Maklartijs Džejs

Cilpā

DŽEJS MAKLARTIJS

CILPĀ

PIRMĀ NODALA

KLUSĀ OKEĀNA "PĒRLE" TAIPAS SALA, MAKAO

Trešdiena, 27. jūnijs, 16:22:51, pēc Griničas laika, plus astoņas stundas

-    Šobrīd stāvoklis jau ir daudz labāks, - noteica Cjaņs, pāršķīris vēl vienu rasējuma lapu.

Viņš bija gadus četrdesmit piecus vecs neliela auguma ķīnietis ar atturīgām manierēm, augstiem vaigu kauliem, safrānkrāsas ādu, ģērbies pēc pasūtījuma šūtā linaudek- la uzvalkā, ar viegliem sporta apaviem kājās.

Labāks! Tāds tikums kā pacietība Džeikam Rainerso- nam bija svešs, un viņam nācās sakopot visu gribasspēku, lai mierīgi sēdētu pie galda un klausītos Li Cjaņa metodisko atskaiti par visu, kas darīts celtniecības tempu paātrināšanai. Kad jaunās pasaules līdzsvars draudēja izjukt, ar vārdu labāks nepietika.

Li Cjaņs uzmanīgi izlīdzināja lielu, izraibinātu papīra lapu.

-    Iekšdarbiem būtu jāiekļaujas grafikā desmit dienu laikā. - Viņš runāja ar dīvainu, ne īsti ķīniešu, ne īsti angļu akcentu, kuru varēja dēvēt par Oksfordas izglītības blakusproduktu. - Kā jau redzat, - vārdi atbalsojās vēl nepabeigtās rotējošās kokteiļu zāles tukšumos divi simti pēdu augstāk par kazino, - mēs esam trīskāršojuši strādājošo skaitu. - Viņš norādīja ar roku uz tīkkoka balustrādi ar komplicētu savijušos drakonu rakstu.

Kaut ari norādīt Džeikam uz acīm redzamo nez vai bija vajadzīgs, viņš atskārta, ka viņa uzmanība tiek gaidīta, un pievērsa skatienu strādnieku un amatnieku gūzmai, kas rosījās ap šedevru un kas, Džeiks juta, turpmāk varēja kļūt par pastāvīgu raižu objektu. Galvenais tornis bija īsts Džona Portmena arhitektūras paraugs - atklāts milzu ātrijs ar iekšējiem balkoniem, no kuriem nokarājas augi, - "Pērlē" nebija nekā tipiska. No katra luksusa numura pavērās skats uz divām pusēm, no kura aizrāvās elpa, - uz āru, uz Pērlriveras deltu, un spēļu galdiem, kas bija klāti ar zaļu vadmalu un aizņēma piecu akru lielu laukumu iekšpusē. Šī bija pati greznākā Makao jaunā izklaides vieta un pārspēja pat viscēlākās sākotnējās ieceres, taču bija ieradusies Makao ar nokavēšanos, tā bija pēdējā lielā spēļu korporācija, kas varēja kļūt par azartspēļu jauno Meku. Lai atvilinātu šurp spēlētājus uz augstām likmēm no citām izklaides vietām, šo jauno Meku vajadzēja atklāt ar lielu blīkšķi… un, ja viņš gribēja saglābt Klusā okeāna piekrastes aliansi, atklāšanu nedrīkstēja nokavēt, taču šķita, ka tas vairs nav iespējams. Svētā Teksa- sas Dievmāte, pretējā gadījumā sekas nebija paredzamas. Visi viesnīcas numuri jau pasūtīti… Uz skatuves parādās Streizande, lai atklātu šova zāli… sabrūk gadu ilgušās Ķīnas, Taivānas un Savienoto Valstu slepenās sarunas.

- Trīs maiņas, - turpināja Cjaņs, - darbi norit divdesmit četras stundas dienā.

Nekā tāda, ko Džeiks nezinātu. Viņš būtu strupi pārtraucis šo vīru, taču ķīnieši nebija tādi kā rietumnieki, Džeika verdošais temperaments viņiem nebija saprotams, turklāt viņš nevarēja atļauties aizvainot savu galveno menedžeri mēnesi pirms ieplānotās atklāšanas. Billija, kas gluži kā tilts starp Austrumiem un Rietumiem sēdēja abiem vīriem pa vidu, nolaida zodu uz leju, tā novērtēdama vīra neparasto savaldību un neuzkrītošā veidā likdama saprast, lai tik viņš never vaļā savu lielo muti. Cenzdamies neļaut raizēm vaļu, Džeiks dziļi ievilka elpu un lēni un līdz galam izelpoja. Kā viņš varēja būt tik pārliecināts? Noslēpums bija pārāk liels, laiks pārāk ierobežots. Droši vien lasītie milzu virsraksti bija atmiekšķējuši smadzenes.

LIELAIS DŽEIKS RAINERSONS, BIZNESMENIS UN MILJARDIERIS, IEKĀRTOJAS SOCIĀLISTISKAJĀ ĶĪNA. LASVEGASAS KOVBOJS IEJĀJ MAKAO - VAI VIŅŠ ATTAISNOS CERĪBAS?

Jā, šoreiz patiešām viņam kāda skrūvīte kļuvusi vaļīgāka. Skaidri redzams, ka viņš noticējis mītam par paša nekļūdīgumu. Ko gan viņš zināja par Ķīnas politiku? Par ķīniešu aizspriedumiem? Kā lai neaptēstais Rietumteksa- sas kovbojs pielabina viņu dievus, padzen ļaunos garus un nomierina guļošos drakonus? No visām dzīves laikā sastrādātajām muļķībām šī bija visļaunākā - ja nepiemin otro, trešo un ceturto sievu - mēnessērdzīgā trīs izdarības, par kurām labāk nedomāt. Galu galā viņš bija izrādījies pietiekami gudrs, lai apprecētu pirmo sievu otrreiz - viņš viegli piemiedza Billijai ar aci -, un tas bija labākais no jebkad pieņemtajiem lēmumiem.

- Protams, - Cjaņs turpināja, - daudz kas atkarīgs no laika apstākļiem.

Džeiks sagriezās uz loga pusi - pret trīssimt sešdesmit grādu panorāmu, kura aptvēra Ķīnas kontinentālo daļu, salas, Dienvidķīnas jūru, - skats bija lielisks, ja vien pa stikliem jau divas dienas nebungotu lietus, turklāt nekas neliecināja, ka tas varētu mazināties.

-    Tā neturpināsies ilgi, - Billijas balsī vairāk varēja saklausīt cerību, nevis pārliecību. - Mēs tiksim ar visu galā.

Džeiks pamāja un mēģināja rādīt apmierinātu seju, kaut arī tam neticēja - sākās taifūnu sezona ar nemitīgu lietu, un tagad lietus varēja turpināties dienām ilgi. ]a ne nedēļām, bet, ja uzradīsies jaunas problēmas… budžets jau bija pārsniegts par astoņdesmit diviem miljoniem dolāru… taču tā bija tikai nauda, naudas lietas varēja nokārtot… turpretī politiskā jezga… kāda fenšui speciālista dzelžainais grafiks… šajās lietās viņš bija bezpalīdzīgs.

Li Cjaņs pavēroja pa stiklu uz leju plūstošās straumītes, bet tad nevarīgā žestā pavērsa uz augšu rokas.

-     Pavisam nelabas dievības.

Tikko spēdams apvaldīt vēlēšanos satvert runātāju aiz pleciem un sapurināt tā, lai viņam atgriežas kaut daļa saprāta, Džeiks nenolaida acis no pelēkā apvāršņa. Cjaņs bija lielisks administrators, taču viņa ķīniskā mentalitāte, tieksme visās problēmās vainot nelabas dievības - tas gandrīz bija par daudz. Šīm lietām ar dievībām nebija ne mazākā sakara. Visādu nelaimju bija pārāk daudz. Un ne jau nieki vien: gaisa kondicionēšanas iekārta bija tik smaga, ka apgāzās celtnis, nogalinot divus metinātājus; nevietā atstātas uzgriežņu atslēgas dēļ viesnīcas lielajam eskalatoram bija izrautas visas iekšas, turklāt šis trīskārša platuma mehāniskais brīnums bija maksājis vairāk nekā astoņus miljonus dolāru; pēc tam negaidīti bija nogāzies celtnieku lifts, nogalinot četrus strādniekus; pirms divām dienām, tikai dažas stundas pēc drošības tīkla noņemšanas no torņa, būvdarbu inspektors kaut kādā veidā bija nokļuvis aiz norobežotajās barjeras un nokritis no jumta. Nācās izgrūst milzu naudu, lai ziņa par šīm problēmām nenonāktu presē, turklāt problēmu bija pārāk daudz, lai tās varētu pierakstīt nelabām dievībām.

-     Nē, mister Cjaņ, neticu, ka šajās lietās dievībām ir kāda nozīme. Aiz tām kāds stāv.

Pār Li Cjaņa seju pārslīdēja tāds kā apjukuma vilnis.

-    Aiz tām?… - Viņš pagriezās pret logu, un bija skaidri redzams, ka nesaprata, kā laiku kāds var kontrolēt. - Es īsti ne…

Billija, kurai piemita saasināta un noslēpumaina spēja ieskatīties vīra domās, iejaucās.

-     Atvainojiet mani, mister Cjaņ… - viņa ieskatījās savā plānajā Pateka Filipes Gonciolo zelta pulkstenī. - Manuprāt, pienācis formas tērpu demonstrēšanai paredzētais laiks. - Viņa piebikstīja Džeikam pie kājas, atgādinot, ka Li Cjaņam nekas nav zināms nedz par slepenajām sarunām, nedz ieplānoto aliansi, nedz atklāšanas datuma īsto nozīmi.

-     Patiešām, - atsaucās Džeiks, vairāk atbildēdams uz Billijas skaļi neizteikto brīdinājumu, nekā uz viņas vārdiem. - Darīsim, kas darāms.

-      Labi, - atsaucās Cjaņs ar atvieglojuma sajūtu balsī. - Nevajadzētu likt viņiem gaidīt. - Viņš paķēra raiduz- tvērēju un sāka bērt vārdus kā pupas šajā provincē parastajā Kantonas dialektā. Tieši Li Cjaņa spēja sazināties ar vietējiem darbiniekiem atturēja Džeiku no tūlītējas menedžmenta nomaiņas.

Pēc dažām minūtēm no stikla liftiem ar kristāla kupoliem, kas vienā ātrija malā nedzirdami slīdēja uz augšu, sāka plūst cilvēku straume. Tur bija visu nodaļu vīriešu un sieviešu kārtas darbinieki: izsūtāmie zēni un automašīnu stāvvietas kalpotāji, viesu uzņēmēji un uzņēmējas, sētnieki un istabenes, kāršu dalītāji un krupjē, bārmeņi un kokteiļu pasniedzēji, un vismaz ducis citu. Kamēr Li Cjaņs pie balustrādes nostādīja visus rindā, Billija pieliecās tuvāk Džeikam un čukstus pateica:

-     Tev jābūt uzmanīgam, Džeik, tu nevari atļauties šo cilvēku aizvainot. Viņš mums ir vajadzīgs.

Džeiks pamāja ar galvu, labi zinādams, ja viņam patiešām kas vajadzīgs, lai atklāšana neaizkavētos, tad tik uzstājīga caursitēja kā Keitlina Velsa.

-     Turklāt, - piebilda Billija, - domu par Keitlinu vari izmest no galvas. Viņa neprot šejienes valodu.

Lai velns parauj šo sievieti, Džeikam likās, ka viņa lasa domas.

-     Nesteidzies mani norakstīt, mīļā, neesmu vēl senils.

-     Turklāt Keitlina nepieciešama Vegasā, jo tur darba ar Smilšu Pils paplašināšanu vēl atliku likām.

It kā tas būtu jāatgādina.

-     Es zinu, Billij.

-    Es zinu, ka tu zini, taču šķiet, ka tev sāk pietrūkt pacietības. - Billija veltīja Džeikam ķircinošu smaidu, smaidu, kas reibināja un joprojām lika viņa vecajai sirdij iepuk- stēties straujāk. - Tad zini, es to atgādinu.

-    To atgādināt man ir lieki, - Džeiks čukstus atbildēja, kaut ari abi zināja, ka tā nav taisnība. - Taču, ja vēlreiz man būs jādzird par nelabām dievībām, uz šī zēna diben- puses paliks mana zābaka nospiedums.

Billija klusu iesmējās un viegli uzplikšķināja vīram pa ceļgalu, jo Li Cjaņs sāka modes skati. Kaut arī Džeiks smaidīja un katrai komandai, kas gluži kā parādē gāja garām galdam, māja ar galvu, prāts neko nefiksēja, bet meklēja iespēju paātrināt celtniecību. Gribējās ņemt rokās āmuru, kaut ko darīt ar paša rokām, taču tāda rīcība izskatītos smieklīga, un ar to pietiktu, lai prese viņam uzrīdītu savus pēdu dzinējus. Tā nu tas bija - vienu brīdi viņš bija visu iemīļots Teksasas kovbojs, bet nākamajā - tikai vēl viens stulbs Rietumteksasas govju gans, taču, lai būtu kā būdams, lielais Džeiks Rainersons dzeltenajai presei vienmēr nodrošināja labu tirāžu, un tās pakalpiņi ne uz brīdi nenovērsa no viņa acis. Un tā viņš bija iestrēdzis uz vietas un cerēja, ka mātes dabas dusmas vērsīsies pret ko citu, cerēja, ka darbuzņēmējs darbus pabeigs, iekams vēl kaut kas saiet grīstē, cerēja, ka prese…

-      Kādas ir tavas domas? - pajautāja Billija, kad uz priekšu panāca kazino viesu uzņēmēja mikroskopiski īsos, zeltaini mirgojošos bruncīšos.

Jau paskatījies vien uz meiteni, kurai nevarēja būt vairāk par astoņpadsmit gadiem, ar nevainojamu zeltaini brūnu āda un dzirkstošām brūnām acīm, viņš jutās kā izvirtulis.

-     Par ko?

-     Par svārciņiem. Vai tev tie neliekas pārāk kliedzoši? - Billija norādīja uz debesīm un novirpināja ar pirkstu. Meitene sagriezās graciozā piruetē, melnie, kā elfai apgrieztie mati izpletās uz visām pusēm, it kā būtu uzlādēti ar elektrību.

Džeiks mēģināja koncentrēties un domāt par svārciņiem, taču nespēja atraut acis no to apakšmalas.

-    Tie ir sasodīti īsi.

-     Šīm meitenēm nav krūšu, Džeik, arī augumā viņas ir nelielas. Meitenēm jārāda vismaz kājas.

-     Kājas nav problēma, Billij. Es tikai nevēlos, ka viņas staigā apkārt, zibinādamas kājstarpi, tas arī viss.

Billija uzmeta viņam uzjautrinātu skatienu un pielieca galvu.

-     Džeik, mīļumiņ, tu sarksti kā skolas puika.

Un tā arī jūtos. Apmulsis viņš atbīdījās nostāk no galda.

-     Lasvegasā tūlīt būs deviņi. Es solījos pirms brokastīm piezvanīt Keitijai.

-     Ko tu saki par svārciņiem?

-     Rīkojies pēc saviem ieskatiem. - Džeiks paķēra savu mobilo tālruni un devās uz telpas galu, taču, iekams viņš paguva zvanīt, mazā ierīce ievibrējās. Displejā parādījās numurs ar Makao prefiksu, taču nepazīstams. - Hallo!

-     Misters B. Dž. Rainersons, ja nemaldos? - Kaut ari uzruna bija visai neveikla, maigā sievietes balss skanēja pavedinoši un iedvesa uzticību, kantoniešu akcents bija tikko jūtams.

Džeiks nesteidzās ar atbildi un devās telpas dziļumā. Tikai trīs sievietes zināja viņa personisko numuru, un zvanītāja nebija starp tām.

-     Un ar ko es runāju?

-    Mani sauc Meili Cana. Varbūt esat dzirdējis šo vārdu?

-     Iespējams, - viņš piesardzīgi atsaucās, kaut arī pēc nostāstiem zināja, ka šī sieviete ir ietekmīga aizkulišu politiskā darbone un viena no nedaudzajiem Makao iemītniekiem, kam izdevies saglabāt ietekmi jaunajā īpašajā administratīvajā apgabalā, kur pēc deviņdesmit devītā gada, kad Portugāle atdeva provinci atpakaļ Ķīnai, Makao tika garantēta "augsta autonomijas pakāpe".

-     Kā varu palīdzēt, Čanas kundze?

-     Patiesībā jājautā, kā varu palīdzēt jums, taipan.

Viņš necieta šo titulu - lielais boss - un centās nepieļaut tā lietošanu.

-     Lūdzu, sauciet mani par Džeiku.

-     Džeiks, - sieviete atkārtoja, piešķirot šim visai skarbajam vārdam maigu un provocējošu skanējumu. - Ja esmu pareizi sapratusi, jums ir problēmas.

Vai tas bija tikai minējums - Džeiks zināja, ka informācijas apmaiņa baumu līmenī Makao zeļ un plaukst, - vai arī viņa patiešām kaut ko zināja?

-     Celtniecībai parastā kavēšanās.

-     Esmu dzirdējusi, ka tā nav gluži parasta.

Džeikam gribējās zināt, tieši ko šī sieviete dzirdējusi un

no kā, taču bija pilnīgi skaidrs, ka viņa nekad neatklās ne informācijas avotu, ne arī zināmā detaļas. Tieši te slēpās ietekmes atslēga - noslēpumos -, un šī sieviete zināja, kā tos saglabāt un izmantot.

-     Nav nekā tāda, ar ko mēs netiktu galā.

-     Ļoti patīkami to dzirdēt, taipan. Es biju iedomājusies, ka varētu izdarīt sīku pakalpojumu… - Balss, kurā ķircinoši jaucās solījums un provokācija, apklusa.

Džeiks jau sajuta svešu roku savā kabatā un zināja, ka tiek vilkts ķīniešu alkatības un korupcijas atvarā. Varētu pateikt, lai viņa nolec no Taipas tilta, bet, ja šī sieviete kaut ko zināja, tas bija jānoskaidro, iekams ziņa izplatījusies.

-      Tiesa, mums bija daži nelaimes gadījumi. - Nekā tāda, ko viņa droši vien jau nezina.

-      Nelaimes gadījumi, - viņa atkārtoja, it kā šie vārdi uzjautrinātu. - Manuprāt, tie nebija tikai nelaimes gadījumi.

-     Un jūs varat man palīdzēt?

-      Varbūt. Šādās lietās man ir neliela pieredze. Ir cilvēki, ar kuriem es varētu parunāt par tiem… nelaimes gadījumiem.

-     Un kāda varētu būt jūsu nelielās pieredzes cena?

Tālrunī varēja saklausīt klusu, neapmierinātu izelpu,

it kā tik klajš un vulgārs izteikums sievieti aizvainotu.

-     Runa nav par naudu.

Viņš gan domāja citādi. Ja cilvēks ticis pie smieklīgā biznesmeņa un miljardiera titula, runa varēja būt tikai par naudu.

-     Lūdzu, piedodiet man manu neziņu, Čanas kundze. Esmu tikai vienkāršs ārzemnieks un kovbojs līdz matu galiņiem.

-     Ārzemnieks, jā, taču abi mēs zinām, ka jūs neesat nedz nezinītis, nedz vienkāršs. Jūs esat pārpratis manu piedāvājumu.

-     Proti, kāds tas ir?

-      Mēs laipni uzņemtu mūsu kolonijā jaunu draugu. Sniegtu palīdzīgu roku. Jūsu problēmas ir manas problēmas.

Džeiks no teiktā neticēja nevienam vārdam.

-     Es to atzinīgi vērtēju, kundze. Par to nav jāšaubās.

-     Mēs varētu parunāt par pašreizējām problēmām.

Ja precīzi, tad par summu, cik maksātu problēmu novēršana, un viņš neredzēja iespēju izvairīties no šīs situācijas. Ja viņš dotos uz policiju, kurai bagāta ārzemnieka problēmas bijušas nebijušas, notiktu jauni nelaimes gadījumi. Vienīgais jautājums bija problēmu izgaisināšanai nepieciešamā summa.

-     Labi, kundze. Es klausos.

-Šie ir jautajumi, par kuriem neruna pa telefonu.

Tiesa kas tiesa, par kukuļiem un ārzonu banku kontiem ēterā neviens nerunā.

-     Kāds ir jūsu priekšlikums?

-     Privāta tikšanās.

Arī liecinieku klātbūtnē par tādiem jautājumiem nerunā, un tas viņu pilnīgi apmierināja.

-     Kad un kur?

-     Esmu jūsu rīcībā.

Džeiks uzmeta acis pulkstenim, tas rādīja četri un piecdesmit viena minūte, un atskārta, ka diena strauji iet uz beigām un alianse vēl vairāk tuvojusies izjukšanai.

-    Vai tikties šodien būtu ērti? - Džeiks centās runāt tā, lai neizklausītos tik izmisis, kā jutās, taču sadzirdēja izmisuma noti savā balsī. - Teiksim, deviņos?

-    Desmitos, - sieviete acumirklī atsaucās, droši vien atskārtusi, ka Džeiks uzķēries uz āķa un tagad auklu var ietīt, kā viņa pati to vēlas. - Vai jūs zināt, kur atrodas Leal Senado?

-     Vecā senāta ēka?

-     Tieši tā. No tās tālāk jāiet kājām.

Džeiks nospieda tālruņa ieraksta pogu.

-     Dodiet norādījumus, kā jūs atrast.

Billija pārliecās pāri baltajam galdautam, un, kaut arī viņa runāja čukstus, balss skanēja saspringti kā jaunas ģitāras stīga.

-     Tas neizskatās pēc tevis, Džeik. Nekad agrāk tu nevienam neesi devis kukuļus.

Viņš mēģināja izturēties nevērīgi un paraustīja plecus, it kā nebūtu nekā tāda, ar ko viņš netiktu galā.

-     Nekad agrāk neesmu nodarbojies ar biznesu Ķīnā.

-     Tas ir pārāk bīstami, - viņa atcirta, paceldama balsi, un vārdi atbalsojās blāvi apgaismotajā bistro. - Izmet šo domu no galvas, Džeik. Lūdzu!

Džeiks veltīja Billijai vislabāko vecā zēna smaidu, mēģinādams noslāpēt uguni acīs.

-    Noskaitusies tu izskaties burvīga, mīlā.

-     Necenties man pielabināties ar saviem kovboja gājieniem. Pat nemēģini. Esmu pārāk veca, lai uz tādiem uzķertos, un pārāk gudra, lai noticētu.

-     Es saku to nopietni, Billij. - Tā patiešām bija. Billijai pie mutes un acīm varbūt bija iegūlušās dažas grumbiņas, taču sejas vaibsti bija lieliski veidoti, un grims un nevainojamā āda lielu lomu nespēlēja. - Tu izskaties tikpat lieliski kā tajā dienā, kad mēs apprecējāmies.

Billija saviebās tēlotā nepatikā, kaut arī acis uzdzirkstīja mīlestībā.

-    Tad ta' liela muiža. Mēs esam precējušies tikai divus gadus.

-     Es runāju par pirmo reizi.

-    Tu gan esi melis, taisni jābrīnās, ka no melošanas tev nav nokritušas ausis. - Billija pieklusināja balsi vēl mazliet. - Ko vēl viņš teica?

Billija uzskatīja, ka zvanījis vīrietis, un Džeiks neredzēja iemeslu to noliegt. Doma, ka viņš kādā nomaļā Makao ieliņā tiekas ar kādu ķīniešu pavedinātāju, problēmu padziļinātu.

-     Zvanītājs bija tikai starpnieks.

-     Tu nevari to zināt.

Tā varēja būt, taču Džeiks domāja citādi. Meili Čana bija politisks parazīts; viņa neradīja problēmas, viņa no tām pārtika.

-     Tam nav lielas nozīmes.

-     Tam ir nozīme. Tu esi viens no bagātākajiem cilvēkiem pasaulē, tu nevari maksāt kukuļus kuram katram, kas mēģina tevi nogāzt no kājām. Ja vēlies zināt, tad darīšana ir ar triādi.

-   Triāde Makao nav darbojusies kopš deviņdesmit astotā gada. Tie ir tikai daži vietējie lamzaki, kas vēlas izvilkt kādu zaļo ārzemnieku, kam sagribējies parotaļāties viņu smilšu kastē.

-     Es tā nedomāju.

Ar Billiju bija tā problēma, ka viņa bija pārāk gudra. Abi saprata, ka negadījumi ir pārāk nopietni, lai tie varētu būt vietējo lamzaku roku darbs.

-     Kāpēc?

-     Ja jautājums būtu tikai par naudu, viņi būtu likuši par savi manīt pēc eskalatora salaušanas un kamēr nebija nogalināta grupa nevainīgu cilvēku.

Džeiks papurināja galvu, kaut arī domāja tieši tāpat. Notika vēl kaut kas, un tas viņam nebija saprotams.

-    Nav iemesla uztraukties, viņi tikai grib nodrošināties, lai nekas netiek ierakstīts. Man nosauks summu un iedos kādas ārzonas bankas konta numuru, un jau pēc nepilnas stundas es būšu atpakaļ viesnīcā. Turklāt… - Viņš paskatījās visapkārt, pārliecinādamies, vai sarunu kāds nenoklausās. - Īstenībā man nav izvēles. Ja būs vēl kādi negadījumi, mēs nespēsim atklāt viesnīcu laikā. Alianse izjuks.

-     Tā nav tava problēma.

-     Prezidents to padarīja par manu problēmu. Es devu vārdu.

-      Nedari to, Džeik. - Billija pasniedzās un satvēra Džeika roku, kā cilvēks to dara sliktos laika apstākļos trīsdesmit tūkstošu pēdu augstumā. - Lūdzu! Mani māc ļoti nelabas nojautas.

-    Man jāiet, mīļumiņ. Tu zini. - Mierinādams viņš viegli saspieda Billijai pirkstus. - Es uzmanīšos.

Billija norādīja ar galvu uz trīs viru apsardzes vienību pie durvīm.

-     Vismaz vienu no viņiem paņem līdzi.

-     Nevaru. Norādījumi ir ļoti specifiski. Viss privāti. Ja neieradīšos viens, vari nešaubīties, ka rīt būs jauns nelaimes gadījums.

Pēc desmit minūtēm Džeiks gāja pa Avetiida de Almei- da Ribeiro, galveno maģistrāli, kas šauro dienvidu pussalu atdalīja no ziemeļu Makao. Kaut ari jau bija vēla stunda un lija lietus, uz ielas joprojām bija daudz kājāmgājēju, gan tūristu, gan vietējo. Džeiks pavilka Gore-Tex jakas apkakli uz augšu un, cenzdamies noslēpt savu lielo augumu, salīka, taču šis pasākums bija tikpat bezcerīgs kā Polam Banjanam, kas gribētu noslēpties punduru zemē, un no šī mēģinājuma vajadzēja atteikties. Vadīdamies pēc ielu nosaukumiem uz azulejos, spilgti zilām emaljētām plāksnēm portugāļu valodā, pa Rua de Camilo Pessanha viņš nogriezās uz ziemeļiem, pēc tam sāka iet uz rietumiem iekšējās ostas virzienā un iegāja vecās Makao šauro, bruģēto ielu labirintā ar krāsainu veikalu, baznīcu un mazu kafejnīcu jūkli.

Pēc divdesmit minūšu gājiena šurpu, turpu un uz riņķi, viņš jutās pagalam apjucis, akli sekodams Canas kundzes norādījumiem šauru un nomaļu ieliņu juceklī, tālu no tūristiem un velorikšām. Laiku pa laikam uzradās sajūta, ka viņu kāds novēro, ka ikvienai kustībai seko svešas acis, taču nekas nebija ieraugāms, un viņš atmeta šīs iedomas kā satrauktās iztēles augli.

Vēl daži pagriezieni, un viņš nonāca vāji apgaismotā jau slēgtu veikalu rajonā, kur miglainajā ielā nebija ieraugāms neviens cilvēks. Kaut arī tagad sijāja tikai sīks lietutiņš, gaiss bija tik mitrs, ka maisi to kaut ar karoti, turklāt krekls bija samircis sviedros. Viņš pagāja zem ķīniešu aptiekas ieejas nojumes un mobilā tālruņa gaismas atspīdumā pārbaudīja piezīmes. Jau tikpat kā galā. Viņš pārlaida skatienu miglainajai ielai, vai neieraudzīs kādas darbības pazīmes. Nekā, taču viņš kaut ko vai kādu juta, un tas neiepriecināja. Vieta bija pārāk tumša un nomaļa, scenārijs gandrīz tāds pats kā vecā Čārlija Čaņa filmā brīdi pirms tam, kad notikumi ņem ļaunu ievirzi. Bet vai viņam ir izvēle? Ja viņš neierastos, varētu sagaidīt jaunu negadījumu, ietu bojā nevainīgi cilvēki. Un nekas vairāk nav vajadzīgs kā viens nelaimes gadījums, lai tiktu izjaukts maģiskais fenšui grafiks, lai sāktu krist domino kauliņi - Taivāna vainotu Pekinu, Pekina vainotu Savienotās Valstis, un prezidentam neatliktu nekas cits, kā vainot dumjo un veco Teksasas kovboju. Nolādēts.

Viņš no jauna izgāja uz miglainās ielas un piesardzīgi devās uz simt jardus tālāk blāvi mirgojošas laternas pusi. Varēja domāt, ka viņš pārvietojas zem ūdens, jo migla pārvērta veikalu asās kontūras viegli pelēkos toņos, paša soļu skaņa šķita klusināta un tāla. Tieši desmitos dzeltenās gaismas konusā zem laternas no miglas izgāja sieviete. Viņa bija ģērbusies bezveidīgā, kreklam līdzīgā zīda kleitā, kliedzoši krāsaina kā papagailis, ar pāri vienai rokai pārmestu krēmkrāsas šalli.

-     Labvakar! - Sievietes maigā, jutekliskā balss izšķīda smagajā gaisā, tik tikko pārvarējusi nelielo attālumu starp abiem.

-     Nei ho ma? - viņš atbildēja ar šīs provinces standarta sveicienu: "Sveiki, kā klājas?" Sieviete bija neliela auguma, ne vairāk kā piecas pēdas gara, apmēram četrdesmit gadus veca, melnos matus saņēmusi mezglā uz pakauša, ar melnām uzacīm, kas sagāja kopā virs asajām, melnajām acīm gluži kā spārni, un neglīta kā Komodo pūķis. - Vai Čanas kundze?

Sieviete koķeti pasmaidīja un pielieca galvu.

-     Hai.

Džeiks atbildēja uz palocīšanos un spēra soli uz priekšu gaismā. Viņš gribēja tūlīt runāt par lietu, par naudu, - cik, kad un kur, taču Ķīnā darījumus tā nekārto.

-    Jūs bijāt ļoti laipna, tiekoties ar mani šādā vakarā.

Sieviete pasmaidīja vēlreiz, noslēpumaini kā spēlmanis,

kam piedurknē dūži.

-     Pakalpot lielajam taipanam uzskatu par godu.

Gods. Lielais taipans. No tādas muldēšanas un pārspīlētās pieklājības uzmetās zosāda.

-     Un es uzskatu par… - Džeiks ar acs kaktiņu ne vairāk kā desmit soļu attālumā ieraudzīja iznākam no ēnas vīrieti ar tik baltu ādu, ka tā šķita caurspīdīga. Vīrietim mugurā bija tumšs skrējēja treniņtērps un kājās melnas kroskurpes, pleci plati, gurni šauri kā sportistam, stingra un stabila roka ar melnu automātisko pistoli - profesionāļa ieroci. Iekams Džeiks paguva reaģēt, aiz muguras atskanēja viegli un ātri soļi, un no miglas iznira maza, hromēta automātiskā pistole, kas šūpojās pie katra soļa.

Sagriezis augumu, lai izvairītos no tieša trāpījuma, Džeiks pagrūda Čanas kundzi malā, taču pārāk lēni un pārāk vēlu, un, diviem ieročiem izšaujot vienlaicīgi, cauri krūtīm izskrēja dedzinoša uguns. Viņš juta no plaušām izplūstam gaisu, asinis atplūstam no kājām un kritienā uz slapjajiem bruģa akmeņiem zemi saslejamies pretī. Tu, aptaurētais kovboj!

Džeiks nokrita smagi, ar dobju būkšķi, ķermenis jau bija nejūtīgs. Viņš redzēja tikai Čanas kundzes kleitas malu, kurpes, kas kāpās atpakaļ ārā no gaismas.

-    Billij… - viņš izdvesa ar pēdējo krūtīs palikušo gaisu, apzinoties, ka šis ir pēdējais vārds, kas nolido no lūpām.

OTRĀ NODALA

MANHETENAS SALA, ŅUJORKA

Trešdiena, 27. jūnijs, 10:53:32, pēc Griničas laika, mīnus piecas stundas

Lara nometa iepirkumu somu uz mazā stikla galdiņa pie loga un pavilka mikrofonu zem zoda.

-     Paēdīsim.

Saimons uzmeta acis pulkstenim pie sienas - divus tūkstošus vērtajam jaunajam globālā laika indikatoram, kas bija novietots virs Laras jaunā, divpadsmit tūkstošus dolāru vērtā ultramodernā, ultra augsto tehnoloģiju rakstāmgalda. Viņas komamicentrs. Faktiski te viss bija jauns, dārgs, augsto tehnoloģiju līmenī - klaji centieni pārvarēt Laras nepatiku pret jauno biroju. Par spīti apgalvojumiem, ka viņa nekad nav domājusi par Etu Jēgeru un to, kas bija noticis, Saimons tam neticēja un ēkā ar diennakts apsardzi vēlējās papildu drošību.

-    Pulkstenis vēl nav vienpadsmit.

-     Man vienalga. Mēs pārvietojam šos krāmus jau kuro stundu. - Kaut arī viņa bija ģērbusies vieglā topiņā un brīvos haki šortos, nosauļotā, nosvīdusi āda spīdēja. - Esmu izsalkusi, nogurusi, un man vajadzīgs pārtraukums.

Saimons gribēja aizrādīt, ka viņa pati bija vēlējusies visu pārkārtot. Lai ari kur lietas būtu novietotas, viņa tik un tā vēlēsies tās nolikt citur. Ļaujot māsai vadīt biznesu, no šīs problēmas nebija iespējams izvairīties: viņa juta iedzimtas tiesības uz nešpetnību, un ģimeniskās attiecības spieda ar to samierināties.

-     Labi, ieturēšu agro lenču.

Viņa izvilka divus vēl neizsaiņotus, biezā plastmasas apvalkā ietītus krēslus, taču, iekams paguva tos atbrīvot, pa atvērtajām priekštelpas durvīm ienāca gara auguma vīrs platiem pleciem un brūniem, cirtainiem matiem. Ienācēja kafijas krāsas acis ātri pārskrēja pāri telpai, mikrose- kundi aizkavēdamās pie Laras slaidā auguma.

Atvainojiet! - Vīrietis bija ģērbies dzeltenbrūnās biksēs un zilā bleizerī un kreisajā rokā turēja kniebvākus. - Vai esmu nelaikā?

-     Protams, nē, - atbildēja Lara, un piepeši viņas balsī parādījās pašpārliecinātība un spars. - Kā varam palīdzēt?

Ienācējs iebāza roku žaketes iekškabatā, atsedzot maksti ar pistoli kreisajā padusē, un izvilka laminētu identifikācijas apliecību ar fotogrāfiju un tajā iespiestu ēkas hologrammu.

-    Es esmu Bills Reps, drošības dienesta boss. Vajadzīgi daži papildu dati mūsu kartotēkai. Darbinieku skaits un vēl šis tas.

-     Saprotams. Tā nav problēma, - Lara atbildēja, un viņas smalkā roka nozuda vīrieša lielajā plaukstā. - Mani sauc Lara. Lara Kvinna.

Vīrietis zēniski pasmaidīja.

-    Priecājos iepazīties, mis… Atvainojiet, mis Kvinna vai misis?

-     Mis, - viņa atbildēja, - bet sauciet mani par Laru.

-     Pateicos, es tā darīšu. - Vīrietis atlaida Laras roku un pagriezās pret Saimonu. - Un…?

Saimons panācās pretī un padeva roku.

-    Saimons Leonidovičs. - Viņš pateica savu vārdu lēni un skaidri, izrunājot katru burtu.

Reps ierakstīja informāciju savā lapā.

-      Man te rakstīts, ka jūs esat World Wide SD. Ko SD nozīmē?

-     īpašās piegādes,* - Saimons atbildēja. - Mūsu darbības joma ir kurjerdienests. Darbs lielākoties starptautisks.

Repa acis ieinteresētībā iepletās, it kā viņš nupat savā televizorā būtu uzdūries Playboy kanālam.

-     Vai kādreiz transportējat vērtības? Juvelierizstrādājumus vai obligācijas, vai ko tamlīdzīgu?

Saimons pasmaidīja, iedomājies Laras parasto teicienu. Par desmit tūkstošiem neviens nelīgst cilvēku, kas var piegādāt jebko jebkurā vietā, lai viņam piegādā tualetes papīru.

-     Šad un tad.

-     Vai vērtslietas kādreiz tiek uzglabātas arī šeit?

-    Nekad. - Tikpat kā nekad. Viņš nedomāja izpaust šāda veida informāciju svešam cilvēkam - vai no drošības dienesta vai ne.

Reps ierakstīja informāciju savā veidlapā.

-     Un kādu vietu šajā firmā ieņemat jūs, mister Leoni- dovič?

-     Viņš ir viens no kurjeriem, - atbildēja Lara, iekams Saimons paguva atvērt muti, - un visiem kā īlens dibenā.

Repa skatiens pārmaiņus aizkavējās te pie viena, te otra, jo nebija saprotams, kāda veida dīvainās attiecībās viņš nupat iekļuvis.

-     Viņa ir mana māsa, - paskaidroja Saimons, kamēr cilvēks nebija apmulsis pavisam, - un šī sabiedrība pieder man.

* Special deliveries. (Tulk. no angļu vai.)

-    Ak tā. - Reps izdvesa mazu atvieglojuma nopūtu un no jauna pievērsa uzmanību Larai. - Tātad jūs esat?…

-     Mana sekretāre, - Saimons nekavējoties atbildēja. No visiem māsas sev piešķirtajiem tituliem sekretāre pilnīgi droši nebija sarakstā. - Taču varat viņu pierakstīt kā biroja menedžeri. Viņa ir ļoti jūtīga pret amata nosaukumu.

-    Paldies, Boris!

Par spīti vēlmei asi atcirst, viņš saprata, ka Lara vēlas aizbildinājumu, lai apmulsinātu cilvēku ar stāstu par to, kā Boriss Leonidovičs Pasternaks Saimons kļuvis par Saimonu Leonidoviču, un nedomāja līst šais lamatās.

-    Ar lielāko prieku, māsiņ.

Reps spēra soli atpakaļ, it kā gribētu izkļūt no situācijas, kuru nesaprata.

-     Tas bija viss, kas man vajadzīgs. - Viņš izvilka no sava bleizera krūšu kabatas pāris vizītkaršu. - Ja rodas jautājumi vai bažas par drošību… - Acis pievērsās Larai, atsaucīgo toni nomainīja aicinošs. - Es esmu tas, kuram jāzvana.

Ēdot lenču - pēdu garus itāliešu makaronus, kas brīnumainā kārtā nozuda mazā vēdera dziļumos, - Lara skatījās ārā pa logu, tā mēģinot maskēt interesi par glīto Billu Repu.

-    Skats no šejienes patiešām ir jauks.

Saimons noslēpa smaidu. Viņš butu varējis paķircināt māsu par acīm redzamo valdzinājumu, taču nekādā ziņā nevēlējās izjaukt iespējamās attiecības. Kopš Džeka nāves bija pagājuši septiņi gadi, Elija un Džeks, juniors, drīz būs pusaudžu gados, un Lara bija pelnījusi, lai dzīvē būtu ne tikai darbs un bērni. Acis sekoja māsas skatienam astoņus stāvus zemāk uz sabiedrisko parku. Zaļais laukumiņš, jauks, neliels dārzs ar kaltu dzelzs žogu visapkārt, tērauda un betona torņu ielenkumā, patīkami veldzēja. Māmiņu un aukļu modro acu priekšā pa rotaļu laukumu starp šūpolēm, slidkalniņu un rāpošanas režģiem haotiski skraidelēja mazi bērneļi.

-    Jā, tas tiesa.

-    Izskatās lieliski.

-     Protams. - Varēja redzēt, kā sakarsētais betons izstaro tveici, ogļūdeņraži gandrīz bija saožami cauri stiklam.

-     Bills atstāja jauku iespaidu.

Mēģinādams noslēpt smaidu, Saimons iebāza mutē vēl vienu salātu kumšķi.

-    Var izrādīties, ka galu galā te nemaz nebūs tik slikti.

Nebūs slikti! Ēka bija tikko pārveidota, ierīkotas daudzas apakšzemes automašīnu stāvvietas, biroji gaiši un plaši, drošības dienesta šefs izskatīgs un draudzīgs - kas vēl vajadzīgs?

-    Ja izdomāsi, ka tev šeit nepatīk, varam pārcelties.

Lara uzmeta brālim aizdomu pilnu skatienu, saprata,

ka Saimons viņu kaitina, un tūlīt mainīja sarunas tematu.

-    Ar ko tevi neapmierina salāti? Ja vēl vairāk nokritī- sies svarā, tev būs jāgādā jauna garderobe.

Garderobe. Viņš tik tikko spēja novaldīt smieklus.

-     Vīriešiem nav garderobes, mās. Kamēr ir, ko vilkt mugurā, un apģērbs pietiekami ērts, mums ir labi.

-    Jā, labi… - Viņa paliecās uz sāniem un noskatīja ar greizu aci brāļa noplukušo T kreklu un šortus, kas bija notriepti ar krāsu. - Droši vien tas arī ir īstais iemesls, kāpēc visas tevi pamet.

-     Man nav… - Spalgs tālruņa dūciens izglāba no nepieciešamības vēlreiz paskaidrot, kāpēc bija izjukušas viņa un Keitlinas Velsas attiecības.

Lara izvilka niecīgo mikrofonu no zoda apakšas un pārslēdzās uz jostai piestiprināto rāciju.

-     World wide SD. Kā varu palīdzēt?

Priecīgo atpazīšanas izteiksmi sejā nomainīja samulsums.

-    Jā, viņš patlaban ir šeit. - Lara nospieda gaidīšanas pogu. - Zvana Billija Rainersone. Izklausās… ka viņa ir dīvaina.

-     Dīvaina? - Saimons jau bija piecēlies un gāja uz savu kabinetu. - Kā šo "dīvaina" saprast?

-     Manuprāt, noticis kas nelāgs.

Saimons pārliecās pāri galdam un pacēla klausuli.

-     Billij, kas noticis?

-     Uz Džeiku šāva!

Šie vārdi bija tik negaidīti, ka ķēra kā sitiens zem jostas vietas, un vairāku sirdspukstu garumā, kas ilga mūžību, viņš nespēja atbildēt. Pavisam neapzināti viņš pastiepa roku, nospieda tālruņa savienojuma pogu, automātiski ierakstot zvanu datorā.

-    Ar viņu viss kārtībā?

-     Nē, - Billija atbildēja, un teiktais izklausījās kā jūtami pazemināts stāvokļa novērtējums. - Viņš nevar paelpot un ir pieslēgts pie elpināšanas aparāta.

Šoreiz starp jautājumu un atbildi bija pamanāma nepārprotama starpkontinentāla nožagošanās, un viņš atcerējās, ka Billija zvana no Makao.

-     Vai viņš ir pie samaņas?

-     Nē, taču pie dzīvības. Cīnās.

Tas, ka viņš cīnās, neradīja šaubas, jo runa bija par Lielo Džeiku Rainersonu, cilvēku, kurš nezināja, ko nozīmē aiziet.

-     Tādā gadījumā viņš izķepurosies, Billij. Džeikam ir ziloņa sirds.

-     Par to nav jāšaubās, - viņa ar pārliecību atbildēja, taču nespēja noslēpt patiesību: cerību, kas jaucās ar bailēm un paniku. - Tieši tā es pateicu ārstam.

-     Kas notika? Izstāsti visu, ko zini.

Kad viņa sāka stāstīt medicīniskas dabas sīkumus, Saimons uz lapiņas uzrakstīja četrus vārdus - DŽEIKS SAŠAUTS, BET CINAS - un pasniedza Larai, kas viņam līdzi bija ienākusi kabinetā un tagad bija gatava apbērt ar jautājumiem.

Kamēr Billija pabeidza, viņa jau dega nepacietībā.

-    Tas ir viss.

Taču tas nebija viss, ne tuvu ne. Billija neko nebija pateikusi par šaušanu, un Saimonam galvā rosījās desmitiem jautājumu, uz kuriem nebija atbilžu. Kā tas noticis? Kur? Vai tā bijusi nejauša vai apzināta šaušana? Kur palikusi Džeika apsardze? Taču Billija Rainersone bija īsts Rietumteksasas meitietis, un Saimons zināja, kad viņu drīkst steidzināt un kad ne.

-     Ko es varu darīt?

-     Tev Kolumbijas apgabalā kaut kas jāpaņem, - acumirklī skanēja atbilde, - un jāatved uz šejieni. Džeiks gatavojās zvanīt, bet… tas tātad ir ļoti svarīgi. Visi organizatoriskie pasākumi ir veikti. Tur tevi gaidīs.

-     Skaidrs. Bez problēmām. Kas…

-     Turklāt tev vajadzēs kādu brīdi šeit uzkavēties. Nepieciešama tava palīdzība.

Protams, viņš dosies uz turieni kā draugs, kā cilvēks, kas paturēs Billijai roku un palīdzēs ar visu tikt galā, taču viņas balsī, ieminoties par palīdzību, bija saklausāms kas tāds, kas liecināja, ka nav runa par morālu atbalstu.

-     Vai ir kaut kas… - Saimons nezināja, kā to formulēt, nevēlējās, lai izklausītos, ka viņš negrib braukt. - Kaut kas specifisks?…

-     Tu esi mums vajadzīgs "Pērlē". Pēc nepilna mēneša paredzēta lielā atklāšana, bet mums ir problēmas.

-     Kādas problēmas?

-     Daudz par tām nedomā, - atsaucās Billija nepacietīgā tonī. - Apspriedīsim visu, kad būsi šeit.

Saimons vilcinājās, mēģinādams piešķirt nozīmi faktam, ka Billija nevēlas teikt neko vairāk. Vai problēmas kaut kādā veidā būtu saistītas ar šaušanu?

-     Billij, es, protams, ieradīšos, bet, ja tev problēmas ar "Pērli", tad tur vajadzīga Keitlina.

-      Ne, - viņa iebilda, ne mirkli nedomājot, - Keitija nepieciešama Vegasā.

-     Bet…

-     Mums ir cilpa ap kaklu. - Vārdu cilpa viņa uzsvēra tā, ka tas atbalsojās visā līnijā kā brīdinošs signāls, kam ar Džeika pašreizējo veselības stāvokli nav nekāda sakara. - Te vajadzīgs cilvēks, kuram var uzticēties.

-     Bet…

-     Kira jau ir ceļā. Par Kolumbijas apgabalu viņa jau sīki informēta. Pēc divām stundām Kira būs Tīterboro lidostā.

Saimons saprata, ka ielaisties strīdā būtu veltīgi. Viesuļvētra Billija plosījās pilnā spēkā, un nemainītu savu gaitu, lai ko viņai teiktu.

-     Protams, es ieradīšos. Tikai padomā par…

Billija pārtrauca viņu trešo reizi, un bija skaidri saprotams, ka vēlas sarunu beigt.

-     Man nu jāiet, Saimon. Izstāstīšu visu, kad būsi ieradies.

Iekams viņš paguva atbildēt, atskanēja kluss klikšķis, un līnija apklusa. Veidā, kādā viņas vārdos izstāstīšu visu bija jaušams kāds netiešs mājiens. Billija Rainersone nebija no cilvēkiem, kas putro vārdus, viņa nemeloja, un tas nozīmēja, ka ir kaut kas tāds, par ko viņa nerunās vai nevar runāt pa telefonu.

