kukurūzas laukos. Ceļš gāja visu laiku uz augšu, līdz viņš ar Džilu atradās tik augstu, ka varēja atskatīties. Pirmītējam helikopteram tagad bija piebiedrojies otrs, un tie krustu šķērsu lidoja virs nupat pamestā meža. No pretējā virziena pa ceļu pie patruļmašīnas, kas bija apstādinājusi pikapu, traucās vēl viena policijas mašīna ar mirgojošām ugunīm. Kērts juta atvieglojumu, ka sekojis plānam, nevis instinktam, un nav vienkārši bēdzis.

Uzmanīgi braukuši vēl vienu stundu, viņi nogriezās uz 38A maģistrāles, kas gar Ovasko ezera, Skenīteles līdzinieka, austrumu krastu gāja uz ziemeļiem. Nobraukuši vēl dažas jūdzes, viņi sasniedza Obernu. Kērts pa nomaļām ielām aizbrauca līdz " Wnl-Mart" veikalam. Viņš nebaidījās no nejaušas aizturēšanas. Vietējais policists varēja apstādināt par braukšanu bez ķiveres. Nokļuvis līdz lielajai, apgaismotajai stāvvietai, viņš piebrauca pie blakus pārējam transportam stāvošā “Suburban" un apskatījās visapkārt, it kā nekas visā pasaulē viņu neinteresētu.

Zilbaltajā gaismā garām aizšļūkāja korpulenta sieviete nodeldētās kažokādas čībās un telts lieluma kreklā un dīvaini noskatījās uz Kērta hidrotērpu. Kērts atbildēja ar tiešu skatienu, sieviete novērsās un ātri aizgāja tālāk.

- Vai tu vari braukt? - viņš pajautāja Džilai.

- Protams, - Džila atbildēja, pirmo reizi pamanījusi, ka Kērts cieš sāpes. - Kas noticis? Tu esi ievainots?

- Esmu sašauts, - Kērts drūmi atteica.

- Kurā vietā? - Džila noelsās. - Parādi! Kērt, tevi vajag nogādāt pie ārsta!

Kērts papurināja galvu, atslēdza mašīnas durvis un padeva Džilai atslēgas.

- Mums jātiek no šejienes projām, - viņš sacīja, iedams mašīnai apkārt un kāpdams iekšā. - Par tādām lietām raizēsimies vēlāk. Lode izgāja cauri, un man liekas, ka asiņošana ir mazinājusies.

- Mazinājusies? - Džila neticīgi pajautāja un ieslēdza aizdedzi. - Ļauj vismaz uzlikt dažus apsējus!

- Labi, - viņš atbildēja, - tikai ne šeit. Jātiek tālāk no motocikla. Izbrauksim no pilsētas, tur pa ceļam varam apstāties pie aptiekas. Mums jātiek no šejienes tik tālu, cik vien iespējams. Kaut arī prezidentam neko neesmu izdarījis, mani ieliks cietumā, Džila. Vai to tu saproti?

Džila iekoda apakšlūpā un pamāja ar galvu.

- Jā, - viņa sacīja. - Zinu, ka arī man būs nepatikšanas, ja tiksim noķerti.

- Nē, - sacīja Kērts, - tev nekas nebūs. Ja mūs noķer, saki, ka es piespiedu tevi sēsties pie stūres. Es neļaušu tev uzņemties kaut vainas daļu. Tomēr visvairāk mani uztrauc Klei-borns un viņa ļaudis. Ja viņi uzzinās, ka esmu dzīvs, viņi centīsies mani nogalināt... Es pat nezinu, cik viņu ir. Nezinu, cik dziļas ir šīs lietas saknes.

- Uz kurieni tagad dosimies? - Džila jautāja. - Vai vēlies, lai izbraucu uz šķērsmaģistrāles?

- Jā, - viņš atbildēja. - Vai tu zini, kā līdz tai nokļūt?

- Tepat nogriezīšos pa labi un pēc tam pa labi uz trīsdesmit ceturto maršrutu, - viņa paskaidroja, braukdama ārā no veikala stāvvietas.

- Pareizi.

Izdarot pagriezienu, Džila pajautāja:

- Vai no šķērsmaģistrāles nogriezīsimies uz ziemeļu maģistrāli, lai pēc tam dotos uz Monreālu?

- Nē, - atbildēja Kērts. - Mēs brauksim pa šķērsmaģis-trāli līdz astoņdesmit pirmajam maršrutam. Pēc tam uzņemsim kursu uz dienvidiem.

Džila iesāka runāt, taču vārdi aizķērās rīklē.

- Pa astoņdesmit pirmo uz dienvidiem? - viņa šaubīdamās pārjautāja. - Tu gribēji teikt - uz ziemeļiem?

- Nē, uz dienvidiem.

- Kāpēc, Kērt?

- Tāpēc, - viņš atteica, - ka mēs dosimies uz Vašingtonu.

Četrdesmit otrā nodaļa

Kleiborns ar komercreisu lidoja atpakaļ uz galvaspilsētu, atstājis štata policiju un F1B, kas veltīgi meklēja Fordu. Pasažieri un apkalpojošais personāls lidmašīnā redzēja tikai pārmēru satrauktu, dziļās domās iegrimušu cilvēku, kas ne uz ko nereaģēja. Ieradies Vašingtonas lidostā un iekāpis taksometrā, Kleiborns nosēdēja tajā gandrīz minūti, līdz atskārta, ka šoferis jautā, uz kurieni jābrauc.

Ieradies mājās, viņš taisnā ceļā devās uz sava savrup-nama otro stāvu un ērti iekārtojās nelielā, ar koku apdarinātā kabineta ādas klubkrēslā, kas oda pēc pelējuma. Brīdi padomājis, viņš iztukšoja "Canadian Club" viskija pudeles lielāko daļu. Ik pēc brīža zvanīja gan mobilais, gan mājas tālrunis, taču Kleiborns nelikās par tiem ne zinis. Prāts nebeidza darboties, līdz viņš piedzērās tā, ka ne par ko vairs nespēja domāt. Noģērbies viņš devās augšā uz guļamistabu.

No rīta Kleiborns aizsteberēja uz vannasistabu, norija četras aspirīna tabletes un uzdzēra virsū ūdeni tieši no krāna. Kamēr iedarbosies zāles, viņš atgriezās gultā ar cerību nākamo pusstundu pagulēt, taču prāts jau atkal darbojās pilnā sparā. Ar dunošu galvu viņš no jauna piecēlās un noskuvās. Uzvilka dzeltenbrūnas bikses, baltu, pogājamu kreklu un žaketi skujiņas rakstā.

Verandā bija nolikta avīze. Kleiborns to nometa uz virtuves galda, ielēja glāzē sulu un ķērās pie kafijas vārīšanas. Tiklīdz virtuvi piepildīja kafijas aromāts, galvassāpes sāka mazināties. Avīze bija pilna ar to, ko jau varēja paredzēt: lieli virsraksti par slepkavības mēģinājumu, pilnas lapas tikai ar to un gandrīz nekā cita. Izskatījās, ka vēlu naktī ezera dienvidu galā policija dzinusies pakaļ diviem cilvēkiem uz motocikla, taču tos pazaudējusi. Varas iestādes uzskatīja, ka braucēji bijuši piedzēruši tīņi. Kleiborns nicīgi nosprauslojās.

Ar kafijas krūzi rokās viņš noklausījās ierakstus tālruņa automātiskajā atbildētājā. Bija vairāki mierinoši ziņojumi no slepenā dienesta kolēģiem. Pēc neveiksmīgā slepkavības mēģinājuma viņam, galvenajam aģentam, nāksies uzņemties visu atbildības smagumu. Kādam par visu jāsamaksā. Klei-bornu šīs runas atstāja vienaldzīgu, taču, kad drūmi ieskanējās Maka Teilora balss, viņš nobāla. Boss lūdza no rīta pirmām kārtām pieteikties slepenā dienesta birojā.

- Nepieciešams aprunāties, - bija pēdējie Teilora vārdi, pirms atskanēja ass klikšķis.

Kaut kas SVA balsī lika domāt, ka tikšanās nozīmē ko vairāk nekā ziņojuma nodošanu pēc katastrofāla prezidenta

apsardzes pārrāvuma. Kaut arī jebkādi Kleiborna un Forda sakari šajā brīdī nebūtu nekas vairāk kā pieņēmums. Viņš nekavējās, bet piezvanīja uz Teilora biroju un pateica, ka tūlīt ieradīsies. Pirms izbraukšanas viņš no sava drošā mobilā tālruņa piezvanīja viceprezidentam.

