Ļipatovs Vils

Ciema detektīvs

VILS ĻIPATOVS

CIEMA DETEKTĪVS

Aļņa kauls

1

Augustā, kādā pēcpusdienā, pie kolhoza kantora atskrēja ciema suns Kāravs un iekašņāja dadžos pamatīgu kaulu. Kolhoza sargs Dorofejs jau grasījās patrenkt suni, kad pamanīja, ka kauls nav nedz govs, nedz aitas, nedz arī cūkas kauls. Vecais Dorofejs bija slavens ar savu slinkumu, taču šoreiz viņš notrausās no sola un, skrotenīcu Kāravam zem deguna pabāzis, piespieda suni atdot kaulu viņam.

— Stulbais! — viņš teica Kāravam. — Tas taču ir aļņa kauls!

Pie kantora uz sola, protams, sēdēja un garlaikojās divi izbijušie priekšsēdētāji, un jau pēc pusstundas

ziņa par aļņa kaulu nonāca līdz iecirkņa pilnvarotajam Aņiskinam. Diena nebija diez cik tveicīga, un resnais Aņiskins jau pēc minūtēm desmit atradās pie kantora. Viņš paostīja kaulu, pasvārstīja to rokā un laiski noteica:

I.ai nu ko, bet diedelniekus nevaru ieraudzīt ne acu galā. No pilsētas liekēžus izsūta uz laukiem, bet jūs vajadzētu patrenkt no ciema, cik vien var dziļāk taigā. Kas tā par modi uzradusies: līdzko cilvēks pabijis priekšsēdētāja amatā, tā vairs pie darba nav piedabūjams. Drīz sākšu jūs sodīt, bez vārda ruņas!

Pēc tam Aņiskins izvilka no buru audekla bikšu kabatas avīzi, ietina tajā kaulu un pasauca Kāravu: Se! Kur ņēmi kaulu?

Kāravs paskatījās Aņiskinam acīs, samulsa un vainīgi nokulstīja asti.

—   Labi, labi! Es jau tāpat zinu, kur šitādi kauli dabūjami!

Tukšs un mēms visapkārt kantorim klājās ciems, sārti, kā jau augustā, pie debesīm zvilnēja mākoņi; ielās nevarēja saskatīt ejam neviena cilvēka, nemanīja puišeļus dzenājam divriteņus, neredzēja vecenes steberējam uz aku pēc ūdens, nedzirdēja pat zīdaiņus brēcam. Ciems šķita galīgi izmiris, gluži kā negantas tatāru ordas būtu aizdzinušas sev līdzi pēdējo dzīvo dvēseli.

—   Šitādu priecīgu brīdi! — Aņiskins noteica un pasmaidīja. — • Visā ciemā neviena cilvēka! Nu, itin neviena! Re, kā uz tautu iedarbojušies partijas un valdības lēmumi, bet jūs, parazīti, slaistāties! Nekas, gan es jūs sākšu sodīt!

Bargi paskatījies uz izbijušajiem priekšsēdētājiem, Aņiskins pamāja ar pirkstu sargam Dorofejam.

—   Panāc šurpu!

—       Kuru pavēlēsit, biedri Aņiskin?

—   Tūlīt redzēsi!

Aņiskins ar baudu pagrieza galvu tā, lai vējš, kaš lēnītēm vēsmoja no upes, trāpītu seja. Vējš pūta no kraujas puses, pie zemes pieplakdams, tas piesūcās ar valgumu un miklu, mālainu vēsumu, un Aņiskins piemiedza acis gluži kā paēdis runcis, un viņa seja izplūda svētlaimīgā smaidā. Tad Aņiskins saldi nopūtās un sacīja:

—   Ek tu, Dorofej, Dorofej! Tu laikam domā, ka es nezinu, cik saldi tu, postenī būdams, guli. Tu domā, es nezinu, kā tu, aizviņdien dežurēdams, izdzēri pudeli pašteķa un dziedāji pa kantori… Stāvi rāms, nevicinies ar rokām! To jau man vajadzētu darīt, bet es nemaz nevicinos, es, gluži otrādi, tavas brukas dēļ tevi pie priekšsēdētāja aizstāvu. Taču mēs tevi, Dorofej, no posteņa padzīsim, ja tu nepildīsi manu pavēli!

—   Klausos, biedri Aņiskin!

—    Pareizi dari! Tāpēc arī paliec tāpat stāvam: papēži kopā, purngali uz sāniem… Pavēle bus šāda. Ja vēlreiz laidīsi sitos liekēžus kantora tuvumā, dabūsi piparus! Saprati? Vai izpildīsi?

—   Izpildīšu, biedri Aņiskin! — sargs nobļāvās, acis bolīdams.

—   Tad ir viss kārtībā!

Vēlreiz paskatījies uz klusējošajiem priekšsēdētājiem un pagriezis seju pret vēju, Aņiskins uzsita Dorofejam pa plecu, strupi nosēcās un aizsoļoja pa krastmalu. Viņš gāja gar pašu kraujas maliņu, lai izjustu visu mālainā vējiņa vēsumu, lai acu priekšā plestos visa Oba ar aso līkumu un plašumu, lai upes bezgalība priecētu acis un sirdi. Nosoļojis kādu puskilometru, Aņiskins pagriezās uz vienu no mājām, atvēra vārtiņus un iegāja pagalma.

—   Ei, vai te ir kāds dzīvs? Es prasu — vai te kādu dzīvu dvēseli var atrast? — viņš uzsauca.

Tāpat ka visā ciemā, arī šai mājā nemanīja ne skaņas, ne kustības; klētiņu, kūtiņu un pūnīšu ieskautajā pagalma valdīja skanošs klusums, smiltis iekašņājušās, gulēja vistas, uz vienas kajas nostājies, dirnēja gailis ar izplucinātu asti, un, tāpat kā visā ciemā, durvis uz istabu stāvēja līdz kājai vaļā — tumšais caurums vien rēgojas, un Aņiskins paspēra soli uz lieveņa pusi, taču apstājās. Tad paspēra vēl vienu soli un atkal apstājas.

Nolādēts! — viņš nomurmināja. — Kaut tevi nelabais!

Neviena dzīva acs nepalūkojās uz Aņiskinu šajā mirklī, neviena auss nedzirdēja viņa astmatisko sēkšanu, taču viņš nekādi nespēja pārkāpt pāri tai svītrai, kas neredzama stiepās gar lievenēm. Jocīgi tas izskatījās — resnais Aņiskins un neredzamā svītriņa uz zemes; viņš nosvīda līdz matu galiem, kakls un seja piesarka, un tad pikti savicināja roku.

—   Dritvai kociņ! — Aņiskins skaļi nopukojās. — Man būs vēl jādara lieks darbs!

Viņš dusmīgi pārlaida acis mājai un žogam, čukstus nolamāja pusmetru biezās lapegļu baļķu sienas un logus, kas bija šauri un maziņi un tāpēc izskatījās pēc dota šaujamlūkām, kupciskās klētiņas, kūtiņas un skabūzīšus, pārskaitās uz divām tukšām suņu būdām un savā niknumā nogāja tiktāl, ka pat gaili kopā ar vistām domās izlamāja vai no panckām laukā. Aņiskins ar blīkšķi atvēra mazos vārtiņus, izdrāzās laukā uz ielas un padraudēja mājai ar dūri.

—   Tā un šitā!

Brīdi padomājis,-Aņiskins apsēdās uz soliņa, nosvieda zemē avīzē ietīto kaulu un atpogāja kreklam visas pogas. No straujajam kustībām viņš mazliet nomierinājās, taču uz Obas līkumu un ciedru priežu audzēm joprojām lūkojās ar ļaunām acīm. «Ir gan savādi!» viņš nodomāja. «Tīrumi izpletušies tik tālu, ka vairs nevar ne upi samanīt! Plešamies un tik plešamies aizvien vairāk, bet cik ilgi tā var plesties?» Bridi papurpinājis, viņš apklusa un nosēdēja rāms minūtes piecas. Tad lēnām piecēlās, paslēpa avīzi ar aļņa kaulu zem soliņa un atviegloti nopūtās: «Neko darīt, būs vien jāiet!»

2

Aņiskins dusmojās uz Obu tādēļ, ka upe nenāca viņam līdz arī uz laukiem. Jau pēc diviem kilometriem tā kopā ar mālainē atvilgušo vēju un plašumu, kur varēja elpot pilnu krūti, nogriezās sāņup, paslēpās vilkukarklos, lāgu lāgiem vēl pazibsnīdama caur tiem, un tad pazuda pavisam. Iecirkņa pilnvarotais tūdaļ nosvīda, soļi kļuva īsāki un gausāki, un brigādes novietnē viņš ieradās gluži slapjā krekla. Nopriecājies par klusumu un to, ka neredz neviena cilvēka, viņš iesmēla no dzelzs mucas spaini ūdens un uzgāza sev virsū.

—   Mīļie! — viņš smalkā balsī iesaucās.— Tā taču gatavā dieva svētība!

Aņiskins ļāva, lai ūdens notek no galvas, pasprausloja kā zirgs un tikai tad pārlaida novietnei bargu skatienu: divas salmu būdas, pusdienu galds uz zemē ieraktiem stabiem, pa roku galam nomesti vateņi. Lielākās būdas pavēni gulēja kulītes un sainīši, tarbiņas un somiņas, pudeles ar pienu un podiņi ar krējumu.

—   Tā! Tā! — Aņiskins nosēcās. — Tā! Tā!

Viņš piegāja pie tarbiņām, kulītēm un pudelēm, plati iepleta kājas, lai varētu pieliekties, ar saltajā ūdenī apskaidrotām acīm pārmeklēja tarbiņas, kulītes un pudeles. Ar rokām Aņiskins balstījās pret ceļkauliem,

—   Katūna tarbiņa pieder Marfas krustmātei, — viņš murmināja, — viņa to pašuvusi no tās jakas, ko nopirka, kad gaidīja karavīru Fedju pārnākam… šite, protams, Marija savas pindeles glabā, tā ir viņas gāzmaska … Bet pavej, pavej tikai — Ļoņka, Ļoņka Putjašovs, traktorists, tas sev tarbu no linu audekla pašuvis… Visvairāk nosmulētā soma, protams, pieder Varvarai, jo visā ciemā nav otra tik netīrīga sievišķa … Bet, rau, šitā ir tieši tā, kuru meklēju … Nu, ka tā pati!

Aņiskins nopriecājās un jau gribēja izslieties taisns, taču pārdomāja un vēl kādu brīdi nostāvēja tāpat saliecies.

—   Ek tu, Mitrij, Mitrij! — viņš, klusu iesmiedamies, noteica. — Gluži tāpat kā tai dziesmā tiek dziedāts: «Tu vēl aizvien tāds pats kā biji!»

Smējās viņš tādēļ, ka uz brezenta somiņas — vislielākās un visciešāk piebāztās — gulēja vairāki zaļi zāles stiebriņi. Viens no tiem uzlikts šķieniski — ar vienu galu uz stūra, ar otru uz pogas, otrs stiebrs šķērseniski taisnā leņķī tam pāri, bet pārējie uzmesti tāpat, kā nu pagadījies.

—   Ek tu, Mitrij, Mitrij!

Joprojām smiedamies, Aņiskins smagi notupās uz ceļiem, pielīda četrrāpus pie brezenta somas un, baidīdamies izkustināt stiebriņus, paoda.

—   Viss kārtībā!

Aņiskins piecēlās, uzmanīgi nopurināja salmus no  ceļiem un uzsmaidīja pasaulei saulainu, draudzīgu smaidu. Aņiskinam sametās tik priecīgi ap sirdi, ka viņš pēkšņi palēcās uz vienas kājas, gaisā sasita abas kājas kopā — gluži kā ukraiņu dejā. Viņa pelēkās acis bija pielijušas pilnas smaida, kā apziestas laistījās lūpas, aiz atpogātā krekla apkakles bravūrīgi spurojās biezais matojums.

—   Nu, protams, ka tas ir Mitrijs! — viņš priecīgā balsī iesaucās. Un atkārtoja: — Protams, ka Mitrijs!

Aņiskins pirmo reizi vērīgi palūkojās visapkārt. Viņš ieraudzīja bezgalīgās kviešu druvas dzeltenumu, zilās debesis, vilkukārklu vasarīgo zaļumu, kas tiektin tiecās uz tālās upes pusi; redzēja, kā vicina spārnus labības pļaujmašīnas, kā smagnēji rāpo kombaini, pland sieviešu raibie lindraki — visu to jautro jūkli, ko sauc par pļauju un kas iepriecē katru, vienalga, laucinieks viņš vai pilsētnieks. Aņiskins to visu redzēja un vēlreiz iesmējās. Tad atliecās taisns, cieši sarauca uzacis, aizlika rokas aiz muguras un devās pāri rugainei uz birzi.

Izraudzījies ēnaināku bērzu, Aņiskins atspiedās pret to ar plecu, brīdi padomājis, nolaida rokas gar sāniem, tad sakrustoja tās uz vēdera un sāka virpināt pirkstus ar tādu izskatu, it kā stāvēšana zem berza sagādātu viņam dzīvē vislielāko baudu. Uz izšūtā ukraiņu krekla melnēja slapjie plankumi, mīkstie mati — visi līdz pēdējam sirmi — pielipuši pie galvas. Viņš atgādināja jautru un šķelmīgu austrumzemju dievu.

—   Nu labi! — Aņiskins klusītēm nomurmināja. — Mēs viņu tūlītiņās! Vienā rāvienā …

Aņiskinam vajadzīgā pļaujmašīna tarkšķēdama nāca aizvien tuvāk. Tā čadīgi vicināja spārnus un tādēļ šķita caurspīdīga gluži kā viendienīte, kas savu īso mūžu noplivinās gar pašu zemes virsu. Čadīga bija zirgu vilktā pļaujmašīna, taču vēl čadīgāks likās uz tās sēdošais cilvēks. Lai gan patiesībā viņam nebija nekā cita ko darīt kā vien sēdēt un šūpoties tērauda sēdeklī, taču viņš te savicināja rokas, te pārriklis sabļāva uz zirgiem, le pārlika grožus no vienas rokas otrā. Tāds nu viņš reiz bija, ka strādāja gluži kā nezinādams, ko ķert, ko grābt, dzīvoja vienos uztraukumos un bailēs.

—   Ek tu, Mitrij, Mitrij! — Aņiskins pārmetoši nomurmināja.

Pagriezis zirgus, Dmitrijs Paļcevs apturēja mašīnu, nolēca no sēdekļa, kā nemiera dīdīts piemina ar kāju grožus un aši izvilka no kabatas garu tabakmaku. Vēl vairak dīžādamies ar rokām un kājām, viņš sāka tīt smēķi, lāgiem uzmezdams acis te zirgiem, te rugātam. Aņiskins klusi nopūlās: «Ir gan nelaime! Viņš skaišas tādēļ, ka citi strādā!» Pilnvarotais vēl aizvien virpināja uz vēdera sakrustoto roku pirkstus, taču jau bija kļuvis nopietns un skarbs, un pelēkajās acīs spīguļoja sāpīgas dzirkstis. «Ir gan nelaime!» viņš vēlreiz nopūtās.

—   Sveicināts, Mitrij! — Aņiskins klusu uzsauca un iznāca no paslēptuves. — Taisies uz pīpēšanu?

Aiz pārsteiguma Dmitrijs Paļcevs pakāpās atpakaļ, taču kāju no grožiem nenocēla.

—   Esi gan tu bailīgs! — Aņiskins uzsmaidīja.

—   Kā nu ne, Fjodor Ivanovič, — tabakmaku pie krūtīm spiezdams, dziedoši novilka Dmitrijs Paļcevs, — kā nu ne, ko nu tur runāt, te jau katrs var nobīties, jo tu taču iznāci laukā klusītēm, turklāt es nebiju nekā tamlīdzīga gaidījis, bez tam vēl biju nogrimis pats savās domās… — To teikdams, Dmitrijs Paļcevs mīdījās, nervozēja, bet Aņiskins stāvēja, ne vārda neteikdams, un raudzījās viņā. — … Ūja, mīļais Fjodor Ivanovič, ūja, kā nu tā var runāt!

No Dmitrija Paļceva kalsnās sejas dvesa bāls drūmums un slimīgums, no kaulainajiem dobumiem, kas šķita kā iecirsti, pasaulē lūkojās tādas acis, kādas mēdz gleznot svētbildēs — tik laipnas un skaidras, ka vai tirpas skrēja pa muguru. Bet arī tas nebija pats brīnumainākais, jo dīvainais sākās zemāk: vārgā galva un zēniski tievais kakls balstījās uz varena spēkavīra torsa, neaptverami platiem pleciem, no krekla rēgojās laukā varenas krūtis, īsās kājas atgādināja divus stabus, bet uz kailajām rokām paši no sevis nez kālab savilkās un saplaka no sviedriem spīdīgi muskuļi.

—   Uja, mīļais Fjodor Ivanovič, kā nu tā var runāt!…

— Nu, kas ir, Mitrij, — Aņiskins sacīja. — Uzjautrini mani. Sen neesmu redzējis… Pieej klātāk pie zirgiem!

—   Ūja, kālab tad tā, Fjodor Ivanovič, kas nu tev tāds prātā? …

Dmitrijs Paļcevs pēkšņi pārstāja nervozēt un drebelēties, paslēpis lūpu kaktiņos smīniņu, viņš sakrustoja uz krūtīm rokas; svētā mocekļa acis raudzījās sirsnīgi un mīloši, un no tām strūkloja meitenīgs maigums.

—   Labi, Aņiskin, sagādāšu tev prieku! — Aizsmakušā balsī noteica Paļcevs. — Patlaban īstā reize ņemties ar tevi…

Mīlīgi smaidīdams, kluss un rātns Dmitrijs Paļcevs piegāja pie zirgiem, apstājās pāris soļu no tiem un sacīja:

—   Nu, re, ka piegāju, nu, re, apstājos …

Mēļās acis bolīdami un krākdami, zirgi sāka kāpties atpakaļ; pāri bērās ķēves mugurai grīstēm vien pārskrēja nervozu trīsu viļņi, pati ķēve pietupās uz pakaļkājām. Sīkās trīsās drebēja dārkais zirgs un arī lēnām tupās uz pakaļkājām.

—   Pietiek, pietiek! — atvilcis elpu, uzsauca Aņiskins.— Vaķies prom pie velna no zirgiem! Vai dzirdi, Mitrij!

—   Labi, varam arī aizvākties …

Aņiskins atkal paslēpās bērza ēnā, pavērās dzeltenajā, zaļajā un zilajā, ieraudzīja kviešu druvas plašumu, debesis un vilkukārklu audzi, kas stiepās līdz Obai.

—   Bet es, Mitrij, tomēr zinu, — viņš teica, — kādēļ tu liec zāles uz pārtikas somas.

—   Ūja, ko nu tu runā, kādas zāles, ko nu tu atkal esi izdomājis? …

—    Stāvi nu labāk klusu! — Aņiskins strupi atteica. — Nebaidies, Mitrij, es tavu pārtikas somu neaiztiku un arī istabā bez lieciniekiem neiegāju. Tikai tev jāzina, ka kaulu atnesa Kāravs…

—   Uja, kas tas par kaulu, un kas tas par Kāravu? …

—    Klusē, nu, klusē …

Aņiskins noņēma rokas no vēdera, iznāca no bērza ēnas un piegāja pie Paļceva, ieskatījas viņam sejā, svētā mocekļa acīs un gari nosmējās.

—    Kāravs atnesa aļņa kaulu. Un tagad tu, Mitrij, vari turpināt pļaušanu, bet es pamazītiņām, palēnītiņām soļošu uz ciemu. Man jānopērk puslitrs, jo es šodien iešu pie tevis ciemos ar svaigu gaļu pamieloties!

—   Uja, mīļais Fjodor Ivanovič, ūja, kā nu tu tā vari runāt? …

—   Labi jau, labi!

Paplīkšķinājis ar milzīgo plaukstu Paļcevam pa plecu, Aņiskins devās prom pa rugaini, taču pēc kādiem pieciem soļiem apstājās.

—    Un vēl ko, Mitrij, — viņš skaļi sacīja. — Sākumā es nobijos: domāju, ka nevis tu, bet kāds cits alni nogāzis! Tu taču šogad pirmo reizi kolhozā godīgi strādā. Laikam taču lielais rublis par izstrādes dienu tev gluži pa prātam. Tālab arī domāju: varbūt tu pēkšņi būsi atmetis ļaunajiem darbiem ar roku! . .. Bet tagad es jūtos mierīgs! Nav visā ciemā otra cilvēka, kas varētu jaunu alni nogāzt. Un no tā man ap sirdi pavisam viegli.

3

Un atkal Aņiskins sēdēja uz soliņa, un atkal viņam blakus gulēja avīzē ietītais aļņa kauls. Viņš sēdēja un skatījās uz sievieti, kas steidzīgi soļoja pa putekļaino ceļu. Sieviete vicināja rokas, stigdama smagajos putekļos, tad izgāja uz cieta ceļa un atkal metās teciņus. Steigdamās viņa nepamanīja Aņiskinu, un tas smagnēji piecēlās un devās pretim.

— Sveika būšana, Agrafenas krustmāt! Aņiskins uzsauca. — Taisni baigi skatīties, cik tu ātri skrej.

Uzgrūdusies Aņiskinam, Agrafena pasitās sāņus, lai tiktu garām, taču pilnvarotais nostājās viņai ceļā, salika rokas uz vēdera un sāka virpināt pirkstus.

—   Tā jau domāju, ka Mitrijs sūtīs tevi! — viņš lēnām noteica. — Tev nu gan, Agrafena, nevajadzētu jaukties mūsu darīšanās, tev taču tik un tā jāpārtiek no izstrādes dienām!

—   Laid, sasodītais, garām!

Aņiskinā smagi un naidīgi raudzījās Agrafenas izbalējušās acis, tajās kvēloja aizsens naids. Aņiskins ielūkojās viņai sejā un skumji nopūtās.

—   Es taču iešu tev līdzi istabā, tāpēc nemaz necenties izcelt podu no krāsns… — Un viņš pēkšņi lūdzoši pasmaidīja. — Labāk ņemsim un pasēdēsim uz soliņa.

Grīļodamās kā piedzērusi, lakatu aiz stūriem ciešāk savilkdama, Agrafena aizgāja līdz soliņam, smagi gārgdama, atkrita uz tā un sāka aizvilkdamās kāsēt; sieviete gārdza tā, it kā viņas plaušas būtu caurumainas, sīkais, izkaltušais augums raustījās kā krītamajā kaitē, kājas, taisnas kā nūjas, sitās pret zemi.

—   Kā nu tā var?! — Aņiskins nomurmināja. — Kā nu var tik tālu noiet!

Viņš uzmanīgi apsēdās uz soliņa un, gaidīdams, kamēr Agrafena izkāsēsies, nodūra galvu. Aņiskinam pamazām, gluži kā zvīņas nobirza miliča skarbums, biezās lūpas k]uva maigākas, acīs iezagās lauciniecisks vientiesīgums. Aņiskins kļuva aizvien vecīgāks: gar lūpām savilkās grumbiņas, vaigi noļuka, pāri ausij gaudeni pārkārās sirmu matu šķipsna.

—   Čmiuks! — viņš nočmiukstināja caur zobiem.

Kāss pamazām aprima. Agrafena nodrebinājās kā salā, paraustīja plecus, atliecās taisna; vaigos strauji iesitās slimīgs sārtums. Aņiskins smagi nopūtās.

—   Es, Graņa, vairs ilgi nedzīvošu! — viņš sacīja. — Tādi resni cilvēki kā es nomirst ātri… Dakteris saka — ja es neiešot ārstēties, tad beigas kā likts!

—   Ja ari tu šodien nosprāgtu, es ne aci nepamirkšķinātu! Dievam aiz pateicības svecīti iedegtu.

Aņiskins nelikās ne zinis, pat nepakustējās. Labsirdīgi un vientiesīgi, tāpat kā pirmīt, viņš skatījās Agrafenā un mirkšķināja palsās skropstas.

—   Eh, sasodīta būšana! — viņš norūca. — Pat zirgi baidās, ko nu vēl par sievišķi runāt…

Pagātne, pagātne rēgojās acu priekšā … Bija sarkans lakatiņš un virs tā caurspīdīgs mēness sirpis; bija zilgā Oba visa vienos saules atspulgos un noslēpumaina kleitas švīkoņa, no kuras aizžņaudzās kakls, un bija kā tukšums dobjš šāviens; acīs lūkojās nagana

stobra apaļais dzimums. Plecus gorīdama, dziedāja čigāniete, un ap rimtajām debesīm laizījās ugunskura liesmu šaudīgās mēles … Oho-ho! Bija, viss kas ir bijis!

—   Ek, Graņa, Graņa! — skumju pārņemts, novilka Aņiskins. — Kāpēc tev vajadzēja iet pie Mitrija, kad Griška Kustovs jau bija kārklu krūmā tevi iemantojis …

—   Riebeklis! — pateica Agrafena un uzmeta Aņiskinam ašu skatienu. — Parazīts! — Pēc tam viņa sarāvās un ievilka galvu plecos. — Nešķielē vis, nešķielē! — Agrafena lūdza švīkstošā čukstā. — Nelūri, slepkavniek!

Ar tīri sievišķīgu izmaņu viņa ielīda Aņiskina dvēseles visdziļākajos kaktiņos, viņa necilvēciskajās skumjās, bezgalīgajās domās par nāvi, bez miega pavadītajās naktīs, kad rej suņi un virs sastingušās upes karājas mēness — pirmatnīgs un salts kā bendes cirvja asmens. Agrafena saprata, ka zem starainās rētas Aņiskina krūtīs pukst viņa lielā un nogurusi sirds.

—   Riebeklis! Riebeklis! Riebeklis! — Agrafena, gluži kā krustus mezdama, purpināja un atvirzījās tālāk no Aņiskina. — Riebeklis! Riebeklis!

Agrafena sēdēja mazītiņa un izdilusi un ar melnām čigāniskām acīm lūkojās zemē. Viņas vēju appūstā seja likās pelēka, kā no akmens veidota, vientulīgi stinga šai pusei neparastais pakumpais deguns, trīsēja austrumnieciskie uzacu loki. Viņa pat nepakustējās, taču lakats lēnām noslīdēja no pleciem un nokrita zemē.

—   Kādēļ izgāju pie Dmitrija? — Agrafena pārjautāja. — Kādēļ apprecējos ar viņu? …

Pacēlusi galvu, viņa palūkojās bezgalīgajā tālumā, pāri Obas līkumam un zilgajiem ciedrājiem; ieraudzīja sniegotus mākoņus, dzidro augusta zilumu, savā neaptveramajā plašumā vareno un blīvo Obu, caurspīdīgo mēnesi, kas jau trešo vakaru uzlēca pie debesīm gaišā dienas laikā un izskatījās blāvs kā apžuldzis ledus gabaliņš.

—    Nu, tad zini, kādēļ apprecējos ar Mitriju! — viņa gārdzoši sacīja. — Tadē], ka pasaulē nav labāka vīrieša par viņu! Un kaut arī Dmitrijs būtu vēl lielāks riebeklis, es par vienu ar viņu kopā pavadītu nakti dzīvību atdotu.

Agrafena viegli piecēlās no sola, čigāniski noraustīja plecus un pasmaidīja ar karstumā apkaltušajām lūpām.

—   Tu, Aņiskin, to nesapratīsi, tavs prātiņš tam par īsu!

Un atkal Aņiskins nelikās ne zinis, pat nepakustējās. Tikai paskatījās turpat, kurp skatījās Agrafena,— zilajā bezdibenī un sniegotajos mākoņos tajā, paskatījās un nodomāja: «Nu, vai tad no šās dzīves var kaut ko saprast? Itin nekā nevar tajā saprast, šitādā dzīvē!»

—    Var jau arī būt, ka par īsu, taču cenšos kļūt gudrāks, — viņš klusām atteica. — Es tevi, Graņa, vienmēr esmu cienījis… Un tomēr es iešu tev līdzi istabā. Man ir likums jāievēro. Es no Mitrija par alni noplēsīšu pilnu maksu. Tu, Graņa, uz mani neskaisties, bet, ja visi sāks aļņus bendēt, tad taiga pagalam!

Mākoņi peldēja uz ziemeļiem, uz salto jūru; saule, pieplakdama pie zeltainajiem ciedrājiem, bija izpletuši starus uz visām pusēm gluži kā ūdens vabole kājas.

Visa apkārtne bija pilna dzidruma un miera, dzidruma un skaistuma ..,

Uz galda gulcja aļņa kauls, motora nevienmērīgās darbības dēļ pie griestiem mirguļoja spuldzīte, pie sienas raudzījās no «Ogoņoka» izgriezts Gagarina portrets. Pāri Aņiskina galvai klājās Paļcevu mājas milzīgās lielistabas zemie griesti, un viņam aiz muguras stāvēja biedējoši liela krievu krāsns ar platām lāvām gar sāniem.

Iecirkņa pilnvarotais Aņiskins sēdēja uz ciedra koka ķebļa jau minūtes desmit, jau daudz vārdu bija pateicis Dmitrijam Paļcevam, daudz domu izdomājis, jo saruna bija nesteidzīga, kā jau starp vīriešiem un sibīriešiem; kad pasaka pāris vārdu, tad brīdi cieš klusu un uzsmēķē. Aņiskins klusēdams lūkojās Dmitrijā, kas tupēja, kājas pievilcis, uz ciedra koka sola, lāgiem pašķielēja uz gultu, kur galvas sāpēs vaidēja Agrafena, un klausījās, kā laukā dzied ermoņikas, spiedz meičas, bet gar upes krastu tarkšķēdams atgriežas no tīrumiem traktors. Un tam visam pāri skanēja no reproduktora plūstošā necilvēciski salkana balss: «Kur esi, kur, mans pavasari? …»

— Nu, lūk, tā, Mitrij, lūk, tā, — domīgi noteica Aņiskins. — Tagad vēl šāds jautājums: ja nu kas notiks ar Kāravu, tas nozīmēs, ka tu, Mitrij, esi viņu nogalējis! Kāravs nevienam nepieder, tas ir visa ciema suns, un, ja kas notiks, viņa dēļ tevi visi cilvēki nolādēs. Tevi, Mitrij, cieminieki taču dikti neieredz …

Dziedāja ermoņikas, plūda cukurotā balss un spiedza meičas. Dmitrijs Paļcevs uz sola sakustējās, un šķita, ka kustas viņa lielās, skrimšļotās ausis. Viņš kiusēja, un vairs nebija manāma neatbilstība starp Dmitrija galvu un ķermeni — tie dzīvoja pilnā saskaņā. No viņa bībeliski svētās sejas uz zvēram līdzīgo ķermeni plūda salis, negants un truls naids. Dmitrijs Paļcevs bija sasprindzis kā zvērs pirms lēciena un tikai tāpēc vien valdījās, ka spieda ar rokām ceļus pie krūtīm.

—   Lūk, tā, Mitrij …

Vai, tavu saldu dziedāšanu! «Kur esi, kur, mans pavasari? …» Klausījās Aņiskins, klausījās Dmitrijs, pūlējās no spilvena pacelt sāpošo galvu Agrafena. «Kur esi, kur, mans pavasari? …» Piķis viņu zin kur tas, šis pavasaris, palicis un kas ar to noticis, ja katra pagātnes diena šķiet kā mazītiņa, plāniņa plēksnīte. Tā nozibsnī ar saules stariņu, uzvēdī ar lietus valgumu, iesāpina sirdi ar trakulīgas nakts atmiņām vai iedur tajā ar asu ievziedu smaržu. «Kur esi, kur, mans pavasari? …»

—   Ehe-liē, Mitrij! Ja tā padomā, laikam taču nav vairs palicis neviens no tiem, kuri lika šim ciemam pamatus. Vieni nomiruši, otri nolikuši savas galvas kara laukā, trešie aizbraukuši uz pilsētu. Tu taču esi trīs gadi vecāks par mani, bet uz galvas neviena sirma mata, tava sirds sāpēs ncsažņaudzas, rokas un kājas vēl jaunas… Frontē tu nebiji, kara laikā stampāji kartupeļus pilnu vēderu, arī medībās gāji un zvejoji zivis. No tā nekāds naids pret dzīvi taču nevar rasties?

—   Ir gan man naids pret dzīvi! — rāmā un klusā balsī teica Dmitrijs. — Stāsta, karš prasījis sešus miljonus dzīvību, bet tevi, Aņiskin, las nav paņēmis. Vai tad tā vairs kāda dzīve, ja tādi riebekļi kā tu atgriežas no frontes mājās?

—   Es taču zinu, ka tu lūdzi dievu, lai mani nogalina, bet dievs no manis, Mitrij, jau sen atteicies. Kopš divdesmitajā gadā izcēlu viņu no svētbilžu kakta, tā vairs nav viņam varas pār mani. Tev vajadzēja Hitleru palūgt.

—   Lūdzu arī viņu.

—   Man ar tā šķita, Mitrij! — Aņiskins skumji iesmējās. — Varbūt es šo sarunu ar tevi esmu trīsdesmit gadus gaidījis, tikai nebiju domājis, ka tā sāksies aļņa kaula dēļ.

Salkanā balss pēdējo reizi vilka: «Kur esi, kur, mans pavasari? .. .» Un ari pati balss pamazām izgaisa, un pieauga spēkā tie trokšņi, kurus ienesa istabā iela: ermoņikas jau dūdoja pavisam priecīgi, meičas spiedza pagalam izmisīgi, bet traktors «Belarusj» laida vaļa pēdējos rēcienus, lai dotos pie nakts miera.

—   Es patlaban jūtos kā sapnī, — Aņiskins pēkšņi pagaudās. — Tas ir pavisam jocīgi, Mitrij, bet, tiklīdz ieeju tavā mājā vai ieraugu tevi vai Graņu, man acis tūdaļ apsviežas otrādi. Patlaban, vei, es sēžu uz ķebļa, skatos uz tevi, laukā uz ielas klaigā meičas, bet man rādās, ka visa tā nemaz nav … Ka tu, Mitrij, esi varējis tā nodzīvot, ka man acis sāk rādīt atpakaļ pagātnē?

Paļcevs cieta klusu, gultā mocījās Agrafena, mušu aptraipītā pulksteņa tikšķu pavadītas, gausi vilkās vakara stundas.

—   Tev, Aņiskin, acis kā spārei, — brīdi klusējis, noteica Dmitrijs, — redz uz visām pusēm. Tu jau divdesmitajā gadā noskatīji, uz kuru pusi pūst… Tāpēc arī esi apvēlies kā ar kviešiem barots vepris.

—   Tas ir labi, Mitrij, ka tu ar mani sarunājies! Pirms gadiem pieciem tu, man runājot, tikai klusēji un rādīji zobus. Tas nozīmē, ka arī tev pienācis laiks padomāt par nāvi, kaut arī miesās vēl esi jauns… Redzi, kad pienāks mirstamā reize, tev nāksies sev pavaicāt: kālab tad es, Mitrijs Paļcevs, esmu visu mūžu ar ļaunumu sirdī mocījies? Kā tas varējis tā gadīties?

—   Tas viss tevis, tikai tevis dēļ, Aņiskin! — Paļcevs pēkšņi pasmaidīja. — Tikai es neesmu ar ļaunumu sirdī mocījies, bet gan dzīvojis vienos priekos. Katru vakaru, likdamies gulēt, sapņoju par to, ka tu dabūsi galu. Vispirms cerēju, ka tev kāds uzbliezīs no apgriežņa, tad paļāvos uz Hitleru, pēc tam uz Beriju, kam vajadzēja ietupināt tevi tādēļ, ka tu kopš jaunības dienām strādā ciemā par milici, bet neesi tajā atradis neviena tautas ienaidnieka … Pēdējos gados es gaidu, kad tu, Aņiskin, pārplīsīsi aiz treknuma. Rau, tādēļ arī viss mans mūžs bijis un ir prieku pilns!

Vai, cik žēl, ka izgaisa un apklusa dziesma: «Kur r esi, kur, mans pavasari? …» Salda tā bija kā svaigs šūnu medus, plosīja dvēseli gabalos skumjas, tīkamas kā sievietes skūpsts sapnī. No šīs balss gribējās gan smieties, gan raudāt, par kaut ko pagausties un no sirds izrunāties kā pirms pēdējās stundas, kā atvadoties pirms došanās tālā ceļā.

—   Jā, trīsdesmit gadus es gaidīju šo sarunu, Mitrij! Un, re, ka sagaidīju … Es pat nomiršu vieglāk, ja tu mani kaut reizi būsi sapratis! — Aņiskins sacīja un zemu nokāra galvu. — Padomā pats, Mitrij, kas man šajā lielā šķiet dīvains. Tu pats zini, ka mūsu ciemā kopš divdesmitajiem gadiem bija astoņpadsmit kulaku ģimeņu … Tu, Mitrij, nemaz tā neblenz manī, bet padomā ar prātu, kas ar šīm ģimenēm noticis. Ja klusēsi, es tev piepalīdzēšu …

—   Palīdzi gan, Aņiskin, palīdzi!

—   Tādēļ arī atnācu, Mitrij, lai palīdzētu. Es to aļņa kaulu ar zobiem sagrauzīšu, ne skripatas pāri neatstāšu, ja tu kaut mazlietiņ sāksi svārstīties … Es neticu, ka tu būtu gluži kā no akmens.

Iečīkstējās un ievaidējās gulta: Agrafena ar sāpošo galvu pagriezās uz muguras, pavilka spilvenu zem galvas un sāka ar zaļām acīm no tumsas raudzīties vīrā un Aņiskina. Viņas kaktā bija patvērusies tumsa un gaidas, sāpes un naids, mīlestība un cerība. Visas sarunas laikā viņa nebilda ne vārda, taču katrs vīriešu vārds ielidoja kaktā un ieplūda smadzenēs.

—   Jā, Mitrij, — Aņiskins turpināja, — bija astoņpadsmit ģimeņu, bet tagad … — Viņš atmeta ar roku. — Es runāju par pašiem kulakiem, Mitrij, par viņu pēcnākamiem nevar būt ne runas. Novikovu Serjoža uzdienējis par pulkvedi, bet Griška Koļesņikovs ir profesors universitātē. Skolotājus un ārstus, Mitrij, nav nemaz ko minēt, tev pašam meita — ausu ārste. Un tagad tu man, Mitrij, pasaki — kā tu vēl esi palicis kulakos?

Ārā nezin kādēļ apklusa ermoņikas, meičas aizrijās pašas ar savu spiedzienu; un sazin no kā pēkšņi sašūpojās elektriskā spuldze garajā auklā. Pa istabu sāka šaudīties ēnas; Dmitrija Paļceva deguns te pastiepās, te atkal saruka īsāks, uz mirkli kļuva gaišāks Agrafenas tumšais kakts un apdzisa viņas acu zaļais spīdums.

—   Es no tevis, Aņiskin, nebīstos!— Dmitrijs iesmējās.— Tu man lietu nepiešūsi.

—   Es tev arī agrāk nebūtu nekā piešuvis! —Aņiskins mierīgi un klusi atteica. — Kas no tevis par tautas ienaidnieku, jo tu esi viens pats, bet tauta — miljoni. Padomā pats — vai traktoram «Belarusj» ods var būt ienaidnieks? Tāpēc saproti, Mitrij, tu jau nepateici vārdus, bet muļķību, un, ja es sāktu par to runāt, tāda nervu bendēšana vien iznāktu. Reiz jau kāds ir tautas ienaidnieks, tad viņš ir arī ienaidnieks pats sev. Es šo jautājumu saprotu tikai tā.

—   Aņiskin, — gultā ierunājās Agrafena. — Tu taču, Aņiskin, atnesi šņabi! Ielej, Aņiskin, šņabi!

—    Par šņabi pavisam aizmirsu!—Aņiskins atsaucās un nedz pabrīnījās, nedz pasmaidīja, nedz pakustējās.— Te tas ir, Graņa!

Viņš saudzīgi nolika uz galda kabatā sasilušo pudeli, ar lielo un biezo, bruņurupuča bruņai līdzīgo nagu noplēsa metāla micīti un pastūma pudeli uz galda malu.

—   Lai katrs lej sev, cik vēlas! — viņš pieteica.

—  Tu, Graņa, ņem un iedzer, varbūt galvai kļūs vieglāk! Arī gurķi ir.

Agrafena grīļodamās piecēlās, glāzes šķindinādama, pačamdījās pa skapīti, gurdeniem soļiem pienāca pie galda — acis viņai spīdēja un deguns bija kļuvis gluži smails. Degvīns lija gulkstēdams un, piepildījis glāzi līdz malām, uzmeta burbuli. Agrafena uzsita ar glāzi pa galdu un rupjā balsī teica:

—   Uz jūsu veselību, vīri!

Vienā rāvienā viņa izdzēra degvīnu, novilka ar delnas mugurpusi gar lūpām un, tāpat grīļodamās, un grīdas dēļus čīkstinādama, aizgāja atpakaļ uz gultu. Un kaktā atkal iezalgojās, drudžaini iegailējās zaļas acis.

—   Es iedzeršu mazliet vēlāk! — Aņiskins noteica.

—   Es patlaban jūtos kā miegā un pa galvu man punktiņas lēkā …

—    Es tevi nošaušu, Aņiskin! — Paļcevs čukstus sacīja.— Trīsdesmit gadus baidījos, bet tagad gāzīšu virsū!

Salicis rokas uz vēdera un lielo galvu nošķiebis, Aņiskins raudzījās grīda un mocijās ar negantām skumjām. Skumjas mācās virsū kā lietavas, kā Obas ūdeņi. Gribējās mesties guļus uz grīdas un mežonīgi gaudot.

—   Ek tu, Mitrij, Mitrij! — Aņiskins iestenējās.

—   Kas tikai viss nav jāpieredz!

Viņš sēdēja un vienā laidā šūpojās, kā dievu pielūgdams… Pēkšņi ķeblis zem viņa aizpeldēja kaul kur prom, pašķirās baļķu sienas, elektriskā spuldze izkusa acīs un pārvērtās varavīksnē. Uzvēdīja gravas miklo trūdu dvaša, acīs iesitās liela, zaļa zvaigzne; iesitās, iedzēla, un galvā sāka zvanīt, it ka tukšā baznīcā pārbaudītu zvanu skaņu; saslējās pakaļkājās un aptupas bērā ķēve, un krūšu kreisaja pusē iebalojas zvaigznei līdzīga rēta, nosmirdēja pēc pulvera dūmiem, plauksta sajuta asiņainu recekli, kas sūcās iekšā zvaigznes zaļajā starā. Bet tad atkal iedziedājās salkana balss: «Kur esi, kur, mans pavasari?»

—    It kā tu, Mitrij, jau nebūtu uz mani šāvis! — Aņiskins klusu iesmējās. — It kā nebūtu šāvis… Greizajā gravā taču tu man uzbliezi ar lača lodi!_

—   Ne jau nu es, ne jau es, Aņiskin! Es no desmit metru atstatuma sirdij garām nepašauiu.

Uz ciedra koka sola, uz kura sēdēja Dmitrijs Paļcevs, gluži kā putekļi klajas naids pret Aņiskinu, tas izplūda kā biezs sīrups, un smagie dēļi piesūcās ar to kā koks ar sulām. Dmitrijs Paļcevs sēdēja uz sola kā saspringtu muskuļu guba, kā uzvilkts šautenes gailis.

—   Tev, Mitrij, padomju varas laikā klājas labāk nekā Altajā pie tēva, — Aņiskins gausi noteica. — Altajā dzīvodams, tu aiz mantrausības pat nepaēdi līdz sātam.

—   Mēs arī tagad neēdam pilnu vēderu! — gultā atkal sausi nošvīkstēja. — Mums viens pods viras trim dienām!

Sakustējās divi zaļi kaķa acu punkti, iečīkstējās un apklusa atspere. Tikko manāmi sarāvās Dmitrijs Paļcevs, un muskuļi uz rokas salēcās kā dzīvi.

—   Tu, Aņiskin, mels vienā melšanā! — gultā atkal iešvīkstējās. — Būtu mans Dmitrijs bijis kulaks, viņš, Aņiskin, jau sen būtu uzgāzis tev virsu. Viņš visu mūžu bijis tikai kulakam par pakalpiņu … Vajag ticēt čigāniem, čigāni cilvēkam cauri redz … Butu Hitlers atnācis līdz Sibīrijai, mans Dmitrijs kļūtu par policaju …

Aiz logiem atkal iedziedājās ermoņikas, iespiedzās meičas un atskanēja jaunu kāju dipoņa. Aņiskins paklausījās, nopurināja galvu un tikko manāmi pasmaidīja, lai nejustos tik drausmi.

—   Cik reižu neesmu šo pašu Graņku kaustījis, ne saskaitīt nevar! — Dmitrijs domīgi sacīja. — Esmu mīdījis ar kājām, pinkām vien rāvis matus laukā, pat ar šautenes laidi esmu dauzījis…

—   Sievieši, Miteņka, ir izturīgi! — gultā nopūtās. — Es jau arī cik reižu neesmu gar tavu kaklu ar nazīti novilkusi… Tomēr žēl bija!

Riņķoja un līgojās Aņiskina acīs istaba, kaktā pletās platumā un brieda tumsas pinkulis, kam cauri urbās divi zaļi punkti. Atkal sāka peldēt prom ķeblis, taču pilnvarotais satvēra to ar rokām, saspieda pirkstos un neļāva aizmukt.

—    Nu, bračiņ,— ar mokām savilcis smaidu, sacīja Aņiskins, — nu, bračiņ, tagad es zinu, kādēļ mūsu ciemā vēlēšanu reizēs vienmēr sanāk deviņdesmit deviņas simtdaļas procenta. Tas, Mitrij, esi tu, kas izsvītro kandidātu. Ehē, bračiņ, tagad saprotu!

Un Aņiskinam sametās priecīgāk ap sirdi.

—   Re, brāl, Mitrij, kādas domas nāk galvā, tevī skatoties. Manuprāt, pie tevis vajadzētu skolēnus vadāt, lai viņi aiz bailēm no vecās dzīves labāk gatavotu stundas… Re, uz kādām smieklīgām domām tu, Mitrij, mani uzvedināji!

Aņiskins mēģināja jokot, virpināja uz vēdera pirkstus, taču viņam krūtīs urdījās saltas bailes un lāgiem sagrāba sirdi spalvainiem pirkstiem. Viņš sajuta uz sejas lodes sacelto vēsmu, gluži kā īstenībā ieraudzīja virs ložmetēja stobra dūmu virpulīti. Pats to neapjauzdams, Aņiskins uzslējās augšā no ķebļa. Viņš bija pārlieku resns, vēders divām krokām vēlās pāri jostai, taču arī garumā Aņiskins bija padevies piecēlies pilnā augumā, viņš pieskārās ar galvu neapmesto griestu sijai. Kā dīvains milzu zvērs viņš stāvēja plašās liclistabas vidū un atkal pats nemaz nemanīja, ka viņa sejā jau bija iemājojusi rāma, klusa gudrība. Aņiskins patlaban izskatījās tāds, it kā būtu paveicis visu, kas dzīvē paveicams, visu izlēmis, visu nokārtojis un nu soļo rīta agrumā gar Obas krastu.

—   Tam, Mitrij, nav nozīmes, — Aņiskins mierīgi sacīja, — vai tu nomirsi agrāk par mani vai vēlāk, tik un tā būs nomiris pēdējais kulaks, ko man nācies redzēt pašam ar savām acīm. Man no šitās domas pat sirds iekutējās. Kad tu nomirsi, arī mani kaut kas nomirs … Re, cik cieši pinekļi mūs sasaistījuši. Trīsdesmit gadus gaidīju šo sarunu, un ne prātā nevarēja ienākt, ka tā notiks aļņa kaula dēļ. Un, redz, ka notika.

—    Draugi satikušies! — tumšajā kaktā noskandēja Agrafena. — Nešķirami… Vai tad sievišķim maz klājas būt kopā ar jums? Viņš, Aņiskin, solās tevi nošaut, bet mani mīda ar kājām. Paldies jums par visu, nešķiramie draudziņi!

Abas kaķa uguntiņas apdzisa —vai nu Agrafena bija aizvērusi acis, vai arī pagriezusies uz otriem sāniem, taču viņas kaktā sametās tumšs. Tur vairs nemanīja ne skaņas, ne kustības — klusums.

—   Tu, Mitrij, nekad uz mani neizšausi! —Aņiskins čukstus sacīja. — Reiz jau toreiz nešāvi, tad tagadiņās nekādi to nedarīsi. Es šajos trīsdesmit gados, kopš esam sastapušies, esmu ar bruņām apaudzis, bet tu palicis pliks …

Aņiskins nesteigdamies pagriezās pret tumšo kaktu, cenzdamies saskatīt tur dzīvu cilvēku, taču ieraudzīja tikai apdrupušu krāsns un resno baļķu sienu ēnu.

—  Tu, Graņa, piedod man! — viņš mazliet skaļāk pateica. — Piedod!

—   Kaut jūs abi nosprāgtu!

Uz galda stāvēja par vienu trešdaļu iztukšota degvīna pudele, taukaini spīguļoja gurķi un pa tiem rāpoja trīs mušas, mezdamas garas ēnas. Aņiskins pagrieza ausi pret durvīm, brīdi ieklausījās, pagaidīja un atkal ieklausījās.

—   Nu, re, — viņš teica. — Nāk liecinieki! Mēs, Mitrij, celsim laukā no tavas krāsns vārīto aļņa gaļu… Taču, kamēr viņi vēl nav ienākuši istabā, es tev kaut ko pateikšu …

Cenzdamies nečīkstināt grīdu, baidīdamies iztraucēt tumšā kakta klusumu un mokas, Aņiskins piegāja Dmitrijam klāt, pieliecās un aizsmakušā balsī teica:

—   Tevi agrāk jau miljoniem reižu varēja apcietināt, bet es tā cienu padomju varu, ka vienmēr esmu licis cerības uz to. Nav, Mitrij, tādu lēģeru, kuros dzīve būtu ļaunāka par tavējo. Nav nekā briesmīgāka par to, ka tu esi viena simtdaļa procenta, bet tauta — viss pārējais. Tu, Mitrij, esi nomiris trīsdesmit gadus agrāk par mani!

Uz lievenēm noklaudzēja un norībēja soļi, pāri plašajai lielistabai ar zemajiem griestiem it kā vējiņš pāršalca un iedegās spožāk spuldzīte. Pie durvīm droši un skaļi pieklauvēja, atbildi nesagaidījuši, tās atrāva vaļā un istabā ienāca trīs cilvēki. Viens bija vecs večukiņš, divi drusku jaunāki, taču no viņiem Aņiskinam pretim dvesa Obas viļņu smarža un augusta zāļu dvinga. Pilnvarotais paspēra soli pretim.

— Beidzot atnācāt gan! — viņš skaļi sacīja.— Atnācāt gan, sātani tādi!

Tagad viņš zināja, kurā vietā dziedāja mīlīgās ermoņikas— tieši blakus klubam, iepretī divām vecajām melnapsēm. Un arī to Aņiskins zināja, kuras meičas spiedza, — slaucēja Nastja Bardina un svilpaste Semjonovu Vera.

TĀ ŠĶIRAS NARIMĀ

1

Vai nu septembra beigās, vai arī oktobra sākumā — datums tagad jau aizmirsies — pie iecirkņa pilnvarotā Aņiskina mājās ieradās Vera Greizā, šofera Pāvela Greizā sieva. Viņa bija neliela auguma un drusku bakurētaina, miesās tukla un apaļīga, ar baltiņ baltu ādu, bet acis viņai par spīti uzvārdam lūkojās pavisam taisni un skadri.

Cauri Aņiskina sētas vārtiem Vera Greizā izgāja klusītēm, vārgi, gluži kā diloņslimniece nokāsējās un pielika pie mutes dūrītē savilktu plaukstu — viņai bija paradums vienmēr turēt dūrīti pie mutes un nolaist to tai paredzētajā vietā tikai tad, kad nervozēja.

— Sveicināta, Glafira Vasiļjevna! — Vera Greizā sveicināja.

—   Vesela!

Pulkstenis rādija jau pāri sešiem vakarā. Laiks bija riebīgs — ne īsti lietus, ne saule, ne vējš, bet viss juku jukām, burzga debesīs un zemes virsū. Un arī gada laiks bija tads pats burzgains un nenoteikts: labība novākta, rudens sēja pabeigta, tīrumā nekas darāms nav palicis, tāpēc ciemā dzirdamas ari pieaugušo balsis, ermoņiku pļerkšķi, un meičas jau nāca paklaiņot garajā ielā, kas veda gar Obas krastu, glīti uzposušās.

—   Es taču atnācu pie paša! — Vera Greizā nez kādēļ čukstus sacīja. — Man vajadzīgs pats saimnieks.

—   Viņš guļ …

Glafira steidza izmazgāt veļu, bet kas tad vairs par mazgāšanu, ja Vera Greizā ieradusies ne tikai pie paša, bet, pienākusi arī pie veļas siles, sāk ar savām taisnajām un varen redzīgajām acim appētīt ne vien Glafiru, vcļas sili, pagalmu un lievencs, bet arī to, kas atrodas aiz vaļā palikušajām priekšnama durvīm. Dūrīte vienā laidā turējās pie mutes, pakausī trīsuļoja matu cekuls, bet mugura meta kūkumu kūkumus.

—   Vai melno kreklu mūsu pašu bodē pirki? — Vera apvaicājās, dīvainā kārtā saskatījusi putu kalnā zīda kombinē, kas piederēja Aņiskinu jaunākajai meitai. — Es šitādu kombinē gan netiku mūsu bodē manījusi … Un tās tur zeķes — vai tās fildekosa vai kaprona? Tagad jau, Glafiriņ, kaprona zeķes var dabūt — pārdevējai Dusjai pilni plaukti mētājas —, bet lai pasaka man, no kurienes cilvēki izrauj fildekosa zeķes? … Un kas tā tāda tev pie rokas? Vai patiešām vilnas jaciņa?! Kā gan cilvēki tas prot sadabūt, kad es pat uz Tomsku biju aizbraukusi un arī tur nedabūju …

Bērdama vārdus kā sabojāts patafons, Vera Greizā paspēra vēl soli tuvāk Glafirai un veļas silei, ieskatījās tajā vēl pamatīgāk un jau grasījās atraut dūrīti no mutes, kad istabā kāds basa nokremšļojās, izmisīgi nočīkstēja grīdas dēļi un atskanēja tik dobjš troksnis, kāds rodas tikai tad, ja resns un garš cilvēks soļo pa grīdu ar basām kājām.

—   Re, ka atnācu pašā laikā, — Vera noteica. — Viss ciems taču zina, ka biedrs Aņiskins pēc pusdienām katrā ziņā guļ … Protams, Fjodors Ivanovičs ir tik liela priekšniecība, ka var gulēt, kad vien iegribas, nav jau tā kā tam, kam jāiet kolhoza darbā … — Un viņa smagi nopūtās dūrītē. — Labi gan tām sievām, kurām vīri dižos priekšniekos. Var pati gan uz bodi aizskriet, gan veļu izmazgāt…

Vera Greizā ievilka caur dūrīti pilnas krūtis gaisa, lai varētu bērt vēl skaļāk un knašāk, taču nepaguva: uz lievenēm visā augumā parādījās iecirkņa pilnvarotais Aņiskins. Basā nokāsējies, viņš nočmiukstināja caur zobiem, sabozās un niknām, vēl miega pilnām acīm palūkojās pelēkajās, mākoņu noklātajās debesīs, tad uz pagalmu, zemi, Veru Greizo un Glafiru.

—   Kas lēcies?! — pilnvarotais nosēcās. — Kas lēcies, es prasu!

—   Sveicināti, Fjodor Ivanovič! Labdien, labdien …

—   Vispirms, nevis labdien, — pilnvarotais iebilda, — bet labvakar. Otrkārt, gribētos sacīt, es, pilsone Greizā, ap šo laiku dzeru tēju, tāpēc saki, kas tev vajadzīgs.

—   Vai dieniņas, ko gan nabaga sievietei vajag! — Greizā atteica. — Ko nu nabaga sievietei vēl citu vajag kā vienīgi aizstāvību … Nu jau man pavisam un galīgi gals klāt, vairs nav laika ne sevi apmazgāt, staigāju netīra un saplēstām drēbēm …

Vaimanādama un sūkstīdamās, kūkumu mezdama un rokas izmisīgi krustodama, Vera Greizā lūkojās pilnvarotajā nelaimīgām acīm un kāsēja kā diloņslima, apģērbs viņai patiešām bija izdilis — blūze ar caurumiem elkoņos, apdriskāti bruncīši, kājas nošķiebtas brezenta tupeles.

— It neka man nevajag, itin nekā., vienīgi taisnību gribu dabūt…

Pataustījusies pa netīrās blūzes krokām, Vera Greizā pastiepa pilnvarotajam četrkārtīgi salocītu papīrīti. Viņš paņēma to, atlocīja un trīs reizes nokāsējās— kā jau vienmēr, kad vilka laukā no kreklam tīšuprāt piešūtās kabatas brilles, ko lietoja līkai tad, kad bija jālasa svešs rokraksts. Aņiskins nemaz neuzlika brilles uz deguna, bet turēja tās pie acīm gluži kā lorneti.

«Biedram iecirkņa pilnvarotajam Aņiskinam. Iesniegums. Biedri pilnvarotais Aņiskin, raksta jums kolhozniece Vera Ivanovna Greizā, kas sūdzas par pārestību, kā ari par miesas bojājumu nodarīšanu, kas ir redzami, jo viņas vīrs Pavels Pavlovičs Greizais, pēc piederības — kolhoza trīstonmgas mašīnas šoferis, ir nezvērs, nodevējs un padomju ģimenes likumu pārkāpējs, kaut gan tai vajadzētu ar katru gadu aizvien vairāk un vairāk nostiprināties, jo mūsu kolhozs kopā ar visu tautu cej komunismu. Blakus miesiskiem bojājumiem likumīgais vīrs Pāvels Pavlovičs Greizais nodara apvainojumus ar necenzējamiem izteicieniem, kas ar dzīves morālo kodeksu aizliegti, kā arī attiecībā uz kopa iegādāto mantu — grib paņemt sev visus uzvalkus un pelēkos velteņus, teikdams, ka ziemā nevarot bez velteņiem iztikt, bet, kad tos atkal atvedīšot uz veikalu, neviens nezinot. I.īidzu sniegt aizgadību un palīdzību, kā tas pēc padomju likumiem pieklājās, jo tie ir vistaisnīgākie. Vera Ivanovna Greizā.»

Apakšlūpu raustīdams, Aņiskins izlasīja papīrīti pa otram lāgam, salocīja to četrkārtīgi un kopā ar brillēm iebāza slepenā kabata. Paraudzījies sievā, viņš sarauca un iztaisnoja uzacis — deva zirni, lai uzvāra tēju, — tad pagriezās pret Veru Greizo, lai varētu rāmi un klusām noskatīties viņa. Acis Aņiskinam bija izvalbītas, rokas saliktas uz vēdera un pirksti virpinājās — te uz vienu, te atkal uz otru pusi.

—   Biedri Aņiskin, — Greizā žēlabainā balsī uzprasīja, — biedri Aņiskin, kādēļ tu man nesaki «tā un šitā!»? Visiem citiem cilvēkiem, kuri dod tev rakstiskus iesniegumus, tu vienmēr saki «tā un šitā!», bet man … Protams, ja pie priekšniecības atnāk nabaga sieviete, ja šī tai nabaga sievietei nav kurpju kājās …

Stāvi klusu, — Aņiskins rāmi "teica. — Stāvi klusu un nebāz zobiem dūri priekšā … Aiz tā tev no mutes vārdi nāk laukā neīsti, ar divām sejām .. . Vai dzirdēji?!

Kad Greizā steidzīgi parāva nost dūri, pilnvarotais klusītēm nopūtās, pagrozīja galvu un sacīja:

—   Es nesaku «Tā un šitā» tādēļ, ka man jūsu abu šķiršanās pa divi reizes mēnesī… rau, šitik tālu apriebusies! — Viņš nesteigdamies parādīja uz savu ziloņa kaklu un turpināja vēl lēnāk: — Tu, protams, tulil man parādīsi kādu zilumu vai uzpampumu… Nu, re, ka uzminēju! — pilnvarotais nemaz nepabrīnījas, kad Greiza sāka atrolīt blūzes piedurkni. — Nu, re, ka uzminēju!

—   Bet tas taču ir miesas bojājums! — Vera Greizā smalkā balstiņā iebrēcās. — Es biju pie feldšera Jakova Kiriloviča, un viņš man sacīja, ka tas esot ceturtās pakāpes sasitums. . . Ceturtās pakāpes, vai tu, Aņiskin, to saproti? .. .

Pēdējos vārdus Vera Greizā izkliedza tik skaļi, ka Glafira pacēla galvu no veļas siles, vistas, kas visu laiku klaiņoja pa pagalmu, metās kur nu kurā, bet rudais gailis, neganti ieķērkdamies, uzlēca uz žoga. Veras Greizās bļāvieni sacēla kājās visu pagalmu, bet pilnvarotais ne aci nepamirkšķināja. Viņš tikai pārmetoši nogrozīja galvu un teica:

—   Tu tagadiņās tā brēc, ka man ausīs … gluži kā ods sācis džinkstēt… Kurls var palikt.— Pilnvarotais vārgi atmeta ar roku un piebilda: — Tavu iesniegumu, pilsone Greizā, mēs, protams, izskatīsim, bet patlaban, kamēr vēl neesmu tēju padzēris, gribu tev mazliet iedzīt bailes…

—   Kā tā — iedzīt bailes? — Vera Greizā satrūkusies noprasīja. — Par ko tad?

—   Par to pašu, — pilnvarotais mierīgi paskaidroja,

—  ka es dikti brīnos, kā tas var būt, ka tavs virs Pāvels ne tikai nav ielēcis uz galvas Obā, bet vēl kolhoza darbā pārsniedz izstrādes normas… Un, otrkārt, par to, lai tu uz mani nebrēkātu, kā esi paradusi brēkt m, visiem ciema ļaudīm …

Pilnvarotais apklusa. Saule, kas bija paslēpusies aiz mākoņiem, vēl gan netaisījās rietēt, taču bija noslīdējusi jau krietni zemu — pagalma viss bija ietīts it kā puskrēslā, gluži ka rudeni, un pclēcīgaja, nevienādajā gaisma šķita, ka Aņiskina tuklā seja noklātā ar bedrītem un bumbuļiem.

—   Es tev, pilsone Greiza, tagad prasu, — pilnvarotais gausi turpināja, — kurš šogad kolhozā izpelnījis vismazāk izstrādes dienu? … Es to prasu tev, nevis tam rudajam gailim …

—   Man ir radikulīts …

—   Ak radikulīts! — Aņiskins priecīgi iesaucās.

—   Tas, protams, ir labi, taču pasaki man — kur tavs radikulīts bija pazudis, kad tu aizvakar stiepi no tīruma piecu pudu kartupeļu maisu? … Atbildi nu man uz šito, ko?!

—   Nu gan tu melo, Aņiskin! — Vera Greizā pēkšņi iekliedzās pavisam jauneklīgā balsī un atņēma dūri no mutes. — Re, ka melo, bolacis tāds, un vēl nekrietni melo, melo virsū skatīdamies! Pazīstam jau šitādus, pazīstam! … Padomju vara jau neesi tu, Aņiskin, viens pats, gan arī mēs atradīsim taisnību … Gan atradīsim!

Vera Greizā savicināja rokas kā tvaikonis dzenratus, aiz prieka palēcās, apaļa kā bumbiņa notipināja ar īsajām kājelēm Aņiskina priekšā un vēl priecīgāka iekliedzās:

—   Melo nu, Aņiskin, melo! Es nesu kartupeļus nevis no tīruma, bet gan no klēts un nebiju vis zagusi, bet uz izstrādes dienām, un nesu nevis piecus pudus, bet tikai sešdesmit piecus kilogramus … Ko nu smīni, Aņiskin, ko smīni? Ak tu netici, treknais velns, netici?!

—   Es smīnu tādēļ, — Aņiskins atbildēja, — ka dikti brīnos, kā tu, slimodama ar radikulīti, vari pastiept uz muguras sešdesmit piecus kilogramus tupeņu? Ko? Vai vari to paskaidrot?

Kad Vera Greizā aiz izbrīna nosēcās un apsēdās uz sola, pilnvarotais, gluži otrādi, piecēlās un piegāja viņai cieši klāt. īsu brītiņu viņš ar savām izvalbītajām vēža acīm skatījās sievietes tīrajā un baltajā sejā, tad pārlaida plakstus pār izrieztajiem baltumiem un gurdi noteica:

—   Tagadiņās tu, kad esmu tev bailes iedzinis, sukā uz žiglāko mājup … Sukā tikai mājās, gan mēs ar visu tiksim galā … Gan ar to, kā tu, lai iežēlinātu, velc mugurā vecas blūzes, gan arī ar to, kā tu sa- ērcini sievas pret vīriem, gan ar visu tavu dzīves veidu … Sukā nu, sukā uz mājām, Greizā …

Jau tad, kad Vera Greizā ar niknumā drebošu muguru, atvērusi vārtiņus, izgāja uz satumsušās ielas, iecirkņa pilnvarotais vēl piebilda:

—   Tu, Greizā, to gan ņem vērā, ka es tavus vārdus par bolaci un trekno velnu nelikos ne dzirdam … Sukā nu vien, sukā uz mājām, Greizā!

—  Nu, labi! — čukstus atbildēja Greizā. — Nu, pagaidi tikai!

Vēl ilgi, vismaz minūtes trīs, bija dzirdams, kā Greizā sašutusi sprauslo un dauza ar brezenta tupelēm pret zemi, kā sit ar dūri pa žogu, tad soļi apklusa un Aņiskina pagalmā vairs palika tikai pašu trokšņi: tērgalēja vistas un aizgaldā rukšķēja cūka, uz Gla- firas kailajām rokām plīsa ziepju burbuļi, un istabā jaunākā meita Zinaida dungoja: «Kad puteņi brāž pāri Diksonai…» Bija jau manāmi satumsis. Tagad ne tikai mākoņu pilnā rietumu pamale, bet ari debesu viducis, tā daļa, kas atradās virs ciema, bija it kā izvilkta no brūnas, biezas, smagnējas krāsas …

—   Atkal uz lietu nav ko cerēt!—Aņiskins pikti noteica. — Kas tie par mākoņiem, no kuriem ne lietus, ne saules… —Viņš brīdi padomāja un pēkšņi pavisam vienkārši piebilda: — Pāvelam tomēr vajadzēs no Veras šķirties. Citādi viņš, Pāvels, galīgi aizies bojā …

2

Nākošajā dienā tomēr sāka līt. Tas nebija tāds lietus, kuru gaidot stiepjas pretī debesīm kviešu un rudzu zaļās šautras, nebija arī tāds, kura sparīgajās strūklās saulgrieze priecīga apmazgā savu dzelteno purnu, un arī ne tāds, kurš iepriecē dvēseli ar pērkonu un ziliem zibeņiem, — tas bija pats pretīgākais no visiem lietiem, kuri Narimas novadā līst bieži, ilgu laiku un galīgi nereizē. Nākošās dienas rītā no pelēkajiem mākoņiem gluži vienkārši sāka šļākties saraustītas un tādēļ it kā raibas šaltis, sīkās lāsītes sāka bungot pa jumtiem, un jau pēc stundas lietus kļuva tik vienmērīgs un neatlaidīgs, it kā būtu lijis bez mitas kopš laika gala.

Iecirkņa pilnvarotais Aņiskins, izgājis no mājas pirms septiņiem vakarā, uzmauca vel dziļāk galvā militārā parauga zaļā apmetņa kapuci un, cenzdamies likt kājas uz zāļu ceriem un sausās zemes cinguļiem, melanholiski devas uz ciema padomes pusi. Lietus lāses vienmuļi pakšķināja pa izspīlēto apmetņa muguru, zem kājām šļakstēja dubļi, un Aņiskins apdomīgi spēra soli pēc soļa un tikpat apdomīgi prātoja: «Senāk šķiršanās bija pagalam neizdevīga padarīšana… Atdalīt sievišķim zemi nevar, bet bez tā šķirteni neviens par sievu vairs neņems — maitāta prece… Un nebija arī laika, kad šķirties: palaidīsi vasarā trīs dienas bez darba — ziemu mirsi badā …» Tā klusītēm un prātīgi pārdomādams, pilnvarotais sasniedza ciema padomes kantori un, pašūpojis galvu, apstājās pie tā.

Nudien, nebija ciemā sliktākas mājas par ciema padomes ēku! Arī vienam otram cieminiekam bija krietni vien paputējusi mājele, taču katrā no tām vai nu jumtā spīdēja pāris jaunu latu, vai ari tā lepojās ar jauniem pamatiem vai logu rāmjiem. Ciema padomes ēkai bija sašķiebušies logi un durvis, pie tās nebija ne žoga, ne vārtu, ķieģeļu skursteņa vietā rēgojās trīs cauri, viens uz otra samaukti spaiņi; logu rūtis bija sastiķētas no gabalu gabaliem; mājas tuvumā neredzēja neviena kociņa vai krūma, bet tai vietā, kur citam mājam atradās saimniecības ēkas, stavēja jauna, no dēļiem sasista ateja ar mūždien vaļējām durvīm.

Ar četrdesmit piektā numura kirzas zabaku papēžiem klaudzinādams, Aņiskins iegāja vienīgajā ciema padomēs kantora istabā, paspieda roku priekšsēdētajam Kuzmam Petrovičam Korovinarn, pamāja ar galvu sekretārei Annai Borisovnai Safonovai un skaļi sacīja:

Paskat tikai, kāds lietus! Tagad līs vismaz nedēļu!

Pamatīgs lietus,Kuzma Korovins piekrita un priecīgi pasmaidīja. — Piesēdi taču. Fjodor Ivanovič!

Pilnvarotais apsēdās un pārlaida istabai acis divi melni skolas galdi, kas apklāti ar laika gaita izbalējušu sarkanu drānu, kurā vēl saskatāmas kādreizēja lozunga burtu baltās pēdas, brūns skapis bez stikliem, pie logiem balti slimnīcas aizkariņi. ko Anna Borisovna bija izlūgusies no feldšera Jakova Kiriloviča, trīs ķeblīši — un vairāk nekā. Ciema padomes kantorī oda gluži kā pasta pēc zīmoglakas, pēc pelēm, vēdīja putekļu un sagulējušos papīru smaka, kas raksturīga neapdzīvotām telpām un iestāžu islabaui.

—   Tā! — noteica Aņiskins. Un šitā!

Pati mazgāju grīdu,pēc klusuma brīža ieminējās Anna Borisovna. Apkopēja krustmāte Poļa ir slima …

•Ciema padomes istabā, gluži kā dienvidos, nebija dubultlogu, un tādēļ iekšā lietus sijāšana bija dzirdama tik skaidri ka zem klajām debesīm. Ari notekcauruļu pie jumta, protams, nebija, un ūdens strūklas nepārtraukti šļaca lejup uz kailo zemi un sūcās zem mājas iztrunējušajiem pamatiem. Tādēļ istabā visu laiku bija dzirdama vienmuļa, kā lapu šalkoņa iemidzinoša lietus pakšķēšana, un Aņiskins, ar dūri muti piesedzis, pēkšņi nožāvājās un sērīgi nočmiukstināja caur zobiem.

—   Fjodor Ivanič, paklau, Fjodor Ivanič, vai tu to ateju redzi? — Kuzma Petrovičs, jautri iesmiedamies, noprasīja,—Vai esi appētījis šito atejas vietu ar četriem caurumiem?

—   Bet…

—   Tajā ieguldīts gandrīz viss mans budžets! — ciema padomes priekšsēdētājs sacīja un atkal gari nosmējās.

Priekšsēdētājs paskatījās pilnvarotajā, pilnvarotais — priekšsēdētājā, un vienmuļās lietus šalkoņas pavadībā abi reizē sāka smieties. Viņi smējās nepiespiesti un skaļi, no visas sirds un bez kautrēšanās, jo iecirkņa pilnvarotajam Aņiskinam patika pasmieties, bet ciema padomes priekšsēdētājs Kuzma Petrovičs visā ciemā bija pazīstams kā vieglas un jautras dabas cilvēks. Līdzko dienas vidū uz ielas atskanēja skaļi un sirsnīgi smiekli, visi jau zināja, ka tur smejas ciema padomes priekšsēdētājs Kuzma Petrovičs Korovins.

Ciema padomes sekretāre Anna Borisovna nesmējās, tikai piepūta savus vēl joprojām sārtos vaigus. Viņa bija ļoti nopietna sieviete, viena pali bez vīra audzināja trīs bērnus un vienmēr valkāja melnu lētas vadmalas žaketi; ap baltās linu auduma blūzes apkakli Anna Borisovna nēsāja kaut ko līdzīgu melnai lentai vai kaklasaitei un arī viskarstākajās dienās staigāja tumši brūnās zeķēs un zilās sporta čībiņās ar gumijas apmali.

—   Uzvedas kā bērni, — Anna Borisovna nesapratnē paraustīja plecus. — Un vēl esot pieauguši cilvēki …

Taču pilnvarotais un ciema padomes priekšsēdētājs nespēja tūdaļ aprimties, pasmējās vēl mazu mirklīti un tad gan pārstāja, kaut arī vēl brītiņu kratījās tadā kā drudzī, un tādēļ zem pilnvarotā, kas šai vasarā svēra ap simt piecpadsmit kilogramu, žēlabaini čīkstēja grīdas dēļi.

—   Vai tu re, kā mums paspruka! — viņš nomurmināja, pašķielējis uz Annas Borisovnas pusi. — Nekādi vairs novaldīties… — Pēc tam Aņiskins trīs reizes nokāsējās, uzmeta kūkumu un sēkdams pateica: — Bet es, Kuzma Petrovič, tomēr zinu, kādēļ tu tik jautri smejies …

—   Kādēļ tad? — priekšsēdētājs jautāja, joprojām smieklos drebēdams. — Nu tad pasaki, Fjodor Ivanovič, pasaki ar!

—   Tu, Kuzma Petrovič, tādēļ tik jautri smejies,— iecirkņa pilnvarotais atbildēja, — ka tev ir viegla dzīve, slaista dzīve … Tu, Kuzma Petrovič, strādā tikpat maz kā tas samaitātais sievišķis Vera Greizā… Re, kādēļ!

—   Pareizi! — Kuzma Petrovičs smiedamies iesaucās un uzlēca no krēsla gluži kā gaisā parauts. — Va, velna, cik tu esi gudrs cilvēks, Fjodor Ivanovič!

Kuzmam Petrovičam Korovinam bija divdesmit seši gadi, uz viņa formas blūzes vēl nebija izbalējušas uz pleču pēdas, tādēļ pa šķirbaino grīdu viņš skraidīja varen atri, istabas stūros braši apgriezās un ar apkaltajiem zābakiem klaudzināja tik skaļi, ka vairs nevarēja dzirdēt lielus apnicīgo šalkoņu un to, ka no jumta tek laiskās ūdens straumes.

—   Pareizi! — Kuzma Petrovičs atkārtoja vēl skaļāk. — Ir gan tev, tēvoci Aņiskin, gudra galva! Es patiešām esmu pats lielākais slaists visā ciemā! Lielāka par mani patiešām vairs nav! — viņš smiedamies iesaucās. — Ko tad man būs darīt, ja kolhozā ir priekšsēdētājs Ivans Ivanovičs, partijas organizators — Sergejs Tihonovičs, pienotavā ir direktors Cerkašins, visapkārt brigadieri un fermu pārziņi, agronomi un zootehniķi, grāmatveži un rēķinveži … — Pieliecis labās rokas pirkstus, Kuzma Petrovičs jau pacēla gaisā kreiso, lai skaitītu tālāk, taču aizmirsa un pikti uzkliedza: — Es jau teicu, lai nevēl mani par priekšsēdētāju, jo esmu traktorists un armijā vadīju pašgājēju lielgabalu! … Es taču teicu ļaudīm, bet šie ne…

Kuzma Petrovičs sāka skriet pa istabu, dusmās uzdrāzās virsu dzeltenajam skapim ar putekļainajiem aktu vākiem, atsitās pret to ar elkoni un apstājies sāka smieties.

—   Stāv te, ērms tāds! — viņš nomurmināja un iespēra skapim ar zābaku. — Mūžīgi uzskrienu virsū … Nevis skapis, bet… ha, ha, ha … sazin jods, kas par krāmu … Kaut tu izčibētu!

Sasisto elkoni berzēdams, Kuzma Petrovičs atgriezās pie galda, apsēdās uz sava priekšsēdētāja ķebļa un pielieca galvu tā, kā dara kurš katrs cilvēks, kad tas grib uzdot smieklīgu jautājumu. Priekšsēdētāja gludajā sejā spulgoja naivās acis un noslēpumaini kustējās tuklās lūpas.

—   Tēvoci Aņiskin, paklau, tēvoci Aņiskin! — viņš ierunājās. — Pasaki tu man: kā es varu reģistrēt cilvēkiem laulības, ja pats esmu neprecējies un gandrīz vai ar katru meiču, kas nāk reģistrēties, vai simt reižu klubā izdejojies? Kā es varu viņai stingri skatīties acīs un tēlot no sevis nez kādu svinīgo? Nu, pasaki tu man — kā lai es to izdaru?

Pilnvarotais piepūta vaigus, tad pašūpoja galvu un atvēra muti, lai atbildētu priekšsēdētājam, bet nepaguva: Anna Borisovna piecēlās, sausi nokrekstējās un sakrustoja rokas uz krūtīm. Viņa bija neliela auguma, čībiņu dēļ izlikās vēl mazāka, taču turējās taisni un bargi gluži kā revidents no rajona.

Jūs, Kuzma Petrovič, esat ļoti, ļoti nenopietns cilvēks, — viņa teica. — Hs astoņus gadus mācīju skolā Padomju Konstitūciju un varu autoritatīvi apliecināt, ka nopietnam cilvēkam ciāna padome paver neierobežoti plašu darbības lauku … — Anna Borisovna brītiņu pastaigāja pa istabu ar sakrustotām rokām, tad paņēma no galda tievu līsiltī un savicināja to kā rādāmo nūjiņu. — Izmantojot visas ar vēlēšanām piešķirtās pilnvaras, ciema padomes priekšsēdētājs ne vien veic lielu un raženu darbu, bet arī audzina . .. Vai saprotat, Kuzma Petrovič, bet arī au-dzi-na…

—    Nu, tad ņemiet un audziniet! —mezdamies skriet pa istabu, atkal iekliedzas Kuzma Petrovičs. — Sēstieties manā vietā un audziniet, organizējiet, dariet, ko gribat!

Priekšsēdētājs, aizmirsis asos stūrus, metas pie dzeltenā skapja, taču apstājās: Anna Borisovna bija aizšķērsojusi ceļu.

—   Nomierinieties, Kuzma Petrovič, — viņa teica. — Jus uzvedaties nesolīdi.

Pacēlusi galvu, sakniebusi lupas un turēdama līstīti kā pīķi rokās, Anna Borisovna atgriežas sava vietā un apsēdās uz ķebļa, kas bija pārklāts ar izdiluša samta gabalu. Rokas viņa nolika uz galda (ā, kā to dara disciplinēts pirmziemnieks.

—   Sito lietu, šito lietu! — brīdi ieklausījies, sacīja Aņiskins. — Tāds lietus, ka nav nekā sliktāka par šādu lietu …

Viņam bija taisnība. Joprojām sijāja sīks un laisks lietutiņš, strūkliņas uz mirkli pārtrūka, it kā augša kāds ik pa sekundei aizgrieztu krānu. Oba šķita gluži kā pārsegta ar prctodu tīklu, bet milzīgie platlapu dadži zem ciema padomes logiem purpinadami šķendējās uz lietu, it kā viņiem, dadžiem, saulītē butu klājies labāk nekā zem šīm retajām strūklām.

Es taču atnācu pie jums, Anna Borisovna, sacīja Aņiskins. — Jūs ciema sieviešu vidu uzskata par lādu kā tiesnesi, tāpēc es pie jums arī iegriezos. Saņēmu pilsones Greizās sūdzību . . .

—   Greizās? Anna Borisovna pārjautāja. — Gatavais negals ar to Greizo… Ko viņa atkal nostrādājusi?

—   Te būs, izlasiet.

Pilnvarotais pasniedza Annai Corisovnai sūdzību, viņa sāka to lasīt, bet Kuzma Petrovičs piecēlās kājās.

—   Jūs tad nu pasēdiet šeit, palasiet, aprunājieties, — viņš teica, — bet es gan skriešu … Reiz jūs šeit lasāt un runājaties, tad es gan skriešu . ..

Priecīgi smaidīdams un rokas berzēdams, ciema padomes priekšsēdētājs izmetās no istabas un, nelikdamies ne zinis par lielu, vienā formas blūzē aizdrāzās pa lietū izžulgušo ielu. Vērodams viņu caur logu, pilnvarotais pamanīja, ka Kuzma Petrovičs ieskrien pa vārtiņiem Zikinu mājā, kur dzīvoja trīs precēti dēli ar sievām un pieci neprecējušies bērni — puiši un meitas. Tajās dienās, kad lija, pie Zikiniem spēlēja loto, un iecirkņa pilnvarotais bažīgi nodomāja: «Kad mēs pārstāsim velēt ciema padomē katru, kas pagadās pa rokai? … Ir gan nelaime!»

—   Es izlasīju sūdzību, — Anna Borisovna sacīja. — Kas jādara — jādara, biedri Aņiskin. Būdama ciema padomes sekretāre, es palīdzēšu jums atrisināt šo sarežģīto jautājumu …

—   Nu ka, nu ka! — pilnvarotais piekrītoši pamāja ar galvu. — Es pat dikti lūdzu jūs palīdzēt man šajā sarežģītajā jautājumā …

3

Pusstundu vēlāk iecirkņa pilnvarotais Aņiskins un ciema padomes sekretāre Anna Borisovna iegāja Pāvela un Veras majas pagalmā. Anna Borisovna pirmā uzkāpa pa lievcnēm, ar cietajiem, kaulainajiem pirkstiem pieklauvēja pie durvīm un, atbildi nesagaidījusi, pirmā iegāja istabā. Aņiskins devas viņai pakaļ. Aizvēris durvis, pilnvarotais apstajās pie sliekšņa, Annai Borisovnai aiz muguras, un pēkšņi, nedzirdami iespurdzies, pašava pirkstus mutei priekšā.

—   Labdien!—Anna Borisovna sveicināja.

Kādu brīdi neviens neatbildēja, jo vienīgā Greizo ģimenes istaba bija pardalīta ar platu, neapēvelētu dēli, kura viens gals bija piesists pie grīdas un šķīra divās daļās ne tikai istabu, bet arī vecu pusdienu galdu. Dēļa otrais gals dalīja uz pusēm durvis, un nu izrādījās, ka Anna Borisovna un Aņiskins atrodas katrs savā istabas daļa: pilnvarotais— šofera Pāvela Greizā mazākajā, Anna Borisovna — viņa sievas lielākajā pusē.

—   Laipni lūdzu, laipni lūdzu! pirmā atģidās Vera Greiza. Nāciet vien, dārgie viesi, tālāk, tik, teitaniņās …

—   Sveicināti! — galvu nodurdams, atrūca Pavels Greizais. — Labvakar, tēvoci Aņiskin!

Uzņēmīgi, atmetusi ar roku, Anna Borisovna novilka lietusmēteli un iegāja Veras Greizās pusē, bet pilnvarotais, mazliet padomājis un arī novilcis mēteli, tālāk tomēr negāja, bet paņēma ķebli, nolika to aiz dēļa gala un apsēdās, tādējādi vienlaicīgi atrazdamies uzreiz abās pusēs. Iekārtojies ērtāk, Aņiskins ar troksni izpūta gaisu un palūkojās apkārt. «Vai tu, re, kā!» viņš pie sevis nodomāja, jo istabā patlaban bija šāda aina: Pāvels sēdēja, pagriezies pret aizmigloto logu, Vera, dūrīti pie mutes piespiedusi, stavēja kaktiņā un aizkustināta raudzījās Annā Borisovnā, kas, muguru oficiāli taisni izstiepusi, sēdēja uz krāsotā ķebļa.

—   Dārgā Anna Borisovna, mīļa sērdienīšu aizstāve! Vera Greiza pēkšņi iegaudojās. — Tātad ir vēl taisnība virs zemes, reiz jau tu, krietnais cilvēk, esi atnakusi…

Vera Greiza izkliedza šos vārdus, piespieda apaļīgas, baltās rokas pie krūtīm, vecenīgi noraustīja zodu, taču no vietas neizkustējās, un acis viņai bija tādas, it ka kliegtu un priecātos nevis viņa, bet kāds cits. Izkliegušies viņa tūdaļ apklusa.

—   Vera, — Anna Borisovna stingrā balsī teica, — tas ir jauki, ja sieviete, mājās dzīvodama, ir eleganti apģērbusies, taču jūsu istabā, tas ir, istabas jūsu pusē, nav nekādas kārtības …

—   Nepaguvu, mana dārgā, nepaguvu! — Vera atkal labprat iegaudojās. — Jau biju saposusies, jau biju saposusies to darīt, un tūlīt pat atnācāt jūs, mana darga …

—   Tā! — skaļi noteica Aņiskins. — Un šitā!

Iecirkņa pilnvarotais trīs reizes nokāsējās, salika

rokas uz vēdera un sāka vienā laidā virpināt pirkstus. Gan pa saules tecējumam, gan pret, gan pa vienam pirkstam, gan ar diviem uz reizi, gan saliektus, gan izstieptus taisnus, reizēm viņš salika īkšķu spilventiņus kopā, reizēm ne, — visvisādi izvirpinājās un tad sāka čmiukstināt caur zobiem un, kumpu uzmetis, lurēt caur pieri. Iecirkņa pilnvarotais Aņiskins izradīja visu savu ieradumu un dīvainību krājumu un tad laipnām un mīlīgām acim palūkojās Verā.

—   Kā tad tu tā, pilsone Greizā? — viņš teica.

Tu raksti partijas rajona komitejai sūdzību par pārdevēju Proņinu, it kā viņa pa kluso pārdevusi sintētiskās jakas, bet pati štātējies tādā jakā . ..

Neesmu nevienu sūdzību rakstījusi! — Greizā atkliedza un ar visu augumu saliecās uz Annas Borisovnas pusi. — Ta ir manis apvainošana, to aiz dusmam uzrakstīja pārdevēja Dusja … Anna Borisovna, dārgā …

Vera Greizā izlikās, ka grib tūdaļ pieplakt Annai Borisovnai pie pleca, taču pilnvarotais tīšuprāt ar troksni iebāza roku kabatā, izvilka no burtnīcas izplēstu lapu, skaļi pačaukstināja to, vēl piedevām dusmīgi nokrekstējās un iekoda apakšlūpa.

Sātans! — Vera Greiza ievaidējās. — Šito nelietību … — Viņa mirkli klusēja, tad uzreiz nomierinājās un domīgi noteica: — Visās avīzēs raksta, ka nedrīkst sūdzību sūtīt atpakaļ tam, par kuru žēlojas … Atradīsim arī, kas savaldīs rajona komiteju! — viņa piepeši iebrēcās. — Atradīsim, kas savaldīs…

Nevajag meklēt komitejai savaldītājus, — iecirkņa pilnvarotais, krietnu brītiņu klusējis, miermīlīgi teica. — Sitais papīrs taču nav tava sūdzība rajona komitejai, bet lapiņa ar rēķiniem . . .

Nesaprotami pasmaidījis, pilnvarotais atlocīja burtnīcas lapu un paradīja to: no augšas līdz apakšai ta bija aprakstīta ar Aņiskina roku — cipari mācās cits citam virsū, stāvēja cieši viens otram blakus ka ierindā un tikai šur tur starp tiem bija redzami īsi vārdi. Parādījis arī lapiņas otru pusi — tīra! — iecirkņa pilnvarotais nesteidzīgi iebāza to kabatā, uzmeta acis Paveļam Greizajam un sēcošā balsī izdvesa:

— Nu, re!?

Kad abās, ar neēvelēto dēli pārdalītās istabas pusēs iestājas ciešs klusums, pilnvarotais aiz gara laika sāka apskatīt Pāvela Greiza pusi. Taja nebija gandrīz itin nekā: viena trešdaļa galda, nekrāsots ķeblis, emaljēta bļoda, glāze, tukša piena pudele un finiera koferis ar atvērtu vāku. No ta rēgojas laukā vecas bikses, divi caurumaini bezroči un peldbiksītes. Bet pie sienas uz divām lielām naglām karājās brezenta lietusmētelis, vecs puskažociņš un kokvilnas auduma svārki.

Jūs, Anna Borisovna, pilnvarotais sausi sacīja, atvainojiet, ka es iejaucos sarunā… Tagad klusēšu un klausīšos, kā jūs viņu pierunāsit…

Anna Borisovna piecēlās no krāsotā ķebļa, pastaigāja pa Veras Greizās istabas daļu, apstājās. Pagaidām viņa klusēja, un Pāvels Greizais beidzot aizgriezās no loga, sabužināja sarainos matus un pārlika kāju pāri kājai. Augumā viņš bija krietni garāks par Veru, pat sēdēdams bija tikpat garš, cik Vera, kājās stāvēdama, un pilnvarotais nemanāmi pasmaidīja. «Tas taču ir aplam smieklīgi,» viņš nodomāja, «bet resnam vīrietim sieva katrā ziņā ir kārna, garam — strupiķe, ļaunam — labsirdīga, taupīgam — izšķērdīga. Kāpēc tas tā?»

—   Mīļā Vera, — Anna Borisovna izjusti iesāka, — nekas tā nepazemo cilvēku kā meli. Kad jūs samelojāties biedram Aņiskinam, ka neesat rakstījusi vēstuli rajona komitejai, jlīs pazemojāt tikai sevi … Jā, jā, cienījamā Vera Ivanovna! Jūsu biežās ķildas ar Pāvelu tāpēc vien ceļas, ka jūs esat pazaudējuši savstarpējo attiecību taisnīguma izjūtu. Pāvel, — viņa griezās pie šofera, — pasakiet, Pāvel, — kādēļ jūs vakar saķildojāties?

—   Divu rubļu dēļ, — kaunīgi pasmaidīdams, atbildēja Pāvels. — Divu rubļu dēļ … Es vakar braucu gara reisā, vajag taču ceļā divas reizes iekost… Bet viņa naudu neiedeva …

Viņš to pateica vienkārši un klusi, rūgti un skumīgi, turklāt vēl noblisināja rudās skropstas un apklusa tik padevīgi, ka pēc viņa vārdiem pilnvarotais gaidīja iestājamies klusumu vai Annas Borisovnas rāmi teiktus vārdus, taču nesagaidīja: ložmetēja ātrumā nodipināja papēži, atskanēja smaga pūšana un pēc pelei līdzīga iepīkstiena Vera Greizā tūlīt sāka kliegt.

—   Blēdīgais izšķērdētājs! — viņa vaimanāja, sabozusies un acis ļauni zibinādama. — Sim vajagot rajonā ierit… Nu tad rij ar, neviens tev neliedz, taču rij kā cilvēks, nevis kā buržuju miljonārs…

Vera pēkšņi apstājas, atņēma rokas no mutes, ievilka galvu plecos un paskatījās Pāvelā tādām acīm, it kā pie loga sēdētu nevis viņš, bet sazin kads briesmonis.

—   Anna Borisovna, Anna Borisovna! — viņa brēca vēl skaļāk. — Viņš taču rajona centrā… Būtu jele ēdis biezputru vai nūdeles ar pienu, bet nē, Auna Borisovna .. . Viņš ņern un ēd gulašu par veselam trīsdesmit septiņām kapeikām …

Kolhoza stacija strāvu vēl nedeva, joprojām līņāja sīks, bet nožs lietus, un tādēļ istabā viss izskatijas pelēcigs, un rēnajā mijkrēsli Anna Borisovna Šķita glīta nemanīja raupjās krunkas pie lūpām, sejas āda likās gluda, saltās acis, ēnu piesegtas, bija kļuvušas it ka siltākas. Viņa ļoti atgādināja tās sievietes, kuras rāda kinofilmās priekšsēdētāju, agronomu un zootehniķu amatos. «Vajag, vajag ievēlēt viņu par ciema padomes priekšsēdētāju.»

—   Vai, Vera, — Anna Borisovna pārmetoši sacīja,

—    jūs pārsteidzat ar savu dvēseles tumsonību un, piedodiet, mantrausību, kas padomju cilvēkiem nav raksturīga… Būtu jūs vairāk lasījusi un attīstījusi savu pratu, tad jūs zinātu vieglprātīgo, taču trāpīgo izteicienu … — viņa kautrīgi pasmaidīja. — Ceļš uz vīrieša sirdi, kā mēdz teikt, iet caur vēderu …

—   Vārds vietā! — pilnvarotais priecīgi iesaucās.

—   Pareizi!

Visiem un arī pašam par pārsteigumu Aņiskins pēkšņi piecēlās, nogāja gar dēli, kas dalīja istabu divās daļās, nez kādēļ pataustīja to ar resno pirkstu un nogrozīja galvu. Acis viņam kļuva ziņkārīgas kā žagatai, kad ta pamana spīdīgu priekšmetu.

Ah, ah, ah! pilnvarotais iesaucās. Ah, ah, ah, piedodiet, Anna Borisovna, ka atkal iejaucos sarunā, taču jūs pasakiet viņiem, lai nemaz nedomā par šķiršanos … Pasakiet viņiem šito!

—   Šķirties?! Anna Borisovna iepleta acis un paskatījās uz Aņiskinu kā uz vājprātīgu. Turklāt viņa pilnvarotā klātbūtnē pirmo reizi apjuka. — Nevienam ne prātā nenāk, ka Pāvels un Vera varētu šķirties! — viņa, rokas nolaizdama un kumpu uzmezdama, iesaucās.— Kādēļ tad mēs abi, biedri Aņiskin, esam pasaulē, kādēļ pastāv sabiedrības doma?! Nē, šķiršanās nenotiks … Nē un vēlreiz nē.