TREŠA NODALA

CENTRĀLĀ MAKAO, ZIEMEĻU PUSSALA

Ceturdiena, 28. jūnijs, 02:01:16, pēc Griničas laika, plus astoņas stundas

Trīsdesmit kaujās un sadursmēs pavadīti gadi - lieli kari, mazi kari, vairāk cīniņu aci pret aci, nekā Brikers Mols spēja atcerēties, - un visā šajā laikā viņam ne reizi nebija trāpīts. Līdz šim brīdim. Smieklīgi, vairāk mulsinoši nekā sāpīgi, turklāt tas bija trieciens viņa neuzvaramā tēlam.

Roberts Džozefs Keltss, kuru piecu vīru komandā pazina kā Robiju vai Džoko, vai puiku, noplēsa no maskēšanās lentes vēl vienu gabalu, atkāpās un, apbrīnodams savu roku darbu, pasmaidīja.

- Vēl mazliet, ser. Esmu jau gandrīz pabeidzis.

Mols pacēla roku vēl dažas collas augstāk un bez panākumiem mēģināja ignorēt karstuma uzliesmojumu, kas izplatījās pa vēdera dobuma malu. Sasodīts!

Robijs paliecās uz priekšu, rūpīgi izlīdzināja lenti pa apsēja augšmalu, pēc tam pakāpās atpakaļ un nopētīja, ko paveicis.

-    Ar to būtu jāpietiek.

Mols atzinīgi palocīja galvu, bet tikai vienu reizi, lai neizrādītu atzinību par daudz.

-     Paldies, Džoko!

Iesaukai nebija ne mazākā sakara ar puiša sportiskajiem talantiem - viņi visi bija sportisti vai kādreizējie sportisti -, bet gan ar dedzīgumu, pāri malām plūstošo entuziasmu. Divdesmit četru gadu vecumā viņš grupā bija jaunākais un joprojām domāja, ka pasaulē nav kolosālāka darba kā būt algotnim desantniekam. Mols gluži tā nedomāja, un lode sānos to nepārprotami atgādināja. Kaut arī viņš vēl arvien bija lieliskā sportiskā formā, augums piepeši sajuta katru no mūža piecdesmit gadiem, un kļuva skaidrs, ka viņš pelnās ar jaunu cilvēku spēlēm.

Robijs pacēla uz augšu pelēka metāla gabaliņu.

-    Jums laimējies, ka mazais kalibrs.

Mols vēlreiz palocīja galvu. Laimējies pēc velna. Būtu trāpīts collu pa labi, tad…

-      Manuprāt, vajadzēja paņemt līdzi kādu, kas piesedz.

Valdīdams dusmas, Mols dziļi ievilka elpu un izskaitīja līdz pieci. Skaidrs, ka bija vajadzīgs kāds piesegšanai. Tas ir pats par sevi saprotams - tagad! Un pašam bija jāuzvelk bruņuveste. Pistoli vajadzēja iestatīt pusautomātiskajā režīmā, nevis atsevišķiem šāvieniem. Kļūdu bez gala. Un, ja Rainersons izdzīvos, šīs kļūdas izvērtīsies īstā katastrofā. Piekļūt šādam vīram otrreiz nebūs viegli, bet panākt, lai izskatās pēc nelaimes gadījuma - neiespējami.

-     Tam vajadzēja izskatīties pēc neprašu darba. Kā nemākulīgam uzbrukumam. - Mols atskārta, ka skaidro savu rīcību, bet tas nekad nebija viņa dabā. - Viņam vajadzēja būt vienam. - Ar to gan nevarēja attaisnot tāl- redzības trūkumu; neapdraudot uzdevumu, viņš būtu varējis paņemt līdzi vismaz divus komandas vīrus.

Rieva starp Robija uzacīm ieguva tranšejas apmērus.

-     Jā, taču…

Mols nepieļāva pretī runāšanu, bet to varēja novērst ar skatienu. Pietika ar skatienu, vienmēr.

Galu galā sapratis, ka iegājis minu laukā, Robijs spēra soli atpakaļ.

-     Es gribēju teikt… Es…

Mols pacēla roku, Robiju apklusinādams.

-     Vari iet.

Robijs gribēja piemest roku pie cepures, taču atcerējās, ka militārā goda izrādīšana netiek pieļauta, jo tā nepārprotami nodotu komandas pagātni, ātri iegāja blakus istabā un aizvēra durvis. Mols pasmaidīja. Džoko bija krietns zēns, bezbailīgs un akli uzticīgs, taču, kā jau vairākumam jauno cilvēku ar uzpumpētiem muskuļiem, viņa domāšanas spējas nelabvēlīgi ietekmēja testosterona pārbagātība. Aktīvi un pasīvi, domāja Mols, ir jebkuras ar augstu risku saistītas profesijas iņ un jan.

Viņš atgrūdās no lētā koka galda un piecēlās, liekot jaunam sāpju vilnim izšauties no sāniem līdz cirkšņiem. Sasodīts, likās, ka nupat kāds no visa spēka iespēris pa kājstarpi. Viņš pagaidīja, kamēr uguns norimst, pāri istabai piegāja pie vienīgā loga un uzmanīgi pavilka sānis aizkarus. Viesu māja bija veca, nolaista, tikai ar sešām istabām un atradās nomalē netālu no robežas, kas atdalīja Makao provinci no sociālistiskās Ķīnas pārējās daļas - tālu no kazino un tūristu viesnīcām ar privāto apsardzi, ārpus policijas uzmanības loka. Iela bija tumša un klusa, ne mazākās kustības. Drošs, ka neviens nav sekojis, ka policija nekad nemeklēs ārzemnieku tik nomaļā blusu slazdā, Mols ļāva aizkaram noslīdēt atpakaļ un devās uz vannasistabu, kas nebija nekas vairāk kā vāji apgaismots kakts, kuru atdalīja plāna pergamenta starpsiena.

Niecīgās labierīcības bija vecas un nepilnīgas: tualete, izlietne ar aukstu ūdeni, ieplaisājis spogulis - vajadzēja brīdi, lai pielāgotos acis, un vēl brīdi, lai izslēgtu no apziņas grīdas dēļos iesūkušos kodīgo urīna smaku. Elpodams caur muti, Mols lēnām pacēla roku un uzmanīgi pārbaudīja miesu apsēja tuvumā, vai nemanīs uztūkumu vai kādu citu iekšējas asiņošanas pazīmi. Zēns savu darbu bija paveicis labi, apsējs bija sauss un stingrs, āda maiga, no uztūkuma ne vēsts. Ļoti paveicies.

Mols apmierināts nopētīja sevi spogulī un salīdzināja savu pašreizējo izskatu ar sevi jaunībā. Ārēji viņš šķita tikpat labā sportiskā formā un stingrs kā jebkurš no vīriem, taču zem ārējās kārtas varēja sajust atslābumu, gadu gaitā radušās tikko manāmās pārmaiņas, kuras nevarēja novērst, lai arī kā vingrinātos. Tās kļūs redzamas itin drīz, un doma, ka zūd karavīra asums, šķita nepieņemama. Kaut arī tikai piecas pēdas, desmit collas garš, šajā pasaules daļā viņš bija gara auguma un tējas nama meitenēm joprojām šķita pievilcīgs. Meitenēm patika skūtā galva, bāli zilās acis, veļas mazgājamam dēlim līdzīgais vēders, aizsardzība un siltums, ko deva viņa stiprās rokas. Arī tas mainīsies. Bija pienācis laiks citai profesijai. Bet kādai? Vecajiem karavīriem, īpaši britiem, kas bija valdījuši šajā apvidū gandrīz gadsimtu, jaunajās teritorijās izvēle nebija liela. Pēc trīsdesmit gadiem Mols, par nelaimi, nespēja iedomāties, ka varētu dzīvot citur, nevis Hon- kongā, burvestību un noslēpumu pilsētā.

Viņš dziļi ievilka elpu un, kaut arī asā smaka koda acīs, centās pievērsties daudz aktuālākai problēmai, klientam. Atgriezies istabā, viņš ātri parēķināja laika starpību ar Ameriku, savam tālrunim ar šifrētāju pieslēdza digitālo mikromagnetofonu un piespieda numura taustiņus. Kamēr zvans ceļoja apkārt pasaulei, Mols uzmanīgi iekārtojās uz viena no plastmasas krēsliem un sagatavojās sarunai, kura, kā viņš zināja, būs stipri nepatīkama. Nav jāpaiet ilgam laikam, lai paklīstu runas, ka Rainersons sašauts, taču cīnās par dzīvību - Mols nebūt nevēlējās, lai klients saņemtu šo ziņu no citiem avotiem.

Mieru. Koncentrējies. Sakopo domas.

Tālrunis nozvanīja četras reizes, tad sekoja vājš klikšķis, zvanu automātiski novadot tālāk, tad vēl viens klikšķis, pēc kura atskanēja klienta pazīstamā balss un kodētais vārds.

-    Te Mākleris.

-     Un te Anglis, - atsaucās Mols.

-     Viss nodarīts?

-    Jā, - Mols atbildēja, - bet ne līdz galam.

Iestājās ilga pauze, daudz ilgāka, nekā normāla globālā aizkavēšanās.

-     Kā… tas… saprotams? - Ik vārds izlidoja no klausules nežēlīgs kā lode, kas meklē mērķi.

Apņēmies nezaudēt savaldību, Mols nogaidīja piecas sekundes un tikai tad atbildēja.

-     Tas nozīmē, ka pasākums sagāja grīstē.

Viņš būtu varējis pateikt ko vairāk, taču vēlējās novilcināt brīdi, kad no vienīgā pozitīvā momenta varēja gūt zināmu labumu.

-     Kas notika?

-     Viņš neievēroja norādījumus, - atbildēja Mols, mēģinādams novelt no sevis daļu vainas tā, lai viņa vārdi neizklausītos pēc aizbildinājuma. - Iekams darbu paguvu beigt, uzradās viņa apsardzes vienība. - No pamanītā, kaut arī miglas dēļ nekas nebija labi redzams, varēja spriest, ka tā nebija vienība, taču, kad viena lode ir sānos un citas lido, viņš nebija kavējies, lai saskaitītu galviņas.

Šķita, ka Māklera balss ieskanas caur sakostiem zobiem, tajā parādījās apsūdzošs tonis.

-    Jūs teicāt, ka viņš būs viens.

-    Mēs pieļāvām kļūdu, - atzina Mols, - domādami, ka varam viņam uzticēties.

-    Man garantēja, - Mākleris piešķīra šim vārdam sarkastisku noskaņu, - ka jūs esat cilvēki, kas nepieļauj kļūdas.

Apspiezdams vēlmi asi atcirst, Mols lēni un dziļi ieelpoja.

-     Mēs garantējam, ka izdarīsim savu darbu.

-     Garantija! - Mākleris nospraustajās, it kā no šā vārda mutē paliktu nelaba piegarša. - Jūs palaidāt garām izdevību. Nekad vairs netiksiet viņam tuvumā.

Mols saprata, ka pienākusi reize izspēlēt savu pēdējo kārti, vienīgo labo ziņu, kas glabājās citādi tukšajā piedurknē.

-    Ir lielas izredzes, ka pēc tā nebūs vajadzība. Viņš jau var būt miris.

-     Jūs viņam trāpījāt?

-    Tieši tā, - atbildēja Mols, it kā tas būtu pats par sevi saprotams. - Es redzēju viņu nokrītam.

-    Vai esat par to pilnīgi drošs?

Jautājums aizvainoja Molu - viņš vienmēr trāpīja tam, uz ko tēmēja, - taču viņš saprata, ka šoreiz nav jēgas to uzsvērt.

-     Slimnīcā man ir informators. Jau drīz man kaut kas jāuzzina.

-     Gaidu zvanu, tiklīdz uzzināsiet. Tajā pašā brīdī.

-     Protams. Kā paliek ar viesnīcu? - Molam nepatika tas, ka jāuzdod šāds jautājums. Tas lika justies kā sulainim. - Vai nav pienācis laiks citai problēmai?

-    Nē! Nekādā ziņā. Pēc šaušanas tas izraisītu pārāk lielas aizdomas.

-    Par to nav jāraizējas. Viss izskatītos pēc nelaimes gadījuma.

-     Nē! Prese visu apzelēs. Es nevēlos piesaistīt nekādu nelabvēlīgu uzmanību.

šis cilvēks atradās pasaules otrā pusē, pavisam droši ārpus "uzmanības" loka, taču Mols bija pieņēmis par likumu, ka nekad nav jāielaižas ar klientu strīdā, īpaši, ja tam ir dziļas kabatas un pietrūkst savaldības.

-     Tātad kas, pēc jūsu domām, mums jādara?

-     Jādara? - atskanēja atbildes šņāciens. - Es gribu, lai jūs šo nolādēto darbu padarāt līdz galam! To es gribu no jums!

Atskanēja vājš klikšķis, un tālrunis apklusa.

CETURTĀ NODALA

TlTERBORO LIDOSTA ŅŪDŽERSIJĀ

Trešdiena, 27. jūnijs, 13:26:21, pēc Griničas laika, mīnus piecas stundas

Saimons noskatījās, kā mazā reaktīvā lidmašīna beidz pagriezienu un izbrauc uz skrejceļa tieši pretī tā malā novietotajam limuzīnam. Kaut arī lidmašīna ne tuvu nebija tik liela vai lepna kā Džeika gaisa taksometrs, kuru viņš izmantoja lielo spēlētāju nogādāšanai uz savu spēļu Meku tuksnesī, Gulfstream G550 nebija mazāk iespaidīga. Slaida un ātra, šampanieša krāsā, tā pauda par varu un bagātību, kādu pārstāv.

Kabīnes durvis bija atvērtas un kāpnes nolaistas, iekams divi Rolls-Royce turbodzinēji pārstāja griezties. Durvīs parādījās Kira Rainersone, ne mazāk iespaidīga kā tēva lidmašīna, un pamāja ar roku. Baltā pogājamā blūzē ar apkaklīti un mazgājamās haki biksēs gadus trīsdesmit piecus vecā sieviete ar koledžas sportistes augumu šķita ģērbusies gan moderni, gan nevērīgi.

Izmocījis priecīgu smaidu, Saimons ar savu bagāžu devās augšā pa kāpnēm.

-    Sveika!

Kira uzspieda viņam uz vaiga buču un pakāpās atpakaļ.

-     Paldies, ka ieradies.

Saimonam pat nebija ienākusi prātā doma, ka viņam ir izvēle.

-    Paldies, ka mani pievāci. - Viņš iegāja salonā, Kira nospieda pogu blakus durvīm, kāpnes tūlīt salocījās un nozuda fizelāžā. Saimons nometa somas, paliecās uz priekšu un ieskatījās Kirai tieši acīs. - Kā jūties?

-    Ar tevi viss kārtībā?

-    Ak, nekas! - Viņa paskatījās sānis. - Es jūtos labi.

Taču Saimons redzēja mazu meiteni, kas tēlo drosmīgu karavīru, bet ausis saklausīja: pie joda, es nejūtos labi, tēvs sašauts, jābaidās, vai viņš izķepurosies. Saimons pasniedzās un apskāva viņu.

-    Neraizējies, mazulīt, otru tik krampīgu vīru kā tavs tēvs vēl neesmu redzējis. Ar viņu viss būs kārtībā. - Un viņš tam ticēja. Nebija iedomājams, ka Lielais Džeiks Rai- nersons varētu zaudēt kauju, pat kauju ar Visvareno.

Kiras stoiskā apņēmība šķita zūdam, augums kļuva ļengans, uz viņa krekla nokrita klusas asaras. Saimons klusēja un gaidīja, ļaudams viņai atgūties. Pēc minūtes vai divām viņš juta, ka augums saspringst, saslienas, ka viņa pasmēlusies no Rainersonu spēka ģenētiskā avota. Beidzot viņa spēra soli atpakaļ, dziļi ievilka elpu un novilka ar plaukstas virspusi pār acīm.

-    Piedod!

-     Nav vajadzīgs. Ja tu nevari nobirdināt pāris asaru, kad…

Kira viņu pārtrauca, skaidri redzami nevēlēdamās runāt ar kādu citu par savām emocijām.

-     Ei, kas ar tevi noticis? - Kira rotaļīgi uzsita viņam pa vēderu. - Tu esi sarāvies.

Saimons samulsa, pats nezinādams, kāpēc, jo katrā ziņā bija cītīgi strādājis, lai atbrīvotos no dažām mārciņām svara. Viņš viegli paraustīja plecus, it kā dramatiskās pārmaiņas savā augumā nebūtu pamanījis.

-     Tu tā domā?

-    Netēlo nu kautrīgo, Leonidovič.

Nez kāpēc visas kādreiz tuvās sievietes sauca viņu ar Leonidoviču. Kira, protams, nebija starp šīm sievietēm, taču abiem kopā bija nācies pieredzēt daudz ko tādu, kas nozīmēja kaut ko vairāk nekā intimitāte un saistīja abus daudziem cilvēkiem nesaprotamā veidā.

-    Tu patiešām izskaties labi.

Un viņš tā jutās - stiprāks un enerģiskāks, vismaz desmit gadus jaunāks par saviem četrdesmit trim gadiem.

-     Paldies!

-    Lielisks fakts.

Pat vairāk. Šie vārdi no tādas skaistules kā Kiras Rai- nersones mutes bezmaz lika aizmirst trušu barību un vingrošanas zālē pavadītās stundas.

-     Es mazliet ievēroju diētu.

Kira nogrozīja acis un devās uz lidmašīnas pakaļgala pusi.

-     Nūjā, mazliet.

Pie Saimona piesteidzās jauns vīrietis lidmašīnas stjuarta zilajā formas tērpā.

-     Es paņemšu jūsu somas, ser.

-     Pateicos. - Saimons satvēra savu neuzlaužamo koferīti, kurā bija tikai klēpjdators, un pa salonu sekoja Kirai. Gulf 5 bija Džeika personiskā rotaļlieta, visas krāsas un audumi tajā bija brūnu sinepju toņos, viss pauda solīdu- mu, siltumu un vīrišķību - kā Džeiks pats. Viņi apsēdās vienā no sarunu stūrīšiem astes galā, tālāk no stjuarta, kas bija iekārtojies sēdeklī pie pilotu kabīnes. Kira pagrieza grozāmo krēslu uz sakaru pults pusi un nospieda iekšējo sakaru pogu.

-    Mēs visi esam iekārtojušies, zēni. Celieties ar savu lidaparātu atkal gaisā.

Līdzās uzrakstam OTRAIS PILOTS zaļi iemirdzējās sīks indikators, un no skaļruņa virs galvas atskanēja vīrieša balss.

-     Sapratu, mis Rainersone. Atļauja pacelties ir jau saņemta. Lidojums līdz Vašingtonai ilgst deviņdesmit minūtes.

Saimons piesprādzēja drošības jostu un atlaidās pret mīksto teļādas atzveltni.

-     Brīnos, ka tu pati neesi pie stūres.

-     Paredzams vairāk nekā divdesmit stundu lidojums, - Kira atbildēja. - Es sēdīšos pie stūres pēc izlidošanas no Kolumbijas apgabala. - Viņa viegli pasmaidīja. - Tu varēsi ieņemt labās puses sēdekli.

-    Tu droši vien joko. - Taču gluži tā viņš nedomāja, jo Kiras jūras zaļajās acīs parādījās mirdzums.

-     Kāpēc ne? Šī lidmašīna nav grūtāk vadāma kā tas Beech Kirig turbopropelleru lidaparāts, kuru tu savulaik izmantoji.

-     Es pateikšu, kāpēc ne. Tā ir…

-     Tā ir retorika, - Kira viņu pārtrauca. - Šī būs laba pirmā mācībstunda.

-    jā, bet…

-     Nekādus "bet", Leonidovič. Lidmašīna ir viegli vadāma.

-     To pašu tu man teici pirmajā reizē. - Saimons tūlīt nožēloja pateikto, jo aptvēra, ka šie vārdi acumirklī Kirai uzjundīs atmiņas par mirušo viru, par dienu un vietu, kur neviens no viņiem negribēja atgriezties.

Šķita, ka Kiras skatiens aizmiglojas kā cilvēkam, kas atskatās pagātnē, atceroties gan priecīgus, gan skumjus brīžus, bet tad viņa papurināja galvu, it kā atmestu traucējošu pagātnes piedēkli.

-     Mēs izdzīvojām.

Saimons pamāja ar galvu. Šī Kiras īpašība, viņas nelokāmā dzīves griba, bija visvairāk apbrīnas vērta. Tikai retais būtu izturējis un pēc pieredzētā saglabājis veselo saprātu.

-     Tātad kas noticis? - Kira samērā neveikli mēģināja mainīt sarunas tematu. - Vai tev ir jauna draudzene?

-     Kas? - Saimons neatbildēja uzreiz, jo šādu jautājumu nebija gaidījis. - Kāpēc tu tā domā?

-    Vai ne tāpēc cilvēki mūsu gados nomet lieko svaru?

Šie vārdi, fakts, ka Kira uzskata viņu par vienaudzi,

pārsteidza.

-     Par mani to nevar teikt. - Šķita, ka ar viņu noticis tieši pretējais, ka diēta un vingrinājumi kalpojuši par aizstājēju, kas novērš domas no celibāta un vientuļās dzīves realitātēm. - Jau nez cik mēnešu ne ar vienu neesmu ticies.

-     Patiešām? - Gaidīdama atbildi, Kira savilka uz augšu uzacis, taču saprata, ka nav cerību to izdzirdēt, tāpēc kļuva uzstājīgāka. - Ne ar vienu tu netiecies?

Piepeši Saimons saprata, uz kuru pusi Kira stūrē - uz ekskursiju Keitlinas Velsas teritorijā - ceļojumā, kurā viņam nebija vēlēšanās doties.

-    Nē.

-    Kas īsti notika starp tevi un Keitlinu?

Viņš viegli paraustīja plecus, it kā iemesli būtu pietiekami neskaidri, lai tos identificētu.

-    Jautā to viņai.

-     Es jautāju. - Viņa paliecās uz priekšu, ziņkārīgi un draudzīgi kā suns, kas aposta jaunu cienastu. - Tagad es jautāju tev.

Keitlina Velsa - tas bija temats, kuru viņš nevēlējās apspriest, vismaz ne jau ar vienu no viņas draudzenēm, taču pretoties izmestajai ēsmai bija grūti.

-     Ko viņa teica?

Kira novilka ar pirkstu pār lūpām, it kā aizvilktu rāvējslēdzēju.

-    Es gribu dzirdēt, ko tu saki no savas puses.

-     Pušu nav. - Vārdi izskanēja asāk, nekā viņš bija gribējis, un viņš steigšus apvaldīja jūtas, mazliet izbrīnījies, ka tās nav norimušas arī pēc desmit mēnešiem. - Dzīvē visādi gadās.

-     Piemēram?

Kaut vai tas, ka viņš gribēja bērnu, bet Keitlina ne. Ka viņa vairāk rūpējās par Rainersonu namu nekā par savējā ierīkošanu. Ka… pie joda, visus iemeslus pat nebija iespējams atcerēties un nebija arī vēlēšanās to darīt.

-    Sādi tādi sīkumi, nekā īpaša.

-    Ak jā, šādi tādi sīkumi. - Kira pasmaidīja. - It kā viņa tevi vienmēr liktu otrajā vietā pēc mana tēva?

Arī tas, vēl viens aspekts, par kuru negribējās runāt.

-     Kāda tam nozīme? Viss ir galā.

-    Labi jau labi. - Kira pacēla uz augšu plaukstas, it kā fiziski pastumtu jautājumu malā. - Esmu guvusi priekšstatu. Tu nevēlies par to runāt.

-    Tieši tā.

-    Piedod! - Viņa pagriezās pret iluminatoru brīdī, kad lidmašīna izdarīja pagriezienu. - Biju aizmirsusi, ka vīriešu suga nemēdz runāt par jūtām.

-     Lai tā būtu, prātvēdere. Bet kā ar tevi pašu? Vai tev ir draugs?

-    Man ir vīrietis, - viņa atbildēja, neatraudama acis no tālumā izzūdošā skrejceļa. - Un man viņa jau pietrūkst.

Saimons, protams, zināja, par ko ir runa, par Toniju junioru, taču nojauta, ka arī viņa vairās pieskarties kutelīgajam jautājumam.

-     Tonijs, juniors, neskaitās.

Viņa apsviedās otrādi, neveiksmīgi cenzdamās parādīt, ka nav apvainojusies.

-    Skaidrs, ka viņš skaitās.

-    Tu zini, ko ar to gribēju teikt, Kira.

-     Es nevēlos par to runāt.

Touche.

-     Labi. Parunāsim par Toniju, junioru. Kā viņam klājas? Kur atrodas? Kāda ir viņa pēdējā palaidnība?

Iedomājoties par dēlu, Kira pasmaidīja ne tikai ar lūpām, bet visu savu būtni, kas šķita kvēlojam mīlestībā.

-     Viņš jūtas lieliski. Patlaban uzturas pie Tonija mātes un jau sāk runāt teikumos.

-     Tas ir ko vērts. Viņa panākumu vērošana varētu dot lielisku pieredzi.

-     Lielāku, nekā vari iedomāties. Tev pašam tāds būtu jāsagādā, Leonidovič.

Viņš pamāja ar galvu un vārgi pasmaidīja. Par nelaimi, neko labāku viņš nevarēja izdomāt, kā vien to, ka sasniedzis pakāpi, kad jāsamierinās, ka dzīvē vairs nebūs nedz mīlestības, nedz ģimenes.

Tieši pēc deviņdesmit minūtēm lidmašīna apstājās Ronalda Reigana lidostas attāla skrejceļa galā. Saimons paskatījās uz Wt'lls Fargo bruņoto automašīnu, uz četriem labi bruņotiem sargiem formas tērpos pie katra auto bampera un nobrīnījās, kas ir šis lidmašīnā uzņemamais cilvēks, kuram nepieciešama tik ievērojama apsardze.

-     Vai tu zini, ko tas viss nozīmē?

Kira papurināja galvu.

-    Māte pateica vienīgi to, ka būs cilvēks ar paketi. Biju pārāk satraukusies par tēvu, lai uzdotu jautājumus.

Saimons satvēra savu neuzlaužamo koferīti, kas piepeši likās pārāk mazs, un piecēlās.

-     Šai lietai vajadzēs ne vairāk kā dažas minūtes.

Saimonam nokāpjot uz asfalta, viens no sargiem atslēdza automašīnas aizmugurējās durvis.

-     Lūdzu, šeit, ser.

Automašīnā bija tikai viens cilvēks, trausla auguma vīrs ar šauru seju, viņš sēdēja uz grīdai pieskrūvēta krēsla aiz durvīm.

-    Vai misters Leonidovičs?

Saimons paskatījās uz viņu - ar savu sarkano tauriņu, tumšo smokingu un apaļajām brillēm metāla ietvarā šis vīrs te šķita pavisam nevietā.

-    Jā, tas esmu es.

-     Es esmu Džordžs Halbērts, Smitsona institūta muzeja senlietu nodaļas direktora palīgs. - Viņš apklusa, skaidri likdams Saimonam saprast, cik svarīga persona viņš ir. - Vai drīkstu apskatīt jūsu identifikācijas apliecību, lūdzu?

Saimons pasniedza pasi un vadītāja apliecību, plus vizītkarti. Vīrietis rūpīgi pārbaudīja visus trīs dokumentus, pirmos divus atdeva, bet vizītkarti paturēja.

-     Lūdzu, iekāpiet automašīnā.

Saimons pieķērās pie roktura un iekāpa vēsajā un labi apgaismotajā automašīnas iekšienē. Tās sienas aizņēma dažāda lieluma skapīši ar tērauda sietu priekšā. Tikai tad, kad durvis beidzot bija aizvērušās, Halbērts piecēlās un padeva roku.

-     Manuprāt, jūs esat strādājis mums arī agrāk, mister Leonidovič.

-     Ne reizi vien, - Saimons atbildēja. - Smitsona muzejs ir viens no maniem labākajiem klientiem.

-      Kaut arī man nav ne jausmas, ko viss nozīmē, es vēlos, lai jūs zinātu, ka man ir nopietni iebildumi.

-      Vai tiešām? - Saimons atbildēja, mēģinādams noslēpt apjukumu.

-       Šis izsmalcinātais dārgums ir Smitsona institūta īpašums, un tas nozīmē, ka arī Savienoto Valstu pilsoņu īpašums. Nekādos apstākļos, - viņš uzsvēra šos vārdus, - tas nebūtu izvedams no valsts.

Saimons joprojām nesaprata, par ko ir runa vai kāpēc viņš spiests atbalstīt šā cilvēka uzskatus.

-    Mister Halbērt, visu cieņu, bet es ieteicu to visu pārrunāt ar cilvēku, kurš sankcionēja pārvešanu.

Mazais vīrs izrieza krūtis kā kaujas gailis, kas gatavojas cīniņam.

-    Vai jūs domājat, ka es to nedarīšu? Tieši to es vēlētos darīt.

-     Kāpēc tad nedarāt?

Vīrieša acis aiz biezajiem stikliem iepletās, it kā tās nebūtu iespējams pamirkšķināt.

-    Mans stāvoklis nav tāds, lai es apstrīdētu prezidentu.

Saimons gandrīz pajautāja: kādu prezidentu? Taču

saprata, ka Smitsona institūta darbiniekam var būt tikai viens prezidents.

-     Mister Halbērt, ja jums no tā kļūst vieglāk ap sirdi, varu teikt, ka man nav ne jausmas, par ko ir runa. Man pateica vienīgi - kad un kur, citu neko. Līdz šim brīdim es nezinu, kas sankcionējis sūtījumu un kas man jāpaņem. Vienīgais, ko, vadoties no automašīnas lieluma, secinu, ir tas, ka "izsmalcinātais dārgums" neieies manā drošajā koferītī, lai kāds tas būtu.

Halbērta patvaļīgais dusmu izvirdums pajuka gluži kā plūstošas smiltis zem viņa tievajām kājām.

-     Ak… atvainojiet… es uzskatīju… es ļoti atvainojos. Lūdzu, pieņemiet manu atvainošanos. Man nevajadzēja tā runāt… Manā stāvoklī nepienākas…

-     Atvainošanās pieņemta.

Taču Halbērts saprata, ka viņš pārsniedzis savas pilnvaras, ka nekaunīgās piezīmes nāks atpakaļ pār viņa birokrāta galvu, un nebija gatavs to pieļaut.

-    Es augstu novērtētu… saprotiet pats… ja manus izteikumus jūs uzskatītu par konfidenciāliem.

-     Protams.

Skaidri redzami vēlēdamies vairs neatgriezties pie šīs sarunas, Halbērts noskatīja Saimona drošo koferīti.

-     Jā, tas būs pietiekami liels. Šajā ziņā problēmu nav. - Viņš padevīgi pasmaidīja. - Vai drīkstu pajautāt… saprotiet pats… par atbaidīšanas līdzekļiem.

Kaut arī šāda veida informāciju Saimons parasti nesniedza, klientam faktiski bija likumīgas tiesības to zināt.

-     Tas aprīkots ar visiem tipiskajiem zvaniem un svilpēm. Karkass pastiprināts ar titāna tīklu un oderēts ar aramida šķiedru. Protams, ūdens un uguns drošs, uzlādēts ar vielām zagļu atbaidīšanai. - Saimons izvilka atslēgu saišķi un norādīja uz elektronisku pulti, kas līdzinājās automašīnu tālvadības pultij. - Ar to iespējams vadīt visas funkcijas: atrašanās vietas raidītāju, zagļu atbaidīšanas sirēnu, krāsu bumbu un tā tālāk, un tā joprojām.

-     Krāsu bumbu?

-    Maza bumbiņa, kas taisa lielu blīkšķi. Tajā ir milzum daudz tumsā spīdošas sārtas krāsas.

-    Ak, saprotu. - Domādams par dzirdēto, Halbērts saknieba lūpas un piespieda pie tām pirkstu. - Būtu labāk, ja bumba tiktu neitralizēta. Neesmu pārliecināts, vai mūsu futrālis ir gaisu necaurlaidīgs. Jebkādas krāsas iekļūšana tajā…

-     Saprotu. Tā nav problēma.

-     Lieliski. - Halbērts izvilka no kabatas atslēgu, atslēdza vienu no skapīšiem un izvilka melnu futrāli grūsna lidojoša šķīvīša izskatā, apmēram tikpat lielu. Nekādu iezīmju, kas norādītu uz saturu, uz apvalka nebija, tikai zeltains saullēkta attēls, Smitsona institūta logo.

-     Futrālis izgatavots no titāna un klāts ar silīcija dioksīda šķiedrām.

Spriežot pēc futrāļa lieluma un veida, Saimons secināja, ka tajā var būt kāda kaklarota vai kareklis.

-      Silīcija dioksīds. Vai no tā netaisa kosmosa kuģu apšuvuma plāksnes?

-       Tieši tā. Iztur divpadsmit tūkstošus grādu, pēc Fārenheita. - Halbērta smaidā pavīdēja nepārprotams lepnums, un viņš uzlika roku uz slēdzenes.

-     Gribat to redzēt?

Saimons bezmaz iesmējās - tikpat labi pusaugu zēnam varēja pajautāt, vai viņš nevēlas iemest aci meiteņu ģērbtuvē, - taču apjauta, ka Billija neko nav teikusi ne bez iemesla.

-     Paldies, nē. Tas patiešām uz mani neattiecas.

PIEKTĀ NODALA

MAKAO

Piektdiena, 29. jūnijs, 00:12:15, pēc Griničas laika, plus astoņas stundas

Vēl neatvēris acis, Saimons juta gaisa spiediena pārmaiņu un saprata, ka pilots sācis ilgu un lēnu nolaišanos. Viņš pastiepa roku uz leju, sameklēja sēdekļa regulēšanas pogu un pavilka uz priekšu, tā paceldams atzveltni uz augšu. Griestu apgaismojums bija vājināts, un salonā spīdēja maiga, dzeltenīga gaisma.

-     Vai esam jau klāt?

Kira atrāva acis no grāmatas. "Sieviete, kas skrēja kopā ar vilkiem. Mīti un stāsti par savvaļas sievietes arhetipu." Nosaukums prāta jaukšanai.

-    Labs rīts. - Kaut arī lidojums bija bijis ilgs, Kira izskatījās svaiga, saposusies un gatava doties ceļā. Šoreiz viņa bija uzvilkusi vieglas dzeltenbrūnas bikses un smaragdzaļu blūzi bez piedurknēm. Viņai nez kāpēc izdevās izskatīties gan nevērīgi, gan eleganti ģērbtai.

Saimons dziļi ievilka elpu, lai smadzenes atbrīvotos no baldriāna ietekmes.

-    Tās tabletes patiešām ir iedarbīgas.

-     Turklāt dabīgas.

Saimons paskatījās pa iluminatoru tumsas jūrā, kurā nedz lejā, nedz augšā nemirgoja ne mazākā gaismiņa.

-     Ko tu domā, teikdama - labs rīts?

-    Ja precīzi, šis ir piektdienas rīts. - Kira paskatījās savā pēc pasūtījuma izgatavotajā Omega Flightmaster pulkstenī. - Ir tikai mazliet pāri pusnaktij.

-     Kas noticis ar ceturtdienu?

Kira izpleta gaisā pirkstus.

-     Kukū.

-     Esmu par vecu, lai ļautu aizkūkot dienām.

-    Vecs! - Kira viegli iespurcās. - Tu neesi vecs. Turklāt tu atgūsi šo dienu, lidojot uz mājām.

-    Tiesa. - Taču Saimonu māca nelaba nojausma, ka tas nebūs drīz. - Kur mēs atrodamies?

-    Kādas divsimt jūdzes tālu. Mums jābūt uz zemes pēc trīsdesmit minūtēm.

Saimons atbrīvojās no drošības jostas un piecēlās.

-     Laika tieši tik daudz, lai ieietu dušā.

Misters Gao Vu, kas pārstāvēja īpašo administratīvo apgabalu, kurā valdīja princips: viena valsts - divas sistēmas, ieradās lidmašīnā, tiklīdz kāpnes bija pieskārušās asfaltam. Nelielā auguma vīrelis ar klaji oficiālu izturēšanos pasniedza Kirai vizītkarti un, nedaudz palocījies, ar visiem birokrātiem raksturīgo augstprātīgo vienaldzību bez mazākās līdzjūtības pazīmēm pateica, ka valdība ir ļoti noraizējusies.

-     Šādas lietas manā zemē nenotiek. - Šķita, ka salonā paliek gaisā karājamies vārdi "atšķirībā no jūsējās".

Kira vēsi pasmaidīja un pasniedza pasi.

-    Acīmredzot tomēr notiek.

-     Gadās sīki noziegumi uz ielām, - Vu atzina, - jo Ķīnas pilsoņiem nav atļauts nēsāt šaujamieročus. Sodi ir ļoti bargi… - Viņš palocīja galvu, kā atbalstīdams tādas politikas gudrību. - Turklāt šāda veida noziegumi ir reti.

Kaut arī Saimons gribēja aizstāvēt savu zemi, jautājumam nonākot līdz ieročiem, Amerika bija neaizsargāta. Katra idiota īpašumā varēja būt ierocis, un vairumam tie bija. Politiski korektā valstī ar vienādām tiesībām visiem - jebkuram psihopātam, gangsterim un narkomānam - bija konstitucionālas tiesības uz ieroci, līdz ar to uzspiežot iedzīvotājiem bruņošanās sacensību - pavisam parastu pašaizsardzību.

-     Vai esat noskaidrojuši personu, kas atbildīga par notikušo?

-     Vēl ne, - Vu atbildēja, - taču policijas komisārs teica, ka tas ir tikai laika jautājums.

-     Lieliski, - atteica Saimons, it kā patiešām ticētu atbildei, kas šķita ņemta no kādas kinofilmas. - Problēmu gadījumā esmu pārliecināts, ka FIB labprāt jums palīdzēs izmeklēšanā. Misters Rainersons mūsu valstī ir ļoti ievērojams cilvēks.

Vu seja saspringa, it kā nupat viņam kāds būtu iedzinis pēcpusē karstu dzelzi.

-     Varu apliecināt, ka šāda palīdzība nebūs vajadzīga, ser.

Saimons pamāja pārliecībā, ka misters Gao Vu atsūtīts tieši tādēļ, lai pavēstītu šo ziņu.

-     Patīkami to dzirdēt.

Izpildījis savu misiju, Vu apzīmogoja pases un apsveica ar ierašanos Makao, it kā viņam būtu darīšana ar atvaļinājumā atlidojušiem tūristiem.

-     Pateicos, - noteica Kira, liekot pasi uz pleca uzmestajā somiņā. - Nevēlos būt nepieklājīga, mister Vu, taču es gribētu nokļūt slimnīcā.

-     Saprotu, - Vu atbildēja, kāpdamies uz durvju pusi. Viņš vēlreiz viegli palocījās, vēlreiz apliecināja valdības raizes par "lielo taipanu" un nozuda tumsā.

Pēc piecām minūtēm ar limuzīniem, kurus gan priekšā, gan aiz muguras pavadīja divi melni Land Rover ar šoferi un trim apsardzes vīriem katrā, mēs jau bijām ceļā uz Centrālo slimnīcu Conde Sāo Januario. Kira pastiepa roku pie durvīm un nospieda pogu, ar kuru nolaiž atdalītāju šķērssienu.

-     Atvainojiet, bet vai kāds no jums, džentlmeņi, runā angliski?

Apsargs, kas sēdēja blakus šoferim, virs ar augstiem vaigu kauliem un mongoliskiem sejas vaibstiem, atskatījās pār plecu.

-    Jā, kundze. Ar ko varu palīdzēt?

-     Ko nozīmē šāda apsardze? Vai kaut kas noticis?

-     Neko nezinu teikt, kundze. Jautājiet to misis Rainer- sonei.

-     Pateicos. - Kira pacēla starpsienu un atkal iespiedās stūrī. - Man vajadzēja ko tādu iedomāties.

Saimons mēģināja saskatīt viņas sejas izteiksmi, taču tumšajā automašīnā tik tikko spēja to saredzēt.

-     Pēc notikuma ar tēvu viņu par šādu rūpju izrādīšanu nevar vainot.

Kira izdvesa nervozu nopūtu.

-     Viņa labi zina, ka man nepatīk dzīvot kā akvārijā.

-     Mācies pie tā pierast.

-     Kāpēc man tas būtu jādara? - viņa noprasīja negaidīti asi. - Tā nav mana dzīve. Es tādu neizvēlējos. Ne tādu dzīvi es vēlos.

-     Kira, visu cieņu, bet tev pienācis laiks izvilkt savu jauko galviņu no pašas pēcpuses.

Viņa paliecās uz priekšu un zaļās acis ielu laternu gaismā viegli iekvēlojās.

-    Pie joda, ko tu ar to gribi teikt?

-     Tu esi karaļvalsts mantiniece. Varbūt tu neesi to izvēlējusies, tev tā var nepatikt, bet tāda ir realitāte. Tāpēc samierinies ar to, mācies gūt no tās prieku, vai arī dodies uz kādu klosteri Francijas Alpos. Tev pienācis laiks izlemt, kas vēlies būt, un pārstāt vainot citus par to, kas esi.

-     Tu nesaproti, ko nozīmē būt meitai…

-     Nevajag, - Saimons viņu pārtrauca, - aiztaupi man šos "nesaproti". Jā, tev ir briesmīga dzīves pieredze. Jā, tas notika tāpēc, ka tev bagāts tēvs. Jā, tu zaudēji vīru. Taču tā ir pagātne - tai jātiek pāri! Pārlieku daudz cilvēku katru nakti iet gulēt izsalkuši. Nav nevienas minūtes, kad nepiedzimtu bērns ar fiziskiem vai garīgiem defektiem. Viņi ir…

-     Labi jau labi! - Kira pacēla uz augšu rokas, kā atvairīdama sitienu. - Man viss ir skaidrs.

Šie bija jautājumi, par kuriem vajadzēja runāt jau sen, un Saimons nebija noskaņots sarunu atlikt.

-     Tev pienācis laiks paskatīties uz lietām ar atvērtām acīm, Kira. Tev ir brīnišķīgs mazs dēls, veselīgs, ar gaišu galvu. Tev ir mīļi vecāki, kas likteņa ironijas dēļ pēc notikuma ar tevi atkal ir kopā. Tu esi tik skaista, ka vīriešiem žilbst acis. Tu esi interesanta un gudra, un…

-     Izbeidz! Lūdzu! Es sapratu. Esmu nepateicīga maita. Man vajag… - Iesāktais teikums apstājās uz lūpām. - Skaista? Ko tu saki par skaistumu, Leonidovič?

Ah un oh, ne tādu atbildi viņš bija gaidījis. Gribēdams izvairīties no mīnu lauka, viņš uzmeta Kirai brīdinošu skatienu.

-     Nomierinies, Kira, un beidz makšķerēt komplimentus. Tu sasodīti labi zini…

-      Es nemakšķerēju komplimentus. Vienkārši mani… mani māc ziņkāre, tas arī viss. Pēc Tonija nāves dzīvoju bez drauga, un man nav priekšstata, kā vīrieši raugās uz mani. Un, ja neesi aizmirsis, tu esi vienīgais vīrietis, kas pēdējo divu gadu laikā redzējis mani kailu.

Atdzīvojās atmiņas, tik neseksuālas, cik vien tas iespējams, un kļuva skaidrs, ka Kiras interesei nav nekāda sakara ar viņu. Viņš bija Kiras drošības tīkls, cilvēks, kurš izvilcis viņu no Elpato cietuma, taču ne sapņu bruņinieks spīdošās bruņās.

-     Es patiešām domāju, ka tu esi skaista, - viņš centās saglabāt bezpersonisku toni. - Tev jāsatiekas ar kādu. - Guvis pārliecība, ka ir izslēdzis jebkādu iespējamo pārpratumu, viņš izdarīja pēdējo dunča dūrienu. - Te ir atliku likām vīriešu, kas labprāt izmantotu izdevību.

-    Jauki. Ļoti patīkami to dzirdēt. - Viņa dziji nopūtās un ieslīga atpakaļ stūrī. - Leonidovič, tu man patīc tieši tāpēc, ka vienmēr saki patiesību.

Pareizi, taču kāpēc viņš jūtas kā negodīgs jefiņš?

SESTĀ NODALA

MAKAO CENTRĀLĀ SLIMNĪCA

Piektdiena, 29. jūnijs, 01:42:12, pēc Griničas laika, plus astoņas stundas

Pie stūres sēdējušais Robijs izspraucās pa sēdekļu starpu un salīcis aizgāja līdz furgona pašdarinātajai virtuvei, kas nebija nekas cits kā aukstumsoma, gāzes plīts ar vienu degli, kaste ar visādiem uzkožamiem un divpadsmit litriem ūdens.

- Vai gribi kādu šļuku tējas?

Mols noraidoši papurināja galvu. Nepietika ar to, ka viņi astoņas stundas bija iesprostoti piesmakušā Volkswa- gen Transporter busiņā un vajadzēja čurāt plastmasas pudelē. īpaši Džoko acu priekšā, kuram strūkla bija kā jaunam ērzelim. Pārbaudīdams stāvvietu, Mols sānu spoguļos paskatījās uz abām pusēm un tikai pēc tam ieslēdza stikla tīrītāju. Tikai vienu vēzienu, jo viņš negribēja darīt neko tādu, kas varētu piesaistīt uzmanību transportlīdzeklim. Kaut nelabais parautu lietu, kas ne uz mirkli negribēja rimties.

Robijs piepildīja savu ceļojuma krūzi - ceturto dubult- kafiju pēdējās stundas laikā - un atgriezās sēdeklī.

-    Tukša loze. Šeit nekad mēs netiksim viņam klāt. Vismaz ar tādu apsardzi ne.

Mols ignorēja šo komentāru; jo viņam bija tāda pati nojauta, un pabeidza no iekšpuses slaucīt aizmiglojušos vējstiklu.

-     Kaut kas notiek.

Robijs paņēma nakts binokli un notēmēja uz slimnīcas ieeju.

-     Neko neredzu.

-     Pārbaudi sargus.

Robijs pārmaiņus rūpīgi nopētīja vienu un otru pie durvīm stāvošo sargu.

-     Neredzu viņos nekādas pārmaiņas.

-     Vai tu ievēroji, kā sargi stāv? - Jautājums bija muļķīgs, jo Robijs, būdams karavīrs, bija pārlieku dedzīgs, lai pamanītu sīkumus.

-    Viņi kaut ko gaida. Kādu cilvēku.

-    Neko neredzu… - Puisis apklusa, trīs automašīnu karavānai nogriežoties no Estrada do Visconde un piebraucot pie ieejas. - Jābūt kaut kam svarīgam.

Mols notēmēja teleobjektīva krustpunktu uz limuzīnu, uz vienu no sešiem šampanieša krāsas prezidenta modeļiem, kas veidoja "Pērles" viesu uzņemšanas autoparku.

-        Varbūt Li Cjaņs. - "Pērles" ģenerālmenedžeris Makao azartspēļu pasaulē bija vienīgais nozīmīgais spēlētājs, kas vēl nebija apmeklējis mirēju. Kamēr sargi ieņēma pozīciju, Mols notēmēja uz limuzīna pakaļējām durvīm, un kamera automātiski pielāgojās attālumam un gaismai.

-     Šī ierīce ir uz goda, - Robijs ierunājās čukstus, it kā viņa balsi varētu sadzirdēt simt metru attālumā. - Ļoti laba, vai ne?

Mols palocīja galvu.

-     Pati labākā.

-     Varbūt vecais zēns nolicis karoti.

-     Varbūt, - Mols piekrita, kaut arī tā nedomāja. Viņa iekšējās informācijas avots, slimnieku kopējs ar nosliek- smi uz narkotikām un azartspēlēm, bija saņēmis pavēli zvanīt, tiklīdz Rainersona veselības stāvoklis mainīsies. Uz augšu vai leju.

Viens no sargiem atvēra lietussargu un attaisīja durvis. Iekams galva ar medaini blondiem matiem nozuda zem melnā zīda konusa, Mols veikli paguva to pāris reižu uzņemt profilā.

-     Pavisam droši, tas nav Li Cjaņs.

Skatīdamies sava binokļa okulāros, Robijs klusu iesvilpās.

-     Gluži jauka vecenīte.

Vecenīte! Sievietei nevarēja dot vairāk kā trīsdesmit piecus gadus, taču Džoko, kas nedrāza neko vecāku par tīnēm, viņa droši vien šķita "zeltaina večiņa".