- Es jau gaidīju tavu zvanu. Kas notika? - Pimbers aizkaitināts noprasīja.

- Īslaicīga aizkavēšanās, - Kleiborns atbildēja. - Man ir zināms risinājums.

- Risinājums?

- Līdz pieciem pēcpusdienā vajadzīgi divi miljoni ceļasomā, tāpat man kādā drošā vietā nepieciešams tikties ar jums un misteru Jeilu. Es iepazīstināšu ar savu plānu. Ja jums tas patiks, jūs iedosiet naudu. Ja ne, lietai tiks pielikts punkts. Es eju uz savu pusi, jūs - uz savējo.

- Ja šādā veidā tu ceri izvilkt no Jeila naudu, vari izmest šo domu no galvas, - nošņācās Pimbers.

- Divi miljoni man neko nenozīmē, - Kleiborns iebilda.

- Es vēlos saņemt divdesmit un zinu, ka tos nedabūšu, kamēr darbs nebūs padarīts. Nauda atstās iespaidu uz man vajadzīgajiem cilvēkiem. Tāpēc vēlos to dabūt. Šobrīd tā ir mūsu vienīgā iespēja. Vari to pateikt Jeilam.

Otrā līnijas galā iestājās klusums. Beidzot Pimbers noteica:

- Es viņam piezvanīšu. Viņš ir pilsētā, un, ja gribēs tevi uzklausīt, es tev piezvanīšu un pateikšu vietu.

Un viceprezidents beidza sarunu.

Kleiborns uzlika saulesbrilles, izgāja no mājām un iekāpa savā jaunākā modeļa "Lexus" automašīnā. Līdz slepenā dienesta birojam nebija tāls brauciens, un Teilors viņu gaidīja konferenču zālē kopā ar pašu slepenā dienesta direktoru un diviem viņa vietniekiem. Kleiboms lūkojās uz viņiem no galda gala ar apsārtušām acīm. Viņš nepārprotami izskatījās kā aģents, kas tieši atbildīgs par monumentālu kļūmi.

- Nezinu, ko teikt, - viņš iesāka, smagi nopūties. - Es izdarīju visu, kā paredzēts noteikumos. Jūs to redzēsiet no maniem ziņojumiem, taču es zinu, ka tas nav attaisnojums, un būtu labi, ja tas neatstātu sliktu iespaidu uz citiem aģentiem, īpaši aģentu Morisu...

Kleiborns sēdēdams paskatījās uz visiem pēc kārtas. Kaitināja tas, ka neviens neizrādīja ne mazākās emocijas, un grūti bija saprast, vai viņi redz cauri smalkajam mēģinājumam novelt vainu uz Morisu. Galu galā Forda intervēšana un viņa biogrāfijas pārbaude bija Morisa darbs.

- Mēs neesam šeit sanākuši, lai runātu par to, Deivid, -beidzot pateica Teilors. - Mēs gribam zināt par jūsu attiecībām ar Kērtu Fordu.

Kleiborns notēloja gan izbrīnu, gan sašutumu.

- Sen, sen mēs bijām draugi, Mak, - viņš aizvainots atbildēja. - Jūs to zināt. To zina visi, kas šeit piedalās.

- Mēs vēlamies uzzināt par jūsu pēdējā laika attiecībām, - sacīja direktors. Direktors bija sīks vīrelis ar brillēm un sprogainiem, sarkaniem klauna matiem, kas apņēma kailo pakausi. Tomēr viņa izskatā nebija nekā komiska. Acis, melnas kā vaboles, urbās Kleibornā ar tām raksturīgo saprātīgumu.

Kleiborns atbildēja uz ciešo mazo, melno acu skatienu un palūkojās uz Maku Teiloru. Viņi krāpās. Viņiem nekas nebija zināms. Kleiborns to redzēja. Viņi tikai izmeta makšķeri.

- Es neesmu runājis ar Fordu jau nezin cik gadu, - viņš izaicinoši atteica.

Direktors palūkojās uz Teiloru. SVA nokrekšķinājās un sacīja:

- Prezidents tā nedomā, Deivid. Kērts Fords viņam pateicis par tevis organizēto neplānoto tikšanos ar viceprezidentu Pimberu.

Kleiborna lūpu kaktiņi savilkās smaidā, un viņš mierīgi atbildēja:

- Kērts Fords nav pie pilna prāta. Jums to vajadzētu zināt. Viņš mēģināja nogalināt prezidentu. Jūs jokojat, ja visu viņa teikto uzņemat nopietni. Tā patiešām nevar būt nopietnība.

- Kā viņš varēja zināt par tikšanos? - Teilors noprasīja.

- No dēla! - Kleiborns pateica, nomezdams vārdus kā trumpi.

- Viņa dēls ir miris, - Teilors aizrādīja.

- Un tāpēc Fords nojūdzies, - sacīja Kleiborns.

- Mak, lieta ir nopietna. - Direktors paskatījās caur pieri. - Vai tev neliekas, ka mums jāatstāj viss, kā bijis? Patlaban mums problēmu pietiek.

- Prezidents domā... - iesāka Teilors.

- Mak, - direktors viņu pārtrauca, - ar visu cieņu pret prezidentu - šī ir slepenā dienesta lieta. Deivids ir loti godājams slepenā dienesta darbinieks, viens no mums, tāpēc mums attiecīgi arī jāizturas.

- Es neesmu pārliecināts, ka Kērts Fords zaudējis prātu, - Teilors neapmierināts norūca.

- Katrs, kas mēģina nogalināt... - iesāka direktors.

- Viņš nav mēģinājis nogalināt prezidentu, - iejaucās Teilors. Konferenču zālē iestājās klusums. Visu skatieni pievērsās Teiloram. - Prezidents izsakās, ka Forcis nav šāvis, -

Teilors turpināja. Viņa sejā parādījās tikko manāma ļauna vīpsna. - Sarunā pieminēta tikšanās ar viceprezidentu un Brai-enu Jeilu. Pēc tam Fords piecēlies un pārlēcis pāri bortam.

Kleibornam piepeši rīklē iespriedās kamols, un, meklēdams viltu, viņš ieskatījās Teiloram sejā.

- Zināms, ka viņš ir aizbēdzis, - Teilors turpināja, viltīgi lūkodamies Kleibornā. - Avīzes ziņo, ka pagājušajā naktī no policijas izvairījušies divi cilvēki uz motocikla. Policija domā, ka braucēji bijuši tīņi, taču gan viņi, gan mēs zinām, ka Fordam pieder motocikls, kas pēc apraksta atbilst tam, kam viņi dzinušies pakaļ. Nezinu, kā Fords to dabūjis gatavu, taču viņš ir kaut kur tepat, Deivid. Ja tev būtu kaut kas mums sakāms, varbūt tas jādara tagad...

Kleiborns atbildēja Kērtam ar tikpat ļaunprātīgu skatienu un uzrunāja direktoru:

- Mani tādas raganu medības aizvaino, un es iesniegšu oficiālu sūdzību. Man nekas vairs nav sakāms aģentam Teiloram, ser. Ja vien jums pašam nav vēl kāds jautājums, es došos uz mājām. - Viņš piecēlās, un piecēlās arī direktors ar abiem palīgiem. Teilors palika sēžot un skatoties.

- Esmu pārliecināts, ka mēs varam šo lietu atrisināt, -sacīja direktors. Viņa nazālajā balsī ieskanējās nemiers. Lai nu kas, bet pēc gandrīz veiksmīgā uzbrukuma prezidenta dzīvībai vēl tikai trūka iekšēja skandāla. - Manuprāt, nez vai oficiāla sūdzība vajadzīga, Deivid. Padomā par to! Zinu, ka jūs abi daudz ko esat pieredzējuši. Lai paiet kāds laiciņš, tikmēr jūs varat atvēsināties un par to padomāt.

Direktors zīmīgi paskatījās uz Teiloru, kura sejas izteiksme liecināja, ka viņš nedomā piekāpties. Un tiešām, visi zināja, ka viņam tas nav jādara. Viņš bija nokļuvis neparastā situācijā. Direktors bija viņa priekšnieks, taču viņš bija prezidenta apsardzības diviziona SVA, jo tāda bija prezidenta griba. Reāli, bet ne uz papīra Teilors bija daudz nozīmīgāks nekā jebkurš no viņiem.

- Protams, - noteica Kleiborns, mierīgi iedams ārā no zāles. Patiesībā viņš tā nedomāja, taču šobrīd bija jāiegūst laiks. Viņa karjera varēja būt galā, un tas bija pats mazākais. Viss bija daudz sliktāk, nekā domāts.