Anna Borisovna apsēdās uz labākā ķebļa šai mājā un apklusa, dusmīgi lūkodamās Aņiskinā, kurš vēl aizvien turēja rokas uz dēļa un kuram lūpas bija saliktas tā, it kā viņš grasītos iesvilpties. Pēc tam viņš izslējās taisns, aizlika rokas aiz muguras un ar priecīgu, tēvišķu, laimes pilnu acu skatienu savienoja Pāvelu un Veru.

—   Nu, paldiesiņ jums, Anna Borisovna! — Aņiskins jūsmīgi iesaucas. — Pats savā muļķa prātā es itin nekā nebūtu panācis, bet, rau, jūs viņus pierunājāt nešķirties! Paldies jums, liels paldies! . . . Pāvel un Vera! — viņš pēkšņi skaļi noprasīja. — Tātad sūdzība liek uzskatīta par atsauktu, talad jūs nedomājat šķirties? …

—   Nē! — tūlīt pat atkliedza Vera un atņēma dūrīti no mutes. — Nē, lai viņš atbild par ceturtās pakāpes sasitumiem … Lai atbild visas tautas priekšā …

Istabā kļuva tik kluss kā ziemu kapsēta, un šajā klusumā iecirkņa pilnvarotais Annas Borisovnas deguna galā noplātīja rokas, gluži kā apkampt gribēdams. Viņa neteica nekā, un tad Aņiskins pagrieza ausi pret durvīm, jo arā uz lievenēm kaut kas klabinājās un švīkstinājās, runāja un pukojās — tur kāds ļoti negants cilvēks tīrīja no kājām dubļus un lamājas. Tā uz svešām lievenēm varēja uzvesties tikai viens cilvēks visā ciemā. Iecirkņa pilnvarotais plati pasmaidīja, vēlreiz noplātīja rokas un jautri pateica:

—   Šķiet, tur pārdevēja Dusja mani meklē…

Ta arī bija. Pie durvīm nevis pieklauvēja, bet dusmīgi iebelza pa tam ar dūrēm, durvis nevis atvērās, bet blīkšķēdamas atsprāga vaļā, un, «boloņas» lietusmētelim švīkstot, lietus un odekolona «Maijpuķīte» smaržai vēdot, istabā iedrāzās pārdevēja Dusja Proņina. Ieskrējusi istabā, viņa gribēja pateikt labvakaru, taču, pamanījusi Veru Greizo, apstulba. Vispirms Dusja pusbalsī nomurmināja: «Iedomājies, kāda skaistule atradusies!» — tad nievīgi iespurdzās un saka smieties bezkaunīgiem smiekliem.

—   Esi gan tu, Verka, maitasgabalst Dusja sacīja. — Teicies, ka sintētisko jaku pērc draudzenei, bet nu, izrādās, pati to valkā…

Dusja pakāpās soli atpakaļ, atbalstīja plaukstas pret gurniem — tādēļ elkoņi paslējās gandrīz vai plecu augstumā —, mirklīti pastāvēja nekustīgi un tad metās virsū Verai, Viņa sagrāba pirkstos Veras zilo, plisēto brunči, pievilka sev tuvāk un rupjā balsī iesaucās:

—   Tad, re, kur atradās plisētais bruncis, kuru tu pirki it kā skolotajai Ņinai Jakovļevai, kad viņa bija atvaļinājumā… Un, paskat, kur krelles! — Dusja ar šausmām acīs parādīja uz dzintara krellēm. — Paskat, kur krelles!… Un ko tu teici, kam tās pērc? … — Pārdevēja strauji pagriezās pret iecirkņa pilnvaroto un čukstus nobeidza: — Viņa taču sacīja, ka ņemot krelles tavai sievai, Aņiskin, jo Glafira, būdama uz grūtām kājām, pati nevarot uz veikalu atnākt …

Dusja aiz sašutuma atvēra muti platu jo platu, gribēja vēl kaut ko teikt, taču nespēja: viņa tā aizsvilās, ka vārdi nekustīgi iesprūda kaklā.

—   Tu re! — Dusja izdabūja laukā tikai to, ko varēja izdabūt vieglāk.— Tu re!

—   Tas, Jevdokej, vēl nav viss, iecirkņa pilnvarotais savādi pasmaidīja — Viņa, šī pati Greizā, taču uzrakstīja rajona komitejai par tevi sūdzību, ka tu tirgojoties pa kreiso … Divus mēnešus nevarēju izdibināt, kas tos apmāšus par tevi sarakstījis, bet tagad zinu …

Dusja bez trokšņa apsēdās uz ķebļa, kur pirms tam bija sēdējis pilnvarotais. Viņa izpūta lieko gaisu, un kopā ar to no krūtīm izlauzās smaga nopūta. Sievietes pelēkās, skaidrās acis zaudēja mirdzumu, botes zem ķebļa zaudēja spožumu — pārdevēja Dusja kļuva tāda, kādu viņu pirms piecām minūtēm nevarēja ne iedomāties.

—   Ek, Vera, Vera! — Dusja noteica. — Mani taču tavas vēstules dēļ tikko no darba nepadzina… Ek, Vera, Vera!… Sitās sūdzības dēļ man izdarīja revīziju un es tos simt četrdesmit rubļus, ko tu paliki parada, iemaksāju … Kad pienāca kuģis, aiznesu uz piestātni un pārdevu savu jaku un smilšu krāsas vilnas kleitu. Tā smilšu krāsas kleita man patika visvairāk …

—   Tagad atbildi man, Jevdokej, — pilnvarotais pēc brīža uzprasīja, — kā tev varēja rasties tie simt četrdesmit rubļu iztrūkuma? . ..

—   Pavisam vienkārši — Vera sten un vaid vienā vaidēšanā, — Dusja atbildēja. — Ir sintētisko jaku, ir šitās kurpes, kas viņai kājās, Vera izkauca bērnu nama dienu draudzenēm … Saka: naudas nav, dod, saka, Dusja, uz parada, mēs taču, saka, esam bērnu namā uzaugušas, mūs vajag pažēlot… — Viņa sūri nopūtās. — Kā es varēju iedomāties, ka Verķa krapjas, viņa taču klubā parādās, ģērbusies sliktāk par visām …

Galvu nokāris, mokoši viebās Pāvels Greizais, naidīgi smīnēja Anna Borisovna un turēja dūrīti pie mutes Vera Greizā; aiz loga sijāja tik apnicīgs un auksts lietus, kāds līst tikai rudeņos, kad paliek tukši nopļautie tīrumi, čīkst pie kārtīm piesistie strazdu būri, pa Obu un ezeriem peld dzeltenas, izžulgušas lapas un uz lietū nomelnējušajiem vadiem tup zili nosalušas vārnas. Drūmi, salti, nemīlīgi.

—   Tu, Jevdokeja, vari iet, — iecirkņa pilnvarotais klusām sacīja un jau otrreiz ieklausījās troksnī, kas atkal skanēja uz lievenēm: apslāpēta kāju švīkoņa, klusa klauvēšana, bikla krekstināšana. Tu, Jevdo keja, vari iet…

Noskumusi Dusja picgaja pie durvīm, lēnām atvēra tās un parāvās atpakaļ — ārpusē stāvēja sieviete ar slapju lakatu galvā. Dusja pusbalsī sasveicinājās ar viņu, pagāja garām un pazuda, tā arī ne vārda vairs nepateikuši.

Sieviete paspēra soli uz priekšu, bet kaut kas viņu aizturēja pie istabas sliekšņa, un viņa neuzdrošinājās pārkāpt pāri četrkantainajam klucim.

—   Tu, Fjodor, mani aicināji, un es nu atnācu, — priekšnamā stāvēdama, klusā balsī sacīja sieviete. — Re, esmu atnākusi, reiz jau tu, kūm, aicināji…

—   Semjonovna! — Anna Borisovna sašutusi iesaucās un piecirta ar kāju. — Kādēļ jūs, Semjonovna, apstājāties durvīs? Tūlīt nāciet iekšā, Semjonovna …

Sieviete ienāca istabā, paspēra dažus biklus soļus no sliekšņa garām putekļainai pašaustai grīdsegai un, ar acīm ķeblīti meklēdama, tikko dzirdami nopūtās.

—    Sēsliclies, Semjonovna! aiz sašutuma dreboša balsi iesaucas Anna Borisovna. Sēstieties šeit, jūs taču esat audžumeitas mājā …

—   Sile, uz krēsla, šile, uz krēsla, mamiņ … — Vera Greizā pēkšņi metās starpā.

Viņa pasniedza Semjonovnai vecu Vīnes krēslu, rūpīgi noslaucīja no tā putekļus un atgāja sāņus, lai varētu atbalstīties pret sienu un pielikt dūrīti pie mutes. Acis Verai spīdēja, deguns bija nosvīdis.

—     Nu, re, apsēdos, sēžu … — Semjonovna sacīja un lielām, domīgām acīm paskatījās Annā Borisovnā. — To tu labi pateici, pareizi pateici… Viņu, viena vecuma skuķēnu, bērnu namā bija trīs gabalas — Vera, Nadežda, Ļubova … Viņas bija atraduši kādā stacijā.

Semjonovna atņēma elpu; atraisījusi lakatu uz krūtīm, viņa atbrīvoja rokas, nolika tās uz ceļiem un atkal viegli nopūtās, jo no āra atskanēja dubultlogu apslapēti trokšņi: īdēja govis, dindināja to kaklos pakārtie zvanekļi, plīkšķēja gana Sidora pātaga un dzidri skanēja mazā gana Koļkas balss.

—    Govis nāk mājās, — Semjonovna noteica, taču no vielas neizkustējās, tikai nolaida plakstus un turpināja: — No Valerija vairs nebija nekādu ziņu no frontes, bija pazudis bez vēsts, bet es strādāju par pastnieci, kaut arī esmu beigusi astoņas klases. Cerību, ka Valerijs būtu dzīvs, nebija tikpat kā nekādu, bet mīlestība … kāda tur mīlestība, kad tikai mēnesi kopš … Muļķe biju, saudzēju sevi, nu un … Tā arī paņēmu no bērnu nama Veru,…

Ganāmpulka trokšņi apklusa. Lietus dēļ Sidors un Koļka dzina govis ašāk, lai ātrāk tiktu siktumā un sausumā, abi nikni un neganti bļaustījās, un tālumā pātaga pliukšķēja bez apstājas. Semjonovna ieklausīdamās pacēla galvu un atkal paslēpa rokas zem slapjā lakata.

—   Maņka jau pieradusi, — viņa teica. — Pati ieies kūtiņā …

—   Es itin nekā nesaprotu, Semjonovna,Anna Borisovna čukstus sacīja. — Es nekā, itin neka nesaprotu …

Ciema padomes sekretāre lēnām piecēlās, noplivināja skropstas, it ka zem tām būtu pakļuvis gruzis, un devās pie Semjonovnas, taču Pāvels Greizais aizsteidzās priekša, no visa spēka iebelza ar plaukstu pa galdu un, pielēcis kājās, norībināja ar smagajiem zābakiem.

—   Tu, māmiņ, saki patiesību, ko tu viņu saudzē, tu, māmiņ, saki patiesību!—viņš uzkliedza.

Karstumā Pāvels metās pie Semjonovnas, nepamanīja un nogāza dēli, kas pardalīja istabu, grasījas kliegt vēl, taču iecirkņa pilnvarotais valdonīgi apturēja viņu. Ar vienu roku aizšķērsojis ceļu Paveļam, Aņiskins ar otru pamāja uz Semjonovnas pusi, pa smaidīja un teica:

—   Ej nu vien, kūma, pie savas Maņkas .. . Tas nekas' ka pieradusi. Laukā tāds lietus, ka arī gotiņa var apmaldīties …

Kad Semjonovna piecēlās un aizgāja, kad priekšnamā nodipēja viņas soļi un apslapa uz ielas, kad istabā atkal iestājās klusums, pilnvarotais pamāja ar roku.

—   Un tagad, — viņš teica, — pastāsti Annai Borisovnai patiesību tu, Paul.

Taču notika kaut kas dīvains: Pavels atkal it kā pasvērās uz Annas Borisovnas pusi, apņēmīgi nopurināja galvu, bet tad pēkšņi pakapās atpakaļ un apsēdās agrākajā vietā. Tāpat kā iepriekš, viņš savilka seju žēlabainā grimasē un samirkšķināja rudās skropstas. Pēc tam, neizturējis pilnvarotā un Annas Borisovnas skatienu, pagriezās pret logu.

—   Pareizi! pilnvarotais noteica. — Pareizi, Paul … Tu sēdi un klusē, es pats pastāstīšu Annai Borisovnai visu patiesību! Viņš piegāja Annai Borisovnai cieši klāt un pieliecās. Vera par Semjonovnu satenkojusi, it kā viņa izņēmusi šās no bērnu nama tāpēc, ka baidījusies par dārzu … — Pilnvarotais mīklaini pasmaidīja. — Semjonovna, viņas vārds ir Valentīna, ar frontē kritušo Valeriju iepazinās tikai mēnesi pirms kara, un nekas viņiem tāds nav bijis, viņi netika pat sareģistrējušics. Tādēļ pilsone Greizā arī runā, ka Valentīna paņēmusi viņu tāpēc, lai dabūtu lielāku dārzu …

Iecirkņa pilnvarotais klusēja krietnu brīdi un tad gandrīz čukstus pateica:

—  Tu, Anna Borisovna, neņem vērā, ka Valentīna izskatās veca. Viņai ir tikai četrdesmit deviņi…

—   Cmiuks! — Anna Borisovna, gluži kā Aņiskins, nočmiukstināja caur zobiem un tā noraustīja plecus, it kā istabā būtu ļoti auksts. — Cmiuks!

—   Se tev nu bij: «Cmiuks!» — Aņiskins strupi noteica un padraudēja ar pirkstu apklusušajai Verai. — Tagadiņās tu, pilsone Greizā, stāvi rāmi savā vietā, turi muti kā dieva nosodīta un klausies, ko sacīšu… Man tagad būs gara runāšana.

4

Pirms sāka garo runu, iecirkņa pilnvarotais Aņiskins galīgi pārkāpa pāri dēlim Pāvela pusē, apēdās viņa vietā un nolika abas rokas uz galda; viena no tārri brīnumainā kārtā paradījās tas pats papirītis, kas bija aprakstīts ar skaitļiem. Vienu mirkli nosēdējis nekustīgs un atguvis elpu pēc straujajam kustībām, viņš atlocīja lapiņu, izvalbīja kā vēzis acis un teica:

—    Kamēr jūs šeit bārāties un kašķējāties, es visu laiku vēroju pilsoni Greizo. Es skatījos viņai cauri un dziji iekša, tāpēc tagad vispusīgi zinu nekādas mīlestības viņai pret Pāvelu nav… — Viņš nievīgi iesmējās: Kāda tur var būt mīlestība, reiz viņa skatās uz Paulu kā uz zvērīgāko ienaidnieku. To es jums, Anna Borisovna, klāstu, — pilnvarotais labprāt paskaidroja, — lai jums neuznāktu vēlēšanās apelēt pie mīlestības …

—   Ko nu! — Anna Borisovna atteica. — Es vairs nesaku nekā …

—    Un pareizi darāt! Aņiskins dzedri iesmējās. — Kāda vajadzība žēlot pilsoni Greizo, feldšeris Jakovs Kirilovičs taču man paskaidroja, ka ceturtās pakāpes sasitums ir pats vieglākais sasitums! Un, otrkārt, kā tas nācies, ka viņai uz rokas radies zilums? . . . Tagad atbildi tu, Pauli Runā, nebaidies nodarīt viņai kaunu, reiz viņa ir tāda bezgode! — pilnvarotais skarbi uzsauca.

—   Viņa gribēja man ar piena krūku … Un ar roku pret galdu . . .

—   Ek! — pikti pateica Aņiskins. — Ek! — Aiz dusmām vai palicis bez elpas, iecirkņa pilnvarotais tā izstiepa lūpas, it kā skūpstītos ar tālīniem radiniekiem, dārdoši noklepojās un lēnām atlocīja lapiņu ar skaitļiem. — Redziet, es šitos cīparus dabūju kantorī, tatad tie ir pareizi …

Pilnvarotais domāja, domāja, galu galā tomēr iebāza roku īpašajā krekla kabatā, lai sameklētu brilles. Savu rokrakstu viņš, protams, varēja izlasīt arī bez brillēm, taču cipari un skaitļi bija sarakstīti pārak cieši. Tāpēc arī viņš sameklēja brilles, pielika tas pie deguna gala un tūdaļ pārvērtās — tagad iecirkņa pilnvarotais ar savu tuklo seju un neapmierināti izstieptajam lūpām atgādināja pienotavas direktoru Cerkašinu, kurš brilles valkāja vienmēr, bija tikpat resns ka Aņiskins un visam ciemam bija apnicis ar to, ka nespēja bez papīriša pateikt cilvēkiem neviena vārda.

—   Nu, ta! — pilnvarotais sāja balsī turpināja. — Jūs, Paul, apprecējāties sešdesmitajā gadā … šajā gadā tu, Paul, nopelnīji, pārvēršot visu naudas izteiksme, tūkstoš astoņi simti trīsdesmit piecus rubļus un sešas kapeikas … — Pilnvarotais pacēla galvu no papīrīša. — Tai laikā, Paul, viņa vēl ļava tev dzīvot . . . Tālāki Tūkstoš sešdesmit otrajā gadā tu, Paul, nopelnīji mazāk — tūkstoš septiņi simti četrdesmit rubļu. Tad jau viņa bija sākusi tevi mocīt! — Aņiskins skaļi nošņācās. — Nu, bet pēc sešdesmit otrā gada jau sākas gauži neoptimistiska aina, kā izsakās kolhoza priekšsēdētājs… Tu, Paul, pērn nopelnīji tikai tūkstoš trīs simti rubļu, par pieciem simtiem mazāk nekā sešdesmitajā gada … Kā tas tā iznāk? — pilnvarotais noprasīja un piebilda: — Ko?! Ka tas tā iznāk, ka tu, trīstonnīgās mašīnas šoferis, kā viņa pali sūdzībā raksta, mēnesī izpelni mazāk nekā slaucēja vai, vēl ļaunāk, neskolots kolhoznieks … Ka tas tā iznāk, ko?

Pilnvarotais kā zilonis pagriezās pret Veru un apdullinoši uzsita ar pirkstu kauliņiem pa galdu.

—   Gribu dzirdēt, Greiza, ko tu atbildēsi, kāpēc Pauls gadu no gada izpelna aizvien mazak, bet citi cilvēki pec partijas un valdības lēmuma sākuši pelnīt aizvien vairāk… Ko? Fs jautāju tev, Greizā, atbildi nu!

Vera neatbildēja, un arī iecirkņa pilnvarotais cieta klusu.

Tavu klusumu! — pilnvarotais pēc brīža noteica un pasmaidīja. — Šitajā māja tāds droši vien nav bijis kopš laika gala, aizvien tikai kliegšana un lamas…

Paklusējis vēl kādu brīdi, Aņiskins pavērās ar savām vēža acīm Annā Borisovnā.

—    Ko mums, miličiem, māca rajona nodaļā? — viņš ierunājās. — Mums māca: «Palīdzi saglabāt ģimeni!» Es tad arī divus gadus centos šo ģimeni saglabāt. Ko tik netiku darījis, Anna Borisovna, lai savaldītu Veru… Gan centos pierunāt, gan uzbrēcu, gan biedēju un lūdzos, lai taču dzemdē kādu puišeli… Viss veltīgi. Vai nav tiesa, pilsone Kazanska? — viņš pēkšņi dusmās pagriezās pret Veru. — Vai taisnību saku, pilsone Kazanska?

Vera joprojām klusēja. Lūpas sakniebusi, viņa lūkojās logā.

—   Viņas meitas uzvārds bija Kazanska, — Aņiskins paskaidroja, — tāpēc, ka viņas visas trīs Veru, Nadeždu un Ļubovu — atrada Kazaņas stacijā … Nadežda tagad strādā Tomskā par ārsti, Ļuba apprecējās ar Veņku Mohovu un, strādājot par slaucēju, kļuvusi triecienniece … Jā, jā, kļuvusi triecienniece … M-jā-ā!

Visiem par pārsteigumu iecirkņa pilnvarotais strauji piecēlās, aizpogāja vaļējā krekla apkaklei trīs pogas un līgodamies devās uz durvju pusi ar tādu izskatu, it kā gribētu tūlīt iziet laukā. Taču aiz sava paraduma neiziet no istabas tūdaļ Aņiskins pie durvīm apstājās un, atpakaļ nepagriezies, teica:

—   Es, Anna Borisovna, vairs nespēju viņus pierunāt … Tagad jūs mēģiniet to izdarīt, talab arī esmu jūs aicinājis.

Pēc šiem vārdiem pilnvarotais pasmaidīja un sāka ar mugiļru klausīties, kā Anna Borisovna soļo pa istabu, kā noklaudzina ar zābakiem Pāvels un Vera čukstus kaut ko pasaka. Būdams pacietīgs kā kaķis pie peles alas, pilnvarotais tomēr sagaidīja klusu Annas Borisovnas albildi:

Nezinu, Fjodor Ivanovič .. . Te, saprotiet…

Talak viņa nelika: norībēja smagie zābaki, noplīkšķēja plaukstas uzblieziens pa galdu, un istabā viss sāka drebēt un grabēt. Tad nosprakstēja koks, noblīkšķēja kofera vāks un atskanēja nevis smagi, bet viegli soļi. Tur Pāvels Greizais bija pagrābis no grīdas saplākšņa koferi un norāvis no naglas lietusmēteli, puskažociņu un vienkāršos svārkus.

—   Tēvoci Aņiskin, — viņš dobjā basā sacīja, — tēvoci Aņiskin, es aizeju … Astoņas reizes nebija spēka aiziet, bet tagad es aizeju … Pārgulēšu kaut uz ielas, bet aizeju …

Sajā brīdī viņi visi stāvēja tā: Aņiskins ar savu simt piecpadsmit kilogramu smago augumu aizsedza platās durvis, Pāvels ar čemodānu rokās un mantām otras rokas padusē stāvēja viņa priekšā, aiz Pāvela atradās uztraukumā nobālējusī Anna Borisovna, bet istabas savas daļas kaktā klusēja Greizā un lēnām atņēma dūrīti no mutes. Sievietes apaļais augums bija līdz pēdējam sasprindzis, kājas ieplestas, it ka viņa gribētu tūdaj spert soli uz priekšu.

—    Tad, lūk, kā, — Vera domīgi novilka. — Pats viņš nespētu aiziet… Ko? — Viņa čukstus piebilda. — Nu, pagaidi tikai, Aņiskin! Padomju vara mani izaudzināja, gan padomju vara arī atradīs, kā tevi savaldīt par to, ka atņem man vīru… Nopirkšu biļeti uz tvaikoni «Proļetarij» un prom uz partijas apgabala komiteju, sak, aizstaviet bērnu namā augušu bārenīti! — Vera sapņaini pasmaidīja. — Es, Aņiskin, atņemšu tev partijas biedra karti…

—   Vai dieniņas, vai dieniņas! — pilnvarotais brīnījās un sāka steidzīgi posties laukā no istabas. — Vai dieniņas!

Vaimanādams un ākstīgi pliķēdams ar plaukstām sev pa sāniem, pilnvarotais izgāja no mājas, uzrāva mugurā zaļo armijas parauga lietusmēteli un sāka soļot tik ātri, ka Pāvels un Anna Borisovna pat nespēja viņu uzreiz panakt. To viņi izdarīja tikai pie vectēva Krilova mājas. Te Aņiskins apstājās pavisam, nesteidzīgi parakņājās zem plata lietusmēteļa un izvilka no kabatas lielu klētsatslēgu.

—   Kādēļ tad jāguļ, kur pagadās! — pilnvarotais strupi sacīja. — Tu, Paul, sukā uz manu kabinetu… Tur gan pilns tarakānu, bet man ir lielas cerības, ka viņi, Paul, no šofera smakas apsprāgs!… — Un Aņiskins atļāvās pasmaidīt. — No tevis, Paul, taču ta ož pēc benzīna ka no veselas petrolejas bodes … Lai gan kabinets nav aizslēdzams, atslēgu tu, Paul, tomēr paņem un sukā vien, sukā gulēt! Sukā vien, sukā, mums ar Annu Borisovnu vēl pāris vārdu jāpārmij …

Kad Pāvels, uzmetis kūkumu un mēģinādams ar roku piesegt no lietus mēteli, puskažociņu un svārkus, pazuda pelēkajā lietus burzga, pilnvarotais un Anna Borisovna devās tālāk. Ciema padomes sekretāre soļoja pa dubļiem piesardzīgi, apiedama peļķes un turēdamās ar rokām pie žoga mietiem. Lietus lāses skaļi un jautri, gluži kā mazi krusas graudiņi sitās pret viņas plāno mēteli.

—   Šito lietu, šito līšanu! — pilnvarotais murmināja.

Oba cauri pelēkajam sietam nebija saskatāma; kapsētas bērzus tik tikko varēja samanīt, bet ciedru priedes aiz pēdējām ciema mājām šķita tumši zilas; dubļi zem kājām žļurkstēja alkatīgi un skumīgi; īdēja govis; gaisā vēdīja sīvu dūmu, silta piena un benzīna smaka, ko atstāja aiz sevis automašīna, kas, smagi valstīdamās, aizbrauca uz ciema veikala pusi.

—   Tu, Anna Borisovna, osi krietna sieviete, — pagausinājis soļus, sacīja pilnvarotais, tev tikai vajadzēja biit labakai prel cilvēkiem . . . Nu, kā tu varēji velēties, lai Pavels dzīvo kopa ar Veru? Viņš taču aizietu galīgā posta . . . Aņiskins bridi klusēja. — Tev, Anna Borisovna, ari to vajag ņemt vērā, ka tu dzīvo ciemā jau trešo gadu, bet vēl nezini, ka Vera izdzina Valentīnu Semjonovnu no savas mājas, kaut gan māja nemaz nepieder viņai, bet kolhozam, kolhozs tikai to iedeva viņai kā bārenei no bērnu nama …

Sai brīdī pilnvarotais apstājās pavisam, atstūma no galvas kapuci, un sīkās piles mīksti pakšķēja viņa sirmajos, biezajos matos. Milzīgs, gandrīz divus metrus garš, ar zaļo armijas parauga lietusmēteli plecos Aņiskins no attāluma patlaban atgādināja zemu egli. Arā viss bija drūms un pelēcīgs, taču Anna Borisovna tik un tā pamanīja, kā pilnvarotais pasmaida, parādīdams veselus, baltus zobus.

—   Tu, Anna Borisovna, — viņš teica, — kad būsi iestājusies partijā un kad tevi ievēlēs par ciema padomes priekšsēdētāju, vērīgāk ieskaties cilvēkos… Mēs, Anna Borisovna, kam jāstrādā ar cilvēkiem, citādi nemaz nedrīkstam .. .

Sijāja lietus, vēlās zemo mākoņu kamoli, neizbrienami dubļi klāja ciema mālainas ielas, taču caur lietus šņākoņu tomēr varēja sadzirdēt, kā uz Obas pukst neredzams velkonis — tas vilka liellaivas līdz Tomai, līdz apgabala centram Tomskai…

ciema detektīvs

1

Kluba vadītājs Genadijs Nikolajevičs Pazdņikovs uzskatīja sevi par viskulturālāko cilvēku ciemā. Kedrovkā viņš ieradās tikai pirms divi gadiem, bet jau pirmajā vakarā parādīja sevi: atnāca uz klubu ar platmali galvā un sarkanām kamašām kājas, runāja gausi, gluži kā kontuzēts, miedza acis un dauzīja papēžus. Genadijs Nikolajevičs prata spēlēt akordeonu un, līdzko sākās dejas, paziņoja: «Sopēna polonēze!» Sasveicinādamies ar jaunām sievietēm, viņš tik zemu nolieca galvu, ka taisnie mati pašķīda uz visām pusēm…

Taču šos divus gadus Genadijs Nikolajevičs bija nodzīvojis ciemā mierīgi, pie viņa drīz pierada un

sāka cienīt par to, ka viņš lieliski spēlēja akordeonu un nekad neatsacijas paspēlēt kazas, dzimšanas dienas vai tadas reizes, kad vajadzēja kādu izvadīt. Iecirkņa pilnvarotais Aņiskins labi iereclzefa Genadiju Nikolajeviču, prata novērtēt kluba vadītāja pieklājību un kulturālo uzvedību, un tadēļ lai saulainajā septembra dienā, kad Genadijs Nikolajevičs pēkšņi ieradās pie iecirkņa pilnvarotā mājās, Aņiskins atsacījās runai ar viņu savā dzīvoklī.

—    Iesim uz kabinetu,viņš īsi noteica un pažvadzināja atslēgas. — Jūs jau esat no tiem cilvēkiem, kas nieku dēļ nenāk, tad jau būs jāsastāda protokols.

Istabelē, ko Aņiskins dēvēja par kabinetu, viņš atvēra abus mazos lodziņus, viebdamies sameklēja dažas papīra lapas, skolēnu tintnīcu un spalvaskātu ar rondo spalvu. Nolicis to visu uz galda, pilnvarotais sacīja:

—   Atvainojiet par tarakāniem!

—   Lūdzu! — atteica vadītājs. — Es, Fjodor Ivanovič, tos nemaz nepamanīju.

Runāja kluba vadītājs, kā vienmēr, gausi, miedza acis, kā saule skatīdamies, nevilšus parādīja īsās zeķītes ar gumiju valrnītī, taču viņa sejā pilnvarotais pamanīja nemieru un biklumu. Aņiskins ppkšņi salika rokas uz vēdera un pavirpināja pirkstus.

—       Interesanti, Genadij Nikolajevič, būtu uzzināt, no ka tie tarakāni pārtiek? Jīis esat izglītots cilvēks, pilsētnieks, tāpēc pats sapratīsit — kabinetā nekā tarakāniem ēdama nav …

—   Nav gan!

—   Varbūt viņi grauž ķiti no logiem? pilnvarotais vēl domīgāk ieminējās. — Bet cik nu tās ķilcs tur ir…

Pēc šiem vārdiem Aņiskins pacietīgi apklusa, valbīja savas vēža acis, virpināja pirkstus, taču elpoja

viegli, jo ārā bija septembris un zem logiem vecā ieva skurināja savas skārda cietās lapas, bet tālumā zilēja rudenīgi nesteidzīgā Oba.

—   Mja! izdvesa Aņiskins.

—   Māksla, Fjodor Ivanovič, — vadītājs teica, — pieder tautai. Protams, kino ir pati masveidīgākā māksla, tomēr mūzika, Fjodor Ivanovič, ir aicināta audzināt cilvēku ne tikai estētiski, bet, ja tā var izteikties, arī politiski. Mums dziesma palīdz gan strādāt, gan dzīvot, Fjodor Ivanovič …

—   Kas tad ir noticis?

—   Akordeonu nozaguši! — Genadijs Nikolajevičs atteica, un viņa seja pārklājās ar sarkaniem plankumiem. — Pulksten divdesmit trijos un piecpadsmit minūtēs es to noslaucīju ar mīkstu flaneļa lupatiņu, kas apbērta ar talku, divdesmit trijos un divdesmit piecās ieliku speciālā futlārī un noglabāju kluba skapī, bet… — vadītājs paskatījās pulkstenī, — … bet pulksten septiņos četrdesmit, kad no rīta ierados klubā, lai pilnā kaujas gatavībā sagaidītu vārpu lasīšanas svētdienas talku, akordeona … akordeona vairs nebija, Fjodor Ivanovič! — Genadijs Nikolajevičs iesaucās un noplātīja rokas. — Nozaguši!

Kluba vadītāja rokas nokrita uz ceļiem, galva — uz pleca, un Aņiskins aiz izbrīna nosēcās vien: Gcnadija Nikolajeviča acīs parādījās lielas, sievišķīgas asaras. No pilnvarotā nekautrēdamies, viņš noslaucīja tās ar mazu mutautiņu, nošņaukājās un piebilda:

—   Ar diviem reģistriem, diviem reģistriem!

Ko nozīmē reģistri, pilnvarotais nezināja, taču kluba vadītāja balsī jautās tāds izmisums, ka Aņiskins piecēlās, piegāja Genadijam Nikolajevičam klāt un noliecās pār viņu.

—   Cik maksā? — viņš klusu pajautāja.

—   Ek, Fjodor Ivanovič! Kad runa ir par mākslās svētumu …

—   Cik maksa? .

—   Pirku no rokas par trīs simti piecdesmit…

Trīs simti piecdesmit?

Aņiskins atgriezās atpakaļ savā vietā, apsēdās, ka ķeblis vien nokrakstēja, un apņēmīgi pievilka tuvāk tintes pudelīti. Taču rakstīt vel nekā nerakstīja, tikai iemērca spalvu. Resnais, smagais Aņiskins ar izvalbītajām acīm bargi raudzījās kluba vadītājā, kustināja apakšlūpu un smagi elsa, gluži ka lokomotīve pec gara skrējiena.

—   Jūs, Ģenadij Nikolajevič, mūsu likumus, protams, nesapratīsit, — viņš skarbi noteica, — taču ši zādzība pielīdzināma labas govs nozagšanai un tikai mazliet atpaliek no motocikla zādzībās … Ja atmiņa neviļ, tad mūsu ciemā tik lielas lietas nav bijis kopš tūkstoš deviņi simti četrdesmit astotā gada. Toreiz Vaļka Sučkovs nočiepa frontes invalīdam divus vācu vilnas auduma gabalus …

—   Ek, Fjodor Ivanovič ..,

—   Lūdzu klusēt, ar rokām nevicināt un atbildēt uz jautājumiem!

Ātri — kādas pusstundas laikā — pierakstījis kluba vadītāja liecību, Aņiskins salocīja burtnīcas lapas četrās daļās, rūpīgi noglabāja tās ap jostas vietu neparasti plato bikšu kabatā, šņākuļodams piecēlās un piegāja pie loga ar tādu sejas izteiksmi, it kā viņš to darītu pēdējo reizi. Ilgi, vismaz kādu minūti, viņš lūkojās vecajā ievā un uz Obu, tad nočmiukstināja caur zobu un, prot vadītāju nepagriezies, sacīja:

—   Lūdzu vēlreiz atvainot, bet pie kā atrodas jūsu akordeons, to es uzreiz nevaru pateikt… Tas, uz kuru man krita aizdomas vispirms, vakar aizbrauca ķert zivis uz Ļiņevska sērēin, bet tas, kuru turēju aizdomas pēc tam, jau piektais gads, kopš ar šādām lietām nenodarbojas, tāpēc nav cilvēku, ko velti apvainot. Vārdu sakot, Genadij Nikolajevič, lieta ir nopietna, un vajadzēs izdarīt izmeklēšanu pēc visiem likuma pantiem … Ejam uz klubu!

Lai gan Aņiskins nebija nekāds naskais soļotājs un staigāja nelabprāt, viņi aizkļuva līdz klubam desmit minūtēs, un vadītājs jau iebāza roku kabatā pēc atslēgām, taču pilnvarotais viņu apturēja un pat neļāva kāpt uz lievenēm. Norūcis kaut ko apmēram tādu kā: «Stāvi, kur stāvējis!» — viņš uzmanīgi piegāja pie kāpnēm, pārkāries pāri savam vēderam, noliecās un ilgi, ilgi pētīja biezos ciedru priedes dēļus. Ko viņš tur saskatīja, kluba vadītājs nezināja, taču Aņiskins neapmierināts nokrekstējās un atkal norūca:

—   Vajadzēs apskatīt logus.

Kedrovkas klubs nebija nekāda diez cik sen celta ēka, taču arī par jaunu to nevarēja saukt, garumā tas atgādināja ugunsdzēsēju^depo, jo sānos tam atradās divas lielas durvis kā garāžas vārti, bet no priekšgala tas izskatījās pēc ciema patērētāju biedrības veikala— dzelzs stienis šķērsam pāri'durvīm, maza izkārtnīte «Klubs» un divi logi abpus lievenēm, kurām pierīkotas margas. Nekādu citu logu klubam nebija, tikai šie.

—   Tā! Un šitā!

Piesardzīgi, uz pirkstgaliem Aņiskins piegāja pie logiem ar blīvo rāmja režģi un šņākdams sāka spiest ar pirkstiem uz rūtīm. Katrā logā to bija veselas divpadsmit, viņš izspaidīja ik rūti, taču tās turējās stingri, un Aņiskins neticīgi pašūpoja galvu. Pēc tam viņš kādu mirkli nostāvēja nekustīgs un pēkšņi rikšiem aizskrēja uz to kluba pusi, kur atradās abas garāžas vārtiem līdzīgās durvis. Kluba vadītājs tipināja viņam pakaļ, taču pilnvarotais ar nīgru rokas vēcienu apstādināja viņu,

—   Nav nekur jāskrien, nav jāskrien!

Palicis viens pats, iecirkņa pilnvarotais nesteidzīgi piegāja pie pirmajām durvīm un pavilka — durvis nepakustējās; tāpat nesteigdamies piegāja pie otrajām, pavilka — durvis lēnām, bez čīkstēšanas atvērās, un Aņiskins, kas otrās durvis bija parāvis tikpat spēcīgi kā pirmās, gandrīz vai nogāzās atmuguriski zemē.

—   Fjodor Ivanovič!

—   Stāvi, kur stāvējis! — iecirkņa pilnvarotais, noturējies kājās, skarbi uzsauca un aizvēra durvis. — Tā, tā, tā!

Iecirkņa pilnvarotais un kluba vadītājs stāvēja kā sastinguši… Pulkstenis jau bija pāri astoņiem, ciemu ietina zeltaina gaisma, gaiss bija tik rāms un dzidrs, kāds ir tikai septembrī pie Obas, kad zem kājām čab un birst lapas un ūdenim var redzēt cauri līdz pašam dibenam, un kad dvēseli tiecas pārņemt jūtas, skumīgas kā vecu melnapšu pēdējo lapu klusais lidojums.

—   Durvis taču var atvērt, — Aņiskins klusu sacīja. — Durvis taču nav aizkrampētas …

Nogrimuši domās, ne Aņiskins, ne kluba vadītājs nemaz nepamanīja, ka viņus ielenkuši bērni — tie nāca klāt bikli un rātni, izrāpās no krūmiem un žogu apakšām, izlīda no visādām slepenām ejām. Bērniem bija no pieci līdz astoņi gadi — tie, kuriem bija vairāk, vai nu lasīja vārpas, vai arī palīdzēja pie pļaušanas,— bet arī šie nāca bariem vien, un kad Aņiskins atguvās, viņu ciešā lokā bija ielenkušas klusas — gan tumšākas, gan gaišākas galveles. Un tuvāk par visiem, ar kājas īkšķi kautrīgi zemi urbinādams, stāvēja Aņiskina jaunākais dēls Vitja. Mute viņam bija vaļā un acis izvalbītas tāpat kā tēvam.

—   Marš uz mājām! — draudīgi nošņāca Aņiskins. — Citādi tūlīt visiem uzlikšu sodu!

Bērni pakāpās atpakaļ, taču pilnvarotais tūdaļ pat aizmirsa viņus.

Pametis pats sev ar aci, viņš, cītīgi aplūkodams zemi, devās uz durvīm. Pie tām Aņiskins apstājās, taču pastāvēja tikai īsu brītiņu, tad piesardzīgi atvēra durvis un iegāja iekšā, pēdējā mirklī piekodinādams kluba vadītājam:

—   Pēc brīsniņa nāciet iekšā, Genadij Nikolajevič.

Kad vadītājs iegāja tumšajā klubā, iecirkņa pilnvarotais nebija redzams, bija dzirdama tikai šņākoņa un dēļu čīkstēšana; acīm redzot, Aņiskins taustīdamies gāja uz to istabu, kurā pulcējās kolhoza pašdarbnieki, glabājās mūzikas instrumenti un, gaidot kinoseansa sākumu, parasti sēdēja vietējā vadība — kolhoza priekšsēdētājs, ciema padomes priekšsēdētājs un pats pilnvarotais Aņiskins.

Tā tas ari bija: Aņiskins stāvēja šajā istabā un, acis piemiedzis, skatījās pa atvērtajām durvīm skapī, kur gulēja sarkanas drānas gabals un plakātu zīmēšanai domātā zobu pulvera kārbu kaudzīte. Istabelē oda pēc putekļiem, gurķiem un taukaina grima.

—   Kluba durvis vajag aizdarīt! — pilnvarotais sacīja un mīklaini pasmaidīja. — Vakar, Genadij Nikolajevič, protams, bija sestdiena, protams, pēc darba nevienam pilsonim iedzert nav aizliegts, bet durvīm, Genadij Nikolajevič, krampītis tomēr ir jāaizkabina…— Pēc tam Aņiskins parādīja aiz muguras rokā paslēpto gurķa galu un nolika to uz putekļainā galda ar trim kājām. — Tātad cikos, jūs teicāt, aizslēdzāt skapi?

—   Apmēram divdesmit trijos un divdesmit piecās minūtēs…

—    Nu redziet, Genadij Nikolajevič, tagad jūs sakāt «apmēram», bet pirmīt… Bet ne jau tas ir galvenais, Genadij Nikolajevič, galvenais ir tas, ka akordeons tomēr pazudis. Vai ne tā?

Akordeona skapī. patiešām nebija: zobu pulvera kārbas bija tepat, sarkanais audums — arī, salauztā balalaika — rau, kur, bet akordeons … Akordeons bija pagaisis, un pagurušais kluba vadītājs, piekusis no pārdzīvojumiem, jau gribēja piemesties uz izsēdētā puķotā dīvāna, taču pilnvarotais neatjāva.

—   Pagaidām nesēdēsim vis, Genadij Nikolajevič, nesēdēsim vis.

Vārdus «nesēdēsim vis» Aņiskins, klusinādams balsi un aizvien mainīdams intonāciju, atkārtoja vismaz reizes piecas, bet pats pa to laiku ar acīm pārlūkoja katru istabas stūrīti: apskatīja logus un grīdas dēļus, palodzes un galdu, skapi un tumšos kaktus, griestus un durvis sev aiz muguras. Pats pilnvarotais stāvēja uz vietas, taču galva grozījās bez mitas un ļoti uzcītīgi, un drīz vien viņš atviegloti nopūtās:

—   Tātad tā, Genadij Nikolajevič…

Aņiskins paspēra soli uz galda pusi, paņēma no tā apvītušu pīlādža zaru un pielika pie deguna. Nekā citādi zars nevarēja ost — tikai pēc pīlādžiem, taču iecirkņa pilnvarotais ilgi turēja to pie deguna, lika to gan pie vienas, gan pie otras nāss un galu galā izplūda galantā sātaniskā smaidā.

—   Genadij Nikolajevič, Genadij Nikolajevič! — viņš novilka kluba vadītāja balsī. — Atvainojiet mani pa trešam lāgam, taču šis zariņš laikam nekā cita nenozīmē kā vienīgi lo, ka jūs atkal esat atgriezies pie pārdevējas Dusjas…

—   Fjodor Ivanovič, dārgais …

—   Vai, Genadij Nikolajevič, vai, manu dārgumiņ! — iesaucās arī iecirkņa pilnvarotais un piespieda pīlādža zaru pie krūtīm. — Es taču nekā slikta jums nesaku, kura patīk, lo arī mīlat, bet zariņš nekā cita nevar nozīmēt — vienīgi Dusju … Pirmkārt, tikai viņa septembrī staigā ar pīlādžiem un iesinaržinās ar odekolonu «Maijpuķīte», un, otrkārt, vakar traktoristi pēc darba gribēja dabūt šņabi, taču nekur nevarēja sameklēt Dusju: ne veikalā, ne viņas mājās, ne pie Griškas Storoževoja. Arī es jau sāku uztraukties, kur Dusja palikusi… Bet viņa, izrādās, bijusi pie jums, Genadij Nikolajevič. Izrādās, ka viņa mitinājusies šite!

—   Jā! — kluba vadītājs čukstus atzinās. — Ja, Jevdokija Mironovna bija te!

—   Vai mīlestība atgriezusies?

Mīlas celi, Fjodor Ivanovič, ir neizdibināmi. Zināt, lai vecumā, kad ziedi vairs nesmaržo …

—   Zinu jau, zinu, — Aņiskins labprāt piekrita, — tikai tagad tas nav galvenais, Genadij Nikolajevič, tagad man jāizdibina visa aina … Es, redzi, lēnītēm apsēdīšos uz dīvāna, lai gan tajā sakrājies simt pudu putekļu, un jūs man pamazītēm visu notēlosit. Mums nav nekur jāsteidzas, vēl ir pavisam agra rīta stunda — nu, un jūs man visu izstāstīsit…

Aņiskins patiešām apsēdās uz dīvāna, kas čīkstēdams iegrima līdz pat grīdai; gaisā uzlidoja putekļu mākoņi, Aņiskins nošķavojās un ar skaidrām, nevainīgām acīm paskatījās uz kluba vadītāju.

—   Un tagad sāksim pēc kārtas …

—   Fjodor Ivanovič, — kluba vadītājs skaisti iesāka un tik apņēmīgi nopurināja galvu, ka garie mati pajuka kā vēdeklis. —Fjodor Ivanovič, es ļoti cienu jūs un jūsu ģimeni, bet vai tad vajag celt augšā tādus vīriešu dzīves intīmus sīkumus, kas skar vārīgas stīgas…

—        Var arī necelt! — Aņiskins miermīlīgi atteica. — Var arī necelt, Genadij Nikolajevič, bet tad es nedabūšu rokā jūsu akordeonu. Un tas tomēr maksā trīs simti piecdesmit rubļu. Tāpēc labāk celsim vien … Kad jūs aizslēdzāt klubu?

—        Pulksten vienpadsmitos, kā tas vairākkārt uzsvērts rajona kultūras pārvaldes …

—   Un tad?

—       Jevdokija Mironovna, ja tā var izteikties, jau atradās šajā istabā, ko dēvē par «grimētavu» …

—   Tālāk!

—   Tālāk, Fjodor Ivanovič … tālāk.

—   Stāsti vien, stāsti!

Kluba vadītājs Genadijs Nikolajevičs Pazdņikovs sakrustoja rokas un nodūra acis; ausis viņam kvēloja kā pīlādžogas pie zara, ko Aņiskins vēl aizvien galanti turēja rokās, bet zili sarkanais veco laiku ierēdņa deguns, gluži otrādi, bija kļuvis pavisam bāls. Lūkodamies tajā,.Aņiskins plati pasmaidīja un uzprasīja:

—        Kādēļ tad negājāt pie Dusjas uz mājām? Agrāk taču, pirmās mīlestības laikā, jūs tur sēdējāt augām naktīm?

—   Redziet, Fjodor Ivanovič …

—   Nu, kas ir, Genadij Nikolajevič?…

—   Redziet, Fjodor Ivanovič, tas …

—   Kas tad ir, kas tad ir lēcies? …

—       Grigorijs Ivanovičs Storoževojs! — strupi izmeta kluba vadītājs. — Biedrs Storoževojs!

Pēc šiem vārdiem Aņiskins steidzīgi nolieca galvu, bez kādas vajadzības paoda pīlādža zaru un piepūta

lūpas. Iecirkņa pilnvarotā krūtīs kaut kas nogrudzi nāja un apklusa, viņš pacēla galvu un, lūkodamies loga rāmja režģī, domīgi sacīja:

—   Tas būtu jāsaprot tā, ka jūs baidāties no Griškas Storoževoja, lai viņš jūs Dusjas dzīvoklī nenoķer un …

—   Tas cilvēks ir uz visu ko spējīgs! — kluba vadītājs pārliecinoši un dedzīgi atteica. — Kaut jūs, Fjodor Ivanovič, zinātu, ar kādām acīm viņš uz mani skatās…

—   Ko nu runāt par acīm, —» Aņiskins joprojām domīgi sacīja. — Acis — tas nav nekas, Genadij Nikolajevič, bet viņš, draņķis, lien kauties … Viņš, katordznieks tāds, šopavasar Seņku Paņkovu samizoja, kaut arī Seņka slaistījās gar klubu kopā ar brāļiem. Un brā]i ar dabūja savu tiesu, Genadij Nikolajevič. Taisni bail metas!

—   Fjodor Ivanovič, dārgais! — kluba vadītājs pēkšņi iesaucās un traģiski pacēla rokas. — Es saprotu jūsu domu gājienu, es uztvēru jūsu versiju …

—   Kādu tad?!

— Akordeonu nozadzis pilsonis Storoževojs! … Tas ir gan kolosāls gājiens! Jūs saprotat, Fjodor Ivanovič, Storoževojs, atriebdamies par Jevdokiju Mironovnu, nolemj dot man pašu sāpīgāko triecienu … Jūs, Fjodor Ivanovič, taču saprotat, ko nozīmē mūziķim, māksliniekam viņa mūza! — Rokas gaisā vicinādams, kluba vadītājs pārskrēja pāri piecus metrus lielajai istabiņai, apgriezās kā vilciņš un iezvēla ar dūri sev pa krūtīm, ka nobūkšķēja vien. — Māksliniekam mūza ir vairāk nekā sieva, sieviete, draudzene. Vai, cik nāvīgu triecienu man devis pilsonis Storoževojs! Ak vai!

Iecirkņa pilnvarotajam patika visādi kumēdiņi, un, kad Genadijs Nikolajevičs sāka tā īpaši vicināt rokas un kliegt skaistā balsī, Aņiskins apklusa, iekārtojās uz dīvāna ērtāk un ar cieņu paskatījās uz kluba vadītāju. Protams, Genadija Nikolajeviča izskats bez attiecīgā apģērba nebija tik ietekmīgs kā uz skatuvēs un vēl elektriskajā gaismā, tomēr iecirkņa pilnvarotajam viņš varen patika.

—   O, Storoževojs zināja, ko darīja! — Genadijs Nikolajevičs turpināja. — Sakiet vien, sakiet, Fjodor Ivanovič, — jūs jau zināt, tas ir viņš, tieši viņš, kas nozadzis manu ar perlamutru izrotāto akordeonu? Runājiet, Fjodor Ivanovič, vai tad jūsu detektīva nojauta to nesaka?…

Ko nozīmē «detektīva nojauta», Aņiskins zināja, pats to bija atkārtojis miljoniem reižu visdažādākajās variācijās, taču ir nedomāja apstādināt aizrāvušos kluba vadītāju: pirmkārt, bija interesanti noskatīties, otrkārt, kad cilvēks tā iekaisis, viņu tik drīz nevar apturēt. Tādēļ Aņiskins nogaidīja, kamēr Genadijs Nikolajevičs mazliet nomierinās, nočmiukstināja caur zobiem un teica:

—   Mūsu darbs, Genadij Nikolajevič, ir tāds, ka nav iespējams uz vietas pateikt: tas ir zaglis, bet, rau, šis — nav! Iespējams, ka akordeonu nospēris Storoževojs, bet var būt arī gluži otrādi, ka nav spēris … Tāpēc jūs mazliet nomierinieties un atbildiet uz pēdējo jautājumu. Kas taisīja ciet durvis?

—   Durvis, vai dieniņās, durvis … — Kluba vadītājs apstājās un nolaida rokas. — Durvis, Fjodor Ivanovič, kā jūs sapratīsit, slēdzu ciet es …

—   Vai pirms šņabja dzeršanas vai vēlāk?

—   Es vienmēr aizslēdzu durvis pirms šņabja dzeršanas.

—   Tas arī būtu viss, Genadij Nikolajevič … Tagadiņās jūs pasēdiet uz lievenēm, bet es vēl paklaiņošu pa klubu…

Aņiskins iznāca no kluba apmēram pēc pusstundas, kad vadītājs, disciplinēti sēdēdams uz lievenēm, jau bija piekusis skatīties uz tukšo ielu un nervoziem soļiem pastaigājās gar klubu. Ieraudzījis pilnvaroto, viņš nopriecājās, taču Aņiskins sarunās ar kluba vadītāju neielaidās, bet no tām durvīm, kuras varēja atvērt, devās šķērsām pāri ceļam. Te viņš apstājās un sāka pētīt žogam pāri pārlikto dēli.

—   Vai tu re, ko! — pilnvarotais domīgi iesaucās. — Dēlis!

Viņš appētīja tādu lietu, ko Sibīrijas ciemos dēvē par «laipu» un kas liecina par cilvēces tiekšanos pēc taisnām līnijām, jo ceļš pa ielām un šķērsielām vienmēr iznāk garāks nekā pāri svešiem žogiem un dārziem. Tādēļ ciemos pāri sētai tiek pārlikti divi dēļi — viens no vienas, otrs — no otras žoga puses. Tieši šādu dēli patlaban pētīja pilnvarotais un, izpētījis to, norūca:

—   Tas ir kirzas zābaks! — Un, tā kā kluba vadītājs jau stāvēja viņam aiz muguras, pilnvarotais parādīja ar pirkstu uz zābaka atstāto pēdu, ko uz šaurā dēļa varēja labi saredzēt. — Pamatīgs zābaks…

—   Ļaundaris! — čukstus noteica kluba vadītājs.

—   Varbūt viņš, bet varbūt arī ne! — Aņiskins atbildēja un tad, pamājis vadītājam, lai nāk līdzi, atgriezās pie durvīm un pavēlēja: — Ieejiet, Genadij Nikolajevič, pa gala durvīm un aizkrampējiet šīs durvis. Pats nāciet atpakaļ šurp.

Kamēr vadītājs skrēja aizlikt krampi, Aņiskins stāvēja brīvi, ieelpoja vieglo septembra gaisu un skatījās, cik jauki spīd saule un nemaz necepina, ka pa zilgmi lido gari tīmekļu pavedieni un ka starp debesīm un zemi slīd brūna, pa Obu peldoša laiva. Pūta tik viegls un tīkams vējiņš, kāds var pūst vienīgi septembrī, un pilnvarotais pagrieza tam pretim seju.

—   Aizdarīju, Fjodor Ivanovičl

—   Labi.

Nomācis labpatiku, Aņiskins ērcīgi paskatījās uz vadītāju, tad uz durvīm, tad atkal uz vadītāju. Reizes trīs viņš pārlaida acis no cilvēka uz durvīm un atpakaļ, tad saņēma ar labo roku skavu un pavilka.

—       Vai aizkrampēji? &lt;—&lt; pilnvarotais strupi noprasīja.

—   Paši taču likāt, Fjodor Ivanovič…

—   Likāt, likāt…

Aņiskins paņēma skavu ar otru roku, paspieda durvis mazliet uz augšu, padrebināja un pēkšņi strauji parāva. Aiz durvīm kaut kas nošķindēja, nokrakstēja, un durvis atvērās.

—       Vai redzēji? — Aņiskins klusu pajautāja. — Es saku, vai redzēji?

—       Varens efekts, Fjodor Ivanovič! — kluba vadītājs nomurmināja. — Kas to varētu iedomāties, ka ar vienkāršu padrebināšanu…

—        Krampis nekam neder! — pilnvarotais enerģiski atcirta. — Kad atradīšu akordeonu, es jums, Genadij Nikolajevič, par šito nevīžību, protams, uzlikšu sodu, taču patlaban svarīgāks ir kas cits… Cik bija pulkstenis, kad jūs izgājāt no kluba, un ko jūs satikāt ceļā?

—   Pasacīt precīzi… Saprotiet, precīzi pasacīt…

—   Pirms vai pēc lietus?

—       Tieši lietus laikā, Fjodor Ivanovič. Saprotiet, lai gan Jevdokija Mironovna iebilda …

—       Saprotu, saprotu, — pilnvarotais viņu pārtrauca. — Griška Storoževojs nav nekāds muļķis, lai dirnētu lietū… Un tas savukārt nozīmē, ka jūs pa Ceļam nevienu nesatikāt…

—   Itin nevienu, Fjodor Ivanovič!

—   Labi!

Pilnvarotais aizpogaja krekla apkaklei divas pogas, pēdējo reizi ar zīmīgu skatienu pavērās kluba vadītājā, sarauca uzacis, taču neteica nekā, tikai pamirkšķināja ar acīm. Pēc tam aizlika rokas aiz muguras, pamāja vadītājam ar galvu un nesteidzīgi aizsoļoja pa ielu, kas veda gar Obas krastu, — vēders pa priekšu, galva gaisā, kājas kā stutes uz abām pusēm.

— Uz redzēšanos, Fjodor Ivanovič! — kluba vadītājs vārgi pamāja ar roku. — Uz redzēšanos!

Taču pilnvarotais viņu laikam nemaz nedzirdēja — viņš tikai soļoja un soļoja pa ielu, aiz piepūles šņāca caur degunu un ar izvalbītajām acīm appētīja visu, kam vien pagāja garām. Viņš appētīja un iegaumēja, iegaumēja un appētīja un tā, pamazītiņām un palēnītiņām, aizkūlās līdz augstai mājai, kas atradās gandrīz vai blakus smēdei, tas ir, tālu prom no ciema centra. Pie mājas Aņiskins apstājās un sāka dusmīgi elst:

—   Fū! Fū! Fū!

Viņš elsa un dusmojās tādēļ, ka pulkstenis jau rādīja pāri desmitiem, bet lielajā mājā vēl bija tik klusu, it kā tur atrastos zārks ar nelaiķi. Tiesa, ārdurvis bija līdz kājai vaļā, bet tas arī nekā laba nonozlmēja, un Aņiskins tā pārskaitās, ka viņa seja kļuva sarkana kā pārgatavojies tomāts. Viņš nosprauslojās caur degunu gluži kā mežakuilis, uzkāpa pa lievenēm un devās taisni iekšā — istabas durvis tāpat bija atvērtas.

—   Tā!

Četras šaurās gultās, kas bija noliktas kā slimnīca cita citai blakus, ar pelēkām segām apsegušies, gulēja četri pinkaini puiši. Mutes visiem bija plati atvērtas, un tādēļ istabā oda pēc degvīna atraugām, sīpoliem un ķiplokiem. Nekādu citu mēbeļu istabā nebija, tikai gultas, toties sienas no vienas vietas bija noklātas ar neķītrām bildītēm un neķītriem parakstiem zem tām.

—   Un šitā!

Aņiskins nosoļoja gar divām sienām, apskatīja visus jaunos zīmējumus un izlasīja jaunos parakstus, par vienu pasmīnēja un atgriezās pie durvīm. Te viņš apsēdās uz augsta sliekšņa, atpogāja kreklam divas pogas un saldi nožāvājās — tas tādēļ, ka istabā gulēja.

—   Ērgļi! — brītiņu pagaidījis, Aņiskins skaļi uzsauca. — Mostieties!

Divi no četriem puišiem pagriezās uz otriem sāniem, viens kaut ko nomurmināja, otrs smalki iekrācās, bet neviens nepamodās. Tad Aņiskins izvilka no kabatas sērkociņu kārbiņu, milzīgu kabatas lakatu un vispēdīgi kādu nesaprotamu riku — šautenes patronu, kas ar stiepli bija piesieta pie koka roktura. Šņākdams un smaidīdams pilnvarotais izņēma no kārbiņas sērkociņu un pabāza to zem stieples tā, lai sērkociņa galviņa atrastos pretī patronā izurbtajam caurumiņam.

—   Sito parikti! — čukstus noducināja Aņiskins. • Silo parikti!

Pistolei līdzīgo krāmu pilnvarotais nesen -bija atņēmis Vitjam — puišelim, kam bija nags uz visādu meistarošanu, — lai, nedod dievs, neatgaditos kāda nelaime. Krāmu Aņiskins bija apsolījis atdot Vitjas mātei, vēl piebilzdams: «Pērienu tu, Viktor, esi pelnījis, pamatīgu pērienu!» — taču bija aizmirsis un tagad gauži par to nopriecājās.

—   Ha-he-he! — viņš iesmējās. — Hi-hi-Iīi!

Aņiskins novilka ar šaujamā rika to pusi, kur atradās sērkociņa galviņa, gar sērkociņu kārbiņu, samiedza no bailēm acis, aizgrieza galvu un tāpat, kā to darīja Vitja, pastiepa roku ar šaujamo sāņus. Sērkociņa galviņa kādu mirkli švirkstēja, tad atskanēja tāds blīkšķis, ka Aņiskins atsitās ar plecu pret stenderi un iesaucās:

—   Vai dieniņ!

Istaba pieplūda ar kodīgiem pulvera dūmiem, rulis šķindēja, kaut kur rībēja un šņāca, kaut kas gāzās un vaidēja — dievs vien zina kas te notika! Kad dūmi izklīda, Aņiskins skatījās, skatījās un sāka smieties no visas sirds:

—   Ha-ha-ha!… Ha-ha-ha! ….

Ielīduši istabas kaktā un segā ielinušies, četri puiši ar izbīlī ieplestām acīm skatījās uz pilnvaroto un to, kā pa atvērto vēdlodziņu vijas laukā zilu dūmu lente. Tad viens no viņiem — vissīkākais un visjaunākais — izvilka no segas apakšas drebošu roku un uzprasīja:

—   Kas tas par daiktu?

—   Puiku pistole! — atleica Aņiskins un sarauca uzacis. — Vai tad pats neredzi, ko?… Un tagad marš pa vietām!

Pinkainie puiši aizgāja uz savām gultām, apsēdās un pagriezās pret Aņiskinu, kas aizvien vēl sēdēja uz augsta sliekšņa. Viņš bija mierīgs un kluss, taču joprojām turēja pistoli un pat šūpoja to rokā kā īstu ieroci.

—   N'u tad uzklausiet, mīļie kundziņi! — Aņiskins sacīja. — Tas, ka viss ciems atrodas tīruma, bet jūs guļat, man nav nekāds brīnums. Arī tas, ka vakar viss ciems skatījās kino un mazgājas pirtī, bet jus šņabi tempāt un zagāt tomātus, man nav nekāds brīnums … Taču par lo, ka kluba vadītājam akordeons pazudis, gan man jābrīnās. Tas patiešām ir pārsteigums! — Aņiskins piecēlās, pagaja izbiedētajiem puišiem garam un nesaprotami nosmīnēja. — Nu, ko jūs teiksit?

—   Mēs neesam akordeonu ņēmuši, — drūmi sacīja pats sīkākais un jaunākais. — Neesam ņēmuši!

—   Ari to es zinu! — Aņiskins labprāt piekrita. — Akordeons jums nav vajadzīgs, pirmkārt, jau tāpēc, ka dvēseles jums ir melnas un uz mūziku nemaz nenesas, un, otrkārt, tāpēc, ka jūs derat tikai sīkām zādzībām … Piemēram, tu, Avtondil Sopirjajev, piecelies, lūdzu, no gultas… Piecelies, piecelies, es taču ar tevi runāju!

Avtondils Sopirjajevs — gadus deviņpadsmit vecs puisis ar pastāvīgi piemiegtām acīm un sārtu rētu uz lūpas — negribīgi uzslējās no gultas, pa zagļu paradumam pārgrieza acis un jau gribēja sākt kliegt, taču Aņiskins klusēdams sagrāba viņu aiz pleca, pielieca ar savu milzīgo ķetnu zemāk, pastūma puisi kā nevajadzīgu grabažu sāņus un draudīgajā klusumā, kas bija iestājies, pataustīja ar veikliem ķirurga pirkstiem zem spilvena. Iecirkņa pilnvarotā pirksti tikai uz sekundi pazuda zem tā, un viņš ar cirkus mākslinieka žestu izvilka no spilvena apakšas lakatiņu un novicināja ar to kā ar karogu pa gaisu — pazibēja koši sarkani ziedi un kāši, nočaukstēja zīds, un uzvēdīja labu smaržu aromāts.

—   Tas ir skolotājas Maliginas lakats! — Aņiskins klusu sacīja. — Viņa to nopirka Tomskā par astoņiem rubļiem… Ko teiksi, Avtondil Sopirjajev?

Joprojām draudīgajā un satrauktajā klusumā pilnvarotais atgriezās pie augstā sliekšņa, apsēdās, izstiepa kajas un vairākkārt smagi nopūtās: šajā istabā, kas bija piesūkusies ar netīru ķermeņu smaku, viņam trūka elpas.

—    Mani, protams, par to vajag padzīt no darba, — Aņiskins turpinaja tādā pašā balsī, — bet tagadiņās,

kad ciemā notikusi zādzība, es priecājos … Bet kādēļ es priecājos, kad man, gluži otrādi, vajadzētu raudāt?'— galvu picliccis, viņš noprasīja un pacēla pirkstu.— Atbildi man uz to tu, Igor Leščinski.

—   Nezinu! vatbildēja Leščinskis, tas no četriem puišiem, kurš stāvēja pats pēdējais un pat mēģināja paslēpties aiz Sopirjajeva muguras. — Nevaru zināt, pilsoni iecirkņa pilnvarotais.

—   To tu pateikt nevari, un vēl esot cietumos izsēdējies … — pilnvarotais grīni pasmaidīja. — Vari arī neatbildēt, reiz esi tik neattapīgs, taču pildspalvu tu atdod man … Dod šurp, dod šurp, es taču tik un tā izdarīšu kratīšanu.

Kad Leščinskis atdeva pildspalvu, ko aizvakar klubā bija nozadzis traktoristu brigadierim tēvocim Ivanam, iecirkņa pilnvarotais iebāza to tai pašā kabatā, kur jau atradās lakatiņš, un uzblieza ar plaukstu sev pa celi.

—   Tagad atbildēšu, kādēļ priecājos, ka ciemā notikusi zādzība, — Aņiskins teica. — Es priecājos tādēļ, ka sakarā ar šo zādzību varu izdarīt pie jums kratīšanu … Re, divas mantas pie jums atradu uzreiz, jūs jau katru dienu nozogat kādu sīkumu, lai varētu tempt šņabi…

Puiši, grīdā lūrēdami, klusēja, un Aņiskins atļāvās sāji pasmaidīt.

—   Šodien es pie jums kratīšanu neizdarīšu, jo visu nozagto jau esmu konfiscējis, — viņš teica. — Bet strādāt gan es jūs piespiedīšu … Rau, tu, Jurij Vlasenko, paņem malkas pagali, kas guļ pie krāsns, rau, to galda nazi, kas stāv uz palodzes, un noplēs no pagales tādus paprāvākus skalus… Ej, ej, Jurij Vlasenko, izpildi pavēli, citādi atgādināšu, kā vakar jūs visi četri Potapovu dārzā tomātus nopostījāt… Draņķi tādi! —Aņiskins, pēkšņi pārskaities, uzkliedza.

—   Kad jūs zogat gurķus un tomātus, vismaz nenomīdiet pašus stādus! Rijiet, pietiks visiem, tikai nepostiet!

Dusmās kliegdams, Aņiskins tūdaļ nosvīda un sāka gārdzoši elpot kā astmas lēkmē, it kā viņam kaut kas būtu iestrēdzis kaklā. Pilnvarotais nobālēja un apklusa. Un tikai šajā klusumā kļuva dzirdams, kā skaļrunis pie kolhoza valdes ēkas rauj vaļā kaut kādu aizjūras fokstrotu, kā zem kraujas Oba plunčājas bērni, bet kolhoza smēdē, remontēdams labības pļāvēja spārnus, zvetē pa laktu kalējs Jusupovs.

—   Ķeries, ķeries pie darba, Vlasenko Jurij, — Aņiskins teica. — Ņem rokās pagali…— Kad Vlasenko ar galda nazi atplēsa no pagales vairākus prāvus skalus, pilnvarotais izrīkoja: — Ejiet klāt pa vienam, ņemiet katrs pa skalam un visi kopā nokasiet sienu, uz kuras sazīmēti bezkaunīgi zīmējumi un uzraksti. Veicīgāk! …

Kad pēc minūtēm piecpadsmit neķītrie zīmējumi un paraksti bija pazuduši un visi četri nolikuši skalus kaudzītē, Aņiskins piecēlās no sliekšņa, nosoļoja visiem četriem garām gluži kā gar ierindu un nočmiukslināja caur zobiem.

—   Tagad atbildiet uz maniem jautājumiem, — viņš dusmīgi pavēlēja. — Tā kā jūs visu izgājušo nakti dzerdami vazājāties pa ciemu, jums arī jāzina, kurš pēc lietus klimta gar klubu. Atbildi tu, Avtondil Sopirjajev…

—    Pēc lietus? Pēc lietas uz ielas bijām mēs un Grigorijs Storoževojs, — Sopirjajevs atbildēja un aiz cieņas pret_iecirkņa pilnvaroto delikāti nokāsējās dūrē,

—   … mes un Grigorijs Storoževojs …

—   Gar klubu slaistījās, pilsoni pilnvarotais! — Leščinskis iztapīgi iejaucās sarunā. — Mēs jau stūrējam uz mājām, jo degvielu nevarējām sadabūt, bet

viņš, pilsoni pilnvarotais, rokas kabatās sabazis, stampāja gar klubu.

—   Vai vel kādu redzējāt?

—   Nē! — puiši vienā balsī atbildēja, taču viņu korī nebija dzirdama Jurija Vlasenko balss. Viņš, kā vienmēr, stāvēja mazliet nomaļus un skatījās Aņiskinā ar jauna, tikai ne jau nu rotaļu tīģerēna acīm. Vlasenko vispār ļoti atšķīrās no saviem draugiem, un Aņiskins bažīgi nodomāja: «Ar šo puisi es vēl dabūšu noņemties, vai, kā dabūšu!»

—   Tad jau labi! — noteica pilnvarotais. — Labi, labi …

Iestājās klusums, un šajā klusumā Aņiskins jau devās uz durvīm, kad Igors Ļeščinskis pēkšņi pārliecās uz pusēm, gluži kā triecienu pakrūtē dabūjis, noraustījās kā krampjos un iekliedzās, ka visa piesmirdusī istaba noskanēja:

—   Vai redzējāt, bračiņi, kas notiekas! Mēs domājām, ka Storoževojs par rekordiem cīnās, bet viņš sper akordeonus.

Kamēr Leščinskis brēkāja un vaikstījās, iecirkņa pilnvarotais klusēdams stāvēja pie durvīm, tad satvēra rokturi un, to vairs vaļa nelaizdams, tīšuprāt gausi pagriezās.

—   Un vēl, — viņš teica, —es jūs neieredzu tādēļ, ka jūs atbraucāt šurp paši pēc sava brīva prāta, bet negribat pie darba ne pirksta piedurt! — Aņiskins skumji nopūtās. — Jūs esat tādi liekēži, ka … Es šī paša ciema dēļ, ko redzat aiz loga, ar kolčakiešiem kāvos, padomju varas dēļ kulaki uz mani šāva, bet jūs ar savu uzvedību darāt kaunu manam ciemam .. .

Krampjaini atmetis ar roku, Aņiskins izgāja uz lievenēm, pagrieza seju pret vēju, kas pūta no Obas, vairākas reizes dziļi ieelpoja vereno vīstošās zāles un krasta mālu smaržu un visparastāko gaisu, kas septembri pats no sevis pilns visvisādu aromātu. Zem kraujas vēl aizvien klaigāja bērni, reproduktors visu ielu pārplūdināja ar gaudulīga valša skaņām, tikai kalējs Jusupovs dzelžus gan vairs nerībināja — laikam bija beidzis kalt kārtējo kloķi. «Tātad tā!» pilnvarotais mierīgi pārlika. «Tātad Griška Storoževojs arī pēc lietus ir klimtis gar klubu. Se tev nu bij!»

Taču Aņiskins nostāvēja pie mājas vēl kādu brītiņu, jo dzimtais ciems patlaban pletās viņam visapkārt kluss un tādēļ piemīlīgs. Bija redzama kolhoza kantora jaunā ēka ar lozungu uz sarkana audekla: «Biedri! Ražas novākšanas tempu ziņā mūsu kolhozs atrodas otrajā vietā rajonā» — to, protams, bija izgudrojis partijas organizators Sergejs Tihonovičs; varēja saskatīt gaiši zilo Obu, taču pats galvenais — visapkārt valdīja klusums. Viss, itin viss ciems bija izgājis tīrumā novākt labību, bet, rau, daži puiši, kas pirms pusgada atbraukuši no Tomskas, lai strādātu kolhozā, sēdēja piesmakušā un netīrā istabā.

—   Tā! — pēkšņi skaļi noteica Aņiskins. — Un šitā!

Bargi saraucis uzacis, viņš ar saliektu pirkstu vieglītēm pieklauvēja pie rūts:

—   Mīļie kundziņi, — pilnvarotais sacīja vēl skaļāk, — žiglāk laukā no istabas …

Pēc mirkļa četri puiši, kreklu apkakles un bikšu ķīlakus pogādami, bariņā iznāca uz lievenēm. Iecirkņa pilnvarotais pārlaida viņiem vērīgu skatienu, plati pasmaidīja un teica:

—   Marš prom uz tīrumu! … Klau, tu, Avtondil Sopirjajev, tu būsi vecākais. Rīt Sopirjajevs man ziņos, kā jūs esat strādājuši…

Četri stāvi aizsoļoja pa putekļaino ielu, un pilnvarotais noskatījās pakaļ tikmēr, kamēr tie pagāja garām veikalam, klubam un kolhoza kantorim. Viņš vēl aizvien smaidīja un lēnām grozīja galvu. «Vismaz kaut ko padarīs!» pilnvarotais nodomāja. «Lai gan šobrīd darbs jau tāpat sokas, tomēr astoņas rokas nav gluži zemē metamas …» Tad skaļi noteica:

— Un tagad īstais laiks apciemot pārdevēju Dusju., .

Pie pārdevējas Proņinas, tas ir, veikalā, kur viņa tirgojās un arī dzīvoja, Aņiskins ieradās patiešām izdevīgā laikā — pēc pulksten divpadsmitiem, kad viņa bija pārtraukusi tirgošanos līdz sešiem vakarā. Pie veikala bija kluss, durvīm priekšā karājās trīs klētsatslēgas; logi, no iekšpuses aizdarīti ar dēļu slēģiem, raudzījās kā akli. Tādēļ pilnvarotais apgāja veikalam apkārt un piegāja pie pagalma puses durvīm, kur, dadžos nolīdis, snauda nevienam nepiederošais Kāravs, gulēja tukšu kastu kaudze un mētājās krāsaini papīrīši.

— Kāravs tu esi un paliksi! — pilnvarotais sacīja sunim un klusām pieklauvēja pie durvīm.— Vai tur ir kāda dzīva dvēsele vai nav?!

Pēc pirmās reizes neviens neatsaucās, un tad Aņiskins pieklauvēja skaļāk.

— Ko grabinies, nāc iekšā! — atskanēja tāla, toties nikna balss. — Nāk vien iekšā, ja tur kādu velns dīda!

Gar pilnām, nevis tukšam režģotām kastēm, gar siļķu mucu un cukura maisiem; gar papīrā ietītām un ar solidolu trekni ieziestām izkaptīm, grābekļiem, lāpstām un citiem metāla priekšmetiem; gar diviem ar virvēm sasaistītiem velosipēdiem un dēlīšu kastē iesaiņotu motociklu Aņiskins iekļuva Dusjas istabā, kurā tāpat valdīja pustumsa, jo pārdevēja pēc darba un nemierīgās nakts atpūtās. Tumsā Dusja uzreiz nebija saredzama, pilnvarotais saskatīja tikai kaut ko melnu un kustīgu.

—   Esi sveicināta, Jevdokeja!—Aņiskins uzrunāja šo melno un kustīgo. — Kā labi klājas, kā ar veselību?

Istabā vēl joprojām bija tumsa, un Dusjas balss no tās atbildēja:

—   Ak tas esi tu, Aņiskin!… Sveiks, Aniskin, nāc dziļāk!

Nočīkstēja iekšejie slēģi, istaba iebrāžas pamatīgs saules gabals, un Aņiskins ieraudzīja pārdevējas mazo istabiņu visā plašumā — drēbju lādi, trijdaļīgu spoguli kā pilsētas dzīvokļos, spoguļskapi un pašu Dusju, kas melnā zīda kombinejā sēdēja uz gultas un, rokas pacēlusi, spraudīja biezos matus. Spraudītes Dusja turēja zobos, un tādēļ balss plūda caur degunu:

—   Reiz jau tu, Aņiskin, esi atnācis, tad nestāvi kājās, bet apsēsties.

Pilnvarotais apsēdās uz zema krēsla ar puķotu sēdekli. izstiepa kājas, lai ceļgali neslietos augstāk par vēderu, un ar piemiegtām acīm nopētīja pārdevēju Dusju no galvas līdz kājām. Melnais krekls bija tik blīva auduma, ka biksītes un krūšturis gan nebija manāmi, taču pati Dusja likās varen tukla un ar pamatīgām krūtīm, bet kājas tikpat resnas pie potītēm kā pie ceļiem. Pēc pilnvarotā domām, pārdevēja izskatījās visumā pieklājīgi, tomēr viņš bargi noteica:

—   Būtu vismaz pakaunējusies rādīties man apakšveļa!

—   Kas man ko kaunēties. — Dusja atcirta, izņemdama no zobiem pēdējo matu spraudi. — Sitas kombinē maksā veselus divpadsmit rubļus, un, ja es katra priekšā vēl sākšu īpaši pucēties, tad jau var tulznas uz pirkstiem uzberzt! Patlaban vēl nekas, visi tīrumā, bet parastajās dienās tu nepagūsti ne atgulties, kad

jau brēc: «Dusja, ver vaļā!» Nāktu vēl pēc šņabja — cita lieta, bet vakar atskrien Suzginiete, — šai, redzat, etiķis izbeidzies, bet šam pelmeņu sagribējies … Pašā vasaras vidū. Idijots tāds! Un ši skrien ar, neskatīdamās, nakts vai diena …

Dusja aiz dusmām vienā mirkli izvēlās no gultas, nošvīkstināja pilnvarotā degungala savu zīda apakšveļu, tomēr norāva no naglas katūna uzsvārci un apmeta lo ap krita baltajiem, neaptverami platajiem pleciem. Tad kaut kā sāniski apsēdās pie maza galdiņa, pārmeta vienu kāju par otru un izņēma no «Sever» paciņas papirosu. Gluži kā vīrietis uzrāvusi sērkociņu, Dusja aizsmakušā balsī noprasīja:

—   Kālab atnāci, Aņiskin?

—   Darīšanās.

—   Tad es atvēršu logu, lai tev būtu gaišāks.

Ar trim kustībām, gluži kā ar trim lēcieniem, Dusja atvēra logu, pabīdīja sāņus koši sarkano aizkaru, pie tā paša novāca no galda kaut ko lieku, sakārtoja gulta spilvenu un izdarīja vēl kaut ko nemanāmu un nesaprotamu,— gatavais viesulis, ne cilvēks! Dusja šaudījās pa istabu kā lads putnēns, kaut gan bija resna un, ja ticētu baumām, slimoja ar sirdi. Kad Dusja atkal apsēdas agrākajā vietā, Aņiskins ar savām skaidrajām acīm nopētīja viņu vēlreiz un nodomāja: «Ek, ir gan tā Dusja — konfekte, ne sievišķis!» Tad pagrozījās uz krēsliņa un teica:

—   Kāpēc tu, Jevdokeja, bērneļiem melno naudiņu neizdod atpakaļ?

—   Kam tad neesmu izdevusi? — Dusja iesaucās un atkal pielēca kājās. — Pasaki, tu man, Aņiskin,— kam neesmu izdevusi?

—   Ņeganovu Froskai, — pilnvarotais, brītiņu padomājis, atbildēja. — Viņai neizdevi trīs kapeikas, bet Ļapinu Mišām — tam pat veselas piecas.

—   Froskai, Mišām?— Dusja skatījās pilnvarotajā apstulbušām acīm un nemanīja, kā uzsvārcis noslīd no apaļajiem pleciem. — Tu, Aņiskin, esi jucis, vai? — viņa novaidējās. — Tās trīs kapeikas un tā pieckapeika — kad tad tas bija?… Tas taču notika jūnijā, kad pļāva sienu …

—   Kas par lo, ka jūnijā, — Aņiskins rāmi sacīja.

—   Neizdots paliek neizdots, vai nav tā?!

—   Aņiskin, Aņiskin! — Dusja pakāpās atpakaļ, aiz sarūgtinājuma apsēdās savā uzbužinātajā gultā, rokas ļengani nosvieda uz ceļiem un sāka aizvainoti mirkšķināt acis. — Vai dieniņ, Aņiskin, kas tu esi par ļaunu cilvēku, man pat vārdu trūkst! Ne jau velti tava Glafira ir sažuvusi kā asaka — tas viss tikai tevis dēļ!

Dusja savicināja rokas — tikai šoreiz nevis gausi, bet strauji—, sagriezās istabas vidū kā vilciņš, jau atvēra kā kovārnēns muti, lai palaistu skaļu brēcienu, taču no sašutuma vārdi bija šķērsām iesprūduši kaklā, un viņa apsēdās gultā, piemiedza plakstus un sāka raudzīties Aņiskinā ar ļaunām acīm, gluži kā izsalkusi kaķe. Lūpas viņai trīcēja un šķobījās.

—   Nu, re, cik labi! — Aņiskins viņu uzslavēja.

—   Prātīgi darīji, ka nomierinājies!

Pilnvarotais domīgi nopētīja pilsētniecisko trijdaļīgo spoguli — glīta mantiņa! — noglāstīja ar acīm spoguļskapi — varen spīdīgs! — tad uzmeta skatienu gultai ar niķelētajām bumbiņām — neko teikt, mīksta gan! Viss, kas vien bija Dusjas istabiņā, Aņiskinam gauži patika, un viņš piekrītoši pamāja ar galvu — sak, turpini vien, Dusja, tādā pašā garā tālāk..,

_— Es jau tādēļ, Jevdokeja, to melno naudiņu atgādājos, — Aņiskins sacīja,— lai tu atkal neaizmirstu. Tāpēc tu neņem to tik ļoti pie sirds, bet palūkojies dziļāk… Es taču tevi, Jevdokeja, tādēļ cienu, ka tu salīdzinājumā ar agrākajām pārdevējām esi lāga cilvēks un neesi mantrause. Tu vari iedot uz krita, tu nekrāpies ar svaru un arī labu preci neslēp zem letes. Rau, tādēļ es arī tevi cienu.

—   Paldies, Aņiskin, par to pašu! — Dusja zobgalīgi atteica un noplātīja rokas.

—   Un arī baries tu vienā laidā, bet es par to neļaunojos. Tu to dari aiz savas labās sirds, Jevdokeja.

—   Ko vēl nesagudrosi!

—   Tur nav ko gudrot, tā tas ir.

Abi brītiņu neteica ne vārda. Viegls vējiņš pūta iekšā pa atvērto logu, spraugā starp mājām spīguļoja gabaliņš ceriņzilās Obas, un varēja pat saklausīt, kā tā tek — zem kraujas skalojās un čaloja vilnīši. Un čabinājās un savā valodā kaut ko runāja vecā melnapse, kura auga krastmalā un kurai apakšējos zaros jau bija redzams pa dzeltenai lapai ar sarkanām stīdziņām un rūsainiem plankumiem. Bija taču septembris, visīstākais Narimas septembris.

—   Mūžu nodzīvot nav nekāda nieka lieta, Jevdokeja, — Aņiskins pārtrauca klusumu. — Es saprotu tavu stāvokli, jūtu tev līdzi, tāpēc atvains mani, ja arī kāds vārds nav tev pa prātam…— Pilnvarotais pasniedzās pēc skaitāmajiem kauliņiem, kas atradās uz mazā galdiņa pūdera kārbiņu, odekolona pudelīšu, lūpu krāsu un visādu krēmu tūbiņu vidū. Viņš nolika kauliņus uz ceļiem, ar troksni nobīdīja tos labajā pusē un paskatījās Dusjā ar tādām pašām miermīlīgām acīm kā agrāk. — Vai tu mani dzirdi, Jevdokeja?

—   Nu ka!

Dusja, apklususi un rātna, sēdēja savas gultas mīkstumos un lūkojās pilnvarotajā, arī rokas vairs nebija sakrustotas zem varenajām krūtīm, tās tagad gulēja gar sāniem, uzliktas uz segas pārvalka, — lielas, sastrādātas, ar nokrāsotiem nagiem un tādēļ izskatījās pavisam raupjas un sarepējušas.

—   Es, Jevdokeja, — Aņiskins klusu turpināja, — arī to ņemu vērā, ka tu pārtiec tikai no algas vien … Tu taču saņem sešdesmit divus rubļus? — viņš uzprasīja. — Vai tā ir?

—   Sešdesmit divus …

—   Nu, re! Vai tad ar šādu algu var iztikt, ja nav ne goteles, ne dārza, ne ari kāda cita mājlopa? — Aņiskins piesardzīgi nopūtās un noglāstīja skaitāmos kauliņus. — Ar tādu naudu, Jevdokeja, bez piepelnīšanās nevar iztikt, jo vairak tāpēc, ka tev nav sava pastāvīga vīra. Atnāk kāds ciemos — gādā tu viņam pusstopu, uzkožamos, pēc tam vēl dod, ar ko paģiras salāpīt… Vai tu, Jevdokeja, par šādu runāšanu neesi dusmīga?

—   Runa vien …

—   Un atkal lūdzu, Jevdokeja, mani atvainot, bet, man domāt, jūlijā tu piepelnīji pie savas algas vairāk nekā trīsdesmit rubļu. — Aņiskins sakārtoja kauliņus uz ceļiem līdzenāk, ar neganti resno pirkstu sataustīja vajadzīgo ripulīti, bet Dusja, sekodama viņa kustībām, izslējās taisna un sasprindzināja tuklās lupas. Aņiskins uzmeta viņai ašu skatienu un turpināja:

—   Tu, Jevdokeja, tos trīsdesmit rubļus piepelnīji, rau, šadi … Vispirms jau jāņem vērā, ka jūlijs bija tāds mēnesis, kad siena vākšana gāja uz beigām, bet par labības pļaušanu vēl nebija ko domāt, — tas nozīmē, ka cilvēki labprāt atstaigāja pēc pusstopa. Otrkārt, jāsaka ari tas, ka jūlijā ģeologi nāca uz pirti mazgāties — bet no tā atkal šis tas atkrita…

—   Tu, Aņiskin, pastāsti, kur es tos trīsdesmit rubļus ņēmu! — Dusja pārtrauca. — To, ka jūlijs ir labs mēnesis, katrs zina …

—   Varu arī pastāstīt, Jevdokeja! — Un Aņiskins pielika skaitāmos kauliņus pie acīm. — Par puslitru degvīna tu ņem trīs rubļus — ja nepārdod to veikalā, bet dzīvoklī. Tas, Jevdokeja, vispār ir taisnīgi, tādēļ ka tev nav jāstrādā virsstundas. Tev taču arī nakts vidū neliek miera … Tāpēc tu par traucēšanu iekasē virs parastās cenas tās trīspadsmit kapeikas … Un tagad sāksim skaitīt.

Pilnvarotais piemiedza acis, sarāva pieri vienās krunkās un nesaprotami pasmaidīja.

—   Skaitīsim, Jevdokeja, pēc atmiņas, jo jūlijā es tavu darbu uzraudzīju, — viņš teica. — Tātad otrajā datumā pie tevis šņabi nopirka septiņi ģeologi — kopa tas sanāk deviņdesmit viena kapeika. — Un Aņiskins skaļi pārbīdīja kauliņus. — Pirmo datumu es neskaitu, jo tu šai dienā brauci pēc precēm … Tagad tālāk! Trešajā datumā Pjatuņina traktoristu brigāde saņēma prēmiju par siena pļaušanu — tas, Jevdokeja, ir divpadsmit pudeles, bet kopa — rublis un piecdesmit sešas kapeikas… Piektajā datumā, kā tu pati zini, mūsu ciemā sabrauca vīri no Ustjjulas. Es līdz pat vēlam vakaram nosēdēju uz soliņa un saskaitīju deviņpadsmit galviņas. Tas, Jevdokeja …

—   Gana, Aņiskin! — Dusja pavisam klusu sacīja.

—   Ir gan tev atmiņa … — Viņa atspiedās ar muguru pret spilvenu, grīni pasmaidīja, gluži kā neredzīga novilka ar roku gar bālo seju un čukstus atkārtoja:

—   Ir gan tev atmiņa, Aņiskin!

Aņiskins neatbildēja, tikai pūzdams un elsdams piecēlās kājās, nolika skaitāmos kauliņus atpakaļ vietā, taču vairs neapsēdās, bet izslējās visā augumā — milzīgs un būdīgs. Krietnu brīdi, vismaz pusi minūtes, viņš noskatījās Dusjā ar savām vēža acīm, tad nesaprotami pasmīnēja un teica:

—   Tev, Jevdokeja, vajadzētu iziet pie vīra!

—   Pie vīra? — Dusja piecēlās, sakustināja uzacis, mirklīti pagaidīja un, lūpu noraustījusi, pārjautāja: — Tu, Aņiskin, saki — iziet pie vīra? Bet pie kura tad?

Muti atvērusi, Dusja klusēja vēl brītiņu — laikam atkal nepietika elpas un vārdi bija iesprūduši kaklā šķērsām —, tad, savicinājusi tuklās rokas, pielēca pilnvarotajam klāt, iedzēla viņam ar acīm un piepeši atmuguriski atkāpās pie savas lielās lādes — tā vien šķita, ka sievišķis galīgi zaudējis sajēgu.

—    Ko tad lai es precu, Aņiskin? — Dusja galu galā skaļi izbrēca. — Kolhoza bulli Neptūnu, vai?

Ļauni smīnēdama un plecus raustīdama, viņa vingri pielēca pie lādes, atrāva vaļā vāku un, pēkšņi spalgi iespiegusies, sāka ar abām rokām sviest no tās laukā zilgu un rožainu, brūnu un zaļu, čaukstošu un vizošu, spīdošu un samtainu.

—   Pie vīra, tu saki, pie vīra, tu saki! — Dusja kliedza un rāvās pa lādi ar rokām un pleciem kā ogļracis. — Ak tu saki — pie vīra …

No lādes, apdullinot ar spēcīgu naftalīna smaku, uz pilnvaroto lidoja blūzes un kleitas, silti šņorzābaki un kurpes, apakškrekli un biksītes, krūšturi un zeķes, pēc tam izlidoja silts plīša mētelis, cigeikas cepurīte, plānie velteņi, gabardīna rudens mētelis, sarkana velvetona kleita, divi pāri gumijas botu un vēl šādi tādi krāmi… So to no visa tā, kas lidoja viņam virsū, Aņiskins noķēra un salika gultā, bet daudz kas nokrita uz grīdas nenoķerts, un Dusja dejoja pa to kā negudra.

—   Pie vīra, tu saki, pie vīra?

Kad lādē nekas vairs nebija palicis, Dusja pagriezās pret Aņiskinu un devās viņam virsū — devās ar krūtīm, vēderu, acīm, gūžām.

—   Ak tu saki — pie vīra? Bet es jautāju: ko tad man būs precēt? — Dusja pastūma pilnvaroto ar krūtīm un vēderu, izkustināja viņu tomēr no vietas un, par to priecādamās un smiedamās, atmuguriski pārliecās viduklī — vaļā patikušie mati nokarājas kā nārai, acis mežonīgas, mute sašķiebta. — Pie vīra?

Smiedamās par Aņiskinu, Dusja pakāpās atpakaļ, aizķērās ar kāju aiz plīša mēteļa un pēkšņi sāka lēnām gāzties gultā. Domādams, ka viņa krīt tāpēc, ka paklupusi, Aņiskins metās palīgā, taču nepaguva satvert, — sieviete ievēlās ar seju spilvenā un viņas pleci sāka raustīties sīkā drebulī.

—   Vai dieviņ! — Dusja vaimanāja. — Vai dieviņ, vai!

—   Jevdokej! =— Aņiskins klusām sauca. Paklau, Jevdokej!

Dusja raudāja. Uzsvārcis bija noslīdējis no pleciem jau tad, kad viņa metās pie lādes, mati pajukuši, galva patlaban uz koši baltās spilvendrānas melnēja kā netīrs triepurns, kājas bērnišķīgi savilktas čokuriņā un visa viņa izskatījās gauži nožēlojama. Dusjas baltie pleci trīcēja kā drudzī. Aņiskins uz pirkstgaliem, tā, ka iečīkstējās tikai grīdas dēļi, aizgāja līdz mazajam krēsliņam, apsēdās uz tā, tikai kājas gan vairs neizstiepa, un nu ceļgali dūrās vēderā.

Dusja pamazām nomierinājās, pārstāja drebēt pleci, rokas vairs noraustījās, un mugura bija kļuvusi galīgi plakana. Un tad saplaka un apklusa viņa visa.

—   Vai cauri, Jevdokej? — pilnvarotais pēc brītiņa uzprasīja. — Vai izraudājies?

—   Izraudājos, — Dusja, seju spilvenā iebāzusi, atteica.

—   Nu, tad celies augšā …

Un Dusja piecēlās arī — pagriezās pret Aņiskinu ar neredzošām, asaru pilnām acīm, parādīja lēkšķēs sapinkājušos matus un uz krūtīm saslapušo melno kombinēju.

—   Tu, Aņiskin, neskaties uz mani, — viņa sāji pasmaidīja. — Es tagad izskatos briesmīga …

—   Bet tu ņem un uzpucējies, Jevdokej, uzpucējies.

Aņiskins pagriezās pret logu un, kamēr Dusja sukājās, ziedās un apvilkās uzsvārci, skatījās uz ceriņzilo Obu un veco melnapsi, kas vientuļa stāvēja krastmala. Melnapse čabināja savas skārda lapas, tas stumbrs bija melns un vesels, taču mizu vagoja lādas pašas dziļas rievas kā Aņiskina seju. Un kas tur ko brīnīties, jo melnapse tomēr bija gadus divdesmit vecāka par pilnvaroto, un tas tikai tāds izteiciens vien ir, ka koks esot stiprāks par cilvēku. Patiesībā, Aņiskins pie sevis noprātoja, koks nav tik izturīgs kā cilvēks, stiprāka ir vienīgi dzelzs, bet tāpēc tā arī ir nedzīva, bez dvēseles …

—  Vai būsi sapucējusies, Jevdokej? — viņš uzprasīja,

—   Viss kārtībā, Aņiskin!