-     Manuprāt, tā ir Rainersona meita.

-    Un tas zellis?

Iekams atbraucēji nozuda vestibilā, Mols izdarīja vēl pusduci uzņēmumu.

-     Nav ne jausmas.

-     Vīrs?

-     Nē, ja tā ir Rainersona meita. Meita ir atraitne.

-     Patiešām? Viņa šķiet itin jauna, lai būtu atraitne.

Mols pasmaidīja - viena sirdspuksta laikā vecenīte bija kļuvusi itin jauna - un sāka pārlūkot Rainersona pagātnes failu.

-    Jā, tā ir viņa. Kira Rainersone. Tu man esi vajadzīgs viņas apsardzes vienībā.

Robijs neizpratnē paskatījās pāri šaurajai telpai.

-     Un kā, pēc jūsu domām, es varu tajā ietikt?

-     Tev ir nevainojams profils, - atbildēja Mols. - Bijis armijā. Jauns. Runā angliski. Tieši tādu cilvēku viņi meklēs. Pats svarīgākais ir tas, ka, zvanot uz Kovlona drošības dienestu, lai uzklausītu atsauksmes, - Mols uzsita pa mobilo tālruni pie jostas, - viņi runās ar mani.

-    Tas, protams, izklausās lieliski, - Robijs noteica bez mazākās pārliecības, - bet kā būs, ja mani nenolīgs?

Mols pasmaidīja. Zēns bija nelabojami naivs.

-     Vari man ticēt, ka viņiem būs vakance.

SEPTĪTĀ NODALA

MAKAO CENTRĀLĀ SLIMNĪCA

Piektdiena, 29. jūnijs, 01:51:38, pēc Griničas laika, plus astoņas stundas

Slimnīcas, domāja Saimons, ne ar ko neatšķiras: gaiss ož pēc antiseptiķiem un dezinfekcijas līdzekļiem, viss ir pelēks un balts, un sterils, arī cilvēki. Apsardze, pat neapstājoties, izvadīja cauri uzņemšanas nodaļai, ar liftu uzveda augšā un tālāk pa garu gaiteni līdz durvīm, uz kurām uzraksts ķīniešu un angļu valodā vēstīja, ka aiz tām ir intensīvās aprūpes palāta. Telpa bija cietuma kameras lielumā, neizteiksmīga un trūcīgi mēbelēta - starp diviem pelēkiem krēsliem iespiests mazs, pelēks galdiņš ar tālruni.

Kamēr Kira apskāva māti, Saimons, nejuzdamies īsti iederīgs, aizvēra durvis. Kaut arī Rainersoni vienmēr bija izturējušies pret viņu laipni, viņš nebija drošs, kur velkama tā robeža, kas nodala draudzību no algotiem pakalpojumiem. Pēc garāka klusuma brīža Billija beidzot saņēma abas viņa rokas.

-     Paldies, ka ieradies. - Viņa spēcīgi paspieda roku, gluži kā cilvēks, kas satvēris glābšanas riņķi. - Es zināju, ka uz tevi var paļauties.

-     Protams. - Viņam nebija ne jausmas, tieši kādā ziņā, taču skaidrs bija tas, ka atbildi uz šo jautājumu ilgi nevajadzēs gaidīt. - Vai ir kādas pārmaiņas?

-     Par to nav šaubu. - Viņa pastiepa roku un atvilka vaļā īsas minižalūzijas, kas aizklāja vienas sienas lielāko daļu. - Viss ir labi.

Stikla otrā pusē redzamā skata satriekta, Kira paspēra soli atpakaļ: tēvs, nelokāmais Lielais Džeiks Rainersons, bija dziļā bezsamaņā, lielais augums tika barots pa plastmasas caurulēm, galvu rotāja sudrabaini elektrodi, dzīvības zīmes uzraudzīja vairāki elektroniski mēraparāti un monitori.

-     Tēt… - vārds paspruka pāri lūpām līdzīgi elsai, kas aizturēta stundām ilgi.

-     Nē, mīļā, stāvoklis nav tik ļauns, kā izskatās, - noteica Billija, apskāvusi meitu ap vidukli. - Patiešām.

-     Kā tas var būt? - noprasīja Kira, atbrīvodamās no mātes apskāviena. - Kā var izskatīties vēl sliktāk?

Saimons uzdeva sev tieši tādu pašu jautājumu. Viņa netrenētajai acij skats šķita ļaunāks par sliktu, tas šķita fatāls.

-    Viņš jau elpo pats, - paskaidroja Billija, - arī dzīvības impulsi ir spēcīgi. Tā ir stāvokļa ievērojama uzlabošanās.

Kira papurināja galvu, neko no dzirdētā nepieņemdama.

-    Tu teici, ka viņam viegls smadzeņu satricinājums. Ka raizes izraisa vienīgi lodes ievainojums. - Kira iebakstīja ar pirkstu stiklā. - Paskaties tur! Pieslēgts tik daudz vadu kā elektrosadales dēlim. Man nekas tur nešķiet viegls.

Billija, kas necieta pretī runāšanu pat no meitas, dziļi ievilka elpu un to aizturēja kā dārdošs vulkāns, kas neļauj izplūst lavai.

-     Es… - viņa noskaldīja katru vārdu kā ar āmuru, - negribēju… tevi… uztraukt.

-     Dieva dēļ, māt, man ir trīsdesmit septiņi gadi, un es neesmu vairs bērns!

Iekams Billija paguva atbildēt, Saimons iespraucās abām pa vidu.

-     Labi jau labi. - Vismazāk viņš vēlējās karu mātes un meitas starpā. - Visi nomierināsimies un…

-     Mani neinteresē nekādas versijas par to, cik labi viņš jūtas, - Kira viņu dusmīgi pārtrauca. - Es gribu tikties ar ārstu.

-     Un kāpēc lai tu netiktos? - Billija šāva pretī. Viņa paķēra uz galda nolikto tālruni un nospieda trīs taustiņus. - Te Billija Rainersone. Vai jūs nepa lūgtu izdevīgā brīdī ienākt pie mums doktoru Jāņu?

Durvis atvērās, līdzko viņa bija nolikusi klausuli.

-    Jūs vēlējāties mani redzēt, misis Rainersone? - Ārsts jautāja skaidri un nesteidzīgi, kā jau cilvēks, kas runā svešā valodā.

-     Lūdzu, - Billija pamāja, lai ārsts ienāk.

Jaņs iespraucās mazajā istabiņā un aizvēra durvis. Viņš bija vidējos gados, ar nopietnu, apaļu seju un mazām, nemierīgām acīm, nelielo drukno augumu no kakla līdz ceļgaliem aizsedza balts laboratorijas uzsvārcis. Billija norādīja ar galvu uz Kiru.

-     Mana meita Kira Rainersone. - Viņa vēlreiz pamāja ar galvu. - Un tas ir mūsu draugs Saimons Leonidovičs.

Doktors ar cieņu viegli palocīja galvu.

-     Kā varu palīdzēt?

-    Mana meita, - Billija atbildēja, - vēlas dzirdēt objektīvu tēva stāvokļa novērtējumu.

-     Nu protams. - Doktora biezās uzacis savilkās kopā, it kā viņš mēģinātu izlemt, ar ko sākt. - Jūs, protams, zināt, ka tēvam ir divi lodes ievainojumi. Viens…

-    Nē, - Kira pārtrauca māti, uzmetusi viņai apsūdzošu skatienu, - es to nezināju.

Doktors apklusa, sapratis, ka iekļuvis kauju zonā un, gaidīdams norādījumus, paskatījās uz Billiju. Palīdzību nesagaidījis, viņš pēc neliela klusuma brīža nokrekšķinājās un turpināja. - Jā, tā ir taisnība. Divas lodes. Viena krūšukurvja rajonā pagājusi garām sirdij, taču izgājusi cauri kreisajai plaušai. Un otra šeit. - Viņš pacēla labo roku un norādīja uz vietu divpadsmit collas zemāk par padusi. - Šis ievainojums ir nepatīkamākais, jo lode pārrāvusi vēnu, kā arī izgājusi cauri taisnajai un tievajai zarnai. Zaudēts daudz asiņu.

Kira domīgi palocīja galvu.

-     Un visi ievainojumi ir bīstami dzīvībai?

-     Šobrīd ne, - atbildēja Jaņs. - Jūsu tēvs, par laimi, ir ļoti stiprs cilvēks. - Ārsts bezpalīdzīgi noplātīja rokas. - Taču vēdera dobumā ir nopietns fekālais saindējums. Visu laiku jāraizējas par iespējamo infekciju.

-    Vai ir bojātas smadzenes? - Kira pamāja uz tēva galvu ar elektrodu kroni. - Manuprāt, kādu laiku tās nav saņēmušas skābekli.

-     Par nelaimi, tā ir, - atzina Jaņs, - un rezultātā iestājusies koma. Taču… - Viņš brīdinoši pacēla pirkstu. - Viss ir tikai sākumā, tāpēc ļoti svarīgi neizdarīt priekšlaicīgus secinājumus.

-     Bet kaut ko jūs zināt?

Jaņa piere pret paša gribu savilkās grumbās.

-    Pārbaudes ir komplicētas un tiem, kas nav speciālisti, grūti saprotami. Es nevēlētos radīt aplamu priekšstatu.

-    Es protu to novērtēt, - Kira atbildēja samierinošā, taču uzstājīgā tonī, - taču man ir bakalaura grāds virusoloģijā un esmu zooloģijas doktore. Kaut arī neesmu eksperte, šo to no cilvēka fizioloģijas saprotu, kaut vai to, ka smadzeņu aktivitātes kartēšanai jūs izmantojat ģeodēzisko tīklu. - Viņa paliecās uz priekšu un satvēra ārsta apakšdelmu, it kā viņi būtu seni kolēģi, kas pārspriež gadījumu. - Tātad, kāds ir stāvoklis, doktor? Vai esat izdarījuši GKV?

Jaņs paskatījās uz Kiru, it kā viņa nupat būtu materializējusies citā dimensijā.

-    Jūs esat lietas kursā par Glazgovas komas vērtējumu?

-     Esmu.

Saruna tūlīt pārvērtās sarežģītā diskusijā par neirolo- ģiskiem testiem, turklāt abi izmantoja medicīniskus saīsinājums, nesaprotamus akronīmus un sinonīmus, kas Sai- monam neko neizteica, bet par Lielā Džeika veselības stāvokli radīja tikai lielāku neizpratni. Billija izskatījās ne mazāk apmulsusi, un viņas uzmanība bija pievērsta skatam aiz stikla, kur medicīnas māsa mainīja sistēmas tvertni, no kuras vīra rokā ievadīja dzīvību. Negribēdams domāt par Lielo Džeiku Rainersonu, kas līdz mūža galam guļ veģetatīvā stāvoklī, Saimons centās pievērsties kam citam, taču prāts kā zobu starpā ieķērusies popkorna čaula visu laiku atgriezās pie vienas domas. Piepešā medicīnisko debašu maiņa atkal piesaistīja uzmanību.

-    Pārvietot? - Kira paskatījās uz doktoru pilnīgā neizpratnē. - Par ko jūs runājat? Pārvest - uz kurieni?

Doktors Jaņs paraudzījās uz Billiju, kas vēroja meitu.

-    Mēs pārvedam viņu uz Bangkoku.

-     Uz Bangkoku? - Kira atkārtoja, neticīgi paaugstinot balsi. - Kāpēc?

Billija vēlreiz pagriezās pret ārstu.

-     Pateicos, doktor Jaņ. Katrā ziņā mēs augstu vērtējam visu, ko jūs te darāt.

Jaņs ne tikai saprata mājienu, bet, kāpdamies atpakaļ un klanīdamies, nespēja vien pietiekami ātri pamest istabu. Pirms došanās uzbrukumā Kira aizvēra durvis.

-     Vai tas ir joks?

-    Bez šaubām, - sarkasma pilnā Rietumteksasas izloksnē atbildēja Billija. - Grūti iedomāties jokiem vēl vairāk piemērotu brīdi.

-    Viņš nav tādā stāvoklī, lai ceļotu.

-    Jālido tikai divas stundas. Bangkokā ir pirmšķirīgs medicīniskais aprīkojums.

-     Bet kāpēc jāriskē?

Billija saslēja uz augšu zodu kā cilvēks, kas sēž, sakrustojis rokas.

-    Doktors Jaņs apgalvo, ka risks ir minimāls.

-     Runa ir par tēva dzīvību, - Kira atcirta. - Nekā minimāla nedrīkst būt.

-     Tev taisnība, runa ir par viņa dzīvību, un es neticu, ka viņš te ir drošībā.

-     Par ko tu runā? Kāpēc lai viņš te nebūtu drošībā?

-     Netēlo naivo, Kira. Uz tēvu šāva.

-      Nejauša apšaude, tu pati teici. Parasta laupīšana. Nekā personiska.

-     Ak jā, - atbildēja Billija, - taču nav nemaz tik vienkārši. - Viņa norādīja uz pāris metāla krēsliem. - Apsēdīsimies.

Kira skaļi izelpoja - tā bija pieauguša bērna izmisuma nopūta, pakļaujoties vecāku spiedienam, - un apsēdās uz vinila spilvena. Cerībā, ka neviena no sievietēm necentīsies gūt viņa atbalstu, Saimons atkāpās pie durvīm, jo neko nevarēja iegūt, lai kurā pusē viņš nostātos.

Billija noslīdēja uz otra krēsla.

-     Tas, ko pateikšu, - viņa paskatījās uz Saimonu, liekot saprast, ka tas attiecas uz visiem, - nedrīkst iziet ārpus šīs istabas sienām.

-    Ak dieva dēļ, neesi tik dramatiska, māt. Tas nav tavā stilā.

-     Man patiešām dramatisms nav prātā, Kira. Situācija ir nopietna. Es nejokoju. Tev jādod vārds… jums abiem jādod vārds… ka nekas neizies ārpus šīs istabas sienām.

-    Protams, - Saimons nekavējoties atbildēja, cerēdams, ka Kira sapratīs mājienu un ļaus mātei atvilkt elpu. - Kā teiksi, Billij.

Kira gurdi paraustīja plecus un atspiedās pret krēsla atzveltni.

-     Labi. Protams. Kāds ir šis lielais noslēpums?

Billija uzmeta viņai niknu skatienu, it kā gatavotos sitienam, taču pārdomāja un vienkārši atbildēja uz meitas sarkasmu.

-    Jā, Kira, tieši tāds tas ir… noslēpums. - Mēģinādama atrast īstos vārdus, viņa ieturēja pauzi. - Tavs tēvs kopā ar prezidentu strādā pie kaut kā ļoti svarīga.

Kira paskatījās uz Saimonu, pēc tam uz māti.

-    Ar kādu prezidentu?

-     Savienoto Valstu prezidentu.

-    Ak! - Kira veltīja mātei nesapratnes pilnu skatienu, kurā bija jaušama neuzticība. - Man likās, ka tēvs necieš politiķus.

-     Principā tā ir taisnība, taču šķiet, ka viņam pret šo politiķi ir īpašas simpātijas.

Skepsi Kiras sejas izteiksmē nomainīja dziļa interese.

-     Vai tas nozīmē, ka tās senās baumas ir patiesas? Ka prezidentam par nonākšanu savā kabinetā jāpateicas tēvam?

Saimons aizturēja elpu neizpratnē, vai Džeiks pārkāpis klusēšanas solījumu un izpaudis viņu noslēpumu Billijai. Saimons zināja, ka viņa dzīve uz visiem laikiem mainītos un nebūt ne uz labo pusi, ja šis noslēpums kļūtu zināms.

-     Es pajautāju to Džeikam tieši acīs, - atbildēja Billija, - taču saņēmu atbildi, ka viņam ar to nav nekāda sakara.

Kira sarauca pieri, it kā būtu piekrāpta, un Saimons iejaucās, novirzīdams sarunu tālāk no senajām baumām.

-    Tātad, kas notiek, Billij?

-    Prezidents grib noslēgt tirdzniecības vienošanos starp Savienotajām Valstīm, kontinentālo Ķīnu un Taivānu.

-     Tu gribi teikt… - Saimons vilcinājās, apsvērdams iespējamās sekas. - Tātad Ķīna beidzot ir gatava atzīt Taivānu?

-     Nē, - atbildēja Billija. - Ne gluži. Tieši tāpēc es nosaucu kontinentālo Ķīnu. Daudz kas atkarīgs no semantikas. Gan vieni, gan otri uzskata sevi par Ķīnas tautas likumīgo valdību. Oficiāli tas ir tikai tirdzniecības līgums, Klusā okeāna piekrastes alianse, taču pat tādā veidā tā ir milzīga piekāpšanās no Pekinas puses.

-     Bet kāds ar to sakars tētim? - gribēja zināt Kira.

-     Labāka termina trūkuma dēļ var teikt, ka viņš kalpoja par līmi. Un stimulēšanas līdzekli. Pateicībā par sadarbību, ar to es domāju Pekinu, viņš bija ar mieru tai līdzēt risināt degvielas problēmu.

-     Manuprāt, tēvs no naftas biznesa ir visai tālu.

-     Te viņš piedalās tajā, te ne. Patlaban viņš tajā piedalās. Viņa avuāru lielākā daļa patlaban ir Dienvidamerikā.

-     Bet kāpēc viņam vajag…

-     Tāpēc, - Billija viņu pārtrauca, - ka Kongress nekad nebūs ar mieru atteikties no jebkādām mūsu rezervēm. Prezidentam bija vajadzīgs neatkarīgs cilvēks. Tik liels, ka var izturēt spiedienu.

-      Un tas bija tēvs. - Kira paskatījās uz komā guļošo augumu aiz stikla. - Kāpēc par to nekas netika ziņots?

-      Viņi cenšas turēt sarunas noslēpumā. Vēl arvien ir pārāk daudz visa kā, kas var saiet grīstē. Puse pasaules priecātos, redzot pasākuma izgāšanos, un dažs labs darītu visu iespējamo, lai tā notiktu. Pie joda, puse no ķīniešu politbiroja labāk uz Taivānu mestu bumbas, nevis tirgotos ar pārtiku. - Billija pameta ar galvu uz vīra inertā auguma pusi. - Baidos, ka tas neko nelīdzēs, un tāpēc informācija par nopietno stāvokli, kādā ir Džeiks, mums jāpatur pie sevis un jācer, ka viņš laikus atveseļosies.

-     Laikus? - Kira noprasīja. - Cik laikus?

-      Parakstīšanas ceremonija paredzēta divdesmit pirmajā jūlijā.

-     Tu droši vien joko! Nav iespējams, ka viņš būs tik vesels, lai…

-     Tavs tēvs ir kā vērsis, - Billija pārtrauca meitu. - Ja izies no komas… kad no tās izies… neredzu iemeslu, kāpēc viņš nevarētu…

-     Tagad tu esi nejēga, māt. Paskaties uz viņu. Viņš ir…

-     Labi, - iejaucās Saimons, - ar to pietiek. Ja es pazīstu Džeiku, viņš celsies sēdus, tiklīdz būs spējīgs, un jūs neko nespēsiet darīt, lai kaut ko tur mainītu. - Kaut ari teiktais skanēja vienkāršoti, nedz viena, nedz otra apgalvojumu nevarēja apstrīdēt. - Kāpēc divdesmit pirmais jūlijs ir tik svarīgs? Es biju iedomājies, ka tad ieplānota "Pērles" atklāšana.

Billija pamāja.

-     Gan atklāšana, gan parakstīšana - viss uzreiz. Visa šī nolādētā lieta ir saistīta.

Saimons izvilka no kabatas mazu piezīmju grāmatiņu, lai pierakstītu detaļas.

-     Mūsu rīcībā ir mēnesis. Kāpēc ceremoniju nevar atlikt uz vēlāku laiku?

-    Ja vien tas būtu iespējams. Datumu noteicis kāds slavens fenšui meistars. Tam visam ir kaut kāds sakars ar ģeoloģiju. Man tā ir ķīniešu ābece.

Aplama zinātne, nodomāja Saimons, taču viņš nevarēja nepiekrist, ka ķīniešu ābece.

-     Es domāju, ka runa ir par ķīniešu ģeomantijas mākslu. Šo metodi izmanto nākotnes pareģošanai, kā pagadās nometot zemē sīkas daļiņas un nolasot to ģeogrāfisko rakstu.

-    Jā, jā, tieši tā. Ģeomantija. Džeiks to sauc par "zīlēšanu dubļos".

Saimons pasmaidīja: Džeiks prata uztvert lietas būtību.

-     Tu teici "visa šī nolādētā lieta". Vai bez atklāšanas un parakstīšanas paredzēts vēl kaut kas?

-     Kā par nelaimi - jā. Tieši tad parādies tu. Vai tev ir kas zināms par Čao Čeņu?

-     Mazliet. Vai tas nav karavadonis, kas apvienoja Ķīnu vienā nācijā, uzbūvēja Lielo Ķīnas mūri un pasludināja sevi par Šihuandi, pirmo suverēno imperatoru?

Billija palocīja galvu.

-     Tas pats.

-     Pareizi. Manuprāt, tas notika ap divi simti divdesmito gadu pirms Kristus. Čiņu dinastija. Viņš ir apglabāts netālu no Sjamiņas kopā ar sešus tūkstošus lielo terako- tas karavīru armiju.

Kira iepleta acis.

-    Tik vien?! Atgādini man, lai nekad ar tevi neielaižos vajāšanas spēlēs.

Billija ignorēja šo iejaukšanos.

-     Tev ir pilnīga taisnība. Divi simti divdesmit pirmajā gadā par godu šim sasniegumam, Ķīnas apvienošanai, Ceņs lika izgatavot zaļa nefrīta simbolu. Parasti to dēvē par Čiņu Vainagu. Drīz pēc viņa nāves dinastija sabruka un vainags tika salauzts vairākos gabalos… trijos, ja gribu būt precīza, kurus karojošās armijas aizveda katru uz savu pusi. Lai nebūtu gari jāstāsta, pateikšu, ka tikai viena vainaga daļa palika Ķīnā. Dodoties projām no kontinenta, vienu tā daļu Čans Kaiši aizveda uz Taivānu. Otra daļa Otrā pasaules kara laikā nonāca Japānā, kur to piesavinājās Makārturs, - Billija piešķīra šim vārdam sarkastisku pieskaņu, - un nodeva tālāk Smitsona institūtam.

Saimons apspieda vaidu. Nevajadzēja būt ģēnijam, lai saprastu, kas atrodas drošajā koferītī un kur tas tiks nogādāts.

-     Un ko tagad? Piesavinātais vainaga gabals man tagad jāatdod atpakaļ drakona zemei? Par miera piedāvājumu, ja tā var teikt.

Billija pamāja.

-    Īstenībā abi gabali. Tas ir ļoti ceremoniāli. No Smitsona institūta Taivānai un tālāk Ķīnai. Septiņpadsmitajā augustā tev jāierodas Taipejā, lai paņemtu otru vainaga daļu, bet nākamajā dienā abas daļas jānogādā Pekinā. Likteņa ironija, ka tās tiks nogādātas uz šejieni un atklātas pasaules acīm tepat, parakstīšanas ceremonijas laikā "Pērlē".

-     Tu droši vien joko. Tu gribi teikt, ka šīs lietas jānogādā Pekinā tikai tādēļ, lai viņi tās nogādātu atpakaļ?

-      Ķīniešiem galvenais jautājums ir saglabāt seju. - Viņa ar pirkstiem uzvilka gaisā dažas jautājuma zīmes. - Tikai tā var panākt, lai politbirojs dod piekrišanu aliansei.

-     Neticami.

-     Līdz ar to situācija uzlabojas, - Billija turpināja. - Vainags paliek tepat "Pērlē" pastāvīgā ekspozīcijā. Mēs to izmantojam par logo. Dublikāti būs redzami visā kūrortā.

-     Un par to visu ir panākta vienošanās?

-Jā.

-     Kur tad šeit ir problēma?

-     Vai kāds kaut ko teica par problēmu?

-     Piezvanījusi tu sacīji, ka Džeikam cilpa kaklā. Runa nebija par viņa veselības stāvokli.

Billija vilcinājās ar atbildi, bet tad papurināja galvu.

-     Par to mums vajadzēs parunāt rīt.

-     Dieva dēļ, māt, rītdiena jau pienākusi. Kas notiek?

Billija dziļi ievilka elpu un sāka runāt. Viņa runāja bez

apstājas divdesmit minūtes, sīki aprakstot katru tā saucamo nelaimes gadījumu "Pērlē", kā arī Džeika centienus nepieļaut informācijas nokļūšanu presē.

-    Ko tu gribi teikt? - Kira noprasīja. - Tu netici, ka nelaimes gadījumi bija nejauši?

-    Nē, - Billija atbildēja, - un tam neticēja arī tavs tēvs. Būvinspektors nenokrita no jumta nejauši, tas ir pilnīgi droši. Viņa ķermenis nokrita divpadsmit pēdu attālumā no ēkas.

Par spīti Billijas pārliecībai, Saimons zināja, ka tad, ja viss saiet greizi, no tādiem atgadījumiem viegli konstruēt sazvērestību.

-      Varbūt tas cilvēks bija pašnāvnieks? Viņš varēja ieskrieties un nolēkt.

-     Mēs apsvērām tādu domu, - Billija atbildēja, - taču tas nav iespējams. Visapkārt jumtam ir trīs pēdas augsta aizsargsiena. Viņš nomests.

-    Divpadsmit pēdu attālumā? Vajadzīgi divi cilvēki, lai kādu aizmestu tik tālu.

-    Tieši tā.

-    Un jūsu galvenais menedžeris… - Saimons ieskatījās piezīmēs. - Vai viņš domā tāpat?

Billija apklusa un rūpīgi apsvēra atbildi.

-    Li Cjaņs ir krietns cilvēks, taču viņš… - Viņa no jauna iegrima domās, cenzdamās atrast īstos vārdus, politiski korektus vārdus. - Tas ir kultūras jautājums. Viņam ir noslieksme visu attiecināt uz likteni un dievībām. - Billija izmisumā pameta rokas uz augšu. - Dievības.

-     Viņš tātad domā, ka visi tie negadījumi ir vienkārša nelaimēšanās?

Billija pamāja.

-     Dievības te nozīmē to pašu reliģiju, laba laime, ļauna laime - tas nāk no vienas ticības upes. Un, kā jau visās reliģijās, fakti pret ticību ir bezspēcīgi. Mēģināt to apstrīdēt būtu muļķīgi.

-     Taču jūs domājat, ka nelaimes gadījumi kaut kādā veidā saistīti ar aliansi? Kāds vārda tiešā nozīmē cenšas mest sprunguļus riteņos?

-     Nē, nekādā ziņā. Ja nepieminam cilvēkus šajā istabā, visā Makao ir tikai vēl viens cilvēks, kas zina par sarunām.

-    Un kas viņš ir?

-     Cilvēks, vārdā Atertons. Džeimss Atertons. Viņš vada starptautisku konsultāciju firmu. Ārlietu ministrija nolīgusi viņu slepenu sakaru uzturēšanai starp mums un trim iesaistītajām valstīm. Viņš ir goda vīrs. Ļoti profesionāls.

Saimons pamāja, rūpīgi slēpdams savu skepsi.

-     Labi. Ja lieta nav saistīta ar aliansi, ar ko tad? Kam šie nelaimes gadījumi nāk par labu? Konkurence?

Billija tik sparīgi nogrozīja galvu, ka sudrabaini blondie mati noplivinājās gar skaisti veidoto seju.

-     Tiesa, ja ļaunās dievības birka kļūst par "Pērles" sinonīmu, tā nodarītu mums ļaunumu… neviens neticētu veiksmei, labai vai ļaunai, kā jebkurš Āzijas azartspēļu spēlmanis…. taču mūsu konkurence balstās uz stingriem pamatiem, viņi no mums nebaidās, un viņiem nav arī jābaidās. "Pērle" atvilinās uz provinci jaunu klientu pūļus. No tā labumu gūs visi.

Saimons nevarēja to apstrīdēt. Tagad vairs nebija kā vecajos laikos Lasvegasā, kad visu pārzināja mafija. Lielākā spēļu biznesa daļa tagad atradās starptautisku konglomerātu kontrolē.

-     Labi, ja te nav iejaukta konkurence un tirdzniecības vienošanās…

-     Izspiešana, - Billija atbildēja nevilcinoties. - Lai nelaimes gadījumi mitētos, kāds grib dabūt lielu izpirkumu.

-     Vai kāds jau ir kaut ko prasījis?

, - Nē, taču Džeikam bija ne mazāk draudīgs tālruņa zvans. Tajā dienā, kad uz viņu šāva.

Kira krēslā strauji saslējās taisni, it kā vēnās kāds būtu injicējis izkausētu svinu.

-      Tu gribi teikt, ka uzbrukums uz ielas nebija nejaušība? Ka nelaimes gadījumi un šaušana savā starpā ir saistīti?

-     Nē, tā es nebiju domājusi, - atbildēja Billija. - Šaušanai nav nekāda sakara ar "Pērles" problēmām.

Atbilde bija atskanējusi tūlīt, un Saimons juta, ka Billija kaut ko slēpj.

-     Kā tu vari būt par to tik pārliecināta?

-     Tāpēc ka es tur biju, velns lai parauj! Mēs izgājām pastaigāties un nokļuvām nomaļu ieliņu labirintā, kur mums nevajadzēja būt. Iekams paguvām atrast atpakaļceļu, no ēnas iznira viens tips un pieprasīja no Džeika maku. - Billija papurināja galvu, it kā gribētu atkratīties no šīm atmiņām. - Tu pazīsti Džeiku un viņa attieksmi pret šādām lietām. Viņš pagrūda mani sānis un mēģināja to tipu satvert. - Billija palūkojās uz bezsamaņā gulošo vīru. - Tagad jūs paši redzat, ar ko tas beidzās.

Taču nedz redzamajā, nedz dzirdamajā Saimons neredzēja jēgu. Kaut kas scenārijā ar laupīšanu uz ielas neiederējās. Džeikam bija trāpīts divreiz, no divām pusēm, un tas nozīmēja, ka pirmās lodes trieciens apsviedis viņu apkārt un tikai pēc tam otra lode trāpījusi mērķī, vai arī bijuši divi šāvēji. Un ja šāvēji divi, tā nevarēja būt nejaušība vai neizdevusies laupīšana.

-     Vai laupītājs bija viens?

Billija nolieca galvu, sakniebusi lūpas šaurā svītrā.

-     Kur bija apsardze? - Saimons pajautāja, cenzdamies saglabāt ieinteresētu, nevis apsūdzošu toni.

-     Džeiks jau bija vakarā atlaidis viņus. Pastaigāšanās bija mirkļa iedoma. Īstenībā neviens mūs šeit nepazīst. Mums nebija ne mazākā iemesla domāt, ka varam piedzīvot tādas nepatikšanas.

Saimons pamāja, it kā tāds skaidrojums būtu itin jēdzīgs, taču nu viņš bija pārliecināts, ka Billija nav līdz galam atklāta. Džeiks bija drosmīgs, taču nekad ne bezrūpīgs, īpaši attiecībā uz Billiju.

-    Tas droši vien bija briesmīgi.

-    Tā patiešām bija. Es nevēlos par to runāt.

Vai nu Billija netieši izteica brīdinājumu vai ne, Saimons saprata, ka uz dažiem jautājumiem atbildes nāksies meklēt pašam.

-     Tātad kā mēs varam palīdzēt?

-     Prezidents uz mums paļaujas. Tev jāpanāk, lai nelaimes gadījumi beidzas. Mums jāievēro gala termiņi.

Tev. Ne to viņš bija vēlējies dzirdēt, un tagad viņam bija uzlikta atbildība par to, lai neizjuktu alianse, par kuru pirms desmit minūtēm nekas nebija dzirdēts.

-    Ar ko mēs sāksim?

-    Ar labu izrādi. - Billija norādīja ar īkšķi uz vestibila pusi. - Tur ir visu lielāko Makao kazino pārstāvji. Un prese. Lai velns parauj tādu mirēja apstāvēšanu! Nesaprotiet mani aplam, jo pret presi man nav iebildumu, lielākā daļa mīl Džeiku, taču reportieri vienmēr tur degunu pret vēju, cenzdamies saost pirmo asiņu smaku. Mums jārāda smaidīga seja. Nekas cits kā parastais bizness.

-     Labi. - Ja arī viņš bija spiests melot presei, tad savas valsts interesēs. - Kas pēc tam?

-     Pēc tam izdabūšu Džeiku ārā no pilsētas. Tālāk no glūnošām acīm.

-     Kad tas paredzēts?

-     Pēc divām dienām, - Billija atbildēja. - Varbūt pēc trijām. Vajadzīgs, lai pirms manas aizlidošanas jūs pasteidzinātu "Pērles" celtniecību.

Kira paskatījās mātē tik neticīgi, it kā lielāku muļķību nebūtu dzirdējusi.

-     Vai tiešām tu domā, ka es palikšu te, ja tēvu tu aizvedīsi uz Bangoku?

-     Tas, ko domāju es, nav svarīgi, - jau asākā tonī atbildēja Billija. - Svarīgi ir tas, ko no mums gaida tēvs.

-     Neizspēlē šo kārti, māt. Tu nezini…

-     Nē, Kira, zinu. Pienācis izšķiršanās bridis, tavs tēvs vairs neko nevar izdarīt, un ir laiks ringā iziet tev.

Iestājās ilgs, neomulīgs klusums, tad Kira paskatījās uz Saimonu, un viņas sejā parādījās samierniecisks smaids kā cilvēkam, kas iekļuvis zobārsta krēsla lamatās.

-    Kolosāla izvēle - vai nu balvas ieguvēja, vai mūķene.

Billija pārmaiņus paskatījās te uz vienu, te otru.

-     Mūķene?

-     Saimons ieteica ieiet Ri/nerson Express direktoru padomē vai arī iestāties kādā Francijas Alpu klosterī par mūķeni.

-    Ak tā… - Billija piekrītoši pamāja. - Saimons ir ļoti gudrs cilvēks. Un kāds ir mazās meitenes lēmums? Tu dosies ringā, vai arī mums jānoskuj tev galva un jāsauc tevi par māsu?

Kira dziļi ievilka elpu un izelpoja kā padodamās.

-    Ko tu gribi, lai daru?

-     Visu, kas vajadzīgs. Mūsu rīcībā ir tikai četras nedēļas, kurās jāpanāk, lai "Pērli" atklāj laikus.

-     Man tikai nav ne mazāko zināšanu par kūrortu biznesu. - Viņa sāniski paskatījās uz Saimonu. - Tādu nav nevienam no mums.

-    Jums tās nav vajadzīgas, - Billija atbildēja. - Menedžments ir savā vietā. Komandā ir krietni cilvēki, gatavi strādāt un darīt darbu. Par nelaimi, - viņa vēlreiz paraudzījās uz vīru, - taipans ir izslēgts no spēles, un tev jāieņem viņa vieta.

ASTOTĀ NODALA

MAKAO CENTRĀLĀ SLIMNĪCA

Piektdiena, 29. jūnijs, 02:55:16, pēc Griničas laika, plus astoņas stundas

Slimnīcas darbinieku ēdamzāle bija pārvērsta privātā uzgaidāmajā telpā negaidīti daudzajiem viesiem, kuri atstarotajā fluorescences spuldžu gaismā izskatījās slimīgi zaļi. Billijai ar Kiru un Saimonu aiz muguras ieejot telpā, gurdo balsu murdoņu nomainīja klusums, kurā visi cerēja izdzirdēt Lielā Džeika Rainersona kapu zvanu.

Billija iekārtojās telpas galā pie mazas pults, pielāgoja mikrofonu, pacēla galvu uz augšu un nopētīja visai dīvaino ļaužu kopumu: te bija sanākuši Makao spēļu biznesa kapteiņi, visi vidējos gados, vairākums ģērbušies dārgos, vieglos vasaras uzvalkos, bija arī elektronisko un drukāto mediju pārstāvji, vīrieši un sievietes, jauni un veci, lielākoties ģērbušies T kreklos un šortos.

- Lēdijas un džentlmeņi, vēlos jums visiem pateikties, ka atrodaties šeit. - Billijas vārdos vibrēja Rietumteksa- sas govju meitas izloksne. - Es ļoti atzinīgi vērtēju jūsu interesi par manu vīru. - Viņa ieturēja pauzi un pasmaidīja. - Un es zinu, jūs būsiet priecīgi, dzirdot, ka Džeika veselības stāvoklis pēdējo sešu stundu laikā būtiski uzlabojies.

Bija skaidri dzirdams, kā visi atviegloti uzelpo, tikai daži preses pārstāvji klusu noņurdēja: sensācijas nebūs.

-     Viņš ir atslēgts no elpināšanas aparāta, - Billija turpināja, - un tagad elpo pats. - Viņa vēlreiz apklusa, Jaudama apjēgt jauno ziņu. - Tomēr samaņu nav atguvis. - Billija atkal pasmaidīja, it kā tas nebūtu nekas vairāk par nejaucību, kādu jau varēja gaidīt. - Visas vitālās pazīmes ir spēcīgas un tikai stundu jautājums, kad viņš sāks izkliegt pavēles un valdzināt medicīnas māsas.

Šie vārdi izraisīja jautru murdoņu, tiesa, mazliet neveiklu un saspringtu.

-    Tagad, kamēr neesmu vēl aizgājusi, - viņa runāja tā, it kā sakāmais būtu ne tikai īstajā brīdī, bet pat bijis gaidāms, - es vēlētos, lai jūs iepazītos ar manu meitu, doktori Kiru Rainersoni. - Kira palocīja galvu un paļāvīgi pasmaidīja, kā spēlētājai pienākas. - Arī ar labu mūsu draugu Saimonu Leonidoviču. Abi aizvietos Džeiku, kamēr viņš atkal nostāsies uz pekām.

Billija runāja ar tādu pārliecību un paļāvību, ka Saimons gandrīz viņai noticēja. Daudz netrūka, lai acis redzētu telpā iesoļojam Lielo Džeiku Rainersonu un sākam komandēt, liekot visiem sajusties maziem, taču lieliskiem tikai tāpēc, ka viņi ir vienā istabā ar slaveno Lasvegasas kovboju.

-     Un tagad, - Billija turpināja, - ejot ārā, jūs varat atstāt savas vizītkartes, un katrā ziņā jūs saņemsiet informāciju par jebkādām Džeika veselības stāvokļa pārmaiņām.

Tajā pašā mirklī kājās pielēca trīs reportieri un ātri jautāja:

-     Misis Rainersone, ko jūs varat teikt par šaušanu?

-     Ko jūs naktī viena pati darījāt tajā apkārtnē?

-     Kad varēsim parunāt ar ārstiem?

Billija visus atraidīja ar burvīgu smaidu.

-     Man ļoti žēl, bet vēlos būt šeit līdzās vīram, kad viņš pamodīsies. Jums katrā ziņā tas jāsaprot. - Nesagaidījusi atbildi, viņa pagriezās un nozuda aiz durvīm ar uzrakstu TIKAI PERSONĀLAM.

Meistarīgs priekšnesums, nodomāja Saimons, un nevainojama nozušana - neviens neuzdrošinājās Billiju atturēt no došanās pie sirgstošā vīra. Turklāt ar visu pārmērīgo optimismu īstenībā viņai bija izdevies iztikt bez melošanas.

Tūlīt sākās drudžaina rosība, preses ļaudis vāca kopā savus aparātus un steidzās uz izeju zāles aizmugurē, lai dotos uz redakcijām un gatavotu rakstus. Spēļu biznesa kapteiņi bez acīm redzamas steigas piecēlās, iztaisnojās un gāja uz zāles priekšpusi, kur Saimons ar Kiru stāvēja katrs savā plato dubultdurvju pusē.

Cilvēki gāja viņiem garām pa vienam, pauzdami raizes un piedāvādami atbalstu. Bija skaidrs, ka viņi ne tikai uzskata Lielo Džeiku par draugu un kolēģi, "par vienu no mums", bet ka šaušana, kas iekļuvusi visas pasaules uzmanības lokā, "biznesam nāk par sliktu". Saimons māja ar galvu, spieda rokas, pieņēma vizītkartes un solīja katru informēt.

Winn Macau prezidents un ģenerālmenedžeris pieliecās pavisam tuvu un pieklusināja balsi.

-     Misters Vinns ir ļoti noraizējies. Savas vizītkartes otrā pusē es uzrakstīju viņa privāto numuru. Ja kaut kas mainās, lūdzu, zvaniet tieši viņam.

-     Pateicos. Es zvanīšu.

-     Un, ja sakarā ar "Pērles" atklāšanu vajadzīga palīdzība, zvaniet man. Es darīšu, kas manos spēkos.

Kaut arī Saimons juta, ka būs vajadzīga visa iespējamā palīdzība, lai iekļautos termiņā, viņš juta arī nepieciešamību saglabāt ārējo fasādi, ka viss kārtībā.

-    Pateicos par piedāvājumu, bet, cik man zināms, viss norit pēc plāna.

-     Ak… patīkami to dzirdēt. - Pēc cilvēka reakcijas - acumirklīgas vilcināšanās un neapzinātas muskuju noraustīšanās pie acīm - bija skaidrs, ka viņš dzirdējis ko citu.

Pēc desmit minūtēm visi bija aizgājuši, tikai viens vīrs, kuru Saimons bija ievērojis grozāmies pūļa aizmugurē, vēl sarunājās ar Kiru. Garš, izskatīgs, ar salmu krāsas matiem un bālām dzintarkrāsas acīm, viņš izskatījās vairāk savaldzināts, nekā ieraudzījis piepeši no viņsaules parādāmies pašu Kleopatru.

-     Saimon! - Kira ar rokas mājienu pieaicināja viņu. - Šis ir džentlmenis, par kuru stāstīja māte. Džeimss Atertons. Mister Aterton, iepazīstieties ar Saimonu Leonidoviču.

Atklāti un draudzīgi smaidīdams, Atertons pastiepa roku.

-     Priecājos iepazīties. Kira stāsta, ka jūs esat cilvēks, kas paglābis viņu ar veselu ādu Ekvadorā. - Kaut arī vīrietis bija nevērīgi ģērbies vieglos dizainera džinsos un linaudekla sporta žaketē virs svaiga, zila pogājamā krekla ar vaļēju apkaklīti, tas viss piegulēja augumam kā smalkādas cimds rokai.

-     Īstenībā tā nav, - Saimons atbildēja. - Es biju tikai viens no komandas. - Viņš veltīja Kirai brīdinošu skatienu, - Kira labi zināja, cik ļoti viņam nepatīk muldēšana par varonību, un centās mainīt sarunas tematu. - Jūs tātad esat mūsu starpnieks jautājumā par tirdzniecības vienošanos.

Atertons paskatījās visapkārt, it kā tūlīt no galda apakšas varētu izlēkt reportieris ar mikrofonu rokā.

-     Būtu labāk, - viņš klusi ierunājās, - ja turpmāk mēs to sauktu par lielo atklāšanu. - Runas tonis bija pieklājīgs un bez nosodījuma. - Vienkārši drošības dēļ.

-      Pareiza doma, - noteica Kira, vīrieša izsmalcināto manieru acīm redzami apburta. - Uzmanības nekad nevar būt par daudz.

Saimons pamāja, mēģinādams apspiest piepešu greizsirdības lēkmi, par kuru pats nobrīnījās.

-     Bet vai jūsu atrašanās šeit nav risks? Ja pazīstu reportierus, viņi šajā telpā ikvienu izjautāja par saistību ar Džeiku.

-    Lieliska jautājuma nostādne. Un jums ir taisnība, tieši tā viņi rīkojās. Patīkami apzināties, ka jāsastrādājas ar cilvēkiem, kas šīs lietas saprot.

Šis cilvēks ir īsts politiķis, nodomāja Saimons, bārsta komplimentus un izvairās no atbildes.

-     Tātad kā jūs izskaidrojāt savu atrašanos šeit?

-     Pateicu taisnību. Pateicu, ka Džeiks mani nolīdzis, lai palīdzu pārvarēt birokrātiskos šķēršļus, kas varētu rasties. Esmu palīdzējis daudzām ārzemju korporācijām, kas gribējušas nodarboties ar biznesu īpašajā administratīvajā apgabalā. Tas ir viens no iemesliem, kāpēc īpašās piegādes neatsakās no maniem pakalpojumiem. - Viņš paskatījās uz Kiru un izstaroja tūkstoš vatu smaidu. - Tā ir ne tikai taisnība, bet lielisks aizsegs, kas visās lietās palīdz atrasties virsotnē.

No tā, kā viņš skatījās uz Kiru, Saimons varēja iedomāties, virs kādām lietām Atertons gribētu atrasties.

-     Es nezināju, ka jums ir šāda darbības joma.

Atertons palocīja galvu.

-     Tieši tāds ir mans darbs. Manu klientu lielāko daļu veido kompānijas, kas ienāk Austrumos. Es palīdzu tām atvērt durvis.

Kira nolūkojās uz šo vīrieti ar acīm, no kurām staroja ieinteresētība.

-     Esmu pārliecināta, ka jūs to protat ļoti labi.

Atertona sejā parādījās velnišķīgs smaids kā koledžas

sportistam, kurš ieguvis punktu kvēlāko līdzjutēju acu priekšā.

-     Es cenšos.

Cenšas, nodomāja Saimons, atstāt iespaidu uz impērijas mantinieci. Un šķiet, ka centieni dod augļus.

-     Tātad… ja runājam par lielo atklāšanu. Vai ir kas tāds, kas mums būtu jāzina? Vai ir kādas problēmas?

-     Nekādu problēmu nav, - Atertons atbildēja nekavējoties kā cilvēks, kurš zina, kā lietas kārtojamas. - Kamēr tiksiet lidz "Pērles" atklāšanai.

Pareizi, nekādu problēmu. Taču kāpēc nelaida vaļā sajūta, ka nekas nav īsti kā vajag? Kāpēc "Pērlē" iet bojā cilvēki? Kāpēc Lielais Džeiks guļ komā? Un ko īsti Billija noklusējusi?

DEVITA NODALA

MAKAO CENTRĀLĀ SLIMNĪCA

Piektdiena, 29. jūnijs, 03:14:47, pēc Griničas laika, plus astoņas stundas

Brīdi, kad Robijs satvēra savu nakts binokli, Mols pamodās pavisam spirgts. Viņš bija ievingrinājies izdzīvot ar īsiem miega mirkļiem, ļaujot vienai smadzeņu daļai atpūsties, kamēr otra ir modra un gatava uztvert jebkuru neparastu skaņu vai kustību.

-     Kas notiek, puis?

-    Tas Rainersonu putniņš. Viņa meita.

Mols ieslēdza stikla tīrītājus, tie novēzēja tikai vienu reizi, pēc tam viņš notēmēja fotoaparātu uz slimnīcas ieeju, fokusējot objektīvu uz diviem cilvēkiem, kas stāvēja stikla durvju iekšpusē.

-    Tas nav tas pats zellis, ar kuru kopā viņa ieradās.

-     Nav gan, - Robijs piekrita. - Droši vien kāds no apsardzes zēniem.

Mols gan tā nedomāja. Vīrietis bija pārāk labi kopts, ģērbies nevainojami nevērīgi.

-    Tādās kurpēs?

Robijs nolaida binokli mazliet uz leju.

-     Kas kurpēm īpašs?

-     Apsargi nestaigā kurpēs ar plāno zoli par piecsimt dolāriem.

Robijs lēni palocīja galvu, un ritentiņi tajā sāka griezties, viņam aplūkojot šo jauno amatniecības izstrādājumu.

-    Jā. Tātad - kas viņš ir?

-     Nav ne jausmas, - atbildēja Mols. - Tieši tāpēc tev jābūt apsardzes vienībā. Man jāzina viss, kas notiek Rai- nersonu namā.

Kira skatījās taisni uz priekšu, it kā viņu būtu apbūris lietus, kaut arī viņa nespēja atraut acis no stikla durvju atstarotā Džeimsa Atertona tēla. Viņas gados tāds satraukums vīrieša dēj šķita smieklīgs, taču Atertons bija krāšņs, gudrs un neapšaubāmi interesants. Nevar teikt, ka divos gados kopš Tonija nāves neviens nebūtu izrādījis par Kiru interesi, taču bija grūti spriest, vai šī interese ir par viņu vai Rainersonu bagātību. Atertons šķita citāds. Viņam acīmredzot bija nauda, turklāt bez sākotnējās raižu apliecināšanas viņš ne reizi pēc tam nebija pieminējis Lielo Džeiku, un tas izdevās tikai retajam.