Agrākais avārijas plāns tagad bija vienīgā cerība. Plāns bija riskants, Teilors jau kaut ko centās izošņāt, un gandrīz droši viņš saistīs Kleibornu ar prezidenta nāvi. Tieši tāpēc viņš nebija gājis šo ceļu jau pašā sākumā. Viņš zināja, ka veiksmes gadījumā tiks medīts līdz mūža galam.

Iespējams, ka Teilors neko nepierādītu. Taču Kleiboma karjerai būtu beigas. Nekas vairāk nebija vajadzīgs kā Teilo-ra aizdomas. Divdesmit miljoni dolāru ārzonas bankas kontā dotu iespēju slēpties ar ērtībām. Ar to viņam pietiktu. Kleiborns gribēja izbaudīt bagātību, kāda viņam jau varēja būt. Bagātību, kas viņam piederētu, ja vien pirms gadiem Kērts Fords nebūtu viņu strupi atraidījis.

Taču viņa plāns, ja to izdotos īstenot, būtu kas labāks nekā bagātības dalīšana ar Kērtu Fordu. Plāns bija paša auklējums, un, ja viņam veiktos, visu palikušo mūžu viņš varētu tīksmināties ar savu gudrību. Šī būs viņa pēdējā izdevība. Tāpēc jārīkojas ātri un jārēķinās ar to, ka Jeils ieradīsies ar naudu. Ceļasoma ar tādu summu palīdzēs izdarīt visu līdz galam.

Viņš paņēma tālruni, piezvanīja un, izdzirdējis atsaucamies rupju balsi, noteica:

- Rīvs, tas esmu es. Sameklē Veinkroftu, un septiņos vakarā tiekamies viesnīcā "Tabard" N ielā. Pajautā, kur ir misters Valensa, un nāc uz manu numuru! Mums jāuzskata, ka tiekam izsekoti, tāpēc veic visus drošības pasākumus, lai atkratītos no astes. Esmu jums sagādājis sarežģītu darbiņu.

Pēc tam viņš piebilda:

- Tāds darbs gadās tikai reizi mūžā...

Četrdesmit trešā nodaļa

Džentlmeņi, - ierunājās Kleiborns, - viņš vienmēr izturējās pret saviem bandītiem ar lielu cieņu, tas piederēja pie viņa stila, - es atklāšu jums informāciju, kas ir tik slepena, ka tikai dažiem cilvēkiem visā pasaulē...

Viņš apklusa un stingri palūkojās uz vīriem. Kleiborns to zināja, un, pat ja nezinātu, no vīru sejām bija skaidri noprotams, ka viņiem patīk tādas runas. Kleiborns sēdēja pie galda nelielā luksusa numurā, kuru bija noīrējis uz šo nakti. Pie vienas sienas atradās plaukti ar vecām grāmatām, turpat stāvēja ar mežģīnēm glīti saklāta gulta. Aiz muguras atradās liels, uz āru izvirzīts logs, pa kuru varēja redzēt klusu, ar kokiem apstādītu ielu. Tuvojās krēslas stunda, un augstā stikla

lampa galda stūri apspīdēja viru sejas ar oranžu gaismu. Sejas bija drūmas, taču ieinteresētas.

- Uzdevums, kuru veicām dažu pēdējo mēnešu laikā, beidzies ne gluži tā, kā paredzēts, - Kleiborns drūmi pavēstīja. Smagi un gfjri nopūties, viņš turpināja: - Daudz netrūkst, džentlmeņi, lai prezidents iznīcinātu visu, ko šī zeme sasniegusi vairāk nekā divus gadsimtus garajā vēsturē. Kopā ar dažām augstākajām armijas un izlūkošanas amatpersonām viņš gatavs atklāt vairākus militārus un izlūkošanas noslēpumus ķīniešiem. Tas tiks darīts aiz diplomātijas un jaunatrasta sabiedrotā izkārtnes. Viss tiks glīti iesaiņots un pasniegts sabiedrībai, un cilvēki to pieņems kā visu, ko piedāvā masu informācijas līdzekļi. Taču zem tā būs vienkārša naudas apmaiņa pret noslēpumiem. Savienotajām Valstīm tiks dots tāds trieciens, kas mainīs vēstures gaitu...

Kleiborns ieskatījās sejās. Vēna uz Veinkrofta pieres bija pietūkusi un nikni pulsēja. Rīvsa reakcija nebija tik izteikta, bet Kleiborns saprata, ka spēlē uz īstās stīgas, tāpēc turpināja.

- Šo darbu vajadzēja veikt Fordam, - sacīja Kleiborns,

- taču viņš piedzīvoja neveiksmi. Jūs noteikti jau esat nopratuši, ka jūsu loma nebija novērst Forda misiju, bet vienkārši to uzraudzīt. Fordam nekas neizdevās. Pēdējā brīdī viņam notrīcēja roka, un viņš aizšāva garām mērķim... Mērķis, džentlmeņi, - viņš piebilda klusā balsi, - ir prezidents.

Kleiborns nolaida roku pie grīdas, piecēlās kājās, uzlika uz galda nelielu ceļasomu un atvēra, drosmīgi demonstrēdams naudu. Uzvēdīja krāsas smarža, elektrizējot telpu.

- Mums izteiktā lūguma nopietnību simbolizē viens miljons skaidrā naudā, - viņš sacīja, uzmanīgi vērodams vīrus. Bija vēl viena ceļasoma, taču to viņš bija paturējis sev, ja šie viri piedzīvotu tādu pašu neveiksmi kā Fords. Viens miljons nebija divdesmit, taču ļaunākajā gadījumā vairāk nekā nekas. - Te ir konspiratīvās mītnes adrese Mērilendā. Padarījuši darbu, varēsiet tur patverties, - viņš turpināja. - No turienes ar armijas helikopteru jūs transportēs uz Brega fortu un tālāk uz Brazīliju. Jums tiks nodrošināta jauna identitāte un iedota atlikusī nauda - katram pusotra miljona ārzonas bankas kontā. Šīs misijas veikšanai ir arī citi kandidāti, - Klei-borns turpināja, paceldams divas simtdolāru naudas paciņas un iedodams abiem vīriem. - Taču pirmais piedāvājums ir mums. Jums tiek dota iespēja un - nemelošu - arī man. Ja veiksies, arī es saņemšu divus miljonus. Vai nu šo summu, vai neko. Džentlmeņi, tā ir mūža misija. Veiksmes gadījumā tiks saglabāta šīs zemes dzīvotspēja, un mēs saņemsim labu kompensāciju. Bēgšana ir nodrošināta, - viņš meloja. īstenībā viņš ne par ko nebija gādājis. Arī adrese bija neīsta. - Ja esat ar mieru, te ir sīks prezidenta pārvietošanās maršruts tuvākajām septiņām dienām. Par spīti Forda uzbrukumam, nolemts ievērot plānu. Tas jādara. Patlaban ir vēlēšanu kampaņas laiks, un viņi nevēlas radīt iespaidu, ka prezidents nobijies. Es atstāju jūsu ziņā lēmumu, kura izdevība ir labākā, taču silti iesaku stingri padomāt par gājienu pret skābajiem lietiem Manhetenas Piecdesmit devītajā ielā, kurā prezidents domā piedalīties. Lielais pūlis un daudzie viesnīcu logi piedāvā vēl nebijušu iespēju. Manā rīcībā ir arī snaiperu vienību izvietošanas plāns, lai negribat nokļūt viņu tiešā ugunslīnijā. Tāds ir mans piedāvājums...

Kleiborns apklusa un noraudzījās, kā abi vīri domā. Veinkrofts glaudīja banknošu paciņu. Viņš aplaizīja lūpas.

- Es piedalos, - viņš nomurdēja. - Es arvien esmu piedalījies.

Viņi paskatījās uz Rīvsu, kas samiedza acis un paziņoja:

- Es piedalos, ja partneris piekrīt, ka vajadzīgi divi šāvēji. Mēs saskaņosim visu uz sekundi un izšausim iepriekš noteiktā laikā.

- Kā uz Kenediju? - Kleiborns savilka uz augšu uzacis.

- Kāpēc ne? - sacīja Rīvss. - Rezultāts bija.

- Art? - Kleiborns pajautāja, sirdij strauji pukstot.

Veinkrofts īgni pamāja un sacīja:

- Man nav iebildumu, ja viņš piedalās šaušanā, ka tikai es saņemu savu naudu un mēs novācam to nodevēju.