Dusja ar uzsvārci mugurā klusītiņa sēdēja gultā.

—    Kādēļ es, Aņiskin, raudāju, tu zini? — viņa grīni pavaicāja un pameta ar acīm uz grīdu, kur joprojām čupiņā gulēja samestās mantas. — Raudāju tādēļ, ka, rau, manta iet zudumā, bet pie vīra … — Dusja iesmējās. — Tur taču jāsmejas pušu plīsdamam, ka neviens negrib mani ņemt… Bet vai tu, Aņiskin, zini, kādēļ tā? … Tādēļ, ka jūs, vīrieši, tikai kara laukā esat drošsirži. Bet, līdzko darīšana ar sieviešiem, tā kļūstat bailīgāki par zaķiem …

—   Kālab tad tā? — Aņiskins, kļuvis jautraks, pavaicāja.— Ka to lai saprot?

—   Rau, šitā! — Dusja atteica un koķeti savilka uzacis.— Kālab vīrieši baidās mani precēt? Talab, ka dzīvoju kā brīvs putns — ap mani vienmēr cilvēki, bet, kad dziedu, tad tā, lai viss ciems dzird … Nu, un šiem no tā bail, bet to nespēj apjēgt, ka es būtu visuzticīgākā sieva. Pazīstu vīriešus līdz pēdējam sīkumam, un man nekādi labumi citur vairs nebūtu jāmeklē, pietiktu ar savu … Tādas tas lietiņas, biedri Aņiskin!

Dusja piecēlās un, pa roku galam kamolā vīkstīdama, sāka uzlasīt no grīdas izsvaidītās drēbes. Viņa iegrūda visu klēpi lādē, ar blīkšķi aizcirta vāku un uzsēdas uz tā.

—   Man pašai vāks, un es vākam virsū! Dusja iesaucās un bramanīgi pasmaidīja. — Tādas tās lietiņas, Aņiskin!

—   Tevi taču Griška Storoževojs grib precēt, — pilnvarotais rāmā balsī teica. — Es to tagadiņ skaidri zinu …

—    Kā tad tu to zini? — Dusja noprasīja, brīdi padomājusi un rokas uz krūtīm sakrustojusi. — Pasaki, Aņiskin, — ka tu to zini?

—   Zinu tādēļ, ka viņš kluba vadītājam akordeonu nospēris, — Aņiskins atteica un paskatījās Dusjā ar nevainīga jēriņa acīm. — Tālab es arī nospriedu: reiz viņš nozadzis tik dārgu mantu, tātad pošas precēties …

Vēl nepabeidzis teikumu, pilnvarotais žirgti piecēlās no krēsliņa, ašiem soļiem metās uz durvju pusi, bet pie tām, protams, apstājās un sāka ar muguru klausīties, ko darīs Dusja. Viņa klusēdama paknosījās, tad iesmējās un teica:

—   Ko tad viņš, prātu izkūkojis, vai, ka zog akordeonu?

—    Izrādās, ka izkūkojis gan! — atpakaļ neatskatījies, atteica Aņiskins. — Vai tad prātīgs cilvēks būtu tevis dēļ uz kluba vadītāju greizsirdīgs!? — Aņiskins pagriezās pret Dusju un uzprasīja: — Un kādēļ tu pati atkal sāki pīties ar kluba vadītāju? Vai tādēļ, ka viņš prot roku nobučot un mūziku spēlēt?

Dusja neatbildēja. Viņa lēnām norausās no lādes, vēl lēnāk aizvilkās līdz logam, atspiedās ar plecu pret stenderi un palūkojās uz ielu. Pa debesīm slīdēja zils, sprogains mākonis, piepeldēja gandrīz pie pašas saules, un tad no tā uz zemi sāka krist tādi paši zili un sprogaini stari. Kā izpluinīts kūlītis tie iekrita upē, un ūdens tajā vietā, kur tie trīsuļoja, kļuva smaragdzaļš.

Apslāpēti nopūtusies, Dusja mazliet novērsās no loga un pakustināja tuklās, maigās lūpas. Sejā atspoguļojās upes gaisma, un no pārdevējas acīm plūda tīkams zilums.

—   Vai tu re, kā! — pilnvarotais pusbalsī novilka.

—   Mīlestība kā kinofilmā… Nu, es tad eju!

Aņiskins atvēra durvis, izbāza pa tām pusi vēdera,

pārcēla pāri slieksnim vienu kāju, bet atkal palika stāvam — tāds nu viņš bija, šis Aņiskins, ka vienmēr vēl brīdi aizkavējās.

—   Jevdokeja, paklau, Jevdokeja, — viņš teica.

—   Vai tu nemanīji, kas vēl gar klubu slaistījās, kad jūs abi ar to sprukstiņu nācāt laukā?

—        Tikai Griška, neviena cita nebija, — Dusja pusbalsī atbildēja. — Itin neviena!

—       Tad iznāk tā, ka tu Grišku esi redzējusi, bet sprukstiņš ne?

—   Es kluba vadītāju vedināju skatīties uz citu pusi.

—   Ek, Jevdokej, Jevdokej! — Aniskins norūca.

—  Ek, tu!

Pec tam pilnvarotais tomēr izgāja no Dusjas istabas galīgi laukā — atkal nosoļoja garām ciema kooperatīva bagātībām un veikala smaržām un izkļuva uz ielas, kur bezsaimnieka suns Kāravs tagad nevis gulēja dadžos, bet stāvēja un skatījās logā.

—        Kāravs tu esi un paliksi! — Aņiskins teica un pabužināja sunim skaustu. — Tūlīt pie tevis iznāks

pati Jevdokeja. Tūlīt iznāks, un tu kā biji, tā paliksi Kāravs .. .

Palaidis suņa skaustu vaļā, pilnvarotais domīgi piemiedza acis. «Interesanti,» viņš prātoja, «pat dikti interesanti, ka visi gali savijas ap Grišku Storoževoju!»

Pēc tam viņš enerģiskiem soļiem devās uz mājām pusdienot.

5

Pēc pusdienām pilnvarotais, kā jau vienmēr, nolikās pagulēt, lai nebūtu jāstaigā pa pašu pusdienas tveici; pēc gulēšanas viņš izdzēra piecas glāzes tējas, aprunājās ar sievu Glafiru par jaunāko dēlu Vitju, kas jau rīta agrumā vazājās gar klubu, un īsi pirms astoņiem iznāca uz ielas, ar vienu roku bāzdams "kabatā laikrakstu «Pravda», bet ar otru pogādams ciet kreklam apkakli. Kā ar vienu, tā otru darbu Aņiskins tika aši galā, tad pats sev uzsmaidīja un pārlaida apkārtnei plašu skatienu.

Ciems septembrī izskatījās visai parasts: uz ceļa gulēja smagi, brūni putekļi — mierīgi un ratiem nekaitīgi; pa ielu, uz ķeģīšiem balstīdamies, tipināja divi sirmi vecīši — vectēvs Krilovs un vectēvs Goldobins; puišelis ritināja rumbas stīpu; puķu dārziņos sārtojās pīlādži un ievas blisināja melnos renkulīšus; mājas aiz kokiem šķita pierimušas, apklusušas un sarukušas mazākas tādēļ, ka logos un uz jumtiem gulēja rožainas saules atspulgi.

Pilnvarotais labprāt soļoja pa putekļaino ceļu. Pievakarē gaiss jau bija vēsāks, elpot varēja vieglāk, un tāpēc Aņiskins nemeklēja Obas tuvumu, lai varētu atspirdzināties, bet devās tieši pa taisnāko ielu un jau pēc minūtēm piecpadsmit atradas pie kolhoza kantora. Pa atvērto logu bija dzirdama priekšsēdētāja Ivana Ivanoviča balss, un tikai tad Aņiskins aptvēra, ka ir taču svētdiena. «Vai manu dieniņ!» viņš nodomāja. «Taisni šausmas, cik ātri aizjoņo laiks! Vakar bija sestdiena, šodien — svētdiena, bet rīt — rīt jau pirmdiena …»

—   Tā! — Aņiskins skaļi noteica. — Un šitā!…

Spriežot pēc balsīm, kas plūda pa logu, kolhoza

priekšsēdētājs Ivans Ivanovičs un partorgs Sergejs Tihonovičs aprēķinaja sociālistiskās sacensības rezultātus, tāpēc priekšsēdētāja kabinetā pilnvarotais ienāca klusītēm, likdams kājas uz papēžiem, aizgāja līdz istabas vidum un tad sasveicinājās:

—   Esi sveicināts, Ivan Ivanovič! Esi sveicināts, Sergej Tihonovič!

—   Vesels, vesels! — abi atsaucās un atkal noliecās pār papīriem. — Piesēsties, Fjodor Ivanovič.

Pilnvarotais apsēdās uz dīvāna, kas bija apvilkts ar dermatīnu, atlaidās ar galvu pret atzveltni un saka pētīt plakātus, lozungus, bildītes, Goda rakstus un portretus, kas no vienas vietas klaja priekšsēdētāja kabineta sienas. Lielāka daļa bija garlaicīgi, neinteresanti, taču viens lozungs un viena bildīte lika Aņiskinam pasmaidīt.

Lozungs bija šāds: «Zemkopi! Novākdams ražu laikā, tu palīdzi Dzimtenei!» Re, ko nezināms cilvēks bija uzrakstījis uz laba, blīva papīra gabala, un pilnvarotais, nesaprotami pasmaidījis, nodomāja: «Un, ja nu šis zemkopis nenovāc ražu laikā, tad ar viņu, kā likts, jānotur pārrunas.» Pēc Aņiskina sprieduma, tā tam arī vajadzētu būt… «Redziet, biedri,» viņš prātoja, «ja zemkopis nav novācis labību laikā, tas nozīmē, ka viņu aizkavējuši lietus, agri uzkritušais sniegs vai arī sliktas mašīnas. Turpretim, biedri, ja zemkopis nav novācis ražu tādēļ, ka nav gribējis palīdzēt Dzimtenei, tad tas ir tāds zemkopis, ar kuru katrā ziņā jāaprunājas. Kālab viņš negrib novākt ražu laikā? Bet, ja zemkopis ir novācis ražu laikā, tad pasakiet, biedri, kas šajā apstāklī ir tāds sevišķs, jo katram muļķim taču saprotams, ka raža ir jānovāc laikā …» Bet attēlā rādīts kā …

—   Fjodor Ivanovič, reiz nu tu esi atnācis, tad nesēdi piepūties, — priekšsēdētājs Ivans Ivanovičs teica. — Mēs jau zinām, kādēļ tīf šņāc, un, lai gan tu neesi kolhoznieks, kopsapulces lēmums arī tev ir tāds pats likums …

—   Viņš tādēļ čmiukstina savu zobu, — partorgs Sergejs Tihonovičs piebilda, — viņš tādēļ pūš caur nāsīm, ka kluba vadītājam akordeons nozagts. Un pulkstenis jau nak uz astoņiem, bet akordeons vēl nav atrasts …

—   Nē! — pilnvarotais atteica un apņēmīgi piecēlās no dīvāna. — Nē, dārgie biedri, es pūšu nevis tādēļ, ka šobrīd vēl neesmu atradis akordeonu.

—   Kādēļ tad?

—   Es pūšu tādēļ, — Aņiskins atbildēja, apsēzdamies uz krēsla blakus partorgam,— ka jūs aiz savas jaunības neziņas un nemākulīgas muļķības apdzirdāt tautu!

Pilnvarotais paņēma no priekšsēdētāja rokām burtnīcas lapu, izvilka no kabatas Brilles un uzlika tās uz paša deguna gala.

—   Nu kā tad! — viņš dusmīgi iesaucās. — Veņka Mohovojs — trīs rubļi, Pāvels Kustovs — pieci rubļi, Grigorijs Storoževojs — atkal pieci rubļi, Varvara Kustova — trīs rubļi… Un tā tālāk… Pasakiet tagad, biedri priekšnieki, — kālab jūs apdzirdāt tautu? — noņemdams brilles un pikti raudzīdamies partorgā, Aņiskins noprasīja. — Vai jums prāta aptrūcis, lai apjēgtu, ka cilvēkam, saņemot svētdienā trīs rubļus prēmijas, cits nekas neatliek kā jozt pie pārdevējas Dusjas? Tādēļ, Ivan Ivanovič un Sergej Tihonovič, nevajag beigt nekādus tehnikumus, lai saprastu, ka svētdien saņemts piecnieks katrā ziņā pārvērtīsies puslitrā ar uzkodām. Kādēļ tad jūs, partijas biedri būdami, apdzirdāt tautu? — Aņiskins noprasīja vēl piktāk un nopētīja priekšsēdētāju un partorgu abus reizē. — Pagājušajā mēnesī bija viena izplūkšanās, aizviņējā — divas. Vai gādājat, lai šomēnes būtu trīs kautiņi?

Priekšsēdētājs ar partorgu, viens otrā skatīdamies, cieta klusu, bet Aņiskins ņēmās kā no saites norāvies:

—    Nē, mani jaunie vadītāju biedri, tā tās lietiņas cauri neies! Ņemšu un uzlikšu sodu visam kolhozam, tad jūs man velnu matīsit… Vai tu re, ko sagudrojuši! Tu, Ivan Ivanovič, cilvēkam prēmiju tomēr izmaksā, bet ne jau katru svētdienu un ne jau pa piecrublim. Tu izmaksā cilvēkam uzreiz simtnieku un arī tad, kad siens vai labība novākta vai viss apsēts. Tad, Ivan Ivanovič, cilvēks tev paldies pateiks. Viņš tos simts rubļus nevis nodzers, bet nopirks par tiem sev derīgu mantu … Lūk, tā!

Aņiskins nošņācās caur degunu, atdeva no burtnīcas izrauto lapu atpakaļ priekšsēdētājam un, nikns kā bullis rudenī, pagriezās pret logu.

—   Fjodor Ivanovič, — priekšsēdētājs ierunājās rūpestu pilnā balsī, — pēc būtības tev ir taisnība, bet par nedēļas prēmijām taču nobalsoja visa kopsapulce. Un pārkāpt kolhoza demokrātiju …

—    Tā kolhoza demokrātija man, rau, šitik tālu! — Aņiskins viņu pārtrauca un novilka ar plaukstu sev

gar kaklu. — Sitās demokrātijas dēļ slaistiem nekādas savaldas vairs nav, un, ja runājam par balsošanu, tad vēl ir jāapskatās, kad balsoja un kas par to balsoja … Pasaki tu man, Sergej Tihonovič, — kurš pēc kārtas bija jautājums par nedēļas prēmijām?

—   Laikam pēdējais…

—    Nevis laikam, bet pats pēdējais!… Ar tavu kolhoza demokrātiju mēs toreiz nosēdējām līdz pirmajiem gaiļiem! — Un Aņiskins pabungāja ar pirkstu kauliņiem pa galdu. — Talab es tev sacīšu: trijos naktī cilvēki nobalsos jods zina par ko. Otrkārt, jāsaka, kurš visskaļāk brēca par nedēļas prēmijām? viņš pikti noprasīja. — Par nedēļas prēmijām visskaļāk balsoja pudeles brāļi … Viņi gan tehnikumus nav beiguši, taču aši vien aptvēra, ka no visas šis padarīšanas ož pēc puslitra . ..

Aņiskins piecēlās, aiz sašutuma kā pīle gāzelēdamies, aizgāja līdz plakātam par zemkopi, un nu izrādījās, ka viņa galva ir vienā limenī ar «Zemkopi», kaut gan tas bija piestiprināts stipri augstu. Pilnvarotais noplakšķināja ar sandalēm pa čīkstošajiem dēļiem un, plakātā lūkodamies, apklusa.

—   Tu re, kā! — pēc garas pauzes ieminējās priekšsēdētājs Ivans Ivanovičs. — Tur ir racionāls kodols … -

—   Laikam ir gan, — domīgi atsaucās partorgs.

Tad partorgs paskatījās priekšsēdētājā un priekšsēdētājs partorgā, un abi neteica ne vārda. Aiz atvērtajiem logiem šūpojās smagnēji ievu zari, gluži kā ugunī apsviluši stāvēja sarkani pīlādži; pa vienu no logiem iekšā lūkojās Oba, kas tagad izskatījās kā ierāmēts ceriņzilas vizlas gabals. Un, protams, pa kantora logiem ieplūda ciema vakara skaņas: čīkstēja aku vindas, sprakstēja kluba skaļrunis, pienīgi īdēja govis un peldēdamies klaigāja bērni.

—   Fjodor Ivanovič, paklau, Fjodor Ivanovič, — priekšsēdētājs viltīgi ievaicājās, — kālab tu šodien atnāci tik pikts?

—   Tālab esmu pikts, ka man visu šo dienu nākas runāt ar pašiem nelāgākajiem cilvēkiem visā ciemā. Nupat kā biju pie tiem tur slaistiem un arī vēlāk vēl būs jāaizstaigā pie dažiem citiem. .. Bet kantorī iegriezos tādēļ, ka man vajadzīgs Griška Storoževojs.

—   Griška Storoževojs drīz ieradīsies, — partorgs nopūtās un paskaidroja. — Viņš šodien strādā ar «Belarusti» …

Patiešām, kad pilnvarotais izgāja uz kantora lievenēm un paskatījās uz austrumiem, pie žoga ielas galā jau vijās putekļu mākonītis un līdzīgi zvēram rēca traktors «Belarusj» — tur, protams, brauca Griška Storoževojs, un Aņiskins, nokāpis no lievenēm, nostājās aiz stūra. Viņš plati iepleta kājas, salika rokas uz vēdera un sāka virpināt pirkstus.

Milzīgos riteņus kā spārnus vicinādams, traktors aši tuvojās, bet aiz tā, no ātruma gaisā p'alēkdamās, joņoja traktora piekabes kulba, stāvgrūdām pieblīvēta ar sievām raibos lindrakos. Patiesības labad gan jāteic, ka sievas tikai iztālēm likās.raibi ģērbušās. Kad traktors, beigās neganti ierēcies iin dūmos ietinies, apstājās pie kantora, izrādījās, ka sievas ir no galvas līdz kājām brūnos putekļos. Viņas izbira no kulbas kā zirņi no maisa, un Marusja Smeļova sāka nikni brēkt:

—    Kāpēc mēs, sievieši, ļaujam viņam par cilvēkiem nerroties?! Visas iekšas izkratīja laukā!

Kamēr Marusja brēkāja, no traktora kabīnes izlēca Griška Storoževojs un traktoristu brigadieris tēvocis hans. Griška devās uz kantori, bet aiz viņa, kliegdams un rokas vicinādams, tēvocis Ivans. Uz lievenēm Griška apstājās un rupji sagrāba tēvoci Ivanu aiz pleca.

—   Nu tad neliec man sieviešus vadāt! — viņš nObļāvās sulīgā basā. — Mans traktors nav nekāda raganu piesta, saprati?

Pēc tam Griška Storoževojs gribēja iet iekšā kantorī, lai izlamātos ari ar priekšsēdētāju Ivanu Ivanoviču, bet nepaguva — pie mājas stūra parādījās pilnvarotais Aņiskins. Viņš pamāja traktoristam ar pirkstu, bet pats, nemaz neatskatījies, devās prom pa ielu. Iecirkņa pilnvarotā platā mugura līgojās vien un kājas iemina uz ceļa lielas, apaļas pēdas, it kā tur būtu gājis zilonis.

—   Aņiskin! — Griška Storoževojs pasauca, taču pilnvarotais nelikās dzirdam. — Aņiskin!

Griška nikni nospļāvās, izberza spļāvienu ar kirzas zābaku, bet tomēr devās Aņiskinam pakaļ.

No kolhoza kantora līdz klubam nebija necik tālu, metru divsimt, un drīz vien abi apstajas — Aņiskins pie afišas «Sargies no auto!», bet Griška Storoževojs metrus piecus no tās. Muskuļi traktorista platajā sejā lāgiem ietrīsējās, uzacis, nošļukušas uz leju, aizsedza acis, bet dūres bija nolaistas gar sāniem kā svaru bumbas. Vārdu sakot, Griška Storoževojs izskatījās tāds, ka Aņiskins iebakstīja ar pirkstu kluba afišā un jautri noteica:

—    Iznāk tā, ka nav vis jābaidās no auto, bet no Griškas Sloroževoja un viņa traktora …

—   Kāpēc tu mani aicināji? — Storoževojs čukstus uzprasīja. — Kāpēc tu, Aņiskin, mani sauci un tagad vēl nerrojies? …

Griška Storoževojs atvieza jaunos zobus kā nikns vilks, un Aņiskinam smaids no sejas pazuda — viņš sastinga, tikai acis aizvien vairāk sāka it kā velties uz āru. Acis bija pelēkas, lielas un saltas, gluži kā caurspīdīgi upes akmentiņi. Kad tas bija pietiekami izvalbījušās un arī sastingušas, no tām uz Grišku sāka strāvot kaut kas neredzams, taču biezs un biedējošs. Tas strāvoja un strāvoja, un tad pilnvarotais, lūpas nepakustinājis, izdvesa:

—   K-ko?!

Griška stāvēja kā iemiets, bet galvu vēl turēja gaisa.

K-ko?!

Pilnvarotais pagriezās, piegāja pie kluba lievenēm un apsēdas uz tām. Filmas «Sargies no auto!» bērnu seanss, kas sākās septiņos, vēl nebija beidzies, aiz sienas duča kinoaparāts, mazie kluba trokšņoja un skaļi smējās, visapkart klubam ritēja nesteidzīga dzīve. Pa putekļaino ceļu ar divriteni klusu pabrauca garām rnatematikas skolotājs Molčanovs, aiztipināja uz ciema veikalu vecā Suzginiete, bet mazbērnu novietnē, kas atradās kādus simt metrus no kluba, pēkšņi šķindēdams atvērās logs, pa to paspraucās lauka resna virēja Marijas tante, žavādamās palūkojās Aņiskina un pārmeta atvērtajai mutei krustu.

—   Bet tu, Griša, — Aņiskins domīgi sacīja, — pēdējā laika esi izlaidies… Jau esi nonācis tiktāl, ka nekautrējies klaigai uz mani. Ka tas tā gadījies?

—   Piedod, tēvoci Aņiskin! — Griša dobja basā palūdza. Te jāpiņķējas ar sieviešiem, le atkal .. . Piedod, tēvoci Aņiskin!

Galvu nokāris, traktorists pabakstīja ar zabaka purnu nomīdīto zemi, rokas, lai tās nekarātos, sabāza bikšu kabatās un sāka skatīties uz vaboli, kas kūlās pa putekļiem uz nodzeltējušas zāles puduri. Vaboli aizkavēja katrs salms un katrs akmentiņš, viņa tad pašaudījās te uz vienu, te otru pusi, līdz apgāja šķērslim apkart un galu galā sasniedza zāļu ceru. Tad Griška Storoževojs pacēla galvu un izbrīnījies uzprasīja:

—   Ko tu, tēvoci Aņiskin, ta pētī manus zābakus?

Pētu tāpēc, — Aņiskins vēsi atbildēja, — ka šādi zābaki visā ciemā ir tikai diviem. Četrdesmit piekto numuru valkā tikai tu, Griša, un vēl es, kad sākas dubļi…

—   Un kas no ta butu jāsecina, tēvoci Aņiskin?

—   Jāsecina, Grigorij Storoževoj, tas, — Aņiskins teica un piecēlās no lievenēm, — ka kluba vadītājam nosperts akordeons… Un tāpēc tev jānāk man līdzi.

Aņiskins aizgāja pie laipas pāri žogam, pagaidīja, kamēr pienāks klat arī Griška, un paradija kirzas zābaka atstāto pēdu uz šaurā dēļa.

—   Rau, šitā pēda, — Aņiskins sacīja, — te atstāta pēc lietus. Un tagadiņ ņem vērā to, ka šādi paši dzelteni māli atrodami pie kluba durvīm — toreiz ierakās dziļi un mālus izcēla laukā. Kas no tā būtu secināms? — pilnvarotais noprasīja un pats arī atbildēja: — Secināms tas, ka zaglis ar nočiepto akordeonu kāpis šeit pāri žogam … Un tāpēc, Grigorij Storoževoj, liec vien savu kaju uz ši te dēļa …

—   Kas tev lēcies, tēvoci Aņiskin? — Griška klusu pavaicāja.— Kāpēc man tur jāliek sava kāja?

—   Liec vien, liec .. .

Plecus raustīdams un sāji smaidīdams, traktorists uzkāpa uz dēļa, ieliekdams to, un pielika savu kāju pie atstātās pēdas.

—   Bet uz mata! — pilnvarotais priecīgi sasita plaukstas. — Man acs tikpat kā collmērs! Pēdu atstājis četrdesmit piektā numura zābaks … Nu, re! — viņš priecājās. — Nu, re!

Gauži apmierināts, pilnvarotais plātījās ar rokām un klaigāja, un, pavisam aizmirsis Grišku Storoževoju, teciņiem devās pie kluba durvīm, taču traktorists metās viņam paka], notvēra aiz pelēka krekla astes un drūmi noteica:

Neesmu akordeonu ņēmis,

Apturētais Aņiskins pakāpās atpakaļ, pagriezās pret Grišku un pēkšņi paskatījās viņā ar tik dziļām un domīgām acīm, kādas Aņiskinam ir tad, kad viņa sejā parādās visam ciemam pazīstamā izteiksme. Tā bija tāda izteiksme, no kuras nekādi nevarēja saprast, ko pilnvarotais domā un ko viņš no cilvēka vēlas, tā izteiksme, kad Aņiskina acīs iedegās spoži punktiņi, kas apbūra gluži tāpat, kā mēnesnīcā apbur vientuļš jāņtārpiņš. Tās bija tādas acis, ar kurām pilnvarotais ielūkojās cilvēkā dziļi iekšā un redzēja tam cauri gluži kā ar rentgena stariem, un no tām pa cilvēka muguru sāka tekalēt sīkas skudriņas.

—   Viss var būt, viss var būt, — Aņiskins gausi sacīja. Iespējams, ka akordeonu tu neesi nospēris, Grigorij Storoževoj, bet iespējams arī, ka esi … Es to vēl īsti nezinu, bet, rau, šito . .. Un tagad, Grigorij Storoževoj, aiziesim līdz durvīm. Es salīdzināšu kā mālus, tā .. . Iesim nu, Grigorij Storoževoj!

—   Es atvēru durvis … — Griška sacīja. — Bet akordeonu gan neesmu ņēmis.

Klubā vēl 'joprojām gluži kā ložmetējs tarkšķēja kinoaparāts, vēl aizvien izrādīja filmu «Sargies no auto!», bet bērneļi jau klaigāja pavisam droši — kā jau vienmēr pirms seansa beigām, un varēja gaidīt, ka nupat, nupat atvērsies durvis un laukā izvelsies sīku augumu pūlītis. Jā, pulkstenis jau tuvojās deviņiem, un svētdienīgi uzposušies gados pavecākie kolhoznieki sāka virzīties uz kluba pusi, smējās puiši un meičas, kaut kur pļerkstošā balsī vāvuļoja trīsrindu ermoņikas.

—    Kluba vadītājs saka, — Aņiskins pavīpsnādams noteica, — ka durvis varot dabūt vaļā ar vienkāršu drebfnāšanu … Ne velna! Drebināt tās, protams, vajag, taču vajadzīgs arī liels augums, lai varētu paspiest no augšas uz leju. Āķis taču ir apakšā . . . Tāpēc

es ari nospriedu, ka tikai divi cilvēki visā ciemā var to izdarīt — es un tu, Grigorij Storoževoj… Re, kā!

—   Neesmu akordeonu ņēmis, tēvoci Aņiskin!

—    Bet ja nu esi ņēmis?! Man taču, Grigorij Storoževoj, ir bez durvīm vēl citi pierādījumi, — pilnvarotais atteica un nočmiukstināja caur zobiem. — Ir!

—   Kādi citi pierādījumi? — Griška žēlabainā balsī uzprasīja un izvilka rokas no kabatām. — Sazin jods kas te notiek!

—   Pārdevējas Jevdokejas Mironovnas, Proņinas mutvārdu liecība! — Aņiskins oficiālā tonī noskandēja. — Izmeklēšanā viņa deva liecību, ka jūs, Grigorij Storoževoj, lietus laikā esat uzturējies kluba tuvumā. Tas būtu pirmkārt. Otrkārt, jūs viņas klātbūtnē esat draudējis paņemt akordeonu …

—   Viņa melo, melo! — Griška Storoževojs, galīgi pārbijies no Aņiskina pilsētnieciski veidotajiem teikumiem, sāka brēkt un vicināt ar rokām, it kā kratīdamies no kaut ka vaļā. — Ka es varēju kaut ko tadu sacīt, ja es ar Dusju jau kur tas laiks kopš nerunāju . . .

—   Ak tu ar viņu nerunā? — Aņiskins izbrīnījies pēkšņi čukstus pārtrauca puisi un ari novicināja ar rokām. — Kā tad tu nerunā?

Pilnvarotais atkāpas soli no traktorista, trīskārt nočmiukstināja caur visiem zobiem reizē un salika rokas aiz muguras. Viņa vēders no visa ta, protams, paspiedās uz priekšu un krekls atsprāga vaļā, atklādams uz krūtīm garus, sirmus matus.

—   Ek tu, Grigorij, Grigorij Storoževoj, — pilnvarotais sarūgtināts novilka, — Es tevi pazīstu, kopš tu vēl autiņos gulēji, cienu tevi par krietnu darbu kolhozā, cenšos nedomāt, ka tu esi tas, kas nocēla kluba vadītājam akordeonu, bet tu melo… Stāsti man, ka nerunājot ar Dusju!

—   Nemeloju, tēvoci Aņiskin.

—   Ka nu nemelo! Man taču Jevdokēja sacīja: «Mēs ar Grišku Storoževoju esam nolēmuši precēties …» Ehe-hē! — Viņš gurdi atmeta ar roku. — Ehe-hē! Nu, labi jau, labi . .. Atnāc rīt deviņos vakarā uz kabinetu — sarīkošu tev ar Proninu konfrontāciju … Ehehē! …

Pilnvarotais itin ka tīšām negribēja skatīties uz Grišku Storoževoju, kurš, arī pierimics, raudzījās uz upi. Tāpat kā pirmīt pārdevējās Dusjas seja, arī puiša seja rotājās zilo viļņu atspulgi, lupas drebēja. Pēc tam Storoževojs smagi nopūtās un lēnām aizslāja pavisam uz citu pusi, neka vajadzēja pilnvarotajam.

Aņiskins, savā nodabā iegrimis, gāja un gāja tikmēr, kamēr bija nokļuvis aiz kluba stūra, no kurienes varēja labi pārredzēt ielu. Te pilnvarotais apstājās.

—   Tā! — viņš sacīja. — Un šita!

Jau prāvā un trokšņainā bariņa vidū uz klubu lepni soļoja trīs brāļi Paņkovi — pa priekšu, kā allaž, gāja Seņka, aiz viņa — Boriss un Volodja; kā vienmēr, brāļi bija vienādi ģērbušies, vienādi draudīgi izriezuši krūtis un piernieguši melnas mongoliskās acis, viņi bija spēcīgi un tik drukni, ka šķita četrstūraini. Brāļi Paņkovi ka ķīlis iedzinās uz lieveņa sastajušos puišu bariņā, pastūma tos sāņus un piespraucās pie kases lodziņa.

—   Ta! — noteica Aņiskins. — Un šitā!

Brāļi Paņkovi tikai izgāja cauri pūlim, tikai, nopirkuši biļetes, dižmanīgi nostājās uz lievenēm, bet jaunieši jau apklusa — apslāpa smiekli meiteņu bariņa pie mazbērnu novietnes, aizdzina velosipēdus no kluba tic pieci seši puiši, kas nebija posušies uz kino, piesardzīgi paskatījušies uz trim brāļiem, aizgaja tālāk no lievenēm pārīši. Un pie kluba kļuva kluss kā bērēs, kad pavadītāji sēžas pie galda.

—   Nu, labi! — Aņiskins norūca. — lešu!

Pilnvarotais izgāja laukumiņā pie kluba durvīm,

nostājās visu acu priekšā, ar varonīgu piepūli noliecās, lai notīrītu putekļus no sandalēm, atliecās taisns un ieraudzīja to, ko gribēja, — nokāpuši no lievenēm, brāļi Paņkovi rātni slavēja pūļa vidū, un tomēr viņiem visapkārt bija izveidojies tukšums. Aņiskins iznāca tieši šajā tukšumā, paskatījās ar savām izvalbītajam vēža acīm uz brāļiem un, izturēdamies tā, it kā visapkārt nebūtu itin neviena cilvēka, ar nevērīgu, aizskarošu žestu paaicināja brāļus tuvāk pie sevis:

—   Nu, nāciet pa vienam šurp, bezgoži! Un soļojiet man paka] …

Aņiskins aizveda brāļus Paņkovus aiz kluba, atspiedās ar muguru pret kinoaparāta būdiņas apmesto sienu un paklausījās, kā iekšā vēl joprojām tarkšķ aparāts, kā skaļi klaigā bērni, taisīdamies skriet laukā no zāles, un, nesaprotami pasmaidījis, ar rāmām un domīgām acīm sāka pētīt brāļus — vispirms no galvas līdz kājām, pēc tam no iekšpuses un no ārpuses nopētīja vecāko, Seņku, tad vidējo, Borisu, un vispēdīgi jaunāko — Volodju.

—   Nozagat klubā akordeonu, bet man te ar jums jāķēpājas! — viņš domīgi sacīja. — Un vēl Griška Storoževojs pa vidu …

Pilnvarotais melodiski iesmējās, kad Seņka Paņkovs, izdzirdējis traktorista vārdu, sažņaudza dūres, bet jaunākie brāļi nostājās viņam plecs pie pleca cieši klāt. Brāļi kā siena stāvēja blakus Aņiskinam — četrstūraini, ar muskuļu kamoliem zem krekliem un šaurām, melnām acīm, jo viņu māte, pilnvarotajam laba paziņa, šauracainā smējēja un krietnā strādniece Praskovja bija radījusi brāļus tieši pēc sava ģīmja un līdzības. «Ek, Praskeva, Praskeva!» Aņiskins domāja. «Visādi krietna sieva tu esi, bet kādēļ tavi bērni tādi zvērēni? Re, to es nekādi nesaprotu!»

—   Ejiet vien, ejiet skatīties kino! — Aņiskins pateica, jo aparāts aiz sienas bija apklusis un no kluba aurodami gāzās laukā puišeļi. — Ejiet vien, brāļi, skatīties filmu … Kad būs kāds pavaļīgāks brīdis, es ar jums izrunāšos …

Pilnvarotais atrāva muguru no sienas, ar vēderu pašķīris brāļus uz abām pusēm, izgāja viņiem pa vidu un tūdaļ iesprūda puišeļu burzmā, kas vēlās laukā no kluba. Paši garākie no viņiem sniedzās Aņiskinam līdz krūtīm, viņš no augšas pārlaida acis pāri bērnu galvām, izraudzījās vienu — tādu tumšāku un lielāku—un satvēra puišeli aiz krekla.

—   Paklau tu, Koļa Sidorov, — viņš teica. — Tūdaļ ņem kājas pār pleciem un drāz pie pārdevējas krustmātes Dusjas. Un pajautā, Koļa Sidorov, viņai, kurš vēl šogad, atskaitot mani un Grišku Storoževoju, ir pircis četrdesmit piektā numura kirzas zābakus … Atkārto, Koļa Sidorov!

Pareizi atkārtojis pilnvarotā rīkojumu, Koļa kopā ar trim brīvprātīgiem pavadoņiem aizjoza uz patērētāju biedrības veikalu, bet pilnvarotais atgriezās atpakaļ pie lievenēm, lai pavērotu, cik ātri cilvēki ieiet klubā. Viņš paspieda roku ciema pļdomes priekšsēdētājām Korovinam, tāpat vien, bez rokas spiešanas, pasveicināja kolhoza priekšsēdētāja sievu, pamāja ar galvu traktoristu brigadierim tēvocim Ivanam un astoņgadīgās skolas direktoram un sāka gaidīt, kad pienāks sieva Glafira un vidējais dēls Fjodors.

—   Pagaidiet pāris minūtes! — viņš tos., palūdza. — Man kaut kas jāpasaka.

Iecirkņa pilnvarotā sieva Glafira bija ģērbusies zīda kleitā, kājās kurpes ar pusaugsto papēdi, galvā pelēks lakatiņš, bet rokā viņa turēja tīru mutautiņu.

Turpretim vidējais dēls Fjodors, kas savu vārdu bija dabūjis tēvam par godu, bija traktorists kā jau traktorists, bez īpašām pazīmēm: melnas bikses, krekls ar atrotītām piedurknēm un kājās brezenta kurpes. Kā pēc sejas, tā sīkā auguma Fjodors bija atsities mātē.

—   Akordeonu vēl neesmu atradis, — Aņiskins pačukstēja sievai un vidējam dēlam. — Tāpēc tik drīz mani negaidiet…

—   Labi! — atteica sieva un sāka so]ot uz kluba pusi, bet apstājās. Tads bija visu viņu — Aņiskinu paradums, ka nekad negāja projām tūlīt.

—   Un kad tu to akordeonu atradīsi? — klusām, lai neviens nedzirdētu, sieva pajautajā.

—   Rit, — Aņiskins atbildēja. — Domāju, ka pret vakaru. Tā ap deviņiem.

Glafira vēl līgodamās kāpa augšā pa kluba kāpnēm, dēls Fjodors vēl sniedza kontrolierei biļetes, bet ūz ielas jau skanēja basu kāju dipoņa — atgriezās Koļa Sidorovs ar trim biedriem. Aizelsušies viņi pieskrēja Aņiskinam klāt. Koļa ar joni ietriecās pilnvarotajam vēderā — nespēja uzreiz apstāties — un bēršus nobēra:

—   Tēvoci Aņiskin, viņa teica, ka neviens cits neesot pircis. Tikai tu un tēvocis Griša.

—   Tā! — Aņiskins piemiedza acis. — Un šitā!

Viņš paskatījās uz afišu «Sargies no auto!», pamanīja, ka visi cilvēki jau iegājuši iekšā, un uz mazo laukumiņu pie kluba atlīdis klusums. Tad Aņiskina uzacis uzrāvās pieres vidū, lūpas savilkās viltīga smaidā, bet labā roka viegli uzgūlās uz Koļas Sidorova melnās galveles.

—   Vai tu re, kā! — pilnvarotais pateica. — Ja visa šī jezga noliktu kinofilmā, tad izmeklētājs noteikti sāktu vaimanāt: «Divdesmit septītā versija nekam neder…» Bet mēs Vēl nernelīsim plinti krūmos. Itin nemaz vēl nemetīsim, Koļa Sidorov, tu — Sidorovu Anastasijas dēls … — Un pilnvarotais enerģiskiem soļiem devās prom pa ielu, bet Koļa Sidorovs ar draugiem — viņam nopakaļ. Drīz vien visi pieci pazuda aiz ielas līkuma.

6

Pamazām iestājās tumsa, virs Obas kā izdrāzts karājās apaļš mēness un puķu dārziņos svilpoja naktsputni, kad Aņiskins, izstaigājis vēl sazin kādas malu malas, kāpa augšā pa slimnīciņas lievenēm. Iecirkņa pilnvarotais, kas bija četrus gadus izkarojies divās Lielā Tēvijas kara frontēs un ticis ievainots vēl pilsoņu kara laikā, no visiem cilvēkiem pasaulē visaugstāk vērtēja ārstus un tādēļ kāpa lēnītēm, cenzdamies, lai zem viņa simt divdesmit kilogramu lielā svara neiečīkstētos neviens dēlītis.

—E-ū! — viņš pasauca, pieklauvējis pie durvīm. — E-ū, vai tur kāds ir?

—   Nāciet vien iekšā!

Tajā istabiņā, ko dēvēja par slimnīcas uzņemšanas telpu, elektriskās spuldzītes gaismā sēdēja ciema ārsts Jakovs Kirilovičs, turēdams grāmatu izstieptā rokā, un, saspringti kustinādams līdzi lūpas, lasīja. Kad Aņiskins pieklājīgi pasveicināja, Jakovs Kirilovičs tikai stiepti noņurdēja un pamaja ar galvu uz krēsla pusi: sak, sēsties un turi muti.

—   Paldies, Jakov Kirilovič!

Uzņemšanas telpā karājās plakāti ar palielinātām mušām, krāsainām zarnām un aicinājumiem šiio neēst, to nedzert, nepīpot un neiet pie pūšļotajam. Tāpat kā kolhoza kantorī, ari te Aņiskins pazina katru

plakātu un bildīti līdz pēdējam sīkumam, taču par slimnīcas plakātiem pilnvarotais ir nedomāja zoboties, bet gan, apsēdies uz krēsla, pagriezās pret Jakovu Kiriloviču un, bikli pasmaidījis, apvaicājās:

—   Kā redzu, jūs lasāt bībeli, Jakov Kirilovič? Ienācu un acis vien iepletu. Kas tad nu, domāju, lēcies, ka Jakovs Kirilovičs ķēries pie dieva vārdiem? — To pateicis, Aņiskins pašķieba galvu un domīgi turpināja: — Cik vien ārstu pazīstu — visi bezdievji…

—   Fjodor, — atraudams acis no bībeles un galvu nikni purinādams, Jakovs Kirilovičs pārtrauca. — Jau četrdesmit gadus es tevi, Fjodor, lūdzu nesaukt mani par ārstu .. . Un turpmāk iegaumē reizi par visām reizēm: es neesmu ārsts, bet cara laika kara feldšeris …

Jakovs Kirilovičs atkal nopurināja galvu, gluži kā zirgs, kas kaujas ar aklajiem dunduriem, un nosprauslojies turpināja pārtraukto lasīšanu. Feldšeris bija tik kārns un garš, ka, apskatīdams slimnieku, dažkārt parāva uz augšu savu kreklu un teica: «Jums, mans cienītais, ir lauzta, rau, šī te — septītā riba! Vai labi redzat?» Un patiešām — Jakova Kiriloviča septītā riba bija redzama tikpat labi kā skeletam.

—   Un turpmāk iegaumē, Jakovs Kirilovičs atkārtoja, ar acīm urbdamies bībelē. — Iegaumē, iegaumē…

Uzņemšanas telpa bija maza, vienīgais logs raudzījās nakts tumsā, taču istabiņā bija tāda biedējoša tīrība, ka šķita: tajā nav pat nevienas skaņas. Klusēdams tikai spīguļoja apaļais priekšmets — ne īsti bundulis, ne kastrolis—, kurā glabājās vate un saites, nekustīgi stāvēja divi balti skapji ar dažādiem instrumentiem un kaktā zvilnēja tik balta kušete, ka bija bail uz tās pusi pat elpu papūst, kur nu vēl apsēsties.

—   Vai nu ārsts, vai neārsts, Jakov Kirilovič,— brīdi klusējis, ieminējās pilnvarotais, — tikai zināšanu jums vairāk nekā vienam otram ārstam: jūs zināt gan iekšķīgās slimības, gan ārīgās, gan visādas citas … Jūs, Jakov Kirilovič, ciemā visi cilvēki tur godā, un es nekādi nevaru saprast, kāpēc jums jalasa bībele …

Jakovs Kirilovičs klusēja, un Aņiskins necentās atbildi iztincināt, lai gan bija ziņkārīgs kā žagata. Viņš tikai sāka uzmanīgi pētīt savus nagus — gari izauguši, jāatzīstas, pat ļoti gari, gluži kā pilsētas jaunkundzei. Un, protams, šajā mežonīgajā slimnīcas tīrība rokas šķita nosmulētas, netīras kā puišeļiem pavasarī.

—    Interesanti gan, — Aņiskins pēc brīža ierunājās,— vai šis pulkstenis rāda pareizi vai melo?

—   Sis pulkstenis stāv! — Jakovs Kirilovičs dusmīgi attrauca. — Urt bībeli, mans dārgais, lasu tāpēc, ka daudziem rakstniekiem vajadzētu pamācīties rakstīt tā, kā rakstījuši bībeles sacerētāji… Kaut gan, mans mīļais, — Jakovs Kirilovičs apstājās un sardoniski pasmīnēja, — kaut gan, kāda tev, Fjodor, vajadzība pēc svētā Augustīna? Tev padod tikai Serloku Holmsu, Serloku Holmsu!

—   Redzi, viņa dēļ, — Aņiskins viegli pasmaidīja, —.es tieši arī atnācu … Tā paša Šerloka Holrnsa dēļ …

Pēc šiem pilnvarotā vārdiem Jakovs Kirilovičs aizvēra bībeli ciet, izslējās visā garumā, noņēma brilles un paskatījās Aņiskinā ar tik dziļi iekritušām acīm, ka tās saplūda kopā ar tumšajiem plakstiem un tāpēc šķita milzīgas. Jakovs Kirilovičs vienmēr bija nopietns, it kā no rīta līdz vakaram taisītu operācijas, bet nu kļuva kā no akmens izcirsts.

—   Aha! — viņš sacīja.— Tu, mans dargais, nevari akordeonu dabūt rokā!

—   Nevaru, Jakov Kirilovič! — Aņiskins, atviegloti nopūties, atzinās un ari piecēlās. — Pavediena galiņš man ir, Jakov Kirilovič, bet, ja es kļūdīšos, tad šā cilvēka acīs zaudēšu autoritāti uz mūžu mūžiem un ciemam no tā ļaunums vien rāsies …

—   Ciemam?

—   Ne nu gluži visam, Jakov Kirilovič, — Aņiskins steidzīgi piebilda, — bet daudziem cilvēkiem gan… Nē, nē, Jakov Kirilovič …

Pilnvarotais samulsa, atkrita ar resno pakaļgalu atpakaļ krēslā un paskatījās uz feldšeri no lejas tieši tāpat, kā vēl nesen uz viņu pašu bij.a skatījies Griška Storoževojs. Taču Jakovs Kirilovičs nekā tāda nepamanīja un tītara soļiem — kājas tirinādams — pārgāja pāri istabiņai, sagrāba ar kaulainajiem pirkstiem pilnvaroto aiz pleciem, sāpīgi saspieda tos un pavēlēja:

—   Klāj, Fjodor, visu laukā!

Aņiskins vispirms saviebās no sāpēm plecā, tad nesaprotami pasmaidīja un atbildēja:

—   Tie Serloki Holmsi, tie stiķu meistari rajona nodaļā var pēc cilvēka pēdas noteikt viņa augumu … Paskatās tāds stiķu meistars ar palielināmo stiklu uz atstātajām pēdām un pasaka: «Augums simt astoņdesmit seši!» Tāpēc jūs, Jakov Kirilovič, pasakiet man — vai šitiem stiķiem atpakaļmērs ari ir?

—   Nekā nesaprotu, Fjodor! — Jakovs Kirilovičs atteica. — Vārdu bija daudz, bet jēgas nekādas …

—   Kā tad tā?! — Aņiskins apvainojās. — Es tev prasu — vai arī pēc auguma zābaku lielumu var noteikt? Redz, ja cilvēks augumā ir maziņš, bet plecos

plats kā pērtiķis, vai tad viņam var būt četrdesmit piektā numura zābaki?

—   Redzi, Fjodor, — Jakovs Kirilovičs, brīdi klusējis, strupi atteica, — es nezinu un, godīgi sakot, arī negribu zināt, ko dara tavi stiķu meistari, taču pazīstu cilvēku, kurš valkā četrdesmit piektā numura apavus, lai gan viņa garums ir tikai apmēram metrs un sešdesmit pieci centimetri… — Jakovs Kirilovičs ironiski pasmaidīja un turpināja: — Sakarā ar pašreizējo straujo attīstību, mans mīļais, sešpadsmit gadu vecs skuķēns jau ir jaunkundze. Re, tā! Atļauj, cienījamais, tev aizrādīt, ka jūsu dārgā meitiņa Zinaīda, lai gan agri nobriedusi, taču strādāt nevēlas.

Jakovs Kirilovičs paslēja gaisā pirkstu un novicināja ar to kā ar rapieri. Pēc tam viņš pieliecās un sāka vienā mierā vērot, kā pilnvarotais Aņiskins lēnam nosarkst. Vispirms pietvīka masīvais kakls, tad sārtums no kakla pārlija uz vaigu kauliem, pēc tam uz vaigiem, beidzot šķita, ka ar to piesūcas visa seja — tā kļuva sarkana, sarkana.

—   Jakov Kirilovič, jūs teicāt… — Aņiskins nomurmināja, — jūs teicāt…

—   Ko teicu, to arī pateicu, mans dārgais. Redzi, kā!

Viņš nostāvēja, pārliecies pāri pilnvarotajam, vēl

sekundes trīs, tad apžēlojās un, atliecies taisns, gandrīz vai mierīgi teica:

—   Tas cilvēks, kurš tev, Fjodor, vajadzīgs, bija ceturtdien atnācis un lūdza slimības lapu … Slimības lapu viņš nedabūja, bet es viņu nosvēru un nomērīju augumu… Jā! Es, mans dargais, jau sešdesmit gadus sekoju ciema aborigēnu svaram un garumam un esmu ieguvis pārsteidzošus secinājumus. Pār-steidzo-šus!

—   Kādus tad, Jakov Kirilovič? — pilnvarotais pieglaimīgi pavaicāja. — Secinājumu ziņā jūs esat ļoti godājams cilvēks, Jakov Kirilovič, tāpēc ļoti interesējos — kādus tad?

—   Secinājums, mans dārgais, ir tāds, ka drīz vien krievu zemniekam nebūs kur dzīvot. Neapšaubāmi! — Jakovs Kirilovičs atbildēja.

—   Kā tad tā?

—   Nu ta, ka īrnieki savairojušies, mans cienījamais! — Jakovs Kirilovičs pikti uzsauca. — Bet senāk, kad es vēl cara laikos mācījos par kara feldšeri, krievu zemnieks negāja pie krievu zemnieka pajumti īrēt. Lūk tā!

—   Nu un tad?!

—   Nenūjiniet uz mani, cienījamais, — Jakovs Kirilovičs pavisam apskaitās. — Esmu trīsdesmit gadus vecāks par jums, bet jums derētu papūlēties un pavērot, reiz jau sapņojat par Serloka Holmsa lauriem. — Un viņš, pirkstus pieliekdams, sāka uzskaitīt: — Kombainieris Prošins īrē istabu — irē, traktorists Pomozovs īrē divas istabas — īrē, ar hipertoniju slimais Jabločkins īrē visu māju — īrē… Vai no tā rodas antisanitāri apstākļi? Kā jūs domājat? Es jums to prasu, mans dārgais!

—   Rodas, — Aņiskins nedroši atteica un steidzīgi piebilda: — Man, Jakov Kirilovič, gribējās jums vēl kaut ko pajautāt…

—   Lūgtum!

Aņiskins piecēlās, piegāja Jakovam Kirilovičam klāt, maigi un rāmi pārlaida acis viņa kārnajam, neveiklajam augumam, tievajām rokām ar resnām sklerotiskām vēnām, mugurai, kas bija tik ļoti sakumpusi, ka likās jau ar kupri, un viņam piepeši kļuva tik labi, kā reiz sensenajos laikos, tālā bērnībā, kad pāri atžirgstošajam Fedjušam Aņiskinam, kas bija sasirdzis ar kakla kaiti, noliecās jauniņā Jakova Kiriloviča kalsnā seja. Viņš bija cilvēks ar nesaprotamu pievārdu — «izsūtīts boļševiks», taču tik mīļš un tuvs … Šķiet, kopš tiem laikiem apritējis simt gadu, bet arī pēc šiem simt gadiem no Jakova Kiriloviča oda tāpat kā bērnības dienās: kairinoši un salkani, vilinoši un satraucoši — tā oda zāles, kas Fedjušam bezgala garšoja un kas saucās, kā viņš to uzzināja vēlāk, pavisam dīvaini — par «Dāņu karaļa pilieniem».

—   Ja vien tas iespējams, Jakov Kirilovič, — Aņiskins sacīja, — tad iedodiet kādreiz bībeli arī man palasīties … Aiz tīras ziņkārības … Bet tas, par ko es gribēju, Jakov Kirilovič, ar jums runāt, ir gauži apgrūtinošs un smags jautājums.

—   Saki vien, saki, Fjodor, ko tik gari pļāpā!

—   Tūdaļ pateikšu …

Aņiskins atkāpās no Jakova Kiriloviča nostāk, palūrēja, acis piemiedzis, uz spožo spuldzīti, norūpējies pačmiukstinaja caur zobu starpu un pēkšņi atsēdās uz kušetes, kurai agrāk baidījās pat pieskarties.

—   Mūsu amata brāļiem miličiem, Jakov Kirilovič, — viņš klusā balsī sacīja, — kļuvis pavisam grūti. Tik grūti strādāt, Jakov Kirilovič, ka bāz kaut galvu cilpā …

—   Ahā-ā, manu mīlulīt, ak tā gan! —Jakovs Kirilovičs priecīgi iesaucās. — Ak tā gan, manu dārgumiņ, ak tā!? — Jakovs Kirilovičs negaidīti maigi pasmaidīja un sacīja: — Nu, ko tu, Fjodor, no manis gribi? Tu, mans mīļais, agrāk nebiji nekāds vārgulis, kas tad tev tā pēkšņi lēcies? Saki vien, Fjodor…

—   Man radusies kāda vajadzība, — pilnvarotais mierīgi sacīja. — Šodien, kad uzzināju par akordeonu, sāku jau turēt ļaunu prātu uz Ļoņku Kolotovkinu. Protams, viņš jau piecus gadus ar zādzībām un huligānismu nav nodarbojies, bet man tik un tā vajadzīgs viņa alibi… Tur tas āķis. ka pie kluba durvīm. Jakov Kirilovič, ir arī četrdesmitā numura kirzas zābaku nospiedumi. Bet šādus zābakus valkā Ļoņka Kolotovkins.

—   Un ko tu, Fjodor, gribi no manis?

—   Redziet, Jakov Kirilovič, ja es pats iešu pie Ļoņkas meklēt viņam alibi, es varu viņu aizvainot…

—   Būs labi, Fjodor!

Jakovs Kirilovičs piecēlās, iebāza kabatā papirosu paciņu — feldšeris astoņdesmit sešu gadu vecumā smēķēja —, uzmeta uz saviem kaulainajiem pleciem baltus audekla svārkus un paņēma rokā tievu, švītīgu spieķīti.

—   Ejam, Fjodor! — viņš sacīja. — Leonīda Kolotovkina mātei ir baltās līnijas trūce. Tāpēc mana ierašanās nekādas aizdomas neradīs … Nāc man līdzi, Fjodor!

Viņi izgāja uz ielas, dzidrās debesis jau bija piebērtas ar zvaigznēm, augšā karājās tas pats izdrāztais mēness, tikai tagad tas bija kļuvis mazliet lielāks, un abi pa apgaismoto ceļu, ko šķērsoja žogu zedeņu ēnu svītras, devās uz Ļoņkas Kolotovkina mājas pusi. Kārnais Jakovs Kirilovičs, kas bija paradis kājām apstaigāt ciemu, soļoja ātri un jautri bakstīja zemi ar savu gaisagrābšļa spieķīti, taču Aņiskins iepakaļ nepalika. Ļoņka Kolotovkins bija aizgājis uz kino, un pie viņa mājas pilnvarotais apsēdās uz soliņa, bet Jakovs Kirilovičs iegāja istabā.

Ciemā feldšeri nerēja neviens suns. Jakovs Kirilovičs zināja, kā atdarāmi jebkuri vārtiņi, un tādēļ vienā mirklī iekļuva pagalmā, mājā — vēl ātrāk, un viņa spieķīša klikstieni apklusa pavisam. Palicis spožajā mēnesnīcā un klusumā viens pats, pilnvarotais atspiedās ar muguru pret žogu, pāris reižu dziļi ievilka plaušās saldo nakts gaisu un vairs pat nepakustējās. Viņš sēdēja uz soliņa kā pudiem smags bluķis, un tumsā šķita, ka tur būtu cits uz cita sakrauti vairāki maisi.

Zvaigznes spīdēja spoži. Vismaz savu desmitu no tām Aņiskins labi pazina, viņš prata noteikt pēc zvaigznēm, cik pulkstenis un kāds gaidāms laiks, un tāpēc viņam nebija garlaicīgi, palikušam divatā ar tādu plašumu un dižumu, no kura reiba galva. Cumaku Ratu dīsele rādīja, ka vēl vismaz nedēlu — ne mazāk! — pieturēsies sauss un rāms laiks, bet pēc tā, ka Aņiskins Lielo Lāci dēvēja par Čumaku Ratiem, varēja spriest par viņa izcelšanos: viņš bija to Ukrainas zemnieku pēctecis, kurus Katrīna Otrā par nepaklausību izsūtīja uz Sibīriju, kur viņi pārkrievojās, sajuka kopā ar krieviem, ostjakiem un tatāriem, taču saglabāja atsevišķus vārdus un dažus savas siltās un tālās dzimtenes tikumus.

—   Viss kārtībā, Fjodor! — iznākdams no Ļoņkas Kolotovkina mājas, teica Jakovs Kirilovičs. — Leonīds no desmitiem vakarā līdz sešiem rītā bijis mājās… Kādēļ tu klusē? Domā, ka pārkāpu tavu konspirāciju? … Nu nē, mans dārgais, konspirācijas ziņā es tev varu teikt…

—    Es, Jakov Kirilovič, klusēju tādēļ, — Aņiskins laipni atteica, — ka tagad mana sirdsapziņa ir trīsreiz tīrāka nekā pirms pusstundas … Es taču tagad, Jakov Kirilovič, tecēšu pa ciemu daudz vieglākām kājām. Un esmu bezgala priecīgs par Ļoņku Kolotovkinu: viņš taču maniem bērniem brālēns. Jūs jau zināt, Jakov Kirilovič, ka mana Glafira un Ļoņkas māte ir māsas …

—   Kā nu nezināt… Kā vienu, tā otru taču ķēru es!

Pēc pulksten vienpadsmitiem, kad kino jau sen bija beidzies un tumšākajos kaktos varēja saskatīt tikai klusus pārīšus sēžam uz soliņiem vai tāpat vien kājās stāvot, mēness gaismā gluži baltais Aņiskins, raudzīdamies tikai un tikai tieši uz priekšu, devās uz klubu. Pie tā viņš apstājās, ieelpoja svaigu gaisu un lēni pieklauvēja pie tā loga, aiz kura slēpās no akordeona atbrīvotais skapis.

—   Genadij Nikolajevič! — pilnvarotais pasauca. — Iznāciet uz brītiņu lauka …

Kluba vadītājs iznāca pēc prāva laiciņa — vispirms aiz loga atskanēja vīrišķīgs kāss un tad Genadija Nikolajeviča balss nodziedāja «Vai krievu tauta karu grib…», un tikai pēc tam nodzisa gaisma. Mirkli vēlāk kluba vadītājs iznāca uz lievenēm, vērodams mēnesnīcu, saslēja galvu un ar traģisku vēzienu sakrustoja rokas uz krūtīm.

—   Kas te traucē mākslinieku? — viņš krāšņā basa noprasīja. — Lai atskan viņa balss no tumsas!

—   Es tas esmu, Genadij Nikolajevič, — Aņiskins atsaucās un sāka smieties sīkā balstiņā. — Šodien arī esat iedzēris, Genadij Nikolajevič? Tāpēc es skatos pa šķirbiņu — pusstops uz galda, bet vai Jevdokeja Mironovna nav atnākusi? Nav?

Genadijs Nikolajevičs joprojām cēli klusēja, tad, gluži kā no dzīves šķirdamies, nopurināja galvu, stīvām kājām nokapa no lievenēm un pienāca pilnvarotajam pavisam klāt — vārgulīgs, sīciņš, taču izslējies taisns. Viņš nozibsnīja uz Aņiskinu ar acīm un atšāva labo kaju sānis.

—   Jā, aktieris ir piedzēries! — kluba vadītājs baismīga balsī noteica. — Bet kāpēc? — viņš pēkšņi aši noprasīja. — Kāpēc?

—   Tāpēc, ka nozagts akordeons un Jevdokeja Mironovna ari nav atnakusi, — Aņiskins ātri atbildēja. — Un vēl tādēļ, Genadij Nikolajevič, ka jūs aiz sirdēstiem visu puslitru izdzērāt. Pa logu redzēju — pat pašā dibenā nekas nav palicis …

—   Ak, pūlis, pūlis! Ko tev, iecirkņa pilnvarotais, vajag no nelaimīgā mākslinieka?

Man vajag, — Aņiskins negaidīti dusmīgi atcirta,— no jums palīdzību, lai varētu akordeonu dabūt rokā … Es pats neprotu balalaiku no stabules atšķirt, tāpēc cerēju uz jums.

—   Dabūt rokā akordeonu? — Genadijs Nikolajevičs salīgojās, pazaudēja līdzsvaru, noņēma no krūtīm traģiski sakrustotās rokas un jau diezgan saprātīgi palūkojās pilnvarotajā. — Dabūt roka akordeonu!

Pēc tam nakts dzidrajā un ramajā klusumā notika nepieredzētas lietas: pārsteigtā Aņiskina acu priekšā kluba vadītājs izrāva no kabatas pudelīti ar kaut kādu draņķi, izvilka aizbāzni, pielika pudelīti pie deguna, vairākas reizes ieoda un, drausmīgi nopurinājis galvu, nošķavojās tik spēcīgi, ka nodrebēja viss sīkais augums. No šiem drebuļiem Genadijs Nikolajevičs jocīgi palēcās gaisā, tad nolaidās atpakaļ uz zemes, kājas pēkšņi atguva lokanumu un viņš vienā mirklī pazuda aiz kluba, ar to galīgi pārsteigdams Aņiskinu.

—   Zili brīnumi! — pilnvarotais tikai paguva iesaukties.

Nepagāja ne mirklis, kad kluba vadītājs pa galvu pa kaklu jau drāzās atpakaļ, drebelīgi gaudodams, apskrēja apkārt laukumiņam kluba priekšā un, rokas izpletis, sāka zvāroties no vieniem sāniem uz otriem. Tā kā no Genadija Nikolajeviča straumēm vien gāzās ūdens un viņš bija slapjš līdz jostai, tad Aņiskins tūdaļ aptvēra, ka Genadijs Nikolajevičs ir uz galvas ieniris mucā, kas ugunsdrošības nolūkos atradās aiz kluba stūra. Un, tā kā no kluba vadītāja oda arī pēc vardēm — ūdens karstuma bija sasmacis—, tad pilnvarotais izbolīja acis un, saķēris ar rokām vēderu, sāka smieties.

Pilnvarotais smējās vismaz divas minūtes. Genadijs Nikolajevičs pa to laiku lēkāja, lai nokratītu no sevis ūdeni, zaļās aļģes un kurkuļus, viņš lēkāja tikmēr, kamēr pietrūka elpas, un tad aizelsies apstājās. Tieši šajā mirklī Aņiskins palaida savu vēderu vaļā un žagodamies runāja:

—   Vai dieniņās, es taču būšu beigts, nudien, līdz rītam neizturēšu … Vai dieniņās, krūtis plēš pušu …

Pilnvarotais līganiem soļiem aizgāja līdz lievenēm, ieķērās margās un iekārās tajās kā maiss.

—   Vai dieniņ, Genadij Nikolajevič, ko jūs sev nodarījāt?— Aņiskins stenēja. — Vai dieniņās, ko jūs pastrādājāt? … Tajā baļļā taču vardes drīz lēkās …

—   Laipni lūdzu piedošanu, Fjodor Ivanovič, — gandrīz jau skaidrā balsī sacīja kluba vadītājs.

—   Pardon, bet māksliniekam jāprot dabūt skaidru galvu kuru katru mirkli. Tātad ko jūs sacījāt par akordeonu, Fjodor Ivanovič?

Galīgi apvaldījis smieklus, pilnvarotais piegāja pie kluba vadītāja, ar patiesu cieņu apskatīja viņa slapjos, zaļi notašķītos apģērba gabalus un teica:

—   Es, Genadij Nikolajevič, domāju, ka zaglis pa visu nakti taču kādu reizīti pačīgās uz akordeona. Pirmkārt, jāsaka — zaglis ir jauniņš, otrkārt, akordeons vienā perlamutrā, un, treškārt, Genadij Nikolajevič, jūs pats teicāt, ka divi reģistri… Tāpēc nāciet man līdz un palīdziet ar savu izcilo dzirdi…

—   Esmu ar mieru! — kluba vadītājs piekrita.

—   Kopā ar jums un pēc akordeona — kaut līdz pasaules galam …

Taču viņi negāja līdz pasaules galam, pat līdz ciema galam ne. Pilnvarotais vispirms nosoļoja pāris simt metru pa to ielu, kurā atradās klubs, tad iegriezās īsā šķērsieliņā, kur no vienas vietas auga platlapu dadži, kas mēnesnīcā izskatījās pavisam balti, un govīm kaitīgie velnarutki, no šķērsielas Aņiskins devās uz to nelielo kalniņu, kur auga šmaugie bērzi, bet drusciņ tālāk šķībi greizi slējās nomelnējuši krusti — kā jau tas pienācās, ciema kapsēta atradās augstā vietā —, taču pilnvarotais uz pašu paugura virsotni negāja, bet apstājās mazliet lejāk no krustiem.

—   Te tad mēs arī apsēdīsimies, — viņš klusām teica. — Sešpadsmit māju saredzamas un sadzirdamas, Genadij Nikolajevič …

Patiešām, no kapu kalniņa nogāzes varēja pārredzēt krietnu daļu ciema, sešpadsmit māju plašās sētas un vairākas pirtis. Mēnesnīcā tas viss bija skaidri saskatāms, taču uz mājām, pirtīm un dārziem ilgi skatīties nevarēja, jo tiem pāri, tiekdamās pret debesīm kā jūra, sudrabota, ar zeltītu mēness celiņu vidū pletās Oba — divi kilometri no krasta līdz krastam. Dižā upe aizņēma pusi no zvaigznēm dāsni piebārstītā debess juma, un tās liegais, maigais, fosforizējošais mirdzums piedevām vēl sniedzās līdz pat Cumaku Ratu kulbai. Un tikpat spoži kā zvaigznes pie debesīm uz upes mirguļoja tvaikoņa «Proletārietis» ugunis, pazuzdamas aiz Obas līkuma. Septembrī tvaikonis pie ciema piestāja tikai katrā otrā braucienā. Kuģis attālinājās bez trokšņa, klusu spīdēja mēness, melnēja uz krasta vecā apse, un šķita, ka klusums skan kā ģitāras zemākā stīga …

—   Fjodor Ivanovič, klau, Fjodor Ivanovič! — kluba vadītājs čukstus sauca, un viņa balss bija kļuvusi pavisam parasta, cilvēciska. — Fjodor Ivanovič, man gribas piecelties un noņemt cepuri…

Cepures kluba vadītājam nebija, nebija zem slapjā, uz krūtīm atpogātā krekla arī apakškrekla, tādēļ pilnvarotais piesardzīgi nopūtās, mazliet paknosījās, ērtāk nolikdams galvu mīkstajā zālē, un klusēja tāpat, kā skarbi klusēja aiz viņa muguras debesis, zvaigznes un nošķiebušies krusti, kuri vienlaikus atgādināja gan mazas baznīciņas, gan bultas, kas rāmi un nogaidoši raugās naksnīgajās debesīs.

—   Dzīvoju šeit jau divus gadus, — kluba vadītājs čukstēja, — bet pirmo reizi šitā… Katru vakaru, katru vakaru, ak kungs! Bet varētu klausīties mūžības klusēšanā …

—   Jūs klausieties nevis mūžības klusēšanu, bet akordeonu, — atbildēja Aņiskins un labvēlīgi pasmaidīja.— Nerunāsim, Genadij Nikolajevič!

Klusums bija cieši pieblīvēts ar skaņām: iečirkstējās samiegojies un nez kādēļ pamodies sienāzis, novēlās no pauguriņa laikam vaboles izkustināts akmentiņš, uz Obas iečīkstējās dullis, zem mālainās kraujas noskalinājās ūdens, satraukti noīdējās govs, un pēkšņi pāri upei un bērziem, krustiem un kalniņam dobji noskanēja naktsputna slimā balss, kas atgādināja bērna raudas tukšā stacijas zālē. Putna kliedziens atvēlās kā vilnis, atsities pret bērziem, atbalsojās vēlreiz, un tad, kā tas vienmēr mēdz būt dziļās taigas naktīs, iestājās tāds klusums, kurā varēja saklausīt, kā paša krūtīs satraukti dauzās sirds.

—   Oho-ho-ho-o! — Genadijs Nikolajevičs nopūtās. — Ak dievs!

Aņiskins klusēja. Viņš zināja, ka slimīgā un drausmīgā balss pieder jocīgam pelēkam putnelim ar jautriem dzelteniem lokiem zem acīm, kā īdēja Melnaļa, kurai pēc pāris dienām vajadzēja atskriet teliņam, atcerējās, ka ar laivu brauc tēvocis Ignats — pārbaudīt bakenus uz Obas, un tomēr arī viņam šķita, ka aiz svārku apkakles taustās červeļaini pirksti. Vai nu no tā, ka Genadijs Nikolajevičs gluži kā krustā sists gulēja uz zemes, mocīdamies ar skumjām un dzērumu, vai arī no tā, ka aiz muguras debesīs raudzījās melnās bultas un uz kapsētas žoga tupēja skārda pūce, aukstas tirpas lodāja pa muguru, pārrāpās uz krūtīm un lēnam, kā naža tērauda asmens iešķēlās tajās … Šķita, ka uzkalna galā nočab soļi, pašķiras zāle un asa lāpsta ieduras sīrupaini miklajā zemē… Tad vēja auri, zilgs sniegs, zaķa pēdas kā iebraukts ceļš uz tā, Oba pavasara palos, lipīgas sulas uz bērza stumbra, sēņu lietus, kad skaidri dzirdams, kā no jumta krīt piles, tik smagas kā skrotis: plikšplikš… «Pliks!» Aņiskins pēkšņi sadzirdēja un nodrebēja . . .

—   Genadij Nikolajevič, no jums vēl pil ūdens! — Aņiskins pateica dobjā, nakts tumsā izzūdošā čukstā un neveikli pasmaidīja. — Vēl neesat apžuvis …

—   Kuš-š-š! — Genadijs Nikolajevičs čukstus atsaucās. — Es klausos mūzikas instrumentu skaņas …

Aņiskins paraustīja plecus kā saldams, nopurināja galvu un arī sāka klausīties: kaut kur sešpadsmit māju vidū — vai nu no Aņisimoviem, vai ari no Murziniem — atplūda naktij sveša skaņa.

—   Tas ir Matjušas Murzina uztvērējs ar baterijām, — Aņiskins sacīja. — Viņš vienmēr tā: ieslēdz, ierāpjas gultā un klausās . . .

—   Lielais simfoniskais orķestris, — kluba vadītājs čukstēja, — «Oņegina» uvertīra …

Un atkal plūda un plūda klusums. Pagāja laikam vēl kāda pusstunda, pēc zvaigznēm spriežot, pulkstenis bija ap divpadsmitiem, kad aiz malējās kreisās mājas dzidri ieskanējās ermoņiku trillis. Aņiskins satrūkās, saspringa, taču arī pats aptvēra, ka tas nav akordeons, — ermoņikas skaidri nospēlēja «Piemaskavas vakaru» pirmo frāzi un tad stiepti vilka dziesmu tālāk.

—    Kombainieris Zaremba, — Genadijs Nikolajevičs nievājoši pačukstēja, — pēc dzirdes, kaut velns viņu parautu…

Iespējams, ka muzikants tiešām spēlēja pēc dzirdes, taču «Piemaskavas vakari» plūda pāri ciemam lēni un svinīgi, un Ļoham Zarembam noteikti sekoja bariņš pieklusušu meiteņu, un pilnvarotais sāka raustīt dziesmas takti lūpu; kapsēta aiz muguras apklusa, it kā pagaisa, spārnus kuldama un neapmierināti spurkšķēdama, pūce aizlidoja kaut kur aiz bērztern, laikam uz ciedru priežu audzi. Bet «Piemaskavas vakari» nesteigdamies aizsoļoja garām mājām, iegriezās šķērsielā, pagriezienā ieskanējušies skaļāk, kļuva aizvien klusāki un klusāki, līdz izgaisa pavisam. Ļoha Zaremba bija novedis meitenes pa krauju lejā — pasēdēt uz baļķiem.

—   Laukiem vajadzīgas notis, notis! — Genadijs Nikolajevičs nopietni teica. — Bez notīm lauki būs pagalam …

Laiks vilkās gausi. Pilnvarotais bez troksnīša nogūlās uz muguras, palika rokas zem galvas un aizvēra acis. Sākumā gulēja tāpat vien, bet tad viņam uzmācās visādas domas. Atcerējās, ka jānosūta uz rajona centru protokols par mutes un nagu sērgu — stāvi nu ka stabs, līdzko pienāk kāds kuģis, lai pasažieri, izkāpdami krastā pastaigāties, katrā ziņā iemērktu zoles speciālā šķidrumā; ka jāpiezvana uz milicijas rajona nodaļu — vai viņi tur vēl dzīvi vai arī iztrenkāti par pilnvarotajiem ražas novākšanas kampaņā; ienāca prātā arī tas, ka rajona nodaļa jau pusi gada kopš

pieprasa, lai Aņiskins izveidotu ciemā brīvprātīgo kārtības sargu vienību, kas uzturētu sabiedrisko kārtību un disciplīnu.

Kad personiskā sarunā to palūdza pirmoreiz, Aņiskins, protams, izbrīnījās un pajautāja: «Bet ko tad man būs darīt? Vienība uzturēs sabiedrisko kārtību," bet ko es? … Zinu jau, kas jums aiz ādas! Jus te rajonā pat miegā par to vien domājāt, kā dabūt mani prom pensijā … Protams, reiz jau cilvēks nenodarbojas katru dienu ar protokolu rakstīšanu un neliek šoferiem pūst caurulē, bet tāpat zina, kurš piedzēries un kurš skaidrā, tad …» Otrreiz, kad pienāca rakstisks cirkulārs par vienībām, Aņiskins nemaz neatbildēja, trc.šoreiz vēstuli viņš uzsprauda mazmājiņā uz nagliņas, bet tagad, gulēdams pie kapsētas zalē, pilnvarotais vēlreiz atcerējās šīs vienības un pēkšņi ar labpatiku un no sirds pasmaidīja. «Nu, Fjodor Aņiskin,» viņš priecīgi nodomāja, «ir gan tev, Fjodor Aņiskin, galviņa, tada galviņa ir ko vērts …» Priecādamies par atklājumu, pilnvarotais klusībā pasmējās, un viņam piepeši iešāvās prātā, ka tajā pašā rajona nodaļā, ar kuru viņš mūždien plūcies un kašķējies, ir daudz krietnu un prātīgu puišu. «Velti gan es viņus dažreiz esmu sunījis!» viņš nodomāja un, aši atspiedies uz rokām, sāka slieties augšā, jo pēkšņi ieraudzīja, ka ari kluba vadītājs, atbalstījies uz elkoņiem un galvu piešķiebis, ir pagriezis pret ciemu lielo, skrimstalaino ausi.

—   Tas ir viņš! — Genadijs Nikolajevičs svelpjoši čukstēja. — Mans akordeons! … Ak kungs!

—   Kurā mājā? —Aņiskins skaļi noprasīja. — Kurā?

—   Augšējā reģistra fa … Mans, mans akordeons!

Beidzot apjēdzis, ko prasa Aņiskins, Genadijs Nikolajevičs uzlēca kājās, pastiepa roku kreisā gala māju virzienā un drebošā balsī atbildēja:

—   Nezinu precīzi, kurā vietā, bet kaut kur sakņu dārzos … Ak, Fjodor Ivanovič, Fjodor Ivanovič!

—   Jau sešdesmit gadu esmu Fjodors Ivanovičs, — pilnvarotais atteica un, uz majam pat nepaskatījies, viegliem palēcieniem laida lejā no kalniņa. Nogāze bija diezgan stāva: sākumā Aņiskins, slīdēdams ar sandalēm pa mitro zāli, nobalansēja tīri labi, bet tad nenoturējās un, drebelēdamies kā galerta gabals, sāka smieklīgā riksī skriet. Pilnvarotajam tieši ceļā melnēja no kārkliem pīts žogs, un viņš iedrāzās ar vēderu tajā.

—   Dritvai kociņ! — viņš lamājās, vilkdams krekla stērbeli laukā no pīteņa. — Saslej te visādus žogus un aizgaldus…

Taču, kad no kalniņa skriešus noskrēja Genadijs Nikolajevičs un satvēra pilnvaroto aiz piedurknes, Aņiskins miermilīgi pasmaidīja un teica:

—   Tagad, Genadij Nikolajevič, darīsim ta! Mēs abi kalniņa gala ka pēdējie muļķi neesam sēdējuši, akordeonu spēlējam neesam dzirdējuši un vispār vakarā neesam viens otru pat redzējuši… Vai sapratāt? Vēlreiz jautāju: vai sapratāt?

—   Sapratu!

—   Nu, re… Rītvakar, kad satumsīs, dabūsit savu akordeonu . . .

Aņiskins padraudēja kluba vadītājam ar resno pirkstu, aizpogaja visas krekla pogas un celi aizlīgoja uz mājām. Zem kraujas Ļoška Zaremba spēlēja meitenēm «Pie kalna, kuram vārda nav»; Cumaku Rati, krietni vien sagriezušies, skatījās Obā, no puķu dārziņu kokiem pa zemi stiepās garu garās ēnas — tātad mēness jau atradās ciedrāju pusē. Pilnvarotais bez troksnīša ielavījās savā mājā, pie sliekšņa noāva sandales un, iedams uz dzeltenajiem papēžiem, virzījās uz puķaina aizkara pusi, aiz kura atradās viņa gulta.

Ticis aiz aizkara, Aņiskins izģērbās, palicis tikai peldbiksītēs, pakasīja spalvainās krūtis un lēnām, tā, lai neiečīkstētos atsperu matrači, atgūlās. Tas viņam arī izdevās. Aņiskins klusām izpūta gaisu, pagriezās no muguras uz sāniem un palika plaukstu zem vaiga, bet tieši šai mirklī atskanēja sievas klusinātā balss:

—   Vai atradi?

—   Ahā!

Pec tam pilnvarotais uz vielas aizmiga.

8

Pamodies pulksten piecos, Aņiskins, kā vienmēr, kādu brītiņu pavalstījās pa gultu, pačmiukstināja caur zobu starpu, tad izkāpa no gultas un vienās peldbiksītēs piegāja pie sienas pulksteņa. Žāvādamies un. staipīdamies pilnvarotais paņēma aiz ķēdītes, pavilka bumbu augstāk un, izvalbījis acis, pārlaida skatienu telpai, ko mājās visi dēvēja par lielistabu. Sievas Glafiras gulta jau bija kārtīgi uzklāta, grīda izmazgāta, un no tās cēlās viegli garaiņi, avīzes un grāmatas sakrautas kaudzītē uz vaskadrānas galdauta.

—   Ta! — Aņiskins bargi noteica. — Un šitā!

Ar kailajiem papēžiem pret grīdu dauzīdams un tīšuprāt skaļi tusnīdams, Aņiskins aizgāja līdz tai istabai, kurā gulēja vidējais dēls Fjodors un jaunākā meita Zinaida, pašķīra katūna aizkaru un ielūkojās tajā. Viņš skatijās pavisam īsu mirkli, tad nesaprotami pasmaidīja un apdullinoši uzblieza ar plaukstu pa dēļu šķērssienu.

—   Celties! — pilnvarotais uzsauca. — Augšā!

Pēc tam Aņiskins tiešā ceļā devās uz pagalmu, pamāja ar galvu sievai Glafirai un apstājās pie akas ar koka rulli, kas ar rokām un virvi bija nopulēts līdz spīdumam. Ar vienu roku pilnvarotais nocēla no grodiem koka spaini, ar otru, rulli pieturēdams, nevērīgi iemeta spaini akā. Neganti iekaucies, rullis sāka griezties, spainis gāzās lejup, bet pilnvarotais klusi smaidīja: viņam patika akas skaņā balss.

Izvilcis spaini atpakaļ, viņš uzsauca:

—   Glafira, nāc šurp! Kur tu tik ilgi mīņājies?

—   Tepatās vien esmu!

Glafira paņēma smago spaini, Aņiskins, rokas iepletis, pieliecās, un sieva, galvu nogrozījusi, uzgāza vīram ar joni visu spaini. Ūdens dziļajā akā bija auksts kā ledus, Glafira baidīdamās no šļakatām, palēca atpakaļ un nodrebinājās, bet Aņiskins pat neiekrekstējās un nepakustējās, tikai, pagaidījis, kamēr ūdens notek, uzsauca:

—   Dvieli!

Noslaucījies un brīdi pastāvējis, lai kailā miesa paelpo gaisu, Aņiskins platiem soļiem uzkāpa uz lievenēm un pazuda istabā. Kad pilnvarotais drīzi vien iznāca atpakaļ, mugurā viņam vairs nebija vakardienas apģērbs, bet mazliet citāds: krekls gan bija tas pats, bet bikses krietni jaunākas. Viņš nosprauslojās, nopurināja galvu un palūkojās apkārt. Pulkstenis droši vien jau rādīja pusseši: aiz Obas ciedrājiem lēca saule, un tās stari šāvās pāri ciemam. Uz ielas un starp mājām, izskatīdamās pēc marles strēmelēm, klājās migla, un govis, ko gans Sidors dzina uz ganībām, soļoja līdz vidum palsajā dūmakā. īdēja govis, klankšķēja kaklos iekārtie zvanekļi, pliukšķēja Sidora pātaga, un skaļā balsī klaigāja ganu puika Koļa.

Pagaidījis, kamēr ganāmpulks pazūd šķērsielā un troksnis pierimst, pilnvarotais nokāpa no lievenēm, pikti pašķielēja uz Glafiru, kas rīkojās ap laukā uzmūrēto plītiņu, un apsēdas pie zemē ieraktā galda.

Viņš atbalstīja elkoņus pret galdu, iespieda zodu plaukstās un, pa miliča modei piemiedzis acis, sāka skatīties uz mājas durvīm.

Sākuma durvis bija klusas, nekustīgas, taču pēc mirkļa tās atvērās, un uz lievenēm izskrēja pilnvarota vidējais dēls Fjodors. Savādi paskatījies uz tēvu, viņš sasveicinājās ar māti, nokāpa no lievenēm un izdarīja to pašu, ko Aņiskins: izvilka no akas ūdeni un palūdza, lai māte izlej visu spaini uz kaulainajiem pleciem un lai pasniedz dvieli. Fjodors viscaur atdarināja tēvu, taču pilnvarotais vairākkārt neapmierināti pačirkstināja caur zobu starpu: dēls Fjodors drebinājās kā no ūdens, tā arī gaidīdams ūdeni, ar dvieli berzējās negribīgi un vispār skatījās kā samiegojies.

—   Klimst apkārt līdz rītam… — Aņiskins norūca. — Līdz pat trim . . .

Pēc tam pilnvarotais vēlreiz sāka skatīties uz durvīm— vairākas minūtes no vietas tās atkal bija mēmas un nekustīgas, tad sāka lēnītēm, lēnītēm, it kā pašas no sevis vērties vaļā. Paris mirkļu tajās neviena neredzēja, un tikai pēc tam parādījās gaišs auduma gabaliņš un gaiša matu cirta — tur iznāca dienas gaismā iecirkņa pilnvarotā septiņpadsmit gadus vecā meita Zinaida. Lēnam lēnītēm, kā kuģis upes līkumā, viņa izpeldēja uz lievenēm un, saules vairīdamās, acis piesegusi, apstājās. Meitai kājās bija kurpes, zvanveida kleita vijās ap stilbiem, starp krūtīm baltoja mazs trīsstūrītis, bet uz deguna bija mānāms pūderis, jo Zinaida mazgājās nevis pie akas, bet istaba. Tāpēc ari viņa tur ņēmās veselas piecpadsmit minūtes!

—   Tā! — noteica Aņiskins. — Un šitā!

Rātni nolaidusi savas izliektās rudās skropstas, Zinaida piegaja pie tēva, vārgi un nesaprotami nomurmināja kaut ko līdzīgu labrītam un sāniski, tikai ar savas gaišās kleitas gabaliņu apsēdās uz sola gala. Pat vairāk: Zinaida paskatījās pagaldē, kur auga dadži un mētājās skaidiņas, un rūpīgi nolika savas kājas starp dadžiem un skaidām. Pēc tam Zinaida pacēla lielās, gaišās acis un, piemiegusi tās, paraudzījās apkārt.

Aņiskina meita ieraudzīja krāsni pagalma vidū un māti, kas mīdījās ap to, akas grodus un sačibējušu žogu, laika gaitā nomelnējušās durvis un tādu pašu klētiņu, treknu cūku, kas rukšķēja dadžos, un rudu gaili ar viņam uzticīgo vistu baru, pēc tam ieraudzīja aiz vecuma arī nomelnējušo, taču lielo Aņiskinu māju un nošķiebušos lieveni. Zinaida to visu redzēja, visu apskatīja, taču viņas acīs nemanīja itin nekā — nedz nicinājuma, nedz neapmierinātības, nedz garlaicības, nedz prieka, nedz dusmu.

Zinaidas acis pēc tam, kad viņa bija apskatījusi tēva mājas un sētu, joprojām palika galīgi tukšas un neizteiksmīgas.

—   Khēl — Aņiskins apslapēti nokrekstējās.

—   Brokastis gatavas! — Glafira, stāvēdama pie plīts, aši noteica un, kā vienmēr klusēdama, naski aiznesa uz galdu podu ar kartupeļu viru, gurķus un tomātus, atvērtu bundžu ar sīkzivju konserviem, biezu speķa gabalu un konfektes — ar cukura kristāliņiem aplipušus spilventiņus. Visu to Glafira trijos gājienos salika uz galda, kur jau stāvēja bļodiņas, karotes, šķīvji, tad mirkli padomāja, atkal iegaja istaba un atgriezās ar zaļu šķīvi, kura vienā pusē gulēja dzelteni sviesta kumšķīši, bet otrajā — mēļas kāda augļu biezeņa šķēles. Pēc tam viņa salēja bļodiņās viru.

—   Estin nu! — Glafira teica un, rokas uz krūtīm salikusi, nostājās galda gala kā stabs — lai varētu pasniegt ēdienu vīram, vidējam dēlam Fjodoram un jaunākajai meitai Zinaidai. — Estin nu!

Paraustījis apakšlūpu, Aņiskins paņēma alumīnija karoti, pagrozīja to gan šā, gan tā, paskatījās pret gaismu, nopūta no karotes neredzamos puteklīšus un lēnām iegremdēja to viras bļodiņā.

—   Ēdiet, ēdiet, — pilnvarotais klusu teica, — ko nu tā sēžat.

Pacēlis acis no šķīvja, Aņiskins ievēroja, ka Fjodors ēd nesteigdamies, taču arī ne pārāk lēni, bet tā vidēji, ka Glafira joprojām stāv galda galā kā stabs un ar rāmu maigumu noraugās viņos, bet Zinaida viru neēd nemaz. Ar tieviem, caurspīdīgiem pirkstiņiem viņa atlauza kumosiņu kviešu maizes, pielika to pie lūpām kā saulespuķes sēkliņu, iemeta kriksīti mutē un gausi, gausi pakošļāja. Ko viņa košļāja un kā košļāja, to Zinaida, protams, nejuta, jo lūkojās pāri tēva galvai nesaprotamajā un nepārskatāmajā tālē. Sejiņa viņai bija caurspīdīga, deguntiņš caurspīdīgs, bet krūtis zem blūzītes kā kalni, un pleci — kā pieaugušai sievietei, un arī kājas zem galda tādas, ka liec kaut vai mālus mīcīt.

—   Garšīga zupa! — Aņiskins sacīja, rūpīgi izstrēbdams viru un tīšuprāt iemērkdams viras paliekās maizes gabalu. — Tik garda zupa, ka vai mēli var norīt!

Atbīdījis šķīvi prom, pilnvarotais maigi, maigi palūkojās meitā, tad sievā un vispēdīgi — kā garāmejot— vidējā dēlā Fjodorā.

—   Glafira, paklau, Glafira, — viņš klusu pasauca.

—   Kā tev šķiet, vai Jakovs Kirilovičs ir gudrs cilvēks?

—   Kā nu ne! —sieva atbildēja. — Viņš taču dakteris… Avīzes, lai, lasa!

—   Arī man ta rādās, — pilnvarotais atteica un lēnām, gluži kā virās iekārts, pagriezās pret meitu.

—   Zinaida, paklau, Zinaida!

—   Es klausos, tēti!

—   Klausies vien, klausies! — pilnvarotais noguldīja rokas uz vēdera, pavirpināja pirkstus un rāmi turpināja: — Ne uz kādu ziemu, lai gatavotos eksāmeniem, neceri, nekādā bibliotēkā tu izskata pēc nestrādāsi, ne uz kādiem otrreizējiem eksāmeniem tu pavasarī uz Tomsku nebrauksi…

—   Aniskin, — Glafira viņu pārtrauca, — Aniskin! ..

—   Tu, māt, šoreiz labāk klusē! — pilnvarotais, galvu nepagriezis, uzsauca. — Tu, māt, man tūlīt arī būsi vajadzīga … Nu, tad tā, mīļo bērniņ, velc nost savu kļoša kleitu un vico uz kolhozu strādāt… Bet tu, māt, — Aņiskins pagriezās pret sievu, — bet tu, māt, pārstāj liekēžus ar visādiem gardumiem barot, viņi, māt, vairs zupu neēd … Tūlīt stiep prom no galda sviestu, reiz jau speķis ir uzlikts … Nes prom pie velna konservus, ir taču zivis! — No dusmām aizsmacis, Aņiskins pielēca kājās, sāka vicināt rokas kā vējdzirnavu spārnus, pāris reižu ievilka elpu, apsēdās savā vietā un svelpjoši nošņāca: — Sito biezeni, biezeni — prom no galda!

Kad Glafira ar galīgi vienaldzīgu seju aiznesa no galda visu lieko, Aņiskins nolika rokas atbrīvotajā vietā, paskatījās uz bikli sēdošo dēlu un meitu, ierāva galvu plecos un teica:

—    Fjodor, līdzko izēdīsi zupu, tūdaļ laid uz darbu, bet tu, Zinaida, pasēdi…

Kad Fjodors, uzmaucis nospeķoto žokejnīcu, klusītēm izgāja no pagalma, pilnvarotais piecēlās, pastaigāja pa novītušo zāli, tad apstājās un paskatījās apkārt. Upe bija tieši tāda, kāda tā ir, kad pulksten sešos lec saule; koki mājas priekšā drebinaja rīta vējā lapas kā tādas skārda plāksnītes, sārti saules zaķīši, lēkādami kā dzīvi, klaiņoja pa pagalmu. Pasaule bija priecīga un rožaina, vaļējās krūtis elpoja brīvi, kājas mīksti balstījās uz siltās zemes, kas pa nakti nebija paguvusi atdzist, taču Aņiskins pat nepasmaidīja, viņam pat prātā neienāca, ka tikai no rīta, vēsumā un vieglajā gaisā, viņam pašam ir vislabāk.

Ej prom no acīm, Zinaida! — pilnvarotais teica klusā un rūgtuma pilnā balsi. — Mani rriac kauns, kad es ar visādiem slaistiem baros, man kauns, kad Jakovs Kirilovičs par tevi aplinkiem runa . . . Vakar biju pie viņa un no kauna gribēju vai zemē ielīst … Nerādies, Zinaida, manās acīs, un, ja tu jau rīt pat nesāksi strādāt kolhozā, ja es vēlreiz manīšu, ka tev no rītiem pupi lien no blūzes laukā, ja es vēlreiz dzirdēšu no tavas mutes par jauno paaudzi, tad ej prom no manas mājas … Bet tagad ej pārģērbties.

Zinaida gausi piegāja pie lievenēm, pakāpās divus kāpšļus un apstājās. Viņa bija Aņiskina un tālab nevarēja aiziet tūdaļ. Tad viņa pagriezās pret tēvu, gari noskatījās viņā un noraustīja plecus. Pēc tam iegaja istabā, bet Glafira, kas visu šo laiku bija stāvējusi maliņā, gluži otrādi, tagad pienāca vīram klat, un viņš nodūra galvu. Pilnvarotais stāvēja nekustīgs tikmēr, kamēr Glafira saudzīgi nesaņēma viņu aiz pleca.

—   Ko tu jaunās bikses apvilkies? — viņa uzprasīja. — Uz rajonu, brauksi, vai?

—   Nē! — Aņiskins klusi atteica. — Ne jau uz rajonu . ..

—   Kālab tad?

—   Tautas priekša uzstāšos.

Kādu brīdi abi klusēja, tad Glafira pajautāja:

—   Nu jau tēju vairs nedzersi?

—   Nē!

—   Tātad iesi?

—   Iešu.

Vispirms Aņiskins nez kādēj aizgaja uz savu kabinetu un sabija tur vismaz pusstundu, kaut gan iznāca laukā ar tukšām rokām; tad, paskatījies saulē, aizgāja uz kolhoza kantori— pulkstenis tuvojās septiņiem, un priekšsēdētājām Ivanam Ivanovičam jau vajadzēja sākt izrīkošanu šodienas darbos.

Tā tas arī bija. Ivans Ivanovičs, piespiedis ar plecu tālruņa klausuli pie auss un ar rokām kaut ko parakstīdams, sēdēja pie galda, bet viņam visapkārt trokšņoja brigadieri, traktoristi, slaucējas, no rajona uz ražas novākšanu atkomandētais pilnvarotais un dienaszagļi, kas, gar sienām satupuši, sūkāja strupus smēķu galus. Pasmaidījis par savu seno atklājumu, ka sliņķi vienmēr tin īsu smēķi, Aņiskins apsēdās uz dīvāna.

—   Khē-khē! — pilnvarotais nokāsējās, lai paziņotu par savu ierašanos. — Khē-khē!