-     Es jūtos vainīga, ka pametu Saimonu.

-     Nesaprotu, kāpēc, - Atertona balsī bija saklausāma neizpratne. - Viņš pats tā ieteica.

-     Es zinu, bet runa ir par māti. Man vajadzēja palikt pirmajā maiņā.

-    Jūsu māte ir brīnišķīga sieviete, viņa sapratīs.

Kira pamāja, ne tādēļ, lai to apstrīdētu, bet tāpēc, ka tiklīdz sākās runas par māti, nekas nebija saprotams. Šķita, ka pēdējos pāris gados viņas to vien bija darījušas, kā knābājušas viena otru - mātes un meitas attiecības. Nevarētu teikt, ka viņa nesaprata dinamiku, šāda uzvedība bija tipiska dzīvniekiem, cilvēku suga ne ar ko neatšķīrās no citām, un ikviens centās nostiprināt savu teritoriju. Bet kāpēc tagad - divdesmit gadus pēc aiziešanas no ģimenes ligzdas?

-    Jā, taču tāpēc Saimons nekļūst par viņu atbildīgs.

-     Katrā ziņā viņš par to saņem labu kompensāciju.

-     Tā nav taisnība. - Kira saklausīja savā balsī aizstāvības toni un nekavējoties to mīkstināja. - Viņš te ieradies kā draugs. - Nevainīga frāze, taču viņa saprata, ka mūsdienās tā saprotama visādi. - Tēva draugs.

-    Ak! - Acīm redzami samulsis, Atertons neveikli pasmaidīja. - Atvainojiet! Es nevēlējos dot netiešu mājienu…

-     Nekas nav noticis, - Kira viņu pārtrauca, mēģinādama atgriezties pie sarunas temata. - Jūs neesat sapratis mūsu attiecības. - Attiecības, kādēļ viņa lieto šo vārdu?

-     Nepārprotami. - Viņš nogaidoši pasmaidīja kā suns, kurš tuvojas svešiniekam un kura skatiens ziņkārīgs un draudzīgs. - Man nebija ne jausmas, ka esat tik tuvi.

Kira saklausīja balsī jautājumu, taču nolēma to ignorēt.

-     Mana automašīna ir klāt.

Riteņi vēl nebija pārstājuši griezties, kad apsardze jau bija ārā no mašīnām un ieņēmusi aizsargāšanas pozīcijas. Divi ārpusē pie durvīm stāvošie vīri, viens ar lielu lietussargu, tūlīt pievirzījās tuvāk durvīm. Atertonam no pārsteiguma reizi paspruka smiekli.

-     Ehei, nebiju domājis, ka esat tik… - Viņš apklusa, meklēdams īsto vārdu. - Tik labi apsargāta.

Kira sajuta pa skaustu uz augšu ceļamies karstuma vilni.

-     Māte pēc tā, kas noticis, ir mazliet paranojāla.

Atertons sapratis palocīja galvu.

-     Viņu par to nevar vainot. - Tad viņš pasmaidīja, tik tikko manāmi, it kā prātā būtu ienākusi amizanta doma.

-     Kas tad nu?

-     Gribēju jums ar misteru Leonidoviču piedāvāt ekskursiju pa pilsētu, taču… - Viņš norādīja uz miesassargu falangu, kas pacietīgi stāvēja lietū. - Šķiet, ka šim nolūkam neesmu vajadzīgs.

Kaut arī Kirai bija aizdomas, ka piedāvājums īstenībā neattiecas uz Saimonu, viņa atzinīgi novērtēja Atertona ātro attapšanos un izsmalcinātās manieres.

-    Tieši otrādi. Ekskursija kopā ar cilvēku, kas pazīst pilsētu, ir kaut kas lielisks.

DESMITĀ NODALA

"PĒRLE", TAIPAS SALA, MAKAO

Piektdiena, 29. jūnijs, 10:02:54, pēc Griničas laika, plus astoņas stundas

Saimons izgāja no lifta un, tālā skatiena un plašuma apstulbināts, tajā pašā mirkli apstājās. Ēka patiešām bija iespaidīga un pat netika līdzi Billijas jūsmas pilnajam aprakstam.

Lai kur acis skatījās, visur rosījās cilvēki, sākot no kazino tālu lejā, līdz rotējošajai kokteiļu zālei tālu augšā, visdažādāko profesiju meistari - elektriķi un galdnieki, audio un video tehniķi. Paklāju klājēji ritināja gigantiskus ruļļus, krāsotāji strādāja ar trafaretiem, sievietes četrrāpus tīrīja netīrumus un spodrināja flīzes, vīri uz zemām alumīnija sastatnēm līmēja tapetes - visi bija dziļi iegrimuši darbā kā bites stropā, un visu pūliņi saplūda, veidojot skanīgu sanoņu.

Un Saimons saprata, ka neko te nav iespējams darīt, lai novērstu vēl vienu nelaimes gadījumu. Šeit bija pārāk daudz cilvēku, pārāk daudz izdevību miesas bojājumu nodarīšanai, pārāk daudz kas varēja notikt. Ja viņš gribēja palīdzēt, bija jāizdomā, kas gatavo nelaimes gadījumu, iekams tas notiek.

Lai gan visur notika drudžaina rosība, lielākā daļa atklāto galeriju, kas ieskāva ātriju, bija tukšas, visas viesu istabas bija pabeigtas, aizslēgtas, aizzīmogotas ar līmlen- ti un gatavas viesu iebrukumam. Cenzdamies neizliet divas lielas krūzītes ar mokas kafiju, Saimons devās pie tumšmataina vīra ar platiem pleciem, kas stāvēja postenī pie Kiras luksusa numura.

-     Labrīt!

Jaunais cilvēks pielieca zodu ar tik bezkaislīgu sejas izteiksmi kā akmens dievam.

-    Ar ko varu pakalpot, ser?

Žonglēdams abas plastmasas krūzītes vienā rokā, Saimons izvilka savu jauno drošības dienesta žetonu un piestiprināja pie krūšu kabatas.

-    Jūs varētu atvērt durvis.

-    Atvainojiet, ser, bet neviens netiek ielaists bez iemītnieka mutiskas atļaujas.

Saimons nopētīja kartīti ar vīrieša vārdu un jutās apmierināts, ka viņš nav nosaucis iemītnieka vārdu pilnīgam svešiniekam, vai tam ir caurlaide vai ne.

-    Pilnīgi pareizi, Pol, un es esmu cilvēks, kurš deva šo pavēli. Ludzu, vai jūs nepajautātu mis Rainersonei?

Nenolaizdams acis no karstā šķidruma traukiem, vīrietis noņēma no jostas mazu rāciju un piespieda sarunu pogu-

-     Atvainojiet, kundze!

Pagāja vismaz piecpadsmit sekundes, iekams no niecīgā skaļruņa atskanēja piesmacis "jā".

-     Man te ir misters… - Vīrietis apklusa un, pieri saraucis, saspringts nopētīja Saimona žetonu.

-     Le-o-ni-do-vičs, - Saimons nosauca vārdu pa zilbēm.

-      Zinu, zinu viņu, - Kira atsaucās, iekams sargam radās izdevība vārdu atkārtot. - Vienu mirkli. - Nošalca gultas segas, atskanēja kluss dūciens un durvis tika atslēgtas ar tālvadības pulti. Sargs pasveicināja Saimonu, piemēzdams pirkstu pie pieres un atvēra durvis.

Saimons iegāja numurā, durvis aizvērās, un celtniecības skaņas pārvērtās tālā dūkoņā. Tīrajā un dzidrajā gaisā bija jaušama svaigi grieztu ziedu smarža. Pēc tā, kas klusinātajā gaismā bija saskatāms, varēja spriest, ka numurs, kura sienas rotātas ar ziedu gravīrām un ķīniešu akvareļiem, ir samērā neliels - centrālā dzīvojamā daļa, neliela ēdamistaba, bārs ar četriem krēsliem un divas guļamistabas.

-     Kur tu esi?

-     Tepat, - Kira atsaucās, bet plīša un aptumšošanas aizkari pie logiem viņas vārdus gandrīz noslāpēja. - Un ja tev nav kafijas, es pavēlēšu tam jaukajam, jaunajam cilvēkam tevi nošaut.

Sekodams balsij, viņš iegāja istabā un ieslēdza gaismu. Kira sēdēja sakumpusi uz gultas malas, acis aizvērusi, galvu noliekusi, blondie mati bija izspūruši uz visām pusēm, rokas nokārušās starp ceļgaliem.

-     Es jūtos kā sabraukta reņģe.

-     Tu vairāk izklausies pēc sašautas vardes. - Ļoti pievilcīga varde baltos šortos ar aukliņu un sārtu augšiņu. - Un izskaties vēl sliktāk. - Tā gan īsti nebija taisnība. Kaut arī līdzīga tornado upurim, viņa izskatījās seksīga un jaunavīga, vairāk kā pusaudze, nevis māte, kurai pāri trīsdesmit.

-     Tu par to norausies, Leonidovič.

-     Tev jābūt ļoti laimīgai, - viņš noteica nedomādams. Tā bija impulsīva sāncenša reakcija, iedomājoties viņu un Atertonu kopā aizejam no slimnīcas, un Saimons teikto tūlīt mēģināja pārvērst jokā. - Tāpēc ka tam nav nekā kopīga ar to, ko tu varētu domāt, Rainersone… - Viņš uzsvēra katru zilbi, piespiežot Kiru pacelt acis. - Es tevi zinu labāk nekā tu mani. Daudz labāk.

Kira paraudzījās uz viņu caur neizpratnē savilktu pieri.

-     Pie joda, ko tu tur runā?

-      Nupat tu pateici savam durvju sargam, ka zinot mani. Viduvējs raksturojums, kas mani stipri aizvaino.

-     Ak, spalvaina dzīvnieka trauslais ego! - Tēlodama vilšanos, Kira papurināja galvu. - Bet es biju iedomājusies, ka esi citāds, Leonidovič. Es noliecu galvu tavas gudrības un labvēlības priekšā.

-     Nekas vairāk man nav vajadzīgs kā kripatiņa uzticības un pielūgsme.

Kira izstaipījās kā gracioza kaķene, kas pamodusies pēc ilgāka snaudiena, un paņēma vienu kafijas krūzi.

-     Kas noticis? Bija paredzēts, ka mani kāds pamodinās sešos.

-     Es izmantoju savas jaunās tiesības un atcēlu pavēli. - Kaut arī Kirai mugurā bija kas vairāk nekā sievietēm pludmalē, no viņas bija grūti atraut acis. - Es zināju, ka agrāk vai vēlāk lidojuma sekas liks tev sevi just.

-    Acīmredzot tā noticis. - Viņa iedzēra malku kafijas, pārbaudīdama, cik tā karsta, pēc tam nostrēba veselu collu. - Un tev? Vai izdevās mazliet pagulēt?

-    Mazliet. - Ja vien divdesmit minūtes ilgu snaudu ceļā no slimnīcas uz viesnīcu var uzskatīt par miegu. - Viss kārtībā.

Kira noplivināja skropstas.

-    Ak ser, es zinu, kā tu jūties. Zinu daudz labāk nekā tu pats.

Gudrele.

-     Tas bija tests. Es tikai pārbaudīju tavu uztveri.

Ķircinošo sejas izteiksmi piepeši nomainīja nemiers, it kā kofeīns beidzot būtu nonācis līdz Kiras smadzeņu receptoriem.

-     Kā jūtas tēvs? Vai kaut kas mainījies?

Saimons papurināja galvu.

-     Un māte?

-    Joprojām tur. Es mēģināju dabūt viņu projām, taču… tu labi zini, kāda ir Billija.

Kira pagriezās uz devās uz vannasistabu.

-     Man uz turieni jāaizbrauc.

-     Ne šorīt. Vienpadsmitos mums paredzēta apspriede ar Li Cjaņu.

Viņa apsviedās apkārt, tā ka zīda jaciņa noplivinājās, atsedzot gludo vēderu.

-    Jūs varat apspriesties bez manis.

-     Es varētu, taču tā nerīkošos. Nav jābūt ģēnijam, lai saprastu, ka misters Li Cjaņs neņems nopietni idiotu, kurš skatās pār plecu un kuram nav ne mazākās sajēgas par kūrortu biznesu. Tu esi Rainersone, un viņam nav cita varianta, kā atzīt tavu klātbūtni.

-     Bet…

-      Nekādu "bet", - viņš pārtrauca. - Šajā gadījumā mums jādarbojas kā komandai.

-     Bet kā paliek ar māti? Kādreiz arī viņai jāpaguj. Viņa nevar tā…

-     Nevar ir vārds, kas Billijas Rainersones vārdu krājumā nav atrodams. Viņa neaizies, vai tu tur esi vai ne, bet tēvs neko nejutīs. Tēvam tu vari palīdzēt, tikai palīdzot man.

Kira vilcinājās, it kā gribētu atrast iebildumus, taču neko neatrada un piekāpās.

-     Tev taisnība, - viņa papurināja galvu, kaut arī acis domīgi raudzījās tālumā. - Vakar vakarā man nevajadzēja izturēties pret viņu tik iecirtīgi.

-     Tici, viņa visu saprot.

-     Nez vai.

-     Patiešām tā ir. Mēs runājām visu nakti. Viņa saprot. Tu raizējies par savu tēvu. Viņa raizējas par vīru. Nav nekā vienkāršāka.

Kira nogrozīja baltas acis.

-    Jā, taisnība, te nav nekā sarežģīta.

-    Tieši tā. - Bija gan skaidrs, ka viņi katrs domā citādi.

-     Viņa vispār negulēja?

-     Nē, taču es liku sanitāram novietot novērošanas telpā saliekamo gultu. Viņa solīja to izmantot.

-     Bezcerīgi. - Kira dziļi ievilka elpu un rezignēti nopūtās. - Kādas ir tavas domas par Džeimsu Atertonu?

Saimons paraustīja plecus, pēkšņā sarunas temata maiņa pārsteidza viņu nesagatavotu, taču tūlīt apjēdza, ka vienaldzības izrādīšana var likties sīkmanīga.

-     Šķiet, ka viņš ir simpātisks. - Ja vien patīk pieklājīgi gara auguma cilvēki, kas labi izskatās.

-     Viņš piedāvāja mums sarīkot ekskursiju pa Makao.

Šis piedāvājums, Saimons par to nešaubījās, bija domāts diviem, nevis trijiem.

-     Ļoti jauki. Kad?

-     Piecos pēcpusdienā.

-    Šķiet pieņemami. - Laika vairāk nekā pietiekami, lai atrastu piemērotu aizbildinājumu.

VIENPADSMITĀ NODALA

"PĒRLE", TAIPAS SALA, MAKAO

Piektdiena, 29. jūnijs, 10:58:36, pēc Griničas laika, plus astoņas stundas

Palikdams galda otrā pusi, Li Cjaņs piecēlās un sveicinot palocīja galvu. Viņš bija neliela auguma, ar gudru acu skatienu un dzintarkrāsas ādu, ģērbies tumšzilā uzvalkā un iecietinātā baltā kreklā ar pieskaņotu tumšzilu kaklasaiti. Viņš norādīja ar roku uz diviem moderniem, bet pēc izskata ļoti neērtiem no tērauda sieta izgatavotiem krēsliem pretī galdam.

-     Lūdzu!

Krasā kontrastā ar drudžaino darbību durvju otrā pusē kabinets bija kluss un nopietns, neticami pilnveidots, sterils. Pelēkos pasteļtoņos, ar stikla un hroma mēbelēm dekorētā telpa šķita ideāli saskaņota ar tās saimnieka oficiālajām manierēm.

-    Ja pareizi saprotu, jūsu tēva veselības stāvoklis būtiski uzlabojies.

Kira palocīja galvu.

-    Tā ir. - Kokvilnas blūzē un pēc pasūtījuma šūtās biksēs viņa izskatījās svaiga un atpūtusies, mitrie mati bija saķemmēti taisni atpakaļ, atsedzot augstās modes demonstrētājas smalki veidoto seju. - Ārsts ir ļoti optimistisks.

-    Patīkami to dzirdēt. Jūsu māte cenšas mani informēt. Par nelaimi, man vēl nav atradies brīvs brīdis slimnīcas apmeklējumam un cieņas apliecinājumam.

-     Mēs to saprotam. Jūsu ziņā ir viesnīcas atklāšana.

-    Vēl ir ļoti daudz līdz galam izdarāmu darbu, - Cjaņs turpināja, jo juta nepieciešamību sniegt paskaidrojumus. - Šī lietus dēļ… - Viņš pamāja ar roku uz loga pusi un pavērsa acis pret debesīm, it kā gribētu teikt: viss ir Dieva rokās. - Brigādes strādā cauru diennakti, taču…

Saimons īpaši neieklausījās vārdos, kas šķita izmēģināti, bet visu uzmanību veltīja runas intonācijai un ķermeņa valodai, tā cerēdams gūt priekšstatu par cilvēka raksturu. Cjaņs - visa viņa uzmanība un komentāri bija veltīti Kirai - turpināja iepazīstināt ar celtniecības darbu virzību, atbildēja uz neuzdotiem jautājumiem, ne reizi neatsaucoties uz problēmām, kas draud ar atklāšanas aizkavēšanos. Pēc piecpadsmit minūtēm Saimonam apnika klausīties ziņojumu, kas neko neizteica.

-    Atvainojiet, mister Cjaņ, ko jūs varat teikt par nelaimes gadījumiem?

-     Liela nelaime, - Cjaņs atbildēja. - Ļoti ļaunas dievības.

-     Un jūs ticat, ka tas ir viss? - Saimons jautāja, pacenties, lai balsī neieskanētos pārmetuma pilni toņi.

-     Nelaimes gadījumi celtniecībā nav nekas neparasts, mister Leonidovič. Nekad vēl nav bijis tā, ka nerodas problēmas, vai ne?

-    Jā, bet… - Saimons svārstījās, apzinoties, ka ielaužas svešā teritorijā un tāpēc rūpīgi jāizvēlas vārdi. - Kā jums šķiet, vai nav iespējams, ka ir kāds, kas mēģina noraut atklāšanu?

-     Iespējams? - Cjaņs iecietīgi pasmaidīja, un viņa balsī ieskanējās augstprātīgs tonis. - Iespējams ir viss, kamēr nav pierādījies, ka nav iespējams.

Saimons pamāja, atpazinis citātu.

-     Un pat neiespējamais nevar būt nekas cits, kas tagad! Pērla Baka.

-     Ļoti labi, mister Leonidovič. Jūs acīmredzot esat izglītots cilvēks.

Kirai paspruka kluss apbrīnas un neticības smiekliņš.

-    Šim cilvēkam ir smadzenes kā zilonim. Viņš lasa visu un neko neaizmirst.

Saimons gan domāja citādi, taču, sapratis, ka Cjaņs gudri izvairās no atbildes, nenolaida no viņa acis.

-    Tātad jūs atzīstat šādu iespēju?

-    Jā, mister Leonidovič, es atzīstu šādu iespēju. Un noraidu to kā neticamu. "Pērle" pievērsīs visas pasaules uzmanību provincei. Kādēļ tās atklāšana kādam būtu jāvēlas aizkavēt?

Tas, protams, bija jautājums.

-     Es to nevaru zināt. - Saimons tomēr varēja nosaukt vismaz sešas valstis, kas iebilstu pret jebkādu tirdzniecības aliansi starp Taivānu un kontinentālo Ķīnu. - Misis Rainersone gan domā, ka daži nelaimes gadījumi nav nejauši.

Cjaņs saspringts pasmaidīja kā cilvēks, kas nevēlas teikt, ko īstenībā jūt.

-    Konfūcijs teica: "Uztraukums bieži vien sīkumu ēnas padara lielas."

Katram gadījumam piemērots citāts, nodomāja Saimons, kaut arī nesaprata, kā Cjaņs nelaimes gadījumus var uzskatīt par sīkumu vai kāpēc viņš vēlas mazinat to nozīmību.

-     Mums ir paruna, ka gadījumā, ja prusaki vai žurkas sagādā problēmas, vajag ieslēgt gaismu.

Cjaņs noliecās pār spīdīgo, melno galdu, un viņa acīs piepeši iedegās sašutuma liesmas.

-    Varu apgalvot, mister Leonidovič, ka gaisma ir ieslēgta. Drošības līmenis ir pats augstākais.

-     Labi. Jūs tātad sakāt, ka uztraukumam nav iemesla. Nav nekā, kur es varētu palīdzēt?

Cjaņs vilcinājās ar atbildi, skaidri sapratis, ka iedzīts kaktā. Ja viņš atteiksies no palīdzības un kaut kas atgadīsies, viņš radīs nekompetenta cilvēka iespaidu.

-     Es neesmu informēts, kādu palīdzību jūs varat piedāvāt, mister Leonidovič.

Saimons saprata, ka tagad sākusies kaķa spēle ar peli, nosakot teritorijas un robežas.

-     Misis Rainersone lūdza palīdzēt jebkurā iespējamā veidā.

-    Palīdzēt, - Cjaņs atkārtoja, skaidri gribēdams uzsvērt palīga lomu. - Ja drīkstu jautāt, kāda ir jūsu pieredze viesu uzņemšanas biznesā, mister Leonidovič? Kādās jomās, kurās varat palīdzēt, jūsu kvalifikācija ir visaugstākā?

Kiras skatiens pārmaiņus tika pievērsts te vienam, te otram.

-    Acumirkli. Saimons šeit ieradies, lai…

-     Viss kārtībā, - Saimons viņu pārtrauca. - Jautājums ir saprātīgs. - Viņš bija pārliecināts, ka uz šo jautājumu Cjaņs jau zina atbildi. - Šajā biznesā man nav pieredzes. Ne mazākās, mister Cjaņ. Un, lai novērstu pārpratumus, - viņš apklusa, uzsvērdams domu, ka nav te ieradies tēlot palīgu, - es neesmu šeit ieradies mācīties.

Cjaņs atlaidās pret krēsla atzveltni.

-     Nē?…

-     Nē. Misis Rainersone vēlas, lai es izmeklēju nelaimes gadījumus un daru, kas vajadzīgs, lai turpmāk novērstu visu, kas apgrūtina jūsu centienus atklāt "Pērli" paredzētajā laikā.

-    Sapratu. Un kurš lēmums parasti tiek rezervēts misteram Rainersonam?

Šo jautājumu Saimons bija gaidījis, un tas patiešām bija svarīgs - jautājums par finanšu resursiem un varu.

-     Misis Rainersone deva norādījumu, - viņš apzināti lietoja vārdu norādījumu, kuru varēja brīvi interpretēt, jo šis jautājums ar Billiju nebija apspriests, - ka šie lēmumi jāpieņem Kirai kopā ar mani tik labi, cik to spējam.

Kaut arī Cjaņa sejas izteiksme nemainījās, muskuļu saraušanās ap acīm gana skaidri pauda viņa neapmierinātību. Kira, kas neko nenojauta par šo rēgaino diskusiju, izskatījās ne mazāk nelaimīga.

-     Man patiešām nav pietiekamas kvalifikācijas.

-    Tāpat kā man, - atzina Saimons, apzinoties, ka jāpiedāvā Cjaņam iespēja saglabāt stāju, ja viņi ko vēlas risināt kopīgi. - Šī ideja ir briesmīga. Posta un strupceļa formula. Es ierosinu visus svarīgos lēmumus pieņemt trijatā.

-     Man tā šķiet laba doma, - Kira tūlīt piebiedrojās. - Vairākuma likums.

Cjaņs domīgi pamāja, neveiksmīgi mēģinādams noslēpt atvieglojuma sajūtu.

-    Jā, tā kaut kas varētu sanākt.

Saimons pāri galdam padeva roku, jo gribēja virzīties tālāk, iekams Cjaņs sācis domāt par zaudēto, nevis iegūto varu.

-    Tad šī lieta ir nokārtota.

Cjaņs pamāja ar galvu, un vienojoties visi paspieda cits citam roku.

-     Tātad, - ierunājās Kira, - ar ko sākam?

-     Varbūt varu palīdzēt? - ierunājās Cjaņs. Viņš pastiepa roku, nospieda selektora pogu un kantoniešu dialektā strauji nobēra norādījumus sekretārei. Atlaidis vaļā pogu, viņš atkal atzvēlās krēslā. - Ilgi nebūs jāgaida.

Kaut arī Saimons juta vilinājumu pajautāt, kas jāgaida, šķita, ka viņš pamanījis Cjaņa acīs pazibam jautras uguntiņas, un nolēma ļaut viņam to prieku.

Kamēr visi gaidīja, Cjaņs atslēdza rakstāmgalda atvilktni un izvilka no tās divas kartes ar magnētisko joslu, vienu no tām ielika speciālā sava klēpjdatora spraugā, no galvas ievadīja burtu un skaitļu virkni un pagrieza klēpj- datoru uz Kiras pusi.

-    Tā dos piekļuvi visām īpašuma jomām. Lūdzu, uzlieciet labās rokas īkšķi uz plāksnītes un nospiediet ENTER taustiņu.

Kira izdarīja, kā teikts, un pēc brīža informācija bija ievadīta plastmasas kartes niecīgajā čipā.

-     Atsevišķām jomām vajadzīga tikai parole, - Cjaņs paskaidroja. - Sensitīvākām jomām vajadzīga gan parole, gan pirksta nospiedums biometriskai salīdzināšanai.

-     Cik liela īpašuma daļa, - pajautāja Saimons, - pakļauta vizuālam monitoringam?

-     Cik liela? - šķita, ka jautājums pārsteidz Cjaņu ar savu naivumu. - Videonovērošana aptver visu publisko teritoriju, arī garāžu automašīnu novietošanai.

Saimons centās parādīt, ka tas atstājis uz viņu pienācīgu iespaidu, un uzdeva jautājumu, par kuru bija domājis agrāk.

-     Es runāju par ēkas otru pusi.

-    Tiek novērots viss, - atbildēja Cjaņs, - tikai ne ģērbtuves un dušas. - Viņš pacēla uz augšu otru karti un pakustināja uz vienu un otru pusi kā vējstikla slotiņu. - Pie- kļuve visām vietām tiek elektroniski kontrolēta.

-     Tātad jūs varat kontrolēt, kurš darbinieks piekļuvis katrai jomai?

-     Protams. - Viņš ievietoja karti klēpjdatora un ievadīja kodu. - Tas ir būtiski.

Saimons pamāja ar galvu un centās runāt nevērīgi, bet ar interesi.

-    Tātad cik cilvēkiem ir piekļuve visam īpašumam?

-     Nedaudziem, - Cjaņs atbildēja. - Galvenajiem menedžeriem un nelielam drošības dienesta darbinieku skaitam. Darbinieki parasti tiek ierobežoti ar savu darbības jomu. - Viņš pagrieza klēpjdatoru uz Saimona pusi. - Labās rokas īkšķi, lūdzu.

Saimons uzlika īkšķi uz plāksnītes un nospieda ENTER taustiņu.

-     Kā paliek ar jumtu?

Tumšās acis samiedzās, Cjaņs beidzot atskārta, ka sarunai ir noteikts mērķis.

-    Ar jumtu?

-     Ar torņa jumtu.

-     Kāpēc jums tāda interese par torņa jumtu?

Saimons bija pārliecināts, ka viņš to jau zina.

-    Es vēlētos intervēt katru, kas uz jumta atradās brīdī, ka no turienes nokrita būvinspektors un nositās.

-     Tas bija nelaimes gadījums.

-     Kā jūs varat būt par to pārliecināts? Cik zinu, viņa ķermenis nokritis divpadsmit pēdu attālumā no ēkas.

-     Jā, tā ir taisnība, taču… - Cjaņs vēlreiz pamāja uz logu un nerimstošo vētru. - Tas cilvēks bija maza auguma, un vēja brāzmas todien bija vērā ņemamas. Nedz policijai, nedz drošības dienesta pārstāvjiem nelikās, ka tāds attālums kaut ko nozīmē.

Vēja brāzmas, Saimons pat nebija par tām padomājis. Kāpēc Billija neko par tām nebija teikusi? Viņai vajadzēja lasīt ziņojumu. Vai viņa bija to aizmirsusi vai arī pārspīlēja, izskaidrojot nelaimes gadījumus un darbu aizkavēšanos ar vienu iemeslu?

-     Es labprāt redzētu oficiālo ziņojumu.

Iekams Cjaņs paguva atbildēt, durvis atvērās, un pa tām ienāca milzīga auguma vīrs ar kraukļa melniem matiem un mongoliskiem sejas vaibstiem, nesdams divas lielas, vaļējas, acīm redzami smagas kastes ar aktu vākiem. Viņš nolika kastes ar sakārtotām un iezīmētām lietām Cjaņa priekšā, pieklājīgi palocīja galvu un, neteicis ne vārda, aizgāja.

Cjaņs pārbīdīja kastes uz pulētā galda otru pusi.

- Te ir visi ziņojumi par negadījumiem. - Viņš pasmaidīja tikpat viltīgi kā iepriekš, taču šoreiz nespēja slēpt apmierinājumu. - Piemērota vieta, ar ko sākt, vai ne?

Aprakts papīros, nodomāja Saimons, un nosprieda, ka reāli pavedieni, ja tādi vispār ir, šobrīd ieslēgti Lielā Džeika galvā.

DIVPADSMITĀ NODALA

CENTRĀLĀ MAKAO, ZIEMEĻU PUSSALA

Sestdiena, 30. jūnijs, 18:16:26, pēc Griničas laika, plus astoņas stundas

Robijs noteiktā veidā strauji pieklauvēja pie durvīm, nogaidīja piecas sekundes, iegāja tumšajā istabā un aizvēra durvis.

-     Ser?

-    Esmu tepat, - atbildēja Mols, neatiedams no sava novērošanas punkta pie loga. Sešās dienās nekas reāli nebija mainījies: daži nerimtīgajā lietū sakumpuši vietējie, iela, pa kuru peld drazas. Ikviens, kurš nav vietējais, kristu acīs kā purpursarkana govs.

Robijs noņēma no galvas maskēšanās cepuri, piesita pie kājas un nometa uz viena no plastmasas krēsliem.

-     Nolādētais lietus. Ļaunāk nekā Kambodžā.

Kambodža! Robijs bija nokavējis karadarbību šajā zemē par pāris desmit gadiem, taču viņam patika kara stāsti, un Mols neredzēja iemeslu slāpēt puiša kvēlo entuziasmu.

-     Daudz netrūkst. - Ja neņem vērā bumbas un lodes. Apmierināts, ka neviens puisi nav izsekojis, Mols aizvilka aizkariem priekšā melnu plēves pārsegu, rūpīgi nolīmēja ar lenti malas un ieslēdza gaismu. Bāli dzeltenā gaisma nespēja uzlabot istabas nožēlojamo izskatu. - Tātad?…

-    Jā, ser, jums bija tais… - Vārdu noslāpēja pār galvu velkamā apmetņa čaboņa. - …Meklēja cilvēkus.

-     Un?…

Robijs pasmaidīja tik lepni kā skolas puika, kurš atklājis, ka viņam ir pats lielākais daikts ģērbtuvē.

-    Tā nu ir, ka tiku pieņemts darbā bez problēmām.

Mols klusībā pasmaidīja.

-     Kad jāstājas darbā?

-     Pirmdienas rītā septiņos, nulle, nulle. Jāstrādā divās divpadsmit stundu maiņās no septiņiem līdz septiņiem, sešas dienas nedēļā.

-     Labi. Tad jau tu būsi kopā ar viņu laika lielāko daļu.

-    Jā, ser, pavisam tuvu, tāpat kā personāls. - Viņa acis baudkāri iekvēlojās. - Kamēr netiks pieņemti vēl kādi zeļļi, komandā esmu vienīgais, kas runā angliski.

-     Tikai nesadomājies par daudz, puis. Kira Rainersone ir spicīga lēdija. Ja pieķers tevi skatāmies kur nevajag, izlidosi no darba kā korķis.

-     Nūjā, sapratu. Tas nav grūti.

Molam nepatika nevērīgā atbilde, un viņš paskatījās uz puisi pietiekami bargi, lai tas izmestu no galvas jebkuru muļķīgu domu, kas varētu būt tajā ieperinājusies.

-     Es runāju nopietni, puis. Pazaudē šo darbu, un es ļaušu Lielajam Padijam padarīt tevi par vienu no saviem paipuisīšiem.

Robijs saviebās.

-    Jā, ser, es sapratu.

Tagad Mols jutās drošs. Seno dienu kara laika draugs Lielais Padijs sešus gadus bija pavadījis Kambodžas soda nometnē, tur kļuvis mazliet dīvains un iemīlējis jaunus zēnus. Kaut arī ar daudzām neparastām noslieksmēm, šis cilvēks bija absolūti lojāls, absolūti uzticams un gatavs darīt visu, ko Mols palūgtu. Jebko. Neko nejautājot.

-    Tad jau labi, puis. Lielajam Padijam ir metamais, kādu apskaustu pat ērzelis.

-    Jā, ser, - Robijs nekavējoties atbildēja. - Jūs varat uz mani paļauties.

-     Es paļaujos, - noteica Mols, - un tieši tāpēc šim uzdevumam izvēlējos tevi. - Patiesību sakot, Robijs komandā bija vienīgais ar tik tīru biogrāfiju, ka viņu varētu pieņemt darbā augsta līmeņa drošības dienestā. - Turi ausis vaļā, bet acis nolaistas.

-    Jā, ser, es tā darīšu.

Mols pašsaprotami pamāja, lai nesagrautu puiša karavīra drosmi pilnībā.

-     Tieši to es sacīju klientam. - Māklerim, protams, nebija ne jausmas, ka dzīvo uz vienas planētas ar Robertu Džozefu Keltsu. - Es apliecināju viņam, ka darbā iekārtots viens no maniem labākajiem vīriem.

Vasaras raibumi Robija sejā manāmi pietvīka.

-    Jūs pateicāt par mani klientam?

-    Protams. Nepievil mani.

-    Nē, ser.

-     Labi. - Cenzdamies neaizskart ievainojumu zem rokas, Mols apsēdās uz krēsla. - Es gribu, lai tu sameklē jaunu apmešanās vietu. - Viņš izņēma kabatas portfeli un noskaitīja divdesmit tūkstošus pataku. - Ar divām guļamistabām.

-    Tikai divām? - Puiša pašpārliecinātā sejas izteiksme pazuda, acīmredzot aiz bailēm, ka miteklis būs jādala ar Lielo Padiju. - Mums pieciem?

-     Padijs, Kričs un Ketmens paliks tepat. - Viņiem tas nepatiks, miteklis bija tik netīrs, ka pat prusakiem bija blusas, taču viņi bija profesionāļi un nesūdzēsies. Vismaz ne viņam. - Vajadzīga vieta, kas der tev par aizsegu. Pieklājīga, bet ne acīs krītoša. Vismaz ar divām labām izejām.

Robijs iestūķēja naudu kabatā, un viņa balsī ieskanējās atvieglojums.

-    Labi. Tūlīt pat to nokārtošu.

Tiklīdz puisis bija aizgājis, Mols pievienoja savam drošo sakaru mobilajam tālrunim mikromagnetofonu un piezvanīja uz Māklera privāto numuru. Kā vienmēr, atskanēja četri signāli, iekams zvans automātiski tika novirzīts tālāk, tad sekoja desmit sekundes, valdīja klusums un tikai pēc tam asi atsaucās pazīstamā balss.

-    Te Mākleris.

-     Un te Anglis.

-     Es klausos. - Kaut arī Savienotajās Valstīs bija pāri pusnaktij, balss skanēja svaigi un modri.

Nebija sakāms nekas labs, nebija arī iespējas slikto ziņu iespraust starp labajām, turklāt Mols zināja, ka to darīt būtu muļķīgi.

-     Viņu pārvieto uz Bangkoku.

-     Turpini.

Mols vilcinājās - viņš bija gaidījis dusmu izvirdumu un prasību pabeigt darbu, nevis - turpini.

-    Patlaban pie viņa ir personiskais drošības dienests no Lasvegasas. Maz ticams, ka varam tikt klāt, kamēr viņš nav izvests no valsts.

-     Saprotu.

Kāpēc šāda izturēšanās maiņa, šis agrāk nekad nedzirdētais - saprotu?

-     Mēs, protams, varam sekot. Galu galā radīsies cita…

-    Vienkārši izstāsti, kas notiek, un es nolemšu, kas darāms.

Mols atvēra novērošanas žurnālu un sāka pārskatīt ierakstus.

-     Vakar no rīta agri atlidoja viņa meita. Viņa ieradās slimnīcā vienos četrdesmit četrās, - Mols pievērsās informācijai, kuru bija piegādājusi kontaktpersona no slimnīcas, - Saimona Leonidoviča pavadībā. Identificēts kā ģimenes draugs. Viņi apmetušies "Pērlē".

-     Vienā numurā?

-    Nē, atsevišķos luksusa numuros. Septiņi simti astoņpadsmitajā un septiņi simti divdesmit sestajā.

-     Turpini.

-     Vēlāk no rīta abi tikās ar Cjaņu. Tikšanās ilga četrdesmit astoņas minūtes.

-     Vai nevari stādīties priekšā, ko viņi runāja?

Mols pasmaidīja. Pēc neveiksmīgā Rainersona likvidācijas mēģinājuma šī bija pirmā izdevība atjaunot savu reputāciju.

-     Ko jūs vēlaties zināt? Man ir visas sarunas kopsavilkums.

-     Esmu pārsteigts. Nolasi to.

Nākamās piecas minūtes Mols lasīja, visu izskaistinādams vienīgi tik daudz, lai rastos iespaids, ka mikrofons bijis katram pie dibena.

-    Tas arī viss.

-    Ko viņi atradīs ziņojumos par nelaimes gadījumiem?

-     Neko.

-     Esi pārliecināts?

Mols ņēma ļaunā, ja viņam kaut ko jautāja divreiz, taču norija vēlmi asi atcirst.

-    Jā, esmu pārliecināts.

-     Labi. Kas notika pēc tikšanās ar Cjaņu?

-     Mis Rainersone taisnā ceļā devās uz slimnīcu. Leo- nidovičs lielāko pēcpusdienas daļu pavadīja, pārbaudīdams viesnīcu. Arī automašīnu stāvlaukuma jumtu.

-     Kas par viņu ir zināms?

Mols pievērsās informatīvajām piezīmēm.

-    Baltais vīrietis, četrdesmit trīs gadus vecs. Strādā par starptautisko kurjeru. Birojs Ņujorkā. Dzīvo…

-    Nešķied laiku biogrāfiskiem niekiem! Ko viņš dara Makao? Kāda ir viņa loma?

Mols apklusa, sapratis, ka Māklerim biogrāfiskie nieki jau zināmi, un tas nozīmēja, ka provincē viņam ir vēl kāds informācijas avots. Un tam varēja būt tikai divi iemesli: apdrošināšanās, dublējošā komanda gadījumam, ja Mols piedzīvotu neveiksmi, vai arī likvidācija, cilvēks, kas likvidē saikni pēc uzdevuma izpildīšanas. Mols saprata, ka te var slēpties izskaidrojums lodei paša sānos.

-     Mol?…

-     Nevajag! - Mols viņu pārtrauca, cenzdamies saglabāt mierīgu balsi. - Nesauciet… mani… vārdā.

Iestājās ilgs klusums, daudz ilgāks, nekā parastā satelīta radītā aizture.

-     Kādas tev problēmas? Sarunas ir drošas.

-     Mēs uz to ceram, - Mols atbildēja, stipri piespiezda- mies, lai apvaldītu dusmas un faktu, ka izdevies atšifrēt šā cilvēka spēlītes. - Tehnoloģijas mainās. Piesardzības nekad nevar būt par daudz.

-    Tev taisnība, - vīrietis atbildēja, - nav vajadzība kļūt nevīžīgam. Tātad, ko vari teikt par Leonidoviču? Kāda te ir viņa loma?

-     Tikai tā, kuru minēju, - atbildēja Mols, zemapziņā cenzdamies apstrādāt jauno informāciju, salīdzinādams riskus un pārskatīdams plānus. - Ģimenes draugs. Nenozīmīgs.

-    Ja jau viņš tik nenozīmīgs, kāpēc ložņā pa "Pērli"? Ko tur meklē?

Šos jautājumus Mols bija sev uzdevis pats, taču pagaidām nebija atradis neko, kas liecinātu, ka Leonidovičs nav nekas vairāk kā augstas klases izsūtāmais zēns.

-      Viņš taustās pa tumsu. Droši vien cenšas atstāt iespaidu uz Rainersonu meičām.

-    Tu teici, ka viņi apmetušies katrs par sevi!

-    Es teicu, ka viņi nav apmetušies vienā luksusa numurā, - Mols atbildēja, neapmierināts ar Māklera pārmetuma pilno toni. - Es neko neesmu teicis par attiecībām.

-     Tādā gadījumā saki kaut ko! Kādas ir viņu attiecības? Man vajadzīga informācija.

Šķita, ka šoreiz kaut kas nesaskan ar biogrāfiskajiem niekiem, kurus vīrs uzskata par svarīgiem.

-     Viņi ir draugi. Platoniska padarīšana.

-     Esi par to pārliecināts?

Nē, Mols nebija pārliecināts, taču, apzinoties, ka tagad nākas konkurēt ar citu informācijas avotu, bija jāpalielina sava vērtība, jārada iespaids, ka viņam ir videonovē- rošana visur.

-     Naktī nekāda kustība starp numuriem nav manīta.

-     Viņš no jauna pievērsās novērošanas žurnālam. - Bez tam piektdienas vakarā viņa ieturēja vakariņas kopā ar cilvēku, vārdā Atertons. Džeimss Atertons. Abi kopā jutās itin omulīgi.

-     Interesanti. Kas vēl?

-     Es pārbaudīju to zelli. - Mols ātri pārskatīja profilējošo informāciju, atlasīdams galveno. - Cilvēks no Vašingtonas. Vada starptautisku konsultāciju firmu. Laiku pa laikam strādā valdības uzdevumā…

-    Par viņu neraizējieties, es zinu, kas viņš ir.

Vēl viena kripata izlūkošanas informācijas.

-     Pareizi.

-     Ko viņa dara šodien?

-     Viņi darbojas maiņās, - atbildēja Mols. - Viens slimnīcā, otrs - viesnīcā. - Viņš nolēma piemelot vēl mazliet.

-     Izskata visus ziņojumus par nelaimes gadījumiem.

-     Labi. Gudri no Cjaņa puses, labs paņēmiens šo cilvēku nodarbināšanai. Neizlaid kurjeru no sava redzesloka. Ja vajadzīgs, norīko vēl kādus cilvēkus. Man jāzina, kas viņam aiz ādas.

-    Kā paliek ar meitu? - Kaut ari parastā situācijā Mols būtu ieminējies, ka viņam jau ir savs cilvēks drošības dienestā, viņš saprata, ka tāda veida informācija šobrīd nav atklājama. - Vai vēlaties, lai arī viņu novēro divdesmit četras stundas septiņas dienas nedēļā?

-    Nekādā ziņā. Dieva dēļ, viņa ir tikai štrunta zoologs.

Vēl viens Mola nepieminēts fakts, kaut arī viņš saprata, ka šāda veida informācija bez grūtībām iegūstama in- ternetā.

-     Vēlaties vēl vienu nelaimes gadījumu? Sakiet vārdu, un mēs varam viņus aizkavēt vēl par nedēļu. Varbūt divām.

-    Nē, es nedomāju, ka tas būs nepieciešams.

Tagad Mols bija pilnīgi pārliecināts, ka šis cilvēks zina vairāk, nekā pasaka.

TRISPADSMITA NODALA

"PĒRLE", TAIPAS SALA, MAKAO

Pirmdiena, 2. jūlijs, 07:21:36, pēc Griničas laika, plus astoņas stundas

Saimonam tuvojoties ar diviem kafijas traukiem, sargs sastinga miera stājā. Tikšanās ar Kiru dienas sākumā bija kļuvusi par rutīnu, kas Saimonam sagādāja prieku un viesa viņā bailes, zinot, ka agrāk vai vēlāk viņš Kiru atradīs gultā kopā ar Džeimsu Atertonu, vakariņu kompanjonu trīs pēdējos vakarus pēc kārtas.

-     Labrīt!

Jaunais cilvēks palocīja galvu un atklāti un draudzīgi pasmaidīja.

-     Lai arī jums labs rīts, ser. - Platiem pleciem, muskuļains, bāli zilām acīm un vasaras raibumiem uz vaigiem viņš aizpildīja durvis kā ķieģeļu krava.

Saimons ieskatījās puiša sarga žetonā. R. Dž. Keltss.

-     Šķiet, agrāk neesmu jūs redzējis. Esat jauniņais?

-    Jā. Pirmo dienu.

-     Izklausās, ka esat īrs.

-    Jā, tā ir taisnība, ser. Un jūs esat…

Saimons pavēra žaketi, atsegdams žetonu.

-     Mani gaida. «

-    Jā, ser. Jūsu vārds ir sarakstā. - Sargs izvilka no blei- zera krūšu kabatas atslēgkarti, ielika magnētiskajā nolasītājā, nogaidīja klikšķi un atvēra durvis. - Lai jums veiksmīga diena, ser.

-    Jums tāpat. - Brīdi Saimons gribēja pajautāt, vai viņa ir viena, bet tad pārdomāja. - Lai jaunajā darbā jūs pavada veiksme.

-     Pateicos, ser.

Saimons aizvēra durvis, pagaidīja bridi, kamēr pierod acis, bet pēc tam devās uz guļamistabu un vienīgo gaišo spraugu apartamentos. Cerēdams, ka vakariņas ar Ater- tonu nav pārvērtušās par kaut ko miesīgu, viņš viegli pieklauvēja pie durvīm. Erotisko vīziju mulsināts, viņš pajautāja:

-     Vai tu esi… pieklājīgā izskatā?

Kiras no miega vēl piesmakusī balss aiz durvīm tik tikko bija dzirdama.

-    Varbūt neizskatos lieliski, Leonidovič, taču esmu vairāk nekā pieklājīgi ģērbusies, vari par to nešaubīties.

Viņš tam noticēja, kaut arī informācijas bija vairāk, nekā gribējās zināt.

-     Turu tevi pie vārda. - Viņš atgrūda vaļā durvis. Kira sēdēja, atspiedusies pret spilvenu kalnu, segas uzvilkusi līdz zodam. Uzmetusi ienācējam greizu skatienu, viņa notēloja neapmierinātību. - Vai tu kādreiz arī guli, Leonidovič?

-    Veselas piecas stundas. Vai cilvēkam vairāk vajadzīgs?

-     Sešas stundas būtu labāk.

Tas nozīmē, ka viņa nav aizgājusi gulēt agrāk par diviem naktī.

-     Sešas! - Kaut arī nebija pamata būt greizsirdīgam, viņš nespēja neapskaust laiku, kuru Kira pavada kopā ar iznesīgo Džeimsu Atertonu. - Sešas stundas vajadzīgas mīkstčauļiem.

-    Neklūpi man virsū, Leonidovič. Es zinu, kas un kā.

-    Meli un baumas, - viņš deva pretī, jo jutās labāk, uzzinājis, ka Kira bijusi viena. - Pārspīlējumi un insinuācijas.

-     Tieši tādas ir manas domas. Tas viss bija pārāk neticami.

-    Tieši tā. Ne velti mēdz teikt, ka esmu slikts līdz pašai serdei.

-     Ha! Tu nezini, ko nozīmē slikts, Leonidovič. - No segas apakšas parādījās viena kaila roka. - Kafiju! Man nepieciešama kafija.

Saimons pasniedza vienu kafiju.

-     Ko tu saki par jauno sargsuņi?

-     Tas ir Robijs. - Kira iedzēra mazu kafijas malku, kā vienmēr, pārbaudīdama temperatūru, pēc tam nostrēba no krūzes kā nākas. - Mans jaunais miesassargs.

Miesassargs, darbs, pie kāda tagad varēja tikt vīrietis.

-     Kas notika ar Polu?

Kira paraustīja plecus, atklājot kailus plecus.

-     Nav ne jausmas. Vakar piezvanīja apsardzes sabiedrības menedžeris. Viņi zaudējuši dažus vīrus, vienīgos, kuri manā vienībā runāja angliski. Teica, lai gaidu jaunas sejas.