- Labi, - sacīja Kleiborns, negribēdams izjaukt abu vīru lēmumu, iedziļinoties detaļās. - Te jums abiem pa paketei. Ja pēc iepazīšanās ar informāciju piekrītat manam vērtējumam, satiekamies svētdienas vakarā Klaida restorānā M ielā. Tur ir dibenistaba, kas būs rezervēta uz Džonsa vārda. Tur izstrādāsim plānu līdz galam, un es varēšu iepazīstināt ar jaunākajiem grozījumiem maršrutā.

Kleiborns aiztaisīja ceļasomu un pasniedza Veinkrof-tam, zinādams, ka viņš novērtēs šo žestu un ka Rīvss ir pietiekami pieaudzis, lai neliktos ne zinis par to, pie kā ir soma. Visi kopā viņi klusu nokāpa lejā un izgāja pa viesnīcas parādes durvīm. Tad viņi devās katrs uz savu pusi kā svešinieki.

Uz stūra Kleiborns noķēra taksometru un brauca atpakaļ uz mājām. Kamēr taksometrs ripoja uz priekšu, viņš uz brīdi aizvēra acis un mēģināja apsvērt izredzes uz panākumiem. Laikam jau tās bija labas. Cilvēki domā, ka nogalināt prezidentu ir daudz grūtāk, nekā tas ir īstenībā. Ja zināms maršruts un tu proti apieties ar šauteni, to izdarīt nemaz nav grūti.

Piebraucis pie mājas, viņš ar aizdomām noskatīja ielu uz vienu un otru pusi. Gribējās zināt, vai viņam bijusi "aste", pirms piecām stundām dodoties ārā no mājas. Ja bijusi, tad aste panikā vēl arvien meklē viņu Dalesa lidostā vai tās tuvumā. Iegājis pa durvīm, viņš taisnā ceļā devās uz virtuvi un sajauca dzērienu. Viņš nebaudīja to ilgi, bet iztukšoja glāzi ar trim malkiem. Kleibornam nebija laika nosvinēt otru izdevību, kaut arī bija vērts to darīt. Vajadzēja sagatavoties pašam.

Četrdesmit ceturtā nodaļa

Džila bija aizbraukusi līdz Harisbergai Pensilvānijā, kad Kērts beidzot ļāva apstāties un pavadīt nakti motelī pie maģistrāles. Ceļojuma sākumā viņa bija iegājusi mazā pilsētiņā diennakts aptiekā un sagādājusi pietiekamā daudzumā sterilus apsējus, antiseptisku ziedi un advilu, lai bez ārsta palīdzības Kērts varētu justies maksimāli ērti un droši.

Zaudētais asins daudzums iedvesa Džilai bailes. Ķertam āda bija līķa bālumā un lūpas zilganas. Pēc izģērbšanās šķita, ka ievainojums vairs neasiņo, tomēr viņa nespēja atturēties, nepiebikstījusi Kērtam ik pēc pusstundas, lai pamodinātu un pārliecinātos, ka viņš ir dzīvs. Kamēr Džila abus piereģistrēja, Kērts gaidīja automašīnā. Viņi sabruka divgu-ļamaja gultā un nogulēja gandrīz līdz desmitiem nakamaja rītā.

Pēc pamošanās Džilu satrauca Kērta bālums. Viņš atzina, ka sāpes ir negantas, tomēr uzstāja, ka ceļš jāturpina. Automašīnā jau laikus bija sakrauts pietiekami daudz pārtikas, dzeramā un apģērba kritiskam gadījumam, un Džila nopriecājās par tādu pamatīgumu. Jo retāk viņi apstājās, īpaši gaišajās dienas stundās, jo labāk. Tāpat Džila bija apmierināta, ka Kērts ļāva viņai braukt, bet pats atpūtās uz pilnībā atpakaļ atlaistā sēdekļa.

Kērts nebija Džilai teicis, tieši uz kurieni brauc un tieši ko viņš darīs. Viņa nevēlējās kaut ko jautāt. Viņa domāja, ka to zina, bet tik un tā brauca līdzi.

- Manuprāt, būs labāk, - viņš bija teicis ceļojuma sākumā, - ja nerunāsim par brauciena mērķi. Ja mūs noķers - nedomāju, ka tas notiks, un tomēr, - gribu, lai tu būtu maksimāli no visa nošķirta.

Kērts gulēja gandrīz visu ceļu. Kad negulēja, viņš brauca ar aizvērtām acīm. Džila zināja, ka Kērts vairās no runāšanas, un to saprata. Jau Vašingtonas apkaimē viņš piecēlās sēdus un norādīja uz ceļmalas moteli. Džila atkal reģistrējās, bet Kērts tikmēr gaidīja aiz ietonētajiem logiem automašīnā.

Džila palūdza istabu sētas pusē, paskaidrodama administratoram, ka garāmbraucošais transports traucē gulēt. Pieglaimīgā vīra rīcība nelikās neparasta, tikai viņa skatiens bija zaglīgs, kā izsalcis. Šķita dīvaini, ka cilvēki normāli dzīvo, turpretī viņa klīst pa pasauli arvien lielākā nedrošībā un bailēs. Administrators pēc Džilas lūguma iedeva istabu pirmajā stāvā, un viņa piebrauca ar mašīnu pie pašām durvīm, lai Kērts ātri varētu ieiet iekšā.

Džila iznesa no mašīnas sporta somas. Kad tas bija izdarīts, Kērts piekarināja pie durvīm plāksnīti "Netraucēt" un sāka izkravāties. No pirmās somas viņš izvilka tumšu apģērbu un melnas kurpes ar gumijas zolēm. Džila, to ieraugot, jutās neomulīgi. Tomēr tas nebija nekas salīdzinājumā ar pistoles pārbaudi pēc tam. Džila novērsa skatienu un devās uz vannasistabu, lai sakārtotu iepriekšējā vakarā savām vajadzībām iegādātās mantas.

- Tās vairs nav! - Kērts uzsauca no istabas. Viņš runāja kā tēvs, kas kopā ar mazo meitu skatās šausmu filmu. - Vari nākt ārā.

Džila atgriezās istabā, viņas seja bija viegli sasārtusi.

- Vai nevari man palīdzēt? - Kērts jautāja, lēni vilkdams nost kreklu. Bija skaidri redzams, ka viņam sāp.

Džila palīdzēja nomainīt apsēju, un, to darot, viņa turēja lūpas cieši sakniebtas, lai nepateiktu kaut ko tādu, kas pašreizējā situācijā neko nelīdzētu.

- Tev bail? - viņš pajautāja, noglāstījis Džilas vaigu.

Viņa pamāja.

- Nebaidies, - viņš maigi drošināja. - Tiklīdz iestāsies tumsa, es aiziešu. Nebūšu projām ilgi, bet pēc atgriešanās viss būs galā. Mēs dosimies uz Monreālu. Netālu no Šamplēnas zinu vietu, kur var šķērsot robežu. Lidmašīna aizvedīs mūs uz Eiropu, un mēs kopā varēsim sākt visu no jauna.

Džila ar asarām acīs pagriezās un noskūpstīja viņu. Abi labu laiciņu stāvēja, maigi apskāvušies, Džila bija piespiedusi galvu Kērtam pie krūtīm. Beidzot viņa pajautāja:

- Droši vien nav jēgas lūgt, lai tu nekur neej?

- Nē, - viņš klusu atteica. - Piedod!

Pēc pēdējā apskāviena viņš pateica:

- Man jāpastrādā ar datoru. Līdz aizparītam jāizstrādā vēl viens maršruts uz Šveici, jāizdara vēl šis tas, taču vispirms jāpārkrāso mati.

- Mati?! - iesaucās Džila.

- Tas ir piesardzības pasākums, - Kērts paskaidroja.

- Diez vai tumsā kāds mani redzēs, bet ja...

Džila pamāja. Viņi zināja, ka Kērta attēls ir visu avīžu pirmajā lapā un katra ziņu raidījuma sākumā visā valstī. Viņa palīdzēja ievērot norādījumus, neizsakot nevienu komentāru.

Pēc pārbaudes spogulī apmierināts ar daudz jaunāko Kērtu Fordu, Kērts izņēma no vienas somas piezīmjdatoru. Apsēdies pie galda, viņš pievienoja to telefona tīklam un pieslēdzās internētam. Džila ar interesi vēroja, kā viņš nokārto visas vajadzīgās atļaujas lidojumam no Monreālas uz Zenē-vu. Viņa neteica ne vārda, bet vēroja, kā viņš pārskata pastāvīgā pieslēguma Vašingtonas telefongrāmatu. Atradis Deivi-da Kleiborna Džordžtaunas adresi, viņš pameta uz Džilu neizteiksmīgu skatienu. Viņa drūmi pamāja un turpināja skatīties.