—   Labrīt, Fjodor Ivanovič! — no brigadieru bara atsaucās priekšsēdētājs un turpināja kliegt klausulē: — Ziemāju — simt sešdesmit divi, vasarāju — divdesmit astoņi, grāvju — divi metri!…

Kamēr Ivans Ivanovičs kliedza klausulē, brigadieri, traktoristi un slaucējas aiz cieņas pret rajona priekšniecību klusēja, bet, tiklīdz priekšsēdētājs, atviegloti nopūties, nolika klausuli uz radziņiem, visi sāka klaigāt un brēkāt. Viens aiz uzcītības pretīgā balsī pieprasīja, lai fermā nodibinot nakts dežūras, slaucēja Igumnova — galīgi tukšs sievišķis — klaigāja par priekšautiem, traktoristu brigadieris tēvocis Ivans plēsās par degvielu, šoferis Pavels Greizais brēktin brēca pēc jaunām riepām. Vārdu sakot, ap priekšsēdētaju Ivanu Ivanoviču sacēlās liels troksnis, un

Aņiskins, kas necieta nekārtību, nikni saviebās un sāka pētīt to bildīti, kuru vakar nebija paguvis apskatīt. Viņš grozīja galvu gan šā, gan tā, centās izprast katru sīkumu un, protams, čmiukstināja caur zobu spraugu. «Jauns, pavisam jauns vēl ir Ivans Ivanovičs,» pilnvarotais vēsi nodomāja. «Neprot ar cilvēkiem aprunāties ar katru atsevišķi un bāž visus vienā maisā!»

Kad kantorī beidzot iestājās klusums, kad brigadieri, slaucējas un traktoristi aizbrauca uz tīrumiem vai aizgāja uz fermām un kantorī palika tikai priekšsēdētājs Ivans Ivanovičs, partijas organizators Sergejs Tihonovičs un rajona pilnvarotais, Aņiskins norausās no dīvāna un piegāja pie priekšsēdētāja galda.

—   Ivan Ivanovič, — viņš pieklājīgi teica. — Katrs, protams, sajēdz, ka ražas novākšana ir sezonas darbs, taču rajona stiķu meistari ieķērušies man biksēs kā dadži. Viņiem — plīst vai lūst — vajagot brīvprātīgo kārtības sargu vienību …

Aņiskins bija piegājis pie galda uzmanīgi un smalkjūtīgi, runāja rāmā un vienmērīgā balsī, nekā no Ivana Ivanoviča neprasīja, un priekšsēdētājs pēkšņi atpogāja divas rūtainā krekla apkakles pogas un atviegloti nopūtās gluži kā zirgs, kad tam noņem sedlus. Ivans Ivanovičs pēkšņi attapās, ka pulkstenis vēl nav ne septiņi, ka lēvenis darba jau padarīts un ka var noslaucīt sviedrus no melni iedegušās sejas. Un viņš gan noslaucīja sviedrus, gan pasmaidīja, gan, pēkšņi nokāsējies pa Aņiskina modei, nopietni paskatījās uz rajona atsūtīto pilnvaroto.

—   Kādus pasākumus jūs, Fjodor Ivanovič, esat paredzējis, lai dibinātu vienību? — Ivans Ivanovičs apjautājās.

—   Tādus, lai varētu nodibināt vienību! —Aņiskins atbildēja un ari paskatījās uz rajona pilnvaroto. — Ir tāda doma, Ivan Ivanovič, izveidot tādu vienību, lai visā rajonā …

Pēc tam Aņiskins apsēdās krēslā pie priekšsēdētāja galda un pagriezās pret rajona pārstāvi. To pamanījis, priekšsēdētājs sāka mirkšķināt ar abām acīm reizē, partorgs saviebās tā, it kā viņam sāpētu zobs, taču iecirkņa pilnvarotais nelikās ne jaušam.

—   Jurij Venediktovič, — Aņiskins pieglaimīgi uzsāka. — Es, protams, jūs cienu tādēļ, ka jūs esat Dosaaf priekšsēdētājs, taču man gribētos jums ko pavaicāt…

—    Lūdzu, biedri iecirkņa pilnvarotais, — rajona pārstāvis diezgan braši atsaucās, taču ar acīm saka lūkoties kaktā. — Man, biedri Aņiskin, gan ir pārāk maz laika, taču … jautājiet vien.

Bet Aņiskins nemaz nesteidzās. Vispirms viņš palūkojās pa logu, kur laukā zem noslāpušās mašīnas rāpoja šoferis Pāvels Greizais, tad paklausījās, kā ciema viņā galā apklust traktors «Belarusj», kas aizvizināja sievas uz lauku, un tikai pēc tam uzmeta rajona pārstāvim īsu skatienu, — uz garajām kājām pelēkās biksēs, uz resno kaklasaites mezglu un uz melnajiem, spīdīgajiem matiem.

—    Laika jums, Jurij Venediktovič, protams, nav! — Aņiskins lēnām sacīja. — Kur tad jūs, Jurij Venediktovič, lai to laiku rautu, ja jums gadā ir četri atvaļinājumi? Jūs taču, godājamais pilsoni, reizi gadā braucat uz dienvidu kūrvietām, un trīs reizes — uz mūsu pašu, ziemeļu, — uz sējas kampaņu, siena pļauju un ražas novākšanu … Kā to lai saprot?

Tādu brītiņu kabinetā valdīja klusums. Pēc tam rajona pārstāvis mazliet piecēlās no krēsla, sastinga, glītā seja nobālēja, un tad viņš strauji uzlēca kājās.

—   Es ziņošu par jūsu izturēšanos rajona komitejai! — viņš steidzīgi nokliedzās. — Es pacelšu šo jautājumu partijas komiteja! Jūs nomelnojāt nevis personiski mani, bet rajona komiteju un tās lēmumus … Es tūlīt pat braucu atpakaļ uz rajonu!

—   Brauciet vien, brauciet! — Aņiskins zobgalīgi atbildēja. — Līdzko jūs aizbrauksit, pie mums par vienu dienaszagli kļūs mazāk … Vai ne? — ari iecirkņa pilnvarotais iekaisa un, ka atsperes sviests, pielēca stāvus. — Jus, Jurij Venediktovič, neskatieties uz mani ar tik zvērīgām acīm. Es savā mūžā esmu tādus pārstāvjus redzējis, kādi jums pat sapņos nerādīsies. Esmu kopš divdesmitā gada partija … Pavej, ka viņš uz mani skatās, pavej, kā skatās…

Aņiskins pargaja pāri kabinetam, uz mirklīti piespieda karsto pieri pie loga rūts, tad atgriežas pie galda un jau rāmāk sacīja:

—   … Izgājušonakt jūs, Jurij Venediktovič, pārgulējāt pie Pankas Vološinas … Vai ne?! — Aņiskins nokliedza, jo rajona pārstāvis atkal sāka slieties kājās.— Vai ne?! Pats redzēju, kā jūs iegājāt Pankas Vološinas mājā, kad divos naktī atgriezos no… no vienas vietas … Vai ne?!

Pēc tam Aņiskins apsēdās un tīšuprāt apklusa. Viņš klusēja — un ko tu padarīsi, — kaut gan priekšsēdētājs Ivans Ivanovičs nezināja, kur bāzt savas rokas un kā apsēsties, bet partorgs Sergejs Tihonovičs, pārklājies sarkaniem plankumiem, skatījās grīdā. Partijas organizators un priekšsēdētājs bija samulsuši, un Aņiskins nodomāja: «Vēl pārāk maz, pārāk maz abi rūdīti. No katra pārstāvja bīstas, vāji raksturi… Jauniņi, pavisam jauniņi vēl!»

—   Nez kādēļ no «Lauktehnikas» nezvana! — Ivans Ivanovičs nomurmināja. — Solījās taču …

—   Lūk, ta, lūk, tā, Jurij Venediktovič, — iecirkņa pilnvarotais beidzot apžēlojās. — Kad es ar viņu vienu pašu aprunājos, tad nācu pie slēdziena, ka

Panka VoloŠina nav slikts sievišķis, bet jums gan nevajadzētu darit rajona komitejai kaunu … Ko tad varēs sagaidīt no mūsu vīriem, ja jūs, precēts cilvēks un turklāt rajona pārstāvis, vazājaties ar sieviešiem? Reiz esat atbraukuši, tad sēdiet kluss un rāms… — Viņš vēsi pasmaidīja. — Sēdiet kluss un rāms un lasiet instrukcijas… Bez instrukcijām jūs taču esat beigts cilvēks. Rau, mūsu priekšsēdētājs Ivans Ivanovičs ir beidzis lauksaimniecības tehnikumu, partorgs Sergejs Tihonovičs — partijas skolu .. . Bet ko esat beidzis jūs? — Pilnvarotais piemiedza acis. — No komjaunatnes rajona komitejas jūs palūdza aiziet vecuma dēļ, un jūs atradāt patvērumu Dosaafā. Ko jūs sajēdzat no lauku darbiem? Tāpēc arī sēdiet rāms un kluss …

Aņiskins paņēma no priekšsēdētāja galda susināmo, nolika to atpakaļ, pabakstīja ar to, it ka susinātu tinti, un savā nodabā — dusmīgi un nevienā neskatīdamies — pasmīnēja.

—   Vai tu re, kā viņš uz mani skatījās! — pilnvarotais nomurmināja. — Nez kur šitādu skatīšanos iemācījies? …

Aiz logiem jau bija iestājies klusums. Aizdardinajis uz tīrumiem traktors «Belarusj», Pāvels Greizais beidzot bija salabojis motoru un aizbraucis pēc kravas, tagad tikai kuplie ievzari un sarkanās pīlādžogas klusi līgojās vējā — arī no tiem istabā nekādu troksni nemanīja.

—   Uz redzēšanos, Jurij Venediktovič, — iecirkņa pilnvarotais apžēlojas pa otri lāgi. — Uz redzēšanos, dārgais biedri…

—   Uz redzēšanos!

Uz durvīm rajona pārstāvis vispirms kāpās atmuguriski, tad sāniski, pēc tam aši apsviedās apkārt un metās gandrīz vai skriešus, taču novaldījas, sāka iet lēnām, tikai durvis gan aizcirta nervozi — kabinetā skumīgi nodžinkstēja rūtis, un uz galdiņa nošķinda ceļojošie sporta kausi. Un atkal iestājās klusums — klusēja priekšsēdētājs Ivans Ivanovičs, kā sastindzis sēdēja partorgs, bez trokšņa parotaļājās ar caurspīdīgo plastmasas susinātāju pats pilnvarotais.

—    Kāpēc tu šodien tik negants? — Ivans Ivanovičs beidzot uzprasīja. — Akordeonu neatradi, vai?

—   Atradu, — iecirkņa pilnvarotais mierīgi atteica. — Atradu, Ivan Ivanovič, tikai vienu gan nevaru saprast: kāpēc tu to brunču mednieku žēlo? Vai tad viņš tevi netraucē?

—   Traucē — un kā vēl! — Ivans Ivanovičs nikni atteica. — Atvelkas tiz kabinetu, apsēžas un blenž. Tici vai netici, Fjodor Ivanovič, es nevaru strādāt, kad sveši uz mani skatās, viss krīt no rokām laukā …

—   Ko tad tu ar viņu auklējies?

—   Arī viņš taču cilvēks … Bez tam … — Priekšsēdētājs norūpējies pakasīja neskūto zodu. — Bez tam, Fjodor Ivanovič, lai gan viņš no mūsu darba itin nekā nesajēdz, taču rajona komitejā var sapūst tādus brīnumus, ka' vislabākais darbs izliksies nekam nederīgs. Runāšanā viņš nav uz mutes kritis! Kā viņš tev metās virsū: «Jūs nomelnojat nevis mani, bet rajona komiteju, tās lēmumus!…» Tūlīt šuj klāt politiku!

—   Nekādu politiku viņš nevienam nepiešūs! —Aņiskins sāka smieties. — Un arī tevi vairāk netraucēs … Tagad sēž viesnīciņā un dreb kā apšu lapa … Viņš taču ir tāds zaķapastala, ka nedod dievs otru tādu… — Pilnvarotais brīdi klusēja un tad nopietni turpināja: — Visā šai lieta ir arī sava jocīgā puse … Ņem, Ivan Ivanovič, vērā: ja pie mums sūta šito sprukstiņu, tad tu vari ar to lepoties …

—   Atradis, ar ko! — priekšsēdētājs sāka smieties.

—    Nevis «atradis», bet tā tas ir! — pilnvarotais vēl nopietnāk sacīja. — Kad mūsu kolhozam klājās plāni, rajona komiteja sūtīja prātīgu vīru — tas varēja arī dot kādu padomu … Bet tagad mēs paši strādājam labi, tāpēc var arī atsūtīt šito Dosaafa stiķu meistaru … Un tadeļ varam būt lepni, Ivan Ivanovič un Sergej Tihonovič …

Visi viņi domīgi klusēja tikmēr, kamēr iezvanījās tālrunis — laikam no «Lauktehnikas» —, un Aņiskins steidzīgi piecēlās.

—    Ivan Ivanovič, tu man iedod pievakarē «gaziku». Jāapbraukā trīs vietas, gan jau tu pats izbraukāsies citreiz. Norunāts?

—   Ņem ar «gaziku», Fjodor Ivanovič, — tverdams klausuli, sacīja priekšsēdētājs. — Bez šofera?

—   Bez šofera, Ivan Ivanovič…

10

Līdz divpadsmitiem Aņiskins pavadīja laiku kā parasts: pēc kolhoza kantora apmeklēšanas ilgi un negribīgi kaut ko rakstīja savā kabinetā, pēc tam izlasīja vairākus rakstus aizvakardienas «Pravdā», uz pelēka ietinamā papīra izrakstīja no tās dažas rindiņas, nosita trīs sevišķi uzbāzīgus tarakānus un tikai tad aizgāja prom no kabineta. Starp pulksten desmitiem un vienpadsmitiem pilnvarotais lēniem soļiem pastaigājās gar liellopu fermu un izlikās, it kā viņu ļoti interesētu vaislas bullis Neptūns, kas bija ne tikai iežogots ar izturīgu sētu, bet vēl piesiets ar ķēdēm pie diviem stabiem. Nopētījis minūtes piecas Neptūnu, pilnvarotais paklaiņāja starp mēslu un baļķu kaudzēm, tad paskatījās debesīs un, nospriedis, ka pulkstenis jau rāda divpadsmit, sāka cītīgi uzmanīt fermas platās durvis. «Ek, dzīve dzīvīte!» viņš prātoja. «Pats velns nevar pateikt, kas tā dzīve īsti ir…»

Ceturksni pāri divpadsmitiem pa fermas durvīm iznāca slaucēja Praskovja Mihailovna Paņkova, aizsedza ar plaukstu acis no saules, paskatījās uz vienu, tad otru pusi, dziļi nopūtās un aizgāja pa šauro taciņu, kas veda uz ciemu. Tāpat ka visām kolhoza slaucējam, viņai mugurā bija pelēks uzsvārcis, ap galvu apsiets lakatiņš, kas kādreiz bijis balts, bet tagad no gružiem un putekļiem kļuvis pelēks, kājās plakšķēdami kuļājās vaļīgi gumijas zābaki. Praskovjai Mihailovnai bija pari piecdesmitiem, seja dziļās krunkās, bet rokas kā jau slaucējai — lielas, sasprēgājušas, ar slimīgam, uztūkušam vēnām.

Ieraudzījis Praskovju Mihailovnu, pilnvarotais piecēlās no baļķa, drusciņ padomāja un, galvu pieliecis, devās viņai pakaļ. Viņš drīz vien panaca slaucēju, taču, kamēr vēl varēja saredzēt fermu, soļoja klusēdams. Bet, tiklīdz taciņa pagriezās un ienira vilkukārklos, Aņiskins piegāja Paņkovai tuvāk un no kādu piecu soļu atstatuma jautri uzsauca:

—   Praskeva, tu laikam uz ciemu iedama? Pagaidi, iesim reizē!

Praskovja Mihailovna atskatījās, ieraudzījusi Aņiskinu, arī priecīgi uzsmaidīja, bet, kad viņš pienāca pavisam klāt, braši un spēcīgi paspieda viņam roku.

—   Sveiks, Fedjuša! —viņa sacīja un parādīja trīsdesmit divus jaunus, baltus zobus. — Nav tev vairs nekādas Savaldas, — blīsti un blīsti resnuma, velns tāds!

—   Bilstu gan, Praskeva! — Aņiskins smiedamies atbildēja. — Un arī tu nekļūsti tievāka. Kad vēl pa dančiem skraidīji, tevi vidukli ar pirkstiem varēja

apņemt apkārt, bet tagad — labi ja divi vīri ar izstieptam rokām.

—   Kā gan citādi! — Praskovja Mihailovna noskandeja vel jautrākā balsī. — Neesmu jau tava Glafira, kurai ne te, ne šite… Kā tu, Fedeņka, vari ar tādu kopā dzīvot?

—   Man jau, Praskeva, daudz gaļas nevajag! — Aņiskins atsmēja. — Man pašam gaļas diezgan … Man daudz nevajag!

Viņš smējās un priecājās tālab, ka ļoti cienīja tādas sievietes, kāda bija Paņkova, viņam ļoti patika ar tām patērgāt, un viņš vienmēr domāja, ka virs zemes jau sen būtu apsolītā paradīze, ja visas sievietes būtu tādas kā Praskovja Mihailovna. Tapat kā vairums laucinieku, pilnvarotais uzskatīja, ka vīrieša veiksme dzīvē ir atkarīga no sievas, ka sieva ir vīra balsts un spēka avots.

Praskovja Mihailovna Paņkova bija tieši tāda sieviete, kādām, pēc Aņiskina domām, vajadzētu būt visam. Kolhozā viņa strādāja triecientempā un ar prieku, par panākumiem slaucējas darbā bija saņēmusi Ļeņina ordeni, sapulcēs klupa krāga priekšsēdētājām Ivanam Ivanovičam, vīriešu sabiedrībā bija jautra, bet lepna, ar niekkalbīgām sievietēm netenkoja un nedraudzējās, un, lai gan valkāja pelēko uzsvārci, pati bija ļoti tīrīga, un mājās viņai viss spīdēja un laistījās. Tādēļ arī iecirkņa pilnvarotais Aņiskins labprāļ jokoja un mēļoja ar Paņkovu un pat skaļi smējās.

—   Nu, ejam, ejam, Praskeva, ko stāvam! — Aņiskins jautri skubināja. — Citādi visapkārt krūmi, sāks par mums vel sazin ko domāt. Nedod dievs, uzkulsies Glafira, izskrāpēs tavas melnās acis, vai, ka izskrāpēs!

Aņiskins smējās, aicināja, lai sieviete ietu pa priekšu, bet pats mulsi blisināja acis, raustīja apakšlūpu, stāvēja uz vietas un pavisam skumīgi čmiukstināja caur zobu starpu. Patiešām, nebija ciemā itin neviena cilvēka, ko viņš cienītu vairāk nekā Praskovju Mihailovnu, varbūt tikai Jakovu Kiriloviču …

—   Kas tev, Fjodor, tik smags uz sirds? Paņkova uzprasīja un pārstāja smieties. — Tu skaties uz mani tā, it kā man mājās kas nelabs būtu atgadījies. Vai Vitālijam kas noticis?

—   Tad nē jau, — Aņiskins atteica. — Tavs Vitālijs ir sveiks un vesels . ..

Visapkārt auga kārkli, cauri zaru vijumam lauzās saules stari, gaisā plivinājās tīmekļi, gar taciņu auga gara zāle — bija labi un tīkami. Kaut kur svilpoja un trillināja putnelis — sarkanrīklīte. Iecirkņa pilnvarotais Aņiskins pašķieba galvu, lielās, pelēkās acis lūkojās zemē, jo ne jau vienmēr — nebūt ne vienmēr! — viņš spēja atklāti paskatīties svešās acīs.

—   Man, Praskeva, ar Zinaidu neveicas, — Aņiskins skumīgi teica. — Tavi puiši ir strādīgi, cītīgi kolhoza darbā, bet manējā — lien aiz kauna kaut zemē… No rīta kā apauj kurpītes, nopūderē degunu, uzvelk kādu īsāku bruncīti — tā prom… Strādāt negrib, zupu neēd.

—   Tagad jau daudzi skuķi tādi! — arī Paņkova nopūtās. — Fermā trūkst triju slaucēju, bet šās tikai staigā, rokas sānos iespiedušas…

—   Un manējā tāda pati! Ciema puiši nav šai pa prātam, uz tiem šķībi vien glūn … Tu neticēsi, Praskeva, piektdien skatos: luncinās ap to plānā galdiņa urbēju no Dosaafa.

—   Vai tiešām?

—   Pats redzēju… — Aņiskins atteica un nokāra galvu. — Es šito pļēguru un slaistu pie galda nesēdinātu, bet viņa šā priekšā tikpat kā bez blūzītes staigā …

Šūpojās vējā kārklu krūmi, starp tiem pazibēja fermas baltās, garās sienas, bet kreisajā pusē Obas straujais pagrieziens ar laivu un velkoni, kas vilka piecas milzīgas liellaivas. Velkonis kūlās pa Obu jau vairak nekā stundu, un droši vien pazudīs aiz upes līkuma ne ātrāk kā pēc stundas — tik milzīga bija Oba un tik lēni vilka liellaivas ar kokmateriāliem krietnais darbarūķis velkonis.

—   Arī puiši nav nekādi zelta gabali! — Paņkova sacīja un nopūtās. — Arī viņi, Fjodor, sagādā daudz rupju!

—   Kas tad ir noticis? — pilnvarotais pēc brīža uzprasīja.

—    Kaut kādi savrupnieki un negantnieki izauguši. — Praskovja Mihailovna pakāpās soli atpakaļ, nolauza nokaltušu kārkla galotni un tāpat vien pagrozīja to rokās. — Aug pavisam citādi, Fjodor, ne tādi, par kādiem biju sapņojusi…

Kārklu krūmos iestājās klusums. Praskovja Mihailovna vicināja stibiņu, Aņiskins aizvien vēl skatījās zemē, kārkli vējā šūpojās un graizīja ar galotnēm lielo, izplūdušo sauli. Sarkanrīklītc bija pārstājusi dziedāt.

—    Tu, Praskeva, briesmīgi nenobīsties, — Aņiskins teica, — nekāda lielā nelaime nenotiks, bet tieši tavējie puiši ir nocēluši kluba vadītājam akordeonu … Katram sava nelaime, Praskeva!

Un tagad iestājās tāds klusums, ka varēja dzirdēt pat kārklu čīkstoņu, tik smalku kā peles pīkstieni, un Praskovjas Mihailovnas smago, sēcošo elpu, kad viņa ar pēkšņi notirpušu roku rāva nost no galvas lakatiņu. Sākumā tas nepadevās — turējās biezajos,

kuplajos matos, bet tad tomēr noslīdēja no galvas un gļēvi iekārās sievietes roka.

—   Griška Storoževojs tavējos piekāva tādēļ, ka viņi visam ciemam neliek miera, — pilnvarotais turpināja, — nu un šie nolēmuši dabūt viņu par to ķurķī. Cerēja, ka es akordeona dēļ Grišku apcietināšu …

Praskovja Mihailovna neteica ne vārda. Tad izlaida no kreisās rokas nevajadzīgo viciņu, lakatu turpretim pacēla pie krūtīm un turēja tik cieši, it kā tajā, šaja lakatā, birtu visa viņas dzīves laime.

—   Ko lai dara, Aņiskin, — viņa teica, — tā jau tam laikam jābūt… Pats zini, kāds mans Vitālijs ir, pats zini, ka es kopš jaunības visas dienas pavadu fermā, — tāpēc arī neesmu noganījusi bērnus…— Viņa pēkšņi grīni pasmaidīja. — Ne jau velti apgabala avīzē par mani rakstīja: «Viņa izslaukusi veselu ešelonu piena.» Un, kamēr es šo ešelonu slaucu, tikmēr bērni izauga par nekrietneļiem …

—   Kolhozā viņi strādā labi…

—   Nevajag mierināt, Fjodor, nav vajadzīgs, — Praskovja Mihailovna atmeta ar lakatiņu. — Man derdzas, kad mani žēlo … Kur atrodas akordeons? Vai tu jau to paņēmi?

—   Vēl ne … Tas atrodas pirtī.

—   Ek, pirts, pirts! — Paņkova tikko dzirdami nopūtās.— Cik neteicu Vitālijam pirms kara: necel pirti tāļu no mājas, bērni ies uz turieni palaidnības dzīt. Bet viņš uzbūvēja … Viņam vienmēr bija savi untumi … Ko tad vairs citu — ejam, Fjodor! …

Ne vārda neteikdami, viņi klusām aizgāja gar ciema dārzu pusi līdz Paņkovu mājai, neapstādamies pārrāpās pāri no vītolu zariem pītajam žogam, jo Praskovja Mihailovna aiz bēdām soļoja ātri, piegāja pie dūmos nomelnējušās pirts. Un tikai te viņa atvilka elpu — apstājās, apsēja lakatu un pēkšņi lepni saslēja galvu.

—   Nu, Aņiskin, — viņa skadri sacīja. — Te ir pirts, te — pirts durvis, un te stāvu es — inate … Ņem akordeonu! Paņkovi grēko, bet prot ari par grēkiem atbildēt… Arī cietumā cilvēki dzīvo!

Ne vārda neteicis, pilnvarotais iegāja pirtī, sabija tur tikai īsu mirkli un resns un šņācošs parādījās uz sliekšņa. Kreisajā roka viņš turēja smago akordeonu ar visu apvalku, bet ar labo slaucīja no pieres melnu sodrēju traipu. Pec tam pilnvarotais aiznesa akordeonu soļus trīs sāņus, paslēpa to biezajos dadžos, izslējās taisns un skarbi sacīja:

—   Lai gan tu, Praskeva, majas esi galvenā, lai gan tu esi sieviete, man tik un tā vajag pārmīt dažus vārdus ar Vitāliju … Viņam nepatīk, ja visu izlemj, ar viņu neaprunājoties …

—   Ejam, Aņiskin, uz istabu!

Taču iecirkņa pilnvarotais tūdaļ uz istabu negāja — viņš vairākkārt dusmīgi paskatījās apkārt un, pārliecinājies, ka kaimiņu dārzos un aiz žoga neviena nav, draudīgi nočmiukstināja caur zobiem un tikai tad, izcēlis akordeonu no dadžiem, aiznesa to uz istabu. Ar augsti saslietu galvu un izrieztiem pleciem Praskovja Mihailovna uzkāpa uz lievenēm, atvēra priekšnama durvis un teica:

—   Laipni lūdzu, Fjodor Ivanovič! Nac. tik iekšā, nebaidies, ka nosmērēsi grīdsegu.

Pilnvarotais tomēr noberzēja pie sliekšņa uz īpašas sukas kājas, nopurināja no bikšu galiem putekļus un iegāja mājā, kurā bija viena liela istaba un viena maza, ar baltiem, gludi noēvelētiem dēļiem atdalīta istabiņa. Māja, protams, nebija nekāda lielā, bet tajā valdīja tāda tīrība un kārtība, ka pilnvarotais, nolicis akordeonu pie sliekšņa, lai paspiestu roku Paņkovas vīram, tālāk gāja uz pirkstgaliem.

—   Sveiks, sveiks, Vitāl! — viņš priecīgā balsī sacīja. — Ir gan tev roka gluži kā stangas …

Jā, otru tik spēcīgu roku kā Vitālijam Paņkovam ciemā vairāk nebija; nebija nevienam arī tik platu plecu, tik neganti sprogainas galvas un tik nebēdnīgu pelēku acu kā Vitālijam. Līdz pat jostas vietai Vitālijam viss bija, kā nākas, bet zemāk — tur nebija itin nekā. Kā četrkantains klucis Vitālijs Paņkovs bija iestutēts mīkstās aitādās, ar ko bija izklātas iedobes uz augsta galda, bet viņam visapkārt gulēja dažādu krāsu kārklu klūgas, no kurām Vitālijs pina grozus.

—   Sveiks, Fjodor Ivanovič! — Vitālijs jautrā basā atsaucās un paliekdamies norādīja uz krēslu. — Sēsties, draudziņ!

Mirdzoši baltā kreklā un iededzis — Praskovja Mihailovna ar dēliem nesa viņu katru dienu saulītē —, ar pelēkām acīm un veselīgu izskatu Vitālijs bija tik glīts, ka Aņiskins tikai nosēcās, apsēdās uz krēsla un raudzīja pārmest kāju pāri kājai. Tas viņam neizdevās. Vitālijs, protams, pamanīja pilnvarotā pūles, un viņi abi sāka smieties.

—   Tu nu gan, Fjodor, esi nobarojies! — Vitālijs teica. — Kā vepris!

—   Un kālab gan ne! — Aņiskins piekrita. — Kā tu pats mēdzi sacīt: «Tanku karaspēkā viss gods godam!» Kaut gan, Vitālij, es tev teikšu, pa visu kara laiku netiku sastapis untumainākus cilvēkus par tankistiem.

—   Bet tehnika, tehnika, draugs Fjodor Ivanovič! —

Vitālijs skaļi iesmējās. — Tehnika, tā vis katru pretim neņem…

Praskovja Mihailovna stāvēja durvīs, skatījās viņos caur pieri, tad atkal noņēma lakatu no galvas, kokainiem soļiem piegāja pie vīra un atspiedās ar plecu pret viņa plecu. Nostāvējusi šādā pozā kādu mirklīti, Praskovja Mihailovna atgāja no vīra un devās pie Aņiskina, taču pilnvarotais aizsteidzās viņai priekšā; aši piecēlies no krēsla, viņš nobēra:

—   Iegriezos pie jums padzerties! Staipos te ar akordeonu, ko atradu birzītē, nopēros vienos sviedros, un sagribējās dzert!

Pēc šiem vārdiem Aņiskins paskatījās Praskovjā Mihailovnā tādām acīm, ka tā iekoda mēlē, žēlabaini noblisināja acis un sastinga. Bet pilnvarotais joprojām raudzījās labsirdīgām, dzidrām acīm — viņš redzēja sievietei cauri un iekšā sirdī, ieskatījās, kā saka, pašā dvēselē, tad novērsa acis, nesaprotami pasmaidīja, paņēma no galda gatavo kurvīti un sāka lo grozīt gan šā, gan tā, gan atkal tā.

—   Nu, nu! — pilnvarotais sajūsmināts iesaucās. — Profesoru sievas vai trakas paliks … Tomskā taču, Vitālij, profesoru sievu kā raibu suņu …

Groziņš patiešām bija glīts — izpīts no tievām dažādu krāsu klūdziņām, tas piešķīra Aņiskinam vieglprātīgu, švītīgu izskatu, taču viņš pat nepasmaidīja un skarbi palūdza:

—   Tu, Praskeva, tomēr pasniedz man ūdeni. Visas iekšas izkaltušas… Bet par akordeonu norunāsim tā. Es to atstāšu līdz vakaram pie jums, labi? — viņš sacīja. — Ko es ar viņu vilkšos cauri visam ciemam.

—   Tu, Fjodor Ivanovič, tomēr paklausies, kādu cilvēku tehnika cieni, — Vitālijs mundri iesāka. — Tanku tehnika, brāl Fjodor Ivanovič …

Ap astoņiem vakarā, kad saule žigli vien vēlās uz apvāršņa pusi un ēnas kā rūsa plājas pār ciemu, bet tīrumā tuvojās darba dienas beigas, pilnvarotais atnāca uz kolhoza kantori, uzsauca caur logu, lai pievāc «gaziku», noķēra pa to pašu logu izmestās atslēgas, šņākdams aizsojoja līdz mašīnai un, palūkojies apkārt, vai daudz cilvēku redz, 'ka viņš raušas «gazikā», dusmīgi iekārtojās pie stūres.

—   Resgali tādi! — viņš uzsauca bērneļiem, kas slaistījās ap kantori. — Nevar iet sēnes lasīt…

Aņiskins prata braukt ar mašīnu, un viņam braukšana patika, tādēļ arī tūdaļ uzņēma labu ātrumu, sānieliņā kā pats nelabais apgriezās apkārt un, vistas un gausās zosis biedēdams, aizjoņoja pa to ielu, kurā atradās ciema veikals. Pie tā pilnvarotais pieturēja un izbāza no kabīnes galvu.

—   Jevdokeja, ei, Jevdokeja! — viņš uzsauca.— Iznāc aprunāties.

Kad neapmierinātā Dusja ar baltu uzsvārci mugurā iznāca pa durvīm, Aņiskins labpatikā nopētīja viņu, papliķēja ar plaukstu pa mašīnas stūri un stingri noteica:

—   Tu, Jevdokej, esi deviņos manā kabinetā. Es tevi konfrontēšu ar Grišku Storoževoju …

—   Kas vēl nebūs?! — Dusja iebrēcās. — Kas tā par konfrontēšanu? …

Taču pilnvarotais negribēja klausīties līdz galam, ieslēdza ātrumu, ka nožņirkstēja vien, piedeva gāzi un aizdrāzās, putekļu vērpeti saceldams. Vienā mirklī viņš bija laukā no ciema, pagrieza stūri pa kreisi un tad samazināja ātrumu, lai lēnītēm nobrauktu gar upi un varētu izjust visu plašumu. «Kur man jāsteidzas,» viņš miermīlīgi prātoja, «reiz akordeons jau atradies? Dusja ir priecīgā garastāvoklī, bet Ivans Ivanovičs sēž savā kabinetā. Pasēdēs, padomās, varbūt arī ko labu izdomās . . .»

Pie Obas līkuma ceļš veda gar pašu krauju, gabaliņu tālāk kā jautru čigānu bariņš stāvēja bērziņi, stiepās vālā nopļautu, apžuvušu un tādēļ smaržojošu kviešu lauki; tad sākās zilga, ar čiekuriem kā sētin nosēta jaunu ciedru priežu audze. Audzes vidū, pa-, dzirduši mašīnas troksni, ap ceļu saskrēja puišeļi ar kulītēm rokās, taču, pamanījuši, ka tā ir viegla, pamuka kur kurais, bet Aņiskins pasmaidīja. Pēc tam atkal bērzi, tikai lielāki, resnāki, un arī auga tie ciešāk cits pie cita, tad bērzu birzs kļuva aizvien skrajaka un skrajāka, kamēr koku vairs nebija nemaz. Un tieši tad «gaziks» izkļuva tadā plašuma, ka no ta aizrāvās elpa.

No kraujas augšmalas līdz Obai bija savi divdesmit pieci metri, upe atradās pa kreisi, bet pa labi, tāpat kā upe, bezgalīgajā tālē gaisa dzeltenās druvas. Narimas apvidū šāds plašums bija retums, taču kviešu, rudzu un miežu tīrumi aizņēma milzu platības, un tur, kur tic beidzās, arī turpinājās līdzenums — sakas pazīstamie Vasjuganas purvi, kas ar necaurbrienamām dūkstīm nošķīra ka tīrumus, ta bērzus un ciedrājus no pārējās pasaules. Un virs tīrumiem, virs purviem, virs plašuma karājās caurspīdīgs mēness.

Pilnvarotais saka braukt vēl lēnāk — viņš mierīgi lūkojās apkārt, smaids vairs nebija saspringts, un arī rokas viņš turēja uz stūres tikai modes pēc, jo mašīna pati ripoja pa divām iebrauktajām sliedēm uz nomelni, kas bija paslēpusies starp milzīgām salmu stirpām. Pie tām sēdēja sievietes, turpat blakus skraidīja bērni; uz nometnes pusi nāca divi kornbainieri — pavakariņot un atpūsties pirms nakts darba.

Un vēl nometnē stāvēja četras kravas mašīnas ar četriem šoferiem un četriem līdzbraucējiem — krāvējiem … Nometnē atpūtās cilvēku divdesmit, un Aņiskins piebrauca pie tās pavisam priecīgu prātu, strauji nobremzējis, izlikās, ka tūliņ uzdrāzīsies sieviešiem virsū, un tās novēlās no salmu gubiņas kā zirņi. Pēc tam pilnvarotais izrausās no mašīnas, papliķēja sev pa sāniem, it kā būtu no ūdens izlīdis, iegāja nometies vidū un sasveicinājās:

—   Sveikas, sveikiņas, sievietes, sveiki, vīrieši, sveikiņi, palaidņi!

Visi jautrā barā atņēma Aņiskina sveicienus, un tad viņš pamanīja aiz otras salmu gubiņas vēl vairākus puišus un vīrus — tā bija tēvoča Ivana traktoristu brigāde, kas tūdaļ pēc labības novākšanas uzara tīrumus. Vārdu sakot, nometne bija pilna cilvēku, un pilnvarotais tiešā ceļā devās pie laukkopju brigādes brigadiera Pjotra Artemjeviča, kas sēdēja pie galda, tas ir, pie dēļa, kas bija uzsists uz diviem mietiem. Pjotrs Artemjcvičs dzēra no pudeles pienu un bija tā atmetis galvu, ka šķita — viņš pētī ar tālskati mēnesi.

—   Pjotr Artemjevič, — Aņiskins ierunājās, — es te redzu tikai divus Paņkovus, kur tad trešais?

—   Trešais zem stirpas, — laukkopju brigadieris svepstēdams atteica. — Viņš, Fjodor Ivanovič, ir tik krietns puisis, ka, līdzko atrod kādu brītiņu, tā liekas uz auss! — Pjotrs Artemjevičs izdzēra pudeli tukšu un domīgi piebilda: — Man domāt, viņš tāpēc arī ir tik strādīgs, ka vienmēr labi izgu(as… Bet es, rau, Fjodor Ivanovič, vienmēr esmu miega badā. Tu esi gudrs cilvēks, ņem un saskaiti, cik daudz es dabūju pagulēt…

—   Paskaiti pats! — pilnvarotais atteica un lēniem soļiem devās uz malējo stirpu, kur patiešām, ar sāniem pie salmiem piespiedies, gulēja vecākais Paņkovs — Semjons. Acis puisim bija samiegtas, mute atvērta un apakšlūpa savilkusies pavisam zēniski apaļā kamoliņā. Taču blakus viņam salmos gulēja smagās dūres, vienmērīgi elpoja platās krūtis un pie deniņiem raustījās ciets muskulītis.

—   Celies! — pilnvarotais teica un pabikstīja ar sandali Semjona zābaku. — Celies augšā!

Semjons pagrozījās, paņurdēja un, apsviedies uz otriem sāniem, nočamstināja lūpas, bet Aņiskins pēk- šņi mīklaini pasmaidīja, pietupās Semjonam blakus un paskatījās viņā ar miliča acīm.

—   Akordeons ir pirtī zem lāvas, — Aņiskins sacīja. — Semjon, paklau, Semjon, tu pabāzi akordeonu zem lāvas. Piesargies, ka Aņiskins neatrod!

Paņkovs cieši savilka uzacis, vēl ciešāk samiedza acis un noņurdēja: — Laivu uzmani, laivu …

—   Ne jau laivu, — Aņiskins aši noteica, — vai tikai tu, Semjon, nenoslēpi akordeonu zem lāvas? Vai dzirdi, ko tev saku par akordeonu?

—   Dzirdu, — Semjons atteica un atvēra acis.

—   Akordeons guļ zem lāvas, — pilnvarotais klusām teica. — Kādēļ tu, Semjon, paslēpi to zem lāvas?

Sākumā Semjona acis skatījās gļēvi un nesapratīgi, tad dzimumi savilkās tā, it kā viņš skatītos saulē, bet baltumi kļuva gluži zili. Vienu mirkli Semjons gulēja nekustīgi ar baiļu pilnām acīm, tad skropstas notrīsēja un acīs pazibēja tāda izteiksme, ka pilnvarotais nodomāja: «Ir gan tie Paņkovi zvēra gabali! Kā Praskeva, tā Vitālijs — abi vienādi velni!»

—   Tu, Aņiskin, esi uzvarējis! — Semjons teica, un viņa balsī ieskanējās atvieglojums. — Paņem nu un uzdejo aiz priekiem, Aņiskin!

Uz rokām nemaz neatbalstījies, Semjons vingri piecēlās, nopurināja savas negantās cirtas, kas bija

lādas pašas kā tēvam, un, kājas iepletis, nostājās Aņiskina priekšā visa augumā. Pelēkais kombinezons cieši piekļāvās viņa četrstūrainajam augumam, stingri uz zemes turējās četrdesmit piektā numura zābaki. Un Aņiskins pēkšņi smalki iesvilpās:

—   Tad redz, kam pieder tie zābaki!

Jā, pilnvarotais tikai tagad atcerējās, ka Vitālijs Paņkovs pārnāca no frontes ar zābakiem. Arī kājas • Vitālijs atveda no frontes, viņam tās apgraizīja Tomskā un arī tikai tad, kad tās viscaur pārklājās ar ziliem plankumiem. Kājas Vitālijam graizīja ne jau vienu vai divas, bet veselas trīs retees un vienīgi tāpēc arī izglāba dzīvību, ka neatstāja no kājām ne stimbēna.

—   Tad re, kam tie zābaki! — Aņiskins atkārtoja un gari nočmiukstināja caur zobu. — Un es, muļķis, lauzīju galvu!

Pilnvarotais atkāpās trīs soļus, nostājās tāpat kā puisis un paskatījās uz mēnesi, uz mežģīņoto mākonīti, kas peldēja pāri tīrumiem un Obai, un uz sarkanajam, trauksmainajām debesīm austrumos. Aņiskins bija varens un dižs, un nebija celiņa, pa kuru varētu tuvoties viņam, nostāties blakus un aprunāties. Pilnvarotais tā nostāvēja prāvu brīdi un domāja: «Apžēliņ, kāda tā dzīve! Varbūt arī es ar Zina ielu neesmu runājis tā, kā vajadzētu, varbūt aršitiem diedelniekiem arī izrīkojos aplami? Nevar taču būt, ka viņos nav nekā laba, nē, nevar! Un arī tā nevar būt, ka man viscaur taisnība, bet manis paša meita viscaur vainīga … Ek, dzīve, dzīvīte!» Aņiskins klusēja vēl kādu brīdi, tad vēsi noteica:

—    Pacel nu, Paņkov, galvu. Pacel un pastāsti, kā tu glabā tēva godu. Pastāsti vien, pastāsti! Ko?! Pastāsti, kā tu glabā ģimenes godu.

Un saguma, pajuka pa daļām Semjons Paņkovs — seja nobālēja, rokas kļuva šļauganas, kājas pašas par sevi nostājās viena otrtfi cieši blakus. Viņam aiz muguras čaloja prieku pilnā nometne, tarkšķēja traktors un pilnā balsi smējās meitenes un puiši.

—   Mēs Grišku Storoževoju pie kluba vaktējām, — Semjons iesāka drebelīgā balsī, bet viņš neatkāpās no kluba ne soli… Klajā vietā viņu nav viegli uzveikt. .. Pēc tam viņš sāka dauzīt pie durvīm, atvēra tās, bet iekšā neiegāja… Mēs nepaguvām viņu notvert …

—   Un tad!?

—   Tad es iegāju pa durvīm un . .. Sakumā gribēju noķert Dusju un kluba vadītāju, lai nodarītu Griškam kaunu.

—   Tā! — noteica Aņiskins. — Un šitā!

Noņēmis rokas no vēdera, Aņiskins piegāja Semjonam klāt, nočmiukstināja caur zobiem un pavēlēja:

—   Sauc šurp brāļus!

Kad Semjons bruņurupuča soļiem aizgāja pēc brāļiem, pilnvarotais aizgāja līdz stirpas galam, paslēpās aiz stūra un izvilka no kabatas to papīra strēmelīti, uz kuras bija kaut ko norakstījis no avīzes. Lūpas kustinādams, Aņiskins to vairākkārt pārlasīja, tad saplēsa papīrīti sīkos gabaliņos un paslēpa salmos. Atkal salicis rokas uz vēdera, pilnvarotais sāka skatīties, ka sačukstēdamies viņam tuvojas brāļi Paņkovi. Kad viņi pienāca klāt, Aņiskins tikai uzmeta acis un noprasīja:

—   Vai visu sapratāt?

—   Visu! — Semjons atteica. — Apcietini, Aņiskin, mani, es viens esmu vainīgs!

Pilnvarotais neatbildēja. Padevis ar uzacīm brāļiem zīmi, lai seko, Aņiskins līgodamies devas uz nometnes pusi, pagāja garām sievām un meitām, kas atpūtās salmos, aizgāja atkal līdz vidum un te nostājās kā stabs. Pagrozījis uz vienu un otru pusi galvu, viņš uzmeklēja ar izvalbītajām acīm laukkopju brigadieri un pameta tam ar pirkstu.

—   Pjotr Artemjevič, panāc, lūdzu, šurp!

Klusumā, kas iestājās pēc tam, kad pilnvarotais nostājās nometnes vidū, laukkopju brigadieris piegāja pie Aņiskina, ikdienišķi paskatījās viņā un ar labpatiku pasmaidīja — viņš priecājās, ka atgadījusies vismaz kāda izklaidēšanās.

—   Klausos, biedri Aņiskin!

—   Redzi ko, Pjotr Artemjevič, — pilnvarotais nopietni sacīja, — pasaki ļaudīm, lai sanāk tuvāk…

Pagājis mazliet sāņus, Aņiskins uzmanīgi vēroja, kā, paklausīdami brigadiera kliedzieniem: «Uz sapulci, uz sapulci!» — cilvēki tuvojās nometnes centram: lai nebūtu jāceļas stāvus, tāpat uz ceļiem pa salmiem pierāpoja sievas un meitas, palēkdamies atskrēja pusaudži, ar spieķi rokās atčāpoja Krilovu vectēvs, apsēdās uz celma un pielika plaukstu pie auss; no otras stirpas puses parādījās traktoristi ar brigadieri tēvoci Ivanu un nostājās ciešā rindā — Griška Storoževojs pa vidu.

Sākumā visā nometnē valdīja troksnis un jautrība, tad cilvēki pierima, jo pilnvarotais stāvēja kā iemiets un tikai-virpināja uz vēdera pirkstus, bet viņam aiz muguras neparasti rātni, klusi un drūmi stāvēja brāļi Paņkovi. Tas viss likās dīvaini, un nometne apklusa pavisam.

—   Nu re! — pilnvarotais ar gandarījumu noteica. — Nu re, kā nomierinājāties!

Aina, kas pavērās viņa izvalbīto acu priekšā, patiešām bija tīkama: rietošās saules staros — virs apvāršņa vēl rēgojās tikai sarkana maliņa — salmos mierīgi sēdēja sievietes un meitas krāsainos brunčos un jakās, aiz stirpām snauda divi pašgājēji kombaini, trīs traktori «Belarusj» un viens «CTZ»; rokas sadevušies, stāvēja traktoristi, atsevišķi no viņiem — kombainieri; gulēja liz zemes, galvas plaukstās atspieduši, pusaudži, un sēdēja uz aptrupušā celma vectēvs Krilovs. Un aiz visa šī daudzkrāsainā raibuma, aiz visas šīs rosīgās kņadas varēja saskatīt gabaliņu Obas un gabaliņu bezgalīgās pjavas, kas kaut kur, protams, saplūda kopā ar purvu, bet tomēr bija milzīga.

—    Kurš no jums sapulcēs raksta protokolus? — Aņiskins klusām apvaicājas. — Lai atsaucas!

—   Es! — sacīja Ļusja Matvejeva un piecēlās no salmiem. — Es, tēvoci Aņiskin, parasti protokolēju.

Pilnvarotais pasmaidīja.

—   Nu, tad raksti ar, Ludmila, reiz jau tu esi beigusi vidusskolu un nekaunies kolhozā strādāt…

Pēc tam kad Ludmila Matvejeva paņēma zīmuli un papīru, Aņiskins bargi nokāsējās, sarauca uzacis un rāmā balsī iesāka:

—   Partija un valdība, biedri, pievērš aizvien lielāku uzmanību padomju milicijas orgānu darbībai.— Uz mirkli apklusis, pilnvarotais pievilka pilnas krūtis gaisa un vēl vairāk izbolīja acis. — Partija un valdība, biedri, pievērš mūsu uzmanību arī tam, ka milicijas orgānu uzdevums ir ne tikai sodīšanas un profilakses metodes, bet arī audzināšanas darbs, biedri. — Viņš atvilka elpu pa otram lāgam un jau klusāk turpināja: — Partija un valdība, biedri, pievērš milicijas orgānu darbībai tik lielu uzmanību, ka nodibināja pat Milicijas dienu … Pirms tam, biedri, bija gan Tankistu diena, gan Ogļraču, gan Dzelzceļnieku diena, bet tagad ir arī mūsu diena …

Aņiskins noņēma rokas no vēdera, izpūta lieko gaisu, kas bija plaušās, un plati iepleta kājas.

—    Tagad, biedri, es runāšu par to, — pilnvarotais sacija, — ka mūsu sabiedrībā vēl ir tādi cilvēki, kas traucē mums dzīvot. Kaut vai, piemēram, brāļi Paņkovi. — Viņš pameta skatienu atpakaļ un parādīja ar pirkstu uz brāļiem. — Kaut vai, piemēram, brāļi Paņkovi . . . Kolhozā viņi, protams, strādā labi, kā trieciennieki, bet uz ielas un klubā no viņiem nav nekāda glābiņa… Nav glābiņa! — pilnvarotais nikni atkārtoja un novicināja ar to pašu pirkstu. — Cilvēks uzposies aiziet pēc darba uz klubu, bet te kā paši nelabie — brāļi Paņkovi! Vienreiz viņi apmētā tevi ar dubļiem, otrreiz nogrūž no ceļa, citreiz pastrādā vēl velns zina ko… Vai tad es nerunāju patiesību, biedri?

—   Salta patiesība! — pēkšņi iesaucas Marusja Smeļova — izdarīgs un mutīgs sievišķis. — Viendien uzvelku jaunu kleitu, kā jau svētdienas dienā smuki sasukāju matus, eju pa ceļu, bet Borka Paņkovs paliek aiz abiem pārējiem un saka: «Uz kurieni tu velcies? Uz tevi klubā neviens pat nepaskatīsies! Muļķe, saka, esi pati, un ari tava kleita, saka, muļķīga …»

—   Tas vēl nekas! — spiedzīgā balsī Marusju pārtrauca Suzginiete, kas lauku nometnē vārīja pusdienas un vakariņas. — Tas, Fedjeņka, vel nav nekas! Manējo Stjopušku … rau, kur viņš stāv, nezin aiz kauna kur dēties… Sie taču, Fedjeņka, piekāva viņu… Viņš nopietnos nolūkos gribēja sapazīties ar to, kura pratakoļus raksta, tas ir, ar Matvejevu Ļuseņku, bet Volodja Paņkovs viņu krūmos noķēra un … abas acis sadauzīja, un roka visu nakti sāpēja …

Un nešpetni lamājas, kur vien pagadās! — klusuma atskanēja resnās un gausās Jefrosiņjas Smirnovas balss. — Tu, cilvēks, sēdi mājās ar ģimeni, bet šie atnāk zem logiem savus huligāniskos plānus kalt un lamājas katra vārda galā. Bet aizviņvakar…

—    Bet aizviņvakar! — pēkšņi iesaucās parasti mierīgā un labsirdīgā Morozovu Klaudija. — Bet aizviņvakar, Aņiskin, viņi visu nakti vazājās pa ciemu un neļāva gulēt. Mēs dzīvojam pašā ciema galā un visu nakti neaizvērām ne acu.

Un tad sāka klaigāt sievas, meitas, aiz sajūsmas par troksni iespiedzās bērni un sāka nikni dauzīt ar nūju pa zemi vectēvs Krilovs, kas skatījās brāļos Paņkovos ar neganti niknām acīm. Nometnē sacēlās varens troksnis, un Aņiskins, pacēlies uz pirkstgaliem, apdullinoši skaļi uzsauca:

—   Klusu!

Kad troksnis gluži ka viesulis uzvijas un noplaka, iestājās klusums, un pilnvarotais sacīja:

—   Un tagad, brāļi Paņkovi, paceliet nodurtās galvas un paskatieties ļaudīm acīs. Paskatieties uz šiem cilvēkiem, kuri nav jāskubina uz runāšanu, bet gluži otrādi — jāapsauc, lai būtu klusāk… Paskatieties vien, brāļi Paņkovi, viņiem acīs.

Taču brāļi Paņkovi galvas vis nepacēla, bet gan stāvēja katrs par sevi, stāvēja rietošas saules staros, un tā sārti atspulgoja viņu balajās sejās.

—   Jums nav drosmes pacelt galvu, — Aņiskins teica. — Jūs esat cilvēkiem tā sariebuši, ka tagad baidāties no viņiem. Tagad jums ne tikai Griška Storoževojs, bet kurš katrs kraus pa ģīmi, ja darīsit tāpat kā līdz šim … Vai nav tiesa, Leonid Grohotov? — Aņiskins noprasīja, uzrunādams kādu no traktoristiem. — Ak tu negribi atsaukties, tev kauns, ka trīs brāļi kaustījuši visu ciemu … Jums arī acis nodurtas, biedri traktoristi un biedri kombainieri? Katram pa seši pudi svara, bet baidījāties … — Teikdams vārdu «svars», Aņiskins pasmaidīja ar acīm, noņēma rokas no vēdera un plaši novēzēja ar tām. — Lūk, ta, mani dārgie biedri…

Pilnvarotais apklusa, un pēc mirkļa klusumā nobrikšķēja dobjš troksnis — vectēvs Krilovs bija uzbliezis pa zemi ar savas bērza nūjas gumijas uzgali. Viņš lūkoja piecelties no celma, taču ar saviem simt gadiem nevarēja lo viena rāvienā izdarit un talab palika sēžam kā sēdējis.

—   Bet vai tu maz zini, Fedjuk, — viņš sacīja pilnvarotajam, — vai tu maz, draudziņ, zini, kā ar šitādiem te agrākos laikos vīri tika galā? … Rau, šitin to tu, Fedjuk, nemaz nezini…

—   Zinu gan, — pilnvarotais atteica un plati pasmaidīja. — Vīri pret huligāniem cīnījās visi kopā, un arī mēs patlaban izdarīsim vienu jocīgu darbu. — Aņiskins noslēpumaini pasmaidīja, pagrieza galvu pret Ludmilu Matvejevu, kas neizlaida papīru un zīmuli no rokām. — Ludmila, raksti! — pilnvarotais pavēlēja. — Raksti, Ludmila, protokolu par to, ka ar kopsapulces spriedumu mēs esam nolēmuši dibināt kārtības sargu vienību, tad ciemā vienmēr būs miers un kārtība . .. Kādi ir vienības pienākumi, to es izskaidrošu pēc instrukcijas, bet tagad lūdzu pacelt rokas, kas par un kas pret… Vai visi par? Nu, tad raksti, Ludmila, ka vienība ir nodibināta .. .

Vel tnazj brītiņu paklusējis, Aņiskins labsirdīgi pasmaidīja.

—   Akordeonu es, pilsoņi, atradu … Kāds nelietis bija to iesviedis bērziņos… Manuprāt, las ir kāds svešinieks, nevis no mūsu ciema … Un tas arī būtu viss šai sapulcē!

Kad cilvēki atkal saka trokšņot un bērni metās uz visām pusēm, kad traktoristi aizgāja pie traktoriem un kombainieri — pie kombainiem, pilnvarotais pagriezās pret brāļiem Paņkoviem, nopētīja viņus caur un cauri un čukstus pateica:

' — Es tikmēr klusēšu par akordeonu, kamēr jūs

tizvedīsities godīgi… Bet, ja tas, ko ļaudis teica, jums tikpat kā pīlei ūdens, pagalam būsiet! Nodošu tiesai par akordeona zagšanu … Un tagad pazūdiet no manām acīm, bezkauņas!

No saules pie apvāršņa bija palikusi šaura svītriņa, toties mēness, gluži otrādi, pieņēmies spēkā, un tālab pāri tīrumiem un upei drasēja dažādu krāsu stari — sārti un tumši sarkani. Tuvojās, aizvien vairāk tuvojās vakars, un tādēļ traktorists Griška Storoževojs ik pa brīdim meta acis uz austrumiem, kur pāri ciemam slējās tumši zilas debesis.

— Vai tad tu, Griša, esi aizmirsis, ka tev jāiet uz konfrontāciju ar Jevdokeju? — Aņiskins pajautāja. — Tāpēc izšķiries jau laikus — vai jūs abi precēsities vai ari neprecēsities. Citādi cilvēki sāk jau zoboties …

PANKA VOLOŠINA

1

Panku Vološinu sievas iekaustīja pa divi lāgi: pirms gadiem trim, tieši uz lieldienām, un šovasar — izplucināja aiz matiem tāpat vien, bez kādiem svētkiem.

Uzsācēja bija Marusja Seveļeva, kuras Seņka manījās ik sestdienu pēc pirts aizšmaukt it kā uz dežūru, bet patiesībā lidz pat rītam novalstījās aiz greznā Pankas aizkara. Marusja Seņku notvēra pašā rīta agrumā, viņš vēl bija pavisam silts un oda pēc pašteķa; aizsākumam iebelzusi pa loga rāmi tikai ar pusspēku, viņa ne visai skaļi uzsauca: «Tu esi šeit, laulības pārkāpēj!» Seņka, protams, izlēca pa otru logu, un tad Marusja pilnā balsī iebrēcās: «Glābiet, slep-ka-vo!»

Marusja viena pali netiklu galā ar Panku, un tādēļ kliedza zem loga tikmēr, kamēr palīgos atskrēja Feņka Golubeva un Lizaveta Smorogdina, kuru vīri savā laikā arī bija Pankas istabā gulušies un cēlušies. Viņas abas vēl tikai skrēja iekšā pagalmā, kad Marusja jau sāka ar bērza pagali vālēt pa logiem.

Tad Panka, protams, pati iznāca uz lievenēm un, ieraudzījusi sievu pārspēku, klusām noteica:

—   Ek tu, Seņka, Seņka!

Bet Seņka, saliecies trijos līkumos, gluži kā zaldāts bombardēšanas laikā, joza prom pa dārziem. Un tad sākās kautiņš, un dievs vien zina kā tas beigtos, ja pagalmā ncuzrastos iecirkņa pilnvarotais Aņiskins. Viņš nostājās kā stabs, noelsās aiz sava negantā resnuma, salika rokas uz vēdera un, ne vārda neteicis, sāka virpināt pirkstus.

—   Aņiskins! — Marusja iebrēcās pirmā. — Muksim nu, sievas!

Pārbiedētajām Pankas vistām un kleinajam sunim Plušķim par prieku kautiņš aprāvās — vistas sāka kladzināt, bet suns izlīda no būdas un ausīdamies piesteberēja pie saimnieces.

—    Kāpēc rimāties? — Aņiskins uzprasīja. — Būtu vien kāvušās tālāk, es pastāvētu un paskatītos. Ja dabonu redzēt, kā sievas plēšas, man pat ķinīša nevajag!

Aizvien vēl virpinādams pirkstus, Aņiskins nesteigdamies paskatījās apkārt. Pāri Obai un ciedrājiem jau lēca saule, uz jumta čukura purpināja dūjas un no upes puses plūda dzīvinoša gaisma.

—    Ski-ī-īcs! — Aņiskins sacīja. — Cilvēki kā pie svētdienas atpūšas, bet šās, aptaurētās, plūcas. Tfū! — Aņiskins nospļāvās, paskatījās, kā siekalas sašķīda pret zemi, un piebilda: — Tu, Panka, apsedz plikumus! Tas, ka tev saplēsa blūzi, vēl nenozīmē, ka vari savus kailumus izrādīt… Kurš tad pie tevis gulēja? Seņka, vai? : — Seņka …

—   Ak tad viņš bija tas, kurš aizdieba pa dārziem! Ir gan zaķapastala …

Aņiskins apsēdās uz lievenēm, atpogāja uz krūtīm kreklu, izbolīja savas vēža acis un nopētīja visas trīs sievas, kas bija situšas Panku. Viņš skatījās tā, it kā viņas nebūtu cilvēki, bet gan šadi tādi koka gabali.

—   Pasakiet man, — Aņiskins bargi noprasīja, — kādēļ gudru un klusu sievu vīri nelien pie Pankas? Ak jums vairs mēles nekustas? Nu, tad es pats pateikšu! Jūs esat pārvērtušas vīriešus atpakaļ par sievietēm. Tas taču bija baigs skats, kā Seņka muka pa dārziem! Jūsu vīri ir nelaimīgi, ietramdīti, — re, kādas vellatas jūs esat!

Pankas suns Plušķis nokulstīja apcirstās astes stimbenu un uz trim kājām pielēca pie Aņiskina. Pilnvarotais noglāstīja sunim pinkaino galvu, izvilka no vilnas dadža pogaļu, apskatīja to pret gaismu un aizmeta prom.

—   Tiš, visas trīs uz mājām! — viņš klusām sacīja.

—   Izrunāšos ar katru no jums atsevišķi…

Kad sievas klusītēm aizgāja, Panka piesedza ar blūzes ļerpatām plecus, nopūtās, pārgāja pāri pagalmam un apsēdās blakus Aņiskinam, kas visu laiku šķielēja uz viņu.

—   Ehe-he-hē! — Aņiskins sarūgtināts nopūtās.

—  Kas to būtu domājis?!

Pankas pleci bija balti kā krīta kalns aiz Obas, pati gara un kaulos šauriņa kā ostjaku laiva, bet — kā par brīnumu — ar lielām un vingram krūtīm. Pankai bija dīvaina sejas āda: tā it kā staroja.

—   Tev laikam šķiet, ka man šitā sēdēšana ir tīrā bauda? — Aņiskins dzedri apvaicājās.

—   Es, Fjodor Ivanovič, gaidu, kad jus sāksit runāt!

Aņiskins, kas ne jau pirmo reizi redzēja kaujamies, nosprieda, ka apmēram pēc stundas Pankas kreisā acs būs galīgi aiztukusi un zila, bet labā vēl mazliet lūkosies pasaulē. Pankai jau tā bija šauras acis kā burjatei, bet nu, gluži kā cilvēku smīdināšanai, aiztūks arī tās pašas. Taču Aņiskinam smiekli nenāca ne prātā, gluži otrādi, viņš skatījās bargi un galu galā noprasīja:

—   Kādēļ, Panka, vīrieši pie tevis tā līp?

—   Kā lai es to zinu, Fjodor Ivanovič!

Mierīgām, rāmām kustībām Panka tīstīja ap saviem krīta baltajiem pleciem blūzes atliekas, aiz cītības viņa pat atvieza līdzenos un mirdzošos zobus. Un arī saplēstajā blūzē, ar zilumiem ap acīm Panka likās tīra un kārtīga, it kā nekāda plūkšanās nemaz nebūtu bijusi. Kādēļ tas tā, to Aņiskins nevarēja izdomāt, taču viņš jau agrak bija ievērojis, ka Pankai kura katra katūna jaciņa izskatās kā no krepdešīna vai markizcta šūta.

—    Nu, labi, tagad stāvi tu klusu! — Aņiskins teica, kaut gan Panka jau ta neteica ne vārda un sava nodabā pat rāmi smaidīja. Tagad man pašam. Panka, jāpadomā, ko ar tevi iesākt!

Ka jau no rītiem tas mēdz būt, saule aši vien pakāpas debesīs pilnvarotais bija paguvis nosēdēt uz Pankas lievenēm tikai minūtes piecas, bet saule jau bija pārrāpusics pāri mājas skurstenim un nu tupēja bērzā un vizuļoja; govis klankšķināja savus zvanekļus, un tas nozimēja, ka pulkstenis jau rādīja vismaz ceturksni pari sešiem. «Ir gan tie sievieši velna dzimums!» Aņiskins jautri nodomāja. «Sacelt tādu traci pašā rīta agruma!»

—       Un tomēr vainīga esi tu, Panka! — viņš skaļi sacīja.

—   Var jau būt, Fjodor Ivanovič!

—   Tā … Un tagad atkal turi muti!

Aņiskins laiski pasmaidīja. Sava resnuma dēļ viņš vispār bija gauss kā valodā, tā kustības, bet iagad sakarā ar agro rīta stundu bija vēl gausāks. Aņiskins atlaida vaļa uz vēdera saāķētās rokas, atspiedās ar plaukstām pret lieveņa dēļiem un lēnām, it kā domkrata stumts, pagriezās pret Panku, jo viņam bija apnicis šķielēt, — kakls Aņiskinam nebija pagrozāms, un vispār viņam nekāda kakla nemaz nebija. Pēc pagriešanas viņš trīs reizes noklepojās un aizsmacis izdvesa:

—   Nu, ko teiksi?!

—   Klausos, Fjodor Ivanovič, ko jūs teiksit…

Tad Aņiskins sašķobīja apakšlūpu, samiedza acis un iznaca smaids.

—        Esi gan tu, Panka, jocīga! — viņš teica. — Kāda man jēga ar tevi runāt vai brēkt uz tevi, ja tu man nekā neiebilsti un arī nebaidies no manis? Ko tu par to sacīsi?

—        Man, Fjodor Ivanovič, baiļu nav! — Panka atteica. — Padomā pats: no kā tad man bīties? Bērnu man nav, vīra nav, māja pieder kolhozam, ir viens vienīgs mājlops — Plušķis — un tas pats uz trim kājām… Par ko tad lai es baiļotos, Fjodor Ivanovič!

—   Nepļāpā nu, nepļāpā!

Aņiskina vēders gulēja uz ceļgaliem, pa atpogāto krekla apkakli spraucās laukā sirmi, spurīgi mati, elpoja viņš sēkdams, bet Panka sēdēja gara un kārna, un Aņiskins pēkšņi apskaitās.

—        Protams, tev nav ko bijāties, — viņš teica. — Tāds sievišķis kā tu arī cietumā vīrieti sameklēs …

—        Cietumā, Fjodor Ivanovič, vīriešiem dod pulverīšus dzert, lai viņiem sievieši prātā nenāktu.

Aņiskins pasmaidīja — nudien, par Panku varēja brīnīdamies nenobrīnīties. Patiešām: viņas sejā nebija ne baiļu, ne skumju, ar vēl palikušajām acu spraudziņām viņa ziņkārīgi un labsirdīgi lūkojās uz visu apkārtni — uz jautro saulīti, trīskājaino Plušķi, uz ciemu, kas, kā jau ik svētdienu, modās vēlu, uz Aņiskinu. Panka omulīgi gozējās siltajā saulītē, miedza acis un atgādināja runci, kas ziemu piespiedies pie silta mūrīša.

—        Un tagadiņās, Panka, pastāsti —kādēļ tev nav pašai sava vīra? — Aņiskins noprasīja, apsēdās agrākajā pozā un aizvēra acis. — Ja varēsi man to izskaidrot, tas tev par labu vien nāks … Klāj vaļā!… Es gaidu!

Panka klusēja, un Aniskins atvēra acis.

—   Nu?

—        Fjodor Ivanovič, — Panka sacīja priecīgā balsī, — pasaki man — kādēļ, runājot ar tevi, man vārdi raisīt raisās?

—   Nu tad klāj tik vaļā, klāj!

—        Man, Fjodor Ivanovič, pašai sava pastāvīga vīra nav ļ^dēļ, ka visi viņi iekuļas lielos amatos… Ņem un iegaumē: līdzko apprecu kādu vīrišķi kaut vai uz gadu, viņš katrā ziņā kļūst vai nu par brigadieri, vai vēl ko lielāku.

—   Un pēc tam?

—   Ticis par brigadieri, vīrs mani pamet.

—   Un kādēļ tas tā notiek?

—   Manas neuzticības dēļ, Fjodor Ivanovič…

Lai gan Aņiskins sēdēja, acis pievēris, viņš tik un tā

ieraudzīja, kā Panka pasmaidīja ar savām labsirdīgajām lūpām un kā paberzēja vaigu pati gar savu plecu. Tas viņai bija tāds paradums.

—    Es, Fjodor Ivanovič, savam vīram, līdzko tas kļūst brigadieris, tūdaļ uzlieku ragus…

—   Pastāvi nu brītiņu klusu …

—   Klusēšu, klusēšu, Fjodor Ivanovič!

Saule jau bija tā pieņēmusies spēkā, ka lauzās acīs pat caur aizvērtajiem plakstiem, taču Aņiskins ir nedomāja tos atvērt; viņš sēdēja nepakustēdamies un tikai šņāca, jo saprata, ka Panka runā patiesību … Griška Stamesovs, nodzīvojis ar viņu nepilnu gadu, aizbrauca uz pilsētu mācīties, Goška Kašļevs kļuva par priekšsēdētāja vietnieku, bet Vasilijs Ogņevs vēlāk bija meistars gulšņu rūpnīcā.

—   Uz kādām avīzēm tu paraksties, Panka? — Aņiskins pavaicāja.

—   Uz«Se]skaja žizņ» un «Komsomoļskaja pravda», Fjodor Ivanovič.

—   Un kuru gadu jau esi slaucēja?

—   To gan, Fjodor Ivanovič, nevaru īsti pasacīt… Laikam no desmit gadu vecuma. Bija taču karš, Fjodor Ivanovič!

—   Nu, labi, nerunā vairāk …

Pulkstenis vēl nebija ne septiņi, bet Aņiskinam jau metās karsti — siltais gaiss, iekļūdams plaušās, izspīlēja krūtis un sprūda kaklā. Karstajās dienās pilnvarotajam nebija kur dēties, vienīgais glābiņš — pēc iespējas mazāk staigāt. Tādēļ viņš pat nepakustējies ieminējās:

—   Var būt, ka tu, Panka, esi muļķe?

—   Par to, Fjodor Ivanovič, vēl vajadzētu padomāt …

Tādu dīvainību Aņiskins nebija redzējis savu mūžu. Panka glāstīgi paberza vaigu gar plecu, atlaida sakniebtās lūpas un paskatījās ar aiztūkstošajām acīm priecīgajā saulē. Viņa bija tikpat klusa un piemīlīga kā pirmīt un tikpat apmierināta ar visu, ko redzēja un dzirdēja. «Laikam viņai tomēr nav visi mājās!» ieskatījies Pankai sejā, Aņiskins pēkšņi nolēma.

—   Nu, ko teiksi?

No Pankas oda pēc vakar izdzertā pašteķa, pēc odekolona un pūdera, tomēr visas šīs smakas nomāca lipīga, salkana un naksnīgi gurdinoša katūna spilvendrānu, izžuvuša siena un tīra linu audekla smarža.

—    Fjodor Ivanovič, paklau, Fjodor Ivanovič, — Panka priecīgi iesaucās, — nebūs tiesa, ka es esmu muļķe … Es visas kinofilmas saprotu. Kad ejam kopā ar sievām mājās, es viņām skaidroju, kas tajās rādīts.

—   Un arī avīzē visu izlasīto saproti?

—    Atsevišķus vārdus gan nesaprotu, Fjodor Ivanovič, bet, ja izlasu līdz galam, tad, uzmodini kauču nakts vidū, visu no galvas atstāstīšu …

Ar šo Panku ņemdamies, varēja vai pārplīst aiz smiekliem — kreisā acs viņai jau bija aiztūkusi galīgi, labā rotājās visās septiņās varavīksnes krāsās, bet sejas āda joprojām staroja.

—    Tevis dēļ, Panka, taču var aiz smiekliem galu dabūt!

—    Smejies vien, Fjodor Ivanovič, smejies vien, ja tīk!

Aņiskins smīnēdams iebāza roku bezgala plato buru audekla bikšu kabatā, izvilka aiz vecuma apspurušu naudas maku, sameklēja tajā pieckapeiku un pasniedza Pankai.

—   Pieliec pie acs, kazi, palīdzēs!

—    Veltīgi, Fjodor Ivanovič! Pret zilumiem tikai cara laika pieckapeikas der, tajās daudz vara … — Panka teica, tomēr monētu paņēma un smiedamās pielika pie acs. — Re nu, kādus lukturus dabūju!

—   Gan jau būs labi!

Atspiedies ar rokām pret lievenēm, Aņiskins piecēlās, piepūta vaigus un pabužināja Plušķim skaustu: «Ek tu, trijkājis, ne suns!» Aņiskins bija labā omā un jautrs, ari elsa viņš mazāk nekā citkārt.un ]oti atgādināja austrumzemju dievu, tikai labsirdīgu dievu. Panku atdarinādams, viņš piemiedza aci.

—   Tagad tu man būsi piecas kapeikas parādā! Pielūko, neaizmirsti atdot! … Nu, labi, iešu kārtošu savas darīšanas … Kaut kāds nelietis nozadzis smēdē lokšņu tēraudu! Tas būs Veņkas Mohovoja darbs …

Aņiskins jau pagriezās, lai dotos uz vārtiem, bet pamanīja, ka Panka, mazliet piecēlusies, jautājoši un izbrīnīti raugās viņā.

—   Kas ir?! — Aņiskins pagriezās.

—   Es, Fjodor Ivanovič, brīnos par jums! — Panka lēni noteica. — Pat dikti brīnos!

—   Kālab tad?

—   Jūs esat dikti drosmīgs cilvēks, tāpēc arī brīnos! Itin ne no kā jums nav bail, un laikam arī frontē tu, Fjodor Ivanovič, biji varonis!

•— Atradusi varoni…

—   Varonis gan! — Panka aši iesaucās un goddevīgi pievēra labo aci. — Viss ciems runā par jūsu godīgumu, Fjodor Ivanovič!… Jūs, raugi, smīnat, bet ļaudis jūs gauži cieni, tādēļ ka bodē nekādu blatu nemeklējat, kaut gan pārdevējai Dusjai bail no jums … Jūs esat ļoti krietns cilvēks!

—   Nu jau par traku …

—   Krietns gan! — Panka apsēdās, kā kaķe noglaudās ar vaigu gar savu plecu un maigi saknieba biezās un apaļās lūpas. — Es, Fjodor Ivanovič, agrāk domāju, ka jūs esat drūms cilvēks, bet tagadiņās redzu — tu esi ļoti labs! Vei, parunājies ar mani desmit minūtes, un es jau zinu, ka tev laba sirds …

—   Laba sirds?

—   Laba gan, laba …

Aņiskins stāvēja un domāja. Viņam gan nāca smiekli, gan mācās virsū gurdums un nemaz negribējās kustēties. Tas viss, protams, notika tādēļ, ka sākās jau svelme.

—        Ko nu tarkšķi kā dzirnavās putraimgaņģis! — viņš skarbi aprāja.

—       Nemaz netarkšķu, Fjodor Ivanovič! Kas šodien par dienu?

—   Svētdiena …

—        Nu, re! — Panka savicināja rokas un visa izplūda priekā. — Nu, re! Šodien svētdiena, bet jūs strādājat… Tev, Fjodor Ivanovič, neviens priekšnieks nesēž uz kakla, bet tu strādā. Tas tādēļ, ka jūs esat krietns cilvēks!

Aņiskins nesaprotami pasmaidīja.

—       Žadzini kā žagata! — viņš pikti sacīja. — Krietns, krietns … Kāds labums no tā krietnuma, ja pazudis lokšņu tērauds! He-he! Tev, Panka, kreisā acs pavisam aizplūdusi!

—        Vilks ar viņu, Fjodor Ivanovič! Neejiet vis labāk uz smēdi pa šitādu karstumu… Varbūt iedot jums kvasu padzerties?

Panka metās uz istabu, bet Aņiskins apturēja viņu.

—        Nav man laika! Nekad vēl neesmu ar sieviešiem tik ilgi jēdzies!

Galīgi pagriezies uz vārtu pusi, Aņiskins sāka iet tik cēlā gaitā, it kā katrs viņa solis būtu zelta vērts; viņš atvēra vārtiņus, izgāja laukā, aizpogāja kreklam vienu pogu un aizlika rokas aiz muguras.

—       Uz redzēšanos, Fjodor Ivanovič! — Panka nopakaļis uzsauca.

—   Labi jau, labi…

Kā jau pilnvarotais domāja, trīs loksnes tērauda bija nočiepis Vcņka Mohovojs, kam to bija ievajadzējies ragavu apkalšanai. Tomēr Aņiskins noņēmās ar tiepīgo vīreli vismaz pāris stundu, izsvīda līdz pēdējai vīlītei, aizsmaka un, kad tika ārā uz ciema lielās ielas, tad tā nopriecājās par vējiņu no upes puses, ka sāka smieties smalkā, smalkā balstiņā. Un tikai tad viņš pa īstam aptvēra, ka ir svētdiena: apvilkusies labākos svārkus, slāja puiši; ciedru riekstu čaumalas spļaudamas, pastaigājās meičas; kāju izlocīšanas labad gar upes krastu soļoja astoņgadīgās skolas direktors — brilles uz degungala un visas kabatas pilnas avīžu.

Aņiskins jutās apmierināts pats ar sevi, jo piita vēss vējiņš un bija svētdiena; vēl gabaliņu pagājis, viņš apsēdās uz vecā Trifonova sola, atpūzdamies padomāja gan par šo, gan par to, tad pavēroja, kā gaisā lidinās gaiši pelēki tīmeklīši, cik draudzīgi zilst pie apvāršņa upe, cik dzidrs un tīrs ir tās ūdens, un viņam piepeši sametās sevis žēl. No kurienes šis žēlums uzradās, kas to lai zin, taču, redzot sirmos matus, kas spraucās lauka no vaļējās krekla apkakles, vēderu, resnās kājas, viņš nodomāja: «Ek, dzīvīte, dzīvīte!» Karstumā iztvīcis, Aņiskins piecēlās, kaut ko nomurmināja un devās tālāk, pats īsti neapjēgdams, uz kurieni un kādēļ. Viņš bija tāds kā apstulbis, taču, kad nosoļoja vēl kādus trīssimt metrus, atjēdzās, kurp kājas viņu nesušas — uz Pankas Vološinas maju. «Vai tu re,» Aņiskins nopriecājās. «Atkal darīšanas! Pirmkārt, tecina kandžu, otrkārt, rīko kautiņus, treškārt …»

— Panka! — Aņiskins, stāvēdams laukā, uzsauca. — Iznāc aprunāties!

Viņš domāja, ka Panka iznāks pa durvīm, taču dulnais sievišķis izbāza savu garo augumu pa logu un vēl tik tālu, ka gandrīz vai izvēlās laukā. Viņai mugurā bija cita jaka, kreisā aes pārsieta ar liru saiti, bet mati kruzuļu kruzuļiem aptīti ap galvu. Ieraudzījusi Aņiskinu, viņa priecīgi novicināja ar rokām.

—   Nāc tik, Fjodor Ivanovič, iekšā, es pati nevaru laukā iziet, man grīda pusmazgāta.

Nē, iznāc laukā tu pati!

Aņiskins apsēdās uz lievenēm un atspiedās ar muguru pret margu stabu. Kaut tevi nelabais, cik tajā Pankas pagalmā tomēr ir patīkami! Plušķis, lēkdams uz visām trim kājām, atkal ierīkojās Aņiskinam blakus, tērgāja vistas, dadžos, no karstuma paslēpies, kā sprādzis gulēja pieklīdis sivēns. Pagalms bija nomēzts, mauriņš svaigs, tīrs, bet no priekšnama kairinoši oda pēc pārgrauzdētiem miežiem. «Bet lad dabūs gan sodu!» Aņiskins pie sevis nodomāja, zinādams, kādēļ tā pārgrauzdē iesalu — tad miestiņš kļūst brūns un pēc garšas atgādina veikala alu. «Vai, kādu sodu uzlikšu!» viņš nosprieda.

Panka nerādījās, tikai ņēmās pa istabu ar spaiņiem un bļodām, ka rīb vien, berza ar lupatu grīdu un dipināja ar basajām kājām. Spriežot pēc skaņām, sievišķis rāvās vaiga sviedros. Tad mājā viss aprima un kļuva kluss kā kartupeļu bedrē, tikai pati Panka joprojām vēl nerādījās. «Bet tad nu uzlikšu gan sodu!» Aņiskins prātoja. Pagāja vēl kāds brīdis, bet Pankas kā nebija, tā nebija. Tad Aņiskins dusmīgi nošņācās un nikns kā meža kuilis devās pa čīkstošo grīdu iekšā istabā. Tas vēl nebija pieredzēts, ka uz viņa aicinājumu neatsauktos…

—   Panka!

Sievišķis bija kā akā iekritis. Aņiskins, pat nepieklauvējis, ieskatījās lielistabā — nav Pankas;

pavilka ar roku aizkaru virtuves durvīs — arī nekā! Pēc Aņiskina pieredzes tas varēja nozīmēt tikai divas varbūtības: vai nu izmukusi pa logu, vai ari noslēpusies aiz bailēm pagrabā.

—   Klau, Panka …

—   Tepat jau esmu, Fjodor Ivanovič …

Turēdama ar abām rokām trīslitru pudeli un bailīgi

skatīdamās uz to ar veselāko aci, Panka lēnām rāpās laukā no dziļā pagraba.

—        Sadabūju jums kvasu, Fjodor Ivanovič! Zinu taču, kā tu noņēmies ar lo dulno Veņku … Tūlīt, tūlīt, Fjodor Ivanovič!

Brunčus plivinādama, Panka iedrāzās virtuvītē, atstiepa lielu emaljētu krūzi, ar joni iegāza tajā kvasu un aiznesa Aņiskinam. Panka turēja krūzi izstieptās rokās, pati soļoja, pirkstgalos pacēlusies, un seja viņai kļuva tāda, it kā istabā atrastos nevis Aņiskins, bet patiešām austrumzemju dievs.

—   Padzeries, Fjodor Ivanovič!

Pilnvarotais sāka dzert, bet Panka izturējās tā, it kā arī pati dzertu. Aņiskins norija malku, Panka arī. Aņiskins atvelk aiz tīksmes elpu, Panka tāpat. Un kamēr viņš dzēra, pa sievietes maigo kaklu skraidelēja mazs, dzīvs kamolītis.

—   Re, cik labi, Fjodor Ivanovič, re, cik labi!

Panka teciņus aiznesa pudeli un krūzi uz virtuvi, skriešus atgriezās atpakaļ un uzmetās uz ķebļa.

—       Sēsties arī tu, Fjodor Ivanovič! Te ir vēsāks nekā pagalmā …

—   Nu ka!

Pankas istabiņa bija pilna puķola katūna: gan te aizkariņš, gan tur aizkariņš, aizkars gar visu krāsni un arī pie logiem aizkari — jautri kā strazdi pavasarī; pa grīdu klajās pašausti celiņi, gulta līdz griestiem pilna ar pēļiem un spilveniem, ka jāliek vai kāpnes

klāt, lai tiktu tajā iekšā, bet no ģerānijām istabā bija tumšs kā dārza paēnā. Aņiskins pārlaida tam visam acis, saviebās un apsēdās, viņam uzmācās dīvaina sajuta: šajā istabā viņš sāka justies gluži kā bērnībā, kad palīda ar visu galvu zem silta un smaržīga kažoka.

—   Lūk, tā! — Aņiskins sacīja. — Un tikai tā!

—   Klausos, Fjodor Ivanovič!

Klausos, klausos! Tu mazāk klausies, vairāk domā ar prātu… Kādēļ tad tu. Panka, tā: līdzko iedabū vīru brigadiera amatā, tā uzliec viņam ragus? Izskaidro man to, lūdzama!

—   Tūlītiņās, Fjodor Ivanovič!

Panka patrina vaigu pret plecu un apklusa. Viņa sēdēja, uzraususies ar kājām uz ķebļa, un viņas kleita bija tikpat koša kā aizkariņi un grīdceliņš; tāda nu šī Panka bija, ka nevarēja viņu nocelt no ķebļa un pārsēdināt citā vielā. Mirkli padomājusi, viņa atkal paberza vaigu pret plecu, it kā noskurinājās un priecīgi iesaucās:

—   Ahā, sapratu, Fjodor Ivanovič!

—   Nu, tad pastāsti!

—   Es, Fjodor Ivanovič, tādēļ kļūstu vīram neuzticīga, ka viņam es vairs neesmu vajadzīga …

—   Kādēj tad tā?

—    Redzi, Fjodor Ivanovič, to es nezinu … Līdz šai vietai, par ko pastāstīju, esmu aizdomājusi, bet tālāk pali nekā lāgā nesaprotu.

Aņiskins aiz izbrīna nokrekstējās, sakrampēja rokas uz vēdera un viņam kļuva tik jautri, ka gribējās vai nu skaļi smieties, vai arī pastrādāt kādu muļķību. Vai dieniņ, cik iecirkņa pilnvarotais Aņiskins patlaban jutās labi! Viņš uzmeta acis katūna aizkariem — sasper jods, cik tie visi jautri! Pataustīja ar kāju grīdceliņu — vai tu re, cik tas svinīgs! Ieelpoja istabas smaržas — nudien, kā bērnībā zem kažoka.

—        Vai, Fjodor Ivanovič, — Panka stiepti un goddevīgi novilka, vai, cik jūs esat nopietns, taisni bail uz jums paskatīties!

Stāvi nu tu klusu …

Nespēju, Fjodor Ivanovič, stāvēt klusu! — Panka ar visu ķebli pievirzījās Aņiskinam klāt, novicināja rokas un ar plati ieplestu aci sāka ar izbrīnu un sajūsmu skatīties viņā. Panka skatījās Aņiskinā kā brīnumā, kā vēl neredzētā dīvainī un čukstus sacīja:

—   Ak kungs, cik jūs esat apburošs!

Oja, galīgi jukusi esi, vai!

—        Neesmu jukusi, itin nemaz neesmu jukusi … Fs tevi, Fjodor Ivanovič, dikti apbrīnoju! Jūs esat tāds bargs, bet jūs tomēr visi cieni!

—   Stāsti vien, stāsti…

—        Jūs cienī drosmīguma un taisnīguma dēj! — Panka pēkšņi pavisam nopietni sacīja. — Ļaudis, Fjodor Ivanovič, vienmēr jut, kam taisnība. Lai runātu ar ko runādama, visi vienā balsī saka: «Aņiskins ir taisnīgs cilvēks!» Un tādēļ jūs arī mīl, Fjodor Ivanovič! Bez jums ciems aizietu bojā …

—   Kā tā — aizietu bojā?!

Bez tevis, Fjodor Ivanovič, cilvēki izlaidīsies. Sāks vēl vairāk tecināt kandžu, celt tračus, zagt no smēdes tērauda loksnes. Bet aiz cieņas pret jums, Fjodor Ivanovič, cilvēki sargās no nelietībām. Tevi, Fjodor Ivanovič, ciemā visi mīl!

—   Tā! Pagaidi …

Ar milzīgo ķetnu Aņiskins pastūma Panku tālāk no sevis, pagrieza aiz pleca ar seju pret sevi un nekautrīgs un draudigs sāka lūkoties viņas aiztūkušaja acī un no labsirdības puspavērtajā mutē.

—   Tā, tā!

Paklausīgi, kā saulgrieze līdzi saules tecējumam, griezās viņa rokās Panka — nedz ievaidējās, nedz arī nobijās, bet gan pati palīdzēja pagriezt sevi pret gaismu, pakļaudamās Aņiskina rokai un maigi piespiezdamās pie tās ar sīko plecu.

—   Tātad tā!

Lai norauj Aņiskinam kaut galvu, lai liek viņu vai pie sienas — Panka nemeloja nevienu vārdu! Viņa bija viena svēta patiesība, patiesība no galvas līdz kājām, no blūzītes līdz vistālākajam dvēseles kaktiņam — tikai tīra patiesība.

—   Tevi, Panka, par maz ir situši! — palaizdams viņu vaļā, Aņiskins lēni noteica. — Tu jau neesi sieviete, bet mazs bērns!

—   Tas gan tiesa, Fjodor Ivanovič, es vēl esmu jauna …

Galvu pret plecu atbalstījusi, viņa sēdēja uz ķebļa bezrūpīga un laimīga, pataustīja ar pirkstiem blūzes apmali, pakustināja maigās lūpas, tikai nekā nepateica, vienīgi iesānis paskatījās Aņiskinā kā tēvā. Pēc tam Panka viegli nopūtās.

—   Jūs, Fjodor Ivanovič, dikti labi saprotat cilvēkus! — viņa mīlīgi sacīja. — It kā redzētu tiem cauri… Jums, Fjodor Ivanovič, vajadzētu pārcelties iiz rajonu! Varētu daudz laba padarīt.

—   Vai, tavu skaistu melšanu!

—   Es, Fjodor Ivanovič, nekad neesmu melsusi… Kādēļ mani vīri kļūst par brigadieriem vai aiziet vēl lielākos amatos? Tādēļ, Fjodor Ivanovič, ka es saredzu vīrietī visu viņa spēku. Pati nesaprotu, kas tā par atsperi sāk manī darboties, bet vēl ne reizi neesmu kļūdījusies … Esmu dikti nikna uz mūsu sievietēm!

—   To nu gan katrā ziņa pasaki: kālab tā?

—   Reti kāda sieviete, Fjodor Ivanovič, saredz vīrieša spēku, bet nav taču sliktu vīriešu, ir sliktas sievas… Man, Fjodor Ivanovič, vīrieši ir tikpat kā svētbildes, es viņus pielūdzu!

—   Tu re, ko Panka sagudrojusi!

—   Nav, Fjodor Ivanovič, tāda vīrieša, kas ar manu palīdzību nespētu kļūt par brigadieri! Re, tu smejies, bet pastaigā pie manis kādu nedēju un pats sapratīsi, ka tava viela ir rajonā. Tu taču, Fjodor Ivanovič, šeit ciemā tikai nīksti!

Kaut tevi nelabais! Aņiskina galvā viss griezās riņķu riņķiem, acīs lēkāja zeltaini punktiņi; aiz brīnumiem par Pankas vārdiem un aiz smiekliem zem krekla raustījās vēders. Viņam šķita, ka Pankas vārdi ievīsta un iemidzina, tāpat kā bērnībā iemidzināja mātes balss.

—   Es esmu pārāk resns! — Aņiskins pēkšņi pagaudās un gandrīz vai iekoda mēlē: neko tādu viņš nebija gribējis teikt.— Ir gan joki!

—   Resns! — Panka noplātīja rokas un smalkā balsī iesmējās. — Resns!?

Viņa piecēlās no ķebļa, pakāpās atpakaļ, apsēdās uz galda, lai iztālēm paskatītos uz cilvēku, kas gaužas par tuklumu.

—   Jūs, Fjodor Ivanovič, esat pat ļoti simpātisks! — viņa maigi sacīja.— Jūs esat pat ļoti jauks, tikai laikam nekā nezināt par mīlestību!

Nolēkusi no galda. Panka atkal apsēdās uz ķebļa, atspieda elkoņus pret ceļgaliem un ieguldīja apaļo zodu plaukstās. Panka ieskatījās Aņiskinam acīs gluži kā draudzene draudzenei, kā māsa māsai.

—   Tie vīri, kas ilgi nodzīvojuši kopā ar sievu, nezin nekā no mīlestības! Vai tad, Fjodor Ivanovič, kāds mīl skaistuma dēļ? Lika drusciņ pagaidīt! Es mīlu tikai lo, kurš man ir kā svētbilde…

Aņiskins muļķīgi pasmaidīja. Viņš jutās gauži dīvaini: reizēm šķita, ka viņš it kā būtu, reizēm — it kā nebūtu. Pa izdauzītajiem istabas logiem, saplivinādams katūna aizkariņus, ielauzās vējiņš no upes puses, tikai nesaprotami — kāpēc; ziedēja spilveni un paklājiņi, oda pēc kvasa un sievietes, un kaut kas maigs un runājošs sēdēja viņam pretim. Un atkal nevarēja saprast: kas, kāpēc, no kurienes? Un nebija aiz mājas sienām ciema, nebija upes, nebija itin nekā — tikai tukšums.

—   Vai tu re, kā! — Aņiskins ar mokām izdabūja.

—    Mīlestību, Fjodor Ivanovič, reti kāds pazīst, — Panka domīgi turpināja. — Pie manis, Fjodor Ivanovič, ik reizi, kad atbrauc pie mums, pārnakšņo Pirožkovs no Dosaafa. Viņš, Fjodor Ivanovič, ir glīts, vienmēr labā uzvalkā un salējies ar odekolonu «Šiprs». Man, Fjodor Ivanovič, bail viņam pieskarties — tik tīriņš un glītiņš viņš ir. Un nekas mums no mīlestības neiznāk!

—   Pirožkovs ir muļķis! — Aņiskins dusmīgi sacīja.

—    Nu nē, Fjodor Ivanovič, te jums nebūs taisnība! Ja viņš būtu muļķis, gan es ar viņu tad tiktu galā! Gluži otrādi, viņš ir pārlieku slīpēts!

— Tagad gana! — Aņiskins skarbi noteica. — Tagad man šis jautājums ir skaidrs! Tu, Panka, tagad klusē…

—   Klusēšu, klusēšu, Fjodor Ivanovič!

Aņiskins pagrozījās uz ķebļa un attapās, ka viņam nemaz negribas celties. Gan kājas bija kļuvušas smagas, kā no čuguna izlietas, gan visa miesa kā no svina, un arī galvā kāds smalkā balstiņā pīkstēja: «Pi-rož-kovs! Par inī-les-tī-bu … svēt-bilde …» Visi šie katūniņi, kājceliņi, šīs smaržas, pati Panka …

—    Nabadziņš! — Pankas balss trīsoši nošalca. — Fjodor Ivanovič, tu taču esi gluži kā slims!

Pankas acs izstaroja maigumu un žēlumu, viņa uzmanīgi kā pa līganu laipu pienāca pie Aņiskina un uzlika garos pirkstus viņam uz elkoņa.

—   Manu nabadziņ! — Viņa nopūtās. — Re, cik tālu noveduši cilvēku! Viens sper tērauda sloksnes, otrs tecina kandžu, trešie kaujas … Neņem, Fjodor Ivanovič, to visu pie sirds, spļauj virsū! Ak tu, manu nabadziņ!

Pankas pirksti lodājoši slīdēja augšup pa Aņiskina roku, tikuši līdz plecam, apstājās un tur kaisa un lāgiem ietrīsējās.

—   Nospļaujies uz visu, mīļais Fjodor Ivanovič! Tev taču dzīvē sokas! Sieva tev krietna, bērni labi, alga liela, cilvēki tevi cieni… Kam tev, mīļais, tik daudz plēsties?!