-     Zaudējuši?…

-     Tas ir viss, ko zinu. Robijs parādījās pulksten septiņos.

-     Robijs?

-     Roberts Džozefs Keltss. - Viņa pamāja ar galvu uz naktsgaldiņa pusi ar informatīvo lapu. - Tev nepatīk viņa akcents?

-     Heteroseksuāls vīrietis nekad neatzīs, ka viņam kaut kādā ziņā patīk cits vīrietis. To esmu lasījis Roka Hadsona "Mahisma rokasgrāmatā".

-    Vīriešu noteikumi ir pavisam muļķīgi.

-     Neliec man izteikties par sieviešu sugu. - Saimons pacēla informatīvo lapu un sāka to pārskatīt. - Manuprāt, viņš izskatījās jauns. Tikai divdesmit četri gadi.

Kiras sejā parādījās mazs, nešpetns smaids.

-     To, ko tu sauc par "jaunu", es saucu par konfekti.

-     Biju iedomājies, ka konfekte ir Atertons.

Teikto viņš tūlīt nožēloja - muļķīgs šāviens no gurnu augstuma -, taču vārdi bija izteikti, un tos nevarēja atsaukt.

Kira ar neizpratnes pilnu sejas izteiksmi pielieca galvu uz sāniem.

-     Tev nepatīk Džeimss?

Baidoties, ka viņu var noturēt par greizsirdīgu skolas puiku, Saimons ignorēja jautājumu un turpināja pētīt Roberta Džozefa Keltsa, alias Robija, apraksta lapu.

-    Šķiet, ka viņam ir bagatīga pieredze.

-     To es nevaru zināt, - atbildēja Kira, it kā runa vēl būtu par Atertonu. - Mēs tikai kopā paēdām vakariņas.

Vai nu Kira ar nolūku piespēlēja šo informāciju, lai pārbaudītu Saimona reakciju, vai arī sīkumos viņš saskatīja pārāk daudz.

-     Pēc aiziešanas no 1DP viņš strādājis vienā drošības dienestā. Pārcēlies uz šejieni no Honkongas apmēram pirms mēneša.

-    To es redzēju. Kas ir IDP?

-    īpašais desanta pulks. Nelielas britu armijas desanta vienības. Pati elite.

-     Šķiet, tev jāsāk izturēties pret mani jauki, Leonidovič. Izklausās, ka zēns nav ar pliku roku ņemams.

-     Paturēšu to prātā.

Rotaļīgā vārdu apmaiņa beidzās.

-     Vai ar manu māti jau runāji?

-    Pirms stundas. Lidojums noritējis labi, nekādu komplikāciju nav. Viņai patīk gan slimnīca, gan visi turienes ārsti.

-      Un…

-     Nekādu pārmaiņu.

Kira izdvesa garu nopūtu kā cilvēks, kam zūd cerības.

-     Man pienākas atrasties tur.

-     Nē. Tava sāncensība ar Billiju tēvam nepalīdzēs.

-    Sāncensība? - Kira viegli nosprauslojās, it kā šim vārdam būtu nelaba pieskaņa. - Vari ticēt, ka es nesacenšos ar māti. Tikai…

-     Padomā labi, Kira, tas ir skaidri redzams. Abas jūs esat bijušas izslēgtas no Džeika dzīves gadiem ilgi un tagad cīnāties par atzīšanu un viņa mīlestību.

Kira skatījās neizpratnē, vai apvainoties vai sadusmoties, bet tad tikai nogrozīja galvu.

-     Tu patiešām liksi man zaudēt pacietību, Leonidovič.

-    Atvaino! Spēja pateikt īstos vārdus neīstā brīdī ir īpaša dabas dāvana. - Viņš izlikās apmulsis. - Vai arī tie ir aplami vārdi īstajā brīdī? Nekad nespēju to atcerēties.

-     Tu esi pārāk gudrs un pārāk slīpēts, tā, lūk.

-    Nūja, esmu to bieži dzirdējis. Gan šāds gudrelis, gan tāds. To dzirdēt ir patīkami.

-     Varu to tikai iedomāties. Labi, gudreli, man jāieiet dušā. Pagriezies uz otru pusi.

Viņš darīja, kā bija likts, un pievērsa skatienu ierāmētajai Ciņu dinastijas vainaga kopijai, kas rotāja visu vadītāju apartamentus.

-     Nepaliec dušā mūžīgi, Rainersone. Mums jāaprunājas. Esmu atklājis kaut ko svarīgu.

-     Es ātri, - Kiras balss jau izgaisa vannasistabā. - Piecas minūtes.

Vannasistaba. Sieviete. Piecas minūtes. Uz to vairs nekādu cerību. Saimons ieslēdza televizoru, piecdesmit collu plazmas ekrānu ar tālvadības tastatūru un interneta pieslēgumu, iekārtojās ērtajā atpūtas krēslā, taču nepaguva izskatīt savu pastkastīti līdz pusei, kad Kira jau nāca pāri istabai, ietinusies pūkainā baltā dvielī, kas tikko aizsedza feminin dēlicieux.

-     Necerēji, ka man tas izdosies, vai ne?

Par spīti iekāres pilnā, mazā velniņa ausī čukstētajiem lūgumiem, Saimonam izdevās neatraut acis no ekrāna.

-     Nešaubījos par to ne mirkli.

-    Tu esi ne tikai gudrelis, Leonidovič, bet arī melis.

-     Vainīgs visās apsūdzībās.

-    Ja tu atrautu acis no televizora, tu Pazudušo dārgumu templī dziedātu soprānu.

-     Neglaimo sev, Rainersone. Esmu redzējis tevi kailu, vai neesi aizmirsusi? Nekā īpaša.

-     Jā, taču toreiz es līdzinājos Dahavas nāves nometnes gūsteknei. Tagad man uz kauliem ir mazliet miesas.

Labi uzturētas miesas. Bet šoreiz viņš bija pietiekami gudrs, lai šo komentāru paturētu pie sevis.

-    Jā, kundze, skatiens uz priekšu, mute ciet.

-     Kāds ārā laiks?

Par spīti labajiem un cēlajiem nodomiem, viņš redzēja kailo Kiru atspīdam televizora ekrānā. Miesa ļoti labā stāvoklī.

-     Lai miers Saimonam.

-     Kas?

-     Vai joprojām līst?

-    Jā. Tas ir - nē. Pirmīt lija. - Nolādēts, tā runā narkomāns. - Lietus pārstāja līt apmēram pirms stundas. Paredzams, ka dažas nākamās dienas nelīs.

-     Aleluja! - Kira pagriezās un nozuda ģērbtuvē. - Tu teici, ka esi atradis kaut ko svarīgu.

Viņš mēģināja koncentrēties, izdzēst no prāta kailā auguma vīziju, taču zināja, ka tas ir bezcerīgi, jo tēls uz visiem laikiem bija iespiedies smadzenēs.

-     Vakarvakarā biju slimnīcā.

-     Un?… - Atspoguļotais tēls - nu jau krūšturī un īsās biksītēs kā zēnam - no jauna parādījās ģērbtuves durvīs.

-    Gribēju parunāt ar doktoru Janu. Man nebija saprotami daži ar šaušanu saistīti jautājumi.

-    Kā tad tā? - Kira uzvilka kājās kvieškrāsas garās bikses.

-    Uz tavu tēvu šauts divreiz, vienu reizi trāpīts krūtīs, otru reizi - sānos. Es uzskatīju… domāju, mēs visi uzskatījām… ka pirmās lodes trieciens sagriezis viņu otrādi un pēc tam otrā lode iešauta sānos.

-     īstenībā par to netiku domājusi, - Kira atzina. - Taču tāds skaidrojums katrā ziņā ir saprātīgs.

-     Taču nekas tamlīdzīgs nav noticis.

-     Kā… - Viņai velkot topiņu pāri galvai, balss acumirklī apklusa. - Kā tu to zini?

-     Lodes nav vienādas. Viena izšauta no deviņu milimetru pistoles, otra no divdesmit otrā kalibra. - Bija vēl citas dīvainības, kuras nevarēja izskaidrot un kuras apspriest nebija ērti - vismaz ar viņu. Pagaidām ne. - Divas lodes, divi šāvēji.

-     Māte par otru šāvēju neko neteica.

-     Nē, neteica. - Saimons būtu varējis piebilst vēl kaut ko, taču gribēja dot laiku jaunās informācijas apjēgšanai.

Kira stāvēja durvīs sastingusi, ritentiņi galvā griezās.

-      Varbūt viņa otru šāvēju neredzēja, situācija droši vien bija bailīga.

-    Varbūt, - Saimons piekrita, kaut arī tam neticēja. Billija Rainersone nebija no bailīgajām, turklāt daudz viņa nebija palaidusi gar acīm. - Taču ne jau tas ir galvenais.

-     Kas tad ir galvenais?

-     Divi šāvēji no divām dažādām vietām. Tas neizklausās pēc neizdevušās laupīšanas.

-     Tu gribi teikt… - Kira apklusa un brīdi padomāja. - Šāvuši profesionāļi? - Viņa papurināja galvu, noraidīdama šo domu. - Nē. Tu maldies. Tādā gadījumā tēvs būtu miris. Profesionāļi nebūtu kļūdījušies.

Viņai nebija vajadzīgs ilgs laiks, lai pamanītu neatbilstību, taču tā bija tikai viena no daudzām un tikai neliela daļa no fantastiskās teorijas, par kuru Saimons nevēlējās runāt.

-     Tas nav viss. - Viņš izvilka no kabatas Džeika mobilo tālruni, ieslēdza un sāka pārskatīt tikšanos kalendāru. - Paskaties uz to.

Kira pārnāca pāri istabai un, uzvēdīdama ziepju un svaiguma smaržu, noliecās pār Saimona plecu. Mitrie mati bija atsukāti no pieres taisni atpakaļ.

-     Kas tur ir?

-     Tava tēva mobilais tālrunis. Es to atvedu no slimnīcas. - Saimons pārskatīja tikšanos kalendāru, nonāca līdz divdesmit septītajam jūnijam un norādīja uz ierakstu desmitos vakarā: Meili Čana. - Tā ir Džeika pēdējā tikšanās. Dienā, kad uz viņu šāva.

-    Ak! - Kira pakāpās soli atpakaļ.

Šādu reakciju Saimons nebija gaidījis, neko tamlīdzīgu.

-    Tu viņu pazīsti?

-     Nē, protams, ne. Es tikai… neliecies zinis.

Neliecies zinis - tas nebija dienas kārtībā - gana izvairīga jau bija Billija.

-    Vai tev šis vārds ir zināms?

-     Nē, nebūt ne. Taču… - Kira ievilka uz iekšu vaigus un nogrozīja acis. - Vienkārši… varbūt tētim atkal prātā vecie niķi.

Tikai pēc brītiņa Saimons apjēdza šo vārdu nozīmi.

-     Runa ir par citu sievieti? - Muļķīgs jautājums, protams, par ko citu viņa varēja runāt. - Padomā ar prātu. Kopā ar viņu bija Billija.

-     Bet ja nebija? Tā varētu izskaidrot, kāpēc viņa nav redzējusi otru šāvēju. Māte cenšas piesegt baudkāro veco nelgu, visādi viņu aizbildina, kā vienmēr to darījusi. Viņš devies savās runča gaitās, varu derēt. Kāpēc tad viņam būtu bijis jātiekas ar sievieti tajā apkārtnē? Nakts laikā?

-     Tu tomēr maldies. - Saimons vismaz tā cerēja. - Es zināju, ka šajā stāstā kaut kas īsti nesaskan, un Billiju mazliet piespiedu. Galu galā viņa atzina, ka Džeiks mēģinājis sarunāt tikšanos.

-     Izklausās, ka viņa tev pūtuši miglu acīs. Pirmkārt, rodas jautājums, kāpēc viņa meloja?

-      Viņa bija apjukusi. Viņa neesot spējusi saprast, ka Džeiks grasās dot kukuli.

-     Māte? Apjukusi? Viņa ir sieva ar pautiem kā Zaļais gigants. Lūdzu, tikai nesaki, ka noticēji tādām muļķībām! Lai viņa būtu apjukusi?

Īstenībā Saimons tam nebija noticējis. Billija joprojām kaut ko noklusēja, joprojām vairījās no patiesības, taču nebija ticams, ka Džeiks mēģinājis spert kādu sānsoli - pārāk stipri viņš mīlēja sievu.

-     Tās bija lamatas. Viņš tajā rajonā ievilināts.

-     Un kā tu nonāci pie šāda secinājuma?

Saimons atvēra nākamo ar tikšanos saistīto ierakstu.

-       Padomā par šīm norādēm. Man vajadzēja veselu stundu, lai izietu visu maršrutu. Kāds vadājis viņu pa rinki.

Kira skatījās uz viņu ar neizpratnes pilnām acīm.

-     Kāpēc?

-     Lai pārliecinātos, ka viņam nav apsardzes.

-    Tas ir visai liels pieņēmums.

Nē, tā bija pieredze - Elpato tāpat bija izrīkojies ar viņu Kali, - taču pieminēt cilvēku, kas nogalinājis viņas vīru, nelikās spīdoša ideja.

-       Sauc to par intuīciju. - Vairumam sieviešu tāds skaidrojums šķita itin labs. Pieņēmums ne. Intuīcija - tā gan. Šādu loģiku ar savu akmens laikmeta domāšanu viņš nespēja saprast.

-     Tu tātad saki…

-     Es saku, ka šaušanai nav nekā kopīga ar nejaušu noziegumu uz ielas. Varbūt viņu centās nogalināt, varbūt gribēja tikai iebaidīt, taču tas viss ir saistīts. Ja noskaidrosim, kas saistīts ar šaušanu, mums kļūs arī skaidrs, kas saistīts ar nelaimes gadījumiem "Pērlē".

-     Un kā tu plāno to izdarīt?

Saimons uzsita ar pirkstu pa Lielā Džeika pēdējās tikšanās ierakstu.

-     Meili Čana.

ČETRPADSMITĀ NODALA

CENTRĀLĀ MAKAO, VECAIS CIEMATS

Trešdiena, 4. jūlijs, 21:18:12, pēc Griničas laika, plus astoņas stundas

Džeiks Atertons atvēra durvis, kas veda pazemes bistro, un pagāja malā.

-    Vai te būs labi?

Kira pamāja ar galvu, jo siekalu dziedzeri acumirklī reaģēja uz grilētas jērgalas un svaigu piparmētru smaržu.

-     Smaržo lieliski. - Viņa apstājās, pirms iešanas iekšā ļaudama acīm pierast pie blāvā apgaismojuma. - Un skats ir pat labāks.

Daudzās sveces, kas uz galdiem un tumšajām ķieģeļu sienām meta maigas, mirgojošas ēnas, radīja bistro klusinātu, intīmu gaisotni. Šķita, ka Atertonam zināmas visas labās vietas. Ne tūristiem paredzētajos aprakstos minētās, bet mazas un klusas. Un ļoti tumšas. Katru nākamo vakaru tās šķita samazināmies, kļūstam tumšākas un intīmākas. ja tā turpināsies, viņi ēdīs brokastis gultā, un šī doma Kiru ne pa jokam nobaidīja. Vai viņa tam gatava?

Vai Atertons ir cilvēks, ar kuru kopā veidot savu dzīvi? Katrā ziņā viņam piemita vērtīgas īpašības: izsmalcinātība un gudrība, laba humora izjūta un nevainojamas manieres. Visas svarīgas īpašības. Un nemaz nenāca par ļaunu, ka tās visas tik jauki noslēptas. Kāpēc vilcināties?

Atertons pagāja soli Kirai priekšā un ieskatījās viņai acīs.

-    Vai viss ir kārtībā?

-     Protams. Kāpēc tu tā jautā?

-     Tu izskatījies… šķiet, apjukusi.

Tu to nevari iedomāties. Taču, iekams viņa spēja sagudrot pienācīgu atbildi, parādījās neliela auguma vīrs ar iestīvinātu baltu priekšautu pāri vēderam. Vīra krunkainā sejas āda izskatījās veca, un palocījies viņš aizveda viesus pie stūra galdiņa telpas dziļumā. Tad viņš pacietīgi nogaidīja, kamēr viesi iekārtojas, pieņēma dzērienu pasūtījumu un aizgāja. Atertons paliecās pār galdiņu un, dzintarkrāsas acīm sveču gaismā mirdzot, nočukstēja:

-    Šovakar tu esi sevišķi skaista.

Kira pasmaidīja un centās izskatīties tik apmierināta, cik vien iespējams. Tādi komplimenti vienmēr darīja viņu nervozu. Un izraisīja aizdomas. Vai interese ir par viņu vai Rainersonu naudu? Viņa zināja, ka Atertons ir citāds: viņam pašam bija nauda, sava sabiedrība, turklāt viņš nebija izrādījis ne mazāko interesi par Rainersonu impēriju. Atslābinies, lēdij, šim zēnam tu patīc.

-     Pateicos. Arī tu pats neizskaties sliktāk.

Atertona sejā parādījās lēns, domīgs smaids, kas beidzās, nesasniedzis acis.

-    Es negribēju likt tev justies neērti.

-     Tā nav. - Vai tas tik ļoti krīt acīs? - Tas ir… - Viņa juta, ka seja apmulsumā pietvīkst. - Neesmu no lielām komplimentu cienītājām.

-     Saprotu. Esmu pārliecināts, ka to esi dzirdējusi tūkstošiem reižu.

-    Tā vis nav. Tie…

-     Tie dara tevi aizdomīgu, - viņš noteica. - Vai patīku es, vai patīk tas, ka esmu Lielā Džeika Rainersona meita?

Kira palocīja galvu, juzdamās muļķīga un atklāta.

-     Kaut kas uz to pusi.

Atertona smaids sasniedza acis.

-     Varbūt tikai cenšos tevi iedabūt gultā.

-     Tiešām?

-     Protams.

-    Tu vismaz esi godīgs.

-     Pacietīgs.

Tam varēja ticēt. Kaut arī kopā bija pavadīts tik daudz laika, nekas vairāk starp abiem nebija noticis, vienīgi skūpsts uz vaiga, novēlot labu nakti.

-     Pacietība ir laba lieta.

Viņš palocīja galvu un atspiedās pret atzveltni.

-    Tu neesi tam gatava. Tas ir svarīgs solis.

Kiru kaitināja fakts, ka viņam taisnība.

-    Pagājis tik ilgs laiks.

-       Saprotu. Jaunībā bija vieglāk. Nekādas bagāžas. Nedz spiediena. Nedz acumirklīga vērtējuma.

-     Acumirklīga vērtējuma?

-      Vismaz tā es to saprotu. Pēc noteikta vecuma sasniegšanas nav vairs nejaušu tikšanos. Tādām nav laika. Pulkstenis tikšķ. Kāds jāpievāc. Vai šis cilvēks būs labs partneris? Kādas ir viņa labās īpašības? Kādas sliktās? Pēc otrās tikšanās reizes sievietes jautā: "Pie kā tas novedīs?" - Šīs domas uzjautrināts, viņš papurināja galvu. - Pie joda, man prātā ir vakariņas, neliela saruna, va-a-arbūt pa- draiskošanās starp palagiem. Viņai prātā vakariņas, balts zedeņu žogs un bērni.

Kira tik tikko spēja apspiest atvieglojuma sajūtu. Viņam bija ne tikai taisnība, bija ari radusies skaidrība, ka šis vīrietis nesteidzas iegūt viņu vai Rainersonu bagātību.

-    Man viss ir skaidrs. Tev nepatīk bēbīši.

Kaut arī Kira to pateica kā joku, šķita, ka viņš uztver šos vārdus nopietni, ar akmenscietu sejas izteiksmi novicinot gaisā roku žestā commc ci, comme ga.

-    Viss atkarīgs no tā, kā viņi vārīti.

Ar tik akmeņainu sejas izteiksmi teiktie vārdi pārsteidza Kiru pilnīgi nesagatavotu, un brīdi prātā ienāca doma, ka pūslis neizturēs, taču kaut kādā veidā nevaldāmās smieklu lēkmes laikā to izdevās saturēt. Viņa tik tikko paguva atvilkt elpu, kad parādījās viesmīlis ar dzērieniem un ēdienkarti. Ar asarām acīs viņa pabīdīja savu ēdienkarti pāri galdam.

-     Pārsteidz mani.

Atertons ātri pārlaida acis ar roku rakstītajai lapai un, ne mirkli nevilcinājies, kantoniešu dialektā kā ložmetēju nobēra savu lēmumu. Vecais vīrs piekrītoši pamāja un nozuda tik klusu kā spoks.

Kira sveicienā pacēla glāzi un uzsauca tradicionālo tostu:

-     Gon-bui.

-     Iztukšo kausu, - Atertons atsaucās ķīniešu valodā, pateikdams to pašu angliski, un vienā malkā iztukšoja Moutai, no prosas destilēta vietējā vīna glāzi.

-    Cik valodās tu galu galā runā?

Atertons paraustīja plecus, it kā savu spēju samulsināts, un no jauna piepildīja glāzes.

-    Piecās vai sešās. Ar dievu uz pusēm kaut ko varu pateikt vēl dažās valodās.

No pieredzētā bija skaidrs, ka šis cilvēks neko nedara ar dievu uz pusēm, un droši vien tāpēc Ārlietu ministrija bija izvēlējusies Atertonu, lai viņš līdzētu koordinēt svarīgāko tirdzniecības vienošanos pēc NAFTA.

-    Vai ir jaunas ziņas par tēvu? - viņš pajautāja, skaidri redzami gribēdams mainīt tematu.

Kira papurināja galvu, un vieglprātīgā sajūta iztvaikoja kā tuksnesī ūdens.

Atertons pasniedzās un paspieda viņai roku.

-    Viņš izķepurosies.

Kira pamāja. Skaidrs, ka tēvs izķepurosies, infekcija bija pieveikta un ievainojumi dzija, - bet kas būs vēlāk? Kretīns? Šī doma atbaidīja. Tā šķita nepieņemama. Tikai ne viņas tēvs. Ne jau Lielais Džeiks Rainersons. Tad jau labāk miris.

-     Nav jāšaubās, - ierunājās Atertons, it kā lasītu viņas domas, - ka viņš pilnīgi atveseļosies.

Ja Kirai šajā cilvēkā kaut kas patika, tad tas bija mūžīgais optimisms, un viņa centās paust tādu pašu entuziasmu.

-     Par to es iedzeršu.

Viņiem saskandinot glāzes, pienāca viesmīlis, atnesdams kūpošu maizi un terīni ar bouillabaisse. Viņš dāsni piepildīja lielas bļodas ar sārto zivju un omāru viru, pusizdzerto Montai glāžu vietā nolika tīras glāzes un pudeli Bordo baltvīna un izgaisa ēnās. Kira paliecās uz priekšu, izbaudīdama garšvielu aromātu, tomātus apvienojumā ar fenheli, ķiplokiem un safrānu.

-     Smaržo brīnišķīgi.

Atertons pamāja.

-      Makao vislabākais. Saimons nezina, ko palaiž garām.

Kaut arī Kira saprata, ka īstenībā Atertons vēlas pavadīt laiku kopā ar viņu, šis cilvēks vienmēr bija tik laipns, ka uzaicināja arī Saimonu, kurš vienmēr atrada iemeslu noraidīt ielūgumu. Kira jau bija nogurusi no aizbildinājumu izdomāšanas.

-    Varu teikt vienīgi to, ka viņš ir darbaholiķis.

-     Es apbrīnoju viņa aizrautību.

Taču Kira bija pārliecināta, ka ir kas vairāk nekā aizrautība. Abi vīrieši bija kā divi suņi, kuri ošņā visapkārt, izzinādami, kas padomā otram, īpaši nepaļaudamies uz intuīciju. Līdzīgi, Kira atskārta, bija ar pašas jūtām.

Atertons saņēma vina glāzi abās rokās, pacēla un nedzēris pāri malai nolūkojās viņā.

-     Vai ir kādas problēmas, par kurām man pienāktos zināt?

-     Nē, nav nevienas, - viņa atbildēja. - Šīs trīs sausās dienas ir kā Dieva sūtītas. Misters Cjaņs apgalvo, ka turamies grafikā. Varbūt pat mazliet apsteidzam.

-    Tā ir brīnišķīga ziņa. Lieliska. Biju iedomājies, ka var kaut kas atgadīties. Ka šā iemesla dēļ Saimons nevar…

-      Nē, nē, - Kira viņu pārtrauca, - tam nav nekāda sakara ar "Pērli".

-     Tātad?

-     Nekas īpašs. - Kira patiesībā neticēja Saimona teorijai par šaušanu, jo tā izklausījās pievilkta aiz matiem, turklāt stāsts par to var padarīt viņu smieklīgu Atertona acīs. Viņa pati nesaprata, kāpēc par to uztraucas, taču tā bija. Prātā viņa allaž salīdzināja abus vīriešus, cerēdama, ka viņi viens otram iepatiksies. - Patiešām ne.

-     Patiešām? - Atertons pasmaidīja, it kā šāda izvairī- ba viņu uzjautrinātu, un tēlotā neticībā sagrozīja acis. - Es tā ne-e-e-do-mā-ju.

Kira apzinājās, ka tiek rauta atbruņojošā smaida atvarā, taču nespēja pretoties.

-    Apsoli, ka nesmiesies.

Atertons pacēla uz augšu labo roku ar diviem izstieptiem pirkstiem.

-     Skauta godavārds.

Viņa iedzēra vīna malku un sakopoja domas, lai varētu visu izklāstīt vienkārši un ticami.

-    Saimons domā, ka uzbrukums tēvam bijis ieplānots. Ka viņš ievilināts lamatās.

Šķita, ka visi Atertona sejas vaibsti mainas un pariet no šoka uz apjukumu, bet tad tajos pavīdēja skepse.

-     Vai tu… - Viņš papurināja galvu, it kā mēģinātu padzīt šaubas. - Vai tu saki to nopietni?

-     Protams.

-    Tas ir nopietni.

-    Protams. Es baidījos… - No kā? Vai no tā, ka Saimons viņa acīs kļūs maznozīmīgs? - Baidījos, ka tu man nenoticēsi.

-    Skaidrs, ka es tev ticu. Saimons nav cilvēks, kas lieki ceļ trauksmi. Vai viņš jau griezies pie varas iestādēm?

-     Nē, - Kira atbildēja, sajutusi atvieglojumu, ka viņas teiktais tiek uztverts nopietni. - Detaļas ir mazliet neskaidras.

Atertons atlaidās pret krēsla atzveltni un sakrustoja rokas.

-    Tava māte sacīja, ka notikusi neizdevusies laupīšana. -Jā.

-     Vai tagad viņa stasta ko citu?

-     Nē.

Atertons lēni palocīja galvu, jo kopaina kļuva skaidrāka.

-     Un ko Saimons domā darīt?

-     Viņš uzzinājis, kā sauc kādu sievieti, kura varētu būt šai lietā iejaukta. Un mēģina viņu atrast.

-    Sievieti?

-     Sievieti, vārdā Meili Čana. - Atertonam viegli pavērās mute. - Tu viņu pazīsti?

-     Zinu pēc vārda, - viņš atbildēja. - Aizkulišu politiķe, politisks hameleons ar daudziem kontaktiem.

Kira pārliecās pāri neaizskartajai bļodai ar ēdienu un ierunājās čukstus.

-     Tātad tam patiešām var būt kāds sakars ar…

-    Ar lielo atklāšanu, - Atertons viņu pārtrauca, kā baidīdamies, ka viņa varētu neatcerēties eifēmismu, kas aizstāja tirdzniecības vienošanos. - Nē, par to jāšaubās, jo šā notikuma detaļas tiek pārāk stingri apsargātas. Jābūt kaut kam citam.

-     Piemēram?…

Atertons nogrozīja galvu.

-    Nevaru iedomāties, taču par vienu esmu drošs - atrast Čanas kundzi nebūs grūti. Un viņa nebēgs. Viņa pārdzīvoja deviņdesmit devītā gada varas maiņu un zina, kā darbojas sistēma. Varbūt zina, kur šajā pilsētā apglabāts dažs labs līķis.

-    Ko tu ar to gribi teikt?

-   To, ka šī sieviete ir gudra, nepazīst žēlastību un ir bīstama. Saimonam jābūt uzmanīgam.

PIECPADSMITĀ NODALA

CENTRĀLĀ MAKAO, DIENVIDU PUSSALA

Ceturtdiena, 5. jūlijs, 13:46:53, pēc Griničas laika, plus astoņas stundas

Pusdienotāji beidzot bija izklīduši, nelielās nūdeļu ēstuves veranda kļuvusi tukša, un vienīgie palikušie bija Saimons un Kira, un viņas miesassargs Robijs Keltss, kas sēdēja pie blakus galdiņa abiem tieši aiz muguras. Pārējie apsargi - seši liela auguma vīri, visi aziāti - vienādos attālumos bija novietojušies gar balustrādi, visi ar seju pret ielu, ģērbušies vienādās vieglās žaketēs, kas noslēpa ieročus, un tikpat uzkrītoši kā tad, ja viņi būtu kaili. Mēģinādams izprast Kiras sejas izteiksmi, Saimons pa- slējās uz augšu un pielieca lietussargu tā, lai saule nekristu acīs.

- Manuprāt, tu visu dramatizē mazliet par daudz, Rainersone.

Ada uz viņas augstajiem vaigu kauliem nostiepās, atbilde noskanēja kā klusināts šņāciens.

-    Neko es nedramatizēju. Tieši tādi ir viņa vārdi.

-     Es saprotu. - Saimons nebija padomājis, izrunājot vārdu dramatizē. Tādai sievietei kā Kira tas kalpoja par placdarmu desanta izmešanai. - Zina, kur līķi aprakti, - tas ir tikai tāds izteiciens. Ar to domāti politiskie līķi.

-     Es zinu, ko viņš gribēja teikt, Saimon. Tu taču neuzskati mani par idioti?

Dievs visvarenais, kāpēc es neizroku alu un nenomas- kējos ar mēsliem?

-    Nē, protams, ne. Es tikai gribēju teikt…

Kira viņu pārtrauca.

-     Vai tu domā, ja esmu blonda, nespēju atšķirt realitāti no drāmas?

-     Nē, es…

-      Viņš teica "gudra un nežēlīga". - Kira paliecās uz priekšu un ieurbās Saimonā ar ledainu savu zaļo acu skatienu. - Viņš teica, ka Saimonam jāuzmanās.

-     Sapratu. Viss skaidrs. Es piesargāšos.

-     Tad kāpēc tu neizmanto apsardzi? - Tikpat ātri, kā uzliesmojušās dusmas izplēnēja, tonis piepeši kļuva lūdzošs. - Lūdzu!

-     Tāpēc, ka man tā nav vajadzīga. Es gribu aprunāties ar šo lēdiju, neko vairāk. - Viņš satvēra Kiras rokas savējās. - Kira, mīļumiņ, paskaties uz šiem vīriem. Viņi ir drausmīgi lieli. Ja iešu kopā ar kādu no šiem milzeņiem, viņa klusēs kā ūdeni mutē ieņēmusi.

-     Tik un tā viņa neko tev nepateiks, jo ir pārāk gudra.

Saimons pasmaidīja, mēģinādams Kiru pārliecināt ar

savu pašpaļāvību.

-    Viņa bija ar mieru tikties.

-     Jā, pareizi. - Kira nogrozīja baltas acis. - Un kā tu domā, kāpēc?

Jautājums bija retorisks, ar sarkastisku pieskaņu, taču Saimons izlikās, ka uztver to nopietni.

-     Viss ir gluži vienkārši. Viņa vēlas uzzināt, kā viņu atradu un ko es zinu. Kamēr viņa to nezina, viņa nevar justies droša.

-     Nē! Tu alojies. - Kira atrāva plaukstas no viņa tvēriena. - Tās var būt lamatas. Ja viņa sarīkoja lamatas tēvam, kas var liegt to pašu izdarīt ar tevi? Viņa tevi apvedīs ap stūri.

-     Nekā tamlīdzīga.

-     Kā tu vari zināt? - Kira noprasīja. - Kā vari būt par to drošs?

-     Tāpēc ka ir gaiša diena, - Saimons atbildēja, pateikdams to, ko savā prātā bija izdomājis, - un mēs tiekamies viņas mājās. Tāpēc ka viņa zina, ka esmu dalījies šajā informācijā vismaz ar simt tuvākajiem draugiem. Tāpēc ka viņa ir sieviete, un tas nozīmē, ka ziņkārīga pēc velna. - Šie vārdi izvilināja skatienu, kas brīdināja būt uzmanīgam, taču Kira pasmaidīja, un nekas cits nebija vajadzīgs. - Turklāt viņa ir aizkulišu politiķe, nevis melnā atraitne.

Kira dziļi ievilka elpu un lēni izelpoja.

-     Tomēr tu man patīc, Leonidovič. Vai tu to zini?

Viņš pasniedzās un paplikšķināja Kirai pa roku.

-    Tu arī man tā kā patīc. - Pat vairāk, nekā viņam gribējās atzīties pašam sev. - Man nu jāiet. - Viņš ieskatījās pulkstenī - lai izvairītos no Kiras acīm, nevis lai pārbaudītu laiku. - Es teicu, ka ieradīšos trijos.

-     Mēs varam tevi aizvest.

Saimons papurināja galvu - vēl tikai trūka, lai viņš ierastos ar divu bruņotu automašīnu karavānu, - un pieslējās kājās.

-     Diena ir brīnišķīga, un man der izlocīt kājas.

Kira pamāja.

-     Esi uzmanīgs.

-    Protams. - Pāri Kiras plecam viņš redzēja Robija muguru un uz sāniem noliekto galvu. Viņš saprata, ka puisis noklausās. - Vienmēr būšu uzmanīgs. - Jo īpaši, viņš nosprieda, kad tuvumā būs Robijs. Vismazāk viņš ilgojās pēc nediskrēta miesassarga, kas izstāsta noslēpumus saviem draugiem.

Izgājis no ēstuves, viņš devās austrumu virzienā uz iekšējās ostas pusi. Šaurā iela ar modes preču veikaliņiem abās malās bija skaļa un ļaužu pilna, valodu kakofonija jaucās ar košajiem apģērbiem - pēc ilgā lietus visi baudīja saulaino laiku. Nonācis pie ūdens, pa Rua das Lorchas, kur tūristi gaidīja iekāpšanu peldošajā kazino, viņš nogriezās uz dienvidiem un tālāk devās pa iepriekš izdomāto maršrutu. Bija viena no tām skaistajām vasaras dienām, kad debesis aiz tajās izkaisītajiem baltajiem mākonīšiem ir dziļas un zilas, bet tveici mazina pēc sāls un jūras zālēm smaržojoša viegla brīze. Skaista diena, ja neņem vērā neskaidro nojausmu, ka viņš tiek novērots.

Ūdens malā Saimons pāris reižu apstājās pie nelieliem veikaliņiem un nevērīgi nopētīja skatlogu, vai stikla atspīdumā neieraudzīs Kiru, kas kopā ar miesassargu plejādi nolēmusi tēlot viņam aukli, taču melns Land Rovers nekur nebija redzams. Apmierināts viņš devās tālāk pa ielu, kas līdz pussalas galam vairākkārt mainīja nosaukumu, garām portugāļu septiņpadsmitā gadsimta cietoksnim Fortaleza de Barra, uz kura paliekām bija uzbūvēta fantastiska viesnīca Pousada dc Sāo Tiago, līdz beidzot nogriezās uz Penhas pakalnu ziemeļos, pilsētas lepnāko dzīvojamo rajonu. Transporta trokšņi un kājāmgājēji noklusa tālumā, komerciāla stila ēkas nomainīja koloniālā stila savrupnami ar grezniem dārziem tiem apkārt.

Viņš atrada Meili Čanas namu, kuru apņēma cietoksnim līdzīga ar vīteņiem noaugusi siena klusā, aklā ieliņā. Vēl neaizejot līdz vārtiem, šaurām koka durvīm ar biezām dzelzs stīpām, kas izturētu pat automašīnas triecienu, viņa gaitām bija sekojušas vismaz divas videokameras. Meili Čanas kundzei vai nu patika noslēgtība, vai arī viņa baidījās no ienaidniekiem. Droši vien bija gan viens, gan otrs, ja ņem vērā sievietes reputāciju, nosprieda Saimons. Viņš piespieda zvana pogu un draudzīgi uzsmaidīja videokamerai, zinādams, ka aiz sienas kāds salīdzinās viņa fizionomiju ar persona non grata datubāzi.

No maza skaļrunīša virs durvīm atskanēja nazāla balss.

-     Kāds ir jūsu vārds?

Kaut arī daudzi vietējie runāja kantoniešu dialektā, Saimons pazina mandarīnu dialektā teiktos vārdus un vienu no nedaudzajām parastajām frāzēm, un viņš uz to varēja atbildēt daudzās valodās.

-    Saimons Leonidovičs, - viņš atbildēja, atvērdams kameras priekšā pasi.

Iekšpusē smagi un klusi tika atvilkts aizbīdnis, tad virzulī nošņācās gaiss, un mehānisms atvilka atslēgas bultas. Durvīm atveroties uz iekšu, bezmiesīga roka ar mājienu aicināja Saimonu iekšā. Pirmo reizi Saimons juta, ka cauri augumam pārskrien satraukuma trīsas, ļaunas priekšnojautas, kādas jājūt cietumniekam, sperot pirmo soli aiz pelēkajām sienām. Tās var būt lamatas. Viņa tevi apvedīs ap stūri. Viņš spēra soli uz priekšu, un aizvērdamās aiz muguras dobji noklaudzēja durvis. Atšķirībā no fatālās skaņas acu priekšā atklājās krāšņs dārzs - strūklakas, miniatūri augļu koki un dzidri baseini ar krāsainām karpām - reizē vilinošs un mierpilns, īsts Ēdenes dārzs. Taču durvju otrā pusē parādījās nevis Ieva, bet mistera Klīna aziātiskā versija: skūta galva, zelta auskars, virs izspīlētajiem muskuļiem cieši pieguļošs T krekls. Bez smaida ēnas vai vārdiem "iepazīsimies tuvāk" vīrs uzgrūda Saimona rokas uz augšu, bet pēc tam ātri un prasmīgi kā profesionālis pārbaudīja apģērbu un visas spraugas, neatstājot nepārbaudītu nevienu auguma daļu. Acīm redzami apmierināts, vīrs pagriezās pret māju, iespaidīgu trīsstāvu koloniālo villu, un pamāja Saimonam, lai seko.

Vārtu sargs, kas prot visu, nodomāja Saimons, nopētījis vira riku jostu, kurā atradās dažādi nelieli dārzkopja rīki un viena ļoti liela pistole. Nonākot pie durvīm, misters Klīns spiedpogu panelī ievadīja ciparu kombināciju un pakāpās atpakaļ. Otrā pusē klusu, bet skaidri varēja saklausīt taustiņu noklabēšanu un elektroniskās atslēgas bultu klikšķi.

Iekšpusē gaidošais vīrs varēja būt vārtu vīra klons - misters Klīns II. Atšķīrās tikai apģērbs: melnas bikses un balta Neru stila žakete, izspīlējusies vietā, kur paslēpts ierocis.

-     Mister Leonidovič. - Viņš palocījās ar ārzemniekiem rezervēto vieglo paklanīšanos. - Lūdzu, esiet sveicināts šajā mājā.

Saimons atbildēja uz paklanīšanos, apzināti paklanīdamies cienīgāk.

-     Do je. - Pateicos.

Vīrietis augstprātīgi pasmaidīja, pavelkot lūpu kaktiņus uz augšu.

-     Vai jūs nebūtu tik laipns un nenāktu man līdzi?

Atbildi nepagaidījis, viņš pagriezās un devās mājas

dziļumā. Viņi izgāja cauri ieejas galerijai, oficiālajai uz- gaidīšanas telpai, lielai viesistabai un nokļuva lielā verandā, no kuras pavērās skats uz vēl vienu krāšņu dārzu. Meili Čana gaidīja verandas galā, ar muguru pret sienu atlaidusies neparasti platā pītā krēslā ar augstu atzveltni. Krēsls bija tik plats un augsts, ka šķita, tam ir spārni un tas varētu pacelties gaisā, ja vien neaizkavētu tajā sēdošā korpulentā maza auguma sieviete. Viņa sēdēja pavisam taisni uz bieza krāsainu zīda spilvenu slāņa, ģērbusies ne mazāk košā kimono stila uzsvārcī un izskatījās pēc kliedzoši ietērpta Būdas.

-     Mister Leonidovič… - Balss skanēja maigi un plūstoši, gandrīz vai suģestējoši, ar gandrīz nemanāmu akcentu. - Sveicināts! - Viņa sniedza roku ar plaukstu uz leju.

-     Čanas kundze. - Saimons saņēma sievietes roku un atdarināja vissmalkāko franču galminieku. - Jūtos pagodināts, ka varu ar jums iepazīties.

Sievietes asinssarkanās lūpas savilkās koķetā smaidā, kas pārmēru sasārtināto vaigu un uz augšu savilkto sikspārņa spārniem līdzīgo uzacu dēļ izskatījās mazliet spokains.

-     Ikviens Džeika Rainersona draugs ir arī Meili Čanas draugs. - Viņa pamāja ar roku uz krēslu pa kreisi, kuru no viņas troņa atdalīja galds ar tējas servīzi un divstāvu paplāti ar ķīniešu konditoreju. - Lūdzu, jūtieties ērti.

Saimons apsēdās uz krēsla, miniatūra lielā krēsla kopijas, nonākot vismaz divas collas zem sievietes koši izkrāsotajām acīm un vēl zem saimnieces muguras, mazliet pa labi no stāvošā Klīna II skatiena.

-     Pateicos, ka varējāt pieņemt mani tik drīz.

-     Tas man nesagādāja ne mazākās neērtības. - Viņa pastiepa roku, un strupie pirksti pārsteidzoši veikli satvēra vienu no konfektēm. - Vai varu piedāvāt vieglu uzkodu?

Saimons papurināja galvu. Kā varēja spriest pēc sievietes vidukļa apmēra, viņa uzskatīja no lipīgās rīsu mīklas un kviešu miltiem darinātos saldumus par pamatēdie- nu, nevis par vieglu uzkodu.

-     Pateicos, nē. Es nupat nāku no pusdienām.

Sikspārņa spārni uzlidoja uz augšu, it kā tāds aizbildinājums nebūtu ņemams nopietni, tad paraustīja plecus, iemeta mazo konfekti mutē un norija.

-    Tātad tā. - Viņa paliecās uz priekšu, it kā dalītos noslēpumos. - Kā varu pakalpot Lielajam taipanam? Kāds ir viņa veselības stāvoklis?

Saimons zināja, ka šis būs pirmais jautājums, un atbildēja nekavējoties, balsī tik tikko jūtami liekot ieskanēties entuziasmam.

-     Dienu no dienas labāks. Pēc pārvešanas uz Bangkoku tas ievērojami uzlabojies. - Un tā bija taisnība, ja runāja tikai par fiziskiem ievainojumiem. - Mēs gaidām, kad viņš pilnīgi atveseļosies. - īstajam raksturojumam derētu teikt, ka viņi cer uz izveseļošanos, taču vajadzēja, lai sieviete notic, ka Džeiks patiešām sācis runāt.

Viņa mēģināja smaidīt, neveikli cenšoties izlikties, ka tā ir iepriecinoša informācija, taču smaids pajuka, vēl neticis līdz acīm.

-    Tie ir vispriecīgākie jaunumi.

-     Taisnība. Es zināju, ka jūs vēlēsieties būt lietas kursā. - Saimons cerēja, ka tādējādi apmulsinās Čanas kundzi vēl vairāk.

Viņa lēni palocīja galvu, cenzdamās slēpt apjukumu, ritentiņi galvā griezās tik ātri, ka gandrīz bija dzirdama to čirkstēšana.

-    Jā, es… - Instinktīvi viņa nedomādama iemeta mutē vēl vienu konfekti. - Es… jā… augstu vērtēju jūsu laipnību.

-     Tas ir mazākais, ko varu darīt. - Saimons gribēja, lai Čanas kundze sāk vilināt no viņa informāciju un atklāj ar saviem jautājumiem, ko zina. - Zināmos apstākļos.

Sikspārņa spārni uzlidošanai atrada jaunu virzienu.

-     Ak jā… apstākļos…

Saimons nevainīgi pasmaidīja, ļaujot vārdiem palikt karājamies gaisā.

-     Tātad, hmm… - Sieviete apklusa vienīgi tik ilgi, kamēr iemeta mutē konfekti un norija. - Vai taipans… vai viņš pieminēja mani?

-     Protams. - Saimons notēloja izbrīnu, it kā nesaprastu, kāpēc viņa jūtas pārsteigta. - Viņš, protams, ir noraizējies.

-     Noraizējies?

-     Vai ar jums viss kārtībā.

Izskatījās, ka sieviete prātā izsijā desmitiem iespējamo atbilžu un cenšas atrast vairāk piemērotu, bet tad vienkārši padevās un atklāja savu apjukumu.

-     Nesaprotu.

To Saimons nebija gribējis dzirdēt. Tagad viņš patiešām bija iedzīts slazdā un karājās virs kraujas bez drošības tīkla. Ja viņš alojas, ja brīdī, kad uz Džeiku šauts, Čanas kundze nav bijusi klāt, atklāsies, ka viņš melo. Ko tad? Viņš nespēja atturēties no skatiena uzmešanas Klīnam II, kas šķita īpaši noskaņots sargāt savu saimnieci. Nekā iepriecinoša. Nebija pat izslēgta iespēja, ka sieviete pati organizējusi uzbrukumu, bet nez vai, jo viņa bija politikas bīdītāja aizkulisēs, nevis slepkava. Vismaz tā varēja cerēt, jo gadījumā, ja šāvēju lomā uzstājušies dvīņi Klīni, vientiesim Saimonam jāmirst. Pavisam drīz. Piepeši kaulos iemetās aukstums, zarnas sametās mezglā. Tu gan esi idiots, Leonidovič! Taču sieviete gaidīja atbildi, savukārt viņam vajadzēja uzzināt patiesību. Garā viņš dziļi ievilka elpu un spēra soli pāri bezdibeņa malai.

-    Viņš daudz neatceras no tā, kas noticis pēc pirmā šāviena. Pats par sevi saprotams, ka viņš raizējas par jums.

Čanas kundze sēdēja ar dzīvā interesē saspringušu augumu, iestājās tāds klusums, ka griez kaut ar nazi, bet pēc desmit, piecpadsmit sekundēm, kas šķita kā mūžība, viņa pastiepa roku un paņēma no saldumu paplātes vēl vienu konfekti.

-     Jūs varat pateikt taipanam, ka uzbrukumā neesmu cietusi.

Saimons paliecās uz priekšu, lai noslēptu emocijas, un nevērīgi izvēlējās vienu no sīkajiem cienastiem.

-     Lieliska ziņa. - Viņš iemeta konfekti mutē un lēnām izelpoja, kaut krūtīs plīsa atvieglojuma burbuļi. Labi, ka Dievs ir. - Misters Rainersons būs priecīgs, to uzzinot. - Gatavojoties nākamajam raundam, viņš apsēdās uz krēsla taisnāk. - Vai nav nekā tāda, ko jūs varētu pastāstīt par uzbrukumu… - Čanas kundze sāka grozīt galvu. - Kas varētu palīdzēt izmeklēšanā?

Galva sagrozījās straujāk, uzacu sikspārņi draudēja pacelties gaisā.

-    Tonakt bija pavisam tumšs. Tumsa un lietus. Viss notika zibenīgi. - Viņa izstiepa roku, it kā tēmētu ar pistoli.

-    Blīkš, blākš, bliukš!

Saimons pasmaidīja un pielika roku pie sirds, lai to nomierinātu.

-    Trīs šāvieni?

Sieviete turpināja grozīt galvu.

-     Divi, trīs, īsti neatceros. Cilvēki skrēja, šāva. Blīkš, blākš, bliukš…

-     Droši vien jūs ļoti nobijāties.

-     Kā nu ne! - Viņa pameta uz augšu rokas un savici- nāja, it kā gribētu atvairīt nāvējošu bišu uzbrukumu. - Meili ļoti nobijās. Skrēja prom, cik ātri vien varēja. - Šīs domas nogurdināta, viņa no jauna ieslīga no spilveniem veidotajā ligzdā.