Kērts iegāja dzeltenajās lapās un sistemātiski sāka ielauzties visu šā rajona apsardzes firmu datorsistēmās. Kleiborna firma AST sarakstā bija trešā. Džila zināja, ka piekļūšana pie klientu saraksta ir bērnu spēle, taču viņa ar godbijību noskatījās, kā viņš iekļūst apsardzes signalizācijas sistēmā. Šim nolūkam bija jāveic vesels atšifrēšanas process. Kērta datoram nepiemita tādas spējas, tāpēc viņš pieslēdzās "Safe Tech" datoriem. Redzot, ko viņš dara, Džila saprata, ka piekļūšana AST visvairāk aizsargātajai informācijai ir tikai laika jautājums. Nepagāja ne stunda, kad tā bija Kērta rīcībā. Džila pāri plecam noskatījās, kā viņš pēta Kleiborna individuālo sistēmu. Džilai bija skaidrs, ka visvieglāk sistēmu atslēgt, iekļūstot mājā pa pagraba logu. Viņa neko neteica, jo zināja, ka Kērts redz to pašu.

Kādu bridi pētījis sistēmu, Kērts apmierināts norūcās, uzmeta dažas piezīmes un izslēdza datoru. Nerunādami par plānu, viņi ieturēja klusu maltīti. Džila piedāvājās iziet un nopirkt kaut ko labāku par sausajiem cepumiem un sieru, taču Kērts iebilda, ka ēdiena dēļ nav vērts riskēt.

- Nav izslēgts, ka parādījusies arī tava fotogrāfija, - viņš paskaidroja.

Džila piekrītot palocīja galvu. Kērta seja jau bija redzēta CNN kanālā, ko viņi uz īsu brīdi bija ieslēguši.

- Sagadījies tā, - sacīja Kērts ar cepumu pilnu muti,

- ka, viņam ierodoties pie manis, tevis tur nebija, un tas ir pats labākais. Tu netiec pieminēta nevienā ziņu raidījumā, tāpēc neviens tevi nepazīst. Bet, ja žurnālisti raksies dziļāk, neko nevar zināt. Jo mazāk tevi redz, jo labāk.

Pēc maltītes Kērts izdarīja yāju mēģinājumu uzsākt sarunu. Viņš sapņaini stāstīja, kā viss nokārtosies pēc ierašanās Itālijā - jūra, vīns, laipni cilvēki. Džila mēģināja runāt līdzi, taču vārdi skanēja neīsti, un saruna nodzisa kā saules stari, kas spraucās istabā cauri noplukušajiem aizkariem. Jau drīz viņi sēdēja un klusēja.

- Mēģināšu bridi atpūsties, - pēc brīža noteica Kērts un atgūlās. - Vai ap astoņiem vari mani pamodināt?

Četrdesmit piektā nodaļa

Džilai nevajadzēja modināt Kērtu, jo viņš neaizmiga. Taču ap astoņiem viņa palīdzēja piestiprināt mākslīgo bārdu un ūsas, kā ari pielikt spilvenu, kas piešķīra vismaz piecdesmit mārciņu lieka svara. Ar sarkaniem matiem, tādu pašu bārdu, vēderu, beisbola cepuri un brillēm metāla ietvarā Kērts ne tuvu nebija tāds kā televīzijā un avīzēs rādītie attēli. Maskēšanās bija domāta lidostas angāram, ja viņu kāds tur ieraudzītu, taču tā lieliski noderēja arī tagad, jo deva iespēju iziet uz ielas, neradot aizdomas. Pat Džila domāja, ka viņu neviens nepazīs.

Pirms iziešanas no viesnīcas istabas Kērts no skūšanās piederumu komplekta izņēma pāris kofeīna tablešu, lai pārvarētu gurdumu - droši vien no ievainojuma sānos. Viņš no-

sprieda, ka pret sāpēm nepietiek tikai ar advilu. Pēc muguras ievainojuma pirms pāris gadiem viņam bija palicis mazliet kodeīna, taču viņš nevēlējās apmiglot prātu. Labāk lai sāpes sānos stimulē kā ērkšķis meža dzīvnieka ķepā.

Kērts ar sakostiem zobiem brauca uz galvaspilsētu, apstādamies tikai pie dzelzs preču tirgotavas, kur nopirka dažus instrumentus, bet pēc tam tikai Džordžtaunā. Skatīdamies kartē, viņš brauca pa ielām, līdz nokļuva uz mierīgas, kokiem apstādītas ielas ar dekoratīvām laternām ik pa gabalu. Kērts pabrauca garām Kleiborna savrupmājai un, ieraudzījis dzeltenu gaismu vienā no augšstāva logiem, nedzirdami kaut ko noņurdēja. Viņš kādu laiciņu braukāja pa apkārtni un pacietīgi meklēja mašīnu stāvvietu. To atradis, viņš iegaumēja tās atrašanās vietu, novilka cepuri uz leju, izklaidīgi uzsita pa pistoli padusē un devās ceļā. Kabatā viņam bija parasts stikla griežamais, piesūceknis, mazs lukturītis un knaibles stiepļu kniebšanai.

Vairākas reizes vienaldzīgi nostaigājis pa ielu abos virzienos un ieraudzījis, ka augšējos logos gaisma nodziest, Kērts iezagās alejā aiz māju rindas. Viņš uzmanīgi noskaitīja Kleibornam piederošo māju, pārlēca pāri žogam un, sirdij trauksmaini dauzoties, pieplaka pie mājas pagalma puses sienas. Mēnesi bija aizseguši mākoņi, taču ielu laternas halogēnā spuldze bija tik gaiša, ka viņš likās redzams kā uz delnas.

Mājas pamatos bija neliels, taisnstūrains logs, un Kērts devās pie tā. Loga sensors iedarbotos, tikai atverot logu, un stikla griežamais palīdzēja sensoru apiet. Notupies mazajā pagalmiņā starp aprūsējušu dārza galdu un krēsliem, Kērts piestiprināja piesūcekni pie loga un novilka ar stikla griežamo gar rāmja malu. Uzmanīgi izņēmis stiklu, viņš klusu to nolika uz ķieģeļiem.

Žoga otrā pusē negaidīti un nikni ierējās suns, un Kēr-tam šķita, ka sirds tūlīt izlēks pa muti. Viņš satrūkās, bet tad sastinga un ieklausījās, trakajā troksnī cenzdamies saglabāt mieru. Suns žoga otrā pusē sāka neganti kaukt. Iedegās gaisma, taču Kērts nozuda pagraba logā brīdī, kad kaimiņš pa-slējās pāri žogam.

- Stulbais suns! - Kērts dzirdēja, kā kaimiņš nolamā suni. - Vai būsi mierā!

Kamēr viss noklusa, Kērts stāvēja, piespiedies pie miklās pagraba sienas, un gaidīja, kad normalizēsies elpošana. Pēc tam viņš devās tālāk. Šī bija vienīgā izdevība. Kērts zināja, ka jāstrādā tīri - jāiekļūst iekšā, jānogalina dēla slepkava un jādodas projām. Tāpat viņš zināja, ka steidzoties divreiz vieglāk kļūdīties. Ielicis mazo lukturīti mutē, viņš pie sienas sameklēja apsardzes sistēmas kontrolpulti. Pirmām kārtām viņš pārgrieza tālruņa līniju, pa kuru pienāca signāls apsardzes firmai, pēc tam vadu uz sirēnu un, visbeidzot, atslēdza strāvu visai sistēmai.

Apmierināts, ka tagad var pārvietoties pa māju pavisam droši, Kērts izvilka no paduses maksts pistoli un devās augšā pa kāpnēm. Viņš gāja lēnām, gatavs aiz katrām durvīm atrast Kleiborna guļamistabu. Tā pārvietojoties, aizritēja gandrīz divdesmit minūtes, līdz viņš trešajā stāvā nonāca pie durvīm, kas varēja būt īstās. Kērts uzmanīgi pagrieza rokturi un atvēra durvis.

Gar aizkariem istabā iespīdēja vāja gaisma, uz naktsgaldiņa blakus gultai nikni kvēloja sarkani radiopulksteņa cipari. Kērts nopētīja istabu. Tajā valdīja dīvains miers. Gultā vīdēja Kleiborna augums ar pāri galvai pārvilktu palagu. Uzlicis pirkstu uz pistoles mēlītes un notēmējis to tieši uz augumu, Kērts uzmanīgi iegāja pa durvīm.