Beidzot Aņiskins tika augšā no ķebļa, vairīdamies no Pankas svilinošajiem pirkstiem un viņas balss, pilnvarotais atmuguriski uzgrūdās asajai durvju stenderes malai…

—   Steidzies nu, Fjodor Ivanovič, mājās, — Panka pavisam gādīgi klāstīja. — Atlaidies gultā, atpūties, pagūli… Un, ja uznāk vēlēšanās, — atnāc pie manis. Man tevis dikti žēl. Vai, kā man tevis žēl! Ak tu, manu mīlulīt!

Pankas vienīgajā acī sariesās liela, dzidra asara — tā kļuva aizvien lielāka un lielāka, izstiepās ovāla, tad pastiepās vēl garāka, notrūka un aizvēlās pa vaiga gaišo ādu.

—   Ak tu, manu mīlulīt!

Aņiskins atgrūda ar muguru durvis, aiz tām apgāzās un ar troksni aizvēlās cinkotā skārda spainis, un ķilkstēdams metās pie lievenēm trijkājainais Plušķis.

—   Vai tu re, kā! — Aņiskins pūzdams un tusnīdams nopurpināja. — Vai tu re!

Durvīs, rokas uz krūtīm sakrustojusi, stāvēja Panka.

—       Tikai nepakrīti, Fjodor Ivanovič, piesargies, manu mīļumiņ!

—       Ak tu, sātans! — Aņiskins klusām noteica. — Ak tu, nešpetnā!

Apakšlūpa viņam pastiepās garāka, zods paslējās uz augšu un vēders ierāvās uz iekšu.

—       Ak tu, nešpetnā!—Aņiskins jau pavisam skaļi atkārtoja. Kas to būtu iedomājies …

MĒNESS PĀR OBU

Sestdien pēc pirts kalējs Jusupovs aizgāja pie iecirkņa pilnvarotā Aņiskina. Kalējs bija kāpis uz lāvas pa seši lāgi, taču ogļu putekļus, protams, nebija varējis nomazgāt, tādēļ viņš raudzījās dieva pasaulītē ar gluži ka nēģerim apzilējušām acīm. Kalēja rokas, kas bija paradušas turēt lūkšas un veseri, pašreiz bezdarbībā kuļājās, it kā būtu tikai piesietas pie pleciem, un viņš slēpa tās aiz muguras.

— Tātad esi sveicināts, biedri Aņiskin! — kalējs padeva labdienu un nokremšļojās. — Ja, teiksim, par piemēru, neuznāks vējš, tad rīt sagaidāms pamatīgs karstums. Šodien, kad kaitēju lokšņu tēraudu, viņš tā maigi sīca — un tas kā likts uz tveici,,,

—    Karotīnu graužu! — Aņiskins atteica. — Ārsts piekodināja: gaļu ēst nav brīv, zivis — nav brīv, sviestu — nav brīv… Vai tā vairs kāda dzīve? — Iecirkņa pilnvarotais pēkšņi apskaitās un izvalbītām vēža acīm palūkojās kalējā.

Saule nedz īsti rietēja, nedz arī raudzīja noturēties pie blāvajām jūlija debesīm; pie apvāršņa tāpat nekādus starus nemanīja, un tāpēc bija grūti pateikt, cik patlaban pulkstenis — vēl tikai pēcpusdiena vai jau pievakare. Aņiskins palūkojās saulē, tad vecajā melnapsē turpat pie mājas, nekādā skaidrībā, protams, netika un pikti nodomāja: «Sasodīts, kur tie cilvēki rauj laiku pa pirtīm vazāties!» Pēc tam viņš nosvieda burkānu zemē.

Abi klusēja un vēroja sarkano gaili. Tas, sāniski šķielēdams, it kā pavisam neviļus tuvojās apgrauztajam burkāna galam. Gailis skatījās pavisam uz citu pusi, uz kaimiņu pagalmu, bet, pienācis pie burkāna, apstājās un pārvilka acij plēvi. Gailis bija viltīgs un liels draņķis, manīgs vienīgi uz kaimiņu vistām, un Aņiskins jau dusmīgi sarauca uzacis, taču par vēlu •— tai pašā mirklī gailis palēcās, izlieca kaklu, pagrāba burkāna galu, noplivināja izplucinātos spārnus — un nebija vairs ne gaiļa, ne burkāna … Aņiskins noraustīja lupu un noteica:

—   Tikai zupā!

—   Var būt arī, ka tā! — kalējs, brīdi padomājis, piekrita. — Es taču atnācu pie tevis darīšanās, Aņiskin.

—   Pie manis ļaudis nāk tikai darīšanās! Klāj vaļā.

Obas straujajā līkumā kā sudrabota zivs plunčājās aizejošais tvaikonis «Proletārietis», bērzi un priedes krastmalā stāvēja pavisam klusi, sauli pie debesīm joprojām nevarēja samanīt — tā bija izkususi un izšķīdusi pa visu blāvo jumolu. Arī Oba apstājusies uz vietas — nedz tecēja, nedz virmoja.

—        Zūd štrumentes un rezerves, daļas!—kautrīgā čukstā pavēstīja kalējs. — Par zobratiem nav nemaz ko runāt, vakar veselu asi nospēruši. Ja tas tā turpināsies, tad drīzi vien man smēdē cits nekas neatliks ko darīt kā tikai tupeņus vārīt…

—   M-jā! Tā un šitā!

Iecirkņa pilnvarotais pagriezās, aplūkoja kalēju no ārpuses un no iekšpuses, pacēlis vienu uzaci, nomērīja ar skatienu no galvas līdz kājām, nesaprotami pasmaidīja un, sakrustojis rokas uz milzigā vēdera, sāka virpinat pirkstus.

—        Ziņo, kā nākas! — Aņiskins neapmierināts aizrādīja.— Vai zog ar jēgu, vai to, kas pagadās?

—   Kā to lai saka, ja ņemsim, piemēram …

—   Tu nespriedelē, bet ziņo …

—       Ja tā apdomā, tad tas, kurš zog, protams, nav dumjš cilvēks. Re, kur tas joks …

Pavisam samulsis, kalējs nocēla rokas no ceļiem, savicināja tās un apjuka galīgi — rokas kalēju traucēja, tās nebija radušas bez lūkšām un vesera.

—        Joks, joks, — Aņiskins pārmēdīja. Te vis nav jāvicina veseris, bet jāziņo… Tagad ciet klusu un atbildi. Vai no ta, kas nozagts, tu varētu mašīnu samontēt? Varētu?

—   Kādu mašīnu?

—   Vienalga!

—        Nekādu mašīnu no zagtā es nevaru samontēt! — Jusupovs pēkšņi jautri noteica. — Dieviņ žēlīgais, kādu tad mašīnu var sataisīt, ja zog, kas pagadas …

Kalējs atkal savicināja rokas,' pat taisījās celties augšā, priecādamies, ka sapratis Aņiskinu, taču iecirkņa pilnvarotais bargi pablenza viņā.

—   Sēdi, ja esi apsēdies! Un neplāties ar rokām!

Iecirkņa pilnvarotais Aņiskins bija līdzīgs zilonim,

izblīdis kā krievu krāsns, no karstuma seja kļuvusi sarkana kā pārgatavojies tomāts; domādams viņš rauca kuplās uzacis, bolīja acis kā vēzis, un kalējs Jusupovs juta, ka bailes iezogas viņa krūtīs. Bailes radās no tā, ka Aņiskina vēža acis bija izlasījušas viņa domas. Tālab kalējs pārstāja elpot, vainīgi nodūra acis un klusu, klusu sacīja:

—   Bet vakar atnāku uz smēdi un ēze vēl silta.

Līdzko viņš izteica šos vārdus, Aņiskins strauji pagriežas pret kalēju un strupi iesaucās:

—   Ko?!

Pēc tam pilnvarotais ieņēma agrāko stāvokli, nesaprotami pasmaidīja un kļuva tik mierīgs, it kā nebūtu noticis itin nekas. Viņš pārlaida glāstošu skatienu Obaš sudrabotajam līkumam, pamanīja, ka saule tomēr sliecas pretim mēļajai apvāršņa svītrai, ka pāri upei velkas enkurlaiva un virs ciedrājiem kā caurspīdīgs ledus gabaliņš izšķiļas mēness.

—   Darīsim, Jusupov, tā, — Aņiskins gausi novilka. — Tu tagad kāto uz mājām. Kāto, es saku, uz mājām, jo jautājums man ir skaidrs…

Kalējs piecēlās no sola, aizstūma rokas aiz muguras un, lūkodamies Aņiskinā caur pieri, sāka atmuguriski kāpties uz vārtiņu pusi. Jusupovs skatījās uz iecirkņa pilnvaroto Aņiskinu ka uz ļauno garu, kā uz burvi, un tā vien šķita, ka tūdaļ pat kalējs pacels roku, pārmetīs krustu un nomurminās: «Atkāpies, sātan!»

—   Uz redzēšanos, uz redzēšanos, cienījamais! — pilnvarotais pamāja ar roku.

Kad kalējs beidzot bija aizgajis, Aņiskins, pūzdams un acis bolīdams, sāka bungot ar pirkstiem maršu. Rībināja viņš skaļi un no sirds, gluži ka nolīgts. Sila nobungojis kādas piecas minūtes, viņš pamirkšķināja pats sev ar aci un piecēlās. Paklausījies klusumā, Aņiskins paraustīja lūpas, aizpogāja kreklam visas pogas un atspiedās ar muguru pret baļķu sienu.

Kādas pāris minūtes viņš taustījās ar kāju pa nokaitēto zemi, beidzot sataustīja sandali un uzsmaidīja pats sev.

Pēc minūtēm četrdesmit pilnvarotais apstājās pie mājiņas ar nošķiebtiem vārtiem, brītiņu padomāja, tad piebāza aci pie spraugas starp dēļiem. Saimnieci — Alevtinu Prokofjevu — viņš pagalmā nemanīja un arī necerēja, ka ieraudzīs, jo viņa kopš rīta guboja tuvīnajās pļavās sienu. Toties pagalmā bija viņas dēls Vitālijs — gadus sešpadsmit vecs zeņķis. Tas sēdēja uz lieveņa dēļiem un, galvu pieliecis, rīvēja ar dzelzs gabalu otru dzelzs gabalu. Augšpus puiša garā deguna kuļājās balta matu pinka, bet lejpus rēgojās uz priekšu pastieptās biezās zēniskās lūpas.

—  Tas tik ir mehāniķis! — Aņiskins čukstus noteica.

Kādu brīdi pilnvarotais stāvēja nepakustēdamies un pētīja pagalmu un Vitāliju, — pagalms bija tīri noslaucīts, vasaras plīts nobalsinātā, balandas un dadži appļaustīti, bet abi šķūnīši un kūtiņa pielāpīti ar jauniem dēļiem. To visu, protams, izdarījis Vitālijs, jo Alevtina neprata āmuru ne rokā noturēt. Aņiskins nokremšļojās, novērsās no spraugas un pakasīja ar rādītāja pirkstu degunu.

—   Draņķis! — viņš noteica.

Aņiskins apsēdās uz sola pie vārtiem, iepleta kājas, atpogāja kreklam trīs pogas, pagrieza seju pret upi, kaut arī no tās joprojām nevarēja sagaidīt ne mazākās vēsmiņas. Oba šķita kā no stikla, kā izkausēta, un Aņiskinam sametās nelabi, grūti. Acu priekšā rēgojās baltie dēļu ielāpi uz Prokofjevu vecā žoga, vijās

Vitālija gaišo matu pinka. Aņiskins atkal smagi nopūtās un tā nošmaukstināja ar lūpām, it kā būtu pārkodis ar zobiem vērmeles rūgto stiebru.

—   Sivēns tāds! — Aņiskins nošķendējās.

Pagalmā žvīkstēja dzelzs, trīdamās pret dzelzi, pati

no sevis krekstēja vecā māja, un kaut kas čikstēja Aņiskina kaklā. «Tāda ir dzīve!» viņš domāja. «Tek upe, spīd saule, lido ods. Tāda ir dzīve!» Aņiskins ar kreiso aci šķielēja uz Prokofjevu sačibējušo mājeli un atcerējās, kā vēl nesen — ak kungs, pavisam neseni—šī pati māja dižojās ar zilām apmalēm. Bet tagad .. .

Aņiskins nosēdēja uz soliņa pie Vitālija mājas vismaz minūtes desmit, tad klusu nočmiukstināja caur zobiem, piecēlās un negribīgi, it kā pats sevi aiz apkakles vilkdams, devās uz vārtu pusi.

—   Saimnieki, ci, saimnieki! — brīdi klusējis, viņš mierīgi pasauca. — Vai te kāds ir pie dzīvības?

Dzelzs žņerkstēja, un Vitālijs pilnvarotā saucienu nesadzirdēja, tādēļ Aņiskins pats atvēra mazos vārtiņus un elsdams un pukstēdams iespraucās pa tiem pagalmā.

—   Nu, esi sveicināts, Vitālij! — pilnvarotais klusām teica.

Dzelzs apklusa, Vitālijs pacēla galvu, ieraudzīja pilnvaroto, un tad notika tas, no kā Aņiskins muti vien noplātīja: Vitālijs no lieveņa pēkšņi pazuda. Tikko vēl sēdēja un žņerkstināja dzelzs gabalus, un pēkšņi — nav viņa. Aņiskins iesvilpās vien no šitādiem brīnumiem.

—   Gatavais gailis! Sportists! — viņš, galvu šūpodams, noteica. — Sprinteris!

Aņiskins apsēdās uz lieveņa, atspieda zodu plaukstās un gari nožāvājās — bija tik patikami pasēdēt Prokofjevu pagalmā. Ar visu sirdi nododamās kolhoza darbam, Alevtina bija nolikvidējusi vistas, cūkas, zosis un citus mājkustoņus, tīrību piekopdama, arī žogus ar dažādiem sieviešu liberiņiem nebija apkārstījusi, un sirds te jutās kā brīvībā patikusi. Tādēļ Aņiskins nožāvājās vēlreiz un nodomāja: «Ir gan tā Alevtina krietns sievišķis, kaut arī dzīvo bez vīra. Un arī Vitālijs ir lāga puisis — pavej, kā aizmuka!»

—   Pagaidīšu! — Aņiskins miegaini noņurdēja. — Kas tad man!

Vitālijs laikam nāca atpakaļ basām kājām, jo zābaku dipoņu nedzirdēja, taču pilnvarotais saklausīja aizkusušu šņākuļošanu. Puisis mukdams bija aizelsies. Pēc tam kūtiņas durvīs paradījās gaišais cekuls un zilā krekla stūris, ko Vitālijs aiz neuzmanības bija pabāzis laukā, lūrēdams gar stenderi, vai pilnvarotais vēl sēž jebšu būs jau aizgājis.

—   Suns zina, kam podu izēdis! — Aņiskins klusām noteica. — Zina! Sportists, sprinteris … Tu taču izsūtīsi, kūtiņā tupēdams. Siltuma mēsli karst, un ari paši sāk dot siltumu …

Aņiskina zods vēl joprojām gulēja plaukstās, tādēļ arī viņš runāja neskaidri, it kā vārdus vispirms būtu apgrauzis, taču tonis bija miermīlīgs un miegains — pēc pilnvarotā balss varēja noprast, ka viņš ir sataisījies uz ilgu sēdēšanu. Kūtiņā skaļi nošņākuļoja, kaut kas nodārdēja, un Vitālijs sāniski izspraucās dienas gaismā.

—   Skrējējs tu esi varens! — Aņiskins sacīja. — Ja būsi kāpostus apskādējis, dabūsi no mātes sukas.

—   Es jau pa otru pusi skrēju, — Vitālijs aizsmakušā balsī paskaidroja. — Pa tupeņiem…

—   Ak tā! Nu, panāc šurp.

Skatīdamies zemē un bēdīgi kaklu grozīdams, Vitālijs tuvojās Aņiskinam gluži kā trusītis, ko nohipnotizējušas žņaudzējčūskas acis. Paspēra trīs soļus, tad ceturto, tad pacēla galvu un sāka iet tā, it kā laipotu pa tievu, gaisā nostieptu trosi. Žeņķa nosvīdusi piere bija liela kā zīdāmam teļam, un Aņiskins pasmaidīja.

—   Sportists gatavais! — viņš noteica. — Nezelē nu kreklu, tas maksā naudu … Apsēsties blakus, atvelc elpu un noslauki degunu . . .

Pilnvarotais atkal ieguldīja zodu plaukstās, aizgriezās prom no Vitālija un aizvēra acis. Uz lieveņa ēnā bija patīkams vēsums, pilnvarotais jutās omulīgi, tikai domas mācās virsū tādas sērīgas. Viņš prātoja par to, cik koks tomēr ir neizturīgs, ja kādos trīsdesmit četrdesmit gados māja tā var iegrimt zemē un vārti tā nošķiebties. «Ķieģelis, protams, ir izturīgāks,» Aņiskins sprieda. «Ja sāktu pie Melnās upes rakt mālus, tad nezinātu, kur ķieģeļus likt, bet priekšsēdētājs vēl ir par jaunu un nespēj to saprast. . . Ek tu, priekšsēdētāj, priekšsēdētāj!» Vismaz minūtes piecas Aņiskins domāja par ķieģeļiem un priekšsēdētāju, tad, pret Vitāliju nemaz nepagriezies, noteica:

—  Tu, Vitālij, nedrīksti zagt: tev visi grēki uz purna saredzami!

Pilnvarotais vēl kādu brītiņu klusēja, nopūtās un piecēla galvu no plaukstām.

—   Nu, labi! — viņš teica. — Tagad ved mani uz turieni, kur tev atrodas visi tie dzelži un zobrati.

—  Vai dieniņ! — Vitālijs nopūtās. — Uz kurieni tad?

—   Ved vien, ved!

Un Vitālijs sāka soļot Aņiskinam pa priekšu uz šķūnīti, atvēra durvis un tikko dzīvām lūpām izdvesa:

—   Site…

Aņiskins iegāja tumšajā šķūnītī, apstājās, cieši noskatījās, taču, nekā nesapratis, sāka taustīties ar roku sev aiz muguras. Beidzot viņš sataustīja bluķīti, apsēdas uz tā un pēkšņi smalkā balstiņā novaidējās.

—   Cilvēki! — viņš nomurmināja. — Mīļie!

Šķūnītī slavēja mašīna, kas vienlaikus atgādināja

gan velosipēdu, gan pļaujmašīnu, gan spāri, gan zirnekli. Aņiskins sajuta, ka viņam sāka reibt galva, jo acu priekšā jau rēgojās šī pati mašīna, tikai pacēlusies gaisā, kaut gan tā vēl nebija nekur pacēlusies: vēl pēc mirkļa visas citas līdzības pazuda, un tagad mašīna atgādināja vienīgi spāri, un no tās uzvēdīja saceltais vējš un vēsums. Aņiskins piemiedza acis un šausminādamies atkārtoja:

—   Cilvēki! Mīļie!

Kad viņš atkal atvēra acis, mašīna jau stāvēja uz zemes un dūrās acīs ar četriem galos saliektiem lidspārniem, spilgtām, no saplākšņiem darinātām astēm un bramanīgi izliektu pleksistikla aizsargstiklu. Divas automašīnas spuldzes meta sārtus atspīdumus, un šo atspīdumu dēļ visa mašīna šķita sarkana.

—   Kas tas ir? — Aņiskins vaicāja. — Es tev prasu, kas tas ir?

—   Helikopters …

Sārtie atspīdumi joprojām sitās pilnvarotajam sejā, viņš sāka griezt galvu prom un būtu arī aizgriezis, ja tieši šajā mirklī neatskārstu, ka tā ir saule, kas atspīd spuldžu stiklā, ka saule, jau nosliekusies uz rietu, met pa sienas šķirbām šķūnītī sārtus starus. To atskārtis, Aņiskins vairs nevairījās no sārtajiem atspulgiem, bet nopurināja galvu un aizsmakušā balsī noducināja:

—   Kas tikai viss nav jāpieredz? Cilvēki, mīļie!

Apskatījis mašīnu, Aņiskins pievēra acis un tai

paša mirklī pārvilka svītru kādām piecām vai sešām milicijā slepeni ierosinātām lietām. Viņš nekā neredzēja un, protams, arī nepamanīja, kā Vitālijs pienāca viņam klāt, ka pastiepa drebošu roku un uzlika to uz iecirkņa pilnvarotā pleca.

—   Tēvoci Aņiskin! — Vitālijs žēlabaini izspieda.

—   Aņiskin, Aņiskin, Aņiskin, — pilnvarotais gluži kā atbalss atkārtoja. — Ek tu, Aņiskin, Aņiskin!

No dīvainās mašīnas pilnvarotajam tieši sejā raudzījās kolhoza kravas mašīnas starmeši, priekšsēdētāja motorlaivas pleksistikls, milicijas motocikla motors mirkšķināja ar balto sveci, bet pašā aizmugurē smējās kolhoza vecās trīstonnīgās mašīnas akumulators. Pilnvarotā sirds vai pamira, skaloties baltajā cekula un gaišajās zēniskajās acīs.

—   Apsēsties, neelpo un klusē! — Aņiskins gurdi noteica. — Sēdi un nekusties!

Aņiskins skumjām acīm raudzījās uz gaisā pacelto motoru, gluži kā uz šā rudens pēdējo tvaikoni, kas aiznes pa Obu sev līdzi mūziku un tvaika silto šņākoņu. Vai tas ko groza, ka Vitālijs to noņēmis no norakstīta motocikla. Tik un tā pilnvarotais nevarēja veselu mēnesi rādīties milicijas rajona nodaļā, un, ja arī kādās spiedīgas vajadzības dēļ tur iegriezās, tad aiz kauna neskatījās citiem pilnvarotajiem acīs.

Trīs mēnešus Aņiskins bija skraidījis pa ciemu, meklēdams akumulatoru, starmešus un plēksistiklu, aiz dusmām apsitis savā kabinetā visus tarakānus, bet, nekā neatradis, tikai sanīdies ar kādu desmitu vīru, veltīgi uzveldams viņiem nepelnītus apvainojumus. So mīklaino zādzību dēļ Aņiskins bija apkaunojis sevi no galvas līdz kājām, un nu… paskaties tikai. .. Stāv šķūnīša vidū ne īsti ērms, ne īsti mašīna un mirdzina Aņiskinam acīs ar automašīnas starmeša spuldzēm. Tepat blakus sēž tāds zeņķis Vitālijs un jau bez kādām bailēm blisina acis, un nevar saprast, kādēļ pilnvarotais tik smagi pūš un kādēļ tā nokāris galvu. Ek, dzīvīte, dzīvīte!

—   Tēvoci Aņiskin! — Vitālijs sauca. — Tēvoci Aņiskin!

—   Nu ko tu gribi no «tēvoča Aņiskina»? Tavs tēvocis Aņiskins ir muļķis! — Pilnvarotais ielūkojas puisim acīs, nočmiukstināja caur zobiem un atkal nokāra galvu. Viņš klusēja vismaz kādu minūti, tad čukstus noteica: — Kālab es nevarēju atrast zagli? Tikai talab, ka šādu mašīnu nevarēju ne sapņos iedomāties. Ko tad es meklēju? Ak nozaga motoru? Tātad tas paņemts motorlaivai. Tāpat spuldzes — arī tai pašai motorlaivai. Sakarā ar šo lietu es visus zvejniekus izspīdzināju. Draugus aizdomas turēju. Ek, dzīvīte, dzīvīte!

—   Apcietini mani, tēvoci Aņiskin! — smalkā balstiņa iesaucās Vitālijs.— Sien mani ciet — es esmu pie visa vainīgs!

—   Siet tevi ciet?

Aņiskins pasmējās, iekārtojās uz bluķīša ērtāk un sāka aplūkot Vitālija mašīnu. Aņiskins sajuta rūgtu žēlumu pret sevi un gurdi nodomāja: «Laiks tevi atlaist no darba! Tev, vecajam čakārnim, jāiet pensijā!»

—   Kurā klasē mācies? — Aņiskins klusām pavaicāja.

—   Parcēla uz desmito.

—   Angļu valodu vai vācu valodu mācies?

—   Angļu.

Aņiskinam šķita, ka starmešos iedegusies maza spuldzīte un dur ar stariņiem viņam acīs, bet otra spuldze sazvērnieciski mirkšķina. Tādēļ Aņiskins vairs nespēja nosēdēt uz vielas un piecēlies sāka staigāt pa šķūnīti, pats nesaprazdams, kurp un kādēļ. Viņš pabakstīja ar sandales purngalu zemi — tā bija sausa un cieta, pataustīja ar pirkstiem sienā iedzīto naglu -— ta bija silta un raupja, paņēma no ēveļsola vairākas grāmatas. Šķūnītī bija gaišs, taču pilnvarotais, lasīdams virsrakstus, samiedza acis: «Spārna teorija»,

«Matemātiskā analīze», «Kibernētiskās sistēmas», «Materiālu pretestība».

—   Tad tādas tās lietiņas! — Aņiskins novilka.

Viņš pašķirstīja grāmatu, kas saucās «Spārna teorija», pielika lappusi pie acīm, kādu brītiņu pētīja nepazīstamās zīmes un burtus, taču apreiba galva, acīs saka lēkāt raibi punktiņi, gribējās paberzēt sev pakausi un pakasīt degunu. Gribējās brīvības, svaiga gaisa, plašuma.

—   Vitālij, Vitālij! — Aņiskins klusu sacīja. — Hs taču nekad nebūtu tevi notvēris, ja nedabūtu zināt par ēzi. Tad es uzreiz nospriedu, ka tas ir kāda muļķa puikas darbs. Neviens pieaugušais, ja tas būs ko nospēris, neies palaidņoties pa smēdi.

—   Dzinu zobratu uz vārpstas, — Vitālijs paskaidroja, zemi ar kāju urbinādams. — To var izdarīt tikai smēdē…

—   Vitālij, Vitālij!

Aņiskins lūkojas zēna lielām acīm, appētīja viņu no visam pusēm, pārlika savāprātā gan šā, gan ta, taču nekā īpaša nepamanīja: tievs kakls, zēniski izspiedies gāmurs, pabiezas lūpas, skaidras, godīgas acis. Puika kā jau puika, bet, pavej, ko dara … «Uznāks vēlēšanās — un sāks runāt angliski!» Aņiskins pēkšņi iedomāja un pašam negaidot uzprasīja:

—   Vai varēs palidot?

—   Vajadzētu lidot! — Vitālijs klusu atbildēja.

Taisīju pēc aprēķiniem.

Aņiskins atkal pagriezās pret mašīnu un tagad lūkojās tajā rāmām acīm. Viņš pamanīja četrus no dažādas krāsas kokiem salīmētus lidspārnus, propelleri starp saplākšņu astēm, velosipēda sēdekli un vadības kloķu galviņas, kas bija nokrāsotas dažadās krasās. Un arī oda te -pamatīgi — pēc benzīna, krāsām un mašīneļļas.

«Mašīna lidos,» Aņiskins nodomāja, «ņems un pacelsies spārnos.» Sāks tarkšķēt motors, griezties līmētie lidspārni, astes galā zibināsies mazais propelleris; Prokofjevu Vitālijs apsēdīsies uz velosipēda sēdekļa, kaut kam "uzmīs ar kāju, kaut ko pagriezīs un aizies pa gaisu gaisiem. Mašīna pacelsies pāri ciedrājiem, nosvilps virs ciema jumtiem un paliks karājoties virs Obas gluži kā spāre. Mašīna pacelsies augstu, augstu virs upes, un Prokofjevu Vitālijs varēs ieraudzīt visu Obu un veco melnapsi, un sagruvušās dzirnavas, un jaunos bērziņus, kas slejas pāri ciema kapsētas sagumušajiem koka krustiem …

Iecirkņa pilnvarotajam Aņiskinam uzmācās tādas skumjas, ka vai asaras sariesās acīs. Nekā neredzēdams, viņš grīļodamies atgriezās pie bluķiša un visu laiku čukstēja: «Laiks doties pensijā, jau sen laiks!» Ko gan lai citu dara cilvēks, kurš skatās uz sešpadsmit gadus vecu zeņķi un nespēj viņu saprast?

—    Ir gan tā dzīvīte raiba!

Un Aņiskins atcerējās, ka pērn viņu nepierakstīja angļu valodas pulciņā, bet politmācībās majors pateica: «Daži šo materiālu var arī izlaist.» Tagad viņš zina, kas tie «daži» tādi bija, zina. Laiks doties pensijā, laiks! Nodos Aņiskins naganu un apliecību, cepuri un miliča šineli, atgriezīsies mājās un sacīs: «Te nu es esmu! Saņem mani, Glafira!» Audzēs baltās vistas — re, ko Aņiskins tad darīs. Tādas pašas baltas, kādas nesen atveda uz Tēlmaņa sovhozu …

—    Kā sauc baltās vistas? — viņš dusmīgi pavaicāja Vitālijam. — Nu, tās, ko Tēlmaņa sovhozam atveda?

—   Leghornietes, — Vitālijs atbildēja.

«Leghornietes!» Mēle sametas kūkumā un elpa

iesprūst kaklā, kamēr tādu vārdu izdabū laukā, bet puika, vej, ber kā zirņus: «Leghornietes, leghornietes!» Visu viņi zina, šitie jaunie visgudreļi, — ņem pirkstiem nospiedumus, taisa analīzes, izstrādā versijas, fotografē, attīsta, pēdas ar lineālu mērī, skatās caur palielināmiem stikliem. Jauni, visi skoloti! Atrod šitāds jauns un skolots cilvēka matu, paskatās caur stiklu —un «Augums simt astoņdesmit seši, viena acs šķielē, kreisā kāja īsāka par labo…» Tādam tu motocikla motoru vis nenočiepsi.

—   Aritmētika! — Aņiskins skaļi noteica. — Ķīmija.

—   Lidspārnus salīmēju ar sintētisko līmi… — Vitālijs prātīgi paskaidroja.

Līme viņiem sintētiska, sistēmas — kibernētiskas, matrači no porolona, aizsargstikls no pleksiglasa, angliski buldurē. Nē, atliek tikai audzēt vistas kā Tēlmaņa sovhozā! Katru dienu — pa olai, gaiļi tur rāmi, vistas necieš netīrību, jo …

—   Kā tās baltās vistas sauc? — Aņiskins uzbrēca.

—   Leghornietes!

Rauj tevi kociņš! Stāv tāds Vitālijs Aņiskina priekšā, šņaukā degunu, bikses tikko vienā pogā turas, lūpas izstieptas, priekšzobi sašķiebušies, bet pavej … Lidspārni, dzenskrūves, motors, sēdekļi — viss, kā nākas. Un lidos ar!

—   Stāvi kluss! Nerunā! — Aņiskins uzkliedza.

—   Es jau nekā nesaku, tēvoci Aņiskin!

Pilnvarotais pēdējo reizi pārlaida acis mašīnai —

aplūkoja tā pamatīgi un mierīgi, vienkārši un lietišķi, vērtējoši un kritiski. Tagad viņš pamanīja, ka mašīna nokrāsota nevienādi, no saplākšņa taisītā aste šķirbaina, zem motora — eļļas peļķe, bet pāri kreisajam starmetim līčloču plīsums. Pilnvarotais pamanīja arī līmes izplūdumus uz lidspārniem, ievēroja arī to, ka mašīna, par spīti saviem trim riteņiem, nošķiebušies uz vieniem sāniem.

—   Vai benzīns ir? — viņš klusam pajautāja.

—   Ir.

Aņiskins aizpogāja kreklam visas pogas, pieglauda ar saviem pieciem matus un, lācīgi stampādams, devās uz šķūnīša durvīm. Pēdējie saules stari vēl spraucās pa šķirbām, un, kamēr pilnvarotais gāja lauka, tie te iemirdzējās, te apdzisa uz viņa platās muguras. Pie durvīm Aņiskins apstājās un, uz Vitāliju nepaskatījies, noteica:

—   Svētdien būs jālido!

Aņiskins atvēra durvis, pūzdams un caur zobiem žļirkstinādams, izspraucās laukā pagalmā, nospļāvās zalē un nadzīgi izgāja uz ielas. Viņš apstājās tikai pašā upes krastā. Te viņš atliecās taisns, aizlika rokas aiz muguras un stāvēja varens un smagnējs.

—   Vai tu redz, ko? — viņš čukstus pateica upei.

Saule jau bija galīgi noslēpusies aiz apvāršņa, tikai

daži stāvi stari vēl draiskuļojās gar sārto pamali, debesis bija kļuvušas pavisam mēļas, bet Aņiskinam virs galvas, sliekdamies uz vecās melnapses pusi, karājās caurspīdīgs mēness. Aņiskins pacēla galvu un skatījās mēnesī tikmēr, kamēr acīs sāka ņirbēt daudzkrāsaini punktiņi.

—   Ehē-hēl — pilnvarotais nopūtās. — Tāda ir tā dzīve!

Laistīdamās neskaitāmos mēness atspīdumos, salta un uzblīdusi plūda starp krastiem Oba; plūda bez mitas un apstājas, pati nezinādama, kurp un kādēļ. Spīdināja cietās, svina pelēkās lapas vecā melnapse, arī tās čabinājās nezin kādēļ un nezin par ko. Un mēnesim bija acis un mute, bet kādēļ un kāpēc tās bija — neviens nezina!

—   Ek, dzīvīte, dzīvīte! — Aņiskins čukstēja. — Kas tik viss nav jāpieredz!

Bet kāds tomēr zināja, uz kurieni tek upe, kālab mēnesim ir acis un mute, par ko vecā melnapse sačukstas ar mēnesi. Un kads ari zināja, kādēļ aug bērzi Obas krasta pakalnā, kur rēgojās reti, nomelnējuši krusti, starp kuriem gulēs ari Aņiskins, kad pēdējais mēness pēdējo reizi palūkosies viņā. Palūkosies un novērsīsies uz visiem laikiem …

,

Trīs ziemas dienas

Pirmā nodaļa

I

Pēc Oktobra svētkiem pilnvarotā Aņiskina meita nolikās gulta. Temperatūra nebija nekāda lielā, taču meitene klusēdama gulēja zem segas un drebinājās drudzī. «Jā» un «nē» viņa teica tik klusi, ka vajadzēja pieliekties pavisam klāt, lai sadzirdētu.

Ceturtajā dienā atnāca feldšeris Jakovs Kirilovičs. Viņš sabija Zinaidas istaba vairāk nekā stundu, bet, iznācis no tās, apsēdās uz pirmā krēsla, kas pagadījās pa rokai, un salīgi paberzēja plaukstas.

—    Pasts visu laiku kavējas! — Jakovs Kirilovičs sacīja. — Jau piekto dienu nav avīžu,…

—   Aerodroms aizputināts, — Aņiskins atbildēja. — Lidmašīnas nelido.

Pulkstenis jau rādīja pāri vienpadsmitiem, lielistabā trīsu]oja mazās elektriskās spuldzes dzeltenā gaisma, logu rūtīs greznojās zilgas leduspuķes un no holandiešu krāsns viļņiem vien plūda silts gaiss. Dzeltenīga bija arī iecirkņa pilnvarotā Aņiskina un viņa sievas Glafiras seja, jo uz tām gūlās drebelīgas dzeltenas ēnas.

—    Nevaru pateikt, kas par slimību! — feldšeris  Jakovs Kirilovičs īgni teica. — Meitene ir mazliet novājējusi, pastoza, gļēva, taču nekādi nevaru atrast

tam visam iemesla. Tādas tās lietiņas, manu draudziņ Aņiskin! Nogaidīsim pāris dienu …

Virtuvē, vilkdams mugurā melno, ar seskādām oderēto kažoku, feldšeris Jakovs Kirilovičs pikti miedza acis un sāpīgi viebās, bet pirms pašas aiziešanas pasniedza Glafirai pelēku papīrīti. «Dzelzi, dzelzi vajag!» viņš nomurmināja un, spieķīti vicinādams, izgāja laukā. Bija dzirdams, kā Jakovs Kirilovičs striktiem soļiem iziet cauri priekšnamam un nokāpj no lievenēm. Kad apklusa Jakova Kiriloviča dusmīgie soļi, iecirkņa pilnvarotais Aņiskins paskatījās sievā, bet sieva — viņā.

—    Laikam nekā bīstama nav!—Aņiskins domīgi noteica. — Kad Jakovs Kirilovičs dod pelēku recepti, tad nekā bīstama nav …

Iecirkņa pilnvarotajam kājās bija milzīgi velteņi un vatētas bikses, bet mugurā — brūna velvetona jaka. Tādēļ Aņiskins likās vēl resnāks, nekā bija īstenībā, taču par spīti siltajam apģērbam viņš elpoja vienmērīgi un viegli, kustējās veikli, kā parasti ziemā. Aņiskina vaigos plauka arī žirgts ziemīgs sārtums.

—   Es tad nu iešu! — viņš sacīja. — Pavej, tūlīt būs vienpadsmit.

Pilnvarotais paņēma no drēbju pakaramā miliča formas šalli, aptina to divas reizes ap kaklu un

pārmeta galus pāri plecam, tad uzmauca galvā pinkainu suņādas cepuri un sāka vilkt mugura ballu puškažoku, kam gan nebija uzpleču, toties bija uzšūtas šķērseniskas lentītes, kur uzplečus piestiprināt. Puskažoku Aņiskins apjoza ar platu siksnu un šņākdams sasprādzēja to. Pēc visa ta viņš atviegloti uzelpoja, gluži kā mazs bērns, ko male saposusi, lai izlaistu paskraidīties, un kas beidzot ticis laukā pa durvīm.

—   Es nu eju! — Aņiskins teica. — Dod šurp recepti.

Tomēr viņš tūlīt neaizgāja, bet tādu brītiņu pastāvēja pie durvīm un nekustīgs un kluss, savā platajā, baltajā puskažokā izskatīdamies pēc sniegavira, šķībi noraudzījās sievā. Arī Glafira neteica ne vārda, tikai uz krūtīm saliktās rokas lāgu lāgiem lēni sakustējās.

—   Gan jau pārlasīsi tos kartupeļus citureiz, — viņš aizsmakušā balsī sacīja. — Pasēdi labāk pie Zinaidas.

Pēc tam Aņiskins izgāja laukā un nesteigdamies paskatījās apkārt.

Bija novembra vidus, snigt bija sācis tikai pirms trim nedēļām, taču pēc tam sniga aumaļām un tik bieži, ka ciems tagad izskatījās tads, kāds agrākajos gados tikai mēneša beigās: it kā saplacis, kļuvis mazāks un zemāks. Tam pāri klājās pavisam tuvas, pelēkas debesis, sniegā ieputinātās mājas bija sarukušas, bet Obas kraujais krasts pienācis mājām pavisam klat, jo aiz ta vairs nebija zaļganā ūdens, kas radīja plašuma sajūtu.

Visapkārt, lai kur Aņiskins pameta skatienu, gulēja viegls, pūkains, tikko sasnidzis sniegs. Un visā plašumā, cik tālu vien acs varēja saredzēt, nebija nevienas bedrītes, neviena sodrēju melnumiņa, un šķita, ka labsirdīgs, tīrīgs un gadīgs cilvēks tīšuprāt ietinis sastingušo zemi, nosalušās mājas un kailos kokus šaja mīkstajā sniegā, šajā pūkainajā seģenē. Bet

Oba gulēja zem sniega tik gluda un gaiša, ka likās — tur uz okeānu stīdz sniega lente. Un stāvēja tās krastā no galotnes līdz saknei balta melnapse ar baltu cepuri galvā.

Ciems dzīvoja savu nesteidzīgo ziemas dzīvi — skaļi gurkstinādamas velteņiem, aizgaja slaucējas, kas atgriezās no fermas; vilkdams ragavas ar mēsliem, pa ielu spalgi aizribināja traktors «Belarusj»; pliku galvu no mājas uz maju kā zaķis aizcilpoja puišelis ar baltmaizes klaipu rokās; tad kā sapīts aizsoļoja samiegojies kluba kinomehaniķis, un tikai pēc tam Aņiskinam virs galvas skaidrā un mundrā balsī kāds pateica: «Labrīt! Sākam rīta vingrošanu …» Tas nozīmēja, ka Maskavā pulkstenis ir septiņi no rīta, bet pie Obas — vienpadsmit, jo šajā ciernā diena ieradās četras stundas agrāk nekā galvaspilsētā.

Pilnvarotais nokāpa no lievenēm. Viņam bija jāiet uz kolhoza kantori, tādēļ viņš lēnam soļoja pa garo ciema galveno ielu. Elpoja viņš rāmi un ar patiku, caur zobiem tikpat kā nečmiukstināja un arī rokas aiz muguras nelika. Zem Aņiskina simt divdesmit kilogramu liela svara sniegs smilkstēja kā zem traktora ragavu sliecēm, velteņi atstaja sniegā milzīgas pēdas, un starp puskažoka apkakli un cepuri virpuļoja elpas mutuhtis.

Tās šķērsielas gala, kura veda uz sniegotajām ciedru priedēm, iecirkņa pilnvarotais apstajas. Sniegs zem velteņiem pārstāja gurkstēt, un kļuva dzirdama motoru rēkoņa, elektrisko zāģu smalkie oda sīcieni un sasalušās zemes saspringtais vaids. Sīs skaņas bija ciemam svešas, tas atšķīrās no traktora «Belarusj» rūkoņas, šīs skaņas ciemam nepiederēja un nevarēja piederēt, jo nebija ciema radītas.

Skaņas radīja taiga, ciedru priežu audzes, kuras kā ķīlis stiepās uz ciemu no dienvidu puses. Tur, ciedru priežu audzēs, jau otro mēnesi kopš darbojas mehanizētais meža izstrādāšanas punkts, tur cirta masta priedes un ciedrus. Meža cirtēji, tāpat kā ciedrājs, mācās virsu ciemam no dienvidiem, un skaņas nu dienu no dienas kļuva aizvien skaļākas. Tur augām dienām un naktīm gaudoja motori, skanēja vīriešu balsis; no ausmas līdz tumsai gāzās koki; dienu un nakti liesmoja sārti, bet naktīs tumsu un sniegu graizīja prožektoru staru naži. Taigā gaudoja un rībēja bez mitas, un tā vien šķita, ka tur pāri gājusi matu griežamā mašīna, kas atstājusi aiz sevis uz nosalušās ādas nelīdzenu stigu. Ritēja tikai otrais mēnesis, kopš meža vīri bija sākuši uzbrukumu ciemam, bet sniegotajā ciedru priežu mežā jau rēgojās pelēka strīpa — celmi, dubļi, bedres un pelni.

«No šitādas cūcības arī var saslimt!» Aņiskins nodomāja. «Nav vairs klusuma, arī gaiss kļuvis smacīgs …» Un atkal ciemā bija dzirdama viņa milzīgo velteņu gurkstēšana. Tas nozīmēja, ka pilnvarotais turpina ceļu, rokas aiz muguras aizlicis un sperdams varen platus soļus. Aņiskins gāja pa to pašu ciema galveno ielu un prātoja, ka ziemā viņam, protams, vieglāk elpot un dzīvot, tikai garlaicīgāk, jo ziemā dažādu notikumu ciemā ir daudz mazāk nekā vasarā. Vienīgi kandžu gan ziemā tecina biežāk. Tāpēc arī Aņiskins gāja nesteigdamies, tāpēc tik gari un plaši visu pārlika savā prātā un tāpēc arī apstājās vai ik pie katras mājas. Viņš vēroja dūmus, kas plūda pa skursteņiem. Ja dūmi bija pelēki un melni, pilnvarotais pie šīs mājas parasti tikai pieturēja soli, toties, ja dūmi no skursteņa cēlās nevis mutuļiem, bet tikai lēnītēm vērpās un ja tie bija zilgi ar mazliet iesārtenu piekrāšu, tad Aņiskins nosodoši pagrozīja galvu un apstājās pavisam. Pa ceļam līdz kolhoza kantorim tikai no viena skursteņa cēlās sarkani dūmi, un Aņiskins, tajos skatīdamies, nostāvēja vismaz minūtes piecas. Sajā mājā dzīvoja Dmitrijs Paļcevs, to, ka viņš taisās dzit kandžu, pilnvarotais zināja jau vakar un tagad rāmu garu nolēma: «Ap diviem būšu klāt kā saukts…»

Aņiskinam bija palikuši kādi simt metri, ko soļot līdz kantorim, kad salto gaisu pāršķēla jauna skaņa — gluži kā vilks iegaudojās kāds suns, un tad, pieņemdamies spēkā, pāri mājām aizvēlas sievietes kliedziens. Aiz pārsteiguma pilnvarotais satrūkās un apsviedās apkārt. Viņš vēl nekā nebija paguvis samanīt sniegotajā baltumā, bet jau noprata, ka suņa gaudas un sievietes kliedziens nāk no Murzinu mājas. Tad Aņiskins ieraudzīja, ka, stāvēdama uz lievenēm vienā rītakleitiņā un rokas lauzīdama, spalgā un drausmīgā balsī kliedz Murzinu Marina.

—   Pa-lī-gā! — viņa kliedza. — Ļau-dis, pa-lī-gā ….

Kad Aņiskins pieskrēja klāt, Marina pēkšņi nolēca

no lievenēm, uzkrita ar krūtīm sunim virsū un apkampa dzīvnieka baltos sānus ar tumšu asiņu traipu uz tiem. Pilnvarotais uz mirkli apjuka, tad metās pie Marinas, piecēla viņu un gandrīz vai nosvieda zemē, jo sieviete atkal spalgi un baigi iekliedzās. Marina kliedza tieši tik ilgi, kamēr krūtīs pietika gaisa, un tad ar kliedzienā ieplestu muti pamira Aņiskina rokās. Pamira arī viņš.

Klusumā, kas pēc kliedziena apņēma apkārtni, paslēpies čurnēja ciems, baltoja sniegs un tecēja tālāk uz ziemeļiem Oba. Un šajā žilbinošajā baltumā kā izplāts gulēja asiņainais suns. Viss bija tik mežonīgs, neticams un neparasts! Un tad klusums aprāvās — Marina salīgojas kā viļņa galotnē, ieķērās ar pirkstiem matos un vēl baigāk iekliedzās:

—   Stepanu no-si-tu-šī-ī!

Viss ciems metās uz Murzinu mājām. Mēteli vilkdams, izdrāzās no kantora priekšsēdētājs Ivans

Ivanovičs, aiz viņa vienos svārkos skrēja partorgs Sergejs Tihonovičs, no kluba puses joņoja kinomehāniķis, no tuvākajām mājām — vīrieši un sievietes. Visi skrēja, visi kliedza, un atkal šaušalīgi iegaudojās suns Kazbeks, un Aņiskinam uz mirkli saka likties, ka sniegs no šiem kliedzieniem kļuvis pelēks. Un, kā jau tas mēdz būt, skaļrunis pie kolhoza valdes mājas galīgi nereizē sāka murkšķēt jautru dziesmiņu: «Pa Maskavu es priecīgs soļoju …»

Minūtes desmit gaisu virs ciema un sniegotās Obas plosīja cilvēku kliedzieni, tad tie pamazām norima un Aņiskins, vēl lāgā neapzinādamies, ko dara un saka, uzsauca:

—   Suni, paņemiet suni!

Vairakas vīriešu rokas pastiepās pēc Kazbeka, saķēra to, pacēla un sniedza pāri sieviešu un bērnu galvām, līdz tas palika karājamies pilnvarotā krūšu augstumā. Suns izbīli pārbolīja acis, taču Aņiskins no uztraukuma nepaklausīgiem pirkstiem sāka to aptaustīt, šķirstīt tam vilnu un raustit aiz kājām. Iecirkņa pilnvarotā rokas tūdaļ notriepas ar asinīm, bet viņš nelikās par to ne zinis un aizvien steidzīgāk un steidzīgāk taustīja suni, tad it kā apdedzinājies atrāva no tā rokas.

—   Suns nav ievainots! — Aņiskins pateica un nobālēja. — Suns ir vesels …

Sprakstināja lausks, stenēja sniegs zem Aņiskina kājām. Kļūdams aizvien bālāks, viņš gausām kustībām atpogaja uz krūtīm puskažoku, tad atkal aizpogāja to. Marina drebēja kā drudzī, versmoja Kazbeka atvērtā sārtā rīkle, elpu aizturējuši, ap pilnvaroto drūzmējās cieminieki. Viņš vēl kadu brīdi nostāvēja nekustīgs, tad izslējās, steidzīgi aizpogāja puskažoka augšējo pogu un pēkšņi izbolīja acis ka vēzis. Tai pašā mirklī bālums no viņa vaigiem pazuda.

— Visi, karn vien ciemā ir ln&amp;es, pie manis! — pilnvarotais uzsauca. — Marinu ievediet istabā, Kazbekam atnesiet saiti … Veicīgāk taču! Ivan Ivanovič …

Pilnvarotais nepaguva pabeigt: ausis aizkrita no Marinas kliedziena. Šoreiz viņa iekliedzās ta, ka puišeli un skuķēni metās mukt. Cilvēks ta nekad nekliedz, un Aņiskinam tūdaļ iešāvās prātā: «Skaidrs! Stepans ir nogalināts!»

2

Devītajā kilometrā Kazbeks nogriezās sāņus, nogūlās ar krūtīm sniegā un divas reizes smalki ieķilkstējās. Pec tam suns apklusa.

Sīku priedīšu vidu uz muguras gulēja Stepans Murzins. Vatētais vamzis bija atpogāts, krekls parauts uz augšu, kreisā roka melnēja uz kailajām krūtīm. Mirušā Murzina kājas bija ieplestas, it kā viņš būtu gatavojies spert vēl vienu — savu pēdējo soli. Asinis nekur nemainīja, taču, kad pilnvarotais uzmanīgi piegāja klāt un pacēla uz augšu saplēstā krekla malu, zem Stepana kreisās krūts kļuva redzama ar lodi šauta brūce. Zakāns — pašu lieta svina lode — bija ieurbies mazliet zem sirds, šķieniski izgājis cauri krūtīm un sānos iznācis laukā. Tādēļ zem sāniem gulēja ledus lilkās pārvērtušies asins pikuči.

Stepana Murzina atvērtās acis raudzījās pelēkajās debesīs. Gulēja viņš deviņus kilometrus no sava ciema, taču klusuma ap Stepanu nebija, kaut arī turpat blakus slējās zilganās egles, pusauga priedītes, bet virs galvas garās adatas šūpoja veca ciedru priede. Klusuma nebija tādēļ, ka taigā apslapēti dūca motori, pāri koku galotnēm tarkšķēdama laidās pasta lidmašīna, un iecirkņa pilnvarotais Aņiskins, smagi sēkdams, elpoja.

Neviens neteica ne vārda līdz pat tam brīdim, kamēr saule galu galā izlauzās cauri pēdējām zilgās miglas driskām un pasaule atklājās tikpat pakāpeniski, kā paradās novelkamās bildītes zīmējums. Saule izlīda no miglas, un šķita, ka pēkšņi kāds norāvis no eglēm, no priedēm, no zemes un no pašām debesim pelēku plēvi. Saules staru apspīdēta, pasaule kļuva augstāka, platāka, ietilpīgāka; gaismu saņēmusi, taiga it kā izpletās uz augšu un plašumā.

—   Tā! — noteica Aņiskins. — Un šitā!

Ar siksnu cieši sajoztajā vatenī Aņiskins bija kustīgs un izveicīgs un šaudījās ar luģēm no vienas vietas uz otru. Centimetru pa centimetram viņš appētīja nogalināto, suni, kas nekustīgi gulēja gabaliņu no saimnieka, lugu atstāto sliedi aiz muguras un aizsnigušo pēdu loku. Pēc tam Aņiskins pagriezās pret spraugu starp priedēm, kur stāvēja traktorists Grigorijs Storoževojs un astoņgadīgās skolas fizkultūras skolotājs Ludvigs Ivanovičs.

—    Nāciet šurp! — pilnvarotais paaicināja. — Tikai ejiet viens otra pēdās.

Traktorists un skolotājs uzmanīgi pienāca klāt. Abi nostājās Aņiskinam blakus, un viņš noņēma no galvas pinkaino cepuri, piespieda to pie krūtīm un izslējās taisns. Arī skolotājs un traktorists noņēma cepures un palika tā stāvam garu, mokošu brīdi. Pēc tam sausi noskrapstēja sniegs: suns, muguru viļņveidīgi locīdams, pierāpās pie mirušā saimnieka, izstiepa kaklu un uzlika galvu uz asiņainās rokas atvērtās plaukstas. Kazbeka aste izstiepās kā nūja un sastinga.

—   Trīs dienas, — Aņiskins teica, — trīs dienas … un es atradīšu slepkavu.

Kopš tā brīža, kad Aņiskins izdzirda Marinas Murzinas kliedzienu, bija pagājušas tikai divas stundas, bet pa šo laiku pilnvarotais bija kļuvis vājāks. Viņa vaigi bija nobāluši un noļukuši tādēļ, ka viņš bija bez apstājas noskrējis ar luģēm deviņus kilometrus; viņa augums likās tievāks tādēļ, ka bija apjozts ar siksnu; acīs bija sauss mirdzums tādēļ, ka visas šīs stundas viņam laiku pa laikam nelika mieru doma: «Nelaime nenāk viena.» Un tad acu priekšā pavīdēja feldšera Jakova Kiriloviča stingrais skatiens, bet ausīs skanēja Marinas Murzinas necilvēciskais kliedziens.

Beidzot Aņiskins uzmauca cepuri galvā.

—    Pirmā slepkavība manā mūžā! — viņš lēni noteica. — Trīsdesmitajos gados kulaki gan noslaktēja pilnvaroto no apgabala, bet toreiz es vel nebiju milicis … Kopš tā laika mūsu ciemā neviens nav noslepkavots.

Viņš uzvilka rokās rudos miliča cimdus, cieši iemauca pirkstus katru savā vietā, aizbāza rokas aiz siksnas un nopūtās.

—   Slepkava pēdu nav atstājis, — Aņiskins teica.

—   Sniga no četriem līdz deviņiem. Redziet, pat Kazbeka pēdas ir aizsnigušas… Suns vēl ilgi mīdījies blakus un cerējis!

Patiešām — no Stepana Murzina kājām stiepās projām cieši cita pie citas iemītas apsnigušas suņa pēdas, bet atpakaļ veda retas. Kazbeks, iedams prom no saimnieka, bija gājis lēnām, bet atpakaļ meties skriešus, lēcieniem …

—   Suns vēl ilgi gaidījis! — Aņiskins atkārtoja.

—  Nu labi! Ludvig Ivanovič, sāksim.

Pilnvarotais un traktorists pagriezās un atkāpās sāņus, bet fizkultūras skolotājs sāka klikstināt fotoaparāta slēdzi. Viņš nofotografēja Stepana Murzina līķi no augšas un sāniem, no galvas un no kāju puses. Laiks bija auksts, un Ludvigs Ivanovičs ik pa brīdim bāza aparātu padusē, lai neaizsaltu slēdzis. Beidzis fotografēt, arī viņš atkāpās pa kreisi, un pilnvarotais pavēlēja viņam un traktoristam pārlūkot visu apkārtni. Viņi aizgāja katrs uz savu pusi, bet pie nogalinātā Stepana Murzina palika guļam nekustīgais Kazbeks.

Pēc minūtēm četrdesmit visi trīs sastapās agrākajā vietā. Pulkstenis rādīja divi dienā, meža izstrādāšanas punktā sākās pusdienas pārtraukums, un taigā iestājās klusums. Tikai laiku pa laikam no priežu zariem novēlās pa sniega kamšķim, koki šūpoja galotnes, un zem luģēm čirkstēja sniegs.

— Ziņojiet! — Aņiskins sacīja. — Prapi atradāt?

Prapja nekur nebija, toties traktorists Storoževojs turēja ar ādas cimdu pirkstiem šai sniega, priežu, saules un debess valstībā neparastu priekšmetu — garkaklainu pudeli ar spilgtu etiķeti «Rislings». Pudeles dibenā šļakstēja malka tiesa gaišā vīna.

Gulēja zem priedes, — Storoževojs teica. Rau, tur, aiz otrās pa labi… Un te vēl papīra čaulīte.

Zem otrās priedes pa labi sniegā melnēja apaļš caurums. Uzmanīgi piegājis tam tuvāk, Aņiskins apstājās, notupās blakus un sāka ar rāmu, domīgu skatienu aplūkot priedi, sniegu un caurumu tajā. Pilnvarotais pēc acumēra aprēķināja atstatumu no pudeles līdz līķim un no pudeles līdz spraugai starp priedēm; pēc tam nez kādēļ sāka skatīties saulē un priežu galotnēs, it kā vajadzētu noteikt atstatumu arī starp tām. Viņš čmiukstināja caur zobiem, šūpoja galvu un jau bija tāds, kādu viņu, lai gan reti, tomēr šad tad gadījās redzēt ciemā. Aņiskina acis bija apaļas un it kā samiegojušās, kustības gausas un nesaskaņotas, bet lūpas savilktas cieša čokuriņā. Viņš buras un būras pie apaļā cauruma, tad saka kaut ko

savā nodabā purpināt, un tiem, kas skatījās viņā, uzmācās bailes, nemiers un bažas. Biedējošs un nesaprotams bija šis cilvēks, kas pesteļoja pie apaļā cauruma sniegā, taču šobrid aiz viņa gulēja Stepana Murzina līķis, nekustīgs stinga suns un pirmatnīgi šalca koki. Un — tapat kā pirmīt — valdīja klusums, un traktorists Storoževojs ar fizkultūras skolotāju Ludvigu Ivanoviču drebinājās piesvīdušajos vateņos.

Pa to laiku iecirkņa pilnvarotais Aņiskins jau bija piecēlies. Viņš cieši noskatījās traktorista un skolotajā, paraustīja lupu un teica:

—   Lai atrastu slepkavu, atlikušas trīs dienas! Ja nedabūšu rokā šais trijās dienās, tad neatradīšu nekad … — Viņš mirkli klusēja, tad skaļi piebilda: — Un tagad ņemsim Stepanu!

Tieši šāds kā patlaban Aņiskins laikam bija arī frontē. Viņš kļuva it kā garāks un staltāks, acis sastinga, un tajās iegulās saltums, pie tuklajām lūpām ievilkās divas grumbas. Ar precīzām virsnieka kustībām Aņiskins norāva cimdus, aizbāza tos aiz siksnas, zvārodamies kā slēpotājs desantnieks, ar pāris līganām kustībām piešļuca pie nogalinātā Stepana Murzina un mierīgā balsī izrīkoja:

—   Ņemiet nost Iuģes!

Viņi sasēja kopa četras luģes, uzklāja uz tām priežu zariņus, tad saudzīgi piecēla un noguldīja uz tiem Stepanu Murzinu. Pēc tam pilnvarotais novilka mirušajam vateni un apsedza ar to viņa galvu un plecus.

Sniegotajā klajumiņā valdīja klusums. Vairs nelidoja virs taigas pasta lidmašīna, klusēja meža izstrādāšanas punkts, klusēdamas stāvēja priedes un egles, un šūpojās ciedra zars ar zilgām sniega mežģīnēm gar malām. Aiz priedēm un eglēm pletās baltas pļavas, aiz tam — ciedru priežu meži, bet vēl talak stiepās Vasjuganas purvi — simtiem kilometru

apsniguša ledus un apaļu cinguļu, gluži kā pumpiņu uz nosalušas ādas. Daudzus kilometrus uz visām pusēm pletās balta un sasalusi zeme.

—   Braucam! — Aņiskins sacīja.

Viņi sāka vilkt luģes ar Stepana Murzina līķi, taču pēc kādiem pieciem soļiem apstājās, jo suns palika agrākajā vietā. Kazbeks plauteniski gulēja sniegā, smailās ausis karājās kā paršautas un iedzeltena spalva nez kādēļ bija kļuvusi zili balta.

—   Kazbek! — Aņiskins pasauca. — Kazbek!

Priedītēs vārdi šalcoši atbalsojās, kļuva skaļāki un dobji izjoņoja pa spraugu starp divām milzu priedēm, taču suns ir nepakustējās. Tad, aiz nelāgas nojautas nobālējis, Aņiskins, sagumzīta un mēma klusuma pavadīts, lēnītēm devās pie suņa. Kamēr viņš slēpoja atpakaļ, sniegs zem luģēm pat neiešņācas un neiečirkstējās — tik klusi gāja Aņiskins. Viņš noliecās pār suni un ilgi, ilgi palika tā stāvam.

—   Bet suns, suns taču …

Beigta Kazbeka galva gulēja uz izstieptajām ķepām.

_— Suns taču nobeidzies! — pilnvarotais vēlreiz nez kādēļ pateica. — Kamēr mēs guldījām Stepanu uz slēpēm, suns nobeidzies … Ek, Kazbek, Kazbek! — viņš čukstus noteica. — Ko lai es bez tevis iesāku? Tu taču man pateiktu, kas ir slepkava!

3

Milicijas rajona nodaļas izmeklētājs un medicīnas eksperts atlidoja no rīta ar helikopteru, jo «gaziks» iestiga kupenās. Tādēļ ap desmitiem no rīta pāri ciemam sāniski kā spāre pardrāzās neliels helikopters, tarkšķēdams pakārās virs Obas un sāka lēnām, it kā baidīdamies laisties zemē. Kad apklusa lidspārnu dārdi, no mašīnas izrausās izmeklētājs Igors Kačušins un aiz viņa neliela auguma sieviete.

Sniegā stigdami, viņi nāca uz kraujo upes krastu, kur, klusējošu puišeļu ielenkts, nekustīgi stāvēja iecirkņa pilnvarotais Aņiskins. Sniegs bija dziļš un čagans, atbraucēji ik pēc soļa iegrima tajā pāri ceļiem un tāpēc nāca lēnām, bet helikopters prom nelidoja: tam bija jagaida, kamēr atgriežas ārste eksperte. Aņiskins nekustējās no vietas. Viņš pazina izmeklētāju Igoru Kačušinu, zināja, ka milicijas leitnantam ir tikai divdesmit pieci gadi, taču, kad atbraucēji uzrāpās kraujā, Aņiskins tomēr paspēra tiem pretim dažus soļus.

— Sveicināti, biedri! — pilnvarotais klusu atņēma Kačušina un ārstes sveicienu. — Labdien, labdien!

Viņi sarokojās, brīdi paklusēja, un tad Aņiskins ar izmeklētāju aizgāja uz milicijas kabinetu, bet ārste, ceļa rādītāju puišeļu bara ielenkta, devās uz Stepana Murzina mājas pusi.

Pulkstenis bija jau pusdesmit, saule viņpus mākoņiem atrāvās no apvāršņa galīgi, un pāri ciemam uzausa pelēcīga, vējaina diena. Tāpat kā vakar, mākoņi bija zemi un apņēma ciemu no visām pusēm, un tajos nebija ne spraudziņas, ne mazākā lodziņa ar zilas debess gabaliņu. Un tas viss, pēc Aņiskina novērojumiem, solīja lielu vēju, varbūt pat puteni. Tādēļ, iedams uz kabinetu, pilnvarotais rauca pieri un neapmierināts krckstēja, tomēr visu ceļu ne reizi nepagriezās uz izmeklētāja Kačušina pusi.

Pilnvarotais apstājās mazajā laukumiņā starp ciema veikalu, mazbērnu novietni un pasta ēku. Beidzot viņš pagriezās pret izmeklētāju Kačušinu, sarauca uzacis un sāka vērot, cik viegli un vingri soļo jauniņais leitnants. Kačušins vicināja koferīti, lūpu kaktiņā kulstījās cigarete, kājas bija apautas nevis velteņos, bet siltos šņorzābakos. Mugurā — plats rudens mētelis. Izmeklētājs Kačušins no galvas līdz pat kājām bija jauns un enerģisks. Lūk, viņš piegāja pilnvarotajam klāt, lūk, nostājās blakus, lūk, nozibināja baltos zobus.

Pilnvarotais klusēja. Viņš, protams, zināja, kādēļ jaunais Kačušins ir tik uzbudināts: ne jau katru izmeklētāju vēlu vakara izsauc pie milicijas priekšnieka, saka viņam glaimojošus vārdus un no rīta iesēdina speciālā helikopterā, lai nosūtītu izmeklēt ārkārtēju gadījumu. Un ne jau par katru izmeklētāju milicijas rajona nodaļas priekšnieks saka tādus vārdus, kādus tas vakar pateica pa tālruni Aņiskinam. «Kačušinam ir galva uz pleciem!» sacija priekšnieka talā balss. «Uzņem tu viņu, Fjodor Ivanovič, cik vien labi vari!» Tādēļ arī leitnants Kačušins bija tik smaidīgs, tādēļ arī vicināja koferīti.

—   Sveiciens jums no rajona nodaļas puišiem, — Kačušins teica. — Bet pats priekšnieks, Fjodor Ivanovič, ceļ jūs vai debesīs. Aņiskins, viņš saka, nav nemaz cilvēks, bet rentgcnaparats .. . Tiesa, tiesa!—' Izmeklētājs bikli pasmaidīja. Jus jau arī uz mani, Fjodor Ivanovič, skatāties ar caururbjošām acīm …

Tā tas ari bija: pilnvarotais lūkojās Kačušina ar rāmām, domīgam acīm. Aņiskina seja bija tieši tā izteiksme, kad nevar saprast, par ko viņš domā un ko vēlas, kad šķita, ka iecirkņa pilnvarotā acis izstaro kaut ko netveramu, taču sajūtamu, tādu, kas apņem visapkārt un sasaista ka pinekļos . . . lzmekletājs Kačušins klusītēm iesmējās.

—   Ja, — viņš sacīja, — patiešām .. .

—   Tu, Igor Valentinovič, — Aņiskins klusu teica, — tu paraugies uz ciemu …

Ciems apvaldīti klusēja: pie mājām uz soliņiem sēdēja cilvēki, bet pie nogalinātā mājas stāvēja nekustīgs pūlis. Debesis bija zemas, sniegs vārgajā gaismā izskatījās pelēcīgs, pa to mīņājās ap simt cilvēku, un izmeklētāja Kačušina smaids aprāvās. Tagad kļuva redzams, cik gara un šaura ir viņa piere, cik tīra un sārta sejas āda un cik savādas — četrstūrainas viņa lūpas.

—   Ejam, Igor Valentinovič, — Aņiskins teica, — ko te stāvam!

Milicijas kabinetā Kačušins novilka platplecaino mēteli, un istabā tūdaļ kļuva gaišāks: tik koši zils svīteris bija izmeklētājam mugurā. Nosalušās rokas berzēdams, viņš soļoja pa kabinetu, un viņam pakaļ pa aplupušo skapi un krievu krāsni skraidīja gaiši zila ēna. Izmeklētāja siltie zābaki čīkstēja, mīkstie, gaišie mati, viņam staigajot, viļņojas.

—   Sākam, Fjodor Ivanovič! viņš teica. — No paša gala un visas sīkumos.

Aņiskins stāvēja pie galda un, kad izmeklētājs apsēdās, paspēra vēl soli uz priekšu un klusēdams nolika uz galda vairākas lielas fotogrāfijas. Tad pilnvarotais atkāpās atpakaļ agrākajā vietā un sastinga.

Milicijas istabā krāsns omulīgi sprakstināja nokaitētos ķieģeļus, aiz tās čabinājās tarakāni un nedzirdami klaiņoja no kakta kaklā no miera iztraucētais runcis Vaska. Vērodams, kā Kačušins pēti fotogrāfijas, pilnvarotais stāvēja, izstiepies kā stīga un nepakustēdamies; viņš bija paslējis augšup zodu, acis samiedzis šaurākas, bet viņa mugura šķita plakana, ka no dēļa izcirsta.

Beidzot Kačušins pastūma fologrāfijas prom, atslējās taisns, un pilnvarotais pamanīja viņa sejā nedrošu, biklu smaidu.

—   Protokoli ir! — Aņiskins noziņoja. — Te lie būs!

Ar noteiktām kustībām viņš izvilka no apbružātās planšetes vairākas lapas rūtota papīra, kas bija aprakstītas ar lieliem burtiem, atkal paspēra soli uz galda pusi un uzlika lapas uz ta.

—   Ir arī lietiskie pierādījumi! — pilnvarotais turpināja, vilkdams no kabatas avīzē ietīto rislinga pudeli, vara gredzenu un papīra čaulīti. — Te būs. Un tas ir līķa apskates protokols.

Kačušins, deniņus plaukstās iespiedis, lasīja protokolus, bet Aņiskins stāvēja nekustīgs. Nakti pilnvarotais nebija gulējis, acis pašas vērās ciet; pa miesu skraidīja saldas, tīkamas tirpas, bet domas juka. Viņu šūpoja kā laivā, un viņš domāja par lo, ka protokolā ir vārds «lode izskrējusi», bet vajadzēja «izgājusi», bet no rīta pie viņa meitas Zinaidas bija atnācis feldšeris Jakovs Kirilovičs un nesaprotami klāstījis: «Laikam tā nebūs vis miesas, bet gan gara slimība, kaut arī tas vēl ir tikai aptuveni nojaušams.»

—   Jauki! — it kā no tālienes atskanēja izmeklētāja balss. — Aina pamazām sāk noskaidroties.

Kačušins vairākas reizes pārgāja pāri kabinetam. Soļoja viņš strauji, kaktos sviešus apsviedās apkārt un rokas turēja aiz muguras. Izstaigājies pa istabu, apstājās, pacēla galvu, paskatījās uz pilnvaroto un sāka pamazītēm sarkt: viņš ieraudzīja, ka Aņiskins stāv, izstiepies miera stājā, un velteņi piespiesti viens pie otra kā kareivim. Izmeklētājs nosarka izmisīgi un neganti; viņš kļuva tik košs, ka acis izskatījās gaiši, gaiši zilas, bet četrstūrainās lūpas pavisam melnas.

—   Fjodor Ivanovič, — viņš sāka murmināt, — Fjodor Ivanovič…

Krietnu brīdi pilnvarotais klusēja un tad domīgi noteica:

—   Es par katru nieku protokolus nerakstu. Bet ja nu slepkavība .,,

Aņiskins apsēdās uz ķebļa un apslāpēti iesmējās.

—   Tu man, Igor Valentinovič, ari piedod, — viņš sacīja. — Tev pirmo reizi mūžā gadījusies slepkavība, bet es stāvu, piepūties kā tītars… Nu tad klausies, Igor Valentinovič, kā tas viss notika.

Istabiņā bija silti, omulīgi, cauri atkusušā loga rūtīm varēja redzēt gabaliņu apsnigušās Obas, veco melnapsi krastmala un ciema padomes mājas stūri ar sarkano karogu jumtgalā. Pilnvarotais stāstīja lēnām, apstādamies un apdomādamies; Kačušins, viņā klausīdamies, te staigāja pa istabu, te piesēdās uz ķebļa, te apstājās pie krāsns, rokas uz krūtīm sakrustojis.

—   Tas laikam arī būs viss, Igor Valentinovič, — Aņiskins nobeidza. — Pirmā slepkavība manā ciemā, un pats ļaunākais tas, ka suns pagalam.

Pilnvarotais lēnām tuvojās Kačušinam, piegāja klāt, pieliecās, laipni un lūdzoši uzlika roku izmeklētājam uz pleca.

—   Un vēl pats pēdējais, Igor Valentinovič. Man jau sešdesmit trešais, es dzīvoju šai ciemā četrdesmit gadu un pazīstu visus caur un cauri. — Viņš apklusa un nopūtās. — Tāpēc no cieminiekiem es zinu katru, kam varētu būt ar lo sakars, bet, lūk, no mežsaimniecības cilvēkiem …

Aņiskinam pēkšņi kaut kas notika: viņš sakumpa, gluži kā aizsargādamies novilka ar pirkstiem gar nobālušo seju un tad gļēvi nokāra rokas.

—   Redzi, Igor Valentinovič, kādas tās lietiņas. Līdzko man jāsāk nodarboties ar mežsaimniecības cilvēkiem, tā kļūstu sliklāks par aklu kaķēnu.

Aņiskins skatījās laukā pa logu, un šķita, ka viņš neredz ne Obu, ne melnapsi, ne ciema padomes karogu. Aņiskins raudzījās atpakaļ pagātnē, un viņa acu dzimumos atspoguļojās ačgārni apgriezta vecā melnapse.

—   Tadas tas lietiņas, Igor Valentinovič, — viņš atkārtoja. — Tāpēc attiecība uz mežsaimniecības strādniekiem es tev nekādi nevaru palīdzēt.

Pilnvarotais un izmeklētājs sēdēja blakus, viņu sejās krita blāvā dienas gaisma, un Kačušins beidzot pamanīja, ka Aņiskinam ir pelēkas acis. Plaksti viņam bija biezi un smagi, tāpēc no tālienes nevarēja manīt, ka acis ir apaļas, mirdzošas un siltas. Un, kaut ari sejas āda bija kļuvusi pelēcīga un pie lūpām sagulušas dziļas vecuma grumbas, taču acu mirdzums bija jauneklīgs un spodrs.

—   Es, Igor Valentinovič, spriedu šādi, — pilnvarotais stāstīja.— Kurš varēja nogalināt Stepanu? Tikai malu mednieks. Viņš tiem mieru nedeva. Tas ir, ja runājam par ciema ļaudīm, bet par mežsaimniecības cilvēkiem es nevaru pateikt itin nekā. — Viņš pagrozīja galvu, izvilka no kabatas nelielu papīra gabaliņu, izgludināja to uz ceļa un nolasīja priekša: — Mihails Kolotovkins, Ivans Bočiņins un Flegonts Verškovs. Šie cilvēki atradās taiga tai naktī, kad aizgāja boja Stepans Murzins. Mitrijs Paļcevs, šķiet, bija mājās, bet tas vēl ir japārbauda. Visi pārējie iedzīvotāji, Igor Valentinovič, slepkavības naktī sēdēja mājās. Nav jau ciems nekāds lielais, katrs cilvēks tepat acu priekšā.

Pilnvarotais viegli nopūtās, pašūpoja galvu un sāka skatīties pa logu uz upi. Šai brīdī varēja dzirdēt, kā vēju brāzmas sitas milicijas istabas loga rūtīs un ka klabinās uz jumta vaļīgi piesistais dēlis.

Un pats galvenais, Igor Valentinovič, ka noziedznieks ir tāds cilvēks, ko Kazbeks labi pazinis. Bet tādi cilvēki ir tie paši Mihails Kolotovkins, Ivans Bočiņins un Flegonts Verškovs. Bet no mežcirtējiem .. .

Pilnvarotais skumji nočmiukstināja caur zobiem. To viņš darīja pavisam jocīgi: vispirms lupu kreisais kaktiņš parāvās uz augšu, vaigā iegulās dziļa, ironiska grumba un tikai tad sekoja stiepta, čmiukstoša skaņa. Aņiskinam trūka viens zobs.

—   Tādas tās lietiņas, Igor Valentinovič, — pilnvarotais turpināja. — Stepans bija ciemā pats veiklākais vīrs. Divu Slavas ordeņu kavalieris, un arī Kazbeks no viņa neatkāpās ne soli. Padomā pats — kas viņu varēja uzveikt? Bet Stepans bija pirms nāves ar kādu kāvies. Tagad es lo noteikti zinu. Izgājušo nakti es lidz pat gaismai nosēdēju tai vielā, kur Stepanu nogalinaja. Kurināju uguni un domāju. Bet no rīta atradu naža gredzenu. Un tāpēc es tagad zinu: Stepans ir nogalināts kautiņā. Neganta kaušanas tur bijusi, Igor Valentinovič!

Aņiskins gribēja pateikt vēl kaut ko, bet nepaguva: uz lievenēm nodipēja aši un viegli soļi, durvis rāvienā atvērās, un istabā kopā ar saltu garaiņu mākoni ievēlās ārste eksperte. Viņa nometa uz galda brūnu sakvojāžu, atpogāja pūkaino kažoku, un, kamēr meklēja pa kabatām kaut kadu papīru, pilnvarotais paspēja apskatīt uzbudināto meitenīgo seju, blēdīgo degunteli ar uzrauto galiņu un kaprīzās lūpas. Steigdamās viņa galu galā atrada vajadzīgo papirīti un pasniedza lo Kačušinam.

—   Te, Igoriņ, viss uzrakstīts. Mūsu brīnutn jaukie iezemieši sakāvušies. Šauts no tuva atstatuma, vai arī šāvis pats mirušais. To pateiks ekspertīze.

Meitene, atļauju nepalugusi, paņēma no galda Stepana Murzina bisi, tukšo rislinga pudeli, vara gredzenu un steidzīgi devās uz durvīm. Mīkstie zābaciņi nodipināja pa šķirbaino grīdu un uzlēca uz milicijas istabas durvju plata sliekšņa. Te viņa vēl bija istaba, tikko vēl stāvēja uz sliekšņa un nu jau pagaisusi, it kā nekad nebūtu te rādījusies, tikai gar pašu grīdu vēl klājās saltais āra gaiss.

—   Tā! — Aņiskins noteica. — Un šitā!

Smīnēdams un galvu šūpodams, viņš piegāja pie

galda, paņēma papīru un ilgi, ilgi burtoja ķeburaino rokrakstu. Pilnvarotā uzacis uzrāvās pieres vidū, lūpas pavērās, un viņš sāka smagi un sēcoši elpot. Aņiskins skatījās papīra lapā, bet pats redzēja dzeltenās uguns mēles starp priedēm un eglēm. Kusdams plaka sniegs, ar zilām, zaglīgām uguntiņām gailēja ogles, un uz piesmagušā priedes zara gulēja liela naksnīga zvaigzne, jo izgājušajā naktī debesis pēkšņi uz brīdi bija noskaidrojušās, spīdēja pat mēnesnīca, kuras gaismā izbradātais un izburbušais sniegs laistījās zilgās krāsās. Bija gara kā mūžība nakts, bija garas un bezgalīgas domas, bet te atskrēja meitēns ar uzrautu degunteli un nospurdza: «Mūsu brīnum jaukie iezemieši sakāvušies!»

—  Tā! — Aņiskins atkārtoja. — Kā viņa varēja uzzināt par kaušanos?

Viņš piegāja pie drēbju pakaramā, noņēma balto puskažoku, lēnām uzstīvēja to mugurā un aizpogāja visas pogas līdz pēdējai.

—    Iesim pēc iezemiešiem! — pilnvarotais teica un pasmaidīja. — Velc mugurā mēteli, Igor Valentinovič!

4

Vējš kļuva aizvien spēcīgāks. No dienvidiem atpeldēja tumši, biezi mākoņi, pārklājās pāri ciemam, vēdīdami puteņa un atkušņa smaržas; vējš priecīgi pliukšķināja appluskāto karogu pie ciema padomes jumta un vērpa pa ielas nostūriem sīkas sniega vērpetes, bet uz ceļa, spalvas sabozušas, tupēja vārnas. Obas krastā vējš metās zem kājām, triecās mugurā, un pēc visa bija nojaušams, ka ciemam tuvojas putenis, bet varbūt arī šoziem pirmā sniega vētra.

Pilnvarotais un izmeklētājs vēl tikai kāpa augšā pa milicijas mājas lievenēm, bet viss ciems jau zināja, ka apcietināts Ivans Bočiņins. Viņi vēl dauzīja ar slotu sniegu no apaviem, kad tenku vācele Suzginiete jau skraidīja no mājas uz māju, stāstīdama, ka lieši Ivans Bočiņins nošāvis Stepanu Murzinu. Izmeklētājs vēl tikai sukāja matus, pilnvarotais vēl tikai vilka nost puskažoku, Ivans Bočiņins vēl tikai sāniski sēdās uz ķebļa, kad ap milicijas māju jau drūzmējās bērneļi, kas bija atskrējuši apskatīt slepkavu.

Kačušins nemaz nepaņēma krēslu. Viņš piegāja pie galda, viegli atmetās uz galda gala un novilka ar pirkstiem pa matiem. Gludi un spīdīgi — tie izskatījās kā nolaizīti, un elektriskās gaismas svītriņa stiepās tiem pāri gluži kā celiņš. Krietnu brīdi Kačušins sēdēja klusēdams un kāju šūpodams, un lūkojās caur pieri Bočiņinā.

— Stāstiet! — viņš mierīgi palūdza. — Pierakstīšu vēlāk.

Ivans Bočiņins aši, aši mirkšķināja acis. Garā auklā iekārtā spuldzīte spīdēja viņam tieši acīs, seja bija apgaismota tik spilgti, ka varēja saredzēt katru saules un vēja aprautās ādas negludumu. Bočiņinam bija šķības acis, liela mute, un pats viņš tik sīks un neizskatīgs, ka grūti bija pateikt, cik viņam gadu: trīsdesmit vai piecdesmit. Arī klusēja viņš tā, kā spēj klusēt tikai sibīrieši, — labprāt un ilgi, aizmirstot visu pasauli tā, ka nekādi nevar saprast, par ko cilvēks domā.

—   Ko tad lai es stāstu, biedri milici? — viņš nesapratnē uzprasīja. — Stepanu Murzinu es neesmu aizticis, bet par alni — tur tēvocis Aņiskins mazliet kļūdas.

Bočiņins nobirdināja sīkus smiekliņus, ar troksni pakasīja pakausi un atkāra apakšlūpu; mati tagad bija sapinkoti un apaļajā sejā iegulusies plānprātiņa izteiksme.

Tēvocis Aņiskins mazliet kļūdās, — Bočiņins uzstājīgi atkārtoja. — Kāda var būt runa par alni, biedri milici, ja es tai naktī pat mazās vajadzības pēc no istabas neizgāju.

Bočiņins pielieca galvu pie pleca, pieglaimīgi smaidīdams paskatījās uz pilnvaroto un aizturēja elpu. «Protams, tēvocis Aņiskins ir lāga vīrs,» Bočiņinā sejas vaibsti liecināja, «tikai šoreiz viņš nošāvis buku! Jus to noskaidrojiet gan, biedri milici!» Zobi Bočiņinam bija balti, mirdzoši, līdzeni.

Kačušins kūļāja garo kaju. Viņš joprojām lūkojās Bočiņinā caur pieri, grozīja pirkstos benzīna šķiltaviņas, un šķita, ka viss notiekošais viņam galīgi vienaldzīgs. Kad Bočiņins sāka ķiķināt un plātīt muti kā nepilnīgs, izmeklētājs piecēla roku tuvāk pie acīm un saka pa kārtai pētīt savus nagus — par vienu viņš neapmierināts saviebās, par otru — pasmaidīja. Pēc tam Kačušins, galvu nepacēlis, sacīja:

—   Labi, biedri Bočiņin, jūs esat brīvs! Varat iet mājās, tikai parakstiet divus dokumentus: jūsu doto liecību un solījumu neizbraukt no ciema.

Izmeklētājs nelabprāt partrauca savu nagu apskati, laiski apsēdās pie galda, uz Bočiņinu tā ir nepaskatījies, negribīgi pastūma uz galda galu apdrukātu papīra lapu. Pēc tam Kačušins noklikstinaja lodīšu pildspalvu un aši uzrakstīja uz baltas lapas dažus vārdus. Arī šo lapu viņš nometa uz galda gala.

—   Parakstiet, biedri Bočiņin.

Gari nožāvājies, Kačušins atkal apsēdās uz galda gala un sāka petit otras rokas nagus. Un atkal viņa sejā parādījās tāda izteiksme, it kā viņš atrastos milicijas istaba viens pats. Izmeklētājs pamirkšķināja ar aci mazā pirkstiņa nagam, bažigi pagrauza ienadzi un nogrozīja galvu. «Ir gan nelaime!» liecināja Kačušina seja. «Kāpēc tik ātri ataug nagi?»

—   Parakstiet taču, biedri Bočiņin! Ņemiet pildspalvu!

Bočiņinā neskatīdamies, izmeklētājs pasniedza pildspalvu. Viņš laikam domāja, ka Bočiņins to tūdaļ paņems, bet ta nenotika — pildspalva it kā pakārās gaisā. Tomēr Kačušins roku atpakaļ nevilka un joprojām turēja to izstieptu.

—   Ņemiet taču, ņemiet!

Aiz krievu krāsns čabinājās tarakāni, aiz mājas sienām svilpoja vējš, un taiga dārdēja motori. Vējš pūta no dienvidiem, un tādēļ varēja skaidri dzirdēt, kā gāzdamies dobji blīkšķ koki, gaudo aiz piepūles treilēšanas traktori un steidzīgi pukšķina pārvietojamās elektrostacijas motors. Varēja pat dzirdēt, kā taigā sasaucas cilvēki.

—   Ak ta! — izmeklētājs Kačušins notēloja izbrīnu. — Jūs negribat paraksti!?

Tomēr jau sakas tas, ar ko Kačušins ne reizi vien bija sastapies Sibīrijas ciemos un ka deļ izmeklētājs jau paša sākumā pieļāva nelielu viltibiņu: sākās noslēgta, saspringta un klusa pretošanās. Padzirdis par dokumentu, kas jāparaksta, Ivans Bočiņins cieši saknieba pilnīgās lūpas un, ar pirkstiem krekla pogu knibinādams, sāka blenzt grīdā. No augšas bija redzams apaļš, spēcīgs pakausis, mīkstas, atļukušas ausis un muskuļots, iededzis kakls viss vienās zeltainu matu sprodziņas.

—   Tātad neparakstīsiet?

Nekādas atbildes. Ivans Bočiņins sēdēja kā koka dievs, ar nekustīgām acīm blenza grīda un elpoja rāmi, mierīgi un ļoti lēni. Šķita, visa viņa uzmanība pievērsta tam, lai varētu elpot pēc iespējas vienmērīgāk un nenovērst acu no platās šķirbas nekrāsotajā grīdā. Viņam bija tāds izskats, it kā viņš nedzirdētu ne Kačušina balsi, ne vēju aiz mājas sienam, ne iecirkņa pilnvarotā smago sēkšanu.

—   Jums tas obligāti jāparaksta!

Un atkal nekādas atbildes, ne mazākās kustības — kā vienmēr, kad Kačušinam bija nācies pratināt tādu no visas pasaules nošķirtu ciemu kā Kedrovka iedzīvotājus. Bočiņins, galvu pieliecis, klusēja, un viņa apaļais pakausis, atkarenās ausis un spēcīgais kakls dvesa naidu.

—  Tātad jūs negribat parakstīt, negribai dot liecību?

Kačušins smaidīdams piegāja pie Aņiskina, pieliecās un pateica pilnvarotajam dažus vārdus. Vēl pusteikumā izmeklētājs pameta acis uz Bočiņinu un ieraudzīja lo, ko vēlējās. Bočiņins steidzīgi pacēla galvu, atviegloti nopūtās un noslaucīja sviedrus no pieres. Tikai tagad Kačušins pamanīja, ka Bočiņinā deniņi ir gaišāki nekā linu krasas mati un ka pie apaļajām acīm guļ krunciņu ķeburi. Bočiņinā kakls bija nedaudz greizs, lai viela, kur lo apņēma zila krekla apkakle, sākās zvaižņveidīgas rētas stūris.

—   Fjodor Ivanovič, turpiniet pratināšanu! — Kačušins skaļi sacīja, atviegloti uzsmaidīdams, jo redzēja, ka Bočiņins jau pavisam atžirdzis: pilnīgās lūpas bija pavērušās, acis kļuvušas jautrākas, kakls iztaisnojies, bet rēta paslēpusies zem krekla apkakles. Pēc tam Bočiņins pagriezās pret Aņiskinu, nolika lielās

plaukstas uz ceļgaliem un samiedza acis tieši tā, kā cilvēks to dara lielā vēja.

Pilnvarotais nesteigdamies piecēlās, domigi paspēra dažus soļus, pa istabu un mierīgs un gauss nostājās Bočiņinam pretī. Pāris mirkļu viņš vērīgi, bet vienaldzīgi skatījās pratināmajā, tad nosodoši pašūpoja galvu.

—   Es taču atradu nogāzto alni! — Aņiskins teica.

—  Kolomenkas atkalnes galā zem veca ciedra. Arī Igors Valentinovičs redzēja kokā iecirsto zīmi.

Pilnvarotais atgriezās pie loga un, atspiedies ar plecu pret aplodu, sāka skatīties uz Obas apsnigušo krastu un veco melnapsi. Koks vējā šūpojās, uz kailā zara tupēja vārna un paklausīgi un skumīgi līdz ar zaru te pacēlās augšup, te nolaidās zemāk.

—   Būs putenis! — Aņiskins neapmierināts noteica.

—   Tāpēc nestiep, Ivan, garuma, stāsti, ko zini!

Vēl tads bridis pagāja klusumā, un tad piepeši vienā mirkli sabruka tas, kas šķīra pilnvaroto no Bočiņinā. Mednieka acis gudri un asi nozibsnīja, lielā mute kļuva stingra, un viņi abi — pilnvarotais un pratināmais — kļuva līdzīgi kā dvīņu brāļi. Viņi vienādi nopietni saspringti domāja, vienu un to pašu redzēja caur loga atkusušajām rūtīm un vienādi skatījās viens otrā.

—   Kāpēc Stepanam vajadzēja ņemt šņabi? — Bočiņins, vēl brītiņu paklusējis, noprasīja. — Viņš taču manā klātbūtnē …

—   Gribēja un paņēma! — pilnvarotais neapmierināts atteica. — Tu man pastāsti par šāvienu.

Pilnvarotais un Bočiņins atkal apklusa, un Kačušins, maliņā atgājis, klausījās šai klusumā. Tikai pusstunda pagājusi no tā brīža, kad izmeklētājs un iecirkņa pilnvarotais apskatīja nelaimes vietu, redzēja izrakņāto sniegu, ugunskura paliekas, staigāja gar priedēm, sēdēja uz celmiem, un tieši tur, šalcošu koku un tumšā sniega valstībā, Kačušinarn pirmo reizi ienaca prāta, ka pilnvarotais Aņiskins kaut ko slēpj no viņa — izmeklētāja Kačušina. Vienu mirkli Kačušinarn šķita, ka Aņiskins zina, kurš šāvis uz Stepanu Murzinu.

Toreiz ar sniegu klātajā noriņā izmeklētājs piespieda sevi nedomāt par lo, ka iecirkņa pilnvarotais varētu slēpt patiesību, bet patlaban, kad Aņiskins un Bočiņins, rāmi un mierīgi raudzīdamies viens otra, klusēja, kad viņi bija kļuvuši lidzīgi kā dvīņu braļi, šī doma atgriezās atkal, un Kačušins iekšēji saspringa. Sī doma bija mežonīga, absurda, bet tas, ko dēvējam par intuīciju, kliegtin kliedza izmeklētājam: «Aņiskins zina!» Neuzkrītoši vērodams pilnvaroto, Kačušins redzēja, ka Aņiskins, tāpat kā Bočiņins, noslēdzas sevī, līdzko izmeklētājs sak uz viņu skatīties. Kas tas par šņabi, ko pieminēja pilnvarotais un Bočiņins? Kādēļ tas bija tik svarīgs medniekam, un kādēļ Aņiskins uz viņa jautājumu atbildēja pikti? Abi kaut ko slēpa un tagad vairījās paskatīties uz Kačušinu.

Nostājies maliņa un drebinādamies no aukstuma, kas vēl aizvien kā sīkas skudriņas lodaja pa muguru, Kačušins klausījās Bočiņinā un pilnvarotā klusēšanā. Viņš atkal redzēja, cik viņi līdzīgi, juta, cik vienādi rit viņu domas, un tik nepacietīgi gaidīja Bočiņinā atbildi, it kā no tās bulu atkarīga visa izmeklēšanas gaita.

— Šāva ap pulksten trijiem, — Bočiņins teica. — Mēs ar Mihailu jau bijām alni pierakuši, jau devāmies uz mājām, kad pēkšņi kāds uzblieza. — Bočiņins mazliet padomāja un papurinaja galvu. — Tev, tēvoci Aņiskin, protams, gribas zināt, no kuras puses. Tāpēc ņem un nostājies ar muguru pret Kolomenkas atkalnēm un seju pret ciemu un skaties mazliet pa

kreisi no Sjomkas gravas. Tad ari sanāk, ka devītajā kilometrā.

Uz izļodzītā ķebļa sēdēja vienkāršs un nopietns, patiešām piecdesmit gadus vecs cilvēks. Bočiņins visu apdomāja pamatīgi, acis piemiedza nozīmīgi, un tikai tagad tā īsti varēja noticēt pilnvarotā vārdiem: «Ivans taču ir varonis! Viņš no vienas vietas apkāries ar ordeņiem, bet karu beidza leitnanta dienesta pakāpē.» Un arī viņa seja bija dzīva, kustīga, gudra.

—   Kāpēc tad jūs negājāt uz šāviena'pusi? — Aņiskins nesteidzīgi pajautāja. — Izskaidro to man, Ivan.

Bočiņins sāka lēnām domāt, pilnvarotais tāpat lēnām virpināja pirkstus, un Kačušins sajuta, ka arī viņš sāk dzīvot lēnām: lēnām pagriezās, smaidīja, domāja. Gluži kā īstenībā viņš kopā ar pilnvaroto un Bočiņinu aizgāja līdz vecajai ciedru priedei, kurā bija iecirsta aizzīme, un, maukdams kājās mednieka slēpes, izdzirda sprakstošo šāvienu, jo līdz ar gausumu viņš bija pārņēmis no pilnvarotā un Bočiņinā arī spējas domāt tēlaini, vārdu sakot, tieši tāpat, kā to darīja Aņiskins un Bočiņins.

Rēgi neatkāpās: Aņiskins domīgi berza ar pirkstiem pieri, Bočiņins mehāniskām kustībām vilka no kabatas papirosu paciņu. Tad no visām pusēm appētīja etiķeti, padomāja, apgrieza paciņu otrādi un sāka vilkt laukā papirosu. Izvilcis līdz pusei, Bočiņins apstājās un pateica:

—   Mēs pazinām Kazbeku. Viņš pēc šāviena sāka dikti riet…

Arī izmeklētājs Kačušins domās nāca no aizzīmēlās ciedru priedes uz krēslaino stigu starp priedēm; viņš tikko bija ticis garām noriņai, kad pa kreisi atskanēja suņa rejas, bet aiz muguras klusu nočirkstēja sniegs.