-    Jūs neko neredzējāt? Galīgi neko? Galva tika nogrozīta vēlreiz.

-     Protams, un tādēļ jūs nedevāties uz policiju. - Saimons apzināti piedāvāja aizbildinājumu, jo nevēlējās, lai Čanas kundze uzskatītu viņu par ienaidnieku.

-     Protams. - Sievietes sejā no jauna parādījās koķets smaids, kas nemaz nesaskanēja ar aprēķinu acīs. - Tas bija svarīgākais iemesls.

Sieviete gatavojās viņu uz kaut kā paķert, taču Saimons nespēja izvairīties no jautājuma uzdošanas.

-     Vai bija vēl kāds?

Viņa kā apmulsusi novērsa skatienu.

-     Ja šīs tikšanās apstākļi kļūtu zināmi… - Viņa iegrima šaubās, izliekoties, ka tādas ziņas izpauž nelabprāt.

-    Ja prese… - Viņa dziļi ievilka elpu un pēc brīža izpūta.

-     Taipana sievai tas būtu ļoti nepatīkami.

Kaut arī Saimons saskatīja šajos vārdos draudus - ka viņa gatava nākt klajā ar paziņojumu, - viņš tikai ar pūlēm novaldījās, lai nesāktu smieties, jo nez vai kāds spētu noticēt, ka Džeiks Rainersons varētu apdraudēt savu laulību un reputāciju ar šo izkrāsoto, veco šarlatāni kaut uz divām sekundēm. Tas būtu pārāk smieklīgi, nemaz nerunājot par to, ka sieviete netīšām atbildējusi uz vienu svarīgu jautājumu un tā atvērusi Pandoras lādīti jauniem jautājumiem. Čanas kundze nekad nebūtu atļāvusies teikt ko tamlīdzīgu, ja šeit atrastos Billija.

-     Ļoti saprātīgi.

Viņa pacēla galvu uz augšu, un sejā parādījās viegls, sazvērniecisks smaids, liekot saprast, ka nekādas apsūdzības nebūs, ja vien viņu neiedzīs stūrī.

-      Varat apliecināt taipanam, ka šajā jautājumā būšu diskrēta.

Apzinoties, ka jāatņem iespēja tirgoties, Saimons izdvesa klusu, taču manāmu vilšanās nopūtu.

-    Par nelaimi, tam nav nozīmes, jo viņi iesaista izmeklēšanā FIB. Viss nāks gaismā.

Lai kādi bija šīs sievietes kontakti, šo safabricējumu nevarēja apstrīdēt, jo FIB par veicamajām izmeklēšanām nekad neko neizpauda.

-     Amerikāņu aģenti īpašajā administratīvajā apgabalā? - Viņa uzmeta skatienu Klīnam II, it kā lai pārliecinātu sevi, ka tas nevar notikt. - Nemūžam!

-     Baidos, ka tā ir taisnība, - noteica Saimons, cenzdamies vārdos ielikt līdzjūtības noti. - Šis ir viens no iemesliem, kāpēc esmu šeit. Misters Rainersons domāja, ka jums par to jāuzzina.

Čanas kundze papurināja galvu, it kā mēģinātu sevi pārliecināt.

-    Mēs nekad ko tādu nepieļautu.

-     Arī mēs par to esam pārsteigti. - Viņš izstiepa uz priekšu rokas ar plaukstām uz augšu. - Jūs pati zināt, kā notiek tādas lietas. Misters Rainersons ir ietekmīgs vīrs. Kāds piezvanīja prezidentam, prezidents piezvanīja premjeram… - Saimonam atlika tikai cerēt, ka Čanas kundzes aizkulišu kontakti nesniedzas līdz pašai Pekinai.

-     Neiespējami… - Pārliecība no viņas balss nozuda.

Savu panācis, Saimons viegli pamāja ar galvu.

-    Arī es tā domāju. Jūsu valdība acīmredzot nevēlējās riskēt.

-     Riskēt?

-     Tā zina, kādu naudu amerikāņu korporācijas iegulda Makao. Jāņem vērā ienākumi, kādus ienes provinces azartspēļu bizness. - Tēlotā vienaldzībā Saimons paraustīja plecus. - Valdība droši vien negribēja tos apdraudēt.

Viņa paņēma no paplātes vēl vienu konfekti un raudzījās dārzā, kura klusumu traucēja vienīgi bišu klusā sa- noņa puķu dobēs. Saimons gandrīz fiziski juta, kā tiek izvērtēti varianti, samēroti riski, iepriekš apsvērtas katra gājiena un atbildes gājiena iespējamās sekas. Klīns II turpināja stāvēt miera stājā, tikpat stīvs un modrs kā karaliskie grenadieri.

Apzinoties, ka jebkurš apzināts spiediens tikai vājinās paša pozīcijas, Saimons visu uzmanību pievērsa mazītiņam kolibri, kas lidinājās no vienas barotavas pie nākamās. Sekundes pārvērtās minūtēs, šķita, ka gaiss sabiezē, klusu pateikts vārds var apdullināt. Tad, acīmredzot nonākusi pie kāda lēmuma, Čanas kundze izdvesa vārgu nopūtu.

-     Do je. Lūdzu, pasakiet taipanam, ka viņa laipnība, daloties šādā informācijā, tiek augstu vērtēta.

Saimons saprata, ka tiek atlaists, ka viņam nav izdevies panākt gribēto. Tas mazumiņš, ko viņš zināja par Billiju, lietu tikai sarežģīja. Viņš apsvēra, vai neizdarīt vēl pēdējo mēģinājumu, bet tad, lai Čana kundzei nerastos aizdomas, atmeta šo domu. Viņš pieslējās kājās un nolieca galvu.

-     Es nodošu jūsu vēstījumu.

Nepagaidljis atbildes mājienu, Klīns II jau veda Saimonu cauri verandai atpakaļ. Nonākot pie durvīm, kas veda iekšā mājā, Čanas kundze viņu apstādināja.

-     Mister Leonidovič…

Viņš pagriezās, nezinādams, ko gaidīt.

-     Jā, kundze?

Mājas saimniece paslējās no spilvenu troņa uz priekšu un īstenībā dažas pēdējās collas līdz grīdai nolēca.

-     Tā lieta ar amerikaņu aģentiem… - Viņa nāca klāt, rītakurpēm klusu plakšķot uz tīkkoka grīdas. - Šādas ziņas Makao diez cik labi netiks uzņemtas.

Tiesa gan, bet nez vai viņa raizējās par Makao.

-     Es jums pilnīgi piekrītu. Var rasties iespaids, ka jūs nespējat tikt galā ar savām problēmām. Un tāpēc misters Rainersons gribēja, lai jūs būtu lietas kursā. - Viņš bezpalīdzīgas līdzjūtības žestā pacēla uz augšu rokas. - Žēl, ka tā iznācis. Tie FIB okšķeri var būt nežēlīgi, kad jāsāk rakties cauri failiem un pierakstiem. - Saimons uzskatīja, ka tas bija pēdējais, ko tāda aizkulišu politisko aukliņu raustītāja varēja vēlēties. - Lūdzu, atvainojiet, ka tā saku.

Sieviete pienāca klāt pavisam tuvu, un Saimonam radās iespaids, ka pirmo reizi ierauga viņas īsto dabu.

-    Mums jāatrod veids, kā aizkavēt šo cilvēku iebrukumu īpašajā administratīvajā apgabalā.

Mums! Saimons papurināja galvu un paskatījās uz viņu un notēloja vilšanos, cik labi vien spēja.

-     Nezinu, kā tas iespējams. Ja vien tie neģēļi, kas šāva uz misteru Rainersonu, piepeši nesadomā padoties.

Skatīdamās no savu sikspārņa spārnu apakšas, sieviete palocīja galvu.

-    Nez vai tas notiks, - viņa piekrita.

-    Jā, tādā gadījumā paliek tikai viens risinājums.

Saimons gaidīja, zinot, ka izšķirīgais brīdis pienācis.

-     Viņi jānotver, iekams tie ārzemju aģenti sāk izmeklēšanu.

-    Tāda iespēja vienmēr pastāv, - viņš noteica šaubu pilnā tonī, likdams saprast, ka nez vai tas notiks. - Mēs piedāvājām miljons dolāru lielu atalgojumu par informāciju, kas palīdzētu viņus notvert. Manuprāt, kāds var ierunāties.

Čanas kundze uzlika savu mazo, tuklo plaukstu uz Saimona krūtīm.

-     Iespējams, ka es varētu šajā jautājumā palīdzēt.

-     Vai tiešām? - Vientiesi Saimon, tev tas bija jāpasaka.

-    Atalgojums mani, protams, neinteresē.

Viņš palocīja galvu un gaidīja, jo saprata, ka sieviete tagad gatava upurēt savu pirmdzimto, lai tikai paglābtu sevi.

-     Pirms kāda laika man piezvanīja… kāds vīrietis, un palūdza, lai nostājos viņa pusē attiecībās ar taipanu. Es ar to nodarbojos, saprotiet pats… es palīdzu cilvēkiem īpašajā administratīvajā apgabalā kārtot biznesa jautājumus.

Pareizi, altruisms par naudu.

-    Kas bija šis cilvēks?

Čanas kundze lūkojās uz Saimonu, roku joprojām turēdama viņam uz krūtīm.

-     Par nelaimi, viņš nevēlējās nosaukt savu vārdu.

Ja vien viņam nav galīgi zudusi spēja pazīt cilvēkus, tad sieviete sacīja taisnību.

-    Un ko šis cilvēks gribēja?

-    īsti nezinu. - Viņa saglabāja acu kontaktu, ar šo klasisko meļu paņēmienu cenzdamās iedvest, ka runā patiesību. - Es noraidīju šo lūgumu.

Saimons redzēja, ka tagad viņa devusies fantāziju pasaulē, kur rodas meli.

-     Un kāds tam visam sakars ar uzbrukumu misteram Rainersonam?

-     Varbūt nekāds. - Sieviete pakāpās atpakaļ, tonis piepeši kļuva domīgs, it kā viņa skaļi prātotu. - Taču tagad izrādās, ka tam cilvēkam bijuši slikti nodomi pret viņu.

Ka uzbrukums nav bijis parasts ielas noziegums, kā mēs uzskatījām.

Saimons domīgi pamāja un turpināja spēli, kaut arī neko tajā nepieņēma, vismaz ne vientieša lomu.

-    Jā, es saprotu, ko sakāt. Taču, ja nezināt, kā to cilvēku sauc…

-    Var gadīties, ka man vēl ir saglabājušās piezīmes par šo sarunu. Varbūt tālruņa numurs vai kāda no datorad- resēm.

-     Tās varētu noderēt.

-     Lūdzu… - Viņa ar rokas mājienu aicināja sekot.

Čanas kundze iegāja mājā, bet Klīns II sekoja viņai soli

aiz muguras. Viņi izgāja cauri viesistabai un garai galerijai ar oriģinālo mākslu - vecās pasaules ainavām un pop- mākslas konvulsijām - līdz platām metāla durvīm mājas tālākā galā. Čanas kundze uz pults ievadīja paroli, un smagās durvis lēni un klusu sāka vērties kā bankas seifam.

Kontrastējot ar mājas dekoru un lielumu, samērā mazā telpa - patvertnes un kabineta apvienojums bez logiem ar divām fluorescenču spuldžu rindām, kuru gaismu atstaroja spīdīga balta linoleja grīda, - bija aprīkota ar augstajām tehnoloģijām. Mēbeļu bija pavisam maz: rakstāmgalds, neliels ledusskapis, divi nepieskaņoti krēsli uz ritenīšiem un krietni nodeldēts ādas dīvāns. Galds - pelēka lamināta futbola laukums no sienas līdz sienai - gandrīz nebija redzams uz tā sakrautā elektroniskā aprīkojuma un papīra kalnu dēļ. Tālāko sienu aizņēma pelēki dokumentu skapji, bet uz tiem atradās vienīgais nefunk- cionālais šīs telpas elements: skarba, no melnām caurulēm veidota pilsētas ainava ar ēkām un tiltiem, izvirzījusies uz āru no trīs dimensiju skulptūras, atveidojot murgainu futūristisku eksistenci.

Čanas kundze ar roku pamāja uz dīvāna pusi, lai Saimons apsēžas, un piegāja pie rakstāmgalda, kur sāka pārskatīt papīru kaudzi pie tālruņa. Viņai virs galvas divās augstas izšķirtspējas monitoru rindās bija redzami dažādi mājas un tās apkārtnes skati. Klīns II, kura tumšo acu skatiens nepauda neko, apstājās iekšpusē pie durvīm.

Atlaidies ar muguru pret dīvāna atzveltni, Saimons ļāva prātam vaļu, cerēdams, ka izdosies paskatīties uz Billi- jas stāstījumu no jauna redzes punkta. Ja Billija meloja, un viņš bija gandrīz pārliecināts par to, tad ne bez nopietna iemesla. Kāds tas ir? Kombinējot dažādas informācijas druskas, Saimons prātā sāka izspēlēt notikumus: šaura ieliņa… lietus… migla… tumsa. Migla uz īsu brīdi pacēlās - blīkš, blākš, bluikš!- fokusā parādījās notikušā vai tā, kas varēja notikt, vīzija… piepeši uzmanību saistīja novērošanas sistēmas monitori. Ne tajos redzamais, bet kaut kā trūkums. Skatiens slīdēja pāri monitoram pēc monitora, meklējot kādu kustību - sakustamies putnu vai koka zaru, taču nekas tamlīdzīgs nebija manāms, līdz skatiens tika pie pēdējā monitora, kas rādīja dārzu mājas priekšā un vārtus. Šaubu vairs nebija. Ekrāna malā redzeslokā bija vārtnieks: kāju pacēlis pēdu vai divas virs zemes… un apstājies uz vietas… kā apstādinātā animācijas filmā. Varbūt tas neko nenozīme, kļūme elektronikā, taču nez kāpēc radās nelaba nojauta, nervus satricināja zemas frekvences dūkoņa.

-     Atvainojiet…

Čanas kundze atskatījās pāri plecam.

Saimons norādīja uz monitoriem.

-    Attēli ekrānā sastinguši.

Viņa pacēla galvu uz augšu, skatiens lēni pārvietojās no viena monitora pie nākamā.

-     Dee karray ray?

Kaut arī Saimons nesaprata vārdus, to neizpratnes pilnais tonis izteica pietiekami daudz. Klīns II pagājās uz priekšu, neapmierināts aplūkoja attēlus, līdz skatiens aizkavējās pie pēdējā ar dārzu mājas priekšā un vārtnieku. Aizkaitināto sejas izteiksmi nomainīja satraukums. Viņš apsviedās apkārt, roka sniedzās pie sarkanās trauksmes pogas, kas kalpoja durvju aizvēršanai, taču pārāk lēni un pārak vēlu, jo kāds jau stāvēja durvīs. Ja nebūtu hokeja vārtsargam līdzīgās organiskā stikla maskas, kura izkropļoja seju, un garstobrainas pistoles kreisajā rokā, cilvēku varēja noturēt par mehāniķi vai apkopes tehniķi, turklāt no galvas līdz kājām viņš bija tērpies tumši zilā kombinezonā ar rāvējslēdzēju priekšā. Viņš pasmaidīja, smaids aiz organiskā stikla maskas izskatījās mazliet spokains, un tūlīt izšāva - atskanēja paukšķis, kāds rodas, plīstot elektriskajai spuldzītei. Klīns II paskatījās uz vīrieti, asins lāsei ritot lejā pa pieri un nopilot uz degunu, viņa seja sastinga izbrīnā, tad ceļi salocījās, ar roku pret pogu viņš gāzās uz priekšu un nokrita uz grīdas jau miris.

Čanas kundze sāka kliegt, taču skaņa apklusa rīklē, jo nākamā lode pārrāva traheju. Iekams Saimons paguva reaģēt, ierocis jau bija notēmēts pret viņa krūtīm, un vīrietis ar labās rokas žestu brīdināja nekustēties. Saimons pamāja, ka sapratis, taču bija skaidrs, ja nekas netiks darīts, cik ātri vien iespējams, viņš ņems tādu pašu galu kā Meili Čana, kas bija nokritusi uz ceļgaliem un satvērusi ar rokām kaklu, bez panākumiem cenzdamās aizsprostot sarkano asiņu upi, kas pa kimono priekšu tecēja uz baltā linoleja.

Vīrietis gāja uz priekšu, skatīdamies uz leju, lai neiekāptu asiņu peļķē, un Saimons no dīvāna metās viņam uz kājām. Viņš sagatavojās triecienam, gaidīja, ka vismaz viena lode ieurbsies mugurā, taču neskars dzīvībai svarīgos orgānus, cerēja, ka drusku laimēsies. Šķita, ka mirklis ietiecas mūžībā kā sapnis, kas nekad nebeidzas, krāsas kļuva bālas, skaņas izgaisa, nemitīgā tieksme kaut kur nokļūt… sasniegt… sasniegt… gandrīz… un tad, tikpat ātri kā atnākusi, realitāte sabruka, kaklu apdedzināja trieciens, sekoja spilgts krāsu uzliesmojums, ko nenovēršami nomainīja tumsa.

SESPADSMITA NODALA

CENTRĀLĀ MAKAO, DIENVIDU PUSSALA

Ceturtdiena, 5. jūlijs, 16:02:15, pēc Griničas laika, plus astoņas stundas

Mols pagaidīja, kamēr Foslers, alias Ketmens, ienāk furgonā un aizver durvis, un tikai tad ierunājās.

-     Vai novērošanas kameras ieslēdzi?

Ketmens, Foslers, viņiem bija tīrītājs - pēdējais iekšā un pēdējais ārā -, kas pārbaudīja, vai kāds sīkums nav paslīdējis gar acīm nepamanīts, vai nav palicis kaut kas no ekipējuma.

Vīrs sarauca pieri, jo minējums, ka varētu kaut ko aizmirst, saniknoja.

-    Jā, Brik, tās draņķa kameras es ieslēdzu no jauna. Mols pamāja ar galvu un uzrunāja Lielo Padiju.

-    Aiziet!

Padijs lēni atbrauca nost no puspavērtajiem vārtiem un uzņēma ātrumu. Mols izvilka savu mobilo tālruni un nospieda SEND pogu jau iepriekš sastādītam numuram. Sieviete atsaucās pēc pirmā signāla.

-Jā.

-     Zvani. Parejo naudu dabūsi rit.

-     Labi. - Atskanēja kluss klikšķis, un aparāts apklusa.

Mols nekavējoties izdzēsa numuru no tālruņa atmiņas,

atlaidās sēdeklī, aizvēra acis un metodiski pārlūkoja visu no paša sākuma, lai pārliecinātos, ka nekas nav palicis nepamanīts. Prātā viņš divas reizes atkārtoja katru soli turp un atpakaļ, taču nespēja atrast nevienu kļūdu. Nevainojams darbs, nostrādāts gludi un bez aizķeršanās, ne mazākā sīkuma, kam Mākleris varētu piekasīties.

Neviens nerunāja, kamēr Padijs nebija aizbraucis līdz vietai, kur bija paredzēts atbrīvoties no visa liekā - aizslēgtas noliktavas krasta malā, - taču Mols redzēja, ka pēc padarītā vīri ir uzbudināti, atviegloti un satraukti. Uzbrukumi dienas laikā vienmēr saistīti ar risku, īpaši, ja esi iesprostots pussalā, no kuras neveiksmes gadījumā ārā izkļūt nevar. Viņš paskatījās pāri plecam uz diviem vīriem aiz muguras parastu tūristu apģērbā. Viņu kombinezoni kopā ar organiskā stikla maskām un lateksa cimdiem tagad bija sabāzti melnā atkritumu maisā.

-     Kolosāli nostrādāts, zēni.

Visi pamāja, neveiksmīgi cenzdamies noslēpt sajūsmu un saglabāt profesionāļa vēso izturēšanos. Mols pagriezās pret Padiju.

-     Tas attiecas arī uz tevi, Lielais.

Padijs norūcās, izliecās pa logu un nospļāvās, jo vēl arvien juta aizvainojumu par sargsuņa lomu.

Mols klusībā pasmaidīja. Izvēle nebija grūta - kādam vajadzēja uzmanīt policijas sakaru kanālu, ja nejauši būtu iedarbināts kāds slepens trauksmes signāls, turklāt Lielais Padijs nebija no tiem, kas kaut ko dara zagšus.

-     Nākamreiz iesi iekšā. - Mols cerēja, ka gaišā dienas laikā šādas reizes nebūs.

Padija platie pleci saguma kā skolas zēnam, kas nav izsaukts, kad tiek sastādītas komandas futbola spēlei.

Mols nelikās par to zinis. Lielais vīrs tam tiks pāri itin drīz, kā vienmēr. Mols atvēra durvis un izkāpa ar granīta šķembām klātā stāvlaukumā, novilka kombinezonu un kopā ar apaviem nosvieda. Foslers visu sameta atkritumu maisā, ielika tajā magnēzija lādiņu un padeva maisu Padijam, kas devās ar to pie tukšas degvielas mucas aiz stāvlaukuma.

Kamēr vīri tīrīja no furgona ūdenī šķīstošas krāsas paliekas un īslaicīgos apzīmējumus, Mols nogāja pie ūdens, pietiekami tālu, lai nebūtu noklausāms, piestiprināja pie tālruņa mikromagnetofonu un piezvanīja Māklerim uz tagad jau labi zināmo numuru. Atskanēja četri signāli kā vienmēr, tiem sekoja divi klikšķi, un tikai tad atskanēja atbilde.

-    Te Mākleris.

-    Te Anglis, - atsaucās Mols.

-     Darbs galā?

-Jā.

-     Komplikācijās?

Mols nevēlējās, lai izklausītos, ka darbs bijis viegls.

-     Daži nenozīmīgi pārsteigumi. Nekā tāda, ar ko mēs netiktu galā.

-     Un?

-     Jums par dziedātājputniņiem vairs nav jāuztraucas, ja to gribat zināt. - Šāviens kaklā bija viņa ideja. Neliels vēstījums, kuru, atskaitot pašu cilvēkus, neviens nesapratīs, un tā tas arī bija domāts.

-     Un par pasta balodi?

Mols pasmaidīja.

-     Kā pavēlējāt. Apgriezu viņam spārnus.

-     Lieliski. Pēc stundas nauda būs tavā kontā.

Neko vairāk Mols nebija gribējis dzirdēt.

-     Man nu jāiet. Tagad te ies vaļā īstā elle.

-     Es būšu sazvanāms.

Atskanēja kluss klikšķis, pēc tam tukša ētera trokšņi.

Mols izvilka savienojuma vadu, iemeta magnetofonu kabatā un skriešus atgriezās pie furgona.

- Braucam!

Kamēr Padijs pagrieza furgonu un izbrauca uz ielas, Mols pastiepa roku un nospieda pie saules naga piestiprinātās sīkās tālvadības pults pogu. Aiz muguras sprāgstot, klusu nobūkšķēja magnēzija lādiņš.

SEPTIŅPADSMITĀ NODALA

CENTRĀLĀ MAKAO, DIENVIDU PUSSALA

Ceturtdiena, 5. jūlijs, 16:13:34, pēc Griničas laika, plus astoņas stundas

Reizē ar briesmīgo rēkoņu galvā uzradās atziņa, ka viņš vēl ir dzīvs. Kakls sāpēja tā, it kā uz tā būtu uzkāpis zilonis, viss augums šķita nejūtīgs. Saimons gulēja ar aizvērtām acīm, klausījās un mēģināja novērtēt miesas bojājumus, taču baidījās pakustēties, jo nebija drošs, ka to spēs. Viņš saoda asinis, taču garšu nejuta… viņš pat sajuta miklumu uz krūtīm, taču nespēja noteikt, no kurienes asinis tek un vai asiņošana mitējusies.

Troksnis galvā lēnām mazinājās, tad pārvērtās skaļā dūkoņā, un vienīgā dzirdamā skaņa bija paša seklā elpošana. Pārliecināts, ka ir viens vai vienīgais, kurš palicis dzīvs, viņš dziļi ievilka elpu un pavilka vaļā vienu plakstiņu. Lai dievs žēlīgs! No vēdera uz augšu cēlās nelabuma vilnis, taču viņam izdevās to nospiest atpakaļ, skābe tikai apsvilināja rīkli. Kaut arī Čanas kundzei vajadzēja būt tepat, Saimons nebija cerējis viņu ieraudzīt tik tuvu

- labi ja pЭуdas attāluma -, turklāt izkrāsotās acis skatījas tieši vina acis.

Viņš piespieda sevi novērsties - vismaz galvu bija iespējams pagriezt - un ieraudzīja Klīnu II ar roku uz trauksmes pogas pusi un tālāk durvis. Durvis, kas tagad izskatījās stingri aizslēgtas. Kaut ari sīka detaļa salīdzinājumā ar to, ka viņš te ir nokļuvis gūstā un var noasiņot un nomirt, tā šķita ļoti dīvaina, tikai bija grūti izdomāt, kādēļ. Pie joda, kas īsti noticis? Laupīšana? Nē, tā cilvēka acīs bija lasāms, ka viņš nācis nogalināt. Vai nu asinsatriebī- ba, vai uzbrukums. Čanas kundzei acīmredzot bija ienaidnieki - un tāpēc viņai vajadzīga patvertne un bruņotu aizstāvju štats -, un Saimons Leonidovičs gluži vienkārši pagadījies neīstā brīdi ne tajā vietā. Tāda ir mana dzīve.

Viņš mēģināja pakustināt roku, taču nespēja. Tad, sajutis pirkstos vieglu notirpumu, atskārta, ka pats guļ uz rokas. Sagatavojies sāpju dūrienam, viņš sagriezās uz sāniem un atvieglots un vairāk nekā pārsteigts nejuta sāpes. Tad viņš sāka kustināt pirkstus, nogaidīja brīdi, kad dzeļošās tirpas mazināsies, un maigi aptaustīja pakausi un kaklu, meklēdams ievainojumu. To izdevās atrast pie pakauša pamatnes, taču izrādījās, ka tas ir tikai neliels puns, un piepeši viņš saprata, ka asinis nepieder viņam, ka vīrietis iebelzis pa galvu ar pistoli, bet nav šāvis. Pateicos tev, Dievs.

Lēni, lēni, negribēdams sakaitināt galvā dūcošos dēmonus, viņš atvirzījās tālāk no Čanas kundzes nedzīvā skatiena un piecēlās sēdus. Izskatījās, ka telpā nekas nav aiztikts, ka dokumentu skapju atvilktnes nav izvilktas, ka papīru kaudzes uz galda nav izkustinātas - nekas nebija mainījies, tikai tālruni pēdējā izmisīgajā mēģinājumā izsaukt palīdzību Čanas kundze bija norāvusi no sienas. Pilnīgi skaidrs, ka tā nav bijusi laupīšana. Saimons ieskatījās ar asinīm notrieptajā pulksteņa ciparnīcā - 16:18. Cik ilgi viņš gulējis bezsamaņā? Divdesmit minūtes, trīsdesmit? Ne vairāk, pilnīgi droši. Viņš izvilka savu mobilo tālruni, ar piedurknes malu noslaucīja no tā asinis un jau gribēja zvanīt un izsaukt palīdzību, bet ieraudzīja displejā uzrakstu NAV ZONAS. Lieliski, viņš bija iesprostots patvertnē ar tērauda sienām kopā ar diviem līķiem un bez iespējām kaut kur zvanīt. Turklāt pretīgā nāves dvaka, jaukdamās ar ķermeņa izdalījumu smaku, situāciju neuzlaboja.

Viņš pieslējās kājās un uz pirkstgaliem, lai neiekāptu asinīs, uzmanīgi aizgāja pie durvīm. Kaut ari tām bija elektroniskā atslēga un rezultātu varēja iepriekš paredzēt, viņš tās pagrūda no visa spēka, tad pagriezās un sāka pārbaudīt istabu, meklējot izeju. Te vajadzēja būt kam tādam, kas ļautu izkļūt ārā, ja atslēdzas elektrība. Tad vienā no monitoriem ar acs kaktiņu viņš pamanīja niecīgu kustību - plūmes lapu trīcēšanu dārzā - un saprata, ka sistēma no jauna aktivizēta. Nolādēts.

Viņš aizgāja pie rakstāmgalda un pārbaudīja visus ekrānus pēc kārtas. No redzamā piepeši sametās nelabi. Varēja saskaitīt vēl vismaz piecus līķus. Iekšpusē pie ieejas gulēja misters Klīns, kāpņu augšgalā - sieviete, divi līķi atradās virtuvē un viens pie pagalma puses dārza - vēl viens Klīniem līdzīgs tips, tikai ar tetovējumiem klātām muskuļainām rokām. Visi bija miruši, iekams kāds tuvojies patvertnei. Visi aizgājuši nāvē gaišā dienas laikā. Tas bija labi trenētas un labi apmācītas komandas darbs. Ko Meili Čana bija izdarījusi, ka pelnījusi tik aukstasinīgu atmaksu? Un kam izdarījusi?

Neizkustējies no vietas, Saimons turpināja meklēt iespēju izbēgt no istabas, kas ar katru brīdi šķita sarauja- mies mazāka. Nevarētu teikt, ka iekļūšana lamatās viņu uztrauktu; gan vārtiņi, gan mājas ieejas durvis stāvēja mazliet pavērtas, pēc neilga laika kāds par to varēja izrādīt interesi, varētu ienākt uz piezvanīt policijai.

Kamēr Saimons beidza pārbaudīt sienas un galda apakšu, galvas sāpju dēmoni sasparojās un mēģināja izbēgt no ieslodzījuma caur pieri. Uzmanīdamies, lai neiekāptu asinīs, viņš atvilka vienu no krēsliem turpat, kur stāvēja, un apsēdās, gribēdams atpūtināt galvu uz galda. Par nelaimi, neizdevās izvairīties ne Čanas kundzes skatīto papīru kaudzes vai no kārdinājuma. No blakus noliktās paciņas izvilcis papīra mutautiņu, viņš saplēsa to nelielos gabaliņos, saslapināja siekalās, pielipināja pie īkšķa un rādītājpirksta, lai nepaliktu pirkstu nospiedumi, un sāka pārskatīt lapas. Materiāla lielākā daļa - faksi un vēstules - bija ķīniešu valodā, taču visas ar roku rakstītās piezīmes - angļu valodā. Var gadīties, ka man vēl ir saglabājušās piezīmes par šo sarunu, - un tieši tām viņš veltīja galveno uzmanību. Šķita, ka nav neka vera ņemama - vairums kricelējumu bija nenozīmīgas piezīmes no sarunām pa telefonu -, tomēr Saimonu nelaida vaļā sajūta, ka kaut kas ir redzēts, ka viņš to palaidis garām. Viņš vēlreiz pārlūkoja lapas un atsevišķās frāzes mēģināja savienot tā, lai veidotos kāda jēga, taču neatrada neko, kam būtu kaut mazākais sakars ar Džeiku vai "Pērles" atklāšanu.

Neizpratnē viņš noņēma no pirkstiem papīra gabaliņus, izklaidīgi noslaucīja bālu tintes traipu īkšķa un labās rokas rādītājpirksta starpā, bet, kad tas nenāca nost, saprata, ka tā ir nevis tinte, bet kaut kas eļļains. Hmm… Domādams par to, viņš atzvēlās krēslā, bet tad uzmanību saistīja drudžaina rosīšanās monitoros. Visur policisti - vesels bataljons bruņotu speciālo uzdevumu vienības kaujiniekiem līdzīgu policistu bruņucepurēs un bruņuves- tēs pa vārtiņiem plūda dārzā un taisnā ceļā devās uz ārdurvīm. Pārāk ātri, neizdarot izlūkošanu, uz pirkstgaliem nezogoties pāri tulpju dobei, it kā jau zinātu, kas viņus sagaida un kas būs atrodams. Un tad Saimons apjauta… kāpēc vārtiņi un ārdurvis būtu jāatstāj vaļā? Kāpēc jāvalkā maskas, ja nav paredzēts atstāt lieciniekus? Vai arī tā bijusi apzināta rīcība? Viņš aplūkoja traipu uz rokas un pielika to pie deguna. Ieroču eļļa! Viņš bija ieslēgts, un kā gan kāds var noticēt?… Taču atbildi tālu nevajadzēja meklēt - tepat bija Klīns II, kas norādīja uz trauksmes pogu un bija miris, sagūstot slepkavu iekšpusē. Kāds tu gan esi idiots, Leonidovič!

Viņš apsviedās apkārt, adrenalīna šķēps padzina dēmonus, domas piepeši koncentrējās un kļuva asas. Kur tas ir? Viņš piespieda sevi elpot, piebremzēt, nesteigties, jo zināja, ka pistolei ar klusinātāju un pirkstu nospiedumiem, viņa pirkstu nospiedumiem, jābūt tepat. Domā, Leonidovič, domā! Un tad, pat neskatījies, viņš zināja, ka tai jābūt vietā, kur viņš atstāts, vietā, kur policijai viņš jāatrod, bet ne vietā, kur pamodies viņš pistoli ieraudzītu. Viņš pietupās, un tepat tā bija - zem dīvāna malas. Uzmetis acis monitoram, viņš redzēja, ka policisti jau atrodas galerijā, nepilnas minūtes attālumā, ja viņiem zināms durvju kods, un viņš zināja, ka tā ir. Kāds bija iedevis viņiem visu: vientiesi Saimonu uz paplātes. Slikti! Pavisam slikti! Viņa rīcībā bija tikai dažas sekundes, lai kaut ko labotu.

ASTOŅPADSMITĀ NODALA

KOLOANAS SALA, MAKAO

Piektdiena, 6. jūlijs, 11:04:54, pēc Griničas laika, plus astoņas stundas

Saimons pazina cilvēku, tiklīdz viņš ienāca istabā. Misters Gao Vu, oficiālais valdības pārstāvis, cilvēks, kas bija sagaidījis lidmašīnu, viņam ar Kiru ierodoties Makao. Viņš palocījās tikpat viegli, sejā bija tas pats īgnums.

-    Misters Leonidovičs.

Situācijas absolūtais muļķīgums būtu izraisījis smieklus, ja vien viņš nesēdētu ar rokudzelžiem pieslēgts pie galda pratināšanas telpas centrā, mini cietuma vidū, ar piečurātajām biksēm pielipis pie cietā tērauda sola. Viņš pamāja, apņēmies neizrādīt, cik nožēlojams jūtas, taču pietika ar mazāko kustību, lai smadzenēs uzsprāgtu svētku salūts. Nolādēts, pagājušas divdesmit stundas, taču šķita, ka mazie dēmoni ar atskaldāmajiem āmuriem nedomā rimties.

-    Misters Vu.

-     Vai re, jūs pazīstat mani. - Šķita, ka Vu, cilvēks, kuru parasti neviens neatceras, jūtas pārsteigts.

-     Protams, atceros. Jūs esat cilvēks, kurš teica, ka tādas lietas jūsu zemē nenotiek.

Mazais vīrelis ievilka vaigus, it kā nupat būtu iekodies citronā.

-     Nez vai jūs savā rīcībā varat vainot Tautas Republiku.

-    Jūs nerunājat to, ko domājat.

-     Es teicu, ka fakti ir nenoliedzami.

Nenoliedzami - Vu lika šim vārdam noskanēt tā, it kā

viss jau būtu izlemts: ka Saimons jau saņēmis apsūdzību, notiesāts un ieslodzīts cietumā.

-     Safabricēti - tas būtu precīzāks apzīmējums.

Vu nepacietīgi sarauca pieri.

-     Mums ir liecinieks, kas redzējis, kā ieejat istabā, kas dzirdējis šāvienus un redzējis durvis aizveramies.

Saimons bija dzirdējis paziņojumu par istabeni, kura brīnumainā kārtā pēc uzbrukuma palikusi dzīva, un saprata, lai ko viņš teiktu, tam nebūs nekādas nozīmes.

-    Jūs zināt, kā tas ir. Visi baltie jūsu acīs izskatās vienādi.

Nepacietības pilno skatienu nomainīja neticīgs.

-    Mister Leonidovič, vieglprātībai te nav vietas.

Saimons izmocīja daudzmaz pieklājīgu smaidu un apspieda nevaldāmās dusmas, kas modās pēc garās nakts intensīvās pratināšanas. Šis cilvēks bija birokrātijas rūķis, kam par ironiju nav ne mazākā priekšstata.

-     Tam katrā ziņā var piekrist.

Vu atgriezās pie tērauda sola galda savā pusē.

-     Vai atļausiet apsēsties?

-     Lūdzu, man ir pagrūti nostāvēt.

Vu nolika uz galda savu plāno ādas portfeli, no spīdīgā poliesteru uzvalka krūšu kabatas izvilka viegli iedzeltenu kabatlakatu un pirms apsēšanās rūpīgi noslaucīja tērauda solu.

-     Būtu labāk, - viņš ierunājās, - ja jūs sadarbotos ar izmeklēšanu. - Viņš atlocīja kabatlakatu, rūpīgi uzklāja uz galda un uzlika labo roku uz kreisās.

-     Kam labāk?

-     Visiem, protams.

-     Patiešām? - Saimons mēģināja tēlot galīgu neizpratni. - Es pateicu, ko zināju. Šķiet, no tā nav bijis nekāda labuma.

-    Mister Leonidovič, šādas spēlītes nav produktīvas. Jūsu paziņojums nesaskan ar liecinieces teikto.

Lai nepamodinātu dēmonus, Saimons lēni un uzmanīgi palocīja galvu.

-     Tātad jūs sakāt, ka visiem būtu labāk, ja es apstiprinātu sievietes teikto.

-     Protams.

-     Pat tad, ja viss ir safabricēts?

Vu sarauca pieri, un apmulsums ievilka tajā rievas.

-Šai sievietei nav iemesla melot.

-     Ierosinu paskatīties, kas viņai zem matrača.

Rievas kļuva dziļākas.

-     Zem matrača?

-     Sieviete ir uzpirkta, mister Vu. Un naudu viņa kaut kur paslēpusi.

-     Mister Leonidovič, jūsu muļķīgie mēģinājumi apvainot nevainīgu mājkalpotāju… - Vu vīlies nopūtās. - Godājams cilvēks tā nerīkojas.

-     Mister Vu, vai jūs patiešām domājat, ka biju pietiekami gudrs, lai nogalinātu septiņus cilvēkus, un pēc tam rīkotos tik muļķīgi, ka ieslēgtos istabā kopā ar diviem upuriem?

-     Protams, ne. Ārpus istabas bija pieci upuri. Nogalināti ar diviem dažādiem ieročiem, kas liecina, ka jums bijuši vismaz divi līdzzinātāji. Par nelaimi, tie aizbēguši, pirms policija paguva viņus aizturēt.

Tas bija jauns pavērsiens, policija acīmredzot centās koriģēt izdomāto scenāriju.

-    Un lieciniece? Vai viņa spēja identificēt šos cilvēkus?

-    Atvainojiet, man nav tiesību to teikt.

-    Nu protams.

Atbildes mulsināts, Vu raudzījās pāri galdam, taču viņa skatiens neko neizteica.

-     Varu jums apliecināt, mister Leonidovič, ka jūsu sadarbību šo cilvēku identificēšanā Tautas Republika pratīs novērtēt.

-    Atvainojiet, mister Vu, taču man grūti uztvert izvirzītās apsūdzības nopietni. - Īstenībā viņš necerēja, ka Vu iekritīs uz tik acīm redzamu viltību, taču nekas neliedza to pārbaudīt. - Man nav pat ieroča.

-     Mums ir lieciniece, mister Leonidovič, ierocis mums nav vajadzīgs.

Saimons sajuta ne tikai atvieglojumu, bet arī pārsteigumu, kuru centās noslēpt.

-    Ja jūs tam ticētu, mister Vu, jūs šeit nebūtu.

Vu ar labo roku nervozi saspieda kreisās rokas pirkstu kauliņus.

-     Esmu te ieradies tikai tāpēc, mister Leonidovič, lai palīdzētu, tas arī ir viss. Jūs pats atzināt, ka apmeklējāt Canas kundzi, jo bijāt pārliecināts, ka viņa kaut kādā veidā saistīta ar uzbrukumu misteram Rainersonam, vai ne?

-    Pilnīgi pareizi.

-     Tikšanās laikā notika kas tāds, kas izraisīja neadekvātu jūsu rīcību, vai ne?

Neadekvāta rīcība! Interesants septiņu cilvēku nonāvēšanas raksturojums.

-     Nē, tā nav.

-    Tā ir, mister Leonidovič. Manuprāt, ir tieši tā, un jo ātrāk to atzīsiet, jo ātrāk visa šī lieta paliks mums aiz muguras.

Tipisks birokrāts, kas ieslodzītu pat savu māti.

-     Mister Vu, visu cieņu, bet šī lieta paliks aiz muguras, kad jūsu izmeklētāji atmetīs mēģinājumus to piešūt neko nezinošam ārzemniekam un sāks meklēt cilvēku, kurš man iebuktēja galvu.

-     Varu jums apliecināt, mister Leonidovič, ja sadarbosieties ar…

-     Mister Vu, lūdzu, atvainojiet, ka pārtraucu, taču esmu ļoti noguris, neesmu ēdis, un jūsu apliecinājumi mani neinteresē. Kad jūs atļausiet aprunāties ar kādu no amerikāņu vēstniecības?

-     Šādām lietām vajadzīgs laiks.

-    Tieši tāpat jūs izteicāties par to cilvēku atrašanu, kuri uzbruka misteram Rainersonam. Kā sokas šī izmeklēšana?

-     Varu apliecināt, ka šī lieta…

-    Ak, vai apliecinājumu jau nepietiek? Es esmu sadarbojies. Esmu bijis pacietīgs. Tagad dodiet iespēju sazināties ar amerikāņu vēstniecību - vai arī velciet ārā savas gumijas šļūtenes. Citādi nekā sakāma man vairs nav.

-     Es apliecinu… - Vu aprāva pats sevi. - Mēs fiziski neietekmējam ieslodzītos.

Saimons tam noticēja - vismaz tā nerīkojās ar ieslodzītajiem ārzemniekiem - nemitīga pratināšana, kas neapsīkst ne uz brīdi, droši vien bija efektīvāka.

-     Uz redzēšanos, mister Vu.

Vu piecēlās, rūpīgi salocīja kabatlakatu un iebāza kabatā.

-     Ko varu jūsu labā darīt?

-    Atskaitot ārā laišanu, vai to gribat teikt?

Vu iecietīgi pasmaidīja.

-     Es būtu pateicīgs par drusciņu aspirīna.

Vu pamāja ar galvu, viegli palocījās un nozuda aiz durvīm.

Nespēdams pakustināt rokas, Saimons paliecās uz priekšu un, cerēdams brīdi nosnausties, pirms iegāžas nākamā pratinātāju komanda un sāk mocīt, uzlika galvu uz viena elkoņa. Tiklīdz bija aizvēris acis, tērauda durvis žvadzēdamas atvērās. Necilvēki!

-    Vai ar tevi viss kārtībā?

Pazīstamā balss ar rāvienu lika pacelt uz augšu galvu, pamodinot dēmonus ar viņu mazajiem atskaldāmajiem veseriem. A-ak… nolādēts!

-     Uzskati, ka labi.

Kira noslīga uz tērauda sola, kuru tikko bija atbrīvojis misters Vu. Viņa bija ģērbusies baltā kokvilnas blūzē ar vaļēju apkakli un haki biksēs - nebija nedz rokassomas, nedz kosmētikas.

-    Tu neizskaties labi, Leonidovič.

-     Tu, protams, zini, kā cilvēku uzmundrināt, Rainersone?

-     Es runāju nopietni. Vai ar tevi viss kārtībā?

-     Jūtos jauki, tikai mazliet noguris. Kā tu mani atradi? Kā tev izdevās šeit iekļūt?

-     Esmu iemācījusies izmantot Rainersonu vārdu. Mans tēvs iepumpējis šejienes ekonomikā vairāk nekā četrus miljardus dolāru. Viņi gluži vienkārši nevar ar mani nerēķināties.

-     Lieliski. Kā ar tēvu? Vai ir kas mainījies?

Kira gurdā rezignācijā papurināja galvu.

-     Parunāsim par tevi. Kas notika?

Saimons izstāstīja revidētu notikumu versiju, cenzdamies nepateikt vairāk par to, ko bija teicis izmeklētājiem.

Kira pamāja un šķita vēl nelaimīgāka, nekā ienākot.

-    Kas notika ar pistoli?

Tātad Kirai par to izstāstīts, cerot, ka viņš būs tik liels muļķis un inkriminēs pats sevi. Saimons nolaida galvu uz leju tik daudz, lai kaktā pie griestiem novietotais zivs acs objektīvs neredzētu viņa acis, un uzmeta Kirai brīdinošu skatienu, likdams saprast, ka sarunu ieraksta.

-     Labs jautājums. - Viņš negrasījās melot vai teikt ko tādu, ko varētu izmantot pret viņu, ja ieroci atrod, un tas bija iespējams. - Pilnīgi droši varu teikt, ka ar to man iebuktēja galvu.

Kira pamāja, ka sapratusi.

-      Tu varēji dabūt smadzeņu satricinājumu. Vai pie ārsta esi bijis?

Saimons viegli piemiedza viņai ar aci un atliecās taisni.

-    Vēl ne. Ja nomiršu, iesūdzi tos maitas gabalus tiesā.

-     Par to vari nešaubīties. Mans dzīves uzdevums būs panākt, lai šīs iestādes priekšnieks līdz mūža galam gaiņātu no rīsa laukiem vardes.

Mazliet izklausās pēc rasisma, nodomāja Saimons, bet šo draudu dēļ viņam ļaus mazliet pagulēt.

-     Kāda ir iespēja dabūt mani no šejienes ārā?

-      Esmu jau runājusi ar Honkongas ģenerālkonsulu. Viņš apsolīja nekavējoties informēt Ārlietu ministriju.

Jauna birokrātija. Kamēr kaut kas tiks izdarīts, viņš jau runās ķīniski un pilinās no sava daikta ārā zaļo tēju.

-     Tas jādara ātri.

Kira nogrozīja acis.

-    Es mierā nelikšos.

-     Mani gaida svarīgs darbs. - Viņš paskatījās uz Kiru, likdams saprast, lai labi apsver šos vārdus. - Izskatās, ka man nāksies to atsaukt.

-    Tas būtu pavisam slikti. Es pateikšu Džimam.

Tagad Dzims. Acīmredzot Kiras un Atertona attiecības

kļuva arvien siltākas.

-      Laba doma. Un es būtu pateicīgs, ja tu piezvanītu manai māsai.

-     Es jau to izdarīju. Lara īsti savā stilā gribēja lēkt lidmašīnā un bombardēt Pekinu. Pateicu, ka būs vērtīgāk, ja viņa pabikstīs Ārlietu ministriju tajā galā.

-      Labi. - Saimons pazina māsu un zināja, ka dienas beigās puse Vašingtonas, ieraugot viņu, līdīs zem galda.

- Neesmu pārliecināts, vai viņas sarīkotā uguņošana te kaut ko dotu.

-    Gluži manas domas. Viņa lika pateikt, ka mīl tevi. - Kira paliecās uz priekšu un uzlika savu roku uz Saimo- na važās saslēgtajām. - Tāpat kā es, vai tu to zini?

Kaut arī Saimons zināja, ka Kira mīl viņu kā brāli, no šā pieskāriena pāri augumam pārskrēja karstuma vilnis.

-     Paldies!

Kira mierinoši paspieda viņam roku un atkal apsēdās.

-    Tas viss šķiet muļķīgi. Tava izdabūšana ārā no šejienes nevarētu būt grūta.

Saimons izmocīja paļāvīgu smaidu, taču šaubījās, vai tā patiešām ir. Uzbrukums bija labi plānots un labi paveikts, lēmums par ieroci nebija pieņemts pēdējā brīdī. Kāds bija zinājis, kur viņš ieradīsies, un gribējis novākt no ceļa. No kāda ceļa?

-     Pareizi. Atbrīvošana nevarētu radīt problēmu.

DEVIŅPADSMITĀ NODALA

MAKAO

Sestdiena, 7. jūlijs, 16:15:21, pēc Criničas laika, plus astoņas stundas

-      Vai, veicot to operāciju, jums bija atmiekšķējušas smadzenes?

Ja Molam būtu dota vara, viņš būtu pastiepis roku cauri telefonam un sadragājis šā vira rīkli, taču tas nebija iespējams, vismaz pagaidām ne.