Tajā pašā mirklī iedegās gaisma, un Kērts saņēma neizsakāmi sāpīgu triecienu pa skaustu. Ierocis izkrita no rokām, viņš novēlās istabas vidū. Spilgtajā gaismā virs viņa stāvēja Deivids Kleiborns. Vienā rokā viņš turēja beisbola nūju, otrā pistoli ar garu un neglītu klusinātāju. Sejā rotājās tikpat nicīgs, cik nelietīgs smaids.

Četrdesmit sestā nodaļa

Rīvss bija pietiekami pieredzējis, tāpēc saprata, ka ož pēc piedeguma, turklāt pa lielu gabalu. Armijas izlūkdienestā un CIP gūtā pieredze bija izveidojusi paradumu vienmēr būt gatavam nozust desmit minūšu laikā. Dzīves gaitā sagādātās personiskās mantas Rīvss varēja ielikt nelielā kastītē. Bez vectēva sudraba pulksteņa un ierāmētas melnbaltas fotogrāfijas no bērnu dienām, kurā viņš bija kopā ar māti, Rīvsam vēl bija sauja medaļu, ko viņš bija izcīnījis koledžā boksējoties, bet dažas bija iegūtas armijā.

Patlaban Rīvss beidza saiņot armijas tipa somā visas savas drēbes un niekus, kas raksturoja viņu kā cilvēcisku būtni. Tad viņš paņēma no rakstāmgalda biezu diplomātportfeli ar datoru, dokumentiem un pasēm trim dažādām personām, atskaitot īsto, un uzmeta uz pleca. Ar armijas somu vienā rokā un nelielu ceļasomu, kurā atradās ar Veinkroftu sadalītā nauda, otrā, viņš bija gatavs ceļam. Viņa jaukajā dzīvoklītī ar vienu guļamistabu M ielā atradās tikai nomātas mēbeles, tāpēc atvadu ceremonija nebija nepieciešama.

Vēstules mājas saimniekam, mēbeļu nomas firmai un automašīnu tirgotājam, no kura bija iznomāts "Town Car" limuzīns, jau bija sagatavotas. Iemetis tās pastkastītē uz stūra, viņš apstādināja taksometru. Nolicis mantas lidostas bagāžas glabātavas skapītī, Rīvss paņēma citu taksometru un brauca uz tikšanos ar Veinkroftu mazā, viduvējā Konstitūcijas avēnijas bārā starp Kapitoliju un RFK stadionu. Veinkrofts gaidīja kabīnē pie sienas un raudzījās uz apmeklētājiem ar tādu skatienu, kas lika pat nepatīkamākajiem tipiem turēties tālāk. Viņam blakus uz netīri sārtā sēdekļa, neuzkrītoši pieslēgta pie rokas, bija paša soma ar naudu. Kad bija iedzertas dažas glāzes un pārrunāts gaidāmais darbs, Rīvss ieskatījās pulkstenī un paziņoja, ka labāk doties no bāra projām.

Viņi iekāpa Veinkrofta mašīnā, jaunā, tumšzilā "Pontiac Firebird", aizbrauca līdz stadionam un apstājās viena stāvlaukuma malā. Bija gandrīz pusnakts. Rīvss bija pateicis partnerim, ka jāsatiek vīrs, kas piegādās plāna īstenošanai nepieciešamo: divas lielkalibra sporta šautenes, kā arī ar roku pildītas patronas, kas garantē precīzu šāvienu no piecsimt jardu attāluma. Katrs par savu ieroci maksās pats. Taču, redzot, kā spēcīgi noaugušais partneris bija piestiprinājis somu pie rokas, bija jādomā, ka Veinkrofts neizlaidīs naudu no acīm.

Rīvss pārlaida apkārtnei skatienu. Tā bija nekopta un pamesta. Stadions ar savu piemēsloto stāvlaukumu skumji liecināja par kādreiz lepnākiem laikiem. No saplaisājušā asfalta spraugām auga nezāles. Rīvss izņēma no žaketes kabatas divus Kubas cigārus un vienu piedāvāja Veinkroftam. Partneris pameta uz viņu aizdomīgu skatienu. Četros kopīgi pavadītajos mēnešos viņi bija apmainījušies tikai ar vieglām dzēlībām.

- Tā lieta jānosvin, - Rīvss paskaidroja. Neizteiksmīgais skatiens vienaldzīgi vērās Veinkroftā.

- Paldies! - Veinkrofts pateicās ar vieglu smaidu un paņēma piedāvāto "Cohiba" cigāru.

Kamēr Veinkrofts aizsmēķēja cigāru, Rīvss ar slaidu kustību izvilka no žaketes "Glock" pistoli, pielika partnerim pie deniņiem un izšāva. Lode izskrēja cauri galvai, atstājot uz mašīnas polsterējuma spilgti sarkanas šļakatas. Rīvss steidzīgi atvēra durvis un nopētīja apkārtni. Mašīnu pildīja kodīga pulvera smaka, taču nakts bija klusa, nekur nebija manāma nekāda kustība. Ejot apkārt mašīnai, viņš izvilka no bikšu kabatas mazu, bet bīstamu karavīra nazi. Pēc durvju atvēršanas Veinkrofts daļēji izkārās ārā no mašīnas. Tikpat rūpīgi kā ģimenes patriarhs griež tītaru, Rīvss darbojās pa Veinkroftā dzīslām un kauliem. Nogriezis roku, viņš to nometa zemē. Rokudzelži noslīdēja no rokas stumbeņa. Nauda piederēja viņam.

Rīvss izvilka no Veinkroftā žaketes garu, melnu pistoli ar visjaunākās konstrukcijas cilindrisku klusinātāju stobra galā. Tas bija labs ierocis, un Rīvss nespēja iedomāties, ka tas varētu iet zudumā. Ar pistoli aiz jostas un somu rokās viņš vēlreiz pārlaida apkārtnei vērīgu skatienu, un vientuļš stāvs siltajā, tumšajā naktī pāri plašajam stāvlaukumam devās uz pilsētas rajonu, kas vairumam pilsētas iemītnieku iedvesa bailes. Rīvss, kurš bija redzējis visbriesmīgāko, kas pasaulē var notikt, pat bīstamākajos galvaspilsētas rajonos jutās droši.

Līdz vietai, kur varēja apstādināt nākamo taksometru, vajadzēja iet vairākus kvartālus, un Rīvss pa ceļam apdomāja nākamo gājienu. Pirmām kārtām rīt jau no rīta jāizlido uz Mehiko. Viņš varēja gluži vienkārši atgriezties savā dzīvoklī un kārtīgi izgulēties, taču tumšu sazvērestību un nelikumīgu darījumu gados iegūtie paradumi sacīja, ka aiz sevis viss jānoslauka pilnīgi tīrs. Viņš nevēlējās bēguļot līdz mūža galam. Tas nebija viņa stilā. Viņš vēlējās iegādāties nelielu īpašumu okeāna krastā Gvatemalā netālu no Sanhosē, makšķerēt, dzert rumu un, ja būs vajadzība, iegriezties pilsētā pēc kādas vietējās daiļavas. Viņš nevēlējās baidīties no C1P, NDP vai pat armijas izlūkdienesta ļaudīm, kas atriebības nolūkos medītu viņu līdz mūža galam par piedalīšanos kādā slepkavības sazvērestībā.

Veinkrofta problēma bija tā, ka viņš jutās pārāk sarūgtināts un viņam aptumšojās apziņa. Problēmu radīja Kleibor-na alkatība. Rīvss bija to redzējis viņa acīs. Un, kā jau visi alkatīgie cilvēki, viņš domāja, lia citi ir tādi paši. Kleibornam bija pieticis ar pusmiljonu dolāru, lai pierunātu viņus veikt tik nozīmīgu darbu, turklāt viņš domāja, ka, piesolot trīsreiz lielāku summu, veiksmes gadījumā viss tiks nodarīts. Bet Rīvss varēja ērti dzīvot līdz mūža galam arī ar pusmiljonu. Un ja vēl pieskaita Veinkrofta naudu? Viņš varēja dzīvot itin lepni.

Darbu jau varēja izpildīt. Ar Kleiborna iedoto slepeno informāciju pietika, lai to izdarītu, sevi tikpat kā neatklājot. Rīvsu bažīgu darīja bēgšanas plāns. Viņš neticēja armijas transportam uz Brazīliju. No tā nāca nelaba smaka. Patlaban viņa vienīgā saikne ar to visu bija Kleiborns. Tās bija vienīgās pēdas, kas palika aiz Rīvsa.