—   Mēs, protams, pabrīnījāmies, kāpēc Kazbeks rej, bet Mihaila sacīja: «Tas taču Stepša!» Nu un pēc tam mēs aizgājām pa to ceļu, kas ved pa labi …

Arī Kačušins tagad gāja pa to pašu ceļu: viņš nolaidās lejup pa bērziem apaugušo nokalni un tad slēpoja tālāk. Tobrīd vēl spīdēja mēness un mākoņi tikko bija parādījušies. Muguru spieda aļņa ciska, uz pleca ar stobru lejup šūpojās bise. Nolaidies no uzkalna, Kačušins saliecies uzmanīgi devās uz priekšu; laiku pa laikam apstājās, ieklausījās. Nākamajā pakalnā …

—   Kāds brauca ar slēpēm. Mēness jau bija paslēpies, tomēr likās, ka tas ir Stepans. Taisni tāda kā viņa cepure. Mēs, protams, pietupāmies.

Un patiešām — gar kokiem aizslīdēja pinkaina cepure, zem slēpēm nošvīkstēja sniegs, mēness paslēpās aiz mākoņa, ko iejoza zeltaina apmale.

—   Kazbeks vairs nerēja. Mihaila tad teica: «Nebūs vis bijis Stepans!»

Nepazīstamais cilvēks aizgāja uz ciema pusi; pēdējo reizi pazibēja cepure, kas bija tik līdzīga Stepana Murzina cepurei, apklusa slēpju švīkstoņa. Pēc tam mēness paslēpās mākoņos pavisam un no gravas izlīda tumsa.

—   Mēs aizgājām pa tām sliedēm, kas veda pa labi… — Bočiņins beidza savu stāstījumu. — Cita ceļa mums nebija.

No Bočiņinā sejas pazuda skarbās noslēgtības izteiksme, viņa klusēšanā vairs nebija naidīguma, un to visu varēja izskaidrot ar to, ka tikmēr, kamēr Bočiņins runāja, pilnvarotais aizmirsa, ka Kačušins uzmanīgi vēro viņu. Aņiskins jau bija atpogājis krekla apkakles pogas un stāvēja pie loga pavisam mierīgi ar tik omulīgu seju, kurā skaidri varēja salasīt: «Lai gan es visu to zinu, taču labprāt paklausos, ko tu stāsti!» Aizmirsis, ka jāvairās no Kačušina, pilnvarotais bija tāds, kāds bija vienmēr, un izmeklētājs jau rāmu prātu, bez izbrīna un šaubīšanās nodomāja: «Viņš visu zina!»

—   Un tagad pateikšu ko svarīgu, — Bočiņins klusu sacīja. — Tas cilvēks aizgāja uz meža izstrādāšanas punkta pusi. Ja viņš būtu nācis uz ciemu, pēdām vajadzētu katrā ziņā krustoties ar mūsējām. — Bočiņins pēkšņi asi un vērīgi ielūkojās Aņiskina sejā. — Mēs taču iznācām laukā ciema kreisajā galā.

—   Zinu! Gar labo galu jums bija bail nākt, ka nesatiekaties ar mani.

Un tad notika kaut kas negaidīts: Aņiskins gari un skumīgi nočmiukstināja caur zobiem. Pilnvarotā sejā parādījās senu sāpju un neremdināmu skumju izteiksme. Aizvien vēl stāvēdams pie loga, viņš atspiedās ar plecu pret rūti un vientulīgi saguma, viņa mugura tagad izskatījās pavisam nožēlojama.

—   Bet es nebiju arī ciema labējā galā! — Aņiskins bēdu sagrauztā balsī sacīja. — Tādas tās lietiņas, Vaņuša!

Jau otru reizi izmeklētāju pārņēma sajūta, ka tas, kas notiek, ir kaut kas nereāls, fantastisks: rēgaina, nereāla sāka likties istaba ar krievu krāsni, aiz kuras čabinājās tarakāni, neesoša šķita upe, kas gluži kā sniegota lente vijās aiz loga, izdomas radīts likās iecirkņa pilnvarotais, kas malu mednieku, ko tur aizdomās par slepkavību, sauc mīlināmā vārdā. Reālas bija tikai tās skumjas, no kurām saguma Aņiskina mugura.

Ilgi, ilgi nostāvēja pilnvarotais pie loga, iespiedies ar pieri rūtī, tad nopūtās un sacīja:

—   Beidzot sācies arī putenis! Tagad par mukšanu no ciema nav ko domāt, tagad pat ar traktoru laukā netikt. Kāda vairs nozīme parakstam par neizbraukšanu! …

Aiz mājas sienām draudīgi gaudoja vējš; vairs nebija redzama ne pirtiņa, ne melnapse, un arī upe izskatījās kā šķidrautā ietīta — tur pa sērsnu joņoja veselas sniega vērpetes. Kā vienmēr, putenis iesākās pēkšņi, vienā mirklī pieņēmās spēkā un jau ārdījās tā, it kā strādātu kādu kopš sendienām ierastu darbu. Vaļīgi piesistās latas uz jumta drebinājās un klabēja.

Jau sen, kopš uz lievenēm bija apklusuši Ivana Bočiņinā soļi, garajā auklā pārstājusi šūpoties elektriskā spuldze, ko viņš, projām iedams, bija aizskāris ar plecu, bet izmeklētājs un iecirkņa pilnvarotais vēl aizvien klusēja. Kačušins atsēdās uz galda gala un, kāju šūpodams, gaidīja, kad sāks runāt Aņiskins. Beidzot pilnvarotais pacēla galvu.

—    Ivans Bočiņins ir Stepana Murzina brālēns, — viņš sacīja. — Un viņš, protams, Stepšam nav nekā ļauna darījis! Viņi bija dikti labi draugi. Ari karojuši vienā pulkā. Vaņuša komandējis izlūkus, Stepša — sapierus.

Iecirkņa pilnvarotais apklusa un ieklausījās.

—   Dzi, arī Mihaila Kolotovkins nāk! — Aņiskins teica un nez kādēļ pasmaidīja. — Jocīgs vīrelis, es tev teikšu …

Uz lieveņa sasalušajiem dēļiem norībēja jautri soļi, ar troksni atsprāga vaļa durvis, pāri slieksnim pārvēlās kamolains aukstu garaiņu mutulis, un istabā uzradās vīrietis garā, siltā mētelī ar neparasti mazu cepuri uz mazas galvas. Neskanīgi smiedamies, viņš ar sīkajām ačelēm nopētīja kabinetu un smalkā balstiņā nočerkstēja:

—   Sveika būšana — tupeļu šūšana!

Pēc tam vīrietis garajā un dārgajā mētelī svinīgiem soļiem piegāja pie Kačušina un strauji pasniedza viņam roku:

—   Kad sērgas tevi moka, loka, tad dzīvot nevari pa jokam. Ne ēdiens tev, ne dzēriens tīk, par meitām nedomā ne tik.

Apsviedies apkārt, viņš tāpat piedrāzās pie Aņiskina, paspieda roku, tad, manierīgi istabas vidu nostājies, sāka vilkt nost dārgo mēteli. Pacēlis mēteli izstieptajā rokā, viņš aiznesa to lidz durvīm, pakāra uz koka tapas un brītiņu tīksmīgi skatījās tajā. Tad kā tērpu demonstrētāja uz vietas apgriezās apkārt, sakārtoja koši sarkano kaklasaiti pie zilā krekla un nepiespiesti apsēdās uz ķebļa.

—   Kājās stāvēsi — pie brandava netiksi! — viņš nopīkstēja. — Ja pilns tev trauks, tad katrs draugs!

Mihaila Kolotovkina galva bija mazītiņa, sejiņa pavisam sīka, taču tai pa vidu rēgojās piepūsts, milzīgs, gluži kā no gumijas darināts deguns, kas zaigoja visās varavīksnes krāsās. Bet ar lo vēl nebija gana — paša deguna galā tupēja samtaina kārpiņa.

—   Klāt esmu kā likts, gaidu, kas prasīts tiks! —&gt;Mihails Kolotovkins pateica un pašapmierināti nosmējās. Gumijas deguns sagriezās greizs, mazliet uzrautās nāsis izpletās platākas, un Kolotovkins skaļi un smalki nošķavojās. — Alnim pakaļ skrēju — degunu apsaldēju.

Visa šī procedūra — atnākšana, mēteļa novilkšana, rīmēta runāšana — aizņēma ne vairāk par minūti, jo Mihails Kolotovkins bija veikls un enerģisks vīrs. Apsēdies viņš labvēlīgi paskatījās uz izmeklētāju, pamirkšķināja viņam ar aci un, gluži ka runādams ar labu paziņu, sacīja:

—   Es, protams, nekādos noziegumos neesmu vainīgs, taču atzīstos… Vaņka teica, te vajagot šādus tādus papīreļus parakstīt, es to labprāt izdarīšu. Vari kaut vai tīšuprāt pārbaudīt, milicijas biedri: kuru katru papīru parakstīšu!

Kolotovkina varenais deguns saka kustēties, piepūtas, acis kļuva pavisam maziņas, un Kačušins klusiņām iesmējās: Kolotovkins bija tik smieklīgs, ka izmeklētājs nespēja novaldīties. Smiedamies viņš pašķielēja uz Aņiskinu un pamanīja, ka arī tas raustās klusos smieklos. Milicijas istaba kļuva pavisam jautri, un Mihails Kolotovkins nopriecājās; viņš pielēca kājās un, rokas plātīdams, pacilāti turpināja:

—   Tāds jau es esmu! Uz stiķiem un niķiem! Un tagad dod šurp to papīru, es uz vietas parakstīšu. Vaņka — tas nekādus papīrus negrib parakstīt, bet es esmu olradīgs. Parakstu jebkuru papīru.

Kolotovkins sajūsmināts draudzīgi pamirkšķināja izmeklētājam ar aci, pakāpās atpakaļ, ar sparu atkrita uz ķebļa un mazliet klusākā balsī piebilda:

—   Es, pilsoni milicijas izmeklētāj, parakstīšu jebkuru papīru, tikai par dzīvības atņemšanu gan negribu runāties. Stepšu ir nošāvuši tie no meža izstrādāšanas punkta, bet man pašam sava dzīvība darga. Jūs paņemsit slepkavnieku ciet, bet viņam paliks ārā drauģeļi… Kas, ko, kādēļ? Ak Mihaila Kolotovkins? Nu tad padod šurp to Mihailu! Cirks-švirks, un es jau guļu beigts un viens bedrē skumstu.

Kolotovkins vaikstījās, grozījās uz ķebļa kā uz karstām oglēm, priecīgi pliķēja ar plaukstam sev pa sāniem, bet pats vērīgi sekoja Kačušinam un uzmanīja katru viņa kustību.

—   Tāpēc es par slepkavošanu nerunāšu, toties par alni — par to, cik tik uziet! — Smaids viņa sejā uz mirkli apdzisa. — Es šitos aļņus esmu šāvis un šaušu arī turpmāk! Protams, atļaujas mums nav! Vei, kāda ir mūsu atļauja …

Slaidi un graciozi izliecies, Kolotovkins lēnām pieceļas kājās. Viņš pastiepa uz priekšu kreiso roku tik talu, it kā tajā atrastos bise, ar labas rokas pirkstu apņēma neesošo sprūdu un ar vaigu piespiedās pie neredzamās laides. Kolotovkins sastinga nekustīgs, un Kačušinam sāka likties, ka blakus spuldzītei spīd bises grauds un salti laistās sadubultotie stobri. Tad noklikstēja gailis: Kolotovkins šo metālisko skaņu atdarināja ar mēli.

—   Vei, kāda ir mūsu atļauja!

Kolotovkina seja kļuva atbaidoša. Katra iedegušās ādas šūna bija piesūkusies ar naidu, acis saltas, lūpās ne asins pilītes, arī klauna deguns dīvainā kārtā bija k]uvis mazāks, un Kolotovkina ārienē vairs nebija palicis nekā no smieklīguma. Viņš bija viens vienīgs naida kamols, viss saaudzis ar neesošo bisi, un šķita, ka arī istaba piesūcas ar naidu. Kaktos klaiņoja baisas ēnas, aiz krāsns slēpās čaukstošā, tarakānu pārpilnā tumsa, un šķirbainā grīda dvesa aukstumu un drēgnumu.

—    Mēs jau neesam pilsētnieki, mums atjauju nav! — Kolotovkins čukstus piebilda. — Mēs esam lauķi! Parakstīt jebkuru papīru — to mēs varam, bet dot liecības par mežstrādniekiem — tā, redzi, nav mūsu darīšana! Tāpēc es arī atsakos runāt par slepkavību. — Viņš piepeši pasmaidīja. — Lauciniekus vienmēr apjāj, kad viņi ar pilsētniekiem sapinas. Vari mani sagriezt kaut gabalos, es, milicijas biedri, neteikšu itin nekā. Bet papīru — dod tik šurp, papīru es parakstīšu …

5

Iecirkņa pilnvarotā meitai Zinaidai patika viņas pašas istaba, patika vientulība, klusums, viņa jutās labi, jo omulīgi spīdēja galda lampa, aiz logiem apslāpēti svilpoja vējš un virtuvē klusītēm rosījās māte.

Pievakarē Zinaidai kļuva labāk, un viņa izkāpa no gultas. Uz galda gulēja atvērta grāmata, un acīs iekrita viena vienīga rinda: «Bija redzams, kā no Feodosijas pienāk tvaikonis …» Vārdi pauda skumjas, vakarīgu noskaņojumu, saldas ilgas pēc nepiepildāmā. Cehova «Dāma ar sunīti» vispār bija līdz asarām skumjš stāsts; tajā nebija nekā no tā, kas šķita svarīgs agrāk, kad stāstu vajadzēja lasīt pēc skolas programmas. Un arī tas bija dīvaini: tagad Zinaida lasīja sen pazīstamas grāmatas, gluži kā pirmo reizi rokā paņēmusi. «Bija redzams, kā no Feodosijas pienāk tvaikonis …» Zinaida redzēja šo tvaikoni tik skaidri, it kā tas būtu parādījies tepat no Obas kraujas puses…

Visas šīs pēdējās dienas Zina jutās kā gudrāka kļuvusi, vairāk pieaugusi; viņa nekaunējās no tā, kas ar viņu bija noticis Tomskā, bet, gluži otrādi, domāja par notikušo kā par savu pirmo uzvaru jaunajā pieauguša cilvēka dzīvē. «Ja esmu atradusi spēkus, lai izprastu savus trūkumus,» viņa domāja, «tad viss būs labi.» Pagājušo viņa atcerējās pavisam mierīgu prātu…

Kādā saulainā dienā Zina iebrauca Tomskā, atrada kopmītni, un, kad komandants aizveda Zinaidu uz abiturientu istabu, lajā bija tukšs kā stacijā, kad vilciens tikko aizgājis, Taču, kamēr Zina nomazgājās, uzklāja gultu un izkravāja koferi, istabā jau sāka pulcēties meitenes.

Zina sēdēja uz gultas un kaut ko gaidīja; viņa ļoti nopriecājās, kad atnāca tā meitene, kuras gulta atradās blakus. Izrādījās, ka kaimiņiene ir slaida auguma, skaļa un zobgalīga meitene. Viņa pastāstīja, ka visas tikko bijušas uz konsultāciju ķīmijā. Konsultējis visā zemē pazīstams profesors, un, ja viņš būšot tas, kurs eksaminēs, tad tas esot ļoti svarīgi. Kādēļ svarīgi, to Zina nesaprata, bet kaimiņiene — viņu sauca par Vaļu — jau stāstīja kaut kādus jocīgus atgadījumus.

Pēc tam, klusākā balsī, Vaļa pastāstīja par viņu istabas meitenēm. Rau, tās divas, kas dzer tēju un ēd desu, ir maskavietes, bet tā ar brillēm un resnajām bizēm — no Tuapses; viņai blakus — tā, kura smejas, — medicīnas māsa no Kolpašcvas. Pati interesantākā meitene, kas noteikti iekļūs institūtā, sēž pie ioga ar grāmatu rokā.

— Viņa ir gatavojusies, — Vaļa čukstēja, — pēc augstskolu mācību grāmatām …

Pēc minūtēm desmit istabā atkal valdīja klusums, it kā visi būtu no tās izgājuši laukā: visas meitenes urbās grāmatās, bet Vaļa palīda ar galvu zem segas un uz vietas aizmiga, pirms tam pateikdama, ka ceļoties četros no rīta un ejot kalties uz soliņa pilsētas skvērā.

Zinaida izgāja no kopmītnes. Pilsēta trokšņoja, mirguļoja, rosījās. Viņa apsēdās uz sola zem papelēm, atspiedās ar muguru pret silto koku un sajuta, ka tas dreb sīkās trīsās — tādēļ, ka pa asfaltu traucās mašīnas, bet netālu no kopmītnes ducināja rūpnīca. Gaiss bija silts, biezs, pilns nepazīstamu smaržu. Zina aizvēra acis, ciešāk piespiedās ar 'muguru pie koka un sēdēja tā ilgi, ilgi, kamēr nogura. Zina domāja, domāja par to, ka eksāmenos viņai klāsies ļoti grūti, lai gan visu vasaru bija mācījusies un gatavības apliecībā tikai trīs četrinieki.

Otrā diena pagāja bibliotēka un kārtojot dokumentus, bet vakarā Zina kopā ar citām meitenēm aizgāja uz konsultāciju. Vaļa veda viņu pa institūta garajiem un trokšņainajiem gaiteņiem, kur pie sienām karājās uzraksti ar katedru nosaukumiem, bet gar sienām stāvēja abiturienti ar grāmatām rokās. Abas piegaja pie augstām, baltām durvīm, kas veda uz milzīgu istabu, kur, gluži kā amfiteātri izvietotos solos sēdēja jauni cilvēki — nākamie pediatri, stomatologi, terapeiti, farmakologi. Lejā kā cirka arēnā stāvēja kalsns cilvēciņš baltā uzsvārcī.

Zinaida bikli gāja pa kāpnēm. Lejā visas vietas bija aizņemtas, un viņas iekārtojās augšējos solos. Kaimiņi, divi puiši, pavirzījās tālāk, lai meitenes dabūtu apsēsties, un viens no viņiem vērīgi un mierīgi nopētīja Zinu no galvas līdz kājām. Tas nebija pirmais tāds skatiens, kas iedzina Zinu mulsumā. Mugurā viņai bija glīts kostīms, kājās skaistas kurpes, mati apgriezti pēc pēdējās modes, taču viņa nejutās īsti labi, gāja un arī runāja nedroši, bet, kad apsēdās, tad rokas turēja uz ceļiem — šķita, ka brunciši ir par īsiem. Skolā Zinu uzskatīja par gudru meiteni; viņa bija daudz lasījusi un tagad it labi saprata, kas ar viņu notiek: viņa gluži vienkārši jutās kā provinciāle. Vaļa bija tāda pati —arī atbraukusi uz eksāmeniem no laukiem, taču viņai bija vieglāks raksturs un jautrāka daba.

Konsultācija sākās ar lekciju. Kalsnais cilvēciņš baltajā uzsvārcī — ej nu sazini, kādēļ viņam jābūt uzsvārcī?— stāstīja skaņi un jautri, uz tāfeli gandrīz neskatīdamies, rakstīja ar glītiem burtiem un cipariem fizikas formulas un, tā ka šī bija pārskata lekcija, tad divās stundās izklāstīja visu skolas programmas vielu par elektrību. Kad viņš beidza, Zina nopriecājās: viņa bija sapratusi visu, ko lektors stāstīja. Pēc tam abiturienti uzdeva jautājumus. Lielākoties vieglus. Zinu interesēja kas cits: abu kaimiņu uzvedība. Viņas kaimiņš visu lekcijas laiku lasīja grāmatu un, kad pienāca reize uzdot jautājumus, nolika grāmatu blakus, pašķielēja uz Zinu un pačukstēja:

—   Profesoram jāuzdod gudrs jautājums. Vai jūs jau esat tādu sagatavojusi? Nē! Bet kā tad viņš jūs ievēros? …

Zinaida redzēja, cik viņam gudra seja un jaukas acis. Viņš klausījās abiturientu jautājumus, zobgalīgi pasmējās, un viņa nervozie pirksti visu laiku kustējās uz sēdekļa atzveltnes. Kādu brītiņu paklausījies, viņš atkal iegrima grāmatā, un Zina dabūja izlasīt tās nosaukumu: «Ārsta piezīmes.» Sadūšojusies viņa pēkšņi pačukstēja kaimiņam:

—   Un kā tad būs ar elektrību?

—   Lai brauc ratā! — viņš atteica. — Pabeigšu lasīt Veresajevu un pasūtīšu medicīnas institūtu pie velna!

Vēlāk izrādījās, ka šis jocīgais un pret visu tik nevērīgais puisis ir viens no pašiem pirmajiem, kas uzņemti terapijas fakultātē, bet iepazīšanās dienā viņš noturēja veselu runu pret medicīnu. Pēc lekcijas viņi visi kopā izgāja no auditorijas un soļoja pa skvēru. Puisis — viņu sauca par Juriju Vaņejevu — gānīja medicīnu. Kad viņš atvadījās un aizgāja, Vaļa kategoriski paziņoja:

—   Interesants puikiņš! No tādiem iznāk labi ķirurgi.

Divās nedēļās, kas bija palikušas līdz eksāmeniem, Zina saprata, ka no divdesmit diviem abiturientiem, kuri pretendēja uz vienu studenta vietu, vismaz desmit ir interesantāki un gudrāki par viņu. To vidū bija tādi, kas brīvi runāja angliski, diezgan pamatīgi zināja latīņu valodu; bija arī tādi, kas vārdu «skalpelis» izrunāja ar profesionālu ierastību. Zina saprata, ka viņai trūkst vispārējās kultūras, redzes loka plašuma, zināšanu vai tā, kā papilnam bija Vaļai, — pašpārliecības. Zina kautrējās ne tikai savu īso bruncīšu, bet arī narimiešu izloksnes, gausās neveiklības, pieraduma pie dzīves vienmērīgā iedalījuma un vienkāršības. Šī lielā pilsēta viņai likās sveša. Pēdējos divus gadus — devītajā un desmitajā klasē — Zina bija mācījusies Kolpaševā, taču šī koka pilsētiņa netika līdzi strauji mainīgajai dzīvei. Un arī pati Tomska pārvērtās tik strauji, ka viņa nepazina Frunzes prospektu, kaut gan pirms gada, atbraukusi iepirkties, bija pa to staigājusi kopā ar tēvu.

Iestāju eksāmenus Zina nokārtoja pieklājīgi, taču ne spīdoši. Lai tiktu uzņemta, vajadzēja dabūt divdesmit četras balles, un viņa tās arī dabūja, taču, neatradusi sarakstā savu uzvārdu," daudz nebrīnījās: tik daudz punktu bija dabūjuši daudzi. Zinai bija veseli nervi, sapratīgs skats uz dzīvi, un viņa teica Vaļai:

— Viņiem taisnība!

Atgriezusies mājās, Zina trīs dienas noņēmās, pārkārtodama savu istabu pa jaunam, vēl trīs dienas nosēdēja kluba bibliotēkā un tad pēkšņi visu pameta: gulēja, ēda, lasīja, gāja viesos un nepalaida garām nevienu jaunu filmu, ko rādīja ciema klubā. Aizvien biežāk viņu mājā paradijās jauniņā, jautrā matemātikas skolotāja Maligina, ieskrēja tikko atbraukušais kolhoza zootehniķis, gandrīz vai katru dienu viesojās Zeņa Starkovs — politehniskā institūta students. Viņš atnesa līdzi apbružalu ģitāru un čerkstošā balsī dziedāja par to, ka «visu nakti nepienāca rīts».

Aņiskinam šāda meitas dzīve nepatika. Līdz viņam atpluda tikai ģitāras skaņas un Zinaidas viesu smiekli, pārējo — viņu sarunas par dzīvi — tēvs nedzirdēja. Viņš nesaprata, ka meitai vajadzīga saskare tieši ar tādiem cilvēkiem kā skolotāja Maligina un Zeņa Starkovs. Jo dienas jo uzmanīgāk viņš vēroja Zinaidu, ņurdēja, kad viņa vilka mugurā modernas blūzītes, pukojās, ja meita vēlāk piecēlās.

Līdz oktobrim Zina ar tēvu saķildojās tikai vienu reizi, un jau oktobra vidū abi salīga mieru: Zinaida sāka strādāt pienotavā par uzskaitvedi.

Tēvs redzēja, ka meita daudz mācās, lasa, un nomierinājās, lai gan reiz, pa pusei jokodams, pateica:

—   Tagad tev katrā ziņā jākļūst par ārsti, lai varētu attaisnoties, kādēļ strādā tādu nieka darbu!

Zina sāka smieties:

—   Kāds tu, tēti, esi jocīgs!

Zina mīlēja tēvu, tēvs mīlēja Zinu — savu vienīgo meitu —, un tāpēc jo nesaprotamāks bija tas, kas notika pēc Oktobra svētkiem. Oktobra vidū Zina pirmo reizi satikās ar meža izstrādāšanas punkta tehnisko vadītāju Stepanovu. Viņi ātri sadraudzējās. Izrādījās, ka Stepanovs ir tas cilvēks, kas viņai patlaban vajadzīgs. Gandrīz vai visu brīvo laiku viņš pavadīja kopā ar Zinu. Bija jau auksts, bez mitas lija, un zeme posās uz ziemas guļu, taču Stepanovs katru dienu nāca no taigas uz miliča māju un sēdēja līdz vēlam vakaram. Kad Slarkovs dziedāja, viņš vilka līdzi, zobojās par Maligīnu, kas centās sēdēt sāniski pret viņu, jo uzskatīja, ka profilā esot interesantāka nekā no priekšas, — un blenza caur pieri uz Zinu. Zina savukārt, kad viņas istabā sēdēja un klusēja tehniķis Stepanovs, jutās viegli un brīvi, runāja gudri un sakarīgi.

Novembrī notika neparedzētais. Zina un Stepanovs sēdēja istabā un par kaut ko sarunājās, kad pie durvīm pieklauvēja un uz sliekšņa parādījās tēvs, kas paskatījās Stepanovā ar domīgām miliča acīm.

—   Zina, iznāc uz brītiņu laukā, — tēvs palūdza.

Viņa izgāja lielistabā pie tēva.

—   Tu, Zina, protams, man piedod, — tēvs sacīja, smagi elsdams, — bet šitā spēlīte ir jābeidz .. . Precēt viņš tevi neprecēs, bet dzīvi samaitās. Tu domā, ka viņš ir cilvēks, bet viņš ir otrs Verutins! — Tēvam trūka elpas, un viņš pēkšņi žēlabainā balsī piebilda:— Vai tiešām tu nejūti, ka esi atgriezusies no pilsētas mājās kā svešiniece? Tu taču, Zina, grimsti!

Viņa sajuta, ka nobāl: tēvam acis bija pilnas asaru. Kas tas Verutins tāds ir, to Zina nezināja, taču tēvs šo uzvārdu izrunāja ar riebumu. Meita satvēra tēvu aiz rokas, bet tas neko nelīdzēja.

—   Tu aiziesi bojā! — tēvs čukstus atkārtoja. — Starkovs dzied huligānu dziesmas, Maligina jau trešo gadu nevar apprecēties, bet šitais Stepanovs …

Tēvs pēkšņi pastūma Zinu sāņus, ar taisnām, it kā no koka taisītām kājām piegāja pie meitas istabas durvīm un atrāva tās līdz galam vaļā. Aizsmakušā, gārdzošā balsī viņš izdvesa:

—   Biedri Stepanov, paklau, biedri Stepanov! …

. ..To, kas notika vēlāk, kauns bija atcerēties. Stepanovs atstāja viņu māju uz visiem laikiem, un, kad aizvērās priekšnama durvis, viņas gudrais un mīļais tēvs saguma un ar ļenganām rokām un uzkumpušu muguru aizgāja uz virtuvi. Bet viņa pati kā sasalusi nekustīgi stāvēja klusās, pēkšņi satumsušās lielistabas vidū. Pievakarē Zinai sakāpa temperatūra un pretīgi reiba galva. Laikam lika sevi manīt pēdējo mēnešu saspringums: negulētās naktis eksāmenu laikā, nekārtīgā ēšana un šī neizprotamā ķilda ar tēvu.

… Zina lēnītēm pārgāja pāri istabai, pieskārās ar pirkstiem pie galda, pie grāmatu muguriņām. Aiz logiem gaudoja vējš, švirkstēja sniegs, pa virtuvi staigāja māte. Tēva vēl nebija mājās — varbūt viņš pārnāks tikai vēlu nakti vai arī nepārnāks nemaz. Meitene domāja par to, ka pēdējos mēnešos viņas dzīvē

bijis vairāk notikumu nekā agrāk visos garajos gados: skolas beigšana, iepazīšanās ar pilsētu, neveiksme ar institūtu, tikšanās ar Stepanovu.

Zina apsēdās pie spoguļa. Tajā viņa ieraudzīja savu seju: tādu pašu kā tēvam stūrgalvīgu zodu, izliektu pieri, skarbi iezīmētas lūpas. Tā viņa nosēdēja, kamēr istabā ienāca māte. Ieraudzījusi, ka meita ir apģērbusies un sasukājusies, Glafira nopriecājās, taču kā parasti savas jūtas izrādīja visai apvaldīti un tikai pasmaidīja.

—   Nu re, cik labi! — viņa sacīja. — Un man vakariņas arī gatavas.

Abas, viena otrā mierīgi skatīdamās, kādu brītiņu klusēja, pēc tam Glafira tādā pašā balsī pateica:

—   Tēvs jau otro dienu nekā neēd … Sirds vai pušu plīst skatoties! Viņam klājas grūtāk nekā mums visiem kopā…

6

Putenis ārdījās. Sniegs saujām, gūzmām un vērpetēm sitās sejā; vējš nevis gaudoja, bet pārrīklis mežonīgi auroja, nesa sev līdzi veselas kupenas, rāva salmus no kūtiņām, klabināja dēļu jumtus; blīvs kā ūdens strūkla, tas kopā ar asu sniega kristālu piejavu līda aiz apkakles, aiz piedurknēm, sagrābis cilvēku, apstādināja viņu un spieda pie zemes. Ciems bija līdz pēdējam piedzīts ar sablīvētu gaisu un durstīgu sniegu, un tomēr šķita, ka gaisa elpošanai aizvien vēl par maz. Kad Kačušins, piespiests pie žoga, atvēra muti, gaiss ietriecās aiz vaigiem, izspīlēja tos, bet plaušās iekšā netika.

Ar vienu roku pieturēdams cepuri, ar otru — mēteli, kas uz muguras bija piepūties kā pūslis, Kačušins sāniski brida pilnvarotā pēdās. Galvu viņš bija ierāvis plecos un pats tā iegrozījies aiz Aņiskina, ka sniegs aiz apkakles netika, bet pa šķirbiņu starp nolaisto cepures nagu un kaklautu varēja saredzēt, kā tumsā zvārojas pilnvarotā platā un apaļā mugura.

Kačušins panāca pilnvaroto tad, kad caur tumsu jau varēja samanīt cilvēku nekustīgos augumus; viņi joprojām vēl stāvēja vai arī sēdēja uz soliņa pie Murzinu Stepana mājas. Cilvēki pagriezās pret pilnvaroto un izmeklētāju, sakustējās, un no viņu muguru kūkumiem novēlās kupraini sniega kamšķi. Cieminieki nekustēdamies un klusēdami stāvēja un sēdēja šajā sēru goda sardzē, un tikai retumis atskanēja kāda apslāpēta balss, vai uzliesmoja sērkociņš.

Taču Kačušins un pilnvarotais tikai gāja un gāja: jau aiz muguras bija palicis klubs un skola, nule izbrida cauri šķērsielas kupenām un, lidz ceļiem sniegā stigdami, sāka soļot pa ielu, kas stiepās paralēli galvenajai, kamēr nokļuva tādā ciema vietā, kur nebija neviena apgaismota loga un gulēja gluds, kāju neskarts sniegs. Pēc tam viņu priekšā parādījās ar sniegu aplipis žogs. Kā neieņemams sargtornis slējās vārti ar nosmailinātiem stabiem katrā pusē, caur tumsu varēja saskatīt ar dzelzs stieņiem apkaltās vārtu puses un masīvo aizbīdni, kas gulēja, ieķēries ar āķi šķērsbultā.

— Suņu Mitrijam nav! — no tumsas atskanēja Aņiskina sauciens. — Aiz skopuma netur.

Tumsā tikko saredzamais pilnvarotais, dzelžiem šķindot, atvēra vārtiņus, ielaida pa tiem Kačušinu un tad ienāca pats. Viņš atkal aizvēra vārtiņus, un pēkšņi viss kļuva kluss, mierīgs un gaišs, jo Paļcevu mājas tīri izslaucītajā pagalmā neietika ne mazākā vēja pūsmiņa, bet no trim logiem tajā plūda spoža elektriskā gaisma.

Paļcevu mājas pagalms atgādināja bišu šūnas. Visapkārt stāvēja neskaitāmi šķūnīši un pūnītcs, kūtiņas un klētiņas, gubenīši un nojumītes; no trim pagalma pusēm uz iecirkņa pilnvaroto un izmeklētāju raudzījās durvis un atslēgas. Durvis bija gan mazas, gan lielas, gan garas, gan īsas, gan stateniskas, gan guleniskas, gan divviru, gan vienviru. Bija ari tādas durvis, ko nosedza blīvas dzelzs stienīšu restes, un tādas, pie kurām karājās pa divi atslēgām — augšgalā un apakšā.

—  Re, kādas tās lietiņas! — pilnvarotais nopūzdamies teica. — Re, kāds cilvēks ir Mitrijs Paļcevs! Visi sapulcējušies pie Stepana Alurzina mājas, bet viņš tup savā istabā.

Dmitrijs Paļcevs patiešām atradās mājās. Plašajā, bet zemajā lielistabā ar neapmestajām sienām un apsmulēto krāsni uz platā sola, kas stiepās gandrīz visapkārt istabai, sēdēja bezrocī un sagumzītās biksēs ģērbies gadus piecdesmit vecs vīrs. Krāsns bija tā sakurināta, ka Paļceva kailie pleci un seja spīdēja kā nolakota. Istabā spēcīgi smaržoja pēc tikko ceptas maizes un kaltētām zālēm, kas, slotiņās sasietas, karājās pa kaktiem.

Tādu cilvēku kā Dmitrijs Paļcevs Kačušins vēl nekad nebija redzējis. Patiešām — karsti sakurinātajā lielistabā ar zemajiem griestiem uz plata sola sēdēja neparasts cilvēks. Uz pilnvaroto un izmeklētāju riolukojās krievu svētbilžu dievmātes acis, no tām uz sēdētāja krūtīm plūda maigums un vārgums, lāgiem iedrebējās mīkstās lūpas.

—   Sveiks! Kā sviežas? — pilnvarotais skaļi sacīja. — Sen neesmu, Mitrij, pie tevis bijis!

—   Neesi gan! — Paļcevs zobgalīgi atsaucās. — Neesi gan!

Viņš salika rokas uz krūtīm, parādīja ar pirkstu uz diviem Vīnes krēsliem, kas atradās pie galda, un,

izstarodams no savām svētbildes acīm jo siltu smaidu, uzcēla kājas uz platā sola. Laikam viņam tā bija ērtāk sēdēt un skatīties Aņiskinā. Dmitrijs Paļcevs apņēma ceļgalus, lai tie nekustētos, ar rokām un piespieda tos pie krūtīm. Kādu mirkli viņš klusēja, tad tikko dzirdami iesmējās.

—   Kāds pastrādājis apsveicamu darbu! — Paļcevs sacīja pārdabiski jautrā balsī. — Atņēmuši cilvēkiem taigu. Atņēmuši Obu. Tāpēc arī tagad sākuši uz jums šaut…

Uz Dmitrija Paļceva pleciem sakustējās nosvīdušie muskuļi, visu viņa augumu apņēma kā šautenes atspere saspringts naids. Tvirts un kā no akmens izcirsts sēdēja uz sola Dmitrijs Paļcevs, cieši spiezdams pie krūtīm ceļgalus, un skatījās pilnvarotajā tādām acīm, ka saltas tirpas skrēja Kačušinam pa muguru. Uz mirkli viņam šķita, ka Paļcevs tūdaļ pieleks kājās un gārgdams metīsies Aņiskinam virsū. Briesmu sajūta bija tik spēcīga, ka izmeklētājs paspēra soli uz priekšu, steidzīgi pagriezās pret Aņiskinu un pārsteigts iepleta acis: iecirkņa pilnvarotais pavisam jautri smaidīja.

—   Tu, Igor Valentinovič, nepievērs tam uzmanību! — Aņiskins teica. — Mēs ar Dmitriju Paļcevu jau no trīsdesmitajiem gadiem esam kā uz šauras laipas satikušies, tāpēc tu par tādiem vārdiem nebrīnies. Man domāt — Dmitrijs Paļcevs ir pēdējais kulaku pakalpiņš mūsu ciemā …

Aņiskins pielieca galvu pie pleca un pēkšņi paskatījās uz Paļcevu ar mierīgām un domīgām acīm. Krietnu brīdi viņš nolūkojās Paļcevā, tad pateica:

—   Dod, Dmitrij, šurp savu kandžas aparātu!

—   Vai dieniņas, Fjodor Ivanovič, vai dieniņas, kā nu tā var runāt! — Paļcevs tai pašā mirklī atsaucās dziedošā balsī. — Kā tu vari tik ļauni par mani domāt, it kā man būtu kāds aparāts, kā nu tu vari tā runāt, ka es krāpju valsti, ka atņemu padomju varai monopoltiesības uz šņabīti! Kā nu tu vari tā runāt, un kā tev tādi apmāsi var galvā ienākt…

Skundēdamies Paļcevs nemaz neatvilka elpu, vārdi tecēja pār viņa sārtajām lūpām kā ūdens no caura spaiņa, skatiens aizmiglojās, un zilās acis kļuva tieši tādas, kādas dievbilžu mālderi zīmēja cietējam Kristum. Bībeliskā seja izskatījās aizvainota, lūdzoša, bet rokas uz izrieztajām krūtīm ne mirkli neturējās mierā. Paļcevs tā skundētu bez apstājas, ja vien iecirkņa pilnvarotais, pieklājīgi un laipni smaidīdams, viņu nepārtrauktu.

—   Redziet, Igor Valentinovič, — Aņiskins teica, — ja Mitrijs sāk dziedāt, tas nozīmē, ka viņš melo! Tas nozīmē, ka viņam ir kandžas aparāts!

Pēc šiem vārdiem pilnvarotais pēkšņi kļuva kustīgs un rosīgs — veicīgiem soļiem pieskrēja pie krievu krāsns, pieliecās pie cauruma, kur glabājās podu dakšas un kruķi, bet pats ar kreiso aci šķielēja uz Dinitriju Paļcevu. Aņiskins laikam kaut ko pamanīja Paļceva sejā, jo strauji atliecās taisns, ievilka elpu un aizskrēja no krāsns pie ciema meistara darinātās izblīdušās bufetes, bet kādu metru no tās atkal apstājās un pašķielēja uz Paļcevu. Pilnvarotais savā nodabā kaut ko purpināja, jocīgi piepūta vaigus un nervozi raustīja sāņus atvirzīto kāju. Tāds — resns un šņākuļojošs — viņš pavisam nepārprotami atgādināja suni, kas dzen pēdas.

—    Ak tā, ak tā! — Aņiskins pēkšņi priecīgi ietērgojās. — Aparāts taču ir šite!

Brīvu, vieglu soli pilnvarotais piegāja pie skapja, atvēra apakšējās durtiņas, izvilka divus ap,aļus maišeļus ar miltiem, bet pēc tam arī kandžas aparāta vara dzesinātājspirāli. Kārtīgi nolicis atpakaļ miltu maišeļus, Aņiskins pielika spirāli pie deguna, vairākas reizes paoda un kāri pašūpoja galvu.

—   Nē, draudziņ! — viņš gari novilka. — Dmitrijs nav tāds muļķis, lai tecinātu pa svētkiem kandžu! Nē, draudziņ, viņš tāds muļķis nav!

Sīkiem riksīšiem pilnvarotais pieskrēja atpakaļ pie krāsns, pabīdīja sāņus puķaino katūna aizkaru, kas aizsedza guļamo lāvu, un saudzīgi nocēla no tās vēderīgu mučeli ar vara krānu vienā galā.

—   Džindža ir daudz lētāka par pašteķi, — pilnvarotais noņurdēja. — Tā ir krietni vien lētāka, it īpaši, ja pieber mazak cukura, bet mučeli nostādina uz tabakas lapām …

Uz pirkstgaliem pacēlies, Aņiskins pagramstījās pa krāsnsaugšu, sarūgtināts nočmiukstināja caur zobiem, bet tad apburoši uzsmaidīja: viņš turēja rokās vairākas sakaltušas tabakas lapas. Pilnvarotais nolika tās pie kājām zemē, mirkli padomājis, pacēla vēderīgo mučeli un pakratīja to. Kad muciņas dibenā kaut kas nograbēja, pilnvarotais nopriecājās gluži kā bērns.

—   Tā jau domāju! — viņš teica. — Abrkasītis!

Māja bija celta no tik resniem lapegļu baļķiem, ka

neviena skaņa no ielas netika tiem cauri, tāpat ka netika cauri resnajiem dubultlogu rāmjiem, kas bija izēvelēti no ciedru priedes šķiļam. Lielistabā bija tāds klusums, kāds var būt tikai mājā, kas atrodas aiz augsta žoga un divsimt metrus no vistuvākās mājas. Un šajā pirmatnīgajā klusumā jocīgā sienas pulksteņa tikšķi šķita kā ugunsnelaimes trauksmes zvans. Uz pulksteņa bija uzzīmēts ūsains kaķēns, kas grozīja pa labi un kreisi zaļās acis — te paskatījās Valentīnas Tereškovas portretā, kas bija izgriezts no žurnāla un piesprausts pie sienas, te uz paša saimnieka fotogrāfiju, kurā tas bija redzams uz kalnu fona, ģērbies garos svārkos un ar platu kaklasaiti pie krekla.

—   Stepans — nu, Murzins — bija rāmāks par tevi, Aņiskin! — Paļcevs čukstus pateica. — Un ne jau viņu vajadzēja nožmiegt…

izmeklētājs Kačušins paslepšus nopūtās, pakustējās un sajuta, ka klusuma, ūsainā kaķēna un Dmitrija Pa]ceva bībeliskās sejas ietekmē viņam pazudusi laika izjūta. Biedējoši skaidri Kačušinam sāka likties, ka visā pasaulē nav itin nekā cita — tikai tas, kas acu priekšā. Un no kaut kāda tukšuma, kas atrodas ārpus laika un telpas, joprojām skanēja iecirkņa pilnvarotā Aņiskina balss.

—   Man, Mitrij, nekādu ordeņu nevajag, — viņš teica, — man pietiek ar to, ka dabūju pieķert tevi nekrietnos darbos. Es, rau, pieķēru tevi kandžas tecināšanā, es, vei, iznīcināšu aparātu, un man būs svētki …

Un gluži tāpat, kā ārpus laika un telpas bija skanējusi balss, no tumsas un nekurienes iznira pats pilnvarotais Aņiskins — lūk, viņš auga augumā, lūk, jau atkal aizņēma ar savu milzīgo stāvu vai ceturtdajistabas. Jau reāls, dzīvs, eksistējošs laikā un telpā, Aņiskins aizgāja līdz durvīm. Kā vienmēr, viņš pie tām apstājās, skumīgi nočmiukstināja caur zobiem un teica:

—    Nu, re, troksni gan sacēlu, taču tagad zinu, ka Paļcevs nav kāvies ar Stepanu Murzinu. Pirmkārt, varu sacīt, ka viņš ir zaķapastala un ar Stepšu baidītos saķerties, bet, otrkārt, viņš tai naktī bija piedzēries pilns kā mārks! Spirtā izmērcētu abrkasi liek miestiņā tādēļ, Igor Valentinovič, lai tas gāztu no kājām. Un arī tabaku lieto tam pašam nolūkam. — Un pilnvarotais melodiski iesmējās. — Ja džindža lēta, Mitrijs to tempj vai spaiņiem un tāpēc tai naktī nevarēja uz taigu iet.

Izgājis Paļcevu pagalmā, Aņiskins sparīgi atvēzējās un trieca līkumoto vara cauruli pret lieveņa biezajiem ciedru priedes dēļiem, trieca vēlreiz pret dzelzs skavu, uz kuras notrauš no apaviem dubļus, un, kad no vara spirāles bija palikuši pāri tikai gabali, uzmina tiem virsū. Aņiskins dejoja uz dzesinātāja atliekām kaut kādu mežonīgu, neprātīgu deju un tad aizsmakušā balsī apmierināts noteica: — Tā. Un šitā!

Lāgu lāgiem iečīkstējās smagie vārti, no vēja triecieniem krakstēja cieši kopā sadzītie žoga dēļi, un virs to smailajiem, augstu pret debesīm paslietajiem galiem vērpās sniega virpulīši. Pilnvarotais vēl dejoja pa caurules galiem, kad visos trijos istabas logos pēkšņi nodzisa gaisma un pagalmā kļuva tumšs. Svirkstošajā un gaudojošajā tumsā varēja durt kaut ar pirkstu acī, un izmeklētājs Kačušins pastiepa rokas — tā dara akls cilvēks.

— Redzi nu, Igor Valentinovič, kāds draņķis ir Dmitrijs Paļcevs, — tumsā atskanēja Aņiskina balss. — Viņš taču tīšām nodzēsa gaismu! — Pilnvarotais čerkstoši iesmējās. — Redzi, kādas tās lietiņas,Igor Valentinovič! Tev tagadiņ šķiet, ka nav pasaulē draņķīgāka ciema par mūsējo. Taču ņem vērā, ka mēs apstaigājam visnelāgākos cilvēkus. Šis pats Paļcevs — pēc dabas un rīcības īsts kulaku roklaiža, un tie divi — Bočiņins un Kolotovkins — arī nav nekādi zelta gabaliņi … Mēs abi īstu, krietnu darba vīru nemaz ij redzēt nedabūsim …

7

Meža izstrādāšanas punkta kantoris nestāvēja uz vietas: pirms divām dienām vagoniņš, kurā tas mitinājās, atradās mežmalā, bet šodien vairs nebija ne vagoniņa, ne mežmalas. Tehniskā vadītāja Stepanova meža izstrādāšanas punkts divās dienās bija notīrījis kādus piecus hektārus ciedru priežu, izcirties cauri visam meža stūrim un, sasniedzis uzkalna galu, tagad aurodams un dardēdams bruka virsū ciemam.

Virs Vasjuganas purviem un Obas, virs tīreļiem un taigas joprojām gaudoja un ardijās sniegputenis, locījās un stenēja milzīgie koki, no vienas vietas uz otru pārdzina veselus sniega kalnus, bet tur, kur atradās iecirknis, putenis bija rātni piekiusis. Vēl neredzami, lāgiem ierūcās treilēšanas traktoru motori un krakstēja ciedru priežu ribas, kauca zāģi un nikni kliedza elektrostacijas motors, bet attālāk gluži kā sienāži sprakstināja benzīnzāģu motoriņi. Ar visu, ko vien varēja, — ar elektrības un benzīna, ar zaru darinātāju un cirvju, ar traktoru un pārpūlē drebošu celtņu spēku, — ar ko vien varēja, ar to tehniskais vaditajs Stepanovs grauzās iekšā taigā.

Un, kad izmeklētājs Kačušins un pilnvarotais Aņiskins, cīnīdamies ar vēju, sasniedza mežmalu, viņu acīm pavērās necerēta aina. Cauri sniega strūklām un virpuļu šķidrautiem, zem debesīm, kas zemu kā jumts gūlās pār mežu, pa vēja šūpoto ciedru priežu starpām vairāku spēcīgu prožektoru staros ņirbēja kaut kas daudzkrāsains, priecīgs un jautrs: sarkani, zili un zaļi vagoniņi, dzeltena elektrostacija, krēma krāsas treilēšanas traktori. Stepanova vadītā meža izstrādāšanas punkta mašīnas bija nokrāsotas koši un dažādi, bet, kad izmeklētājs un pilnvarotais nogāja vēl kādus simt metrus, viņu acu priekšā kā svinīga uguns liesma nozibināja sarkans karogs, kas pluinijās gaiši zila celtņa strēles pašā galā.

Izārdītajā, gaišaja un rosīgajā zemes pleķīti puteni nemaz nejuta — atkāpies mašīnu, starmešu un raibā tirgus jūkļa priekša, tas trakoja visapkārt šim pleķītim, tomēr neuzdrošinājās ielauzties ari uz tā dunošas zemes. Un šeit, uz apsilušās un rāmās zemes, paša ši pleķīša centrā, rokas rudens mēteļa kabatās paslēpis un skrimšļaino degunu no cepures pinkām pārdroši izbāzis, stāvēja Jevgeņijs Tarasovičs Stepanovs. No četrām pusēm viņu šaustīja starmešu gaismas kūļi, no labās un kreisās tehniskajam vadītājam mācās virsu traktori, bet virs galvas garo roku ielocija gaiši zilais celtnis ar sarkano karogu. Tehniskais vadītājs Stepanovs stāvēja it kā sastindzis un vienaldzīgs, taču viss, ko vien acs te redzēja, bija saistīts ar viņa izaicinošo, platplecaino figūru — gan traktoru steidzīgā gaita, gan prožektoru stari, gan mērķtiecīgā mašīnu duna, gan Kačušina un Aņiskina skatieni.

—   Sveicināti! — Stepanovs strupi atņēma sveicienu. — Lūdzu, nāciet līdzi uz kantori.

Sarkanā vagoniņa durvis ieveda viņus divdesmitajā gadsimtā: jau šaursliežu vagoniņa priekšiņā oda pēc bumbieru esences un linoleja, zem griestiem blāvi spīdēja plafons, zem kājām bija paklāts mīksts, tumšs grīdceliņš, pēc tam pavērās durvis un kļuva redzama linkrustā iespiestu fantastisku ziedu pasaule, plafonu rinda pie griestiem un melns tranzistoru radiouztvērējs ar gaisā paslietu melnu antenas Ūsiņu uz pakauša. Cauri pītajai tranzistora sieniņai sūcās klusa mūzika, spīdēja pulētais koks, plafonu rinda veda uz omulības bezgalību, bet šīs paradīzes — šī modernā tukšuma vidu gulēja pamesti lieli, melni velteņi.

—   Lūdzu! — joprojām sausi un it kā garāmejot teica Stepanovs. — Te ir drēbju pakaramais.

Tehniskais vadītājs un izmeklētājs novilka mētejus un, matus sukādami, jau devās pie galda, bet pilnvarotais Aņiskins vēl aizvien ar puskažociņu rokas stāvēja pie pakaramā. Viņš caur pieri lūkojās Kačušina un tehniskā vadītāja Stepanova pakārtajos mēteļos, te nopētīja vienu, te otru, un viņa sejā parādījās tāda izteiksme, it kā te karātos nevis parasti mēteļi, bet kaut kas vairāk. «Re, kādas tās lietiņas!» Aņiskins domāja.

Tikai te, vagoniņā, pilnvarotais galu galā apjēdza, ko izmeklētājs Kačušins viņam atgādina. Visu šo garo un grūto dienu Aņiskins lāgu lāgiem pieķēra sevi pie domām, ka viņam Kačušina žesti un kustības liekas pazīstami, balsī jaušas dzirdētas intonācijas un arī izmeklētāja sejā un augumā ir kaut kas jau redzēts. Un tikai tagad, plafonu nespodrajā gaismā, skatīdamies uz vienādajiem rudens mēteļiem, pilnvarotais saprata, cik ļoti Kačušins līdzinās tehniskajam vadītājam Stepanovam. «Mīļais dievs!» Aņiskins domāja. «Viņi taču gluži kā brāļi!»

Galu galā pakāris puskažociņu, pilnvarotais pagriezās pret galdu. Nu ka tad — tehniskais vadītājs un izmeklētājs ir līdzīgi viens otram. Vienādi pārmetuši kāju pār kāju, viņi sēdēja pie zemā galdiņa un vienādām acīm skatījās viens otrā. Viņi bija līdzīgi gan augumā, gan sejā, vienlīdz plati bija sportiskie pleci, vienādas gan garās, šauro bikšu apžmiegtās kājas, gan acis, kas izskatījās vecākas nekā seja. Pilnvarotais vēl no rīta bija pamanījis, ka seja Kačušinam ir jaunāka nekā acis.

— Piesēstiet, biedri pilnvarotais! — Stepanovs uzaicināja.

Vagoniņš drebēja. To drebināja traktoru uzjundītā zeme, vējš, dobjie baļķu būkšķi. Drebēja aizbāznis kristāla karafē, trīsuļoja antena pie tranzistoruztvērēja, tādā kā drudzītī kratījās puķotais linkrusts, un tas viss radīja iespaidu, ka vagoniņš lēnām vai, gluži otrādi, strauji joņo cauri vējam, sniegiem un taigai. Kustības sajūta bija tik neatvairāma, ka likās: aiz necaurspīdīgajiem logiem aizsteidz telegrāfa stabi un aizdun tiltiņi, — tur celtnis nosvieda uz kaudzes sasalušu koku.

—   Jautājiet! — Stepanovs sacīja. — Kas noticis — zinu, ķerieties tūlīt pie lietas …

Pēc šiem vārdiem tehniskais vadītājs kundziski atgāzās uz dīvāna spilventiņiem, izrāva no kabatas cigarešu paciņu, ar zobiem izvilka cigareti un, skaļi noklikstinājis šķiltaviņas, aizsmēķēja. Tad paciņa apmeta gaisā loku un apstājās izmeklētājam zem deguna. Strupi pamājis ar galvu, Kačušins paņēma cigareti, aizpīpēja pie nenodzisušajām šķiltaviņām, un nu ar cigareti zobos tehniskais vadītājs un izmeklētājs kļuva tik līdzīgi viens otram, ka pilnvarotajam sametās jautri. «Ak jūs, nešķīstie gari!» viņš nodomāja un slepus pasmējās.

Pēc tam Aņiskins īsi nošņācās caur degunu un pārstāja smieties par tehniskā vadītāja un izmeklētāja līdzību. Sasprindzis un noskumis pilnvarotais tagad tikai vēroja, kā Kačušins un Stepanovs izvērpj smalku, taču varen stipru savstarpējas saprašanas pavedienu. Viņi pārmija tikai pāris vārdus, taču no cigaretēm jau pacēlās vienādi dūmu gredzentiņi un viņu lūpās paslēpās vienāda trauksmaina izteiksme.

—    Kas jūs atveda uz meža izstrādāšanas punktu? — Stepanovs zobgalīgi un nevērīgi uzprasīja. — Es atbildēšu uz jautājumiem tikai tai gadījumā, ja tie būs pietiekami pamatoti.

—   Rislings! — tikpat zobgalīgi un nevērīgi atteica Kačušins. — Neviens no ciema iedzīvotājiem nav veikalā rislingu pircis.

Viņi pieklājīgi uzsmaidīja viens otram, pēc tam tehniskais vadītājs Stepanovs, ko cieminieki dēvēja par «amerikāni», iemeta pelnu traukā pussmēķēto cigareti un pamāja ar roku, it kā teikdams: «Laipni lū. dzam!»— sak: «Neko darīt — jums ir pietiekams pamats!» Stepanovam kājās bija šauras velvetona bikses, mugurā kuļājās jaka no silta un mīksta auduma, bet pie sintētiskā krekla kā pielipusi baltoja stingra, neburzīga kaklasaite. Lai gan tehniskais vadītājs bija apģērbies pavirši un, šķiet, neizmeklēti, tomēr viņa apģērbs izskatījās glīts un dārgs: tik labi piegūla velvetona bikses, tik glīti bija sakrunkojusies jaka un tik jauki apņēma kaklu cietā, sniegbaltā apkaklīte. Viņš bija glīts, šis tehniskais vadītājs.

—   Lūdzu bez manas piekrišanas strādniekus no darba neatraut! — viņš teica. — Lūdzu tos aicināt tikai ar mana palīga Titarenko starpniecību. Viņš tūdaļ atnāks.

Ar acīm smiedamies, Stepanovs straujiem un platiem soļiem enerģiski piegāja pie drēbju pakaramā un, mēteli un cepuri uzvilcis, pēkšņi galanti pielieca galvu un vēl zobgalīgākā balsī ieminējās:

—   Biedri pilnvarotais, atļaujiet pateikt jums dažus vārdus aci pret aci…

Nemaz nebrīnīdamies, pilnvarotais nesteidzīgi pienāca pie tehniskā vadītāja, arī zobgalīgi pasmaidīja tikai ar acīm vien un arī galanti pielieca sirmo, lielo galvu. Pēc tam Aņiskins izgāja vagoniņa tamburā un, sagaidījis Stepanovu, iespiedās kaktiņā, lai ar savu resnumu un divmetrīgo augumu neaizņemtu visu telpu. Bet, kad Stepanovs bija cieši aizvēris aiz sevis durvis, pilnvarotais ilgi lūkojās viņa tuvajā sejā. Viņš ieraudzīja jaunu, vēja appūstu ādu, izaicinošas, mirdzošas acis, maigu pūciņu uz virslūpas un sajuta labu cigarešu, odekolona un svaiguma tīkamo smaržu. «Ek, dzīvīte, dzīvīte!» pilnvarotais nodomāja. «Paskat tik, uz kuru pusi tā velk!»

—    Neskatieties manī ar tādām miliča acīm! — tehniskais vadītājs klusi, bet zobgalīgi sacīja. — Es jau kandžu netecinu!

Tiesa, tehniskais vadītājs Stepanovs kandžu nebrūvēja un ar Murzinu nekāvās, arī tērauda loksnes smēdē nezaga un jaunos aļņus nešāva, tomēr pilnvarotais Aņiskins skatījās viņā ar tādām domīgām acīm, ar kādām viņš skatītos uz cilvēku, kurš tikko pirms stundas aplaupījis pastnieku. Kaut kas neredzams, taču sajūtams un gandrīz vai sataustāms plūda no Aņiskina domīgajām acīm un ievīstīja Stepanovu, sasaistīja viņa kustības un neļāva domāt. Laikam tādēļ tehniskais vadītājs sajuta sausumu mutē, aizrijās, bet tūdaļ pat skaļi iesmējās.

—   Nu, brāl! — Stepanovs iesaucās. — Ir gan brīnumi!

Taču smiekli nelīdzēja: pilnvarotais joprojām domīgi skatījās tehniskajā vadītājā, un tas, pašam negaidot, skaļi pateica:

—   Jūs, iecirkņa pilnvarotais, esat mājas vagars! Jūs nemaz neesat tik labiņš un gudrs, kā man te daudzi cenšas iestāstīt…

Gar tambura durvīm gaudodamas joņoja sniega grīstes un, atsizdamās pret vagoniņa sienām, savijās vērpetēs, zaudēja spēkus un sagūla uz kāpnītēm sausu sniegpārslu kaudzītēs. Sniega kaudzītes auga acīm redzami, un pilnvarotais sajuta, ka pie velteņiem piezogas kaut kas blīvs un auksts. Viņš pamīņājās no vienas kājas uz otru un izbrīnā parāva uz augšu uzacis, jo Stepanovs pēkšņi ar viņam svešādu maigu un vieglu kustību piespieda labo roku pie savas ziemišķādas krūts. Tehniskā vadītāja lielie acu dzimumi saraucās un neparasta domīguma un maiguma izteiksme iegūla tādās pašās četrstūrainās lūpās, kādas bija izmeklētājam Kačušinam.

—   Esat gan jūs tumsonīgs tēvainis! — Stepanovs pārmetumu pilnā balsī sacīja. — Vai tad jūs, tāds biezādainis, varat saprast, kads cilvēks ir Zina! — Un viņš svešādi iesmējās. — Piesargieties, milici, neiedzeniet meiteni nelaimē! Viņa nav atsitusies tēvā; viņa ir krietna, gudra un jūtīga.

Bezcerīgi atmetis ar roku, tehniskais vadītājs izlēca no vagoniņa. Vējš vienā rāviena sagrāba viņu aiz mēteļa stūra, izrāva laukā vienu šalles galu un sāka ar to pliukšķināt sniega, mašīnu dunoņas un kodīga aukstuma piepildītajā tumsā. Starmeša apgaismots, pa kupenām un kukuržņiem, garām celmiem un bedrēm Stepanovs devās iekšā taiga. Sākumā viņš gāja lēnām un cīnījās ar mēteli un šalli, tad, savaldījis tos, saka iet lieliem, ierastiem soļiem — lūk, viņš jau iebaza rokas kabatās, lūk, pacēla galvu pretim putenim, lūk, ap viņu jau sāka drūzmēties prožektori un mašīnas. Vispēdīgi tehniskais vadītājs apstājas estakades centra un gaismas apsudrabots, stalts, platiem pleciem un spēcīgs nostājās savā agrākajā vietā.

Atgriezies atpakaļ vagoniņā, pilnvarotais nedzirdami apsēdās turpat, kur pirmīt, un, zodu plaukstās atspiedis, sāka vērot, kā izmeklētājs Kačušins lēnām groza tranzistora kloķi. Skaļruni svilpa, čivināja, ieskanējās svešas valodas vārdi, uzmācīgi pikstināja Morzes aparāts; tad kāda balss skaidrā krievu valodā pieklājīgi paziņoja: «Sākam mūsu raidījumu…» Vagoniņā laistījās mēbeles, sudrabotie radiatori izstaroja tīkamu siltumu, un kā piedeva pie visa uz galda gulēja spilgta grāmatiņa ar svešzemju burtiem un svešzemju traktoru uz vāka.

—   Igor Valentinovič, — pilnvarotais sacīja. — Tagad jums no manis būs tikpat daudz labuma, cik no vistas kājas gaļas! Ar Titarenko, kas tūliņ atskries, es vēl šā tā vafu aprunāties, bet, kad ņemsiet priekšā Sarancevu, tad es paceļu rokas!

Pilnvarotais iegrima domās un nokāra galvu. Viņš neredzēja, kā Kačušins pārsteigts nomirkšķināja acis, kā jocīgi sašķobīja apakšlūpu un pārstāja ņemties ap tranzistoru.

—   Kādu Sarancevu? — Kačušins stiepti noprasīja.

—   Ir te viens tāds! — Aņiskins nelabprāt atteica. — Viņš nesen nopirka pie Dusjas divpadsmitā kalibra «iževku», dzer rislingu, turklāt vel tai naktī, kad nogalināja Stepšu, negulēja mājās. Tāds ir tas Sarancevs. Tas pats, kas izgājušo nedēlu klubā gandrīz vai sakāvies ar Murzinu un pat piedraudējis Stepanam. «2ēl,» viņš teicis, «ka tu man ncgadījies priekšā taigā …»

Kad pilnvarotais beidza, pēkšņi atskanēja divi trokšņi: izmisīgi noklikstēja tranzistora slēdzis un pārsteigti iesvilpās Kačušins. Tad viņš strauji uzlēca stāvus, paķēra no dīvāna savu mazo koferīti un atvēra to. Parakņājies tajā, Kačušins izvilka kādu papīru, ieskatījās tajā un vēlreiz iesvilpās. Pēc tam Kačušins rāvienā nomierinājās, aizvēra koferīti un mierīgi pavaicāja:

—   Kādē] jūs, Fjodor Ivanovič, nepastāstījāt šo faktu agrāk? Vai tad jūs nezināt, ka draudi …

—  Zinu, — pilnvarotais viņu nesteigdamies pārtrauca un pasmaidīja. — Pat ļoti labi zinu, Igor Valentinovič, taču iznāca tā, ka es tev nevarēju to tūlīt pateikt…

—   Kālab?

Aņiskins uzlika roku uz tranzistora spīdīgā vāka. Viņš pataustīja antenas gludo podziņu, nobrauca ar pirkstiem gar baltajiem posmiņiem un beidzot papliķēja tranzistoru ar raupjo plaukstu.

—   Un ja nu neviens no mežstrādniekiem nav ar Stepanu kāvies? — viņš dobji noprasīja. — Ja nu viņam uzbrucis kāds no ciema vīriem? …

Pilnvarotais nesaprotami pasmaidīja, un viņa sejā sastinga tā neizdibināmā un mīklainā izteiksme, kas visu dienu nedeva Kačušinam miera. Aņiskina sejā jau ceturto reizi parādījās tieši tāda pati noslēgtība un pirmatnīga noslēpumainība, kādu Kačušins bija redzējis Bočiņinā un Kolotovkina seja.

«Kas šeit atgadījies?» Kačušins satraukts domāja. «Ko Aņiskins aizstāv? Ko viņš slēpj?» Kačušinam reizēm negribējās ticēt, ka iespējams arī kaut kas tāds, ka milicijas rajona nodaļas izmeklētājam no rīta līdz pat vakaram gribot negribot piesardzīgi un paslepšus jānopratina iecirkņa pilnvarotais un jāseko viņam ar abām acīm …

—   Titarenko grabinās, — mirkli ieklausījies, sacīja Aņiskins. — Viņš, Igor Valentinovič, pastastīs visu! Tas ir tāds vīrs, kas nav uz gtastīšanu mudināms …

8

Tehniska vadītāja palīgs Mihails Vasiļjevičs Titarenko vēl tikai nāca iekšā, bet izmeklētājs Kačušins jau sevī smīnēja, jo Titarenko ārēja izskatā jocīgi mistrojās gan laucinieciskais, gan pilsētnieciskais. Kājās, atdarinot tehnisko vadītāju, Titarenko bija uzāvis dārgus, siltus šņorzābakus, bet virs tiem kuļājās platas pusvadmalas bikses; uz Titarenko pleciem bija uzspīlēta tieši tāda pati jaka ka Stepanovam, taču zem tas neredzēja vis kreklu un kaklasaiti, bet gan zilu kokvilnas svīteri. No Stepanova jakas kabatas rēgojās laukā pildspalva, Titarenko krūšu kabatā atradās plakanais namdaru zīmulis. Un, gluži tāpat kā ārienē, arī Titarenko iekšējā būtībā vecais ar jauno bija sacirtušies cīniņa uz dzīvību un nāvi. Viņš ierasti un viegli gāja pa tumšo, mīksto celiņu, taču pie krēsla, uz kuru noradīja izmeklētājs, pienāca ar bijību. Apsēzdamies Titarenko noņēma cepuri, nedabiski iepleta ceļgalus, jo krēsls bija zems, un nezinaja, kur nobāzt cepuri. Tādēļ Titarenko mulsi uzsmaidīja vispirms cepurei un savām kājām, tad Kačušinam un pilnvarotajam un tikai pēc tam nolika cepuri uz grīdas.

— Tā, beidzot iekārtojos!—viņš teica. — Virsdrēbes nost nevilkšu, jo Jevgeņijs Tarasovičs sacīja, ka mani jus diez cik ilgi netirdīšot…

Sagatavojies uz klausīšanos, Titarenko pielieca galvu, atkal pasmaidīja, un no šī smaida izmeklētājs vienā mirklī noprata, kādēļ Titarenko ir brigadieris — protams, uzcītības dēļ. Lai tehniska vaditāja palīgs darītu ko darīdams — ietu, sēdētu, runātu, mirkšķinātu gaišās skropstas vai elpotu—, visu viņš darīja uzcītīgi. Titarenko izrunāja katra vārda katru burtu, centīgi žestikulēja, kad tas bija vajadzīgs, sēdēja krēsla ar visu to ķermeņa daļu, uz kuras pienācās sēdēt. Arī elpoja viņš, cik vien cītīgi bija iespējams. Skatīdamies izmeklētājā ar uzticīgam acīm, Titarenko paris minūtēs paguva izstāstīt, ka meža izstrādāšanas punktā ir divas «Iž-12» markas bises, ka tai naktī, kad nogalināts Stepans Murzins, viņš, tehniskā vadītāja palīgs, strādājis otrajā maiņā un šai sakarā skaidri zina, kurš pārnakšņojis vagoniņos un kurš ne. Neapstādamies un Kačušina jautājumus negaidīdams, tehniskā vadītāja palīgs pastāstīja, ka pie viņiem strādājot seši bijušie ieslodzītie, bet, protams, esot nepieciešams rūpīgi izdibināt, kas un kāds kurš ir. Uz mirkli apklusis, Titarenko cītīgi nomirkšķināja ar rudajām skropstām, saknieba lūpas un piesardzīgi turpināja:

—   Tehniskais vadītājs Jevgeņijs Tarasovičs mūs māca iepazit katru cilvēku atsevišķi. Vadoties no tā, biedri izmeklētāj, es, nākdams uz šo tikšanos, pārdomāju vairākus jautājumus …

Titarenko vēlreiz atvilka elpu, dziļdomīgi sakrunkoja pieri, paskatījās pa labi un pa kreisi un bailīgi pielika plaukstu pie lūpām.

—    Sarancevs nepārnakšņoja mājās! — Titarenko čukstus pavēstīja. — Bet ar to šis jautājums vēl nav galā. Tehniskais vadītājs Jevgeņijs Tarasovičs prasa, lai strādnieki ziņotu, kad viņi iet pārnakšņot uz ciemu, bet Sarancevs nekā tāda nav teicis. Sai sakarā ļjnan nācās parunāt ar viņu īpaši …

Tehniskā vadītāja palīgs pielika pie lūpām otru plaukstu, bailīgi pablenza apkārt un tikko dzirdami pateica:

—   Sarancevs bija aizgājis ar visu bisi!

Vagoniņš brauca sazin uz kurieni … Klabēja uz

neesošajiem sliežu savienojumiem neesošie riteņi, gar logiem traucās biezs, sniega pilns gaiss, vējš šūpoja sienas un svaidījās pa grīdas apakšu, zibēja gaismas signālu un blokposteņu ugunis — tur traktori bija iedeguši starmešus —, rūca dīzeļvilciena spēcīgais dzinējs un strupi ducināja sirēna — celtnis brīdinaja, ka šautra tūlīt pagriezīsies. Jā, vagoniņš kustējās, un uzmācās tāda sajūta, ka tūdaļ plaši atvērsies durvis, laternu rokā šūpodams, ienāks pavadonis un sacīs: «Nākamajā stacijā vilciens nepietur!»

—    Risinādams Saranceva jautājumu,-Titarenko čukstus turpināja, — tāpat tiku konstatējis, ka viņš ir bijis vidēji iereibušā stāvoklī… Lai gan tehniskais vadītājs Jevgeņijs Tarasovičs nepievērš sevišķu uzmanību tam, ka strādnieki brīvajā laikā iedzer, konstatēju, ka Sarancevs vakarā dzēris vagoniņa rislingu . ..

Burbujoja valodīgā Titarenko cītīgais bass, drebēja aiz logiem traktoru ugunis, līgojās un lāgiem iedrebējās vagoniņa grīda; matētie plafoni zem griestiem izstaroja rēnu gaismu, un pilnvarotais juta, ka viņu nes prom bezgalībā un sāk griezt kā virpulī. Ar vienu ausi Aņiskins klausījās brīvprātīgā detektīva Titarenko stāstījumā, bet ar otru dzirdēja tehniskā vadītāja vārdus: «Neiedzeniet meitu nelaimē!» Centīgais un noslēpumainais Titarenko čukstēja, ka Sarancevs dzēris vagoniņa rislingu, bet pilnvarotais dzirdēja: «Vai tad jūs, tāds biezādainis, varat saprast, kāds cilvēks ir Zina!» Spiezdams abas plaukstas pie lūpām, tehniskā vadītaja palīgs goddevīgā balsī čukstēja, ka Jevgeņijs Tarasovičs Jaunojoties, ja viņš, Titarenko, uzmācoties strādniekiem ar jautājumiem par personisko dzīvi, bet pilnvarotais redzēja meitas noskumušo seju un centās saklausīt viņas zemo balsi: «Paldies, tēti, nē, man ir labi, tēti, tu velti uztraucies, tēti!» Cik tuva, līdz asaram mīļa, tev pašam līdzīga!

Skumju pārņemts, mocīdamies ar saltuma un tukšuma sajutu zem sirds, Aņiskins gribēja, taču nespēja piespiest sevi klausīties, ko stasta Titarenko. Viņš tikai redzēja tā bālo, nokārto degunu un uzcītīgās acis un dusmojās, ka tehniskā vadītāja palīgs aizvien biežāk un biežāk bāž mutei priekša plaukstu un viņa acu dzimumos biežāk un biežāk atspoguļojas Kačušina otrādi apgrieztā seja — tas nozīmēja, ka Titarenko ir padevīgi pieliecies tuvāk izmeklētājam. Un joprojām burbuļoja viņa pieglaimīgais bass, joprojām galvas vidū līgojās smieklīgs ruds matu cekuls un joprojām skanēja: «Jevgeņijs Tarasovičs neļāva, Jevgeņijs Tarasovičs atļāva, Jevgeņijam Tarasovičam nepatika …» Aņiskins mazliet satrūkās, jo blakus kaut kas sakustējās, uzliesmoja un apdzisa gaisma. Pilnvarotais neizpratnē piemiedza acis un tad atjēdzās, ka Titarenko beidzis savu stāstījumu un ceļas augšā, bet Kačušins pieklājīgi atsveicinās:

—   Uz redzēšanos, uz redzēšanos, biedri Titarenko!

Uzmanīgi pacēlis cepuri no grīdas, tehniskā vadītāja palīgs sāka kāpties atpakaļ, godīgi, padevīgi un uzcītīgi smaidīdams, vairākkārt čukstus atvadījās: «Uz redzēšanos, biedri izmeklētāji» — tad uzmauca cepuri galvā un atmuguriski izgāja no vagoniņa. Durvis atvērās tikai uz mirkli, taču telpa piegruva pilna ar svelpoņu un dārdiem, tajā ielauzās ass prožektora staru kūlis un gar grīdu aizvēlās zilgs aukstuma vilnis. Virs tumsā nolīduši Vasjuganas novada trakoja orkāns, visīstākais orkāns.

—   Kādēļ Murzins ar Sarancevu saķildojās? — Kačušins uzprasīja, pievērdams košo piezīmju bloku.

Vai jus, Pjodor Ivanovič, to zināt?

Pat ļoti labi zinu, — Aņiskins domīgi atteica.

Viņi sagāja matos vēl pirms svētkiem popa Striganova mājās … — Pilnvarotais mirkli padomāja, it kā nule sacīto apstiprinādams, pamāja ar galvu un turpināja:— Klubā viņi tikai pabeidza strīdu…

Aņiskins vēl arvien sēdēja, čokurā sarāvies, galvu nodūris un resnās kājas plati un neērti iepletis. Zemais krēsls — viens no tiem, kurus bija sākuši ražot pēdējos gados un kuros vajadzēja sēdēt sāniski, kājas izstiepušam, — viņam gauži nepatika. Pilnvarotais neprata tajā sēdēt, un viņa ceļgali slējās gaisā tāpat, kā pirms brītiņa tie bija slējušies brigadierim Titarenko. Un vispār — ar savu ziloņa resnumu, lielajām rokām un kājām, lielo galvu un atpogāto kreklu — Aņiskins šķita lieks šajā vagoniņā. Viņš nekādi neiederējās mazās telpas omulībā, nesaskanēja ar lakojuma spožo spīdumu un plafonu matēto gaismu, viņam vagoniņā bija par šauru, un tādēļ katra pilnvarotā kustība šķita aprauta, nepabeigta. Un liekas — gluži tādas pašas bija arī izpluinītās, saraustītās Aņiskina domas.

—    Redzat, klubā viņi tikai turpināja savu strīdu, — viņš, dobji kāsēdams, atkārtoja. — Sarancevs turklāt atkal bija iedzēris…

Vēlreiz nepabeidzis domu līdz galam, pilnvarotais apklusa. Turpinājumu gaidīdams, Kačušins nenolaida acu no pilnvarotā un, kāju šūpinādams, atcerējās, ka milicijas rajona nodaļas priekšnieks bija teicis: «Aņiskinam varat ticēt: viņš mūsu darbā jūtas kā dievs!» Un tagad izmeklētājs piesardzīgi vēroja pilnvaroto, pats savā nodabā smējās un domāja: «Viņš tiešām atgādina noslēpumainu ķīniešu dievu!»

—    Tur, klubā, viņi saķildojās jau pa otram lāgam, — Aņiskins sacīja, nekādi netikdams vaļā no vienas un tās pašas domas. — Bet kālab viņi saķildojās, to, Igor Valentinovič, tā uz reizi nevar pastāstīt. Tu to sapratīsi, kad būsi ticies ar popu Striganovu …

—   Jau otro reizi dzirdu pieminam popu! — drūmi nokremšļojies, atsaucās Kačušins. — Patiešām mīklains pops!

Aņiskins neatbildēja krietnu brīdi — viņš atliecās taisns, aizpogāja krekla divas augšējās pogas, bargi sarauca uzacis un caur pieri paskatījās Kačušinā.

—    Nē! — viņš asi noteica. — Viņš nemaz nav mīklains pops! Tu, Igor Valentinovič, šos manus vārdus pagaidām izmet no galvas un mierīgi turpini izmeklēšanu, bet, kad tu sāc skatīties manī ar aizdomīgām acīm un nevari saprast, kas ar mani notiek, tad atceries: es savā nodabā sarunājos ar popu Striganovu …

Pilnvarotais beidzot izslējās pavisam taisns, uzrāva abas uzacis vai pieres vidū un citu pēc cita atkārtoja visus tos stiķus, kuru dēļ viņš atšķīrās no citiem cilvēkiem: Aņiskins nočmiukstināja caur zobiem, izvalbīja savas vēža acis un noguldīja smagās rokas uz izblīdušā vēdera. Tagad viņš patiešām izskatījās pēc noslēpumaina austrumzemju dieva.

— Patlaban arī pops Striganovs ir uztraucies! — Aņiskins valdonīgi sacīja. — Viņš patlaban domā par mani.

9

Dažādu darbu strādnieks Sarancevs ienāca vagoniņā strauji un jautri. Nokļuvis plafonu matētajā gaismā, siltumā un lakota koka mirdzumā, viņš ne uz mirkli neaizkavējās pie durvīm, bet, norāvis cepuri un brezenta cimdus, tiešā ceļā devas uz to krēslu, ko izmeklētājs jau bija nolicis viņam. Cepuri un cimdus Sarancevs nometa uz galda, sāniski apsēdās uz zemā krēsla un pats pavērsa seju tā, lai uz to kristu galda spuldzes gaisma. Pēc visas šīs iekārtošanās smaids no Saranceva sejas pazuda, viņš mierīgi noguldīja rokas uz ceļiem un zobgalīgi noteica:

— Ilgi gan dabūju gaidīt! Cerēju, ka jau vakar izsauksiet …

Galda spuldze apgaismoja spēcīgu, zīmīgu seju: platu un enerģisku zodu, iekritušus vaigus, strupi apcirstu degunu un lielas, jutīgas afrikāņa lūpas, tik koši sārtas, ka tās likās krāsotas. Bez tam Sarancevam vēl bija šaura un inteliģenta piere, ļoti gudras acis, bet zem atpogātā zilā darba tērpa apkakles varēja redzēt masīvu — droši vien zelta ķēdi, kura apņēma muskuļoto, vingro kaklu un kuras galā bija kaut kas iekārts — varbūt krusts, bet varbūt ari medaljons ar sievietes fotogrāfiju. Un vēl Sarancevam bija mežstrādniekam tik neparasts priekšmets — brilles glītā modernā ietvarā.

—   Esmu gatavs atbildēt uz jautājumiem! — viņš teica. — Beidzot sagaidīju.

Un tad notika kaut kas dīvains — izmeklētājs kļuva ļoti līdzīgs Sarancevam. Kačušinam nebija zilā kombinezona un smago velteņu, nelipa pie galvas sajukušie, no sviedriem miklie mati, taču pilnvarotais pamanīja, ka izmeklētājs kļuvis tads pats kā Sarancevs. Kačušins zobgalīgi pasmaidīja, parāva uz augšu vienu uzaci un nolieca uz sāniem galvu taisni tāpat, kā to izdarīja mežstrādnieks. Pēc tam viņš kļuva tikpat straujš un enerģisks.

—    Tātad sākam? — skaļi sacīja Kačušins. — Jūs tātad esat Jurijs Mihailovičs Sarancevs! Jūs esat dzimis divdesmit piektajā gadā, izglītība — nepabeigta augstākā, precējies, sociālais stāvoklis — patlaban strādnieks. Jūs esat piecus gadus nostrādājis instrumentu rūpnīcā Tornskā, gadu, elektromehāniskajā rūpnīcā. Esat tiesāts un atradies izmeklēšanā. Vai esmu labi iegaumējis, Jurij Mihailovič?

—   Ja! — Sarancevs atbildēja. — Ļoti labi!

—    Un pēdējais! — Kačušins smiedamies piebilda. — Es pārkāpju sociālistisko likumību, jo man nav nekāda pamata, lai runātu ar jums, Jurij Mihailovič! Tāpēc ļoti lūdzu man piedot! Vai mana atvainošanas jūs apmierina?

—    Pilnīgi! — Sarancevs atteica. Varat ari protokolu rakstīt.

—   Tikai bez protokola, tikai bez tā, Jurij Mihailovič!— pa jokam padraudēdams ar pirkstu, Kačušins sāka smieties. — Jūs esat viltīgs! Es uzrakstīšu protokolu, bet jūs pēc tam — caps! Vai kāds viltnieks! Es taču zinu, ko jūs patlaban domājat. — Kačušins vingri piecēlās, strauji pasoļoja ar garajām kājām pa mīksto grīdsegu un saberzēja rokas. — Jūs tagad domājat par to, ka ir pārkāpts nevainības prezumpcijas princips. Uz šo domu jūs uzvedināja tas fakts, ka es, vēl būdams rajonā, esmu iepazinies ar jūsu lietu.

—   Pilnīgi pareizi! — Sarancevs piekrita. — Tur ārā aiz durvīm es jau biju sagatavojies sakliegt uz jums. Bet tagad es to nedarīšu! — Viņš mazliet pacēla balsi. — Es tomēr esmu pircis to nolādēto bisi un tai naktī tomēr neesmu gulējis vagonā…

Pilnvarotais Aņiskins aiz brīnumiem tikai krckstēja un grozīja galvu, redzēdams, ka vārdi un veseli teikumi lidināt lidinās no Saranceva uz Kačušinu un atpakaļ. Pa to laiku, kopš Sarancevs apsēdās spuldzes gaismā, Aņiskins nebija paguvis mežstrādnieku ne lāgā apskatīt, bet izmeklētājs un Sarancevs jau bija aizkļuvuši tik tālu, ka Aņiskinam bija jāapmierinās ar dažām domu drumstalām. Aizvien vēl brīnīdamies un krekstēdams, pilnvarotais vēl vairākkārt aši palūkojās te mežstrādniekā, te izmeklētājā un rimās tikai tad, kad notika kaut kas vēl dīvaināks: Sarancevs patiesi jautri un atviegloti iesmējās.

—   Ir gan joki! — viņš sacīja. — Man nav rokās neviena trumpja!

Tikai tagad kļuva redzams, ka visa līdzšinējā Saranceva izturēšanās bijusi tikai spēle: viņš ar vari piespieda sevi ^uiaidīt, soļoja mundri tikai tādēļ, ka viņam tā vajadfPja, arī krēslā viņš apsēdas nevērīgi tikai tādēļ, ka neviena cita kustība tai brīdī nederēja. Turpretim tagad Sarancevs smaidīja sirsnīgu, patiesu smaidu, un viņam bija jauka, mazliet nogurusi, taču labsirdīga seja. Pēc tam viņš tā palūkojās apkārt, ka Aņiskins saprata: Sarancevs ir ieradis un viņam patīk sēdēt siltajā, omulīgajā vagoniņā, mazliet viebties no spožās gaismas un turēt izstieptas garās kājas.

—   Tad sāksim ari! — Kačušins viņu palūdza. — Nekur nesteigdamies un visu pēc kārtas …

Sācis runāt piesmakušā patīkamā balsī, Sarancevs kļuva tikai nedaudz nopietnāks un tikai mazdrusciņ apslāpēja savu jauko smaidu. Reizēm ar rokas kustību piepalīdzēdams, viegli, tā, lai netraucētu klausītājus, izvēlēdamies vārdus, viņš pastāstīja, ka no septiņiem vakarā līdz pusdiviem naktī viesojies pie padzītā mācītāja. So faktu, Sarancevs aizrādīja, varot apstiprināt ciema iedzīvotāji Privalovs un Fiļipovs, kas arī viesojušies pie mācītāja un aizgājuši mājās vēl pēc viņa — Saranceva. Pēc tam, drusku padomājis, mežstrādnieks stomīdamies turpināja:

—   Vagoniņā atgriezos apmēram divos piecpadsmit, bet to neviens nevar apliecināt: visi gulēja. Cirsmā beidza darbu otra maiņa, bet man šķiet… — Sarancevs neveikli noplātīja rokas, — …man šķiet, ka arī pats Titarenko nepamanīja manu atgriešanos. Viņš domā, ka esmu pārnācis tikai no rīta.

Sarancevs apvaldīti nopūtās un apklusa. Arī viņš ieklausījās, kā aiz vagoniņa sienām trako putenis, sajuta, kā dreb grīda, un laikam tāpat izjuta kustības ilūziju, jo mežstrādnieka seja kļuva domīga, it kā viņš lūkotos pa braucoša vagona logu.

—   Atgriezies mājās, nekādi nevarēju aizmigt! — Sarancevs klusām turpināja. — Sarunas ar popu mani uztrauc. Laikam jau krietni pēc trijiem piecēlos, apģērbos un izgāju no vagoniņa. Līdz pat brokastīm, tas ir, līdz pulksten septiņiem, es klaiņoju pa taigu. Kad esmu viens pats, man ir diezgan ko domāt un pārlikt.

Viņš piepeši apklusa. Siltais gaiss no apkures baterijas cēlās uz augšu no grīdas, jūtami vējoja gar seju, un varēja redzēt, kā tas lāgiem piesardzīgi pakustina Saranceva apžuvušos smalkos matus.

—        Par bisi… — viņš dobji turpināja. — Tā bija man līdzi. Laikam jau tādēļ, ka bija nakts, taiga, mēnesnīca … Un vēl šis pops Striganovs!

Sarancevs iegrima domās un nodūra galvu. Ausis viņam bija apaļas, sārtas un atļukušas kā pusaudzim. Kačušinam iešāvās prātā, ka cilvēki ar tādām ausīm četrdesmit gadu vecumā apveļas, apgādājas ar pieciem bērniem, apsēžas pēc vakariņām krēslā un snauž, avīzei no rokām krītot. Un še tev nu bija … Kačušins pagājās pa vagoniņu, tad apstājās.

—        Tagad vairāki jautājumi no vietas! — izmeklētājs smaidīdams pabrīdināja. — Pacentieties atbildēt uz ātrāko …

Kačušins apsēdās tā, lai redzētu Saranceva seju apgaismotu; uzaci saraucis, viņš pēkšņi sāka skatīties mežstrādnieka ar savādām acīm — redzokļi tajās izstiepās vertikāli, gluži kā kazai. Izmeklētāja sejas izteiksme kļuva enerģiska, saspringta.

—         Čaulītes metat prom? — viņš pēkšņi noprasīja.

—   Jā!

—   Patronas turat somā?

—   Jā!

Kačušins steidzīgi atvilka elpu, un pēc tam jautājumi sāka birt kā krusa.

—   Kad pēdējo reizi šāvāt?

—   Pirms trim dienām, no rīta.

—   Vai bise tīrīta?

—   Jā!

—   Rislingu pirkāt?

—   Ja!

—   Kad izdzērāt pēdējo pudeli? Un kur?

—   Pie Striganova. Tai vakarā …

—   Kā bijāt notikuma naktī ģērbies?

—   Mētelis, zabaki, šī te cepure …

—Pulkstenis trīs nakti. Kads laiks, gaisina, skaņas? …

—   Kluss, spīd mēness, rej suņi, taisijas snigt…

—   Ko satikāt ciema ielās?

—   Nevienu.

—   Kādēļ draudējāt medību inspektoram Murzinam? Un kad?

Un tūdaļ apravas straujais vardu birums, it ka būtu satrūcis, sašķidis gabalu gabalos tas grodais pavediens, kas bija pārmests no Jurija Saranceva uz Kačušinu. Mežstrādnieks drusku nobāla, atmetās atpakaļ liii sastinga neērtā pozā, bet Kačušins skatījās viņā ar pēkšņi uzliesmojušām un kā dārgakmeņi mirdzošām acīm. Redzokļi bija iepletušies un vairs neizskatījās vertikāli. Vismaz kādu minūti ilga piesātināts, sagumzīts un nemierīgs klusums, un tad atskanēja Saranceva trīsošā balss:

—   Laikam taču līdz pat kapa malai es, ieraugot milici, kļūšu bāls! — viņš sacīja. — Pat tad, ja es dzīvotu Maskavā, slepkavība pilsētas viņā galā tik un tā sāpīgi skartu arī mani… Un nekur man nebūs glābiņa, nebūs miera ne peles alā …

Līgodamies joņoja spoži apgaismotais vagons; klabēja neesošie riteņi pret neesošajiem sliežu salaidumiem. Nelāgi, vai cik nelāgi Jurijs Mihailovičs Sarancevs patlaban jutās siltajā un ērtajā vagoniņā! Starp viņu un izmeklētāju jau gulēja krasa, salta atsvešinātība, gluži kā starp diviem pasažieriem, no kuriem viens priecīgi skatās uz sliedēm, kas tālumā daudzsološi saplūst kopā, bet otrs — uz pēdējā vagona sarkano laternu, kuras atspulgs krīt uz mūžam modro konduktoru.

—   Turpiniet! — Kačušins palūdza. — Es klausos!

—   Tas nav tik viegli! — tādā pašā, it kā aiz aukstuma drebošā balsī atteica Sarancevs. — Jāatgriežas pie manas lietas, lai saprastu, kādēļ es eju pie popa Striganova …

—   Dariet to!

Sarancevs mainīja pozu. Viņš pievilka kājas un nolika tās blakus, celi pie ceļa; saslēja galvu, bet saknieba lūpas, it kā mēģinādams atmest visu lieko, traucējošo, neiederīgo. Dažus mirkļus vēlāk viņš jau sēdēja Kačušina priekšā tā, kā pienākas sēdēt pratināmajam: taisns, uzmanīgs un nekustīgs.

—   Mani apcietināja par mēģinājumu nogalināt kādu nelieti. Tas notika, kad mācījos universitātes trešajā kursā, — Sarancevs skaidri pateica. — Man bija tikai divdesmit gadi, taču mani uzskatīja par lietpratēju reliģijas jautājumos. Profesors Griņevičs cerēja, ka es sākšu nodarboties ar Ēģipti un Jeruzalemi … Ka pats sapratīsit, nekas no tā neiznāca, taču pēc cietuma manī radusies tieksme pēc iracionālā. Jūs saprotat?

—   Jā!

—       Striganovs ir interesants cilvēks. Viņa teorija ir veca ka mēness, taču popa pusanalfabētiskajos spriedumos la izklausās vilinoša. Mazliet no maltusisma, kaut kas no agrīnā kristietisma — tāds ir visā sava godībā pops Striganovs, lauku filozofs! Pavisam vienkāršotā veida viņa pašmaju filozofija ir šāda: daba ir dievs, un nav neviena dieva, kas bulu augstāks par dabu. Taču Striganovs ir arī spēcīga personība un viņā var ar interesi klausīties …

Iecirkņa pilnvarotajam Aņiskinam šķita savādi, ka Sarancevam mugurā ir zils kokvilnas auduma kombinezons, izvalkāti velteņi, vienkāršs krekls, ka no viņa sejas lēkšķēm vien lobās sala apsvilinātā āda. Laikam tāpēc svešvārdi Saranceva mutē skanēja neierasti, bet apsvilinātajai ādai tikai ar mokām spraucās cauri tā izteiksme, ar kādu cilvēks var izrunāt šādus vārdus. Tālab ari šķila, ka Sarancevs atkārto cita teikto, ka viņš klūp pie katra svešvārda. «Ek, dzīvīte, dzīvīte!» pilnvarotais domāja. «Re, uz kādiem stiķiem tā dzīvīte ir spējīga!»

—    Un kā jūs man pavēlēsit iztulkot šo sapni? — Kačušins pēkšņi aši noprasīja. — Vai jūs piedraudējāt Murzinam, pakļaudamies popa ietekmei, vai arī pats uzskatāt, ka dabas aizsardzība ir pretdabiska parādība?

—   Viss bija daudz vienkāršāk! — Sarancevs skumji atteica. — Kad nopirku bisi, pie manis ieradās medību inspektors Murzins: «Kādēļ tu neesi reģistrējis bisi?» Saprotiet, kad ierodas oficiāla persona ar priekšnieka vaibstu lūpu kakliņos un sāk uzrunāt ar «tu» …

Pārsteigts no pēkšņā klusuma un no tā, ka plafoni un galda spuldze piepeši uzliesmoja spožāk, Sarancevs pārtrauca stāstu. Bija aprāvusies mašinu rēkoņa un dunoņa; šķita, ka arī vagoniņš pēkšņi apstājies kādā tālā starpstacijā — vēja, koku čīkstoņas un gaudojošu viesuļu vidū.

—    Maiņa! — Sarancevs sacīja, piesegdams ar plaukstu seju no galda spuldzes spilgtās gaismas. Tad lēni turpināja: — Klubā es biju piedzēries. Pēc cietuma manī radusies kāre ne tikai pēc iracionālā vien. Kad piedzeros, kļūstu sentimentāls un uzpūtīgs ka kriminālists.

Vagoniņš stāvēja uz vietas. Uz logiem gulēja prožektora nekustīgā, rēni dzeltenā gaisma, zibēja cilvēku ēnas — pleci, galvas. Garām vagoniņam soļoja strādnieki.

—    Es gaidu! — teica Sarancevs. — Velciet laukā tipogrāfijā jau agrāk iespiesto tekstu …

—   Nevilkšu vis! — mirkli padomājis, atteica Kačušins. — Man jūsu paraksts par neizbraukšanu nav vajadzīgs!