-     Par ko ir runa?

-    Es runāju par pistoli! To štrunta pistoli! Kas ar to noticis?

Labs jautājums, ne sliktāks par to, kur Mākleris ņem informāciju.

-     Tā tur bija. Nepilnu metru no vietas, kur atstājām Leonidoviču.

-    Bet viņi nav to atraduši!

-     Es pie tā neesmu vainīgs, - atbildēja Mols, cenzdamies valdīt dusmas. - Tā nevarēja būt vairāk acīm redzama kā tad, ja mēs tiem idiotiem būtu iedevuši karti.

-    Acīm redzams ir vienīgi tas, - no klausules šņākdami skanēja vārdi, - ka jūs sanervozējāties un aizmirsāt to atstāt.

Tieši tādu apsūdzību Mols bija gaidījis, taču, ja tie policijas idioti nepacentīsies mantiņu atrast, pierādīt pretējo nebūs iespējams.

-    Tā tur ir. Tajā pašā telpā. Tai tur jābūt.

-     Tādā gadījumā Leonidovičs to atradis pirms kruķu ierašanās.

-     Tam nebūtu nozīmes, jo viņš nevarēja izkļūt ārā. - Mols saprata, ka runā pats sev pretī. Ja pistole bija telpā, kāpēc tā nav atrasta? - Tai kaut kur tur jābūt.

-     Tādā gadījumā jūs esat novērtējuši par zemu šo cilvēku.

Var jau būt, nodomāja Mols, taču viņš nebija burvis.

-     Viņi to atradīs, - viņš pārliecināts noteica, kaut arī radās aizdomas, ka viens no speciālo uzdevumu vienības kruķiem pievācis pistoli par suvenīru. - Viņiem vajadzēja pistoli atrast.

-     Taču tas nav noticis, - Mākleris atcirta. - Viņi to pat nemeklē. Neatrodot ieroci tūlīt, viņi kļuva aizdomīgi un visu uzmanību veltīja istabenei. Viņa sāk visu izskaistināt, domājot, ka izmeklētājiem tas patiks. Stāstījums sāk jukt un brukt.

Sasodīts! No kurienes šis cilvēks ņem informāciju?

-     Par viņu jums nebūtu jāraizējas, viņa neko nezina.

-    Tā acīmredzot ir īstā problēma.

Kaut arī atbilde bija gandrīz paredzama, Mols neredzēja iespēju izvairīties no jautājuma uzdošanas.

-     Ko jūs vēlaties, lai mēs darām?

Atbilde noskanēja lēni un skaidri, it kā tiktu runāts ar idiotisku bērnu.

-     Es… gribu… lai… jūs… - katrs izkliegtais vārds trāpīja Molam galvā kā lode, - to… nolādēto… darbu… izdarītu… līdz… galam! Vai tas tik grūti?

Tas, protams, bija grūti, taču Mols saprata, ka viņam cenšas iedzelt, un tāpēc apvaldīja kārdinājumu dot pretī.

-      Ar Rainersonu jums nekas neiznāca, - Mākleris turpināja, - bet nu jūs palaidāt garām izdevību iespēlēt to mantiņu Leonidovičam. Tici man, ja policija nesavienos punktus ar līnijām, viņš to izdarīs. Tas cilvēks nav muļķis. Nedrīkst pieļaut, ka viņš staigā apkārt un okšķerē. Nekādā ziņā pēc šā notikuma. Es gribu, lai viņš tiek likvidēts.

-     Tam vajadzīgs laiks. Iekļūt pie viņa tajās sienās nebūs viegli.

-    Šodien gan tev laimīga diena…

Mols gaidīja, nelikdamies zinis par sarkastisko izteiksmi.

-    …Jo gadījumā, ja izmeklētāji ātri neatradīs ieroci, policijai nekas cits neatliks, kā viņu atbrīvot.

Vai tas ir minējums, vai šis cilvēks kaut ko zina? No savas pieredzes Mols zināja, ka ķīniešu rīcība nav prognozējama, tiklīdz jautājums skar cilvēka tiesības.

-    Mēs būsim tam gatavi.

-    Un viņš to gaidīs, - vīrietis atcirta. - Kā jūs esat ieplānojuši paveikt šo brīnumaino varoņdarbu?

Šoreiz jautājums bija reāls, taču Mols nezināja atbildi.

-      Vai visam jāizskatās pēc nelaimes gadījuma? Vai tas joprojām ir svarīgi? - Viņš vilcinājās, mēģinādams rast kādu pieņemamu atbildi, taču, pateicis vārdus nelaimes gadījums, jau precīzi zināja, kā rīkosies.

-     Vairāk nekā jebkad agrāk, - vīrietis atbildēja. - Pēc jūsu pēdējā fiasko radies pietiekami daudz jautājumu, uz kuriem nav atbilžu.

-     Tādā gadījumā paliek viesnīca. Tās celtniecībā gadījusies ne viena problēma vien. Vēl kāda neliksies nekas neparasts.

-     Rīkojieties.

-     Kā ar citiem - papildus postījumiem? - Mols pajautāja, negribēdams atstāt šim cilvēkam iespēju vēlāk izrādīt neapmierinātību. - Ja cietīs arī citi, radīsies iespaids, ka negadījums nav vērsts pret kādu konkrēti.

-     Man vienalga, kā jūs to dabūsiet gatavu. Un, ja tajā vietā pagadīsies vēl kāds, man tas bijis nebijis. Vienkārši izdariet, kas darāms!

Neko vairāk Mols nebija gribējis dzirdēt.

DIVDESMITA NODALA

KOLOANAS SALA, MAKAO

Pirmdiena, 9. jūlijs, 09:32:33, pēc Griničas laika, plus astoņas stundas

Ar sakrustotām kājām sēžot uz salmu paklāja, Saimons mēģināja noteikt, kā soļi tuvojas: tie bija rīta maiņas sarga smagie soļi un vieglāki, sievietes vai neliela auguma vīrieša soļi. Tie apstājās pie tērauda durvīm, slēdzenē no- skrapstēja atslēga, un durvis atvērās, atklājot skatienam vienmēr īgno un oficiālo Gao Vu seju. Viņš palocīja galvu: - Mister Leonidovič! - un spēra vienu nelielu soli uz priekšu, ieiedams pa durvīm.

Saimons pamāja, atdarinot šā cilvēka nebūt ne sirsnīgo paklanīšanos.

- Mister Vu, cik labi, ka apmeklējat mani. Es labprāt piedāvātu jums krēslu… - Saimons norādīja ar roku uz tērauda tualetes pusi, - taču neko labāku nevaru piedāvāt.

Vu, kura seju rotāja misijas cilvēka nepieejamā izteiksme, ne uz mirkli neatrāva acis no Saimona.

-     Es vēlētos, lai jūs zinātu, ka esmu darījis visu iespējamo, lai panāktu jūsu atbrīvošanu.

Saimons gluži tā nedomāja, bet sprieda, ka šim cilvēkam kaut kas vajadzīgs, taču paglabāja šīs domas aiz drūmas sapratnes maskas.

-     Esmu par to pateicīgs. Tādām lietām vajadzīgs laiks.

Vu pamāja, neatskārtis, ka viņa iemīļotais birokrātiskais aforisms nupat iegrūsts paša birokrātiskajā ģīmī.

-     Diemžēl tā ir taisnība.

-     Vai es varu kaut ko darīt, lai paātrinātu procesu?

Vu svārstījās, it kā apsvērtu šo domu pirmo reizi.

-    Jautājums ir ļoti delikāts. Izmeklēšana vēl nav galā.

-     Saprotu.

-     Jebkura priekšlaicīga informācijas atklāšana var apdraudēt izmeklēšanu.

Tad re, kur tas suns aprakts. Lielā un varenā Tautas Republika noraizējusies par to, ko mazais vientiesis Saimons var pavēstīt presei.

-    Jā, tas nebūtu patīkami. Pie mums… - viņš mēģināja izteikties tā, it kā Amerika zinātu atbildes uz visiem jautājumiem, - tiesnesis vienkārši liktu parakstīties par klusēšanu, kamēr izmeklēšana nav pabeigta.

-      Patiešām? - Kaut arī Vu izskatījās pārsteigts, bija skaidri redzams, ka viņš gaidījis šo brīdi. - Bet kā ar jūsu izdaudzināto "preses brīvību"?

Saimons paraustīja plecus.

-     Līdz ar izmeklēšanas beigām rīkojums par klusēšanu zaudē spēku. - Taču viņš nojauta, ka šajā zemē izmeklēšana nekad nebeigsies.

-      Vai jums neliktos, ka kaut kas tamlīdzīgs… - Vu apklusa, meklēdams īstos vārdus.

-     Mani pārlieku ierobežo?

-     Hai.

-    Mani ne, - Saimons atbildēja, uzmanīdamies, lai kaut ko nepārspīlētu. - Par laimi, esmu starp tiem cilvēkiem, kuriem nepatīk reportieri. Pārlieku ziņkārīgi, ja gribat zināt manas domas.

Vu domīgi pamāja ar galvu.

-     Var gadīties, ka man izdosies kaut ko izgudrot.

Vairāk nekā iespējams. Saimons tagad bija pārliecināts,

ka Rynerson Express ar Ķīnas valdību vienojušies par kompromisu, kas valstij ļautu glābt reputāciju.

-     Proti?

-    Tādu jūsu atbrīvošanas veidu, kas neapdraud izmeklēšanu.

Saimons mēģināja izrādīt pienācīgo sajūsmu, un tas nenācās grūti.

-    Tas būtu brīnišķīgi.

-     Es aprunāšos ar galveno izmeklētāju.

Ar cilvēku, Saimons bija par to pārliecināts, kuram šajā lietā nav ne mazākā teikšana.

-     Es būtu pateicīgs par jebkuru palīdzību, kādu man sniegsiet.

Vu palocījās, šoreiz mazliet dziļāk, un atmuguriski izgāja pa durvīm.

Pēc pusstundas nelielajā administrācijas kabinetā Gao Vu pāri galdam pārbīdīja četras angļu valodā nodrukāta dokumenta kopijas un uz tām nolika lētu lodīšu pildspalvu.

-    Ja piekrītat šiem noteikumiem un nosacījumiem, jūs esat brīvs.

Brīvs. Piepeši šķita, ka brīvība nākusi pārāk viegli. Saimons ātri un rūpīgi izlasīja dokumenta trīs lapas, kas nebija nekas vairāk kā klusēšanas pavēle, un tā attiecās uz:

Incidentu Meili Čanas (tagad mirušas) rezidencē;

Jebkurām un visām detaļām sakarā ar parakstītāja aizsargājošo ieslodzījumu.

Iedomājies, cik stundu juridiskie matu skaldītāji pavadījuši, debatējot par vārdiem "incidents" un "aizsargājošais ieslodzījums", Saimons pasmaidīja. Viņš parakstījās visos četros dokumentos un pāri galdam pabīdīja papīru atpakaļ.

Vu izvilka no uzvalka iekškabatas vecmodīgu pildspalvu, noskrūvēja uzgali un apstājās.

-     Vai jūs saprotat, ka nedrīkstat ne ar vienu par incidentu runāt?

-    Jā, mister Vu, es saprotu angļu valodu gluži labi.

-     Tas attiecas arī uz jūsu advokātu.

-     Ja vien jūs neizvirzāt man apsūdzību. - Klauzula, kura var noderēt par atbaidītāju, lai nekas tamlīdzīgs nenotiktu. - Tādā gadījumā skrej nu vējam pakaļ.

Vu neizpratnē mazliet piesardzīgi palūkojās pāri galdam.

-     Nesapratu.

-    Tādā gadījumā derības tutū. - Lieliski, tagad viņš izskaidro vienu izteikumu ar citu. - Tas nozīmē, ka šis dokuments ir beigts un pagalam.

-     Ak tā. - Vu paliecās uz priekšu, parakstīja visus četrus dokumentus un, apmierināts ar sevi, atliecās taisni. - Jums jāpiekrīt, ka Tautas Republika šajā gadījumā izrādījusi ļoti lielu pretimnākšanu. - Viņš runāja kā cilvēks, kas patiešām tic tam, ko saka.

Kaut arī Saimons nebija noskaņots piekrist, viņš zināja, ka nav jēgas varmācīgi pārtraukt sīka birokrāta runas plūdus.

-     Mister Vu, jūs nevarat iedomāties, cik ļoti esmu pateicīgs.

Izgājis pa pēdējām tērauda durvīm saules gaismā un brīvībā, Saimons sajuta tādu atvieglojumu, ka noreiba galva. Tik tikko spēdams apvaldīt muļķīgu smaidu, viņš devās pie ielas malā gaidošā šampanieša krāsas limuzīna ar neuzkrītošu, bet skaidri redzamu "Pērles" monogram- mu "P". Šoferis, kas nereaģēja uz Saimona izspūrušo izskatu, cienīgi nolieca galvu un atvēra pakaļējās durvis.

Saimons ienira patumšajā salonā.

-     Ei… - Vārdi iesprūda rīklē, jo automašīnā sēdošais Džeimss Atertons bija pilnīgs pārsteigums. Atšķirībā no parastā nevainojami nevērīgā ģērbšanās stila, šim gadījumam par godu apģērbs bija pārspīlēts: pēc pasūtījuma šūts tumši zils uzvalks ar vesti, cietināts balts krekls un vīnsarkana kaklasaite ar ciešu mezglu. - Paldies, ka atbraucāt man pakaļ.

Atertons viegli iesmējās, ap acīm iezīmējoties draudzīgām krunciņām.

-    Jūs gaidījāt kādu citu?

Noslīgstot uz plīša sēdekļa, mīkstākās sēdvietas pēdējo četru dienu laikā, Saimons centās neizrādīt vilšanos.

-     Acīmredzot.

-     Pēdējā brīdī viņai uzradās dažas neatliekamas darīšanas. Viņa jūs gaidīs viesnīcā.

Saimons mēģināja izdomāt kaut kādu gudru atbildi, taču miega trūkumā dzīvojušās smadzenes nespēja domāt ne par ko citu kā tikai par uzvalku un to, ka Atertons saģērbies kā uz bērēm vai kāzām. Uzradās dažas neatliekamas darīšanas. Vai nu Džeika veselības stāvoklis pasliktinājies, vai arī attiecības ar Atertonu strauji virzās uz priekšu? Vai Kira ir tik impulsīva?

-     Protams. Tas ir lieliski. - Lieliski. Tas ir pats labākais, ko vari darīt, Leonidovič. Nekāds brīnums, ka viņai patīk šis zellis - bagāts, glīts, veiksmīgs, turklāt patiešām mācēja virknēt vārdus teikumos.

-    Tātad, kā jūties, čomiņ? Viss kārtībā?

Čoms? Vai tagad viņi ir draugi?

-    Man nelika vadus pie kules, ja to vēlies zināt.

Atertons plati pasmaidīja, blāvajā gaismā, kas pa tumši tonētajiem logiem ieplūda salonā, nozibinādams baltus zobus.

-    Te ir tēls, par kuru labāk nedomāt. Tātad nekādu no- brāzumu?

-      Nē, nekā tamlīdzīga, - Saimons atbildēja. - Nekā tāda, ko nevarētu dziedināt stundiņa miega.

-    Labi. Visa šī lieta bija pārāk smieklīga, tā ka negribējās pat domāt, ka vari būt tajā iejaukts.

Kaut arī tieši to Saimons varēja gaidīt no Džeimsam Atertonam līdzīga cilvēka, cilvēka, kurš vienmēr zināja, tieši kas un kā sakāms, neapstrīdamais atbalsts lika justies patīkami.

-     Un viņi to zina. Man nācās parakstīt muļķīgu dokumentu par to, ka nerunāšu ar presi, taču pārvietošanās brīvību man pat nemēģināja ierobežot. Ja vēlos, varu šo valsti pamest.

Atertons pamāja un viegli savilka lūpas.

-     Varbūt tāda rīcība nemaz nebija tik muļķīga.

Saimons piepeši aptvēra.

-    Jūs tātad vadījāt sarunas par manu atbrīvošanu?

-     Tāds ir mans darbs, vai neesi to aizmirsis? Es palīdzu klientiem pārvarēt ķīniešu birokrātisko šķēršļu labirintus. - Atertona sejā pavīdēja labvēlīgs smaids. - Turklāt neradot draudus ģimenes dārglietām.

Sasodīts, saglabāt nepatiku pret šo cilvēku bija grūti.

-     Vai es pieminēju, cik elegantu vienošanos nupat parakstīju?

Atertons iesmējās.

-     Kira teica, ka - vienādi vai otrādi - tu nekad neiesi pie preses, tāpēc devu šiem to, ko viņi vēlējās.

Arī pieticīgs. Nekāds brīnums, ka viņai šis tips patīk.

-     Esmu pārliecināts, ka tas nemaz nebija tik vienkārši.

Atertons noraidoši atmeta ar roku, it kā viņa pūles nebūtu pieminēšanas vērtas.

-     Bez ieroča nekāda lieta šiem nevarēja iznākt.

-     Un tomēr esmu pateicīgs par palīdzību.

-     Darīju to labprāt. Žēl tikai, ka tas prasīja tik daudz laika. - Viņš palaida vaļīgāk kaklasaites mezglu un atpogāja apkaklīti. - Pie joda, kas īsti notika? - Iekams vārdi pārlidoja pār lūpām, viņš papurināja galvu. - Pagaidi, neatbildi. Tu esi devis piekrišanu nerunāt par šo lietu, un cilvēkam vārds jātur.

Pateicīgs, ka Atertons neuzstāj, Saimons pamāja ar galvu.

-     Piekritu.

-     Taču atļauj uz notikušo paskatīties no cita skatpun- kta, - Atertons turpināja. - Neko nesakot par incidentu, - viņš pasmaidīja kā par abiem vien zināmu joku, - vai esi izdomājis, kas īsti notika? Vai kas aiz tā stāv?

Labs jautājums, Saimons nodomāja, jautājums, kas gudri apiet dokumenta juridisko, ja ne morālo aspektu un liek viņam justies neērti. Vai esmu izdomājis? Neapšaubāmi. Pēc četras dienas ilgas domāšanas atbilde uz šo jautājumu šķita acīm redzama. Vai viņš zina, kas aiz tā stāv? Vēl ne. Automašīnai nogriežoties uz ziemeļiem, uz Tai- pas-Koloanas dambi, viņš raudzījās ārā pa logu, apzināti vairoties no Atertona ziņkārīgā skatiena.

-     Ne mazākās nojausmas.

DIVDESMIT PIRMĀ NODALA

MAKAO

Pirmdiena, 9. jūlijs, 21:27:05, pēc Griničas laika, plus astoņas stundas

Mols nogaidīja, kamēr noskrapst atslēga, un tikai pēc tam ieslēdza gaismu.

-    Pie joda, kur tu biji pazudis? - Viņš atkal noslēpa Be- retta zem spilveniem un piecēlās no dīvāna. - Tev vajadzēja ierasties pirms divām stundām.

Robijs, kurš no agra rīta bija tēlojis Kiras Rainersones sargsuņi, uzmeta Molam niknu skatienu un devās uz virtuvi.

-    Sakaru telpas tuvumā grozījās apkopes dienesta brigādes cilvēki. - Robijs izvilka no ledusskapja Red Daivn alus pudeli un atkrita uz mazā pusdienu stūrīša krēsla. - Kamēr šie tipini nebija beiguši, nevarēju tikt viņiem garām.

Mols saprata, ka Robijs pārspīlē, taču viņš neuzticējās Māklerim un neuzticējās puisim, kurš nemanītu draudus, ja tādi rastos.

-     Vai esi drošs, ka neviens tev nesekoja?

-    Jā, esmu.

Mols tā nedomāja, taču neko neteica. Ja Robijs uzzinātu, ka Foslers bija norīkots nodrošināt viņa aizmuguri, tas nebūtu labi.

-     Vai esi to dabūjis?

Robijs iebāza roku bleizera iekškabatā, izvilka zibatmi- ņas karti un pasniedza, neteicis ne vārda. Mols atgriezās pie dīvāna, ielika karti klēpjdatoram pievienotajā karšu nolasītājā un atvēra balss redaktoru. Programma nekavējoties identificēja avotu, kurā bija uzrādīti septiņi atsevišķi faili ar telefonsarunām uz kurjera apartamentiem vai no tiem.

-     Runīgs maitas gabals.

Noklausīšanās ierīci aktivēja balss, katra saruna bija fiksēta atsevišķā failā ar secīgu kārtas numuru, datumu, laiku, ilgumu un apjomu.

Mols iezīmēja pirmo, trīspadsmitos un četrās minūtēs pēc pusdienas ierakstīto failu, noregulēja lielāku skaļumu, lai Robijs var dzirdēt atkārtojumu, un nospieda atskaņošanas pogu. Sekoja gara atsevišķu, vismaz desmit signā-

lu virkne, kas norādīja uz to, ka zvans ir starptautisks. Mols nekavējoties apstādināja ierakstu un ieslēdza no jauna, šoreiz ierakstot signālus savā mikromagnetofonā. Beidzis klausīties sarunas, viņš varēs izvēlēties tās, kuras jāizseko, un izmantot signālu konvertoru to pārvēršanai ciparos. Pēc visu signālu atkārtošanās otro reizi sekoja īsiņa pauze, tad pazīstamais izsaukuma signāls un tik tikko dzirdams klikšķis, un sievietes balss.

Mols nospieda pauzes pogu, novērošanas žurnālā veikli ierakstīja - #001, Billija Rainersone - un no jauna nospieda atskaņošanas pogu.

-     Billij, te Saimons.

-    Tātad tu ar visu savu nožēlojamo pakaļu esi no tup- tūža ārā?

-    Izklausās, ka tu esi pagalam vīlusies.

-     Brīdis aiz restēm nevienam nav kaitējis. Ar tevi viss kārtībā?

-    Jūtos labi. Kā jūtas Džeiks?

Sievietes balss pazeminājās par oktāvu.

-     Bez pārmaiņām.

-     Paliec uz vietas, viņš tiks uz pekām.

-     Par to nav jāšaubās, - viņa atcirta. - Tas vecais nejēga ir tik iecirtīgs, ka tāpat vien neaizies.

-     Billij, vai es varu izdarīt pārmaiņas lielās atklāšanas grafikā?

-     Nē. Es jau tev teicu…

Kurjers viņu pārtrauca.

-     Nav runa par atklāšanas datumu, Billij. Tikai… par ieplānotajiem ceļojumiem.

-     Ceļojumu plāniem?

-     Padomā par to, Bilij. Runa ir par manu ceļojumu.

Uz mirkli iestājās klusums, kam sekoja atbilde.

-     Labi. Saprotu. Jādomā, ka tev ir pamatots iemesls tā rīkoties.

-     Domāju gan.

-     Pārmaiņas jāsaskaņo arī ar citām pusēm.

-     Saprotu, - kurjers atbildēja. - Taču, ja panākšu ceļojuma grafika maiņu, tev tāpēc problēmas neradīsies?

Skaļrunis apklusa vismaz uz desmit sekundēm, sieviete acīmredzot pārdomāja jautājumu.

-    ja visas puses dod piekrišanu, nezinu, kā tas var kaut ko ietekmēt.

-     Nekā.

-    Tev zināmi slepenie kodi. Vai tu zini, ar ko jārunā?

-     Protams, - kurjers atbildēja. - Saraksts ir man acu priekšā.

-     Neaizmirsti izmantot manis iedoto traucētāju.

-     Protams.

-     Tādā gadījumā dari, kas darāms.

-    Paldies, Billij!

-     Kā klājas Li Cjaņam?

-     Viņš, hmm… viņš ir grūti saprotams, taču viss izskatās labi. Pēdējās četrās dienās padarīts daudz.

-    Tu gribi teikt, ka darbi veicas labāk, ja tu atrodies cietumā?

Kurjers iesmējās.

-     Acīmredzot. Gan tāpēc, gan labā laika dēļ.

-     Vai mēs tiksim ar visu galā?

-    Jā. - Sekoja neliela pauze. - Ja vien nebūs vēl kāds nelaimes gadījums.

-     Pareizi. Kas padomā manai meitai?

-     Es tikai nupat ierados viesnīcā. Neesmu viņu vēl sastapis, taču viņai tepat kaut kur jābūt.

-     Vai ar viņu viss kārtībā? Cik zinu, viņa labāk atrastos šeit kopā ar tēvu.

-      Kirai nav nekāda vaina. Atertons gādā, lai viņas prātu nenodarbinātu problēmas.

-     Es par to neuztrauktos.

-     Kāpēc būtu jāuztraucas man? Izskatās, ka viņi labi sader kopā.

Atskanēja klusa skaņa, tādi kā sardoniski sievietes smiekli.

-    Vīrieši ir dumji.

-    Tas ir ģenētiski noteikts, Billij, pret to mēs esam bezspēcīgi. Kāds tam sakars ar…

-      Man jāiet, Saimon. Dari, kas darāms. - Atskanēja kluss klikšķis, un skaļrunis apklusa.

Mols paskatījās uz Robiju, kas tikko bija atkorķējis otru alus pudeli.

-    Kas tie par ceļojumu plāniem? Vai neko par tiem neesi dzirdējis?

Robijs papurināja galvu.

-     Nē. Ja es kaut ko zinātu, varbūt varētu palīdzēt savienot dažus punktus.

Mols pavēra muti, lai atkārtotu veco sakāmo, ka to pienākas zināt, taču pārdomāja. Pēc miesassarga tēlošanas divpadsmit stundas dienā, turklāt izslēgšanas no iebrukuma pie Meili Čanas, zēns acīmredzot jutās nostumts malā.

-     Tiesa, taču, ja būtu zināms, kas gaidāms, tu netīšām varētu piespēlēt viņiem kādu labu ieteikumu.

-    Neesmu muļķis.

Nē, tikai jauns un naivs. Ja kurjers piepeši pamestu šo apvidu, tiktu zaudēta vislabākā izdevība, un Mols to nevarēja pieļaut.

-     Mēs esam iecerējuši misteram Leonidovičam sarīkot mazu nelaimes gadījumu. Nekas vairāk nav vajadzīgs kā dažas idejas par viņa pārvietošanos pa viesnīcu. Tikšanās vai inspekcijas apgaitas laiks, lai varam būt gatavi. Tā viņš itin vienkārši pats iekulsies negadījumā. Nevienam nenāks prātā, ka viņš bijis izraudzīts par mērķi.

Robijs lēnām pamāja ar galvu, ritentiņi griezās.

-     Viņš katru rītu tiekas ar putniņu. Parasti no septiņiem līdz astoņiem.

-     To es saprotu, puis, taču negadījumam jānotiek daudzu liecinieku klātbūtnē. Varbūt veiksies ar kādu no šim sarunām. - Viņš pastiepa roku un divas reizes uzklikšķināja uz nākamā faila.

Šoreiz ieraksts sākās ar klikšķi - tātad ienākošais zvans, uz kuru tūlīt atsaucās kurjera balss.

-     Hallo!

-     Sveicu mājās.

Mols nospieda pauzes pogu.

-     Vai pazīsti balsi?

Robijs pamāja.

-     Jā, runā putniņš.

-     Te ir mazliet par daudz plīša, - atbildēja kurjers, - lai es šo vietu sauktu par mājām.

-    Tu esi brīvs, un tas ir pats galvenais. Atvaino, ka nevarēju sagaidīt, taču man bija tikšanās ar Li Cjaņu.

-     Nekas briesmīgs. Tavs draugs misters Atertons par visu parūpējās.

-     Klau, tu pateici vārdu "draugs" tā… it kā tas nebūtu labs vārds.

-     Vai nu tā ir, - kurjers atsaucās. - Tu sadzirdi to, kā nemaz nav. Zēns uz goda. Viņš nupat izdabūja mani ārā no cietuma.

Runātāja vilcinājās, līnija stāvēja klusu vairāku sirdspukstu garumā.

-     Piedod! Varbūt mana reakcija bija pārspīlēta.

-     Tas ir tikai nieks.

-    Esmu vestibilā. Vai drīkstu uziet augšā?

-     Vai tas tik svarīgi? - kurjers noprasīja.

Sekoja vēl viena maza pauze.

-     īstenībā ne. Es tikai iedomājos…

-    Vēl neesmu bijis dušā.

-     Ak…

-      Pēc tam vajag mazliet pagulēt. Es gandrīz nespēju domāt.

-    Ak… protams… es saprotu.

Mols klusu iesmējās - lai nu kas, bet neizklausījās, ka sieviete butu no tādām, kuras saprot.

-    Tikšos ar tevi no rīta, labi? Mūsu parastajā laikā?

-     Nu, protams. Es priecājos, ka esi atgriezies, Leonidovič.

-    Paldies! Tiksimies rit. - Klikšķis. Un klusums.

Mols pārlaida skatienu sarakstam ar sarunu laikiem.

-    Viņš nav gulējis, tas ir pilnīgi skaidrs.

Mols atvēra nākamo failu un nospieda atskaņošanas pogu. Dzirdot garos signālus - tātad vēl viena starptautiska saruna -, viņš apstādināja ierakstu un sāka to no jauna, ierakstot akustisko numuru mikromagnetofonā.

Atbildēja automātiskais atbildētājs, nepārprotami amerikāniskā sievietes balsi.

-     Jūs esat piezvanījis uz amerikāņu vēstniecību Pekinā. Lūdzu, nospiediet… - Runu pārtrauca kurjers, spaidot pogas un ievadot aparātā skaitļus. Pēc klusuma brīža no skaļruņa atskanēja klikšķu un pīkstienu sērija, bet pēc tam griezīga, faksa aparātam līdzīga skaņa. Mols noregulēja to klusu un ļāva ierakstam skanēt.

-     Pie joda, ko tas nozīmē? - Robijs noprasīja.

-     Viņš izmanto traucētāju. Rainersons droši vien noorganizējis ar vēstniecību drošos sakarus.

-     Kāpēc?

Mols papurināja galvu, arī par to brīnīdamies.

-     Tam jābūt kaut kādā saistībā ar "Pērli". Sakarā ar jaunās viesnīcas atklāšanu risināmi daudzi juridiski jautājumi. - Viņš atzvēlās krēslā, aizvēra acis un gaidīja ieraksta beigas. Zemā, griezīgā skaņa apklusa pēc divdesmit astoņām minūtēm.

-     Vai vari to atšifrēt? - Robijs painteresējās.

-      Protams, - Mols atbildēja, kaut arī nebija par to drošs, turklāt negribējās šķiest laiku, mēģinot to darīt. Lai par ko tiktu runāts, tas nevarēja mainīt pavēli: izdariet savu darbu līdz galam! Viņš pārgāja uz nākamo failu un nospieda atskaņošanas pogu.

Līdzīgā balsī atsaucās vēl viens automātiskais atbildētājs, sekoja vēl viena šifrēta saruna, bet šoreiz atsaucās amerikāņu institūts Taipejā, un saruna ilga tikai divdesmit minūtes.

-     Kas ir amerikāņu institūts? - pajautāja Robijs, tiklīdz skaļrunis apklusa.

-     Jeņķi oficiāli neatzīst Taivānu, - Mols atbildēja. - Amerikāņu institūts kalpo par vēstniecības aizstājēju.

-     Gribēdams izvairīties no jautājumiem, uz kuriem viņš nezināja atbildi, Mols uzklikšķināja uz nākamā faila.

Atsaucās samiegojusies sieviete.

-     Kaut tevi nelabais!

-    Es mīlu tevi, māšel.

-     Boris! - atskanēja tikko dzirdams klikšķis, ieslēdzot lampu, un kāds cilvēks piecēlās gultā sēdus. - Vai tas var būt, ka esi izlaists no cietuma?

Mols apstādināja ierakstu un izdarīja atzīmi kurjera apraksta lapā - alias Boriss - un turpināja atskaņošanu.

-    Apmēram pirms divām stundām, - atbildēja kurjers.

-     Vai pie jums viss kārtībā?

-     Protams. - Runātāja izklausījās aizvainota. - Un tu? Kā ar tevi? Vai tev joprojām patīk meitenes, vai arī ieslodzījumā esi kļuvis par alabastra rotaļlietu zēniem?

Robijs iespurcās.

-    Tie tik ir joki.

-      Atvaino, ka sagādāju tev vilšanos, mās, taču vēl arvien čurāju stāvus. - Balss ieskanējās lietišķi. - Man vajag, lai tu kaut ko izdarītu.

-     Tātad kādi ir jaunumi?

-     Man ir sūtījums. Darbs piecām vai sešām dienām. Darbs, kuru nevaru izdarīt pats.

-     Kas tad nu - pasaules dižākajam kurjeram vajadzīgs kurjers?

-       Netēlo asprātīgo, mās. Četras dienas esmu bijis ieslēgts un daudz neesmu gulējis, ja vien…

-     Labi jau labi, kopaina man ir skaidra. Tavs vasaras atvaļinājums varēja būt daudz labāks. Kas tas par darbu? Kad, kur, ko? Lielums, vērtība, galamērķis? Tev šī rutīna ir zināma.

-    Visu šo informāciju nosūtīšu ar e-pastu. Tikai sameklē kādu, kam nav nekādu sakaru šajā pasaules daļā. Cilvēku, kurš ir neatkarīgs un uz kuru var paļauties.

Iestājās neliels klusuma brīdis, dažas sekundes ilgāks par parasto starpkontinentālo aizkavēšanos, tad balss ierunājās no jauna.

-      Man padomā tieši tāds cilvēks. Vai atceries Billu Repu?

-     Jā, protams. Drošības dienesta vadītājs jaunajā ēkā.

-     Pareizi. Viņam nupat sācies trīs nedēļas ilgs atvaļinājums, un cilvēks nezina, kur dēties.

-     Kā tu vari to zināt?

-     Viņš ir ieinteresēts piestrādāt papildus, - sieviete atbildēja. - Viņš ir bijušais Ņujorkas policists, turklāt viscaur parādos.

-    Tu man neatbildēji uz jautājumu, mās. Vai tu ar viņu tiecies?

-     Es eju atpakaļ gultā. Saaudzē sevi, Boris.

-    Nē, - klik! - Pagaidi! Nolādētā sieviete.

Atskanēja vēl viens klikšķis, un saruna beidzās.

Robijs piecēlās no galda.

-    Alu gribi?

Mols papurināja galvu, papildināja novērošanas žurnālu ar ierakstu par sarunu, apsēdās taisni un iegrima domās, kā kurjeram izdodas to visu dabūt gatavu. Gudrs, maita. Gudrs gan, maitas gabals.

Robijs atvēra ledusskapi un izvilka vēl vienu Red Daum pudeli.

-     Kā tu domā, par ko ir runa? Kāpēc kurjeram vajadzīgs cits kurjers?

-     Nav ne jausmas. - Taču sava doma viņam bija. Citādi nevarēja būt. Grūti bija iedomāties, kā, taču tam draņķim kaut kādā veidā bija laimējies izdabūt ieroci ārā no mājas. Tagad vajadzīgs cilvēks, kas to izvestu ārā no valsts. Kāds, kurš ir neatkarīgs un uz kuru var paļauties. Mols pasmaidīja - ierocim vairs nebija īpašas nozīmes - tam vīram bija paredzēta tikšanās ar nāvi, turklāt nenovēršama. Viņš pastiepa roku un divreiz uzklikšķināja uz nākamā faila.

Zvans bija vietējais, uz Macau Post Daily, provinces vienīgo avīzi angju valodā. Kaut arī Mols nesaprata dīvainās rīcības jēgu - avīzes pasūtīšanu ar iepriekšēju apmaksu uz vienu mēnesi, liekot uzglabāt tik ilgi, kamēr Leonidovičs tās paņems, - šķita, ka tā apstiprina viņa nodomu uz kādu laiku pamest Makao. Nākamais un pēdējais fails ar zvanu Macau Aviation deva skaidru priekšstatu, tieši kā un kad viņš paredzējis doties ceļā.

-     Ko nu? - Robijs noprasīja. - Ja viņš no rīta izlido, mēs esam galīgā tūtē.

Mols pasmaidīja savā nodabā. Viņš nezināja, kas Leo- nidovičam padomā un kāpēc viņš grib nolīgt nelielu lidmašīnu, taču bija pietiekami skaidrs, ka tā ir izdevība.

-    Nē, puis, mēs neesam tūtē. Ne uz to pusi. Vai esi aizmirsis, kur dienēja Kričs? - Ja nespiemin Lielo Padiju, Tomass Kričers vienībā bija ilgāk nekā jebkurš cits. - Padomā par to.

Robijs nesteidzīgi sūca alu un vilcinājās kā skolnieks, kurš grib izpatikt skolotājam, bet tad atceroties iepleta acis.

-    Viņš ir helikoptera pilots, vai ne?

-     Pilnīgi pareizi, Džoko, taču viņš lido ar jebkuru lidaparātu vai ar fiksētiem spārniem vai rotoru, turklāt viņš ir nepārspējams mehāniķis. Viņš prot tos labot… - Mols ieturēja pauzi, lai būtu drošs, ka puisis saprot, - un zina ari, kā tos var salauzt.

DIVDESMIT OTRA NODAĻA

"PĒRLE", TAIPAS SALA, MAKAO Otrdiena, 10. jūlijs, 07:07:21, pēc Griničas laika, plus astoņas stundas

Ar divām tasītēm rokā Saimons aizgrūda ciet durvis un jutās pārsteigts, ieraugot, ka gaisma ieslēgta un aizkari vaļā.

-     Rainersone!

-     Esmu tepat.

Tepat, kā izrādījās, bija neliels galdiņš ar četriem krēsliem, kādu brošūrās dēvē par "jūsu brokastu telpu", no kuras pavērās skats uz Pērlriveras deltu. Aiz stikla zili zaļais ūdens atstaroja saules gaismu, un šķita, ka laivas un kuģi ar gaisa spilvenu dzirkstošajā atspīdumā plivinās gaisā. Kira sēdēja pie galda, ģērbusies kokvilnas blūzē un haki biksēs, ko tagad varēja uzskatīt par viņas ikdienas formas tērpu, un no lielas krūzes malkoja kūpošu kafiju. Saimons notēloja lielu pārsteigumu.

-     Kas tad tas - Kira Rainersone jau septiņos no rīta piecēlusies un saģērbusies? Tu nupat esi pārnākusi vai grasies kaut kur iet?

Kad Kira nepasmaidīja, viņš saprata, ka attieksme mainās uz vēso pusi.

Viņa uzmeta Saimonam raižpilnu skatienu.

-     Vai tu esi uz mani dusmīgs?

-     Nemaz. No kurienes tev tāda doma?

Taču Saimons zināja un saprata, ka bijis negodīgs.

-    Atvaino, ka vakar biju mazliet pastrups. Biju ļoti noguris un…

-     Nav runa par to, - Kira viņu pārtrauca. - Es zinu, ka biji noguris. Es tikai gribu būt droša, ka tas ir viss. Vai vairāk nekā nav, par ko mums pienāktos parunāt?

Viņš dzirdēja jautājumu labi un skaidri, un godīguma vietā redzēja tikai vienu derīgu atbildi: izlocīšanos un pievēršanos citam tematam.

-     Protams, ir lietas, par kurām mums jāaprunājas.

Kira pamāja un ieskatījās pulkstenī, it kā zinātu, par

ko viņš vēlēsies runāt un cik daudz laika sarunai būs vajadzīgs.

-     Pusastoņos man tikšanās ar Li Cjaņu. Varbūt jāaprunājas pēc tam.

-    Tad manis šeit nebūs.

-    Ak tā? - Kaut arī sejas izteiksme nemainījās, acis Kirai izbrīnā iepletās. - Kāpēc?

-     Tieši par to vajag parunāt. - Saimons apsēdās uz krēsla viņai pretī un vienu no kafijas tasēm pārbīdīja pāri galdam. - Es lidoju uz Taivānu.

-     Uz Taivānu? - Kira apsēdās taisnāk. - Kāpēc?

-     Pēc vainaga viņu daļas.

-     Bet tev Taivānā nav jābūt agrāk par septiņpadsmito.

-     Es mainīju grafiku. Parīt mani gaidīs Pekinā.

-      Pekinā? - Kira atkārtoja šo vārdu, it kā mēģinātu saprast joka būtību. - Bet… vai tu esi to apspriedis ar Ārlietu ministriju?

-     Protams. Viņu galīgo piekrišanu saņēmu pirms pusstundas. Ķīnieši, protams, par priekšlaicīgo piegādi ir vairāk nekā priecīgi. Ja kaut kas pajūk, kamēr vienošanās vēl nav salikti visi punkti uz "i", vainags galu galā būs pie viņiem. Kad es izskaidroju situāciju, gan Ārlietu ministrija, gan Taivānas valdība man piekrita.

-     Kāda ir situācija?

-    Situācija ir tāda, ka par paredzēto tirdzniecības vienošanos kāds ir uzzinājis un mēģina to izjaukt.

-     Vai esi par to pārliecināts?

Saimons pamāja, ne par ko nebūdams īsti drošs.

-    Čanas kundze gribēja man piespēlēt nelielu informāciju, taču tika nogalināta. Slepkavas gribēja panākt viņas klusēšanu un pie reizes mani novākt no ceļa. Tas ir vienīgais loģiskais skaidrojums, kāpēc tik pārdomāti tiku ievilināts lamatās.

Domādama par to, Kira lēni palocīja galvu.

-    Pieņemsim, ka tev ir taisnība. Kas viņi ir?

-     Nevaru iedomāties, - Saimons atzinās, - taču tie cilvēki ir apņēmīgi un nežēlīgi un droši vien pārskaitušies par to, ka man izdevās izsprukt no viņu lamatām.

-    Tātad tu gribi pievākt vainagu un nozust kokos, iekams gaisā nav sākušas lidot lodes.

-    Dziļi sirdī esmu gļēvulis.

-     Vai Džims to zina? Bija paredzēts, ka viņš koordinēs šīs lietas.

Zinādams, ka Kira to pajautās, Saimons veltīja viņai smaidu, kādu māsa sauca par zēniski neatvairāmu.

-     Es cerēju, ka tu viņu par to informēsi.

-     Ak nē! - Kira novicināja roku uz vienu un otru pusi, kā atgaiņādama mušu. - Šo pienākumu man neuzkrauj, Leonidovič.

Te tev nu bija neatvairāmība.

-     Viņam tas nepatiks, vai ne?

-    Tev patiktu? - Jautājums bija gluži retorisks, un Kira negaidīja atbildi. - Tu izslēdz viņu no aprites. Radīsies iespaids, ka viņš netiek galā ar uzdevumu. Jā, domāju gan, ka viņš jutīsies kā no laivas izmests.

-     Atvaino, bet es negribēju tevi nolikt pa vidu. - Saimons tomēr saprata, ka dara tieši to. - Es tikai nodomāju…

-     Ak, neraizējies par to, Leonidovič. Nekur pa vidu tu mani neliec. - Kira paņēma savu mobilo tālruni un sāka spiest numura taustiņus.

-     Kam tu zvani? - It kā viņš to nezinātu.

Pāri galdam kā lāzera stars pāršāvās nikns Kiras zaļo acu skatiens.

-    Es vēlētos, lai tu…

Kira pacēla roku, viņu apklusinādama.

-     Vai vari atnākt?… Jā, tūlīt… Nē, tā nav telefona saruna… Septiņi simti astoņpadsmitais numurs.

Saimons jutās pārsteigts, ka Atertons ne reizi nav bijis šajos apartamentos. Tas mulsināja un radīja arī patīkamu sajūtu. Leonidovič, tu esi aizkustinošs.

-    Jā, viņi tevi gaidīs… Labi, paldies! - Kira nolika tālruni, dziļi ievilka elpu un izdvesa vilšanās nopūtu. - Saimon, kāpēc tu tā rīkojies? Lai Dievs stāv man klāt, bet tieši Džims izdabūja tevi no cietuma. Pie joda, ko tu domā?

Viņam nepatika veids, kā Kira pateica vārdu Saimons, liekot tam izskanēt vairāk bezpersoniski nekā izaicinoši sarkastiskajam Leonidovič.

-     Acīmredzot neesmu domājis.

Taču Saimons labi zināja, ko domājis. Pēdējā reizē, kad viņš kaut ko bija teicis par nodomu apmeklēt Meili Čanu, kāds nejauši bija to noklausījies vai netīšām dalījies šajā informācijā. Šī kļūda būtu varējusi viņu novest Ķīnas cietumā uz divdesmit pieciem gadiem vai pat visu mūžu.

-     Piedod.

-     Pasaki to Džimam. Viņš jau ir ceļā. - Kira ātri piezvanīja uz divām vietām: uz apsardzes kiosku pie ieejas, lai Atertonu ielaiž īpašumā, un Li Cjaņam, lai pateiktu, ka tikšanās jāpārliek uz citu laiku. Pēc tam viņa piecēlās no galda. - Es uzvārīšu vēl kafiju.

Viņi klusēdami gaidīja, dzēra kafiju un vēroja, kā pie apvāršņa savelkas pelēkbaltu mākoņu rinda. Saimons gribēja visu izskaidrot, bet nespēja izdomāt neko, kas neizklausītos pēc savtīgas aizbildināšanās.

-    Atvaino, Kira, bet ne par to tu domā.

Kira nepaskatījās uz viņu, bet vēroja tumstošo debes- malu.

-     Nesāc tikai man stāstīt, ko es domāju, Leonidovič. Vismaz Leonidovičs un Saimons zināja, ka šis nav

īstais brīdis, lai izaicinātu Rainersonu ugunīgo temperamentu. Jau drīz dusmas pāries, tas bija viņas dabā, kaut arī bija grūti iedomāties, vai tiks saņemta piedošana.

Galu galā pēc veselas mūžības, kas nevarēja būt garāka par piecām minūtēm, neērto klusumu pārtrauca Robija pazīstamā īriskā izruna no Kiras jostai piestiprinātā radio raid uztvērēja.

-     Mis Rainersone?

Kira pasniedzās un nospieda runāšanas pogu.

-    Jā, Robij.

-    Nupat piezvanīja no lejas. Uz augšu dodas Atertons. Izsakās, ka jūs viņu gaidot.

-     Paldies, Robij! Kad viņš parādās, lūdzu, ielaid.

-     Labi. Tiks izdarīts, kundze.

Kira pagriezās, urbdamās viņā ar acīm.

-    Kā tev šķiet, Leonidovič, vai es izskatos pēc kundzes? Saimons vārdos saklausīja izaicinājumu, taču zināja,

ka pielabināties ar lišķīgu atbildi nav īstais brīdis.

-     Nē, kundze, nekādā ziņā.

-    Tu esi maitas gabals, vai esmu tev to teikusi?

-     Jā, kundze. Turklāt dumjš.

-    Tikai nedomā, prātvēder, ka esmu tev piedevusi.

-     Nē, kundze.

-    Ja vēlreiz nosauksi mani par kundzi, tu dziedāsi sop- rānu.

-     Jā, atceros. Zaudēto dārgumu templī.

-     Pilnīgi pareizi. - Viņa atgrūda krēslu no galda un piecēlās. - Manuprāt, būs labāk, ja, viņam ierodoties, atrādīsimies dzīvojamā istabā.

Labāk? Labāk, ka Atertons neredz abus dzeram kafiju brokastu istabā, it kā tas būtu rituāls pēc seksa?

Viņi tik tikko paguva apsēsties, kad, aiz sajūsmas kvēlodams, ienāca Atertons.

-     Oho, šie apartamenti patiešām ko vērti! - Ģērbies krēmkrāsas zīda puloverā un pēc pasūtījuma šūtās biksēs, ar ideāli pieskaņotām karameļu krāsas kurpēm viņš izskatījās gluds un spīdīgs kā apkusis vaniļas saldējuma konuss. Viņš apstājās telpas vidū, apgriezās par trīssimt sešdesmit grādiem, skatienā ietverot greznās mēbeles, oriģinālos mākslas darbus un panorāmas skatu, un izteica savu svētību, vēršoties tieši pie Kiras. - Vienkārši kolosāli! - Pēc tam viņš apveltīja Kiru ar žilbinošu tūkstoš vatu smaidu un uzspieda skūpstu viņas vaigam, pirms pievērsās Saimonam. - Ei, labais draugs, šorīt tu izskaties labāk.

Labais draugs! Divdesmit četru stundu laikā no paviršiem paziņām viņi acīmredzot pārtapuši par draugiem, par čomiem, kas čurājuši vienā podā. Saimons izmocīja smaidu un paspieda sniegto roku.