Četrdesmit septītā nodaļa

Tavs dēls, - ļauni smīnot, noteica Kleiborns, - bija mazs, pretenciozs sūdabrālis. Bet kāds tur brīnums? Viņš bija ļoti līdzīgs tev, Kērt... Tiklīdz es skaidri sapratu, ka viņa nogalināšana dod iespēju nevainojami īstenot manu plānu, pavēli devu ar prieku.

Kērts skatījās uz Kleibornu, nevaldāmā naidā sakodis zobus. Pat zem neīstās bārdas sejā bija saskatāma naida grimase. Viņš domāja tikai to, kā nogalināt Kleibornu. Paša dzīvība nebija svarīga. Guļot bez ieroča, ar sev pievērstu Klei-borna pistoli, viņš gaidīja nāvi. Taču viņš gribēja mirt ar apziņu, ka paņēmis Kleibornu sev līdzi.

- Tu biji mans draugs, - viņš nočukstēja, un asaras saskrēja viņam acīs.

Kleiborns nespēja pat iedomāties, ka tās ir dusmu asaras, un, tīksminādamies par skatu, skaļi iesmējās.

- Galu galā, - viņš ņirdza, - tieši man pieder viss, vai ne? Divdesmit gadus es vēroju tavu kompāniju. Sekoju akciju kursam! Es zināju, cik tu esi kļuvis bagāts. Un tu domāji, ka neizmantošu izdevību, ja tāda radās? Sava nožēlojamā mūža pēdējās minūtēs tev būtu jāsaprot, ka pats esi pie visa vainīgs. Pats tu esi atbildīgs par to, kas notika ar tavu dārgo dēlu. Tu! Es biju tavs draugs, bet tu aizcirti durvis mana deguna priekšā! - Kleiborns uzkliedza. - Taču pēc ilgajiem gadiem, kad Kērtam Fordam piederēja viss un visiem viņš bija dievs, es tomēr esmu izrādījies pārāks. Vai tā nav, Kērt? -Kleiborns histēriski paaugstināja balsi, atiezdams zobus.

- Jā, - Kērts čukstēja, pēc saņemtā sitiena mēģinādams iegūt laiku, lai noskaidrotos galva un varētu mesties virsū pēdējo reizi, pirms aiziešanas no dzīves tomēr nogalinot Kleibomu. Skatiens aizkavējās pie paša ieroča zem naktsgaldiņa - četras pēdas bija par tālu.

- Turpini! - Kleiborns ņirdza. - Izdari savu gājienu, Kērt Ford! Slavenais, bagātais, veiksmīgais Kērt Ford! Tavs gājiens. Šī ir mana spēle, un tā ir galā!

Kērts zināja, ka šis ir brīdis, kad jāmetas virsū Kleibor-nam, jāsaņem lode, jāmēģina izlauzt no rokas pistoli un jācenšas nogalināt viņu ar paša ieroci vai jāpiedzīvo neveiksme. Taču, kad Kleibornam aiz muguras durvīs parādījās Rīvsa tumšais stāvs, Kērts acumirklī pārdomāja un metās pēc sava ieroča. Atskanēja klusināts šāviens, lode izurbās cauri Klei-borna viduklim un iemeta viņu istabā. Kērts satvēra ieroci, taču nepagriezās, lai šautu, jo senais instinkts lika ripot sānis. Otra Rīvsa raidītā lode ietriecās grīdā, izšķiļot skabargu lietu, kas Kērtam sadūrās kaklā un ausī.

Šķita, ka ripošana beidzas kā palēninātā filmas kadrā. Kērta ierocis bija notēmēts pret Rīvsu, viņš redzēja uz sevi skatāmies melno stobra caurumu, kas kuru katru mirkli varēja izspļaut nāvi. Abi vīri izšāva vienlaikus. Kērts trāpīja Rīv-sam tieši krūtīs. Rīvsa lode trāpīja Kērtu galvā.

Kērta acu priekšā sagriezās zvaigznes, un viņš smagi novēlās. Ausīs zvanīja, un apdullis viņš atrada ar roku ievainojumu, galvā nelielu švīku, no kuras uz grīdas lija asinis. Asinis no brūces plūda kā no krāna, un viņš grīļodamies pieslējās kājās. Rīvss ar plati pavērtām acīm un caurumu krūtīs gulēja uz grīdas, bet uz baltā krekla sirds rajonā kā roze uzplauka košsarkans traips.

Kleiboms gulēja ar seju lejup blakus gultai, no deguna un mutes kopā ar rīstīgu elpu uz grīdas tecēja asinis. Kērts apgrieza viņu otrādi. Baiļu pilnās acis stāvēja vaļā, rīklē burbuļoja asinis. Kērts saprata, ka Kleibornam cauršautas plaušas. Saņemot tūlītēju palīdzību, viņš paliktu dzīvs.

- Es tā nebiju domājis, - Kleiboms izmisis čukstēja.

- Kērt, es meloju. Man nav nekāda sakara ar Kolinu. Viņu nogalināja Rīvss. Es sameloju. Es gribēju tev atmaksāt par visu, par to, ka padarīji visus bagātus, bet mani nepieņēmi, taču to nedarīju. Es nekad to...

Kērts nometās uz ceļiem blakus Kleibornam. Lielas, sarkanas asins lāses bez apstājas pilēja uz grīdas. Viņš drūmi uzsmaidīja vecajam draugam.

- To pašu juta mans dēls, - viņš sacīja, atvilkdams Klei-borna žokli un iebāzdams mutē pistoli. Kleibornam šausmās iepletās acis, viņš drudžaini sāka svaidīt rokas.

Kērts uzsauca:

- Tas tev par Kolinu, sūdabrāli!

Apslāpēti noskanēja šāviens. Un iestājās klusums.

Kērts iestreipuļoja vannasistabā, notīrījās tik labi, cik bija iespējams, aptina galvu ar marles apsēju un virs ievainojuma uzmauca cepuri. Klusu ejot ārā pa durvīm, viņš ievēroja, ka Rīvss, laužoties iekšā, izsitis logu.

Pa ceļam atpakaļ uz moteli Kērts visu laiku centās saglabāt skaidru apziņu. Šķiet, bija pagājusi vesela mūžība, iekams viņš iebrauca sētaspuses stāvvietā un pieklauvēja pie sava numura durvīm. Tās atsprāga vaļā, un satraukta, taču ar atvieglojuma sajūtu parādījās Džila.

- Viss ir galā? - viņa nočukstēja.

Kērts pamāja.

Viņš truli paskatījās, gurdi pārkāpa pār slieksni un aizvēra durvis. Viņi apskāvās. Kērts mēģināja kaut ko teikt, taču nespēja. Ar asaru aizmiglotām acīm viņš lūkojās Džilā. Pietika aizvērt acis, lai to priekšā skaidri parādītos Kolina un Enijas tēli. Novaldīt visu, kas viņā bija sakrājies, vairs nebija spēka. Pār lūpām pārvēlās žēls šņuksts. Viņš raudādams saritinājās uz gultas un vairs nespēja rimties.

Reizēm apziņa uz īsu brīdi izrāvās no sāpju jūras. Viņš nesaprata, kas notiks. Uzmācās doma, ka viņš mirs. Tajā briesmīgajā naktī, kad Kērtam šķita, ka viņš iekritis melnā jūrā, no kuras nav glābiņa, Kērts vienmēr redzēja viņas seju. Noraudājusies, līdzjūtīgā un mīlas pilnā Džilas seja spīdēja kā bāka. Un viņš juta kaut kur dziļi, dziļi gailam cerību ogles.

Epilogs

Piecpadsmit jūdzes uz dienvidiem no Itālijas piekrastes pilsētiņas Sapri uz terases, kas pacēlās pār jūru, sēdēja pāris. Zemāk atradās privāta pludmale, tās tīrās, melnās smiltis ieskāva līcīti, kura malas kā milzīgas cietokšņa sienas slējās uz augšu līdz līkumainam ceļam, pa kuru reizēm gar piekrasti aizbrauca kāda vieglā vai kravas mašīna vai autobuss. Viļņi rēcot uzvēdīja asu smaržu, kas jaucās ar milzīgos podos iestādīto un uz terakotas grīdas novietoto citronu smaržu. Pāris, izskatīgs vīrietis vidējos gados ar savu pārsteidzoši jauno sievu, sēdēja apskāvušies lielā divvietīgā, no rotangpalmas darinātā krēslā. Abi bija basām kājām, viņš -ar auklu savelkamās kokvilnas biksēs un vecā T kreklā, viņa -vaļīgā kokvilnas kleitā.