Viņu acis sastapās: izmeklētājs skatījās Sarancevā jautri un sirsnīgi, bet mežstrādnieks sāpīgi saviebās un sakoda zobus. Sejas vaibsti kļuva asāki, un pilnvarotais sajuta, kā Sarancevs zilajā kombinezonā saspringst. Aizritēja vēl viens mirklis, un pratināmais pārvērtās līdz nepazīšanai — viņa seja bija sašķiebta naidā un riebumā.

—   Jūsu augstsirdība nav plika graša vērta! — Sarancevs teica drebošā balsī. — Ārā tāds putenis, ka dzīva dvēsele nevar no ciema laukā rādīties. Jūs paši baidāties, ka no rajona centra traktors netiks cauri un jūs nesaņemsiet ekspertīzes rezultātus.

Saranceva balsī kā asi zobiņi noknakstēja Nozieguma naids pret Likumu, pratināmā naids pret pratinātāju; spilgti apgaismotā cilvēka naids pret to cilvēku, kurš patlaban sēž ēnā; šis naids kā nervozs gārdziens pārvēlās pāri lūpām un tai pašā mirklī at&lt;1 i nojās Kačušina sejā. Izmeklētājs lēnām pielika pie lūpām cigareti, dziļi ievilka salkano dūmu un dzedri noprasīja:

Kas jums teica, ka es gaidu ekspertīzes rezultātus?

—   Nelaime pateica! — Sarancevs nikni atcirta. — Kopš paša pirmā brīža, kad kļuva zināms par Murzina nāvi, es meklēju sev alibi. Man tā nav, un es ar šausmām domāju par rislinga pudeli, uz kuras pēkšņi var atrasties manu pirkstu nospiedumi . . .

Gaidīdams, ka sekos izbrīnās pilns jautājums, Sarancevs strauji un nervozi sarāvās, taču Kačušins mierīgi izpūta dūmus caur sirdsveidā sačokurotajām lūpām, padomāja un nevērīgi izmeta:

—   Jā, tāds variants ir iespējams! — Viņš pašķielēja uz pilnvaroto. — Nopratinot pārdevēju Proņinu, mēs konstatējām, ka jūs esat pircis trīs pudeles rislinga. Neviens no ciema iedzīvotājiem rislingu nav pircis. Dabiski, uz katras šīs pudeles ir jūsu pirkstu nospiedumi… Mans uzdevums — tikt skaidrībā, kā viena no pudelēm varēja nokļūt nozieguma vietā.

Kačušins piecēlās, paspēra dažus soļus pa kabinetu un atkal atmetās uz galda gala. Viņš bija ļoti nopietns, lietišķs, mierīgs; izmeklētājs domaja, salīdzināja, analizēja, un viņam vairs nebija ne prātā tēlot vienkāršību vai arī ietekmēt ar savu noslēpumaino klusēšanu. Viņš strādāja un tādēļ bija vienkāršs un saprotams.

—   Ir divi varianti, — Kačušins turpināja. — Vai nu jūs patiešām esat nogalinājis Murzinu, vai arī nejauši nokļuvis nozieguma vietā. Pagaidām fakti liecina pret jums, kaut arī man vēl nav ekspertīzes rezultātu … — Izmeklētājs pagriezās pret Aņiskinu, — Ir arī pretēja rakstura fakts. Fjodors Ivanovičs atradis nozieguma vietā naža gredzenu, kas pieder kādam no medniekiem. — Viņš pēkšņi pasmaidīja. — Vārdu sakot, pudele rislinga pret naža gredzenu … Es nedomāju, ka jūs varētu atstāt nozieguma vietā ir pudeli, ir gredzenu, lai gan arī tas ir iespējams … Patlaban ir divdesmitais gadsimts, Jurij Mihailovič!

Izmeklētājs piecēlās atkal, atkal pagājās pa istabiņu un tad mierīgi nobeidza:

—   Uz redzēšanos! … Uz redzēšanos! — viņš atkārtoja, jo mežstrādnieks pat nepakustējās. — Līdz ritam, biedri Sarancev!

Kačušins uzsvēra vārdu «biedri», viņa balss skanēja pieklājīgi un draudzīgi, un Sarancevs devās uz durvīm. Izmeklētājs un iecirkņa pilnvarotais noraudzījās viņam pakaļ, taču mežstrādnieks nebija sagumis, neraustīja plecus un nepagausinaja soļus. Sarancevs gāja tik mierīgi un tik neatkarīgi izslējies, ka varēja aiziet no izmeklētāja tikai tāds cilvēks, kam to jau ne reizi vien nācies darīt. Durvis aiz viņa aizvērās, uz mirkli iestājās klusums, tad sienas sazvārojās, sasvērās, it kā kāds mēģinātu apsviest vagoniņu otrādi; satrakotais gaiss nikni un izmisīgi brāzās tam virsū, žēlabaini džinkstēja logu rūtis, atkal uz stikla šūpojās atdzīvinātā prožektora stars, un vagoniņš atkal brauca. Lūk, cik īsa bija maiņpauze tehniskā vadītāja Stepanova meža izstrādāšanas punktā!

Ko tad Sarancevs toreiz mēģināja nogalināt? — Aņiskins pajautāja.

—    Lietā ir tūkstoš lappušu, — Kačušins domīgi novilka.— Savu kursa biedru. Tas viss bijis sen, četrdesmit devītajā gadā.

Tehniskā vadītāja Stepanova meža izstrādāšanas punktā dārdēja traktori, svilpa zāģi, gar zemajiem mākoņiem šaudījās spēcīgā starmeša baltā gaisma. Izvandītajā zemes gabaliņā sāka darbu trešā maiņa, iin pats Stepanovs, kas bija sācis savu darba dienu sešos no nla, ieskrēja uz brītiņu vagoniņā — uzsmēķēt un apsildīties. Jautrs un straujš viņš parādījās gaitenī un, sasalušos šņorzābakus dauzīdams, zobgalīgi noteica:

—   Mani jaukie detektīvi, es jums Sarancevu neatdošu! Pirmkārt, viņš nevienu nav nogalinājis, otrkārt, jums nav tiesību laupīt man intelektuāla cilvēka sabiedrību. Vai jūs zināt, mans mīļais Megrē, ka cietumā un pec tam šis cilvēks izlasījis kaudzēm grāmatu? Viņš ir staigājoša enciklopēdija, kaut gan kategoriski atsakās stāties Titarenko vietā.

Stepanovs atkrita uz dīvāna, smiedamies uzlika sabristajos zābakos ieautās kājas uz košā, bumbuļainā auduma un pēkšņi pagriezās pret Aņiskinu.

—   Un ko jūs teiksit par Sarancevu? — viņš izaicinoši noprasīja. — Uz kādām domām jūs šis tēls uzvedināja?

—   Es neteikšu nekā! — pilnvarotais pēc brītiņa atsaucās un nesaprotami pasmaidīja. — Ko es varu par viņu ieikt, ja viņš saka: «Maltusisms!»

Svešvārdu pilnvarotais izrunāja lēnām, piesardzīgi, gandrīz vai pa zilbēm, bet pareizi. Pēc tam viņš nicīgi parāva uz augšu kreiso uzaci, piemiedza acis un sacīja:

—   Redziet, pops Striganovs arī nepazīst šādus jocīgus vārdus, bet Sarancevs bija gatavs tupēt pie viņa dienām un naktīm. Līdzko vakars, tā dirn pie Striganova un blenž viņam mutē. Tad ne jau vārds ir galvenais, biedri Stepanov! Galvenais ir tas, cienījamais biedri, ka tukšā čaulīte ir no Saranceva bises. Tā ir papīra čaulite, bet pie mums neviens ar tādām nešauj.— Viņš apvaldīti pasmaidīja. — Gatavas patronas pērk tikai mednieki pilsētnieki!

10

Lai varētu tikt uz priekšu, ejot pret vēju, vajadzēja vienkārši krist uz tā vingrajām strūklām. Atskatoties uz aizmugurē palikušo starmešu gaismu, varēja redzēt, kā valsē sniega virpuji, kā, šaudīdami liesmu mēles, deg zaru sārti; virpuļi valsēja lēnām, cits aiz cita, kā ballē, kur maz dejotāju. Sniegainais vējš durstīja un plēsa nost ādu, izmeklētāja šņorzābaki pāri potītēm grima kupenās, no kurām putenis bija norāvis pūkaino, vēl rīta pusē sasnigušo virskārtu. Lai gan aiz mākoņiem slēpās tikko apvēlies pilns mēness, tomēr bija tumšs. Nebija ko elpot. Līdzko Kačušins atvēra muti, tā vējš iedzina tajā cietu vīšķi, elpa aizrāvās un sāka trūkt gaisa, kaut gan visa trakojošā un aurojošā pasaule bija piepildīta tikai un tikai ar gaisu. Ciema ugunis mir

guļoja dzeltenīgas, applēnējušas kā dziestoša sārta ogles.

Izmeklētājs un pilnvarotais izgāja cauri guļošajam, dārdoņas piepildītajam ciemam, cauri svelpjošajai bērzu birzij un iznāca klajā laukā; sniega vētra tūdaļ ietriecās sejā ar neapvaldītu spēku. Vēja ceļā nebija nekādu šķēršļu, tāpēc tas uzklupa pilnvarotajam un izmeklētājam ar tādu sparu, ar kādu strandējušiem jūrniekiem uzbrūk devītais vilnis.

Laiks bija apstājies, dzīviba uz zemes izbeigusies. Nule, nule izmeklētājam jau sāka likties, ka laiks sācis ritēt atpakaļ, bet pasaulē nav palicis itin nekā — vienīgi vējš, kam ar sparu jākrīt virsū, un kājas, kas grimst sniegā līdz pat ceļiem.

Nekad un nekur nav bijis trotuāru, betona un tērauda, elektrības, saules, kinofilmu, krēslu, naglu un smieklīgā nieciņa, ko dēvē par pulksteni. Un nav cilvēka, ko sauc par Kačušinu, jo par dzīvu cilvēku taču nevar saukt būtni, kurai visas domas koncentrētas ap vēju, taciņu un šņorzābakiem. Kačušins it kā bija izkusis tumsā un bezlaika telpā: soļoja gluži tāpat, kā laikam pa bezgalīgu un mirušu tuksnesi soļo vecs pārguris kamielis, kuram jau vienalga — aizies lidz oāzei vai arī neaizies. Ritēja sekundes, minūtes, un pamazām uzmācās tāda sajūta, kad apstāšanās jau liekas katastrofa. Kačušinam šķita: līdzko viņš vairs nekritīs virsū vējam, līdzko vairs negrims līdz ceļiem sniegā, tūlīt no pasaules paliks pāri tikai tukšums.

— Esam, puiš, klāt!

Apsnidzis ar biezu sniega kārtu, balts un milzīgs kā rēgs, puteņa vērpešu ieskauts, pilnvarotais tikai pamazām iznira no tumsas. Lēnām tuvodamies Aņiskinam, Kačušins it kā pa daļām savāca sevi atkal kopā: atguva redzi, izcēla no dziļumiem savas vēlmes, pa drupatai savāca kopā domas. Kad izrādījās, ka

pasaulē blakus vējam, taciņai un šņorzābakiem pastāv vēl kaut kas. Kačušins noskaidroja, ka atrodas pie žoga, caur kura spraugām vēlīgi spīd nelielas mājiņas logs, bet pati mājiņa ar savu stāvo jumtu un garajiem pakšķu galiem liekas no sendienām izkāpusi. Tas nozīmēja, ka viņi beidzot bija aizkūlušies līdz mežmājām pie mednieka un zvejnieka Flegonta Verškova.

—   Klāt esam, klat esam! — Aņiskina balss no tumsas apstiprināja. — Nav jau mazais gabals: pieci kilometri! Flegonts ir mājās. Bet tad ir gan putenis!

Mežrnāju saimnieks, zvejnieks un mednieks Flegonts Verškovs, sēdēja istabas vidū uz kurpnieka ķebļa, pāri istabai no vienas sienas līdz otrai stiepās aukla, pie kuras karājās lieli, līki āķi. Verškovs bija apsējies ādas priekšautu, galvā uzmaucis ziemas cepuri, bet kājās — milzīgus bikšzābakus. Istabā apdullinoši "oda pēc deguta, trāna, pulvera un svaigam ādam. Tās bija tieši tās smakas, pēc kurām oda medības un zveja, tās kņudināja degunā, taču nebija netīkamas. Pie griestiem karājās petrolejas lampa, nevienmērīgi apgaismodama istabas kaktus, saimnieku un trīs suņus, kas gulēja viņam aiz muguras.

—    Nu, tad sveicināts, sveicināts, Flegontuška! — pilnvarotais uzsauca, istabā ieiedams. — Tu neuztraucies, ka neesmu viens pats. — Viņš pagriezās pret Kačušinu. — Tas ir mans drauģelis no rajona. Dikti aizrāvies ar medībām un zvejošanu.

Visu to Aņiskins nobēra neapstādamies, nemanīti pameta ar aci izmeklētajam un pat piesedza viņu no Verškova ar savu muguru. Pēc tam pilnvarotais veicīgi novilka puskažociņu, noņēma cepuri, pakāra tos uz koka tapas pie durvīm, sīkiem soļiem iegāja dziļāk un apsēdās uz sola, kas stiepās gar sānu sienu.

—    Bet tad ož gan pie tevis, Flegontuška, pēc deguta kā piparbodlte, — viņš smaidīdams sacīja.

— Protams, tu jau nevari bez deguta kā kuilis bez sariem, taču es viendien iegriezos veikalā — nav deguta! Vai tikai tu nebūsi visu izpircis?

—   Nu, ka es! — Verškovs atteica un ari pasmaidīja.— Es, Fedeņka, kaut gan šais laikos deguts jau nav nekāda prece. Agrāk, tad gan — varēji iesmērēt ar to ratus, apzieķēt tupeles un augoni, un ari izlaidīgam sievišķim sētas vārtus. Bet tagad jau degutam nav nekādas vērtēs.

Pilnvarotais pārvērtās Kačušina acu priekšā: viņa sejā parādījās gudra, filozofiska izteiksme, acīs iegulās zemnieka viltība un savaldība, viss augums kļuva solīds un pamatīgs. Ar katru sava milzīgā auguma daļiņu, ar katru kustibu un sejas vaibstu pilnvarotais tagad atgādināja zvejnieku un mednieku Flegontu Verškovu. Viņš sēdēja uz sola tik pamatīgi un stingri, ka prot sēdēt tikai mednieki un zvejnieki — īsti vīrieši, dzīves saimnieki, visu pamatu pamats.

Vai posies uz zveju, Flegontuška? — pilnvarotais svarīgi un dziļdomīgi apvaicājās. — Ceri, ka putenis drīz pierimsies?

—   Parīt pārslās,— Verškovs, brītiņu padomājis, sacīja. — Ari Baltpieris rāda, ka jandāliņš iet uz beigām. Pavej, kā viņš laizās un kā izlaidis nagus …

Kā teļš milzīgais Baltpieris patiešām ar savu sarkano, aso mēli laizīja brūno spalvu uz krūtīm, bija laiski izstiepis uz grīdas ķepas un gluži kā kaķis izlaidis nagus. Blakus ņufaundlendietim Baltpierim gulēja laika un jauniņš vilku suns. Tie visi trīs bija tik rāmi, it kā istabā atrastos tikai saimnieks un nebūtu neviena cita, taču suņu acis vērīgi sekoja atnācējiem, pamazītēm kustējās līdzi un tajās lāgiem iezalgojās asas, zaļas uguntiņas. Katrs suns gulēja uz sava paklāja.

—    Vai labi dzen? — Aņiskins apvaicājās, uzmanīgi nopētījis suņus. — Vai vilks ar laiku neplūcas?

—   Kāpēc viņiem jāplūcas? Suņi plūcas tikmēr, kamēr nav sapazinušies, bet, līdzko sapazīstas un dabū kopā pastrādāt, tā tu viņus šķirdams neizšķirsi …

Mežmājās bija nomācoši klusi: hipegļu baļķu sienas bija tik biezas, tik smagi gūlās uz tam neapmestie apaļkoku griesti, ka neviens troksnītis neiekļuva istabā. Klusums skanēja un līgojās, klusums kļuva dzeltens un sāka spīdēt, un Kačušins atkal sajuta, ka laiks apstājies. Aņiskins, kas pēkšņi sāka runāt vietējā čaldoņu izloksnē, naktsauklu āķi, deguta smaka, meža zvēriem raksturīgā suņu uzmanība, apkvēpušo, neapmesto sienu melnums un liesmiņas drebināšanās petrolejas lampā — tas viss vērta pasauli ireālu, it kā tā rāditos sapnī. Un tikai viens vienīgs plankums istabā priecēja aci un radīja viegluma izjūtu — lielais un dārgais radioaparāts, kas stāvēja kaklā uz zema soliņa.

—   Flegont, paklau, Flegont, — Aņiskins teica, — tev, protams, nepatīk, kad pie tevis nāk cilvēki, bet tu tomēr pasaki: ņemsi manu drauģeli lidzi uz zveju, vai mana runāšana būs tukša?

Vīle pārstāja skrāpēt metālu — Verškovs pameta mierā naktsauklu āķus, ko tikko bija asinājis. Viņš pacēla sprogaino galvu un ar lielām, melnām, askētiskajā sejā plati ieplestām acīm vērīgi un stingri noskatījās Kačušinā. Mednieks it kā satvēra izmeklētāju aiz jakas apkakles, pacēla gaisā, pagrozīja petrolejas lampas gaismā un pasmīnējis nolika atpakaļ tai pašā vietā, no kuras bija paņēmis.

—   Es ar tavu drauģeli kopā neiešu! — Verškovs atteica. — Viņš nebūs zivīm pa prātam … Tālab tu, Fjodor, mani atvaino, un arī jus, biedri, atvainojiet…

Visi trīs suņi rāvienā sacēla uz skausta spalvas; kaut ko viņi bija samanījuši, saklausījuši caur biezajām mežmājas sienām — saslējās sešas jutīgas ausis un nodzalkstija sešas zvērīgas acis. Pēc tam suņi nomierinājās.

—   Peles pagrīdē ārdās! — nopūlies pateica Verškovs.—Tās, tāpat kā tavi tarakāni, Fjodor, nezin no kurienes saviesušās …

Kačušins, baidīdamies iztraucēt klusumu un suņu mieru, bikli sakustējās un gausi nolika rokas uz ceļiem, bet ausi pagrieza uz to pusi, kur stāvēja radioaparāts. No spīdīgās koka kastes plūda balss: «Ar dižiem panākumiem darbā iepriecē Zaporožjes metalurgi …»

—   Tātad negribi ņemt manu drauģeli līdzi medībās un pēc zivīm? Nav tev pa prātam?

—   Nav gan! Lūdzu mani atvainot!

—   Nu, tad mēs ejam! — pilnvarotais leica un piecēlās. Atvaino an mūs par traucēšanu. Atvaino gan!

Kad Aņiskins, cenzdamies nečikstināt grīdu, devās uz durvīm, suņi piecēlās no saviem paklājiņiem; katrs paspēra pa solim uz priekšu, bet tad visi reizē apstājās un, mēles izkāruši, apsēdās. Pilnvarotais paskatījās tajos, nez kādēļ pasmaidīja un uzprasija:

—   Flegont, vai aizviņnakt, kad tu biji taigā, otrs šāviens nebija dzirdams?

Petrolejas lampa karājās tieši griestu centrā, kurpnieka ķeblis atradās pašā istabas vidū, un tādēļ mednieka seju varēja redzēt tik skaidri, it kā tā būtu tīšuprāt tā apgaismota; katra krunciņa, katrs muskulis bija izgaismots, cik labi vien iespējams, taču Kačušins Verškova gudrajā un spēcīgajā seja nepamanīja itin nekā: tā bija bezkaislīga un noslēgta, drūma un pirmatnīga gluži kā Kupcra romāna indiāņa brūnā seja.

—   Bija arī otrs šāviens! — Verškovs galu galā pateica. — Tas patiešām ir tiesa, ka bija ari otrs šāviens.

Pilnvarotais tomēr nocēla no tapas savu puskažoku, turēdams to rokās, viņš pagriezās pret mednieku, un suņi pēkšņi klusu ierūcās. Laiskiem soļiem suņi pienāca pie pilnvarotā, spalva virs viņu kustīgajiem muskuļiem laistīt laistījās, tad viņi apstājās katrs savā pusē, apsēdās un atkal izkāra karstās mēles. Iedīdīti neizlaist no istabas svešu cilvēku, suņi tikai gaidīja saimnieka pavēli, lai, izstiepjoties straujā lēcienā, mestos virsū pilnvarotajam.

—   Gulēt! — balsi nepaceldams, pateica Verškovs. — Stāvi rāms, Baltpieri…

Suņu acis apdzisa, spalva pieplaka, skausti ieliecās gluži kā kaķiem, visi trīs atkāpās atpakaļ un apgūlās — rātni un mīlīgi kā trusīši.

—   Vai tu re, kas notiekas! — Aņiskins izbrīnījies iesaucās. — Tu man, Flegont, katrā ziņā pastāsti — kas tas bij par otro šāvienu? Un kādēļ es par to nekā nezinu? Un atkal savādi: kā tad tie stiķu meistari Bočiņins un Kolotovkins to nezina?!

Steidzīgi pakāris puskažociņu atpakaļ, Aņiskins atgriezās pie sola, apsēdās, salika rokas uz vēdera un sāka šurpu turpu virpināt sačervelējušos pirkstus. Pēc tam viņš drūmi ierāva galvu plecos un sāka domīgi čmiukstināt caur zobiem.

—   Tas taču maina visu stāvokli! — pilnvarotais vēsi sacīja. — Kad tad šāva? Pirms Stepana šāviena vai vēlāk?

—   Pirms! — Verškovs atteica. — Stepana šāviens, kā pats zini, bija dobjš, it kā šautu spilvenā, bet tas bija skaņš. Un šāva kāds no mežstrādniekiem. — Verškovs apklusa un domīgi nolika vīli uz ceļgala. Tad klusā balsī turpināja: — Šāva no divpadsmitā kalibra bises.

—   Kā tu zini, ka tas bija mežstrādnieks?

—   Ka nu nezināt! — Verškovs atteica un pēkšņi jautri pasmaidīja. — Kas tad nu? Vairs nevari atšķirt, kāds lādiņš ir bodes patronas?

No smaida mednieka seja kļuva jaunāka, un tagad varēja redzēt, ka viņam vel ir krietni zem sešdesmit, ka grumbas uz pieres un ap muti nav dziļas, bet lupas vēl ir svaigas … Mednieks smaidīja, un traģiskā krunka, kāda mēdz būt labiem aktieriem un vientuļam sievietēm, viņa pierē pazuda.

—   Tā! — noteica Aņiskins. — Un šitā!

Enerģisks, ar skaidram acīm un lielu pieri sēdēja

uz sola pilnvarotais; ar plašu un strauju kustību viņš atrāva vaļā visas siltā krekla pogas, nobrauca ar plaukstu pa sirmajiem matiem uz krūtīm un, sapņaini piemiedzis acis, nopētīja mednieku no galvas līdz kājām.

—    Kāpēc tad tu, Flegont, negāji pēc otrā šāviena apskatīties?—Aņiskins uzprasīja. — Pats saprati, ka šāviena skaņa ir neparasta, bet paskatīties negāji? Kāpēc, es tev prasu?!

Verškovam pa vaigiem pārslīdēja ēna, plaksti nodrebēja un lūpas cieši sakniebās. Tas viss ilga tikai mirkli, tikai nelielu sekundes daļiņu, un tad mednieka sejā atkal sastinga bezkaislīga grimase.

Negribēju, Aņiskin! — Verškovs dobji atbildēja. — Negribu iet skatīties, kas tur šaudās! — Viņa balss kļuva vēl dobjāka.«— Kāpēc man jāiet skatīties, kad mežcirtēji šaudās? .. .

Suņi, kas uz saviem paklājiņiem jau bija iegrimuši mierīgā snauda, satraukti pacēla galvas: laikam mednieka balsī ieskanējās kaut kas tāds, kas satrauca viņus. Atkal saslējās smailās ausis, sacēlās spalva un atviezās ilkņi. Ņufaundlendietis noklakstināja zobus un klusi ierūcās ka tālīns pērkons.

—   Paskat, ko tie suņi darās! — Aņiskins noteica un pēkšņi pagriezās pret mednieku. — Tev taču, Flegont, ir bezgaiļu bise? Ļauj man to apskatīt.

Piecēlies kājās, pilnvarotais nokabināja no brieža ragiem jaunu «Iž-12» markas bisi ar diviem viens virs otra noguldītiem stobriem un gludumu tai vietā, kur parastajām divstobrenēm atrodas saspringti gaiļi. Aņiskins ar strauju un spēcīgu kustību pārlieca bisi uz pusēm, ar skaļu klikšķi salika to atpakaļ un pēkšņi pasniedza bisi Kačušinam.

—   Tevi, Igor Valentinovič, ta makšķerēšana tā satriekusi, ka tagad klusē kā tāds mēmulis! — pilnvarotais jautri sacīja. — Vismaz apskati šito draņķi un raugi pateikt, vai sprūds ir uz drošinātāja vai nav?

Smagā bise ērti gulēja saujā, laide bija gluda un pieglaudīga, bet, paskatījies uz drošinātāju, Kačušins atcerējās pasaciņu par simtkāji, kas nav varējis izkustēties no vietas tikai tādēļ, ka aizmirsis, kuru kāju pirmo spert. Vēl pirms mirkļa izmeklētājs nekļūdīgi zināja, ka drošinātāja sviriņa jāpabīda uz priekšu, tad bise ir gatava šaušanai, taču tagad uzmācās šaubas: «Bet ja nu atpakaļ?»

—   Inženieri apšmucējušies! — Aņiskins iesmējās. — Būtu vismaz uzvilkuši vai iecirtuši bultiņu.

—   Taisni kauns atzīties, Fjodor, cik reižu jau neesmu šāvis uz putniem ar aizslēgtu drošinātāju! — Verškovs sacīja. — Tikko esi paņēmis pīļtēviņu uz zikts, bet šī, sātans, nemaz nenoklikst! Bet citreiz pats no sevis noblīkšķ. Tāda kauna lieta tā bezgaiļu bise vien ir!

—   Arī popam Striganovam tā nav pa prātam! — Aņiskins piebilda.

Un mednieka seja pa otram lāgam zaudēja savu bezkaislīgo izskatu, taču šoreiz ne vairs smaida dēļ. Verškova pilnīgās lūpas skumji sakniebās, acīs sanesās valgums, un pa sejas askētiskajām iedobēm un izciļņiem pārslīdēja melna ēna. Un atkal Kačušina acu priekšā notika neizskaidrojams brīnums: suņi pielēca kājās. Kā viņi, gulēdami medniekam aiz muguras, varēja pamanīt, ka mednieka seja kļuvusi sērīgi pelēka?

—  Mierā! — Verškovs, atpakaļ nepaskatījies, dobji uzsauca. — Mierā!

Kad suņi nomierinājās, Aņiskins devās uz durvīm. Viņš nocēla puskažociņu no tapas, uzvilka mugurā un, Kačušinu gaidīdams, apstājās — liels un smagnējs, tikai tagad, kā jau parasts ziemā, viņš elpoja pavisam viegli.

—   Un no kā tu, Flegontuška, uzzināji par Stepana nāvi? Aņiskins apvaicājās. — Tu taču ciemā reti kad iegriezies …

—  Vecā Suzginiete bija atnākusi. Grib jaunākajam vāverādu cepuri pašūt…

Suņu pavadīti, pilnvarotais un izmeklētājs devās uz durvīm, atsveicinājās no mednieka un, apkakles pacēluši un šallēs satinušies, izgāja tumšajā piebūvīlē. Pēc petrolejas spuldzes gaismas viņi jutās kā akli un stāvēja, aprazdami ar tumsu un sniegputeņa auriem. Klusumā aizritēja vairākas sekundes, tad atskanēja Aņiskina rāmā balss:

—   Ko tu, Igor Valentinovič, teiksi par Verškovu?

Vējš iekaucās un aizrijās, atkal iekaucās un atkal

aizrijās. Pēc tam tumsa Kačušina zobgalīgajā balsī atsaucās:

—    Ko es par Verškovu varu teikt, ja viņš saka: «Uz zikts!»

Kačušins gulēja Aņiskina siltajā lielistabā zem dūnu segas. Smeldza rokas un kājas, drusku sāpēja galva, labās kājas īkšķis bija pietūcis un likās nevajadzīgs, lieks. Miegs nenāca ne prātā. Viņš grozījās no viena sāna uz otru, skaitīja līdz tūkstotim un bužināja ar dūrēm karsto spilvenu.

Pulkstenis jau rādija pāri diviem pēc pusnakts, taču blakus istabā ik pa brīdim nočaukstēja grāmatas lapa un atskanēja apvaldīta nopūta. Tur vēl aizvien lasīja iecirkņa pilnvarotā noslēpumainā un neizprotamā meita Zinaida. Līdz pat šim brīdim Kačušins vēl nebija viņu redzējis, pilnvarotais un tā sieva gāja gar meitas istabas durvīm uz pirkstgaliem. Bet pirms vakariņām bija atnācis savāds kaulains cilvēks — ciema feldšeris —, tas sabija Zinaidas istabā minūtes divdesmit un, iznācis laukā, drūmi un mīklaini noteica: «Tā ir dvēseles, ne miesas slimība!» Pēc feldšera aiziešanas pilnvarotais ar sievu ilgi klusēja, bet Kačušinam Zinaida savā istabā sāka likties vēl noslēpumaināka, nesaprotamāka un — pats dīvainākais! — kaut kādā veidā saistīta ar to, kas notika Stepana Murzina nāves naktī.

Kačušins tādēļ vien nevarēja aizmigt, ka, domās pārceldamies no milicijas kabineta uz mežmājām, no mežmājām uz vagoniņu, bet no tā atpakaļ uz mežmājām, katrā ziņā atgriezās pie iecirkņa pilnvarotā meitas Zinaidas, kas blakus istabā lasīja grāmatu. Bija neapstrīdams, taču vēl nenotverams sakars starp viņu un tehnisko vadītāju Stepanovu, starp Aņiskinu un mednieku Verškovu, starp dīvaino popu Striganovu un atkal iecirkņa pilnvaroto Aņiskinu. Visā šajā virknējumā nebija loģikas, tomēr Zinaidas slimība tā vai citādi bija saistīta ar tehnisko vadītāju Stepanovu, bet caur viņu pavediens aizstiepās uz nakts notikumu, it kā tehniskais vadītājs Stepanovs būtu šai lietā ne mazāk svarīga persona par popu Striganovu.

Grozīdamies pa gultu un kaudamies ar bezmiegu, izmeklētājs jau skaidri nojauta, ka pops Striganovs laikam gan ir tas cilvēks, ap kuru savijies visa šī dīvaina un sarežģītā nolikuma riņķa dancis. Viss: gan Aņiskina balss, kad viņš runāja par Striganovu, gan Saranceva acis, gan noslēpumainā čabināšanās Verškova mežmājās — viss sasaistījās ap popu Striganovu. Un iecirkņa pilnvarotā meita Zinaida? Un pats pilnvarotais? Kādēļ Kačušins juta, ka viņiem ir sakars ar Stepanovu? Kādēļ izmeklētājs domāja, ka Aņiskins ne tikai zina to cilvēku, ar kuru naktī satikās Stepans Murzins, bet ir arī saistīts ar šo notikumu dziļam, dabiskām un baisām saitēm? Ko tas viss varētu nozīmēt?

Aiz plānās sienas švīkstēja grāmatas lapas, pie griestiem izplūda dzeltenā gaisma, ap māju plosījās nakts sniegputenis. Siltā lielistaba bija pilna nemiera un tikpat nemierīgas bija no pakļautības izrāvušās Kačušina domas. Un tomēr vajadzēja aizmigt, jo vakar vakarā bija zvanījuši no rajona nodaļas: traktors izbraukšot agri no rīta, braucējs cerot ap pievakari but ciemā. Ar to brauc ari milicijas kapteine Jūlija Borisovna, un Kačušinam rit daudz darba, bet viņš nevar aizmigt tāpēc, ka pa galvu jaucas aplamas domas.

Blakus istabā kaut kas nočabēja, nočīkstēja koks, kāds sāka apslāpēti pukstēt. Pēc tam noplikšķēja basas kājas, nošvīkstēja drēbes, bet pa starpām — smaga nopūta un zaglīgi soļi. Balts no galvas līdz kājām Aņiskins parādījās katūna aizkara spraugā, piesardzīgi pagrieza galvu uz Kačušina pusi un vērīgi ka zvērs ieklausījās. Tad Aņiskins sāka žigli un bez mazākā troksnīša ģērbties: iebāza kājas vatētajās biksēs, ielīda krekla un, uz vienas kājas stāvēdams, kārtīgi un stingri uztina autus. Viņš ģērbās ta, it kā dotos tala ceļā, pēc tam, atkal ieklausīdamies Kačušina elpā, devās uz durvīm. Atvērās ārdurvis, istabā iebrāzās puteņa skaņas, aprāvās un — klusums, dziļš klusums.

Aiz katūna aizkara atkal sāka rosīties un grabināties. Iecirkņa pilnvarotā sieva Glafira klusi iznira no katūna apņemtās smacības, basām kājām kā spoks aizslīdēja uz meitas istabas pusi un pazuda durvīs.

— Aizgāja! — līdz Kačušinam atlidoja čukstoša balss.

Aiz sienas klusām sarunājās, taču lāgiem balsis apslāpa pavisam.

Meitas un mātes sarunā nebija nedz nemiera, nedz uztraukuma; balsis skanēja ikdienišķi, it kā nekas nebūtu noticis. Kad tās aprimās, nošvīkstēja grāmatas lapa, atskanēja nopūta, iečīkstējās gulta. Blakus istabā nekas īpašs nenotika, lai gan iecirkņa pilnvarotā sieva bija piecēlusies un aizgājusi pie meitas. Aiz sienas klusēja, un Kačušins pamazām atguva mieru, viņš atkal bija tāds kā toreiz, kad pilnvarotais pratināja Bočiņinu.

Nomierinājies Kačušins rāmā garā domāja par to, ka pie visa vainojama dzīves tempu maiņa. Tikai gads un daži mēneši šķīra viņu no pilsētas drūzmas, no brīvas un bezrūpīgas eksistēšanas Tomskas universitātē, no kopmītnes «Pjatihatka», no dzīves bez rūpēm un bēdām, kā tas mēdz būt jaunībā. Bet te viņam jātiek galā ar laucinieku tikumiem un paražām, taigas likumiem, leģendāro iecirkņa pilnvaroto, dzīvi, kas jaizdibina no pamatiem, no iedīgļa, no pašiem pirmsākumiem …

— Tēvu tu nevaino! — pēkšņi aiz durvīm skaļi pateica. — Viņš pats sapinies līdz kaklam …

Un atkal — pauze, klusums, miers. «Narima, Narima,» Kačušins domāja, «zeme, kur puķēm nav smaržas, bet ziema ilgst deviņus mēnešus!» Acīs riņķoja daudzkrāsaini loki, tumši sarkani punktiņi nosēja griestus ar mirguļojošām zvaigznītēm. Kačušins grima miega un domāja, ka tagad viņš nedrīkst aizmigt, ka viņam jātiek skaidrība, ko nozīmē Glafiras vārdi: «Viņš pats sapinies!» — un par to, kas daras aiz sienas. Taču puisis aizmiga, tā arī nekā nesapratis. Viņš, divdesmit piecus gadus vecais Kačušins, bija pa dienu pārlieku noguris.

12

Iecirkņa pilnvarotais Aņiskins dauzīja pa Striganova majas durvīm minūtes desmit, un tikai pēc tam tās atvēras. Nosalis, vēja izpluinīts, viņš, neapmierināti šņākuļodams, galu galā iegāja istabā, ko apgaismoja stearīna sveces šaudīgā gaisma, jo pops Striganovs neatzina ne petroleju, ne elektrību.

Vislielāko istabas sienu no griestiem līdz pat solam aizņēma vīna un degvīna pudeļu etiķetes. No viena istabas kakta līdz otram gluži ka veļas auklas stiepās pudeļu skarda micīšu virtenes. Kad staigāja pa istabu, virtenes līgojās un žvadzēja.

Pats pops Striganovs bija apbrīnojams, neparasts cilvēks. Kad viņš stāvēja zem micīšu virtenēm uz etiķetēm aplīmētās sienas fona, šķiet, no viņa paša plūda daudzbalsīga šķindoņa, arī pats viņš bija raibs un jautrs tāpat kā šī raibā un jautra siena; lielā seja ar melno matu ērkuli un viļņoto asīrieša bārdu jautri smaidīja. Striganovā mutuļoja prieks, viņš jautri mīņājās plāna vidu no vienas kajas uz otru un savā platajā talārā atgādināja tauriņu.

—   Šitādu ciemiņu! — pops Striganovs iesaucās, pakāpdamies atpakaļ un rokas ieplezdams. — Mans dievs, šitādu ciemiņu!

Starp bardu un ūsām popam žilbinoši mirdzēja jauneklīgi, smalki zobi, lūpas bija sārtas un svaigas, lielās, pelēkas un valgās acis smējās atklati zobgalīgi, bet mugura bija izliekta ņirdzīga goddevībā. Izlikdamies, ka nezina, ko ķert, ko grābt, pops it kā grasījās pilnvaroto apkampt, nosēdināt, apmīļot, bet pats tīšuprāt aizšķērsoja ceļu, lai Aņiskins netiktu dziļāk istabā.

—   Šitādu ciemiņu! Mans dievs, šitādu ciemiņu!

Apgājis Striganovam apkārt, pilnvarotais apsēdās

uz sola un nekustējās, gaidīdams, kamēr micīšu virtenes pārstās žvadzēt. Pops pagriezās pret viņu, un abi krietnu bridi skatījās viens otrā — satraukti un tadi kā pārsteigti, ka saimnieks stāv plāna vidū, bet viesis sēž uz sola. Beidzot micites rimas šķindēt.

—   Nu, ko mēs, Vasilij, darīsim? — Aņiskins jautāja.— Tagad tu pasaki man — ko lai darām?

Aņiskins nopūtās un paskatījās popā ar tik skumjam un ciešanu pilnām acīm, ka pops nodrebinājās, klusītēm apsēdās uz sola un salīgi pavilka zem sevis kājas. Paltraks uz krūtīm pavērās, un kļuva redzams zils sporta krekls un no mazgašanas izbalējušas peldbiksītēs, popa bārda sagumzījās, izira un mati pajuka pāri pleciem.

—    Fedja, — viņš klusi sacīja, — griez mani kaut gabalos, nudien nezinu, kas nogalināja Stepanu…

Sprakstēdama dega svece, pa negludi apmestajām sienām svaidījās fantastiskas micīšu virteņu, popa

smaiiās bārdas un viņa kumpainās muguras ēnas. Pulkstenis jau bija pāri trim, un sniega vētra bija sasniegusi augstāko robežu, to bridi, kad vēja auros nav ne mazākā atslābuma, ne mazākas atelpas. Vējš gaudoja ar bezcerīgu saspringumu un izmisīgu neatlaidību, ar tik negantu spēku, ka šķita: ja auri kaut uz mirkli rimsies vai pastiprināsies, tad aiz logiem kaut kas dārdēdams sašķīdīs gabalos vai neglābjami sabruks. Un tāda pati melna bezcerība dvesa no Striganova apbružāta auguma. Likās, ja viņš vēl mazdrusciņ sakumps, ja smagais talārs vēl mazliet vairāk nospiedīs plecus, tad pops nokritīs uz grīdas beigts. Striganovs sēdēja uz sola, nogrimis bezgalīgās skumjās, un pilnvarotais pēkšņi sajuta, ka istaba grūti paelpot. Degvīna un vīna etiķetes, micīšu virtenes, svētbildes un vientuļā, saplosītā gulta kaktā bija uzsūkusi sevī visu gaisu.

Stearīna svece apgaismoja samīcītu, mokošās grīstes savītu palagu, spilvenu ar krampjaini sakošļatu sluri un segu ar neganti sašķiebtu pārvalku. Gulta brēktin brēca, ka nīst to cilvēku, kas te dzēruma dulnumā un paģiru mokās cietis aiz vientulības un skumjam. Un gluži kā uz bendes bluķa spilvenā melnēja iedobums, kur ieguldīt galvu.

— Vasja, — pilnvarotais čukstus.iesaucās, — ko tu esi ar sevi izdarījis, Vasja!

Pops Striganovs raudāja. Asaras lēnām tecēja gar vaigiem un pazuda bārdā, kas aizvien vēl briesmīgi spurojās. Kad pilnvarotais piegāja viņam klāt un pieliecies uzlika smago roku uz pleca, pops tikko mānāmi nodrebēja. Tā viņi nostāvēja diezgan ilgi: Aņiskina roka gulēja Striganovam uz pleca, bet pops klusām raudāja. Gar raibajām sienām klaiņoja ēnas, un māja laiku pa laikam lēni nodrebēja no sniega vētras triecieniem. Striganovs pacēla galvu.

—    Redzi nu, Fedja, — viņš sacīja (rīsošā balsī. — Esmu galīgi nodzinis sevi. Tu esi sešus gadus par mani vecāks, taču izskaties jaunāks. Es visu mūžu meklēju ticību, bet tu dzīvoji ar savu vienu ticību, un tādēļ tu esi laimīgs . ..

Striganovs noņēma pilnvarotā roku no pleca un, sāpīgi pasmaidijis, piecelās stāvus.

—   Nav ne sievas, ne bērnu, ne ticības! Redzi, kādās tās lietiņas, Fedja! Pasaki — cik tad ilgi ta var dzīvot?

Smīnēdams, vaikstīdamies un bārdu raustīdams, pops atspiedās ar muguru pret raibo sienu un, baltos zobus zibinādams, sāka skatīties kaktā, kas laistījās svētbilžu zeltā. Popa acis slīdēja te no Aņiskina uz svētbildēm, te no svētbildēm uz Aņiskinu, un viņa asaru sašvīkātajā sejā paradijās zobgalīgs smaids.

—   Tu, Fjodor, esi kā tads svētais, — Striganovs beidzot noteica. — Varas iestādēm vajadzēja pasludināt tevi par svēto. Tā taču var prātā sajukt: gandrīz vai četrdesmit gadus tu jau esi milicis, bet ticība tev nav ne par matu sašķobījusies. Tādēļ es arī uz tevi gremjos, taču tagadiņ es esmu pārgājis tādā ticībā, pret kuru tavējā nieks vien ir. Katram, Fjodor, gribas kļūt par virspriesteri, un nu uz vecuma dienam arī es turēšos pie savas taisnības. Tagadiņ es dzīvoju tikpat priecīgi ka tu!

Striganovs atslējas taisns: taisna bija mugura, ka slota slējās bārda, viļņainajos matos laistījās trīsuļojošs sveces atspulgs, lupas izliecas omulīgā, pašapmierinātā kāsī. Viņš piecēlās, ietinās talārā kā rīta svārkos un — stalts, zobgalīgs un spēcīgs — sāka soļot pa istabu.

—   Arī es atradu savu ticību! — pops teica. — Otras tadas reizes, kad taisnība manā pusē, es vairs nesagaidīšu. Nu ari es, Vasjka Striganovs, jutos ka proto-

pops Avakums. Un varbūt nemaz neesmu mūžu velti nodzīvojis!

No Striganova dvesa spēks un pārgalvība. Viņš gan bija maza auguma, tomēr ar platiem pleciem un veikls; zods viņam bija taisns un enerģisks, bet acis tik pārdrošas, ka tajās bija baisi paskatīties. Un vairs negribējās ne ticēt, ka pops Striganovs varēja raudāt, ka vēl pirms piecām minūtēm viņa plecs nožēlojami un skumīgi drebēja zem iecirkņa pilnvarotā plaukstas.

—   Es tagad dzīvoju dvēseles priekos! — pops skanīgi sacīja. — Tagad es esmu dzīvei vajadzīgs, redzi, ka, Fjodor! Varbūt es pats pirmais no visiem izpratu, ka taisnība slēpjas visvienkāršākajā dzīves veidā. Zveja, medības, zemes kopšana — tā ir visīstākā paliesiba, viss pārējais — meli. Cilvēkam klājas jo labak, jo viņš vienkāršāk dzīvo! Bet iu esi kļuvis akls, j&lt;&gt; neredzi, ka mes drīz saksim slāpt kā krastā izvilkts slcrlels. Kolomenkas atkalnes, rau, izcirta…

Slriganova barda bez mitas jautri cilājās, tās ēna lēkāja pa sienu, jo pops vienā laidā staigāja enerģiskiem, nikniem soļiem. Balss kļuva aizvien spēcīgāka, acīs sāka starot apgarotība. Micīšu virtenes, ar etiķetēm aplīmētā siena, svētbildes kaktā, sveces gaisma gluži kā baznīcā un gaisā ieplestās rokas — tas viss Aņiskinam patlaban šķita mežonīgs, neiespējams, un viņš sarāvās mazāks un it kā pieklusa.

—   Tu, Fcdja, vienmēr rīkojies godīgi, — Striganovs satraukti turpināja, — bet tagad, vei, ciet klusu, lai gan pats izdzini no mājas tehnisko vadītāju Stepanovu … Ir tādas sīkas ciltis — pigmeji, — steigdamies un uztraukdamies turpināja Striganovs.— Visi viņi ir bērna augumā, taču mežā jūtas kā mājās. Un, rau, viens no viņiem, tas, kurš iemācījies svešvalodu, ir teicis: «Mēs, sacījis, — pigmeji, būsim dzīvi tikmēr,

kamēr būs dzīvs mežs!» — Striganovs dusmīgi atmeta ar roku. — Nu, un Vaņka Bočiņins, vai viņš var dzīvot zemes virsū bez taigas?

Tagad iecirkņa pilnvarotā priekšā jau stāvēja tas Slriganovs, kuru Aņiskins bija paradis redzēt: ar fanatiski spīdošām acīm un matiem, kuros, šķita, iedrāzies vēja virpulis. Pirmo reizi vairāk nekā piecdesmit gados pilnvarotais redzēja, kā Vasja Striganovs raud, toties šādu pozu un tādu seju kā patlaban, kad Striganovs patiešām izskatījās pēc nevaldāmas iedvesmas pārņemta, beidzot savu taisnību atraduša sludinātāja, viņš bija redzējis desmitiem reižu.

—   Tā! — Aņiskins klusu noteica. — Un šitā!

Viņš nespēja paskatīties Striganovam acīs: tajās kvēloja neprāta uguntiņa. Popa labā roka kā svētīdama, bija pacelta pāri galvai pravietiskā žestā, augums saliecies uz priekšu, it kā Striganovs būtu sācis krist un pēkšņi kritienā apstājies, un tāpēc pops kļuva vēl spokaināks, jo parasts cilvēks nevarēja ta stāvēt, tā turēt roku, ta skatīties. Aņiskinam uzmācās skumjas, viņš novērsās no Striganova un dobji sacīja:

—   Un atkal, Vasilij, tev nav taisnība! Es vēl pats īsti nezinu, kādēļ tev nav taisnība, taču tava patiesība ir vienpusīga. Nevar būt, ka tev viscaur taisniba, bet tehniskajam vadītājam Stepanovam itin nemaz. Tā, Vasilij, dzīvē nekad nav bijis! — Un Aņiskins lēnām pašūpoja galvu. Pilnvarotais izdomāja grūtu un garu domu un tad pateica: — Es biju muļķis, izdzīdams no mājas tehnisko vadītāju.

Pilnvarotais piecēlās — viņš bija divi galvas tiesas garāks neka Striganovs — un apstājās pretim popam. Aņiskins bija vienkāršs, saprotams un atklāts cilvēks. Katra viņa doma bija izsāpēta, katrs vārds svērtin izsvērts, toties savā vaļsirdībā un savās šaubās Aņiskins bija atklāts un godīgs.

—  Tu, Vasilij, itin nekad nezini mēra! — pilnvarotais rūgtuma pilna balsī sacīja. — Kad tu, jauns būdams, kurgānos tatāru zeltu meklēji, tad tu tikai plaukstās tulznas saberzi, bet tagad tu esi nostājies ceļā Stepanam Murzinam. Tas, Vasilij, nav tikai ticības labad …

Jau kuro reizi mūža, vairāk nekā piecdesmit gados, viņi bija tā viens pret otru stāvējuši — Aņiskins un Striganovs! Iedomājis to, pilnvarotais mīklaini pasmaidīja un atkal pašūpoja galvu, jo Striganovs skatījās viņā kā nez no kādiem augstumiem: majestātiski slīdēja no pleciem viņa apvalkātais talārs, apgaroti mirdzēja acis un slējās matu cekuls.

—   Lai dievs tevi tiesā, Vasilij! — Aņiskins bezcerīgi noteica. — Es neesmu redzējis tevi raudam, un tomēr, Vasja, mūsu mūžs taču iet uz galu. Vai par to tu esi padomājis?

Svece sprakstēaama dzisa. Dakts nošķiebās, saliecas, saka krist un būtu arī nokritusi, ja vien Striganovs nepagūtu uzķert to uz sērkociņa. Uguntiņa atkal vārgi uzliesmoja, salīgojās un tomēr nodzisa. Blīvajā, necaurredzamajā tumsā pēkšņi atskanēja Striganova slimīgā, savārgusi balss:

—   Stāvi, Fjodor, uz vietas, pagraba lūka ir vaļā.

Otrā nodaļa

1

Aņiskina mājas lielistabā elektrības gaismā spīdēja krāsotā grīda, uz logiem zaļoja ģerānijas, ar spodru baltumu lepojās aizkariņi un sedziņas, gultu pārklāji un linu galdauts;

griesti istabai bija augsti, sienas kārtīgi izbalsinātas, šeit valdīja tā vienkāršā omulība, kādu jebkurai telpai piešķir tīrība, siltums un kārtība. Izmeklētājs un pilnvarotais, bali un neizgulējušies, sēdēja pie galda, uz kura sprausloja patvaris un stāvēja apakštasītes un šķīvīši ar uzrakstu «Narpit», garšīgi smaržoja mājās ceptā kviešu maize, bet no cietā, biezā speķa šķēlēm plūda ķiploku aromāts. Izmeklētājs un pilnvarotais, radio klausīdamies, nesteidzīgi ēda un klusēja.

Vjetnamas Tautas atbrīvošanas armijas lidmašīnas apšaudījušas amerikāņu kuģus; Nasers uzstājies ar runu pirmsvēlēšanu sapulcē; Džonsons devies braucienā pa Latīņamerikas zemēm, bet ansamblis «Berjozka» — uz Austrumu zemēm. Tikpat daudz tērauda kā vakar bija izkausējuši Zaporožjes metalurgi, bet tresta «Kemerovugoļ» ogļrači pabeiguši gada plāna izpildi. Tas viss notika uz siltās un apaļās zemeslodes, bet aiz Aņiskina mājas logiem traktors žvadzināja kāpurķēdes, rūca automašīna un, protams, skanēja sniegputeņa griezīgā, metāliskā svelpoņa, kas atgādināja reaktīvās lidmašīnas rēkoņu, kad tiek iekarsēti dzinēji. Sniegputeņa auri, gaudoņa un šņākoņa apslāpēja istabā visas citas skaņas, un iecirkņa pilnvarotā sieva Glafira staigāja no galda uz virtuvi un atkal atpakaļ pavisam nedzirdami, bet meita Zinaida uzvedās tā, it kā viņa atrastos gluži citā pasaulē.

Zinaida bija tik glīta meitene, ka izmeklētājs Kačušins pārsteigts klusēja. Viņa bija iznākusi no savas istabas pirms minūtēm desmit, paguvusi izdzert divas glāzes karsta piena, taču izmeklētājs vēl aizvien juta viņas maigo pirkstu pieskārienus savai rokai un dzirdēja zemo, melodisko balsi: «Mani sauc Zina!» Iepazīdamās meitene pienāca pavisam tuvu, vērīgi ieskatījās sejā un, vēdīdama ap sevi svešādas smaržas, stāvēja blakus tikmēr, kamēr viņš mulsi nomurmināja: «Redziet, viesojos pie jūsu tēva . . .»

Kačušins uzvedas pagalam muļķīgi un tagad slepus lūkojās uz meitenes bālo seju, brūnajiem matiem, uz izliekto, atklāto pieri un pelēkajām acīm, kas likās bīstamas, jo bija neparasti skaistas. Zinaida bija ģērbusies tumšā kleitā ar rāvējslēdzēju sānos; tā maigi un cieši apņēma trauslos plecus un, pēkšņi izliekusies, piekļāvās pilnīgajiem un slaidajiem gurniem.

Taču iecirkņa pilnvarotā meitai tāds Kačušins bijis nebijis. Viļādama ar tievajiem pirkstiem maizes bumbiņu, viņa neredzošām acīm lūkojās tumšajā logā. Domās viņa bija tur, kur traktors žvadzināja savas kāpurķēdes un auroja putenis, kur visu nakti nenodzisa tehniskā vadītāja Stepanova meža izstrādāšanas punkta starmeši.

Vēlreiz slepus uzmetis acis Zinaīdai, izmeklētājs saka skaldies pilnvarotaja un pēkšņi saprata, kas nolicis šaja majā. Sasējās vienkop teikumu un domu gabaliņi, acu priekšā pazibēja aina, ka pilnvarotais un tehniskais vadītājs iziet vagoniņa tamburā un ka pārvēršas Stepanova seja, kad viņš paskatās uz AņisKinu. Un prata iešāvās naktī aiz plānajām durvīm dzirdētā balss: «Tēvu es nevainoju!»

Kad lēja bija padzerta un karašas apēstas, pilnvarotais skaļi noelsās un pagriezās pret sievu, kas ari jau bija apsēdusies pie galda. Viņš tādu brīdi klusēdams skatījās sieva, tad pagriezās pret meitu, vēl mazliet padomāja un smagnēji piecēlās. Ejot uz durvīm, Aņiskins pateica:

Tas nekas, ka temperatūra normāla! Zinaida nedrīkst iet uz bērēm …

Viņš aizgāja uz virtuvi, sabija tur dažas sekundes, atgriezās atpakaļ, puskažoku rokās turēdams, bet istabā vēl aizvien valdīja klusums, māte un meita, galvas nodūrušās, aizvien vēl domāja par tēva vārdiem. Tad Zinaida piecēlās un, sāji pasmaidījusi, aizgāja uz savu istabu. Nošvīkstēja un tikko dzirdami aizdipēja pa krāsoto grīdu siltos zābaciņos ieautās garas kājas, izliecās tievais viduklis, un pari visai istabai aizlīgoja šaurie, vingrie pleci. Muguras un visa auguma izliekumā jaudās tīšuprāt uzsvērta padevība. «Tu, tēt, vēlies, lai es sēdētu mājās? Lūdzu!» teica Zinaidas mugura. Viņa atvēra durvis, pārcēla vienu kaju pāri slieksnim, tad apsviedās apkārt. Meitenes uzacis valdonīgi izliecās, zods sastinga. Vienu mirkli viņa nostāvēja nekustīga, tad, tikpat klusi kā māte, pazuda savā istabā. Pēc kāda mirkļa aiz plānajam durvīm nošvīkstēja grāmatas lapa, atskanēja apslāpēta nopūta — un vairāk nekas.

— Tu, Igor Valentinovič, uzveic šito puskažociņu,— Aņiskins pārtrauca klusumu. — Nosalsi savā mētelītī vien … Ģērbies, Glafira, arī tu!

Kad viņi izgāja uz ielas, pie kolhoza kantora durvīm vel dega elektriskās spuldzes, un lo gaismā sarkanais karogs pie jumta karājās gaisā taisns kā bulta — ta to bija nostiepis vējš. Plosījās sniegputenis, tumsa iegrimušajai pasaulei nebija ne zemes, ne debesu, tikai necaurredzamajā melnumā skanēja cilvēku balsis, zibsnīja kabatas laterniņas un pa ielu, ar starmešiem sniegu apgaismodams, lēnām rāpās kapurķēžu traktors ar piekabinātu buldozera nazi — tas tīrīja ceļu no Murzinu mājām uz kapsētu nelielā pakalna galā. Aiz traktora brauca kravas mašīna, un, apradis ar tumsu, Kačušins ieraudzīja, ka visa iela ir pilna ļaužu, ka pūlis, izstiepies gar žogu, ieliecas šķērsielā. Cilvēku bija tik daudz, ka izmeklētājs pat nobrīnījās — no kurienes tie saradušies? Agrāk viņam bija šķitis, ka ciemā ir uz pusi mazāk iedzīvotāju.

Tumšajā pūlī uzliesmoja sērkociņi, apgaismodami vīru sejas, skanēja apslāpētas sievu balsis, lāgiem iekliedzās bērni, nekustīgi stāvēja vecīši un vecenītes. Gaudoja un ārdījās sniegputenis, žvadzināja kāpurķēdes traktors; vērpetēs sagrieztais sniegs gūlās uz pūļa, uz sievu, viru un bērnu mugurām izauga sniega čupiņas, jo cilvēki stāvēja ar mugurām pret vēju. Pa traktora attīrīto ce)u sekodami Aņiskinam, Kačušins un Glafira sasniedza pūļa asti un, iejukuši tajos, kas bija atnākuši pēdējie, — traktoristos, kombainieros, šoferos—.nostājās ar seju pret žogu un ari palika nekustīgi stāvam.

Sekundes un minūtes lēnītēm vilkās cauri tumsai, sērīgajam klusumam, puteņa auriem un pūļa vienmērīgajām šūpām, kas Kačušinam likās visai dīvainas. Viens aitādas kažokā paslēptais Kačušina plecs atspiedas pret Aņiskina muguru, otrs — pret tādu pašu kažokā ieģērbtu nepazīstama vīrieša plecu; svešā vīrieša zobos, apgaismojot šaurās acis un neskūto zodu, beidza kvēlot paštīts mahorkas smēķis. Buldozers virzījās aizvien tālāk un tālāk prom no ciema centra, starmešu gaisma svaidījās pa šķērsielas zilgano tālumu, buksējošās mašīnas signāluguns izstaroja trauksmainu, sarkanu gaismu, kas šķita kā kliedziens pēc palīdzības. Bet pūlis vēl joprojām šūpojās un šūpojās, tāpat līgojās ar bārdu apaugušais Kačušina kaimiņš, un izmeklētājs galu gala atjēdzās, ka blakus stāvētājs mīņājas no vienas kājas uz otru, jo ilgi nostāvēt mierā nebija iespējams: sals un vējš līda zem kažokiem, un velteņos ieautās kājas, likās, juta sasalušās zemes stingumu.

Lēnām, pamazām un nemanot arī Kačušins, tāpat kā visi, sāka līgoties, un drīz vien radās tāda sajūta, it kā viņš, pūlis un arī visa zeme zem kājām uz kaut kurieni peld. Nekustīgs bija tikai žogs, viss pārējais kustējās, tikai nezin, uz kurieni un kādēļ. Kad Kačušins pagriezās pret pilnvaroto, viņš ieraudzīja, ka Aņiskins skatās uz turieni, kurp rūkdams virzās buldozers, — uz kapu kalniņu. Pilnvarotais redzēja, kā prožektoru spēcīgie stari, pilni sniegpārslu, svaidās gar bērziem, kā sniega virpuļi valsēdami uzvijas līdz kailajām galotnēm un krīt atpakaļ uz melnajiem iežogojumiem. Iecirkņa pilnvarotā galva bija atmesta atpakaļ, plaksti sāpīgi piemiegti, apakšējā lūpa iekosta zobos; visu Aņiskina lielo un apaļīgo seju bija izķēmojusi klusu un apslēptu sāpju grimase. Ciets, karsts kamols iespriedās arī Kačušinam kaklā. Viņš pēkšņi sajuta, ko domā pilnvarotais, saprata, kādām acīm tieši viņš skatās uz kapsētas bērziem, un viņam uznāca nepārvarama vēlēšanās saņemt pilnvaroto aiz pleciem, ieskatīties viņa sejā un pateikt nesakarīgus, mierinošus vārdus. Vai stingdams aiz žēluma, Kačušins domāja par to, ka pilnvarotajam jau ir sešdesmit trīs, ka viņam tikai tāds nieks vien atlicis, ko dzīvot, un ka drīz vien tāds pats klusējošs un blīvs pūlis stāvēs ap iecirkņa pilnvarotā māju. Kačušinam aizrāvās elpa un vaigi kļuva nejūtīgi, kad iešāvās prātā doma: «Aņiskins taču visu mūžu nodzīvojis šajā ciemā!»

Drīz sāka aust gaisma, ja vien var saukt par gaismu to, kas apņēma ciemu, kuru negantā sniegavētra bija galīgi pieplacinājusi pie zemes. Un tomēr uz ielas kļuva mazdrusciņ gaišāks, kaut gan austrumu pamale nemaz nerādījās sārtāka, saules stari netika cauri mākoņiem un koki nepamodās kā pēc nakts miega, lai ar izplestajām zaru rokām apsveiktu jauno dienu. Gluži vienkārši — reizē ar saules lēktu zemes virsū tikai kļuva mazlietiņ gaišāks. Aiz blīvajiem mākoņiem, aiz vairākus metrus biezā, joņojošā un gaudojošā vēja slāņa saule tomēr spīdēja, sniega miglā jau varēja saredzēt kaimiņa pleca apveidus, skrimšļainu ausi ar apsaldētu ļipiņu, lielu, gaudenu degunu. Tas bija Mihails Kolotovkins, un tāpēc, ka viņa sejā patlaban nebija nekā smieklīga, viņš vairs nelīdzinājās pats sev. Aizritēja vēl vairākas bezgala garas minūtes, un pūlis sakustējās, iešalcās, sāka čukstēt: «Nes laukā! Nes laukā!» Uz Murzinu mājas lievenēm atskanēja smagi, reti, it kā skaitīti soļi, tad apklusa, šajā starpbrīdī ieaurojās vējš un — atkal soļi.

Vīri nesa lejā pa kāpnēm koši sarkanu zārku, kas vārgajā gaismā izskatījās melns. Tas aizpeldēja pāri pūlim, uz mirkli nolaidās zemāk un atkal pacēlās augšā — vēl augstāk nekā pirmīt. Šķirsts apstājās gaisā, it kā nogaidīdams, kamēr pūlis lēnām, bez trokšņa un uzmanīgi atkāpjas no žoga, lai izplūstu ka līčloču straume pa visu ielu. Neviens te neizrīkoja cilvēkus, neatskanēja neviens uzsauciens, ciema iedzīvotāji paši nostājās taisnā, cieša un disciplinēta kolonnā.

Putenis trakoja. Vējš iegaudodamies norāva no jumta sniega palagu, saplucināja to sīkās driskās un nosvieda uz cilvēku galvām un mugurām; zem jumta kaut kas iestenējās, iedārdējās, bet pūlī smalkā un žēlabainā balsī iekliedzās bērns. Pēc tam pāri kolonnai, pāri šķirstam, pāri blīvajai cilvēku inasai atskanēja Šopēna sēru marša pirmās taktis. Būkšķināja bungas, vientuļa dziedāja trompete un aizvilkdamās raudāja nez no kurienes orķestrī uzradusies fleita. Spēlēja kluba orķestris.

Pa dziļo gravu, ko buldozers bija izracis cauri kupenām, pūlis devās uz kalniņu, kur cits pie cita auga bērzi un vasarā uz viena no krustiem parasti sēdēja skārda pūce, bet ziemā — krauklis ar izspūrušām spalvām. Cilvēku lente kā vilciens izlocījās pa buldozera izrakto ceļu, melna un blīva tā plūda kā upe līdztekus Obai. Sēru maršs, sieviešu raudas, vēja gaudieni un sniega vienmērīgā gurkstoņa zem velteņiem . ..

Kad pūlis bija ticis līdz ciema malai, pilnvarotais, galvu pie pleca pieliecis, nesa zārka priekšgalu.

Zārks kāpa augšā kalnā: tas aizpeldēja garam malējiem bērziem, paslējās stāvāk un tad lēnām noslīdēja uz dzeltenas, izrakņātas zemes čupiņas. Pūlis vispirms kā lente ieaudās bērzos, tad apstājās, kā milzīgu ermoņiku plēšas sāka spiesties ciešāk un ciešāk kopā, līdz beidzot izvērsās plaša loka, kas apņēma bērzus un dzeltenās zemes pauguriņu. Orķestris pūta, cik spēka, tad pēkšņi apstājās, un tagad cauri puteņa skaņām no piekalnes atplūda dzīvas cilvēku balsis.

Smagiem, vienmērīgiem soļiem pie kapsētas pienāca mežstrādnieki. Ģērbušies zilos kombinezonos, viņi izskatījās visi vienādi, stalti un spēcīgi; virtenē izstiepusies, enerģiski un ātri uzkāpa kapu kalniņā, visiem pa priekšu kailu galvu, rudens mēteli mugurā un siltiem zābakiem kājās soļoja tehniskais vadītājs Stepanovs. Viņš uzkāpa kalniņā, ar komandiera žestu apstādināja strādniekus, izspraucās cauri blīvajam pūlim un nolika pie šķirsta vaska ziedu vainagu.

Pret zārka vāku sāka grabēdami sisties sasalušās zemes kamšķi, nožņerkstēja lāpsta un atskanēja apslāpētas sieviešu vaimanas. Un tad jau zeme gāzās uz zārka aumaļām. Obas pusē, tai vietā, kur atradās upe, parādījās blāvs debesu stūrītis; to kā režģis šķērsoja kapsētas bērzu stumbri. Nokalnītē, kur nebija neviena cilvēka, purnus pret debesīm paslējuši, sēdēja saimnieku pamestie suņi.

Kad cilvēki pa vienam un bariņos sāka izklīst, kad atbrīvojās pakalna virsotne, kļuva redzams, kā gar tikko aizbērto kapu šaudās sieviešu tumšie krustveida stāvi. Viņas te noliecās, te izslējās taisni, jo pie kapa zemē gulēja Murzina sieva. Sievietes nekādi nespēja viņu piecelt un nostatīt uz kājām. Viņas bez trokšņa šaudījās gar Marinu te šurp, te turp, gluži kā sikspārni, un tas viss atgādināja baismīgu rnēmo filmu. Un tad pakalna galā atskanēja gari stiepts, izmisīgs kliedziens, bet vējš to aprāva, saplosija un iedzina spraugā starp priedēm.

2

Striganovs atbildēja uz izmeklētāja jautājumiem, vienu kāju pār otru pārmetis un vieglprātīgi iesmiedamies. Paģiras salāpījušā popa seja dienas gaismā šķita svaiga, sārta, mati gūlās laiskām sprogām. Izmeklētājs Kačušins sēdēja uz galda gala, arī smaidīja un četrstūrainajās lupās viļāja nodzisušu cigaretes galu; viss viņa izskats bija gauži nenopietns un švītīgs.

Cikos tad Sarancevs no jums aizgāja? — Kačušins jautāja. — Pasakiet vismaz aptuveni, pilsoni Striganov.

—   Naktī! — pops labprāt atbildēja. — Naktī, pilsoni izmeklētāj, jo es savu rīcību un darbus ncmēroju ar laika mēriem. Diennakti es iedalu tikai naktī, rītā, dienā un vakarā.

Striganovs īsi iesmējās, pašūpoja glīto velteni un tēvišķīgi piemiedza aci. Viņa sārtajā sejā bija viss — labsirdiba un laiskums, ņirgāšanās, zobgalība, bet acis dīvainā kārtā atgādināja iecirkņa pilnvarotā un viņa meitas Zinaidas acis: tādas pašas lielas, valgas, skaistas un savā skaistumā mazliet baisas.

—   Bet vai nevarētu precīzāk, Striganov? Pirms pusnakts, pēc pusnakts? …

Uzdodams maznozīmīgus jautājumus, lai iegūtu laiku, Kačušins sajuta, ka viņu pārņem jautri debuļi un tāda sajūta, ka nu beidzot būs izkūlies no aklā strupceļa plašumā. Tā ir tāda pati sajūta, kādu izbauda cilvēks, kad, mācīdamies braukt ar divriteni, pēc neskaitāmiem kritieniem un zilumiem, sāpēm un bailēm pēkšņi pamana, ka prot braukt. Vējš veldzē sakarsušo seju, kājas ērti guļ uz pedāļiem un raiba ceļa lente, aizvien sašaurinadamās, liptin līp pie riepām. Viņš ir sajūsmā, šķiet, viņam pieauguši spārni, zeme zaudējusi pievilkšanas spēku …

—   Vai daudz izdzērāt? — Kačušins izklaidīgi pavaicaja.

—   Cik nu spējām, biedri izmeklētāji Pie visiem pārējiem grēkiem, kādēļ man atņēma ticības sludinātāja grādu, pieskaitāms arī tas, ka neesmu ar baznīcas tēviem vienis prātis jautājumā par Kristus asinīm. Dzeršanai, tāpat kā laikam, man nav mēra.

Apskaidrības un sparnotibas sajuta nepagaisa, un, pagaidījis, kamēr Striganovs pārstāj smīnēt, Kačušins norausās no galda, teatrāli nopūtās un it ka apmulsis noraustīja plecus.

—   Ir gan grūti jūs pratināt, Striganovl — viņš sarūgtināts teica. — Jus esat pārāk gudrs!

Kačušins piegāja pie padzītā mācītāja, noliecās un, skatīdamies viņam acīs, lēnām, katru vārdu atdalīdams, sacīja:

—   Šodien no rīta pie jums bija Sarancevs. Kādēļ viņš bija atnācis?

Kačušins, aizvien vēl smaidīdams, gaidīja atbildi uz savu jautajumu, lai gan nezināja, vai Sarancevs tiešām nācis pie izbijušā mācītāja. Kačušins uzdeva šo jautājumu tāpēc, ka tai mirklī, kad pirmo reizi ieraudzīja Striganovu, viņš sajuta tādu kā apskaidrību. No kurienes uzradās šī sajūta, to bija tikpat grūti pateikt, cik grūti saprast, kas ir iedvesma. Un, gaidīdams, kā uz to reaģēs Striganovs, joprojām cieši lūkodamies tam acīs, Kačušins pamanīja, ka trāpījis vārīgā vietā: pops nobālēja.

—   Atbildiet, Striganov!

Aiz sienām, ar katru stundu pierimdams, vel brāzieniem ārdījās sniegputenis, rūtīs sitās sniega graudi, un tajos mirkļos, kad vējš piestāja, šķita, ka istabu kāds piesūknē ar spriegu un taustāmu klusumu. Aiz krāsns sāka čabināties siltumā atžirgušie tarakāni.

—   Par ko jūs runājāt ar Sarancevu?

Kačušinam tikai nesen palika pilni divdesmit pieci

gadi, šī viņam bija pirmā lielākā lieta, un, kad Striganovs novērsās un vairs nebāza uz priekšu savu viļņoto bārdu, viņš nenovaldījas un apmierināti un uzvaroši iesmējās. Kačušins piegāja pie galda, apsēdās un sāka gaidīt, kad Striganovs atgūsies. Skatīdamies uz popa noslīgušo, sagumušo muguru, izmeklētājs jutās viegli, brīvi, gluži ka gaisa burbulitis.

Atbildiet, atbildiet, Striganov!

Kačušinu no galvas līdz kaju pirkstiem bija pārņēmusi sajūta, ka patlaban katrs viņa vārds, katra doma ir gudra, nepieciešama, ka viņš vada izmeklēšanu pa vispareizāko un vienīgo iespējamo ceļu. Gluži kā apreibis, izmeklētājs pagriezās pret pilnvaroto, kas sēdēja pie loga. Viņš ieraudzīja Aņiskina aizmiglotas acis, viņa lielās rokas, kas smagi gulēja uz ceļiem, neparasto galvas pagriezienu, un sajūsma ar jaunu sparu pārņēma Kačušina galvu. Viņš atcerējās iepriekšējo nakti: čabināšanos aiž sienas, pilnvarotā slepeno nakts gājienu, viņa sievas satraukto balsi. Viegls, iekšēji atbrīvojies, Kačušins pārliecās pāri galdam un, ietverdams skatienā pilnvaroto un Striganovu abus reizē, klusi, neizteiksmīgi, lai nenodotu savu prieku, sacīja:

—   Fjodor Ivanovič, nopratiniet Striganovu. Droši vien jums viņš pastāstīs daudz labprātāk par visu, ko viņi runāja ar Sarancevu.

Kačušins, ieraugot, kā pilnvarotais atliecas atpakaļ, kā nokremšļojas un noņem rokas no ceļiem, aiz sajūsmas vai gavilēt gavilēja. Tai pašā mirklī Striganovs strauji pagriezās pret pilnvaroto un, galīgi apjucis, paskatījās viņā tā, ka popa seja vienā mirklī zaudēja savu mīklainību: tajā parādījās ikdienišķa, laucinieciska izteiksme. Abi viņi — pilnvarotais un Striganovs — bija apjukuši.

—   Sēstieties manā vietā, Fjodor Ivanovič!

Mazu brītiņu vēl valdīja klusums, un tad pilnvarotais sāka smieties.

Visās šais dienās tā bija pirmā reize, kad viņš Kačušina klātbūtnē smējās, un izmeklētājs ieraudzīja, ka Aņiskina tuklā seja pārklājas ar jocīgām, apaļām krunciņām, bet pelēkās acis kļūst zēniski jautras. No smiekliem pilnvarotais pārvērtās: viņš vairs neizskatījās tik resns un smags, vairs nelikās, ka viņš atgādina noslēpumainu austrumzemju dievu. Aņiskins kļuva jauks un vienkāršs un, aizvien vēl smiedamies, piecēlās no ķebļa, viegliem soļiem piegāja pie izmeklētāja un saudzīgi pieskārās viņam pie elkoņa.

—    Igor Valentinovič, — pilnvarotais mīlīgi sacīja, — tu maldies, domādams, ka es skaidri zinu, kas nogalinājis Stepanu. Man gan ir smagas aizdomas, bet vai tas tiešām tā, lo es vēl droši nezinu …

Pilnvarotais nobrauca ar pirkstiem Kačušinam gar roku un pēkšņi noguldīja silto plaukstu viņam uz pleca. To darīdams, Aņiskins pienāca vēl tuvāk, un Kačušins sajuta, cik viņš ir maigs, sirsnīgs un omulīgs, šis iecirkņa pilnvarotais, un cik viņam viegla, krietna un draudzīga roka.

—   Es nevaru pratināt Striganovu! — Aņiskins teica. — Viņš ir mans brālis.

Pilnvarotais joprojām smaidīja mīlīgi un tēvišķīgi, bet Kačušins nometa lodīšu pildspalvu uz galda, uz

gūlās ar galvu uz sakrustotajām rokām un sāka tik nevaldāmi, sirsnīgi un jautri smieties, kā cilvēks var smieties tikai viņa vecumā. Un, kamēr Kačušins smējās, pilnvarotais stāvēja viņam blakus un pacietīgi gaidīja, kad izmeklētājs beigs smieties, jo Aņiskins saprata, ka puisis nespēj citādi uzvesties. Būtu viņš, Aņiskins, Kačušina vietā, arī viņš smietos.

Pilnvarotais turēja roku uz smieklos drebošā Kačušina pleca, viņam patika būt blakus jaunajam izmeklētājam, un viņš, pats to nezinādams, izjuta to pašu, ko izjuta Kačušins: draudzību un atzinību. Nogaidījis, kamēr Kačušins norimstas, Aņiskins paskatījās viņa acīs, kas aiz smiekliem bija pilnas asaru, labsirdīgi papliķēja pa spēcīgo plecu un klusām pateica:

—   Tev, Igor Valentinovič, par to, ka mēs esam brāli, nevierts nav sacījis, lai neiegāztu mani. Cilvēki laikam domā, ka es aizstāvu brāli …

Iecirkņa pilnvarotā siltā roka gulēja Kačušinam uz pleca, tēvišķi raudzījās viņa pelēkās acis, pats Aņiskins patīkami smaržoja pēc svaigi ceptas kviešu maizes, sniega un tikko izmazgātas veļas. Tas viss bija tik pazīstams, ka izmeklētājs pēkšņi sāka justies tik labi kā bērnībā, kad pāri viņa gultai noliecās tēvs. Kačušinam uznāca tā pati vēlēšanās, kas no rīta,— viņam gribējās apkampt pilnvaroto, kaut gan milicijas leitnants to nevarēja atļauties — tas būtu kaut kas smieklīgs un neiedomājams.

—   Mums ir dažādi tēvi, — pilnvarotais klusā balsī paskaidroja. — Mani dzemdinājis Ivans Sevastjanovičs, Vasiliju — Daņila Pavlovičs. Māte mums viena — Marija Semjonovna …

Aņiskins lēnām piegāja pie loga, kas bija apķepis ar sniegu un tādēļ tikpat kā nelaida istabā gaismu; tur viņš apstājās, saguma un nodūra galvu. Uz pilnvarotā pleciem gulēja liels un smags darbs; Aņiskina sejā, kad viņš, pastāvējis brīdi nekustīgs, pagriezās pret istabas vidu, pret popu Striganovu, parādījās savāda izteiksme.

—   Es zinu, Vasilij, ko tu vēlies! — Aņiskins teica. — Tu gribi iekļūt mocekļos. Es visu atlikušo nakti domāju par mūsu sarunu un nu saprotu, ka tev nav taisnība. Tāpēc es lietošu ari stiprākus vārdus. Un tu man, Vasja, piedod to!

Kačušinam paša domas un jūtas sāka likties sīkas un niecīgas salīdzinājumā ar to, kas patlaban notika Aņiskinā. Kāda gan nozīme minējumiem un prātojumiem par rislinga pudeli, par Saranceva drebošo mazo pirkstiņu un par popu Striganovu salīdzinājuma ar to, par ko runāja pilnvarotais! Dzīvība un nāve, mūžīgais un izzūdošais, pārejošais un nīcīgais— kas gan salīdzinājumā ar lo ir Kačušina acumirklīgā apskaidrība?

Tikai Stepana Murzina nāvi, tikai melnos krustus, kas slējās pret kapsētas zemajām debesīm un sasalušās zemes kamšķu grabēšanu uz zārka vāka varēja likt blakus pilnvarotajam un viņa brālim Vasilijam. Nekam citam nebija vietas starp viņiem, arī Kačušins tur nevarēja iespraukties nedz ar sava gaiši zila svītera stūrīti, nedz domu. Gadu desmiti, dienas un naktis, ciešanu un prieka pilnas, dzimšana un nāve — tas viss bija nostājies starp izmeklētāju un brāļiem.

—   Tev, Vasilij, taisnība nemaz nav vajadzīga, tu gribi redzēt sevi pašu blakus taisnībai, — Aņiskins sacīja. —Tu nevēlies, lai taisnība tevi silda, bet gan — lai apspīd, lai tevi varētu saskatīt jau pa gabalu.

Pilnvarotais bija liels un Kačušinam nesasniedzams, taču arī Striganovs pārvērtās. No popa sejas kā viltus apzeltījums bija nobirzis viss, ko varēja saprast un izskaidrot, kas attiecās uz šodienu, uz pārejošo. Pops bija kļuvis gudrs un vienkāršs tādēļ, ka

viņa sejā bija atgriezusies šīspasaules rūpju un zemnieciskās vienkāršības izteiksme. Tagad Striganovs bija ļoti līdzīgs vecākajam brālim.

—  Tā es to tagad saprotu, Vasilij! — Aņiskins lēnām turpināja. — Tu izdomāji sev ticību, lai attaisnotos savas sirdsapziņas priekšā … Tu ienīsti pilsētu tādēļ, ka viņa tevi nepieņēma.

Aņiskins apstājās tumšajā kaktā, nolieca galvu, klusēja un gaidīja, ko teiks Striganovs. Pilnvarotais bija mierīgs, tomēr izskatījās pēc tāda cilvēka, kurš vēl visu nav īsti sapratis, kuru vēl plosa šaubas un kurš, kaut ko apliecinādams, aizvien vēl gaida sarunu biedra apstiprinājumu. Un arī Striganovā Aņiskins lūkojās tā, it kā gribētu teikt: «Nu, pasaki taču, Vasilij, ka man nav taisnība. Ja būšu kļūdījies, man kļūs vieglāk.» Šķita, ka Aņiskins lūdz Striganovu, lai tas noliedz, aizstāvas, un pops, smagi nopūzdamies, pacēla galvu.

—   Vienā ziņā tev, Fjodor, — viņš teica, — ir taisnība, jo katram cilvēkam ir sava patiesība. Un vēl es zinu: tu par mani citādi nekā tu domā nemaz nevari domāt. Tāpēc tu manis dēļ nemoki sevi, bet labāk ieklausies, ko mana taisnība tev kliedz. Tā ir tur, aiz loga, mana taisnība!

Striganovs pacēla roku un pastiepa to pret logu, caur kuru istabā ieplūda arvien pieaugošie cirsmas trokšņi, jo mežstrādnieki jau kopš paša rīta kā ķīlis virzījās uz ciema nomali. Tehniskajam vadītājam Stepanovam bija vajadzīgas tikai dažas stundas, lai tiklu klāt pēdējai vecajai ciedru priedei, kas auga aiz dārziem. Aizsmakdami un smiedamies gaudoja motorzāģi, rēca spēcīgie traktori, zemi drebinādami, gāzās koki. Un ciema mājās jau varēja sadzirdēt mežcirtēju skaļas, brīdinošās balsis: «Sargies!» — vēstot, ka vēl

viena ciedru priede, gatavodamās krist, viegli šūpo galotni.

—   Ieklausies, ieklausies manā patiesībā!

Pilnvarotais dzirdēja; pāri viņa izliektajai pierei

iegūla dziļa grumba, cieši sakniebās lūpas, un ik reizi, kad koks dobji atsitās pret zemi, viņam nodrebēja skropstas. Viņš klausījās taigas balsīs tikmēr, kamēr kārtējā vētras brāzma apslāpēja visas skaņas, ko laida cauri logi. Pēc tam pilnvarotais paspēra soli tuvāk Striganovam, kas, rokas nokāris, vēl aizvien stāvēja kājās. Popa seja bija cildenas apskaidrības pilna, acis raudzījās vaļsirdīgi, sakniebtajās lūpās iegūlušas sāpes. Kad dunēdami gāzās koki, kad zāģi, iegrauzdamies kokā, alkatīgi un nežēlīgi kauca,, padzītajam mācītājam sāpēja tāpat, kā sāpēja Aņiskinam.

—   Tā! — noteica pilnvarotais. — Un šitā!

Nesaprotami pasmaidījis, viņš aizrāva logam

priekša katūna aizkariņus. Tad sāka staigāt no viena kakta uz otru, aizlika rokas aiz muguras un, uzrunādams vienīgi Kačušinu, teica:

—   Mēs runājam par Kolomenkas atkalnēm. Pērn tur tehniskais vadītājs, uzvārdā Verutins, nocirta līdz pēdējam visus kokus, bet atkalnes sedza ciemu no vējiem. Tu, Igor Valentinovič, pats lo izbaudīji, kad gājām pie Verškova.

Pēc tam pilnvarotais strauji pagriezās pret popu, uzrāva uzaci lidz puspierei un skarbā balsī turpināja:

—   Stepanovs Kolomenkas atkalnes nebūtu izcirtis. Arī tas, Vasilij, ir taisnība!

Tagad pret guļbaļķu sienām sitās retas, savaldīgas puteņa brāzmās, un tas neesošais cilvēks, kurš pirms tam šķita nemierīgiem soļiem staigājam pa griestiem, tagad ik pa brīdim apstājās un aizturēja elpu, it kā krādams spēkus nākamajiem zaglīgajiem soļiem. Istabā jautās kaut kas drūms un senatnīgs, un Kačušins ar savādu viegluma un atsvabinājuma sajūtu pēkšņi iedomāja, ka tieši patlaban sākas viņa izmeklētāja biogrāfijā. No kurienes un kādēļ šādas domas uzradās, viņš vēl nevarēja pateikt, taču, sēdēdams iepretim padzītajam popam un vērodams gauso iecirkņa pilnvaroto, Kačušins pēkšņi sajuta zem kājām vēsumu, gluži kā būtu stāvējis uz zemes. Vēl aizvien neizprazdams, kas ar viņu notiek, izmeklētājs jutās tā, it kā viņā kaut kur dziļi iekšā atrastos Kolomenkas atkalnes priedes, ciema nomales ciedri, rietošā saule aiz Obas, pīļu spārnu klusā švīkoņa virs apaļajiem ezeriem un dzeltējošo bērzu rudenīgie plankumi.

Aņiskins un Striganovs stāvēja viens otram pretim un drūmi klusēja, un Kačušins pēkšņi nodomāja: «Tas kautiņš taigā ir bijis nežēlīgs!» Viņš ieraudzīja izmīdīto un savandīto sniegu, divus cilvēkus, kas saķērušies kamolā, izdzirda suņa izmisīgo, bezcerīgo gaudošanu. Divi valstījās pa zemi, krāca aizžņaugtās rīkles, rokas sniedzās pēc nažiem un bisēm; nozibsnīdams noslīdēja no naža vara gredzens, tad notika vēl kaut kas un atskanēja šāviens …

—   Sēstielies, Striganov! — Kačušins, sviedrus no pieres slaucīdams, skarbi sacīja. — Sēslieties un atbildiet: kādēļ Sarancevs bija atnācis pie jums? Un kas vispār nolika jūsu dzīvoklī tai vakarā pirms slepkavības?

—   Es itin nekā neteikšu, — Striganovs apsēzdamies atbildēja. — Jūs jau visus esat pratinājuši: Kolotovkinu, Bočiņinu, Verškovu. Un neviens jums it nekā nepateica! Un tagad arī Aņiskinam neteiks: es devu tādu rīkojumu!

Striganovs atkal pārlika vienu kāju pāri otrai, izslēja bārdu un paskatījās Kačušinā ar apskaidrotām un priecīgām acīm.

Redzi nu, Igor Valentinovič, pilnvarotais vēsi sacīja, — kāds viņš, tas Striganovs, ir? Redzi nu, kā ar varītēm grib ietikt virspriesteros! — Aņiskins pēkšņi pacēla balsi. — Nebēdājiet, Igor Valentinovič, mēs tūlīt nopratināsim Semjonu Privalovu. Tas vīrs mums visu izstāstīs … Tev viņu vajadzētu atcerēties: Sarancevs uz viņu atsaucās.

— Privalovs nav ņemams vērā! — iesaucās pops.

3

Kamēr Kačušins pratināja kombainieri Semjonu Privalovu, pilnvarotais sēdēja tumšajā kakta un, rokas uz vēdera salicis, bez apstājas virpināja pirkstus. Acis viņam bija aizvērtas, piere saraukta, un šķita, ka Aņiskins snauž. Bet pratināšana gāja savu gaitu …

Kačušins: Ko pirms aiziešanas teica Sarancevs?

Privalovs: Nekā neteica. Paņēma pusizdzerto pudeli un aizgāja. Uz redzēšanos, teica …

K a č u š i n s: Vai Verškovs aizgāja agrāk vai vēlāk?

Privalovs: Kā tad viņš varēja aiziet agrāk, ja Striganovs sākuma gribēja sūtīt viņu pēc šņabja, bet pēc tam, kad Sarancevs bija aizgājis, ņēma un izdzina šo laukā?

Kačušins: Kādēļ Striganovs izdzina Verškovu?

Privalovs: Visi bijām piedzērušies, kas tur ko varēja saprast.

Kačušins: Bet kas tad tur īsti notika?

Privalovs: Itin nekas nenolika! Flegonts — viņš jau tāds ir: klusē, klusē un tad kā pasaka!

Kačušins: Ko tad viņš teica?

Privalovs: Ko nu viņš īpašu varēja pateikt? Muļķības!

K a č u š i n s: Un tomēr?

Privalovs: Es taču nepierakstīju. Kaut ko tadā garā. Jūs, popi, saka, visi esat muļķi. Pļāpājāt, pļāpājāt, bet jēgas no jums nekādas: iebraucēji tik un tā posta nost taigu, gandē Obas ūdeņus, apšauj aļņus, bet jūs tikai muldat!

Kačušins: Interesanti! Kā tad ir patiesība: pilsētnieki tiešām tik bieži braukā?

Privalovs: Kad labs laiks — katru nedēļu. Mūsu pusē jau vislabākās aļņu vietas. Nu un šie brauc ar visiem termosiem.

Kačušins: Ar kādiem termosiem? Un kādēļ jūs smejaties?

Privalovs: Kādēļ gan man ncsmieties, ja es neesmu vainīgs? Es aļņiem spļauju virsū. Man padod šurp pili, rubeni, zosi vai kādu citu putnu. Man zvērus šaut netīkas, es zvērus žēloju. Aļņu māte — tā, vei, pat raud, kad to ievaino. Tāpēc es eju tikai uz putniem…

Kačušins: Kādēļ jūs smējāties?

Privalovs: Pie mums viens apgabala tirdzniecības tīkla darbinieks pēc aļņiem brauka. Nošauj alni, gaļu, kas tāda labāka, izgriež, pārējo atdod citiem. Pēc tam sēž uz celma un dzer no termosa tēju. Tas ir labs cilvēks.

Kačušins: Un kas vēl no apgabala centra braukā?

Privalovs: Kas viņus visus zina… Lielā veikala direktors ari mēdz braukt. Bet tas neganti pūdelē!

Kačušins: Atgriezīsimies pie lietas… Ko Verškovs vēl teica?

Privalovs: Viņš vairāk nekā neteica. Šai brīdī Stepša Murzins iejaucās saruna.

Kačušins: Kāds Murzins? Vai tad ari viņš bija pie Striganova?

Privalovs: Še tev nu bij! Viņš kopš paša sākuma tur sēdēja. Atnesa līdzi puslitru, bet tagadiņās mums rādās, ka Stepša šņabi nemaz nedzēra. Tāpēc es visu laiku domāju, ko viņš ap to gumijkoku gramstās. Laikam taču lēja šņabi podā.

Kačušins: Kādēļ Murzins bija atnācis?

Privalovs: Tagadiņās mēs domājam šitā: viņš bija atnācis, lai šmauktos. Viņš nekad negāja taigā, kad bija iedzēris. Tāpēc Kolotovkins un Bočiņins arī nolēma, ka var pagrēkot.

Kačušins: Nekā nesaprotu!

Privalovs: Kas tur ko nesaprast! Kolotovkins un Bočiņins tālab arī aizlasījās no ciemiem, lai drāztu pēc aļņa, kamēr Stepša dzer šņabi. Es taču teicu: viņš atnāca, lai šmauktu. Mēs tagadiņ domājam tā, ka arī Fjodors Ivanovičs ir šajā lietā iejaukts.

Kačušins: Kā tā?

Privalovs: Visus tos kumēdiņus viņi abi ar Stepšu izdomāja. Kamēr Stepša ir taigā, neviens pēc aļņiem neies. Viņš, Stepša, ir tāds: kokiem cauri redz!

K a č u š i n s: Tā … Vai Murzins ar kādu ķildojās?

Privalovs: Viņš ar visiem ķildojās. Viņš, protams, bija goda vīrs, taisnīgs un dikti aizstāvēja valdīšanu. Un atkal tas, ka Stepša ne no viena nebijās. Nu, viņš saka, mani mīļie drauģeļi, tagadiņ jūs man velnu matīsit: visus malu medniekus nogruntēšu!

Kačušins: Un ko teica Striganovs?

Privalovs: Vasja visu vakaru runāja. Viņš aģitē pret pilsētniekiem.

Kačušins: Ko tieši viņš runāja?

Privalovs: To pašu, ko vienmēr… Vīri, viņš teica, drīz jums būs jādzīvo uz plikas zemes, kur nebūs ne ūdens lāses. Vienu vietu es pat no galvas atce-

Tos, jo šitos vārdus viņš noskaita skaļāk nekā citus: «Un nebūs zemes virsu ne zvēra, ne putna debesīs un ne zivju, un upēs nebūs ūdens…» Un būs, saka, zemes virsū tikai dzelzs vien. Varen interesanti runāja!

Kačušins: Un ko viņam teica Murzins?

Privalovs: Ko tad Stepša varēja teikt? Murzinam taču algu nemaksā kolhozs, bet valdība. Es, saka, tevi, Striganov, saliekšu raga, jo tu musini ļaudis. Un tad iejaucās Sarancevs. Arī goda vīrs: lai gan pats pilsētnieks, bet mūsu kauti tur.

Kačušins: Ko Sarancevs sacīja?

Privalovs: Viņu, kad viņš iedzēris, nekādi nevar saprast. Mēs, protams, smējāmies, kad viņš runāja.

Kačušins: Kādēļ smējāties?

Privalovs: Jocīgi runāja! Lai, saka, māmuļa zeme pašķiras, Murzin, zem tavām kājām! Cik ilgi viņa …

Kačušins: Kas aizgāja pirmais: Sarancevs vai Murzins?

P r&gt;i v a 1 o v s: Murzins. Viņš aizgaja pirmais. Streipalēja kā piedzēries …

Kačušins: Negribu jūs apvainot, bet kādēļ Striganovs teica «Privalovs nav ņemams vērā!»?

Privalovs: Ar to mani nevar aizvainot. Es turos vidiņā. Viņi strīdas, bet es neesmu ne popa, ne Stepšas Murzina pusē Es esmu pats par sevi, vidinieks. Man aļņi un taiga — tfū! Alnim gaļa cieta, cīpslaina. Es bez viņa varu iztikt, ja tik ir pīles un zosis. Taiga tik un tā aizies bojā. Upele un ezereļī tomēr paliks. Man domāt tā: Oba kļūs seklāka, un tajā būs vairāk pīļu. Oba pīlēm nav pa prātam, jo ta ir pārlieku strauja. Straumē pīlei slikta sēdēšana: tur viņai nav nemaz miera!

Kačušins: Reiz jau jūs esat tāds vidinieks, Privalov, tad pasakiet: kurš varēja nogalināt Murzinu?

Privalovs: Se tev nu bija! Stepšu, pirmām kārtām jāsaka, neviens nav galinājis. Viņš aizgāja boja kautiņā.