Viņi mierīgi sēdēja un malkoja no glāzes dzērienu ar citrona šķēlīti un vēroja miglas plīvurā tītos kalnus, kas krita tieši zilzaļajā jūrā. Viņi laiski apmainījās domām par dažādiem vārdiem. Sieviete sacīja, ka viņai simpātisks šķiet Jeremijas vārds, un vīrietis piekrita, ka tas ir jauks.

Rietošā saule darīja ainavu pasakai līdzīgu. Tā patiešām likās, līdz Anna Roza pavisam klusu pavēstīja, ka viņiem ir apmeklētājs. Nekad neviens nebija viņus apmeklējis. Viņi dzīvoja vientuļi, izturējās pret saviem kalpotājiem kā attāliem radiniekiem, darīja viņiem labu, bet netiecās pēc tuvības. Dodoties vakariņās vai izbraucot uz Florenci vai Romu, viņi to / darīja neuzkrītoši, allaž noslēpdamies aiz brillēm un platmalēm.

Viņi ne ar ko neizcēlās, tikai ar kvēlo tiekšanos vienam pie otra. Laika lielāko daļu viņi pavadīja peldoties, burājot, lasot grāmatas, kuras gandrīz katru nedēļu tika piegādātas netālajā pasta nodaļā. Pieticīgajā villā, kuras iepriekšējais saimnieks bija dzīvojis noslēgti, viņi bija uzradušies pēkšņi, mazliet vairāk nekā pirms gada, un, kā godinādami viņa garu, dzīvoja paši savā nodabā.

Kērts nolika glāzi, laiski piecēlās kājās un nobrīnījās, redzot, ka apmeklētājs sekojis Annai Rozai cauri mājai un tagad stāv viņai aiz muguras un smaida kā cilvēks, kura ilgie meklējumi reiz beigušies. Kērtam saspringa augums, Džila satraukta pagriezās un ieraudzīja Maku Teiloru, kas savā tumšajā uzvalkā ar kaklasaiti un saulesbrillēs izskatījās īpaši amerikānisks.

Teilors izvilka no žaketes apakšas pistoli un pavērsa pret Kērta krūtīm. Sejā parādījās negants smaids. Kērts sastinga, Džila šausmās noelsās.

- Blaukš! - sacīja Teilors.

Pēc neilga brīža Kērts vēsi noteica:

- Nezināju, ka jums tīk jokot, Mak. Vai varu piedāvāt glāzi ar dzērienu?

Teilors noņēma brilles, atsedzot nedzīvas, pelēki bālas acis, un atbildēja:

- Paldies, tas būtu jauki.

Joprojām smaidīdams, viņš ielika pistoli makstī un apsēdās.

Kērts piedāvāja:

- Man ir skotu viskijs, vodka...

- Kaut kas no tā būs īsti reizē, - atsaucās Teilors, norādīdams uz blakus divvietīgajam sēdeklim nolikto paplāti ar atkorķētu "Pellegrino" pudeli.

Viņš novērtēja ainavu, smagi nopūtās un paņēma glāzi, kuru nokaunējusies un nobijusies Anna Roza steidzīgi bija atnesusi.

- Kā klājas, Forda kundze? - Teilors pieklājīgi apjautājās.

- Pateicos, labi, - zaudējusi interesi par saulrietu un atkal apsēdusies, atbildēja Džila.

- Kā jums izdevās mani atrast, Mak? - Kērts gurdi pavaicāja.

- Tas kļuva par manu hobiju, - Maks strupi paskaidroja. Viņš turpināja vērot jūru, kalnus un debesis, un šķita, ka viņam tas viss sagādā patiesu prieku.

Pēc kāda laika Kērts apjautājās:

- Jūs vedīsiet mani atpakaļ?

Teilors paskatījās uz viņu un savilka lūpu kaktiņus uz leju tajā retajā smaidā, kādu rada tikai labs garastāvoklis.

- Nē, - viņš sacīja. - Es ne.

Džila dzirdami nopūtās.

- Ko tad jūs šeit darāt? - Kērts mierīgi painteresējās.

- Esmu te ieradies divu iemeslu pēc, - Teilors sacīja, iedzēra no glāzes ūdeni un, sajutis citrona garšu, saviebās.

- Pirmkārt, gribēju, lai zināt, ka varu jūs atrast... Un, ja jūs būtu nogalinājis prezidentu, es būtu nogalinājis jūs.

Kērts paskatījās un saprata, ka Teilors nejoko.

- Otrkārt, - viņš turpināja, - prezidents vēlējās, lai personiski jums pateicos un daru zināmu, ka neviena pārvalde jūs nemeklē. Tas ir viņa paldies un miera piedāvājums par nodarījumu viņam un to, kas notika ar jūsu dēlu. - Nokrekšķinājies Teilors piebilda: - Arī es to ļoti nožēloju... Jums, protams, jāsaglabā anonimitāte, - Teilors turpināja pēc dompil-nas pauzes. - Tā ir vienošanās daja. Mēs nevaram pieļaut, ka jūs no jauna uzrodaties. Tie notikumi ir pārlieku mulsinoši... Turklāt, - viņš piebilda, zīmīgi palūkojies uz Kērtu, - arī Klei-borna slepkavības izmeklēšanai vēl nav pielikts punkts.

- Protams, - Kērts klusu atbildēja.

- Citādi, - sacīja Teilors, izdzerdams glāzi tukšu un pēdējo reizi noraudzīdamies uz lielisko skatu, - mēs vēlam jums laimi, kāda vien ir iespējama.

Tad, piecēlies, lai dotos prom, uzmetis īsu skatienu Džilas piebriedušajam augumam, ko slēpa vaļīgā kleita, viņš precizēja:

- Ar to biju domājis, ka vēlu laimi jums visiem trijiem.

Tims Grins

CETURTAIS PERIMETRS

Redaktore Gaida Šiliņa Korektore Ligita Smilga Operatore Ilona Smirnova Maketētāja Helēna Daņilova Atbildīgā sekretāre Iveta Paegle

"Apgāds "Kontinents"",

LV-1050 Rīgā, Elijas ielā 17, tālr. 7204130.

Formāts 84x108/32. Ofsetiespiedums. Iespiesta un iesieta a/s "Paraugtipogrāfija", LV-1050 Rīgā, Puškina ielā 12. Pasūt. Nr. 22051208.

Pirmais interneta grāmatveikals Latvijā aicina jūs savās lappusēs! Mūsu adrese internetā:

www.kontinents.lv

T. Grins

Gr 614 Ceturtais perimetrs/ ISBN 9984-740-63-3

1

Global Positioning System - Globālā koordinātu sistēma. (Tulk. piez.)

2

Mulliga>t - gaļas un sakņu vira. Šajā gadījumā iznāk vārdu spēle. (Tulk. piez.)

Content

Grīns Tims Ceturtais perimetrs

Pateicība

Prologs

Pirmā nodaļa

Otrā nodaļa

Trešā nodaļa

Ceturtā nodaļa

Piektā nodaļa

Sestā nodaļa

Septītā nodaļa

Astotā nodaļa

Devītā nodaļa

Desmitā nodaļa

Vienpadsmitā nodaļa

Divpadsmitā nodaļa

Trīspadsmitā nodala

Četrpadsmitā nodaļa

Piecpadsmitā nodaļa

Sešpadsmitā nodaļa

Septiņpadsmitā nodala

Astoņpadsmitā nodaļa

Deviņpadsmitā nodaļa

Divdesmitā nodaļa

Divdesmit pirmā nodaļa

Divdesmit otrā nodaļa

Divdesmit trešā nodaļa

Divdesmit ceturtā nodaļa

Divdesmit piektā nodaļa

Divdesmit sestā nodaļa

Divdesmit septītā nodaļa

Divdesmit astotā nodaļa

Divdesmit devītā nodaļa

Trīsdesmitā nodala

Trīsdesmit pirmā nodaļa

Trīsdesmit otrā nodaļa

Trīsdesmit trešā nodaļa

Trīsdesmit ceturtā nodaļa

Trīsdesmit piektā nodaļa

Trīsdesmit sestā nodaļa

Trīsdesmit septītā nodaļa

Trīsdesmit astotā nodaļa

Trīsdesmit devītā nodaļa

Četrdesmitā nodaļa

Četrdesmit pirmā nodaļa

Četrdesmit otrā nodaļa

Četrdesmit trešā nodaļa

Četrdesmit ceturtā nodaļa

Četrdesmit piektā nodaļa

Četrdesmit sestā nodaļa

Četrdesmit septītā nodaļa

Epilogs

1