Kačušins: Kādēļ jūs tā domājat?

Privalovs: Tur jau nav daudz ko domāt! Neviens no mūsu cieminiekiem taču negāja Stepšu galināt. Kautiņā — ta pavisam cita lieta! Mēs taču neesam nekādi mežcirtēji …

Kačušins: Tātad Sarancevs varēja nogalināt Murzinu?

Privalovs: Kas viņus, šitos mežcirtējus, var sazināt … Viņš dikti ar Kazbeku draudzējas.

Kačušins: Citiem vārdiem, Sarancevs bija no tiem cilvēkiem, kam suns nekristu virsu? Vai tā tas jāsaprot?

Privalovs: Sarancevs sadraudzējās ar Kazbeku ar Fļonkas Verškova palīdzību …

Kačušins: Privalov, dieva dēļ, runājiet saprotamāk.

Privalovs: Kur nu vēl saprotamāk var runāt! Sarancevs un Verškovs gaja kopā uz medībām un uz darbu, bet Flcgonta kuce Vjuška ir Kazbeka māte. Kad pērngad Stepans gulēja ar aklo zarnu, Kazbeks dzīvoja pie Verškova.

Kačušins: Tātad Verškovs un Murzins bija labi draugi?

Privalovs: Atkal tik garš, tik plats! Viņi taču viena rotā karojuši. Viņi te veseli četri tadi draugi: Fjodors Ivanovičs, Luka Semjonovs, Stepša Murzins un Flegonts Verškovs. Luka, protams, aizbrauca uz pilsētu, un tagad viņi bija vairs tikai trīs no vienas rotas palikuši.

Kačušins: Uzklausiet, Privalov, bet ja es jautāšu šādi: Verškovs vai Sarancevs? Kurš no viņiem kāvās ar Murzinu?

Privalovs: Sarancevs.

K a č u š i n s: Kādēļ?

Privalov s: Mežcirtējs …

Kačušins: Tikai tādēļ, ka mežcirtējs …

Privalovs: Mežcirtēj i — tie ir no tiem …

Kačušins: Kādiem tad?

Privalovs: Visādiem … Ko jūs, biedri izmeklētāj, visu laiku mani vien tirdāt, pavej, kur Fjodors Ivanovičs sēž! Viņš zina labāk nekā es, ar ko Stepša saskrējās. Tēvoci Aņiskin, dzi, tēvoci Aņiskin, aizmidzis esi, vai? Vai tikai tu neguli, tēvoci Aņiskin?

…Atvērdams acis, pilnvarotais pasmaidīja un nodomāja, ka tā skaņa, kas gluži kā oda sīciens lāgiem iejaucās mašīnu rēkoņā un pierimstošā sniegputeņa šņākšanā, ari biis sengaidītā traktora balss; pēc visām pazīmēm, tas patlaban kūlās pa klajumu, kur kādreiz atradās Kolomenkas atkalņu sils, un rakās ar buldozera nazi cauri trīs metru dziļajām kupenām netālu no ciema pēdējām mājām. Ieklausīdamies pilnvarotais iznāca laukā no tumšā kakla un piegāja pie Privalova — sīka auguma vīreļa ar plati ieplestām zilām acīm. Arī viņš, Privalovs, bija tāds kā no gabaliem sastiķēts un salipināts, un nebija viņā noteiktas ass, kas turētu taisni galvu, garās rokas un šauro muguru. Pilnvarotais tuvojās Privalovam, un šķita, ka tas tiecas viņam pretim. Privalova zilās acis lūkojas Aņiskinā padevigi un mīlīgi, mute labpatikā sašķiebās, bet tievais kakls pastiepās garāks.

— Es taču runāju patiesību, tēvoci Aņiskin! — Privalovs priecīgi iesaucās. — Kurš gan cits vēl varēja kauties ar Stepšu, ja ne mežcirtēji? Vakar kooperatīva veikalā par to runāja, un visi teica, ka Stepanu nogalējis kāds no mežcirtējiem. . . Tikai Zaremba 1,.oha gan strīdējās viņiem pretim.

Istaba bija dzirdami cirsmas un rimstošā puteņa trokšņi, tad sāka ducināt traktors, kas tagad jau brauca pa ciema ielu. Klusu šķindēja kāpurķēdes, motors reizēm pārpūlē ierēcās, jo mašīna arī ciema ielā rakās cauri kupenām. Traktoram līdz milicijas kantorim vēl bija atlicis pāris minūšu ilgs brauciens, un pilnvarotais apstājās divus soļus no Privalova.

Aņiskins kļuva vēl gausāks un tagad atstāja tāda cilvēka iespaidu, kuram viss vienaldzīgs: nekā neredzošām acīm viņš skatījās Privalovā, nelikās manām Kačušinu un, šķiet, arī nedomāja par to, par ko vajadzētu domāt cilvēkam, kad viņam stāsta, ka veikalā izcēlies liels strīds. Tad Aņiskins nopurināja galvu, it kā atbrīvodamies no kaut kā uzmācīga un nepatīkama, paskatījās uz Privalovu un lēni pajautāja:

—   Un ko tad Zaremba teica?

—   Ko tad viņš tādu var teikt! — Privalovs atbildēja.— Viņam taču sieva nav šejieniete, un viņš .aizstāv visus iebraucējus. Stepanu, viņš saka, nobendēja jūsu pašu mednieki.

Tagad arī Kačušins saprata, kāpēc uz ielas tāds tracis. Pielēcis kājās, viņš priecīgs un zēniski izveicīgs metās pie durvīm, izskatījās ta, it kā viņš uz visiem laikiem aizietu no šīs istabas, kur aizkrāsnē čabinājās tarakāni, logi laida cauri zilgu, ledainu gaismu un kur vēl aizvien šķita skanam padzītā mācītājā samtainā balss, Ivana Bočiņinā nesaprotamā klusēšana un Mihaila Kolotovkina ienaids. Izmeklētājs Kačušins, kad viņš priecīgs skrēja uz durvīm, atkal bija tāds, kādu pilnvarotais bija viņu redzējis kāpjam laukā no helikoptera.

Priekšnamā rībēja smagos zābakos ieautu kāju soļi, skanēja rupja balss un apslāpēti sievietes smiekli;

viegli, kā atpūzdamies maziem apgriezieniem darbojās traktora motors, taču joprojām bija dzirdami tehniskā vadītāja Stepanova meža izstrādāšanas punkta trokšņi un puteņa gaudas. Visas šīs skaņas saplūda kopā jautrā kņadā, bet, kad durvis plaši atvērās, ielaižot istabā traktoristu Grišku Storoževoju, tad šķita, ka viņš ieradies tieši no šīs kņadas, no šīm jaunajām skaņām, kas izvandījušas milicijas istabas sastingumu. Traktorists turēja uz izstieptām rokām aitādu kažokā ievīstītu sievieti, un ari tas izskatījās jautri un neparasti. Sievietes seju nevarēja saskatīt, taču no apsarmojušās apkakles skanēja viņas apslāpētie smiekli.

—   Saņemiet saldētu sievieti! — traktorists teica un mulsi pasmaidīja. — Kur lai to noliek?

Pēc pāris minūtēm milicijas istabā viss gāja pa galvu pa kaklu: Kačušins berzēja ar sniegu sievietes mazās kājiņās, pilnvarotais izkāra gar krāsni autus un vilnas zeķes, bet traktorists stiepa istabā dzeltenus futlārus, mēģenes un kastes. Sieviete, spiezdamās ar muguru pie krāsns, svētlaimīgi miedza acis, bet, kad viņas kājas kļuva sarkanas, piecēlās un līgani kā ķīniete pagājās pa istabu; mazliet pastaigājusi, viņa caur pieri jautri paskatījās pilnvarotajā. Mazu brītiņu viņa tā skatījās, un tad notika tas, kas pārsteidza Kačušinu: milicijas kapteine pēkšņi viegliem soļiem piegāja pie Aņiskina, pastiepās uz pirkstgaliem, noskūpstīja pilnvarotā neskūto vaigu un pieglaudās ar galvu pie viņa tuklajam krūtīm.

—   Nu tad sveicināts, labais resnais cilvēk! — viņa teica, gādīgi ieskatīdamās Aņiskinam acīs. — Ak tu, nelaimīgais lielībnieks! «Manā ciemā nekādu sevišķu notikumu nav!» Lielies nu vēl! Kauns uz tādu lielībnieku pat skatīties!

—   Sveicināta arī tu, saldētā sieviete! — pilnvarotais atteica un noskūpstīja sievietei matus. — Tu, Igor Valentinovič, tikai paskaties vien: Jūlija taču izmanījusies pat matus nosaldēt!

Patiešām — kapteinei Jūlijai Borisovnai virs mazās bērnišķīgās sejiņas pacēlās sirmu matu kodeļa, turklāt tik kupla, ka šķita mākslīgi darināta. Jūlija Borisovna bija vājina maza auguma sieviete ar lielām acīm. Pilnvarotajam viņa sniedzās tikai līdz krūtīm. Palaidusi Aņiskinu vaļā, viņa palūkojās pilnvarotajā ar ilgu, pētošu skatienu, sarauca smalkās uzacis un nosodoši pašūpoja galvu. Pēc tam Jūlija Borisovna paspēra dažus soļus sānis un viņas seja nežēlīgi patiesajā zaļganajā gaismā, kas ieplūda pa logu, kļuva tāda, kāda tā bija patiesībā. Tāda izskatās sieviete, kam jādara vīrieša darbs. Viņai mugurā bija pa pusei militāra piegriezuma drānas, jakai sānos izspiedušies kumpa — tur atradās pistole.

—   Leitnant Kačušin, — Jūlija Borisovna klusām sacīja, — vai Semjons Privalovs jums vēl vajadzīgs?

Un tagad visi pamanīja, ka Semjons Privalovs vēl aizvien sēž uz ķebļa un smaidīdams nolūkojas Jūlijā Borisovna. Viņš skatījās sievietē tā, kā skatas sava paziņa.

—   Es redzu, ka Privalovs vairāk nav vajadzīgs,— Jūlija Borisovna turpināja. — Uz redzēšanos, Semjon!

Kad Privalovs jau bija laukā, Jūlija Borisovna piegāja pie krāsns, atspiedās pret to ar muguru un atkal pārvērtās sīciņā, pusaudzei līdzīgā sievietē. Kā kaķe glauzdamās pie ķieģeļiem, viņa omulīgi pagrozīja plecus, atglauda uz pieres noslīdējušos matus un sausi palūkojās Aņiskinā.

—   Mani interesē divi cilvēki, — Jūlija Borisovna sacīja. — Mežstrādnieks Sarancevs un mednieks Verškovs. Ekspertīzes dati, redziet… Fjodor Ivanovič, kas tev notika?

Platiem un smagiem soļiem pilnvarotais devās uz durvīm, nocēla no naglas puskažoku un šņākdams un tusnīdams, caur zobu starpu čmiukstinādams, sāka stīvēt to mugurā. Galu gala uzdabūjis puskažoku uz sagumušajiem pleciem, Aņiskins paņēma cepuri, sabužināja to, bet galvā neuzmauca. Tā viņš arī aizgāja, cepuri rokā turēdams. Viņš saliecās, lai tiktu cauri durvīm, trokšņaini pārcēla velteņus pāri slieksnim un, vēl vairāk sagumis, pazuda. Pa atvērtajam durvīm istabā ielauzās mašīnu dārdi un vēja svilpieni, iešļācās aukstuma un sniega vilnis. Pēc tam durvis bez trokšņa aizvērās, bet sniega pārslas, mazliet pavirpuļojušas, izkusa.

—   Ta jau domāju! — pēc gara klusuma brīža noteica Jūlija Borisovna. — Tā jau domāju, ka Fjodoram Ivanovičam patlaban ir tik grūti, kā vēl nekad …

Viņa sameklēja papirosu, aizsmēķēja, domīgi izpūta pret griestiem dūmu mutulīli un piegāja pie ta loga, kur līdz šim bija stāvējis Aņiskins. Prāvu laiciņu viņa pīpēja klusēdama, tad pagriezās pret Kačušinu, kas atkal sēdēja, uz galda malas atmeties, un šūpoja kāju.

—   Kas šeit, Igor, noliek? — Jūlija Borisovna klusam uzprasīja. — Vai ekspertīzes dati vairs nav vajadzīgi?

—   Ir vajadzīgi! — izmeklētājs pēc brīža nez kādēļ skaļi atteica. — Ir vajadzīgi, lai gan es varu pierādīt, ka mežstrādnieks Sarancevs nav medību inspektoru aizticis. Priecājos, ka jūs atbraucāt, Jūlija!

Viņi vel kādu bridi klusēja, tad abu sejas parādījās īpatnējie profesionālie vaibsti; abi vairākkārt

Saskatījās, Uti Jūlija Borisovna, apstiprinoši pamādama ar galvu, sacīja:

— Vispirms nopratināsim Sarancevu. Bet ekspertīzes dati ir šādi …

4

Sniegputenis pamazām stājās, taču aukstajam vējam no Vasjuganas purviem vēl vajadzēja krietni pacīnīties ar dienvidu vēju, lai pasaulē iestātos līdzsvars: klusums, sals, skaidrs laiks. Taču patlaban vēl pūta vējš, mākoņi karājās pavisam zemu un, melnos kamolos savēlušies, drāzās uz visām pusēm, it kā nezinādami, kam pakļauties— dienvidu vējam vai ziemelim. Tādēļ arī vagoniņš, kurā sēdēja pilnvarotais un tehniskais vadītājs Stepanovs, uzvedās savādi un neaprēķināmi: te pasvērās ar dunošo sienu pret dienvidiem, te atkal pret ziemeļiem un visu laiku neziņā trīcēja un drebinājās.

Vagoniņā blāvi mirdzināja laku mēbeles, no kaktiem plūda glāsmains, smaržīgs siltums un klusu dziedāja uz dīvāna nevērīgi nomestais tranzistors. Tas gulēja Šķibi uz sāniem, un no plastmasas kārbiņas plūda mokoši zemā Ludmilas Zikinas balss, kas vilka Aņiskinam vai dvēseli pa muti laukā. Balss dziedāja par astoņpadsmit gadiem, par jaunību, par sirmiem matiem, un, kad tā lūgtin lūdzās: «Un plaukstas savas Volgā iegremdē,» — pilnvarotā krūtīs uzradās salts, kustīgs kamolītis.

Aņiskins nepakustēdamies noklausījās dziesmu lidz galam, grīni pasmaidīja un pirmo reizi ilgi un atklāti paskatījās tehniskā vadītāja sejā. Pilnvarotais ieraudzīja tadas pašas kā izmeklētājam četrstūrainas lūpas, mierīgas bruņas acis, un pēkšņi Aņiskina krūtīs iezagās nevis aukstums, bet siltums. Dziedones balss vēl skanēja viņa ausīs, lauzās laukā vārdi, kam bija kļuvis krūtīs par šauru, un, baidīdamies aizbiedēt siltumu, kas bija apņēmis sirdi, Aņiskins pats sev par pārsteigumu piepeši aizsmakušā un bezcerīgā balsī noteica:

—   Re, kā tas noliek, Jevgeņij Tarasovič! Iznāk pavisam smieklīgi, ja viens cilvēks nespēj otru saprast. Un tādēļ, Jevgeņij Tarasovič, gribas mesties vai uz galvas āliņģī.

Taču tehniskais vadītājs Stepanovs saprata visu. Viņš piecēlās no zemā dtvāniņa, pārsēdās krēslā un nu vairs bija tikai metru no Aņiskina. Stepanovs lūkojās pilnvarotajā vienkārši un saprotoši, pacietīgi tiekdamies izdibināt visu līdz galam, un Aņiskinam pēkšņi iešāvās prātā tāda doma, kāda, šķiet, nekad nevarētu ne uzrasties. «Meitēni aizvien vairāk tēvos atsitas,» viņš iedomājās, «un, ja Zinai piedzims meitiņa, viņa būs līdzīga Stepanovam!» Šīs domas pārsteigts, Aņiskins vai pamira, vagoniņa siltums sāka viņu smacēt, un pilnvarotais neviļus atvirzījās tālāk no Stepanova. Viņš vēl nekā nebija paguvis apjēgt, bet krūtīs jau uzvilnīja kaut kas ļauns un naidīgs. Laikam taču pilnvarotā seja saviebās, jo Stepanova acīs pazibēja izbrīns.

—   Vai jums slikti?

—   Nē! Nekas! — Aņiskins, ar mokām pasmaidījis, samelojas. — Gan jau pāries!

Bet patiesībā viņš jutās slikti, ļoti slikti!

—  Vai neatnest ūdeni? — it kā no tālienes atlidoja Stepanova balss.

—  Nevajag nekādu ūdeni! — pilnvarotais nobijies atsaucas. — Kam man ūdeni…

Pēc kada brīža Aņiskins atguvās. Viņš neveikli un kautrīgi pasmaidīja, it kā pats sev pārmetot, papurināja galvu un pat vieglprātīgi piebilda:

—   Nudien, iznāk jocīgi! Tavu trakumu! Tā jau aiz smiekliem var nobeigties!

Taču Stepanovs nebija noskaņots uzņemt pilnvarotā teikto kā jokus. Viņš sēdēja nopietns, savaldīgs un aiz ieraduma visu laiku klausījās mašīnu dunoņā, jo gluži kā radioaparāts bija noskaņots uz sava iecirkņa vilni. Stepanovs no galvas līdz pat kājām bija oficiāls, švītīgs un stalts, lai gan grūti bija saprast, kā viņam, nedēļām ilgi dzīvojot taigā, izdodas saglabāt biksēs asu vīli, valkāt sniegbaltus kreklus un gādāt, lai nagi vienmēr būtu tīri un gliti apvīlēti.

Stepanovs, kā aizvien, visu saprata, un bija redzams, ka patlaban Aņiskins viņam patīk: ir tas, kā pilnvarotais sēž, ir tas, kā skatās uz tranzistoru, un arī tas, kā viņš mēģina apslēpt mulsumu un piespiež sevi smaidīt. Tomēr tehniskā vadītāja balss noskanēja sausi un oficiāli, kad viņš teica:

—   Es zinu visu par tā dēvētajām Kolomenkas atkalnēm.

Pastiepis roku, Stepanovs izslēdza tranzistoru. Ludmilas Zikinas balss, kas tagad jau dziedāja citu dziesmu, aprāvās, un šķita, ka vagoniņš pēkšņi kļuvis tukšs.

—   Verutins ir atbrīvots no darba! — tehniskais vadītājs turpināja un enerģiski novicināja ar roku. — Patiesībā viņu vajadzētu tiesāt, bet, manuprāt, tas nebūtu taisnīgi. Un zināt, kādēļ? — Stepanovs vēsi saknieba lūpas. — Verutins bija cilvēks bez izglītības. Diemžēl mežsaimniecībā vēl strādā nediplomēti vadītāji. Verutins beidzis tikai sešas klases.

Tehniskais vadītājs brīdi klusēja, it kā vēlēdamies pārliecināties, vai Aņiskins nav palaidis ko garām:

intonāciju, kādā bija pateikts vārds «nediplomēts», vai arī smaidu, ar ko Stepanovs pavadīja savus pēdējos vārdus. Pilnvarotais klausījās uzmanīgi, un tehniskais vadītājs turpināja:

—   Verutins — tā ir vakardiena, bet patlaban ir divdesmitais gadsimts, turklāt, tā otrā puse. Četrdesmit kilometru no jūsu ciema atrasta nafta. Pēc trim četriem gadiem šajā pusē viss būs pārvērties.

Tikai tagad pilnvarotais pamanīja, ka Stepanovs smalki un tikko manāmi smīn; patlaban viņš atkal bija ļoti līdzīgs izmeklētājam Kačušinam. Vairāk viņš neteica nekā, lai gan pilnvarotais gaidīja. Stepanovs domīgi piecēlās, uzvilka mēteli, kas gulēja blakus tranzistoram, vēl mirkli padomāja un tad sacīja:

—   Aiziesim, Fjodor Ivanovič, uz estakādi!

Tehniskais vadītājs izkāpa no vagoniņa, iebāza

rokas kabatas un neatskatījies aizsoļoja uz estakādi. Lai gan bija pats dienas vidus, sals neatlaidās, mašīnu spilgtais krāsojums šķita apsūbējis, bet izcirstais ciedrājs atgādināja kaujas lauku. No sniega sērdienīgi rēgojās laukā celmi, gluži kā sašauti tanki kūpēja milzīgie sārti, un zem zemajiem mākoņiem, tapat kā tankiem, žvadzēja traktoru kāpurķēdes.

Stepanovs žigli soļoja no viena celma pie otra. Rokās viņš turēja stibiņu, ar kuru skanīgi uzsita pa, celmu un piebilda: «Serdes puve!» Pilnvarotais gāja aiz viņa un tajos celmos, pa kuriem uzsita Stepanovs, redzēja dzeltenus iztrupējušus caurumus gluži kā iepuvušos ābolos. Tā viņi nosoļoja kādus trīssimt metrus un apstājās. Tehniskais vadītājs pagriezās, iepleta kājas un sāka skatīties atpakaļ. Atskatījās arī Aņiskins. Viņš ieraudzīja, ka klajumā, kas atgādināja tikko norimušas kaujas lauku, tālu viena no otras stāv trīs augstas jaunas ciedru priedes. Koki kā antenas dūrās zemajās debesīs, ap tiem šaudījās saraustīti mākoņu lēveri, un šķita, ka ciedri lēni peld kādā riņķa dejā. No koka līdz kokam bija vienāds atstatums.

—   Sēklinieki! — Stepanovs klusu paskaidroja.

—  Tie atjaunos visu audzi!

Trīs koki šūpoja galotnes un it kā lūkojās apkārt, izbrīnījušies par to, cik plaša pasaule plešas ap viņiem. Viņi redzēja sniegiem klāto Obas līkumu, veco Aņiskina melnapsi krastmalā un ciemu, kas bija izliecies kā pakavs. To visu redzēja arī pilnvarotais: mājas, kas cita aiz citas skrēja gar ielas malām, divus sarkanus karogus — pie ciema padomes un kolhoza kantora — un mazo laukumiņu veikala priekšā.

—   Visā apgabalā jāizveido vēl simt šādu meža izstrādāšanas punktu, lai varētu izcirst tikai gadskārtējo pieaugumu, — tādā pašā balsī turpināja Stepanovs.— Pēc pieciem gadiem šis te ciedrājs būtu bijis pagalam.

Aņiskins pasmīnēja. Arī viņš taču zināja, ka šis ciedrājs pēc gadiem pieciem būtu nokaltis. Tikai pirms divi mēnešiem — septembra beigās — viņš bija gājis pa to, bridis pa mīkstajām skujām un ar skumjām domājis, ka nav vairs silā tik daudz riekstu, kā bija agrāk. Viņš izgāja cauri visam mežam un nesastapa nevienu vāveri vai burunduku, un vakarā stāstīja par to Glafirai.

—   Tā! — noteica pilnvarotais. — Un šitā!

Aņiskina acu priekšā stāvēja trīs pašas spēcīgākās,

veselīgākās jaunās ciedru priedes un nemaz neklanījās vējam, kas šad un tad vēl uzsūtīja pa brāzienam no dienvidu puses. Un trīs spēcīgie koki nepakļāvās arī tam vējam, kas drāzās no ziemeļiem.

—   Nu, labi, Jevgeņij Tarasovič! — Aņiskins sacīja.

—   Es taču atrāvu tevi no darba tādēļ, ka dikti gribēju ar tevi par Verutinu izrunāties. Tagad es zinu, ko tu esi par viņu domājis. Citādi šai ciemā ir viens cilvēks, kas domā, ka viņš vienīgais cīnās par visu taigu …

Jau pagriezies, lai dotos tālāk savās miliča gaitās, pilnvarotais tomēr tūlit neaizgāja. Pasmaidījis viņš teica:

— Pareizi vien bija, kad tu, biedri Stepanov, nosauci mani par tumsonīgu tēvaini. Vai tad es esmu labaks par Verutinu, ja domāju nevis par rītdienu, bet par vakardienu? Tāpēc atvaino mani, biedri Stepanov, par ģeķību! Bet tagad, lūk, ko: tagad es iešu. Uz redzēšanos, Jevgeņij Tarasovič!

Pilnvarotais patiešām devās prom no cirsmas. Viņš vēl aizvien skatījās uz savu ciemu, jo tagad to varēja redzēt no tās puses, no kuras Aņiskins to nekad nebija redzējis, jo tad ciedrajs aizsedza ciemu. Un tagad pilnvarotais skatijās uz to ar tādām acīm, it kā nepazītu vairs. Viņš klupa pret zariem un celmiem, smagi elsa un pūta, un ta ir nepamanīja, kad bija izgājis no cirsmas. Viņš tikai tagad varēja vieglāk paiet, bet ciems likās kļuvis lielāks, un sarkanais lozungs pie skolas vairs neizskatījās pēc spilgta plankumiņa, bet gan pēc garas strēmeles.

Aņiskins iegāja dzimtajā ciemā kā svešā. Viņam atkal patika mehanizatoru jaunās mājas, kas stāvēja rindā gar nokalni, pavisam svešādi šķita pieci melni un tukši strazdu būri pie Semeņiliinu mājam, un tad viņa uzmanību pievērsa pati malējā no tām, kas tikai nesen kā bija uzceltas. Arī šī māja piederēja mehanizatoriem, taču Aņiskinam šķila, ka viņš to vēl nekad nav redzējis. Jaunajai majai vēl nebija ne žoga, ne iekopta puķudārziņa, blakus neauga neviens koks un aiz iās neredzēja dārza. Visu vēju appūsta, maja stāvēja ciema malā gluži kaila; tās logos, kuriem vēl nebija slēģu, un lievenī, kas nenosegts bezkaunīgi spraucās laukā uz ielas pusi, jautās kaut kas gauži vientulīgs.

Šo māju Aņiskins nekad nebija redzējis. Kā un kad tā uzcelta? Un tas noticis ciemā, kur pilnvarotais pazina katru cilvēku līdz pēdējam sīkumam un varēja pateikt, ko mājā ar pieciem strazdu būriem šodien gatavo vakariņām! Pēc tam, ilgi un gari gudrodams, Aņiskins beidzot izdomāja, ka pēdējā mājā pirms svētkiem iebrauca Aleksejs Zaremba ar jauniņo sievu. Ak Zaremba?! Tas pats, kurš …

—   Tā! — pilnvarotais skaļi noteica. — Un šitā!

Izrādās, ka arī viņa paša ciemā ir kaut kas tāds, ko

viņš nebija ne redzējis, ne dzirdējis. Kas tur tāds rēgojas virs Tolokoņikovu jumta? Pēc visām pazīmēm — televīzijas antena, tātad Vasja Tolokoņikovs, atgriezies no dienesta, grasās uztvert Tomsku, kaut arī līdz tai ir ļoti tālu. Aņiskins skaļi nočmiukstināja caur zobiem un atkal pasmaidīja. Tavu brīnumu, cik svešāds izlikās ciems no jaunā klajuma puses!

—   Interesanti, interesanti!

Nesteidzīgi uzkāpis pa jaunajām lievenēm, pilnvarotais notrauca sniegu no velteņiem un, atliecies taisns, mazliet pastāvēja, lai drusku atvēsinātu sakarsušo seju. Pēc tam viņš parāva uz augšu kreiso uzaci un bargi, kā jau milicis, acis blisinādams, pieklauvēja tieši pie istabas durvīm, jo priekšnama mājai vēl nebija.

—   Sveiki, saimnieki! — laipni sacīja pilnvarotais, iegājis istabā un apstājies pie paša sliekšņa. — Sveicināts, Ļoha, sveicināta, Oksana!

No pustukšās istabas dzijumiem, kur vēl oda pēc sveķiem, darvas un svaiga koka, pilnvarotajā raudzījās divi ļoti jauni, apmulsuši cilvēki. Istabas sienas vēl nebija apmestas, grīda bija nekrāsota, arī dēļu šķērssienas, kam vajadzēja dalīt lielo istabu divās daļās, vēl nebija. Vienīgi virtuve bija_ atdalīta, un no tās, aizkarus pašķīrusi, pilnvaroto vēroja gadus trīs veca meitene ar baltiem matiem; viņu laikam bija nobiedējis Aņiskina lielais augums un resnums.

—   Labdien! — pilnvarotais viņai pateica. — Neskaties nu manī tik lielām acīm, bet atbildi: «Labdien!»

—   Labdien! — meitene tikko dzirdami izdabūja.

Saņēmis uzaicinājumu «justies kā mājās», pilnvarotais novilka puskažoku, uzkabināja to uz tievas nagliņas un, apkārt skatīdamies, devās pie galda. Istabā nekā cita nebija — tikai divi krēsli, divas gultas— parastā un bērnu — un bajāns, kas stāvēja uz palodzes. Pilnvarotais to visu nopētīja ar vērīgu aci, vairākas reizes nokremšļojās, tad pacēla roku un paaicināja saimnieku sev tuvāk.

—   Klausos, tēvoci Aņiskin!

Zaremba bija tipisks ciema bajānists: brašs, cirtains cekuls slīdēja uz izaicinošajām acīm, raibais krekls bija cieši piekļāvies pleciem, bet kājas viņš cilāja tik iznesīgi, it kā grasītos tūdaļ mesties dejā. Rokas viņam bija garas, kustīgas un arī gatavas uzšauties gaisā.

—   Te es esmu, tēvoci Aņiskin! — viņš teica. — Stāvu kā dieva priekšā.

—   Jāstāv vien ir! — Aņiskins bargi noteica. — Ja mājās ir tikai divi krēsli, tad nekas cits neatliek kā stāvēt!

Pilnvarotais iesmējās, un arī pārējie, pat meitene, sāka smieties. Skanīgi plikšķinādama ar basajām kājelēm, viņa aiztipināja pa balto grīdu un iebāza seju mātes brunčos, un tagad uz Aņiskinu lūkojās tāds pats uzrauts deguntelis kā Zarembam un viena ziņkārīga acs.

Oksana bija maza, klusa, nemanāma sieviete. Līdz pat jostas vietai nokarājās tumšās bizes, pa balto priekšautu soļoja sarkani gaiļi; viss tālās, siltās dzimtenes maigums bija salasījies vienkop viņas jaukajā, labsirdīgajā sejā ar melnajām acīm. Tieši tāda pati kādreiz bija arī Aņiskina sieva, viņas pūra lādē vēl šodien glabājās ar naftalīnu piebārstīts tāds pats ukrainisks priekšauts ar gai)iem, bet melno bižu gali kādreiz vilkās pa grīdu. «Un plaukstas savas Volgā iegremdē…» pilnvarotajam ienāca prātā, un maigs vilnis apskāva sirdi.

Tad, lūk, kur Aleksejs Zaremba pamucis no vecās mātes. Apmainījis milzīgo, ar mantām līdz pēdējam piestūķēto divu galu māju pret kailām sienām un ciema nomales vientulību; šai istabā, kas spirgti smaržoja pēc skaidām un priežu sveķiem, nebija ne lādes, ne izblīduša skapja. No visām mantām viņš tatad paņēmis tikai ar perlamutru izrotāto bajānu un spilvenu kaudzi, kas tagad kā kalns slējās laulības gultas galvgalī.

Aņiskins pagrozījās uz ķebļa un pēkšņi sāka justies tik labi, kā sen nebija juties. Te viņam patika itin viss: pats Zaremba, viņa sieva, trīs gadus vecā meitene. Viņi jutās svabadi, viņu dvēseles bija tikpat plašas, cik plaša viņu tukšā istaba. Gan saprazdams, % gan ari nesaprazdams pats sevi, Aņiskins izplūda smaidā, atplauka un pavisam negaidīti, bez aplinkiem uzprasīja:

—   Paklau, Ļoha, kādēļ tu domā, ka Stepanu nomušīja ciema mednieki?

Jautājums bija negaidīts un neparasts, taču kombainieris nesamulsa. Viņš mierīgi uzklausīja Aņiskinu, pamāja ar galvu, taču, iekams atbildēja, pagriezās pret Oksanu, it kā jautātu nevis pilnvarotais, bet sieva. Abi saskatījās.

—      Par to vajadzētu jautāt nevis man, bet, rau, viņai! — Zaremba neapmierināti atteica. — Viņa pratīs labak atbildēt.

—   Kālab tad man jāatbild? — Oksana, brīdi padomājusi, atteica. — Kāda man darīšana, kurš kuru nogalējis?

Sieviete runāja nelabprāt, rokas bija stingi sakrampētas zem priekšauta, skatījās viņa grīdā, un pēc visa tā Aņiskins noprata, ka Oksana nevis atbild viņam, bet gan turpina agrāk aizsākto sarunu. Oksanas maigā āda kļuva sarta, rokas zem priekšauta nervozi un nemierīgi sarosījās. Acīm redzot, vīrs un sieva bija runājuši par Stepana nāvi jau pirms pilnvarotā atnākšanas. Tādēļ ari Zaremba nebrīnījās, kad Aņiskins sāka viņu izvaicāt.

Laulātie draugi, dusmīgi saskatīdamies, klusēja. Meitene iznāca no mātes aizmugures, klusām apsēdās kaktiņā un, kaut ko stiepti dungodama, sāka kravāt spilgtos klucīšus. Tātad arī viņa pēc tēva un mātes sarunas toņa nopratusi, ka tagad viņiem abiem pavisam kas cits prātā.

—   Ko nu klusē?! — Zaremba drūmi sacīja sievai.

—   Cilvēks taču gaida. Kad tev jāstrīdas ar mani, tad esi lielā runātāja, bet, kad jāatbild tēvocim Aņiskinam, tad laidies lapās!

—   Vai tad es ko strīdējos? Es pateicu patiesību, ka Marinas vīru nogalējis kāds no pašu-ciema. Gan tu pats, Ļoša, sapratīsi, ka man ir taisnība.

Kombainiera sieva bija maziņa, apaļa un jauka. Arī balss viņai bija dziedoša un maiga.

—   Vai tad es ko strīdējos? — Oksana atkārtoja.

—  Es tikai saku, ka iebraucēji aizslav mežstrādniekus, bet vietējie — cieminlekus. Un arī es esmu iebraucēja …

Sievietes balss nomierināja ne tikai citus, bet arī pašu Oksanu. Viņas rokas zem priekšauta pārstāja rosīties, krūtis cilājās vienmērīgi un seja izstaroja mieru: «Kāpēc tad jāuztraucas? Es taču runāju patiesību!» Sievietes noskaņojums, viņas miermīlīgums pielipa arī Aņiskinam un meitenei, kas rātni un priecīgi rotaļajās ar klucīšiem, tikai pats Zaremba nekādi nevarēja rimties.

—    Ko tev cierriinieki ļauna nodarījuši? — viņš ērcīgi noprasīja. — Jau piecus gadus tu dzīvo ciema, bet atkaliņās: «Iebraucēja, iebraucēja!»

Taču Oksana arī tagad nesāka ar vīru strīdēties. Viņa pasmaidīja pati sev, gari nopūtas, un vaigos parādījās omulīgas, jaukas bedrītes. Bet Zaremba stāvēja drūms un nepieejams.

—    Ko viņš skaišas!? — Oksana labsirdīgi noteica un paraustīja apaļos plecus.Paies vēl pieci gadi, un visi aizmirsīs, ka esmu iebraucēja…

Pilnvarotais sēdēja nekustīgs un klausījās; galu galā viņš apjēdza, kādēļ viņam sak likties, ka istaba kļuvusi augstāka, gaišaka un plašāka, — aiz logiem bija pierimis vējš. Tas vairs tikai vieglītēm pieskaras atkusušajām rūtīm, un vēja šņākoņā jau bija nojaušamas dzidrā vakara augstās zvaigznes, klusā, aukstuma sakalta nakts, aku vindu brēcieni, ar kuriem sala dienās ciems bija piekliegts no viena gala līdz otram.

—    Putenis tomēr galu galā aprimies! — pilnvarotais sacīja. — Tadas tas lietiņas, manu drostaliņ, Oksana Lukiņična, uz visiem cieminiekiem dusmīgā!

—   Es nemaz neesmu dusmīga! — Oksana mierīgi atteica. — Kad iestājos kolhozā, man visi palīdzēja. Kolhozs man uzcēla, rau, šito maju, iedeva teliņu, un govis es slaucu ne sliktāk par citām.

Sī sieviete vienmēr runāja patiesību un tikai patiesību: cilvēkā, kas skatījās uz Aņiskinu tādām pašām acīm, kādām viņas trīs gadus vecā meitiņa skatijas uz krāsainajiem klucīšiem, viltum nebija kur patverties.

—   Es ar visu esmu apmierināta. Bet, ja cilvēki neļauj man ieskatīties viņu dvēselē, tad tas nozīmē, ka viņiem es esmu iebraucēja …

Kad Oksana mierīgi apklusa, Zaremba dusmīgi atmeta no pieres matu pinku un izbrīnā noplātīja rokas.

—   Redzi nu, tēvoci Aņiskin! — viņš iesaucās. — Izdomājusi nezin kādu dvēseli un maļ par to vienā malšanā! Tikvien dziržu ka: «Dvēsele un dvēsele!» Viņdien dvēsele, vakar atkaliņās dvēsele, šodien — tas pats …

Pēdējos vārdus Zaremba pateica krietni klusāk nekā pirmos, roku nolaida lēnām, jo pilnvarotais klausījās Zarembā ar nesaprotamu smaidu sejā. Aņiskinam patika kā Alekseja Zarembas mutē skan «atkaliņās» un «dziržu». Ar pilnvaroto atkal notika dīvainas lietas: pazīstami, neskaitāmas reizes dzirdēti vārdi viņam izklausījās savādi, itin kā tie būtu ilgi, ilgi aplam lietoti un talab pazaudējuši savu tiešo nozīmi.

—   Stāsti vien, stāsti par to dvēseli, Ksjuša! — pilnvarotais palūdza. — Tu Ļoškā daudz neklausies, viņš muld.

Sieviete piekrītoši pamāja ar galvu.

—   Līdzko apprecējos ar Ļošu, — viņa teica, — tā man kļuva vieglāk. Bet pirms tam biju galīgi vientuļa. Līdzko iegriežos krejotavā, kur slaucējas sanāk kopā tā visām mutes ciet. Visas sarunas it kā ar nazi nogriež! Bet Ļošas māte uz mani šķībi vien glūn …

Tas viss bija taisnība. Aņiskins jau redzēja savu acu priekšā krejotavas telpu, kurā pirms slaukšanas sanaca kopā slaucējas, redzēja Alekseja Zarembas māti — garo, kaulaino Natāliju. Un tiešām — pa kaktiem te lodāja naidīgs klusums, zem griestiem karājās sapresēts nīgrums un aizvien vēl gailēja aizvainojoši, netaisnīgi vārdi: «Vazājas te visādas!» Staigaja pa lielās mājas istabām ar smagiem vīrieša soļiem Alekseja māte, un nebija uz viņas kaulainā auguma tādas vietiņas, pie kuras varētu ar laipnību un cerību pieglausties …

—   Tā! — pusbalsī noteica Aņiskins.'—Un šitā!

Ārā tagad jau bija īsti kluss. Sniega vētra apslāpa

tikpat strauji, kā bija sākusies, logi kļuva gaišāki, pavērdami skatu uz pieputināto ielu un krasta kraujas gabaliņu ar gaiši zilām kupenām. Radās cerība, ka vēl parādīsies saule un pārlaidīs ciemam savus starus, lai tiktu redzams, ko sniega vētra nodarījusi.

—   Ir gan man, bērni, ar jums bēda! — pilnvarotais smiedamies pateica. — Nudien, gatavais negals, re, ko es jums teikšu!

Aņiskins piecēlās no krēsla: vispirms viņš atspiedās ar rokām pret galdu, uzslēja augšā smago ķermeni, nokrekstējās, bet, kad piecēlās, tad jau bija parastais Aņiskins. Ar resnajām kājām smagi stampādams, viņš piegāja pie meitenes, pieliecās un pakutināja ar pirkstu viņai kaklu un, kad mazā sāka smieties, nez kādēļ priekšnieciski sarauca uzacis. Vairāk ne uz vienu nepaskatīdamies, tā, it kā viņš būtu mājās viens pats, Aņiskins nocēla no vārgās nagliņas smago puskažoku, uzvilka to mugurā, aizpogāja visas pogas un domīgi apstājās — maukt cepuri galvā tūlīt vai iziet laukā un tad. Tomēr viņš uzmauca cepuri, vēl stāvēdams istabā, taču, jau saņēmis durvju rokturi, vēl mazliet pakavējās. Pāris mirkļu nostāvējis nekustīgs, viņš galu galā sacīja:

—   Taisnība tomēr Oksanai! Stepšu Murzinu nobendējuši pašu ciema ļaudis.

īsi pirms četriem no apzilējušās un sapluskātās mākoņu malas parādījās liela un kā nokaitēta pieckapeika sarkana saule. Tās dāsnā gaisma atklāja negaidītu ainu — mazu, omulīgu, jauku ciemu. Kā labsirdīga un jautra mākslinieka gleznā stāvēja kupenās līdz pusei ieputinātas mājas, kā baltas apsnigušas virves gar ielu stiepās elektrības vadi, butaforiski koki nolieca pūkaina sniega apbērtos zarus; visu, ko vien acs redzēja, sniegs bija gādīgi un rūpīgi ievīstījis baltā segā. Salam nebija atstāta ne mazākā spraudziņa.

No skursteņiem stāvus gaisā kāpa dūmi, zilgoja logu rūtis un tumšas ēnas zīmēja sniegā dīvainus rakstus. No mākoņiem izlauzušās saules staros Aņiskina ciems likās mīlīgs, kluss un pievilcīgs, un, kāpdams kopā ar izmeklētāju un Jūliju Borisovnu pa savas mājas lieveņa kāpnēm, pilnvarotais pēkšņi iedomājās, ka varbūt viss vēl nokārtosies, viss būs labi, lai gan zināja, ka nekas vairs nevar viņam līdzēt. Un tomēr, sajuzdams, kā viņā iespiežas svaigā sniega spirgtā un glāstīgā gaisma, kā uz vaiga rotājas saules zaķītis, viņš izjuta atvieglojumu un pat jautri uzsmaidīja, vērodams, kā Jūlija Borisovna pirmā ieiet istabā, bet viņai pretim no jau uzklātā galda pieceļas Glafira.

Iecirkņa pilnvarotā sieva un Jūlija Borisovna apskāvās, piespiedās viena otrai, jo nebija redzējušās vismaz kādu gadu. Pēc tam viņas trīs reizes saskūpstījās un abas kopā sāka gaiiiit, kamēr pienāks meita Zinaida. Arī viņa noskūpstīja Jūliju Borisovnu, apskāva viešņu, un nu visas trīs stāvēja istabas vidū ar asarām acīs.

Milicijas kapleine Jūlija Borisovna kādreiz bija nodzīvojusi pie Aņiskiniem veselus četrus gadus, šajas mājās viņa bija pašu cilvēks, un Glafira jau kopš vakarvakara gatavojās ciemiņu uzņemšanai. Uz sniegbaltā galdauta stāvēja liela porcelāna bļoda ar sterleta viru, glīti dziļie šķīvji, mirdzēja niķelētais trauks — piparu, sāls un sinepju trauciņu apvienojums; galdauts bija iecietināts gluži stīvs, katras personas galda piederumiem blakus gulēja iecietināta salvete.

Jūlija Borisovna ar pilnvarota sievu un meitu vēl stāvēja apkampušās. Kačušins vēl bikli mīņājas pie sliekšņa, bet pilnvarotais jau lēnām tuvojās galdam. Appētījis galdautu, traukus un tumšās pudeles ar raibajam etiķetēm, viņš augstu, it kā izbrīnījies uzrāva plecus, tad novērsās no galda un sāka skatīties uz sievu un meitu.

Aņiskins lūkojās viņas tāpat, kā tikko bija skatījies uz galdu. Viņam šķita, ka patlaban pirmo reizi redz Glafiras melno kleitu un meitas pūkaino adīto jaku. Bet Aņiskins taču pats bija Tomskā pircis melnajai kleitai drānu, un to bija šuvusi ciema šuvēja. Glafira jau vairākas reizes šo kleitu bija uzvilkusi, viesos iedama, taču patlaban kleita pavisam svešādi piegūla sievas slīpajiem pleciem, atsedza viņas stiegrainās, spīdīgas zeķēs ieautās kājas, bet pie krūtīm — nē, to nu viņš nekad nebija redzējis! — spīdēja sakta. Ne reizi nebija redzēta Zinaidas jaciņa.

— Ejiet mazgāt rokas, biedri vīrieši, — atskanēja pilnvarotajam aiz muguras. — Jūlij, aizved Igoru Valentinoviču uz virtuvi!

Runātāja bija Glafira, taču balss likās pavisam sveša. Sveši bija arī vārdi «biedri vīrieši» un intonācija, ar kādu tos pateica, un sievas acu izteiksme tāpat bija sveša, vēl neredzēta, gluži kā saktiņa pie viņas krūtīm. Pēc tam Aņiskins izdzirda, ka skrapst kurpes — tur pa istabu soļoja sieva. Pilnvarotais muti vien noplatīja, jo tikai tagad pamanīja, ka Glafirai kājās kurpes ar augstiem papēžiem. Tad, lūk, kādēļ viņas kājas šķita garas, spīdīgas un nepazīstamas …

Pagaidījis, kamēr visi aiziet uz virtuvi, Aņiskins piesardzīgi paņēma no galda piparu, sāls un sinepju trauciņu. Viņš izgrozīja to gan šā, gan tā, pašūpoja galvu un domīgi piemiedza acis. Kopš kura laika viņu mājās uzradies mērces trauks? Un kad, velns lai parauj, viņa sieva pārstājusi pa laucinieku modei nēsāt kreisajā rokā mutautiņu? Un kurpes? Kad gan viņa pirmo reizi uzāvusi kurpes ar augsto papēdi, ja tagad tik brīvi ar tām staigā, nemaz neklupdama?

Trīs sievietes ar atguvušos Kačušinu priekšgalā iznāca no virtuves: Glafira, kas papēžu dēļ bija kļuvusi garāka, biedējoši greznā, skaistā meita un Jūlija Borisovna, kas sava pusmilitāraja tērpā izskatījās pavisam skarba.

— Un tagad pie galda, pie galda! — svešiem vārdiem un svešā balsī Glafira mudināja. — Jūlija sēdēs man blakus, pārējie lai sēž, kur grib.

Meita apsēdās pretim tēvam, un viņš ieraudzīja pie galda svešu cilvēku — tik dīvaini viņa turēja rokas, skatījās, kustējās. Viņai blakus sēdēja Kačušins — arī svešs un nesaprotams, gluži citāds nekā milicijas kabinetā. Vērodams pusdienotajus, Aņiskins automātiski strēba zivju viru un nejuta ne smaržu, ne garšu, viņš tikai karoti pēc karotes lēja mutē karsto šķidrumu, un viņam šķita, ka nez kādēļ g;edz sevi it kā no malas — savas vatētās bikses un uz krūtīm atpogāto kreklu.

Pilnvarotais saprata, ka pie galda kaut kas notiek, taču viņš nedzirdēja, ko ēdēji runā, tāpat ka nejuta viras garšu. Tomēr viņš ievēroja, ka arī Kačušins tīšuprāt savilcis skumīgu seju, bet visapkārt mutuļo prieks, dzīvība, ka, acīm redzot, risinās ļoti interesanta saruna. Ar varu piespiedis sevi ieklausīties, pilnvarotais pārliecinājās, ka tas tiešām tā arī ir. Kačušins māksloti nopūtās, līdzjūtīgi paskatījās Jūlijā Borisovna un paraustīja plecus.

—   Taču pats galvenais: nav talanta! — viņš skumji sacīja. — Jūsu Džuljetai Maziņai itin nemaz nav talanta. Un es nemaz nerunāju par to, ka ari par aktrisi viņa kļuva tikai tādēļ, ka vīrs ir režisors . . . Bet Fcllīni, Fellīni, kur tad viņam toreiz bija acis?!

Kačušins bailīgi pašķielēja uz Jūliju Borisovnu, sazvērnieciski pamirkšķināja Zinaidai, bet Glafira paskatījās tā, it ka gaidītu no kapteines glābiņu, un, protams, ne jau veltīgi, jo Jūlija Borisovna pēkšņi saķēra izmeklētāja ausi, pavilka to un čukstus noprasīja:

—   Vai sāp?

—   Sāp! Vai, kā sap!

Tavu jautrību, kāda valdīja pie galda! Zinaidas vaigi kvēloja, spoži spulgoja pelēkās acis un drebēja smieklos maigās lūpas. Tad re, kāda ir viņa — Aņiskina meita! Viņa zinaja, kas ir Mazina un Fellīni, prata turēt kreisajā rokā dakšiņu, bet uz jauniņo un, kas to būtu domājis, glīto izmeklētāju Kačušinu skatījās tikpat vienkārši, kā viņš, Aņiskins, skatījās uz savu meitu. Bet no kurienes mājā radušās iecietinātās salvetes, glītie šķīvji un tas galdiņš, uz kura stāv radiouztvērējs «Dņepra»? Nu, labi, radioaparatu nopirka viņš pats, bet to pulēto galdiņu?

—   Jus man piedodiet, — pilnvarotais piepeši iesaucās, — piedodiet man …

Saņurcījis salveti, Aņiskins nosvieda to uz galda, strauji piecēlās un izslējās visā augumā. Un atkal viņš ieraudzīja sevi it ka no malas: saburzīto kreklu

ar atpogāto apkakli, spalvainās krūtis, izvalbītās vēža acis, izdzirda to stiepto čmiukstošo skaņu, kad viņš vilka gaisu caur izlūzušā zoba vietu. Pilnvarotais redzēja sevi visu — smagu un neveiklu, gluži kā ziloni trauku veikala.

—   Jus man piedodiet, piedodiet man!

Iegājis meitas istabā, pilnvarotais apsēdās uz krēsla, nolika rokas uz ceļgaliem un pārlaida istabai acis. Šaura gulta, kas apklāta ar svītrotu segu, žurnāls uz segas, ar grāmatām un burtnīcām apkrauts galdiņš, plaukts ar grāmatām un jocīgiem nieciņiem, skapis ar meitas drēbēm un neliela glezniņa virs gultas. Pilnvarotais arī agrāk zināja, ka meitai virs gultas ir košs, krāsains plankums, bet, kas tas tāds ir, to viņš nezināja. Tagad viņš aplūkoja glezniņu vērīgāk. Sarkanu debesu, dzeltenu un zilu akmeņu vidū, blakus no baļķiem celtai mājiņai uz sarkana akmens sēdēja sieviete. Itin nekur dzīvē nebija tik sarkanu debesu, sarkanu akmeņu un zaļa ūdens. Viņš pieliecās pie gleznas un izlasīja: «Rērihs. Gaidošā.»

«Arī es esmu vainīgs Stepšas nāvē,» pilnvarotais pēkšņi iedomāja un sastinga nekustīgs meitas istabas vēsajā gaisā. No Reriha gleznas viņā raudzījās «Gaidošā», rāms un kluss aiz loga gulēja ciems, un bija dzirdams, kā paša krūtīs pukst sirds. Tad nočīkstēja grīdas dēļi, aizvērdamās klusi noklaudzēja durvis, un Aņiskins pat neatskatīdamies saprata, ka istabā ienākusi Jūlija Borisovna. Viņa sāniski piespiedās pie miliča muguras un ilgi stāvēja, neteikdama ne vārda. Tad Jūlijas Borisovnas roka saņēma pilnvarotā plecu, un viņš sajuta vāju smaržu aromātu.

—   Būs jau labi, krietnais resnais cilvēk! — Jūlija Borisovna sacīja. — Tu paskaties uz Zinu … Neesmu viņu redzējusi tikai četrus mēnešus, bet viņa jau pavisam cits cilvēks! No manis viņa aizbrauca vel gluži skuķītis, bet tagad .. .

Jūlijā Borisovnā neskatīdamies, Aņiskins noņēma viņas roku no sava pleca, viegli saspieda siltos pirkstus un palika tāpat sēžam un domājām par to, kāda bija viņa meita pirms četriem mēnešiem, kad no rajona pilsētiņas Kolpaševas, kur Zina mācījās devītajā un desmitaja klasē un dzīvoja pie Jūlijas Borisovnas, viņu izvadīja uz eksāmeniem . ..

— Meitene kļūst moderna! — Aņiskinam aiz muguras priecīgā balsī noteica Jūlija Borisovna. — Vai nemanīji, ka uz viņu skatijās mūsu leitnants? … Bet toreiz uz kuģa uzkāpa pavisam bikls provinces skuķēns.

Pilnvarotais neatbildēja: viņš skatījās uz grāmatu, kas gulēja nevērīgi nomesta uz galda un saucās: «V. Veresajevs. Ārsta piezīmes.»

6

Milicijas istabā viss bija tāpat kā agrāk, tikai pie krāsns, muguru sildīdama, stāvēja maza auguma sieviete pusmilitārā uzvalkā, tuvredzīgi miedza acis un ar nesaudzīgu skatienu aplūkoja Sarancevu. Viss viņa bija profesionāls, nosvērts, un, lai gan sieviete klusēja un izturējās neuzkrītoši, Sarancevs tūdaļ noprata, ka viņa te ir pati galvenā.

Šoreiz pratināšana norisa pēc visiem likumiem: Kačušins rakstīja protokolu, iztaujāja, kads vārds, uzvārds un cik vecs, kāds sociālais stāvoklis un kādas attiecības pret karaklausību. Visu to aši pierakstījis, izmeklētājs atspiedas pret krēsla atzveltni, paskatījās,

vai griestu spuldzīte labi apgaismo Saranceva seju, mirkli pavilcinājās un pavisam parasti uzprasīja:

—   Pilsoni Sarancev, paskaidrojiet, lūdzu, — kā pudele ar jūsu pirkstu nospiedumiem varēja nokļūt nozieguma vietā?

Tas bija tieši tas jautājums, kuru Sarancevs gaidīja un no kura baidījās. Visi, kas atradās istaba, to tūlīt saprata, jo Sarancevs nobālēja.

—   To es nevaru saprast, — Sarancevs atbildēja. — Es jau domāju, ka viena no manām pudelēm atrodas notikuma vietā … un tieši tādēļ es pēc bērēm iegriezos pie Striganova. Tukšu rislinga pudeļu viņam nebija.

Jūlija Borisovna pagrieza pret krāsni kreisos sānus. Viņa pieglaudās pie siltajiem ķieģeļiem, omulīgi piemiedza acis un nemanāmi pamāja ar galvu Kačušinam. Izmeklētājs piecēlās, apsēdas uz galda gala un sāka profesionāli klusēt. Viņš šūpināja kāju un izlikās domājam par kaut ko citu, taču sejā bija lasāms pārmetums: «Kā tad jūs, Sarancev, tā: nevarat atbildēt uz tik vienkāršu jautājumu? Vai, Sarancev, Sarancev, to nu gan no jums nebijām gaidījuši!»

Tā pagaja kāda minūte, un, kad tā beidzās, visi, arī Sarancevs, saprata, ka tā ir bijusi pati svarīgāka minūte visā izmeklēšanas gaitā. Jūlija Borisovna tagad piespiedās pie krāsns ar muguru, teatrāli nožāvājās un aizsedza muti ar plaukstu. Kačušins atgriezās savā vietā, noklikstināja lodīšu pildspalvas slēdzi un noliecās pār protokolu.

—   Aizstāvieties taču, Sarancev, — Jūlija Borisovna sacīja.

Bet Sarancevs izskatījas pēc tāda cilvēka, kas nav spējīgs aizstāvēties. Viņš, vienaldzīgs un gļēvs, sēdēja uz ķebļa un ka apburts skatījās uz tukšo rislinga

pudeli, uz kuras kakliņa rotājās spuldzes gaismas zaķītis.

—   Kā tad būs, Sarancev! Aizstāvēsities vai ne? Atbildiet taču.

Pēdējos vārdus Jūlija Borisovna atkārtoja pa divi lāgi, taču Sarancevs viņu nedzirdēja. Tad Jūlija Borisovna un Kačušins aši un zīmīgi saskatījās un izšķīrās. Jūlija Borisovna nelabprāt atrāva muguru no krāsns, gausiem soļiem pārgāja pāri istabai un apstājās pretī Sarancevam.

—  Jūs tikai paskatieties uz šito bramani! Viņš negrib aizstāvēties!

Tāpat vēl zobgalīgi smīnēdama, Jūlija Borisovna apsēdās pretim Sarancevam, pārlika vienu kāju pāri otrai, un kļuva redzams tievs, kaulains celis.

Viņa pagriezās pret Kačušinu, ar galvas mājienu pieaicināja viņu sev klāt un, kad puisis pienāca, sacīja:

—   Nu, tad sāksim ar, kā agrāk mēdza teikt…

Izmeklētājs un Jūlija Borisovna vēlreiz saskatījās, un pilnvarotais, kas sēdēja tumšajā kaktā, sakustējās. Viņš atstiepās taisns, salika rokas uz vēdera un sāka skatīties visos trijos ar mierīgām, domīgām acīm. «Tādas tās lietiņas!» viņš pie sevis noteica. Viņu interesēja, ko Jūlija Borisovna un Kačušins darīs turpmāk, lai pārliecinātos, ka Sarancevs nav kāvies ar Murzinu un nav uz viņu šāvis. It kā iztālēm viņš klausījās, kā Jūlija Borisovna un Kačušins, iepriekš norunājuši, sāka divata tirdīt Sarancevu.

—   Tātad pulksten septiņos vakarā pie Striganova sapulcējās vairāki cilvēki, — Kačušins iesāka. — Tur bija Kolotovkins, Bočiņins, Verškovs, Privalovs, Sarancevs un kāds Filipovs, kas mūs neinteresē: jau pašā sākumā viņš bija galīgi piedzēries. Pēc pirmā acu uzmetiena, cilvēki, liekas, sanākuši, lai bariņā draudzīgi iemestu, taču aizdomīgi ir divi fakti: mednieki Kolotovkins, Bočiņins un Verškovs gandrīz nemaz nedzer un kaut ko gaida — tas pirmkārt; visi, kas te sapulcējušies, runā par medību inspektoru Miirzinu — tas otrkārt… Sarancev, atbildiet, lūdzu, — ko tur runāja par Murzinu?

Izmeklētājs vieglprātīgi kā puika sēdēja uz paša galda galiņa, par pieri krita sapinkājusies matu cirta, taču pilnvarotais redzēja vel citu Kačušinu— tadu, kādu viņš to nebija redzējis visas šīs trīs dienas: izmeklētājs šķita it kā vecāks, pie lūpām bija iegulusies dziļa krunka un acis kļuvušas dzedrākas, tumšākas. Tagad Kačušins bija stipri līdzīgs tehniskajam vadītājam Stepanovam.

—   Ko tad tur runāja par medību inspektoru?

—   Pārsprieda, vai viņš ies uz taigu vai neies,— Sarancevs atbildēja. — No rīta Murzins bija nopircis veikalā pudeli degvīna, bet tā, kā zināms, bija droša zīme, ka viņš pošas uz pirti pērties …

Pēc pēdējiem vārdiem mežstrādnieks skumīgi pasmaidīja un pašķobīja lūpas, taču viņš vairs nebija tas Jurijs Sarancevs, kas prata lietot vārdu «inaltusisms» un runāja ar izmeklētāju kā līdzīgs ar līdzīgu. Nokāris galvu, uz kuras aizvien skaidrāk iezīmējās apaļš plikums, mežstrādnieks patlaban bezcerīgi blenza grīdā, un pleci viņam izskatījās šauriņi, pavisam nevīrišķīgi.

—   Braucam tālāk! — Kačušins sacīja.— No tā, ka mednieki vēl aizvien šaubījās, var secināt, ka viņus kaut kas vēl kavēja iet uz taigu. Sarancev, pasakiet — kas viņus kavēja?

Pilnvarotais aizvēra acis. Spožā gaisma viņu traucēja. Viņš, Aņiskins, jau nu zināja, kas aizkavēja medniekus, un saprata, kādēļ Sarancevs skatās uz viņu.

—   Runāja par iecirkņa pilnvaroto Aņiskinu, — Sarancevs beidzot atbildēja. — Runaja, ka uz taigu laikam iešot viņš.

Aņiskins atvēra acis un it kā no jauna ieraudzīja, ka Jurijs Sarancevs sēž silti piekurinātā istaba, cieš no karstuma, nomāktības un tā bezcerīguma, kas ir visa viņa dzīve. Sarancevam nav spēka pretoties un arī nav, kur to ņemt, jo milicijas istabas tumšajā kaktā atrodas viņš, lauku iecirkņa pilnvarotais, kas vēl pirms divi dienām uzskatīja Sarancevu par vainīgu tikai tādēļ, ka viņš ir mežstrādnieks un ir sēdējis cietuma.

Galīgi aizmirsis visu, kas notiek nomāktības pārpildītajā istabā, pilnvarotais pēkšņi pieķēra sevi, ka viņš ne tikai ir atvēris acis un skatas Saranceva, bet ari iet laukā no kakta. Aņiskins atjēdzās, kad viņš jau stāvēja trīs soļus no Saranceva un smaidīja nepatīkamu, stingu smaidu. Un atkal, tapat kā pusdienu laikā, viņš redzēja sevi no malas.

Pilnvarotais redzēja resnu, apjukušu, muļķīgi smaidošu cilvēku, kas ar vainas apziņa nolaistiem pleciem un sapinkātiem matiem stāv istabas vidu. Tas bija viņš, Aņiskins, cilvēks, kas izdzinis no savas mājās tehnisko vadītāju Stepanovu, kas nekad nav redzējis, kāds no ciedraja puses izskatās viņa dzimtais ciems, un nezina, kopš kura gada viņa paša mājā uzradušās iecietinātas salvetes.

Aņiskins stāvēja nekustīgs, galvu nokāris un gluži kā svešinieks vēroja, kā Jūlija Borisovna brīdinoši māj viņam ar roku, bet Kačušins bāž plaukstu pie mutes. Pilnvarotais, bez šaubām, saprata viņus, taču nepievērsa zīmēm nekādu uzmanību un dobji noteica:

—   Mēs gribējām iet taiga kopa ar Stepšu, tikai viņš aizgaja, bet es ne: saslima Zinaida!

—   Paldies, Fjodor Ivanovič! — Kačušins pieklājīgi patencināja.—Tagad mēs zinām, ka malu mednieku ķeršana bija sagatavota jau laikus, taču drošības labad medību inspektors Murzins vēl pats aiziet uz izbijušā popa Striganova māju. Murzins izliekas, ka dzer šņabi, taču patiesībā lej to zem puķu poda paliktajā traukā … Sakuma risinās mierīga saruna, kas vēlāk pārvēršas strīdā, kura būtība ir tada: nevienam nav tiesību aizliegt medniekiem medīt aļņus. To apgalvo bijušais pops Striganovs, viņam piekrīt visi pārējie, izņemot, protams, Murzinu … Lūdzu pasakiet, Sarancev, — ar kuru no klātesošajiem medību inspektors sastrīdējās visniknāk?

—   Ar Verškovu, — Sarancevs pēc brīža atteica. — Manuprāt, tas notika tādēļ, ka Flegonts Vasiļjevičs tiek uzskatīts par labāko mednieku ciema. Murzins viņam pateica: «Uz tavas sirdsapziņas, Verškov, ne viens vien desmits dzīvnieku!»

—   Skaidrs!

Nolēcis no galda gala, Kačušins apsēdās izmeklētāja vietā un ar ašu kustību pievilka sev klāt balta papīra kaudzīti. Uz augšējās lapas viņš plašā rokrakstā uzšņāpa vairākas rindas, enerģiski pielika punktu un oficiālā tonī sacīja:

—   Ludzu, Jūlija Borisovna!

Pagaidījusi, kamēr Kačušins pieraksta Saranceva pirmo liecību, Jūlija Borisovna piecēlās, iebaza rokas sava pusmilitārā tērpa kabatās un gluži kā saimniece sāka staigāt pa milicijas istabu. Viņa bija tik nesteidzīga un domīga, kādi izmeklētāji mēdz būt tai brīdī, kad pratināšana tuvojas pašam svarīgākajam, izšķirošajam momentam. Pieredzējuši izmeklētāji šai brīdi kļūst neizdibināmi, viņi rūpīgi slēpj savu saspringumu un runa vienaldzīgā balsī. Tāpēc arī Jūlija

Borisovna nesteidzīgiem soļiem pārgāja pāri istabai, sakrustoja uz krūtīm rokas un sacīja:

—   Jūs, Sarancev, domājat, ka atrasta tikai pudele ar jūsu pirkstu nospiedumiem, bet tas taču nav viss. Atrasta arī jūsu bises čaulīte. Arī uz tās ir jūsu pirkstu nospiedumi, turklāt tādi, kādus var atstāt, ņemot čaulīti laukā no patrontelpas.

Kačušins, Aņiskins un Jūlija Borisovna, acu nenolaiduši un elpu aizturējuši, skatījās mežstrādniekā, bet viņš, gluži kā biezā šķidrumā iemērkts, lēnām saguma uz sava ķebļa. Viņa bālā seja izblīda un vienā mirklī pietūka, rokas nolaidās, un caur sakostajiem zobiem izlauzās vaids.

—   Pagalam! — viņš izdvesa. — Tagad pagalam!

Pagāja vēl mirklis un cietsirdīgajā klusumā atkal

atskanēja Jūlijas Borisovnas mīkstie, uzmanīgie soļi. Viņa piegāja pie Kačušina, un abi skatījās viens otrā tā, ka Sarancevs nevarēja redzēt viņu sejas — Jūlijas Borisovnas mugura traucēja. Viņi ilgi un zīmīgi saskatījās, un izmeklētāja daudz jaunākajā sejā varēja izlasīt: «Es taču teicu, ka Sarancevs nav vainīgs!» Jūlija Borisovna tomēr aizgaja līdz Kačušinam, tad skumji apgriezās un enerģiski noteica:

—   Mums ir zināms arī tas, ka jūs neesat nošāvis Murzinu, pilsoni Sarancev! Murzins ir nošauts ar paštaisītu rupju skrošu lādiņu, bet jūs lietojāt fabrikā pielādētu patronu.

Sīkiem un nez kādēļ uzmanīgiem solīšiem Jūlija Borisovna atgriezās pie krāsns, piespieda pie ķieģeļiem plaukstas un izdarīja ar pleciem tādu kustību, it kā gribētu sacīt: «Un tomēr visjaukākā vieta šai istabā ir krāsns!» Un tā, turēdama rokas paceltas un sildīdama plaukstas, viņa nopūtās un teica:

—   Stāstiet vien, Sarancev, stāstiet — kā jūs nokļuvāt nozieguma vietā? Nedrīkst taču tēlot pamuļķo!

Krietnu brīdi Jūlija Borisovna, Kačušins un pilnvarotais ar varītēm centās neskatīties Sarancevā. Un, patiešām, grūti bija noraudzīties, kā vesels, spēcīgs, četrdesmit gadus vecs vīrietis smalkā balstiņā laimīgi smejas, kā viņš ar plaukstām aizsedz no gaismas savu piesarkušo seju un kā dreb šīs plaukstas. Kad Sarancevs beidzot nomierinājās, milicijas istabā atkal kļuva silti un patīkami. Šķita, ka elektriskā spuldzīte spīd maigāk nekā agrāk, ka gaiss kļuvis svaigāks. Arī Saranceva mugura vairs nebija tik šaura un nevarīga.

—   Visas šīs dienas gaidīju, kad mani apcietinās! — mežstrādnieks gandrīz vai čukstus sacīja. — Tik daudz pierādījumu pret mani, ka…

Viņš nepabeidza, taču arī bez visa tā bija skaidrs, ko šajās dienās pārcietis Jurijs Sarancevs. Un laikam tādēļ izmeklētājs Kačušins sāka runāt pats.

—   Braucam tālāk! — viņš nevērīgi izmeta. — Pēc strīda ar medniekiem Murzins aizgāja mājās. Tagad nevienam vairs nebija nekādu šaubu, un mednieki nolēma: ceļš brīvs! Un kas notika tālāk?

Taču Sarancevam, lai galīgi atgūtos, vēl vajadzēja vismaz minūtes piecas laika. Viņš izvilka no kabatas lētu papirosu paciņu, uztraukumā sērkociņus lauzdams, aizsmēķēja un klusēdams kāri ievilka dumus. Rokas vēl aizvien drebēja.

—   Turpmāk viss notika tā, — Sarancevs beidzot pateica. — Tikko Murzins bija paguvis iziet, tā mednieki sāka posties uz taigu, lai pārnestu mājās dienas medījumu. Vienu alni bija nošāvuši Kolotovkins un Bočiņins, otru — Verškovs …

Kaktā, kur sēdēja pilnvarotais, atskanēja garš čmiukstiens — Aņiskins nočmiukstināja pa zobu starpu.

—   Vai tu re, ko! — viņš pārsteigts iesaucās. — To nu gan nezināju, ka ir vēl otrs alnis. Mēs ar Stepšu domājām, ka nogāzts tikai viens — Kolotovkina un Bočiņina alnis. — Pilnvarotais steidzīgi iznāca istabas vidū un sāka vicināt rokas. — Bet es taču domāju, ka Flcgonts aizgājis Kolotovkinam un Bočiņinam palīgā. Domāju: viņi melo, teikdami, ka gājuši divatā! Ir gan viltīgs tas Verškovs, pat mēs abi ar Stepšu nevarējām viņa alni atrast!

Pilnvarotais vēlreiz savicināja rokas, neveikli atkāpās atpakaļ un. juzdamies pārsteigts un vīliest ar troksni apsēdās agrākajā vietā. Sagatavojies uz klausīšanos, viņš apklusa, taču vēl ilgi čmiukstināja pa zobstarpu, nomākti šūpoja galvu un virpināja sakrampēto roku pirkstus, bet Sarancevs turpināja:

—   Minūtes divdesmit pēc mednieku aiziešanas devos uz mājām arī es. Meža izstrādāšanas punkta vagoniņi tai naktī atradās pusceļā starp ciemu un notikuma vietu … Nav ko slēpt, biju pamatīgi iereibis, astoņos sākās mana maiņa, un pudeli ar rislinga atliekām es paņēmu līdzi, — Sarancevs apklusa un sāka domāt. — Nakts bija gaiša, spīdēja mēness, un kādu puskilometru no vagoniņiem es ieraudzīju nākam cilvēku. Viņš bija ar slēpēm un ātri iegāja mežā. Es tūlīt pat pazinu Murzinu . . . Nezinu, kā es rīkotos tagad, kad esmu skaidrā, bet toreiz, nemaz nešaubīdamies, nolēmu pabrīdināt medniekus.

Sarancevs apstājās, jo Kačušins neapmierināti saviebās, viņš nepaguva pierakstīt. Tādēļ Sarancevs drusku pagaidīja, ievilka dūmu un turpināja:

—   Sākumā es gāju aiz Murzina, tad nogriezos sāņus, lai nejauši netrāpītos viņam acīs. Nogājis kādus trīs vai četrus kilometrus, es apstājos un izšāvu gaisā — ar to pietika, lai brīdinātu no briesmām. Turpat es izdzēru līdz galam rislingu un aizmetu pudeli … Tas viss notika tai vietā, kur vēlāk …

Sarancevs pie vecā papirosa aizdedzināja jaunu un, nezinādams, kur nolikt smēķa galu, samīcīja to pirkstos, taču apdeguma sāpes nejuta.

—   Kad es no rīta uzzināju par Murzina nāvi un atrasto pudeli, — Sarancevs teica,— es vēl cerēju, ka tā ir cita pudele. Tādēļ arī aizskrēju pie Striganova. Bet abas pārējās pudeles stāvēja uz galda…

Jurijs Sarancevs saburzīja pirkstos otru degošo papirosu. Istabā atkal iestājās klusums, un visi ilgi neteica ne vārda. Tad Jūlija Borisovna sacija:

—    Un tomēr jūs, Sarancev, esat āksts! Toreiz sodu jūs dabūjāt pelnīti… Kāda velna pēc tad jus vairs neticat cilvēkiem? — viņa nikni uzrāva augšlūpu. — Kādēļ jūs domājat, ka nevainības prezumpcijas princips nav attiecināms uz izmeklētāju Kačušinu? Kas jums deva tiesības uzskatīt viņu par noziedznieku? Varbūt jūs nevainīga cilvēka apcietināšanu neuzskatāt par noziegumu?!

Dusmīgi atgājusi no krāsns, Jūlija Borisovna pāri izmeklētāja plecam ieskatījās nopratināšanas protokolā un, izlasījusi pēdējo lappusi, nikni un lēni pateica:

—    Igor Valentinovič, lieciet, lai Sārancevs uzraksta paskaidrojumu par savu rīcību! Es tikai priecāšos, ja punkta vadība iegriezīs viņam pamatīgu rājienu. Un tagad atbrīvojiet pratinamo! Lai uzraksta paskaidrojumu mājas. Viņš mums apnicis, šitais āksts! Atlaidiet viņu!

—   Jūs esat brīvs, biedri Sarancev! — Kačušins pateica.

Mežstrādnieks nobrauca ar plaukstu pār sen neskūtajiem vaigiem, nopurināja galvu, it kā no kaut kā atbrīvodamies, ievilka krūtīs pa malkam gaisa un tad bailīgi izpūta to laukā. Viņš piecēlās, mirkli pastāvēja neizpratnē, nezinādams, kā atvadīties. Laikam taču teikt «Uz redzēšanos!» viņš negribēja, bet sacīt «Ardievu!» neuzdrošinājās. Pēc tam viņš piegāja pie drēbju pakaramā, uzvilka mēteli, kaut ko nomurmināja, gribēja jau atvērt durvis un tad nenovaldījās: ar drebošām, sašķiebtām lūpām un laimes un sāpju grimasi sejā tik spēcīgi parāva durvju rokturi, ka logos nostrinkšķēja rūtis, bet garajā auklā iekārtā spuldzīte sāka šūpoties.

—   Uz redzēšanos! — Sarancevs no priekšnama uzsauca. — Uz redzēšanos!

Arā bija kluss un rāms laiks, un vēl ilgi bija dzirdami Jurija Saranceva soļi — jautri, skanīgi, raiti.

—   Nelaimīgais āksts! — Jūlija Borisovna pateica un nosmīnēja. — Vai redzējāt šito ākstu?

Jūlija Borisovna piespiedās ar muguru pie krāsns, Kačušins, kāju šūpinādams, sēdēja uz galda gala, bet pilnvarotais vēl aizvien stāvēja. Viņam bija pelēka, slimīga seja, jo Aņiskins nebija gulējis jau trīs naktis no vietas un visas trīs dienas tikpat kā nebija ēdis. Lāgiem viņam viegli reiba galva, viņš joprojām nevarēja skatīties gaismā: sāpēja acis.

—   Palicis vairs tikai Flegonts Verškovs, — pilnvarotais domīgi noteica un paspēra soli sānis. — Es vēlāk aizskriešu viņam paka], tikai, manuprāt, vēl vajadzētu izrunāties ar Striganovu. Tu, Jūlij, neiebildīsi, ja es vēlreiz izrunāšos ar Vasiliju?

Jūlija Borisovna atbildēja tikai pēc krietna brīža. Galvu atmetusi, viņa stāvēja taisna un saspringta kā uzvilkta stīga. Ap viņas mazo seju vijās kupli, sirmi mati, pleci bija taisni kā jau virsniekam.

—   Fjodor Ivanovič, — viņa pajautāja, — vai tas ir tas pats Flegonts Verškovs, kurš atgriezās no frontes klibs?

—   Tas pats!

Jūlija Borisovna atkal apklusa.

—    Labi, sauc šurp Striganovu, Fjodor Ivanovič! — viņa galu galā sacīja.— Mēs vēl pagūsim apcietināt Verškovu. Dod tagad šurp savu brālīti Vasiliju!

7

Taisns, gara auguma, ar galvu gandrīz vai durdamies griestos, pilnvarotais pārgāja pāri istabai un, smagi pūzdams, apsēdās pie galda.

—   Tā! — skaļi noteica Aņiskins. — Un šitā!

Arī Striganovs apsēdās. Grīni pasmīnējis, viņš paskatījās uz zemu nolaisto elektrisko spuldzi, pabīdīja to ar roku sāņus, taču pārcelt ķebli neuzdrošinājās. Vēlreiz pasmīnējis, viņš apsēdās, pārlika vienu kāju pāri otrai un tikai tad mierigi un droši palūkojās apkārt.

—  Nu re, esmu apsēdies! — viņš teica. — Silts, gaišs, kluss.

Striganova sejā parādījās kaut kas no mežonīgas pārgalvības, čigāniskas vaļas un stepju plašuma. Lūk, viņš draudīgi paslēja uz priekšu viļņaino bārdu, saknieba plānās jezuīta lūpas, un šķita, ka istabā ieskanas zirgu krācieni un nosvilpj pātagas cirtiens; mirdzināja zvaigznes melnā laupītāju nakts, dvesdama sejā vērmeļu un ugunskura smaržu. No Striganova acim, kas bija drosmīgas līdz neprātam, auļiem brāzās brīvi vēji un pārgalvība. Viņa izliektā piere, tāda pati kā Aņiskinam, nobālēja, un āda uz tās sausi savilkās.

—   Pratiniet! — Striganovs sacīja. — Es šodien esmu priecīgā garastāvoklī un runīgs …

jūlija Borisovna un Kačušins rāmi klusēja. Milicijas kapteine bija iespiedusies ar muguru krāsnī, pēkšņi kļuvusi pavisam maziņa, tieviņa, sievišķīgi nevarīga; piesardzīgi savā kakta pūta Kačušins, kas arī piepeši bija kļuvis nemanāms, jauniņš, nenozīmīgs. Jūliju Borisovnu un Kačušinu pārņēma viena un tā pati doma: kāda gan nozīme pirkstu nospiedumiem uz tukšas rislinga pudeles salīdzinājumā ar to, ko viņi patlaban redzēja savu acu priekšā! Cik nenozīmīgs kļuva naža vara gredzens salīdzinājumā ar to, kas norisa tajos piecos metros, kuri šķīra Aņiskinu no Striganova! Tikai Stepana Murzina nāvi, bērzus aiz kapsētas žoga un zvaigznes pie samtainajām debesīm varbūt varēja nolikt blakus tam, kas notika šajos piecos metros! Sie pieci metri, kas šķīra Aņiskinu no Striganova, klusēja, neteica ne vārda par dzīvību un nāvi, par cilvēku, kas dzīvo uz siltās un apaļas zemes.

Sešdesmit trīs gadi bija iecirkņa pilnvarotajam Aņiskinam, piecdesmit septiņi — Striganovain; jau desmit gadu, kopš kapu kalniņā gulēja viņu māte, pretējās pusēs bija atradušies un gājuši bojā viņu tēvi. Revolūcijas un kari, laimīgi pavasari un nelaimīgas ziemas, piedzimušo bērnu kliedzieni un mirstošo radinieku vaidi, upes, kas maina savu gultni, un mokošie slimo murgi — tas viss bija šajos mēmajos piecos metros, kas atradās starp brāļiem.

Tikai dzīvība un nāve varēja stāvēt blakus tam, kas dzima un brieda Aņiskina pelēkajās acīs. Vienkārši un mierīgi, dabiski un gudri viņš paskalījas brālī un sacīja:

— Manis dēļ aizgāja bojā Stepans Murzins! Viņš tādēļ vairs nav starp dzīvajiem, ka es tai vakarā neaizgāju viņam pretim. Un tas, Vasilij, notika tādēļ, ka esmu līdzīgs tev …

Aņiskins bija lēns, gudrs un vienkāršs. Viņš nesūdzējās, nelūdzās līdzjūtību un nevērsās ne pie viena cita, tikai pie sevis. Pilnvarotais runāja tikai pats ar sevi, un šī saruna sava dziļuma ziņā bija līdzīga tiesas spriedumam, it kā Aņiskins patlaban tiesātu pats sevi.

—   Es tādēļ neaizgāju uz taigu, — viņš lēni turpināja,— ka pats savu meitu padarīju slimu. Es padzinu Stepanovu. Es taču, Vasilij, esmu tev līdzīgs tai ziņā, ka man nav citas pasaules kā tikai sava ciema pasaule. Un šis ciems man ir pasaules gals un sākums.

Pilnvarotais nolika abas rokas uz galda un krietnu brīdi klausījās, kā aiz loga zem nezināma cilvēka kājām mundri un knaši čirkst sasalušais sniegs. Kāds gāja pa ielu.

—   Un vēl es, Vasilij, esmu tev līdzīgs tai ziņā, ka es redzēju Verutinu, kas izpostīja Kolomenkas atkalnes, un veikala direktoru, kurš braukā šurp aļņus šaudīt, bet nesaskatīju tehnisko vadītāju Stepanovu. Tātad arī es redzēju tikai vienu patiesibu, bet viena patiesība nekad nav pilnīga … Dzīve — tā ir daudz kas vairāk nekā mūsu ciems …

Aņiskins noraidoši paskatījās uz Jūliju Borisovnu un Kačušinu, kuri abi reizē sakustējās, it kā gribētu vai nu ko teikt, vai arī pienākt pie Aņiskina. «Klusējiet, klusējiet, dārgie biedri!» pilnvarotais viņus ar acīm apturēja un tādā pašā garā turpināja:

—   Arī tu, brāli Vasilij, piedalījies Murzina nogalināšanā! Tava aplamā ticība pavērsās pret viņu… Tā ka mēs abi esam vainīgi.

Tagad pilnvarotais pagriezās pret Jūliju Borisovnu un Kačušinu. Joprojām neļaudams viņiem tuvoties, atvairīdams katru viņu mēģinājumu piekļūt ar vārdu vai skatienu tam lielajam un cēlajam, kas mita viņā, Aņiskins klusi pateica:

—   To, ka Verškovs šāvis uz Murzinu, es sapratu jau pirms divi dienām. Te galvenais pierādījums bija bezgai)u bise .. . Redziet, Igor Valentinovič, kādas tās lietas. Reiz jau Verškovam bezgailene nav pa prātam, tātad viņš bijis taigā ar otru bisi. Bet Verškova otrai bisei, Tulas rūpnīcas ražojumam, jau gadi septiņi, kopš nedarbojas čaulīšu izsviedējs, un Flegonts tās knibina laukā ar nazi. Un šai brīdī viņš arī pazaudēja gredzenu — drebēja rokas! — Pilnvarotais apvaldīti pasmaidija. — Ir daudz visādu sīku pierādījumu … Verškovs, kad tovakar mūsu klātbūtnē asināja āķus, turēja vīli kreisajā rokā: labā vai nu ievainota, vai sasista.

Pilnvarotais atvilka elpu, notrausa no sejas smaidu, pagriezās pret Kačušinu un tikai viņam vienam sacīja:

—   Es, Igor Valentinovič, neticēju tam, ka ciema cilvēks var nogalināt otru ciema cilvēku! Es nedomāju tā kā Striganovs — ka no iebraucējiem tikai ļauns vien gaidāms, bet manī tomēr, gluži kā zvirbulis strazda būri, tāda doma būs mitusi … Nu, un es, Igor Valentinovič, vedināju tevi uz mežstrādniekiem, kaut gan klaja nodoma to darīt man nebija . . . Tam tu vari ticēt kaut vai tādēļ, ka es pats savu meitu slimu padarīju. Redziet, dārgie biedri, kas iznāk, ja sava ciema dēļ vairs neredz pārējo pasauli! … Tu, Igor Valentinovič, dzirdēji, kā Privalovs teica: «Murzinam taču algu nemaksā kolhozs, bet valdība . . .» Kas tad isti notiek, biedri? Iznāk, ka arī Stepans bijis ciemā svešinieks, tāpat kā slaucēja Zaremba, kas itin nekur nav vainojama. Pareizi Stepanovs sacīja: «Ir taču divdesmitais gadsimts!» Bet mēs par dzīvi spriežam pēc Verutiniem, kaut gan paši esam viņam līdzīgi …

Pilnvarotais apklusa. Galvu nokāris, viņš grozīja pirkstos zīmuli. Soļi aiz loga bija apklusuši, un varēja dzirdēt, kā aizkrāsnē čabinās tarakāni. No kurienes tie uzradušies, ka varēja iztikt bez ēdamā, to Aņiskins nekādi nevarēja saprast. Brīdi klusējis, viņš nesteidzīgi piecēlās.

—   Tavu māju, Striganov, uzmanīja! — viņš sacīja. — Skolotājs Ludvigs Ivanovičs novēroja … Verškovs pārnakšņoja pie tevis. Kur viņš atrodas patlaban?

Iecirkņa pilnvarotais un Striganovs bija brāļi. Tam, ka Vasilijs bija galvas tiesu īsāks par Aņiskinu un plecos šaurāks par vecāko brāli, nebija nozīmes, viņa acis raudzījās gudri, tvirtās lūpas neuzpērkami sakniebās, un, izvairīdamies no atbildes, Striganovs radīja ap sevi tādu pašu domājošu, spriegu klusumu, kādu prata radīt iecirkņa pilnvarotais.

Striganovs pacēla galvu, skaidrām acīm ieskatījās Aņiskina sejā un pēkšņi sāka skaļi smieties. Iemirdzējās baltie, jauneklīgie zobi, saslējās un notrīsuļoja bārda, un pops, atmeties atpakaļ, noplātīja rokas, iesvilpās, iekliedzās un noklikstināja pirkstus, gluži kā pasta trijjūgu trenkdams.

—   Vai tad es, Fjodor, varu zināt, kur atrodas Verškovs! — pops iesaucās. — Es to nezinu, lai gan viņš ir mans labākais draugs. Ja jau es esmu virspriesteris, tad man jābūt arī mācekļiem! Padomā pats — kā lai es nododu Ptegontu? Neesmu taču Jūdass!

Sai brīdī Striganovs kļuva tāds, ka uz viņu bija bail paskatīties, un pilnvarotais steidzīgi piecēlās. Trijos soļos viņš pārsvieda smago augumu pāri istabai pie durvīm, uzrāva puskažoku un atskatījās — skarbs, draudīgs, atkal līdzīgs noslēpumainam austrumzemju dievam. Arī izmeklētājs piecēlās un nostājās viņam blakus.

—   Tik un la par svēto mocekli nekļūsi, Striganov! — pilnvarotais sacīja. — No maldiem es atradu ceļu uz patiesību, bet tu to nevēlies. Sīkmanis tu esi! Sak, kaut art aplama patiesība, toties mana …

Aņiskins strauji atrāva vaļa durvis, pagaidīja, kamēr Kačušins iziet pirmais, un tad pavēlēja:

—   Gaidi mani, Striganov! Sēdi tepat uz ķebļa un gaidi . ..

8

Pari ciemam klājās debesis ar lielām zvaigznēm, virs sniegotas upes spīdēja mēness; mēnesnīcas dzeltenīgajā gaismā visa apkārtne šķita biedējoši milzīga, zvaigznes izzuda tālā bezgalībā, un turp tiecas mēness celiņš, pa kuru pilnvarotais un Kačušins steidzīgi soļoja uz Verškova mežmājām.

Sprēgāja stingrs sals, gaiss bija sauss un dzidrs, un abu gājēju soļus varēja sadzirdēt gan ciemā, gan uz upes, gan aiz tās. Kad līdz mežmājām bija atlikuši kādi pieci simti metru, pilnvarotais apstājās, pastiepās pirkstgalos, ieskatijas dzeltenīgajā plašumā un vēl ātrāk devās uz priekšu. Kačušins pamanīja, ka mežmājas logos neredz gaismu.

Spoži spīdēja mēness, un skaidri bija saredzams stavais jumts un pāļi, uz kuriem la bija uzcelta gluži ka pasaku mājiņa uz vistas kājas. No jumta kores galiem vērīgi nolūkojās divi koka gaiļi ar garam sekstem un no koka izgriezts vēja rādītājs, kas izskatījās pec līdakas ar atvērtu muti. Ap mežmajiņu valdīja teiksmains klusums.

Pilnvarotais soļoja bez trokšņa, ik uz soļa it kā

pietupdamies, visapkārt kā vizla mirguļoja sniegs, dzeltenā strēle šķēla zemi divās daļās, stāvēja mājiņa uz vistas kājas — tas viss šķita mazliet baiss un tīkams, nereāls, gluži kā pasakā par laupītājiem un drausmīgo raganu. Piegājis pie durvīm, Aņiskins ieklausījās mājas klusumā, pagriezās pret izmeklētāju un pavisam vecīgi sīki nopurināja galvu. Pēc tam pilnvarotais uzmanīgi izvilka skaidiņu, kas bija iebāzta bultas austiņā, nocēla bultu no aķa un atkal ieklausījās.

—   Pasargies, Igor Valentinovič! — Aņiskins pačukstēja. — Paej nost no durvīm.

Kad pilnvarotais atvēra durvis, uz lievenēm bez trokšņa izlēca divi suņi — laika un vilku suns. Kā bultas abi metās pie vārtiem, uz mirkli sastinga un tad, smailās ausis pieglauduši, vilka stiepieniem klusi un baisi aizjoņoja pa dzelteno mēness celiņu, kas sadalīja zemi divās daļās. Suņi drāzās pretim mēnesim, it kā tos pievilktu spīdekļa hipnotizējošā, mūžsenā un pirmatnējā gaisma. To skrējienā izstieptie augumi ar katru mirkli saruka, un tad tie pazuda no redzes loka, it kā būtu mēnesnīcā izkusuši.

—   Baltpiera nav! — aiz uztraukuma aizsmakušā balsī iesaucās pilnvarotais. — Baltpieri Verškovs paņēmis līdzi …

Aņiskins iededza mežmājās petrolejas lampu. Kad dakts iekarsa, viņi ieraudzīja izlaupītu, pustukšu istabu: lāviņu bez gultas drēbēm, sienā iedzītās tapas, uz kurām vairs nekarājās bises un tīkli, tukšu un skanīgu lādi ar atvērtu vāku. Un vWā mājā bija tik kluss, ka varēja dzirdēt, kā sīc petrolejas lampa.

—   Flegonts tomēr ir aizgājis! — Aņiskins skarbi noteica un apsēdās uz sola. — Viņš taču ir prom, aizgājis!

Aņiskins atspieda galvu pret sienas nomelnējušo baļķi un stingi klausījās klusumā, ko divas reizes sekundē pāršķēla pulksteņa vēzēkļa skaņie tikšķi. Verškova tukšajā un aukstajā istabā vēl gāja sienas pulkstenis un vēl grozīja acis uz ciparnīcas uzzīmētais jocīgais kaķēns.

— Neko darīt!… — pilnvarotais sacīja. — Sēdi vai nesēdi, ciemā tik un tā jāatgriežas … Un Verškovu es dabūšu rokā! Es taču arī esmu mednieks, Igor Valentinovič… Slepkava no mums nekur neizbēgs!

Izgājis no mežmāju istabas, pilnvarotais pacēla no lievenēm skaidiņu, uzmauca bultu uz austiņas un aizdarīja durvis. Pēc tam viņš aizpogāja puskažoku, uzlika cepuri un nokāpa no lievenēm. Liels un izslējies pilnvarotais brītiņu pastāvēja plati ieplestām kājām, paskatījās uz ciema pusi, tad saliecās uz priekšu, paspēra pirmo soli — un ātri, ātri devās uz priekšu, sniegu gurkstinādams un samīdams dzeltenos vizuļus uz mēness celiņa, kas šķēla pasauli divās daļās.

Viņi bija pusceļā līdz ciemam, kad klusumā atskanēja motora rūkoņa un, starmešu apgaismots, Obas krastā izrāpās dzeltens treilēšanas traktors, pagriezās uz vietas kā tanks un apstājās pašā kraujas malā gluži kā uz pjedestāla. No traktora izlēca cilvēks ar eļļu notrieptā vatenī, kas izskatījās pēc ādas svārka, un spīdīgs un vizuļojošs nostājās blakus mašīnai.

Pagāja vēl dažas minūtes, un Obas krastā cita pēc citas izrāpās arī pārējās mašīnas. Dārdēdami un pagriezdamies kā mācību laukumā, traktori nostājās blakus pirmajam, un drīz vien no tiem izveidojās spilgta dzelzs ķēde, dārdoša un nevaldāma savā tieksme drāzties uz priekšu.

Tehniskā vadītāja Stepanova darbinieki pabeidza līst ciedrāju. Tas notika ceturtajā dienā pēc Stepana Murzina bojā ejas.

Aņiskins steidzīgi soļoja pa mēness celiņu, un viņam'uz kreisā pleca gulēja mirgojošās ciema ugunis. No šejienes, no mežmāju puses, ciems jau vairs neizskatījās kā debess, zemes un upes daļa, tas gulēja nošķirts, kluss un vērīgs.

saturs

Aļņa kauls …. 5

Tā šķiras Narimā . . 30

Ciema detektīvs … 63

Panka Vološina . . . 1G4

Mēness pār Obu … 184

Trīs ziemas dienas . . 200

V. Ļipatovs CIEMA DETEKTĪVS

Redaktore I. Bērzkalne. Māk?!, redaktors V. Grants. Tehn. redaktore M. Zaumane.

Korektore A. Mustapa. Nodota salikšanai 1070. g. 13. februārī. Parakstīta iespiešanai 1070. g. 6. maija. Tipogrāfijas papirs Nr. 2, formāts 70x100/32. 11,28 li/., iespiedi.; 14,67 uzsk. iespiedi.; 15,86 izdevu. I. Metiens 45 000 cks. Maksā 56 kap. Izdevniecība «Liesma» Rīgā. Padomju bulv. 24. izdevu. Nr. 234I7/D-234. Iespiesta Latvijas PSR Ministru Padomes Preses komitejas 2. tipogrāfijā Rīga, Dzirnavu ielā 57. Pasut. Nr. 461.

Content

Ļipatovs Vils Ciema detektīvs

Aļņa kauls

TĀ ŠĶIRAS NARIMĀ

ciema detektīvs

PANKA VOLOŠINA

MĒNESS PĀR OBU

Trīs ziemas dienas

Pirmā nodaļa

Otrā nodaļa

saturs