-     Labs matracis ir manta, kas šajā pasaules daļā nepavisam netiek pienācīgi novērtēts.

Atertons saprotoši iesmējās.

-     Esmu to dzirdējis. Savā laikā esmu gulējis uz viena otra paklāja. - Atertons paņēma krēslu un sagrieza apkārt tā, ka tagad viņi sēdēja trīsstūrī ar ceļgaliem kopā. - Jauki. - Viņa skatiens pārmaiņus pievērsās te Saimonam, te Kirai un vēlreiz Saimonam. - Vai ir kāda problēma?

-     Problēmu nav, - Saimons atbildēja, - tikai nelielas pārmaiņas grafikā.

Ar uzmanīgu un ieinteresētu sejas izteiksmi Atertons paliecās uz priekšu.

-     Kādas pārmaiņas?

Saimons sāka iepazīstināt ar detaļām, gaidīdams, ka Atertons nesavaldīsies, taču viņš neizrādīja ne mazākās emocijas un uzklausīja informāciju bez jebkādām neapmierinātības pazīmēm.

-     Atvaino, Džim, - netīšā familiaritāte Saimona galvā sabalsojās ar biedriskumu, kādu viņš nejuta, - ja ar šādu rīcību nostādu tevi neveiklā situācijā.

Atertons noraidoši atmeta ar roku.

-     Par to nevar būt runa. - Viņš palūkojās uz Kiru, kura šķita izkalta no tā paša akmens kā Vašingtons Rašmo- ra kalnā. - Mēs visi esam viena komanda.

Saimons sajuta negaidītu atvieglojumu, kas ļāva cerēt, ka šā cilvēka izpratnes pilnā izturēšanās atlaidinās Rainersona kalnu.

-     Es nevēlējos neko teikt, kamēr no Ārlietu ministrijas nebija saņemta piekrišana.

-     Saprotu, - Atertons atbildēja. - Varbūt tu teiksi, ka neesmu pie pilna prāta, taču man ienāca prātā doma, ka incidentam… - viņš pateica šos vārdus tā, it kā tie būtu rakstīti kursīvā, - varētu būt kāds sakars ar tirdzniecības vienošanos.

Kaut arī Saimonam par to nebija ne mazāko šaubu, viņš apzināti bija vairījies to teikt. Jo tālāk no šī jautājuma un ieroča, jo labāk.

-    Jo ātrāk notiks plānotā pārvešana, - Atertons turpināja, - jo man būs mierīgāks prāts.

Saimons pamāja, cerēdams, ka vārds mēs nav nekas vairāk kā nejaušība.

-     Priecājos, ka esam vienojušies.

-     Katrā ziņā. Kāds ir tavs lidojumu grafiks?

Tavs. Tas jau skan krietni labāk.

-     Vienpadsmitos jābūt gaisā.

-     Vai šodien? - Atertona sejā izteiksmi "pilnu tvaiku uz priekšu" nomainīja izteiksme "tu joko". - Šorīt?

-Jā.

"Tu joko" nomainīja izteiksme "tu droši vien esi jucis".

-      Vienpadsmitos neviena lidmašīna neizlido uz Tai- peju.

-     Es lidoju ar čarterreisu. - Saimons runaja tik vienaldzīgi, it kā tāda rīcība nebūtu nekas neparasts. - Iedomājos, ka varētu būt drošāk, ja mans vārds neparādās nevienā pasažieru sarakstā.

Atertons sarauca pieri.

-     Ko tu saki? Domā, ka policija varētu pārskatīt jūsu vienošanos un neizlaist no valsts?

Saimons pamāja, kaut arī lielākas raizes darīja šāvēji un tie, kas bija ievilinājuši viņu lamatās, nevis tie, kas mēģināja šāvējus atrast.

-     Nevēlos pakļaut vainagu nekādam riskam.

Kira pagrieza krēslu uz loga pusi.

-     Kas tā par lidmašīnu?

-     Beech King 90, - Saimons atbildēja, baidīdamies, ka situācija var kļūt riskanta. - Tāda pati ar diviem motoriem, pie kādas esmu pieradis.

Kira pielieca galvu un palūkojās uz viņu no uzacu apakšas ar sastingušu un aizdomu pilnu sejas izteiksmi.

-     Lidmašīna kopā ar pilotu vai bez?

-    Jālido tikai trīs stundas.

-    Trīs stundas virs ūdens, Saimon. Šādu lidojumu pieredzes tev nav.

Atkal Saimons.

-    Tu teici, ka tik laba mācekļa tev nav vēl bijis. - Viņš pasmaidīja, cenzdamies saglabāt vieglu gaisotni. - Turklāt esmu ieplānojis lidot uz ziemeļiem gar piekrasti. Taivānu no kontinenta šķir labi ja simt jūdzes.

Atertons skatījās uz Saimonu, it kā redzētu viņu pirmo reizi.

-    Tu esi arī pilots?

-      Iesācējs, - noskaldīja Kira, nenovērsdama acis no Saimona. - Man nekas nebūtu sakāms, ja būtu jālido divdesmit jūdzes. - Viņa pameta ar īkšķi uz loga pusi. - Paskaties uz to mākoņu gūzmu.

-     Pēc prognozēm tie virzīsies uz kontinenta pusi tikai vēlā pēcpusdienā, - Saimons atbildēja. - Tāpēc jāizlido no šejienes tūlīt. - Vēl svarīgāks bija apstāklis, ka viņš gribēja izlidot, iekams kādam tas kļuvis zināms.

-    Tādā gadījumā būs labāk, ja nekavēsimies, - Kira noteica, it kā viņi būtu vienojušies lidot abi. - Mans sēdeklis pa labi.

Saimons novaidējās. Viņš zināja, ja kāda ideja ieperinājusies Kiras jaukajā galviņā, dabūt to no turienes ārā ir grūti.

-     Tev jāpaliek šeit. Mēs nevaram atstāt šeit Li Cjaņu vienu pašu.

-    Misters Cjaņs lieliski tiek ar visu galā. Ja gadīsies kaut kas svarīgs, viņš var piezvanīt.

-     Tev patiešām jāpaliek šeit. - Spīdoši, Leonidovič, tikai ne jau tāda veida arguments bija padarījis viņu par koledžas debašu komandas kapteini. - Ko tad, ja notiek vēl kāds nelaimes gadījums?

-     Tādā gadījumā tas būs par vēlu, - viņa atcirta. - Sēdēšana šeit un nekā nedarīšana mani ir nogurdinājusi. Kustēsimies.

Atertons grozīja galvu te uz vienu, te otru pusi.

-    Vai jūs runājat nopietni? Tas viss ir pārlieku ātri. Kāpēc nepagaidīt, kamēr laika apstākļi uzlabojas?

Saimons pamāja ar galvu uz mākoņu kalna malu.

-     Tā ir taifūna priekšējā mala. Tas nebūs vismaz…

-     Un tad? - Atertona saspringtā balss viņu pārtrauca. - Ķīnieši gaidījuši to mantu kopš Otrā pasaules kara. Nekas nenotiks, ja pagaidīs vēl pāris dienu. Kāpēc tāda steiga?

-      Manuprāt, iespējama informācijas noplūde. Gribu pārvest vainagu tagad, kad neviens to negaida.

-     Tu runāji ar vēstniecību, - Atertons iebilda kāpjošā intonācijā, kas lika Saimona rīcībai izskatīties muļķīgai. - Dievs vien zina, cik cilvēku dzirdējuši sarunu.

-     Es izmantoju traucētāju, - Saimons atbildēja, vairīdamies izrādīt mazāko aizkaitinājumu. Radās aizdomas, ka šis vīrs nevar ciest mazās lidmašīnas un tagad mēģina slēpt bailes aiz drošības apsvērumiem. - Neviens nevarēja noklausīties.

Atertons novaikstījās šaubās, seja pietvīka, acīs parādījās izmisis skatiens kā liftā iesprūdušām cilvēkam.

-     Tik un tā man tas nepatīk. - Viņš palūkojās uz Kiru, vārgi pasmaidīja un nogrozīja galvu. - Manuprāt, mums jānogaida, kamēr pāries vētra.

Mums? Saimons pamanīja, ka pirmo reizi šo cilvēku kaut kas sanervozējis.

-     Tev nav ne mazākās vajadzības lidot kopā ar mums. Tas ir mans maizes darbs. Ikdienas rutīna.

-      Nav šaubu, ka man jālido, - viņš atcirta. - Tas ir mans darbs. Un, ja vien tev nav vēl kāds slepens talants, kuru neesi pieminējis, šajā grupā es esmu vienīgais, kas runā gan ķiniešu valodā, gan Kantonas dialektā.

Saimons ignorēja sarkasmu un centās būt diplomātisks.

-     Mums par to nav jāuztraucas. Vēstniecība par visu padomājusi.

-     Man liekas, - noteica Kira, - ka tieši tu par visu esi padomājis. Kāpēc lai Džims nelidotu kopā ar mums?

Saimons saklausīja Kiras balsī izaicinājumu un saprata, ka iedzīts stūrī. Nebija neviena laba iemesla, vienīgi viņa tieksme darīt darbu vienam un raizēties tikai par saini, taču uz viņa kakla jau bija Kira, un izmantot šo faktu par aizbildinājumu nebija iespējams. Dievs nav tavā pusē, Leonidovič.

DIVDESMIT TREŠA NODAĻA

MAKAO

Otrdiena, 10. jūlijs, 08:14:16, pēc Griničas laika, plus astoņas stundas

Ar ievingrinātu veiklību Tomass Kričers pielieca galvu un ievilkās ar visu savu slaiko augumu pilota sēdeklī.

-     Esam gatavi.

Apsēdies helikoptera pasažiera sēdeklī sāniski, Mols nolaida uz leju binokli un apgriezās otrādi.

-     Tu nokavēji.

-     Pie joda, vecīt, varbūt tu gribēji, lai mani noķer aiz čupra? Vajadzēja gaidīt, kamēr tajā lidaparātā iepilda degvielu.

Mols ignorēja sarkasmu.

-     Vai kāds tevi pamanīja?

Kričers nogrozīja baltas acis.

-     Viņu apsardzes dienests ir galīgi uz zaķa. Bars diedelnieku, kas nepazītu pat Osamu, ja tas parādītos ar sprāgstvielu kasti. - Viņš iesmējās, atvilka vaļā rāvējslēdzēju no kakla līdz kājstarpei, izlieca muguru un nobīdīja mehāniķa formas tērpu uz leju, kamēr tas gulēja kaudzītē pie potītēm. Gan viņa T krekls, gan bikses sviedros bija piemirkuši slapji.

-     Kad biju ticis cauri vārtiem, neviens uz mani vairs neskatījās. - Ar vienu, pēc tam ar otru kāju viņš pārgrū- da audumu pāri kurpēm. - Kāda ir situācija?

Mols apgriezās apkārt un nopētīja ar binokli galveno ceļu, kas veda uz Makao starptautisko lidostu.

-     No šiem ne miņas. Viņam bija jāizbrauc no viesnīcas pirms trīsdesmit minūtēm.

-     Lielais Padijs varēja arī nepamanīt. - Kričers izvilka no kabatas mazu sekošanas ierīci, no lipīgās otrās puses novilka plēvi un piespieda pie instrumentu paneļa abiem sēdekļiem tieši pa vidu. - Tikpat labi viesnīcas limuzīna vietā viņš varēja paņemt taksometru.

-      Varbūt. - Mols par to vairs neuztraucās, jo Lielais Padijs, ja gadījumā Kričers aizkavētos lidostā, vairs nebija svarīgs.

-     Tagad tam nav nozīmes. - Kričers uzsita pa retrans- latora ieslēgšanas pogu, un mazais ekrāns ar līniju režģi atdzīvojās: sarkans punkts rādīja, ka mērķis atrodas uz dienvidu, dienvidrietumu pusi no viņiem, četri digitālie uzraksti norādīja precīzu tā atrašanās vietu, attālumu un augstumu.

Platums: 22° 09' Z

Attālums: 2,43 jūras jūdzes

Garums: 113° 34' A

Augstums: 0,00 pēdas

-    Tiklīdz lidmašīna sakustēsies, mēs to zināsim. - Viņš paliecās pāri pacelšanās svirai, paņēma kombinzonu un nometa aiz sēdekļa bagāžas nodalījumā. - Tas kurjers jau ir miris. Tikai viņš to vēl nezina.

Taisnība, ja neņem vērā faktu, ka tieši tāpat viņi bija domājuši, atstājot kurjeru patvertnē kopā ar pistoli un diviem līķiem.

-     Būtu labi, ja izrādītos, ka tev ir taisnība, Krič. Šā lidaparāta dabūšana nepilnu divdesmit četru stundu laikā man izmaksāja liekus piecus tūkstošus mārciņu.

-     Par visu jāmaksā.

Mols nejuta uztraukumu, taču nevēlējās dot Leonido- vičam kaut mazākās izredzes.

-     Es tikai gribu redzēt peldam viņa līķi ar seju uz leju.

-     Šaubos, vai to redzēsim. - Kričers izvilka no bikšu sānkabatas mehāniķa zīmuli kopā ar nelielu ādā iesietu piezīmju grāmatiņu un rūpīgi sāka koriģēt savus aprēķinus. - Labi… paskatīsimies, kas tur iznāk… desmit līdz piecpadsmit minūtes, kamēr siltums izkausē vasku… vēl piecas līdz desmit minūtes, kamēr skābe izēdas cauri panelim. Tobrīd lidmašīna jau lidos ar pilnu ātrumu… divsimt trīsdesmit mezgli plus, mīnus… mēs lidosim ar simt trīsdesmit, simt trīsdesmit piecu mezglu ātrumu… tā… kas nu iznāk… pacelšanās ātrums… svars… - Viņš pacēla acis uz augšu. - Vai esi drošs, ka viņš lido viens? Bez kravas?

-     Vismaz tā viņš teicis nomas sabiedrībai.

-    Tad kāpēc bija vajadzīga tik liela lidmašīna? Tajā var lidot astoņi cilvēki.

Molam par to nebija ne jausmas, taču pēc gandrīz stundu ilgas šifrēto sarunu klausīšanās viņam bija radušās aizdomas, ka Leonidoviča dienaskārtībā ir lidojums ne tikai uz Taivānu.

-     Un tad?

-     Smagums var ienest korekcijas, - Kričers atbildēja. - Jo smagāka krava, jo lielāks laiks vajadzīgs lidojuma augstuma sasniegšanai. Es savos aprēķinos varētu izdarīt labojumus.

-     Nedz pasažieru, nedz kravas - tā viņš teicis.

Kričers paraustīja plecus un no jauna ķērās pie aprēķiniem.

-     Kas tur iznāk… hmm… ja ņem vērā visus mainīgos lielumus, brīdī, kad viņš piķēs, mums jābūt nolidojušiem divdesmit līdz piecdesmit jūras jūdžu. Paskatīsimies… maksimālais ātrums, atkarībā no vēja un attāluma starp lidaparātiem… mums jābūt… paskatīsimies… - Reizinādams un dalīdams, viņš ierakstīja savā aprēķinu lapā vēl dažus ciparus. - Labi… pēc maniem aprēķiniem labākajā gadījumā… mums jānonāk virs notikuma vietas… - Viņš novicināja roku uz vienu un otru pusi plusa un mīnusa žestā. - Pēc desmit līdz divdesmit minūtēm. Nedomāju, ka tad būs daudz, ko redzēt.

-     Mani neinteresē izklaide, Krič. Gribu tikai pārliecināties, ka tas murmulis nepeld, ieķēries sēdekļa spilvenā.

Kričers nosprauslojās.

-     Nez vai. Kamēr skābe izdarīs savu darbu, viņš būs pacēlies apmēram… paskatīsimies… - Viņš pāršķīra piezīmju lapu. - Divdesmit trīs vai divdesmit četru tūkstošu pēdu augstumā.

-     Bet ja viņš lido gar piekrasti? - Mols pameta ar galvu uz apvāršņa austrumu pusi, kur krājās mākoņu grēdas. - Tur izskatās pavisam nejauki. Ko tad, ja viņam izdodas nolaisties pludmalē?

-     Vispirmām kārtām… - Kričers iztaisnoja īkšķi. - Tas nav planieris. No tāda augstuma viņam ar to nolaisties neizdosies. Otrkārt. - Kričers iztaisnoja rādītājpirkstu. - Esmu tikpat kā pārliecināts, ka ķīnieši neatļaus lidot gar krasta līniju. Un, treškārt… - Vidējais pirksts. - Šī gaisa fronte pēc prognozēm nepārvietosies uz kontinentu agrāk kā vēlā pēcpusdienā.

-     Laiks mainās.

-    Viņš ņems galu, izjucis gabalos. Mazos gabaliņos. Vai nu pludmalē, vai kādas haizivs vēderā. Vai tas tik svarīgi, kāds būs gals?

-     Nē, - Mols atbildēja, - ja vien viss izskatās pēc nelaimes gadījuma.

-    Neraizējies, pēc tā, kas no lidmašīnas paliks pāri, noteikt, kas noticis, nebūs iespējams. Šoreiz zellim ceļš uz leju. - Viņš pasmaidīja, atsedzot plankumainu zobu rindu. - Saku to vārda tiešā nozīmē.

Mols pamāja. Vēl viena kļūda - un medīs viņus, taču Kričam tas nebija jāzina. Iepīkstējās portatīvā sakaru rācija, un Mols piespieda pogu.

-     Kas notiek?

Atskanēja pīkstiens, un rācija ierunājās Lielā Padija zemajā balsī.

-     Cik ilgi man te vajadzēs kvernēt?

Prātā Mols skatīja Lielo Padiju noliekušos pār silto motoru, kamēr furgons nekustas no vietas līdzās "Pērles" galvenajiem vārtiem.

-     Vai kāds tev pievērsis uzmanību?

-     Nekā tamlīdzīga.

Mols vilcinājās. Vajadzēja vizuāli pārliecināties, ka Leonidovičs iekāpj lidmašīnā, taču ja Padijs kavēsies tajā vietā pārāk ilgi, kādam patiešām radīsies aizdomas.

-    Paliec turpat vēl piecpadsmit minūtes, pēc tam brauc projām.

-     Piecpadsmit minūtes, - Lielais Padijs atkārtoja. Rācija nopīkstēja.

-     Re kā! - Kričers neomulīgi sagrozījās, it kā gribētu izberzt sēdeklī caurumu. - Ko lai domā?

Mols paraustīja plecus, aiz vienaldzības maskas slēpdams nemieru.

-     Varbūt tas sasodītais lidojums atcelts.

Kričers pasmaidīja, it kā tāda iespēja viņu stipri uzjautrinātu.

-    Tādā gadījumā nākamo cilvēku, kas iznomās lidmašīnu, gaida liels pārsteigums.

Iekams Mols paguva atbildēt, no rācijas atskanēja ass pīkstiens.

-     Runā!

-     Manuprāt, viņi nupat pabrauca garām, - atbildēja Lielais Padijs. - Ar vienu no viesnīcas limuzīniem.

-    Cik cilvēku mašīnā?

-    Tumšo logu dēļ grūti pateikt. Zēns sēdēja priekšā.

Sasodīts, tas nozīmēja, ka automašīnā atrodas Rainersonu meita.

-     Labi. Seko viņiem, bet nepiebrauc pārāk tuvu. Vizuāli novēro lidmašīnu un centies saskaitīt, cik pasažieru tajā iekāpj.

-     Sapratu.

Kričers atvēra piezīmju grāmatiņu.

-    Šķiet, ka atkal jaķeras pie reķinašanas.

-    Varbūt viņi to kaut kur izlaidīs. - Tas būtu pilnīgi loģiski, taču pagaidām nekas nebija noticis, kā iecerēts, un Mols ne par ko nejutās īpaši drošs.

-     Vai tas tik svarīgi? - Kričers atrāva skatienu no saviem aprēķiniem un vienaldzīgi ierunājās. - Vai tik svarīgi, ka viņš ir viens vai nav viens?

Mols atsauca atmiņā pēdējo sarunu ar Mākleri. Man pie vienas vietas, kas vēl patrāpās. Darbs jāizdara līdz galam.

-    Nē. Tas nepavisam nav svarīgi.

Robijs Keltss, kas sēdēja pasažiera vietā priekšā, pagriezās un pāris reižu spēji pieklauvēja pie stikla starpsienas, taču cauri biezajam stikla laminātam skaņa bija tik tikko dzirdama.

-    Atvaino! - Kira pastiepās ar roku garām Atertonam pie blakus durvīm ierīkotās vadības pults un nolaida uz leju starpsienu. - Kas noticis, Robij?

-     Atvainojiet, kundze, bet es nedomāju, ka jums kaut kur būtu jālido, kamēr nav nokārtoti ar drošību saistītie jautājumi tajā galā.

Kira pasmaidīja, un viņas acis iemirdzējās it kā lielākās māsas mīlestībā.

-     Tu esi gatavs lidojumam, Robij?

-    Nē, kundze, patiešām ne, man nepatīk lidot. Taču es uzskatu, ka jums nekur nav jālido, kamēr nav bijusi iespēja lidojumu sagatavot. Varbūt varat izmantot citu reisu?

-     Viņa skatiens strauji pārvietojās šurp un turp, no Atertona pa kreisi pie viņas, pēc tam pie Saimona no viņas pa labi. - Pievienosieties šiem džentlmeņiem vēlāk.

-     Es atzinīgi vērtēju tavas rūpes, Robij, taču neviens nezina, ka es atstāju provinci. Panākt lielāku drošību nav iespējams.

-    Jā, kundze, bet…

-    Ja vēlies mūs pavadīt, vari pievienoties.

Jaunais cilvēks savilka seju tādā grimasē, ka bija skaidrs - tāda doma viņu neiepriecina.

-     Nē, kundze. Kā jau teicu, man…

-     Saprotu, - Kira viņu pārtrauca, - tev nepatīk lidot.

-     Viņa vienlaicīgi uzsita abiem blakus sēdētājiem pa ceļgalu. - Šie džentlmeņi par mani parūpēsies.

Robijs pavēra muti, acīm redzami gribēdams to apstrīdēt, bet tad negribīgi pamāja un pagriezās uz priekšu.

-     Jā, kundze.

Atertons pacēla uz augšu starpsienu.

-    Nekaunīgs zellis.

Kira veltīja viņam skarbu skatienu.

-     Robijs ir krietns zēns. Viņš tikai dara savu darbu. - Kira pagriezās it kā gaidītu uzbrukumu no abiem flangiem. - Un ko teiksi tu, Leonidovič? Vai vēlies pievienot savus divus centus?

-      Nē, kundze. - Kaut arī Saimons zināja, kas tagad gaidāms, Kira pamanījās veikli iegrūst ar elkoni viņam ribās. - Lai velns tevi parauj, Rainersone, tavi elkoņi ir tikpat asi kā mēle.

-    Nākamreiz labi padomā, iekams ņem mutē to vārdu.

Atertons paliecās uz priekšu, viņa sejā bija neizpratne.

-     Kādu vārdu?

-      Tici man, - Saimons atbildēja, berzēdams sānu, - labāk to nezināt.

Atertons šaubīdamies paskatījās te uz Saimonu, te Kiru un vēlreiz uz Saimonu.

-     Ticu. - Viņš jau sāka atlaisties sēdeklī, bet pamanīja titāna trosīti, kas no Saimona kreisās rokas stiepās uz melno koferīti pie kājām.

-     Tas ir tas?

-     Tas ir tas, - Saimons atbildēja, jau zinādams, kāds būs nākamais jautājums.

-     Vai varu apskatīt?

-    Protams. - Saimons ievilka diplomātportfeli starp kājām - tikai tik daudz, lai aizsegtu rokas, un ātri izpildīja atslēgšanas procedūru: labās puses atslēga uz roktura pusi, apakšējā atslēga puspagriezienu pretēji pulksteņa rādītāja virzienam, kreisās puses atslēgu uz āru. Tad viņš izvilka lidojošā šķīvīša lieluma sevišķi trieciendrošu futrāli un nospieda atslēgu, atklādams īpašā gultnē ievietotā priekšmeta labo pusi.

Atertons sarauca pieri, it kā būtu mazliet piekrāpts.

-      Izskatās uz mata kā viesnīcā redzamās reprodukcijas.

-    Tieši tā, - Saimons bija vienisprātis. - "Pērlē" novietotās izgatavotas no oriģināla trīs gabalu atlējumiem.

-     Nez kāpēc biju gaidījis ko vairāk.

Pirmo reizi vainagu ieraugot, Saimons bija domājis tieši tāpat.

-     Šī ir mazākā sekcija. Tā, kas Taipejā, ir krietni lielāka. - Viņš aizvēra futrāli, ielika to atpakaļ drošajā koferītī, atkal aktivēja signalizāciju, tad pasniedzās pāri Kirai un, iekams Atertons paguva apjēgt, kas notiek, pieslēdza trosīti pie viņa rokas. - Tu esi īstais cilvēks, Džim, nepazaudē to.

-     Klau! Kas… ko tas nozīmē?

-     Tu vēlējies lidot līdzi. - Saimona sejā uzplaiksnīja viegls smaids - smaids, ar kuru, pēc Kiras domām, var savaldzināt čūsku, - likdams cilvēkam saprast, ka viņam izdevies labs joks. - Tu vari izrādīties noderīgs.

-    Jā, bet…

-    Es esmu pilots, man abas rokas vajadzīgas brīvas.

Kira sazvērnieciski piebikstīja Saimonam pie sāniem.

-     Bet man jāuzmanās, lai viņš mūs neaizvestu uz nekurieni.

Atertons paraustīja plecus, viņa lūpas savilkās labvēlīgā smaidā.

-    Vai es saņemšu riska piemaksu?

-     Tikai tad, ja aizmirsīšu kombināciju, - atbildēja Saimons, - un mums nāksies nogriezt roku.

Atertons saviebās.

-     Kā tev ar atmiņu?

-     Itin laba līdz brīdim, kad tas zellis iebelza pa galvu.

-     Atvaino, ka pajautāju.

-     Ko tu jautāji?

Kirai paspruka smiekliņš, un visi sāka smieties kā draugi no skolas laikiem par tikai viņiem zināmu joku. Starpsienas otrā pusē sēdošais Robijs Keltss saules aizsarga spogulītī virs galda vēroja šo bezbēdīgo biedriskuma apliecinājumu ar fatālas nožēlas izteiksmi sejā.

divdesmit ceturta nodala

MAKAO

Otrdiena, 10. jūlijs, 08:59:05, pēc Griničas laika, plus astoņas stundas

Nostājies zem piecu spārnu rotora, Mols ieskatījās sava mobilā tālruņa pulsējošajā displejā - DŽOKO - un saprata, ka nav gaidāma laba ziņa.

-     Runā, puis!

-    Manā rīcībā ir tikai dažas sekundes, - Robijs nočukstēja. - Esmu čārterdienesta tualetē.

-     Kādas problēmas?

-    Viņš nelido viens, - Robijs atbildēja. - Kopā ar viņu lido mis Rainersone un vēl viens tips - Atertons.

Mols ievēroja, ka "Rainersonu putniņš" piepeši kļuvis par "mis Rainersoni", un nosprieda, ka zēns miesassarga lomu uzņem mazliet nopietnāk, nekā vajadzētu.

-     Tā nav problēma. - Mols uzmeta skatienu tumstošajiem mākoņiem bailēs, ka gadījumā, ja viņi drīzumā ne- izlidos, lidojumu var atlikt. - Kāpēc viņi nav vēl gaisā? Kāpēc tāda kavēšanās?

-     Bet es domāju…

-     Nedomā, - Mols viņu pārtrauca, - tas ir mans darbs. Es atkārtoju - kāpēc tāda kavēšanās?

-     Kā paliek ar mis Rainersoni? - Robijs nelikās mierā. - Mērķis nav viņa.

Mols piespieda sevi ievilkt elpu, lai liktu puisim nomierināties.

-     Klausies, Džoko, putniņu izmet no prāta. Viņa ir nejaušs upuris. - Šis bija puiša pirmais lielais pārbaudījums, un pazīstama cilvēka norakstīšana par nejaušu upuri, īpaši sievieti, turklāt tādu, kuru viņš nolīgts sargāt, paplašinās priekšstatu par karavīru algotni. - Tas nav patīkami, taču tu ne pie kā neesi vainīgs. Vienkārši tā gadījies. Labi?

Uz brīdi iestājās klusums, tad atskanēja atturīga atbilde:

-    Jā, ser, es sapratu.

Laikam jau ne, nodomāja Mols, taču viņš nolēma šim faktam nepievērst uzmanību. Kad darbs būs padarīts, puisis varēs noslāpēt savu vainas apziņu ar naudu.

-    Tātad - kāpēc viņi kavējas? Kāpēc vēl nav gaisā?

-     Patlaban paraksta papīrus, - Robijs nočukstēja rezignētā balsī. - Nez vai tas būs ilgi.

Mols vēlreiz paskatījās uz pelēko mākoņu sienu, kas šķita apstājusies piecdesmit kilometru attālumā no piekrastes, un cerēja, ka puisim ir taisnība.

Saimons pagrūda stūri uz priekšu, izlīdzinādams lidojumu divdesmit četru tūkstošu pēdu augstumā, un divu Pratt & Whitney motoru rēkoņa pārtapa vienmērīgā rūkoņā.

-     Lidmašīna patiešām viegli vadāma.

Kira pamāja ar galvu.

-    Vai vēlies, lai es pārņemu vadību?

-    Tikai piecpadsmit minūtes gaisā, un tu jau gribi tēlot Debesu Karalieni?

-     Man ir garlaicīgi.

-     Vari par to nedomāt, Rainersone. Man jāuzkrāj lidojuma stundas.

Vairāk nekā lidojuma stundas viņam bija nepieciešams izklaidēt prātu. Pēdējo pāris gadu laikā lidošana bija kļuvusi par Saimona iemīļoto izklaides veidu, par smadzeņu nosprostojuma labāko pārvarēšanas paņēmienu. Viņš paskatījās uz ziemeļiem: tur pletās Ķīnas krasta līnija un Dienvidķīnas jūra, kuras virsmu izraibināja zaļas un brūnas salas. Paliecies uz priekšu, viņš paskatījās garām Kirai uz melno mākoņu grēdām labā spārna galā.

-    Tu tikai vēro laika apstākļus, labi?

-    Dritvaikociņ! Ja tu būtu pateicis par šo mazo ekskursiju, es būtu likusi no Bangkokas atsūtīt Gulf-5, un mēs lidotu tiem mākonīšiem pāri.

-    Jā, un piedevām es būtu varējis sasaukt preses konferenci.

-    Ak jā, slepena misija. - Kira nozibināja vienu no saviem izaicinošajiem smaidiem un nodungoja tēmu no "Neiespējamās misijas". - Bija aizmirsies.

-    Tieši tā, Rainersone, misijai vajadzēja būt… - Saimons jau gribēja teikt vārdu "slepenai", taču šis vārds iestrē- dza smadzenēs kā nejaušu tēlu un greizas informācijas druskas, kas piepeši izveidoja satraucošu kolāžu.

-     Saimon?…

-     Kur ir tuvākā lidosta?

Kiras rotaļīgo sejas izteiksmi acumirkli nomainīja nopietna, labā roka pasniedzās pie karšu mapes kabatā līdzās sēdeklim.

-     Kāpēc tu to jautā?

-    Ar lidmašīnu var rasties problēmas.

Kiras skatiens pārslīdēja instrumentu panelim.

-     Viss izskatās normāli. Par ko tu runā?

Saimons ignorēja jautājumu un sagrieza lidmašīnu uz piekrastes pusi.

-    Vienkārši sameklē vietu, kur nolaisties.

Atertons, kas sēdēja aizmugures sēdeklī pie pilotu kabīnes, tūlīt pa vaļējām durvīm pabāza galvu.

-     Kas notiek?

-    Saimons domā, ka var rasties problēma.

-     Kāda veida problēma?

Saimons paraudzījās uz Kiru, kas bija atvērusi mapi un meklēja īsto karti.

-     Vai tev neliekas dīvaini, ka Robijs tik ļoti centās tevi atrunāt no lidošanas?

Kira apdomāja atbildi ne ilgāk par sekundi.

-    Nē. Ne jau par lidojumu viņš raizējās, bet gribēja nodrošināt, lai pēc nolaišanās man būtu apsardze.

-     Tomēr viņš nepajautāja, uz kurieni mēs lidojam?

-     Tiešām?

-     Nē.

Kira brītiņu par to domāja.

-     Neatceros… tomēr viņš ir tikai zēns. Kas zina, ko…

-    Bijušais Gaisa karaspēku īpašā dienesta pulka karavīrs.

-     Patiešām?

-     Vai esi dzirdējusi par kādu šo pulku karavīru, kuram nepatīk lidot?

Kira neticīgi sarauca pieri.

-     Kaut tevi jupis, Leonidovič, daudziem cilvēkiem nepatīk lidot.

Atertons pārmaiņus skatījās uz abiem, te uz vienu, te otru, bet viņa nosauļotā seja piepeši kļuva pelnu pelēka.

-     Ko tu runā? Jūsuprāt, tas zēns no apsardzes varētu būt kaut ko nodarījis lidmašīnai?

-     Nē, - Saimons atbildēja, - nezinu, kā tas būtu iespējams. Viņam nebija tāda izdevība, taču… - Saimons šaubījās, jo prāts joprojām saistīja kopā informācijas druskas, veidojot kaut ko sakarīgu.

-     Nu un tad? - Kira noprasīja. - Tas, ka viņš raizējas par mani, nenozīmē…

-     Ne tas vien, - Saimons viņu pārtrauca. - Visu laiku mani nodarbināja doma, kāpēc tie divi tavas apsardzes vienības vīri dīvainā kārtā nozuda vienā dienā. Vienīgie, kuri runāja angliski.

Kira papurināja galvu, it kā mēģinātu no tās izpurināt pašas šaubas.

-     Manuprāt, tava iztēle strādā virsstundas.

-     Tas vēl nav viss. Es kaut ko redzēju pie Čanas kundzes. Zīmīti ar vārdu un tālruņa numuru. Es zināju, ka esmu numuru kaut kur redzējis, taču tikai tagad ieraudzīju sakarību. Kovlona drošības dienests. Tas minēts Ro- bija darba gaitu aprakstā - šajā firmā viņš strādājis Hon- kongā.

No Atertona sejas pagaisa pēdējās krāsas paliekas.

-    Ak dievs!

Kirai vajadzēja vēl vienu sekundi, lai apjēgtu šā fakta nozīmību.

-     Piķis un zēvele! Tagad tu atceries! Pie joda, kas bija noticis ar tavu fotogrāfisko atmiņu, Leonidovič?

Labs jautājums, taču viņš bija pārliecināts, ka atmiņai ir kāds sakars ar lielo punu uz pakauša.

-    Jādomā, ka uz brīdi bija izsīkusi filma.

-     Sameklē vietu, kur nolaisties! - Kira iemeta karšu mapi Saimonam klēpī. - Es pārņemu lidmašīnas vadību.

-    Jau pietiekami ilgi to vadi.

Viņa satvēra stūres sviru sev blakus un pabīdīja ar vienu kustību uz priekšu.

-     Pagaidi tik, es nosēdināšu šo putniņu uz klāja!

Saimons atskatījās, taču Atertons atkal bija apsēdies,

un pa šauro spraugu bija redzama tikai viņa labā roka ar titāna trosīti un tai pieslēgto drošo koferīti.

-    Ko tu ieteiktu darīt? - Kira palielināja jaudu un ierunājās skaļāk. - Vai mums būtu jāpieprasa atgriešanās?

Saimons saprata Kiras jautājuma jēgu. Vai viņš ir pārliecināts par savu teoriju tik lielā mērā, lai pieprasītu avārijas nolaišanos, kamēr nekas nav noticis? Vai viņš vēlas skaidrot nolaišanās iemeslu un izskatīties pēc idiota? Un, vēl svarīgāk, vai viņš grib skaidrot kādam zema līmeņa birokrātiskam izmeklētājam, kāpēc nenovērtējams ķīniešu lietišķās mākslas izstrādājums tiek transportēts uz Taivānu?

-     Mēs vēl neesam diez cik tālu no Honkongas. Varbūt jāpagaida.

-      Manis pēc. Pārbaudi karti un pameklē nolaišanās vietu no šejienes līdz turienei. Varbūt uz kādas salas ir skrejceļš?

Nepagāja ne minūte, kad īstā karte bija atrasta un viņš bija konstatējis, ka vienīgā gludā vieta līdz Honkongas starptautiskajai lidostai ir ļoti dziļš okeāns.

-     Nekā. Kiatakas sala ir labākais variants.

Kira pamāja ar tik nesatricināmu sejas izteiksmi kā akmens.

-     Varbūt viss ir kārtībā, - viņas balsī ieskanējās vairāk cerība, nevis pārliecība.

-    Taisnība. - Nekad savā mūžā Saimons nebija tik ļoti vēlējies, lai būtu kļūdījies. Mēģinādams nomierināt sirds straujo ritmu, viņš dziļi ievilka elpu. - Ko tu plāno darīt?

-     Izlīdzināt lidojumu tūkstoš pēdu augstumā, - viņa atbildēja. - Ja kaut kas notiks, no šāda augstuma man jāspēj kontrolēt planēšanu.

-    Izklausās labi. - Tiesa, abi zināja, ka gadījumā, ja lidmašīna kļūs nevadāma, planēšana nenotiks, un, pat krītot no tūkstoš pēdu augstuma, ūdens būs tas pats, kas betons. - Varbūt jālido no salas uz salu… drošības dēļ.

Kira pārlaida skatienu jūrai uz priekšu un atpakaļ.

-    Tādā gadījumā lidojums būs ilgāks.

-    Tikai mazliet, taču, ja nokritīsim, varam būt kaut kam tik tuvu, ka nokļūtu krastā.

Augstums samazinājās līdz četriem tūkstošiem pēdu, un Kira sāka vilkt stūres sviru atpakaļ.

-     Labi. Padomā par maršrutu, taču centies to izvēlēties tik taisnu, cik vien iespējams.

Saimons sāka vilkt ar pirkstu pa salām, savienojot to punktus līdz Honkongai.

-    Tā mēs paildzināsim lidojuma laiku ne vairāk kā par pāris minūtēm.

Kira izlīdzināja lidmašīnu tūkstoš pēdu augstumā, kad līdz Kiatakai bija ne vairāk kā trīsdesmit jūdžu un desmit minūšu lidojums.

-      Man jāpiesaka avārijas nolaišanās.

Saimons pamāja, viņa sirds pamazām nomierinājās.

-     Es to izdarīšu. - Viņš jutās atbildīgs. Sāka likties, ka ar lidmašīnu viss būs kārtībā un viņš tikai bija nobaidījis visus līdz nāvei, no nevainīgiem izteikumiem iedomājoties sazvērestību.

Kira papurināja galvu.

-     Nē, ļauj to izdarīt man. Esmu vecākā. Vienkārši pateikšu, ka radušās sporādiskas problēmas ar mēraparātiem. Ka vēlamies nolaisties, iekams… - Pat nenoškaudījušies un nenorīstījušies abi motori apstājās, gaismas nodzisa, un rādītāju bultas mēraparātu panelī pamira. Kiras pēdējie vārdi: - …Kaut kas notiek, - skaļi un draudīgi noskanēja spokainā klusumā.

Vārdi vēl nebija apklusuši, kad Saimons jau bija satvēris aizdedzes slēdzi. Tik tikko dzirdamais klik, klik, klik apstiprināja acīm redzamo: pilnīgu elektrības atslēgšanos.

-     Beigas. - Gudra vārdu izvēle, Leonidovič.

Viņiem aiz muguras žēli kā lamatās iekļuvis dzīvnieks ievaidējās Atertons.

-    Palīdzi! - nokliedzās Kira, cenzdamās noturēt priekšgalu uz augšu. - Man par maz spēka.

-    Tur! - Saimons atbildēja, ar zodu norādīdams uz nepilnu jūdzi attālo salu. - Pret pulksten diviem!

Kopīgiem spēkiem viņiem izdevās sagriezt lidmašīnu pret nelielu, ar zaļiem augiem un palmām klātu kalnu, taču nebija cerību to sasniegt, jo tumši zilā jūra traucās pretī ātrāk, nekā viņi pagūs pārvarēt šo attālumu.

divdesmit piektā nodala

DIENVIDĶĪNAS JŪRA

Otrdiena, 10. jūlijs, 09:32:18, pēc Griničas laika, plus astoņas stundas

Kopš pacelšanās brīža Mols nenolaida acis no instrumentu panelim piestiprinātās sekošanas ierīces. Piecdesmit pēdu augstumā lidojot virs ūdens ar simt trīsdesmit mezglu ātrumu, vairāk nekā dažas sekundes paskatoties uz melnajiem viļņiem, noreiba galva. Apņēmies neizrādīt vājumu, viņš veltīja visu uzmanību sarkanajam punktam retranslatora ekrānā un gaidīja tā nozušanu.

Divdesmit minūšu attālums, kas šķīra helikopteru no lidmašīnas, bija turpinājis palielināties, bet tad Beech King negaidīti bija nogriezušies uz krasta pusi. Mols nospieda austiņu sarunu pogu.

-     Kas notiek?

Kričers papurināja galvu, neatraudams acis no apvāršņa.

-    Kaut kas nav īsti, kā vajag. Varbūt skābe sabojājusi tikai daļu no elektroapgādes sistēmas.

Kričers vēlreiz papurināja galvu.

-     Kā tu zini? Varbūt viņi mēģina izdarīt avārijas nolaišanos Honkongā.

Kričers pacēla roku un uzsita pa vienas austiņas bumbuli uz ausīm.

-     Neviena avārijas izsaukuma nav bijis. Es būtu dzirdējis.

-     Viņu rācija var būt pagalam.

-     Viņi nav mainījuši augstumu, - Kričers norādīja uz altimetra rādījumiem retranslatorā. - Nezinu, ko viņi dara, bet pagaidām nekas nav noticis.

Mols pamāja un ieskatījās pulkstenī. Divdesmit viena minūte. Drīz viss būs zināms.

Tas notika pēc divām minūtēm. Altimetra rādījumi retranslatorā sāka ripot uz leju kā nevadāmam spēļu automātam.

-     Tev taisnība, - nokliedzās Mols, tik tikko spēdams valdīt satraukumu. - Lidmašīna krīt.

Kričers apmierināts savilka lūpas vieglā smaidā.

-    Pēc cik ilga laika mēs varam būt tajā vietā?

Kričers uzmeta acis retranslatoram, galvā izdarīja aprēķinus un paziņoja:

-     Pēc piecpadsmit minūtēm. - Viņš noņēma vienu roku uz augstuma stūres un novicināja. - Apmēram.

Mols pamāja, nespēdams atraut skatienu no arvien mazākajiem cipariem. Droši vien ir dīvaina sajūta, viņš domāja, ja precīzi zina nāves brīdi, redz to traucamies pretī, apzinies, ka neko nav iespējams darīt, lai to novērstu. Ne tā viņš gribēja aiziet. Pārāk daudz laika. Pārāk ilga gaidīšana un domāšana. Kā acu priekšā Mols redzēja viņu pārdzīvojumus: nekontrolējama panika, drudžaini centieni atgūt vadību, cerību izzušana un beidzot… plunkš, tu esi ūdenī. Viņš pasmaidīja; šoreiz, Leonidovič, nekādas spēlītes ar pistoles slēpšanu nebūs. Tad, cipariem noslīdot zem četriem tūkstošiem pēdu, tie jūtami piebremzējās, it kā lidmašīna piepeši būtu atdūrusies pret bieza gaisa slāni.

-     Pie joda, kas…

Kričers uzmeta acis retranslatoram.

-     Kaut viņu jupis!

-     Ko - jupis?! Kas notiek, Krič? Runā!

-    Viņi izlīdzina augstumu. Izskatās, ka viņiem izdevies atgūt lidmašīnas vadību.

-     Tu teici…

-     Es zinu, ko teicu, - Kričers atcirta. - Tas nav iespējams. Kaut kam bija…

-     Tikai nesāc stāstīt, ka nav iespējams! Paskaties uz to! - Mols norādīja uz cipariem, kas bija apstājušies pie tūkstoš pēdām un nemainījās ne uz augšu, ne leju. Leonido- vičs! Kaut kādā veidā tam nelietim vēlreiz izdevies dabūt to gatavu. - Ko tagad?

Kričers paraustīja plecus, bet viņa skatiens klīda turp un atpakaļ starp apvārsni un retranslatoru.

-     Tas ir sasodīti zemu. Viņi joprojām var… - Kričers apklusa, jo altimetra rādījumi piepeši atkal sāka kristies.

800

500

300

100

Tad sarkanais punkts nozuda un pēdējie retranslato- ra rādījumi sastinga uz vietas.

-    Te nu tas ir. Lielais plunkšķis.

Mols pamāja. Bet vai viņi ir miruši? Viņš pasniedzās pēc mazās lidojumu somas pie kājām, atvilka vaļā rāvējslēdzēju un sāka ņemt ārā mantas, pēc kurām varēja rasties vajadzība: deviņu milimetru Micro Uzi, divas aptveres ar divdesmit patronām un divas piecsimt gramu apdulli- nāšanas granātas.

-     Nogādā mani uz to vietu.

divdesmit sestā nodala

DIENVIDĶĪNAS JŪRA

Otrdiena, 10. jūlijs, 09:37:35, pēc Griničas laika, plus astoņas stundas

«

Pārāk vēlu, domāja Saimons, kamēr kopējiem spēkiem viņi mēģināja pacelt uz augšu priekšgalu. Mazu brīdi nekas nenotika, melnais ūdens traucās pretī kā cunami, tad lidmašīna uztvēra no ūdens uz augšu ejošas gaisa strāvas un priekšgals paslējās uz augšu tikai tik daudz, lai triecienu uztvertu fizelāža, tajā pašā brīdī no jauna pametot gaisā. Kaut arī noklabēja zobi, trieciens izrādījās vājāks, nekā Saimons bija gaidījis, un dažas sekundes šķita, ka viņi patiešām paliks dzīvi, bet tad kreisā spārna gals pagāja zem ūdens un lidmašīna apmeta kūleni.

Kūleņa laikā pārplīsa vējstikls, un jau otro reizi šajā nedēļā kaut kas iebelza pa pakausi. Nē-nēē-nēēē… Viņš mēģināja pretoties tumsai, bet iekrita aizmirstībā un sajuta, kā ķermenis zaudē svaru… seja kļūst nejūtīga…

***

Viņš atjēdzās vienā rāvienā, lidmašīna - alumīnija caurule bez spārniem - ar labo sānu uz augšu nekustīgi gulēja ūdenī ar tukšu pilota vietu.

-     Kira!

-     Esmu tepat, aiz muguras. - Balss šķita nākam no tāluma, kā no dziļas alas. - Vai ar tevi viss kārtībā?

Viņš to nezināja, taču bija dzīvs, un šobrīd nekas vairāk nebija vajadzīgs.

-    Tā izskatās. - Saimons pastiepa roku, lai atbrīvotos no drošības jostas, un konstatēja, ka pazudis pulkstenis un kreisā roka vidū starp elkoni un plaukstas locītavu lauzta. Nolādēts! - Un kā ar tevi?

-    Ar mani viss kārtībā. Paskaties, vai nevari palīdzēt Džimam. Viņš vēl ir savā sēdeklī.

-    Jā, protams. - Saimons ar labo roku atsprādzēja drošības jostu, uzmanīdamies, lai nekur neatsistu galvu. - Kur… - Un tad pa mazajiem iluminatoriem salonā plūstošajā gaismā viņš dziļumā ieraudzīja Kiras tumšo stāvu. - Ko tu tur dari?

-     Pārbaudu mantu glabājamo skapi. Kaut kur jābūt plostam. Būs labāk, ja to sameklēšu, kamēr nav par vēlu.

-     Ak jā, pareizi dari. - Bija labi apzināties, ka ir kāds domātspējīgs. Saimons paspraucās garām vadības pultij, brizdams līdz potītēm ūdenī. - Mums jātiek ārā no lidmašīnas! Tā ir peldošs zārks.

-     Nekrīti panikā, - atbildēja Kira. - Kamēr neveram vaļā durvis, tā brīdi noturēsies virs ūdens. Mēs varam izrāpties ārā pa pilota kabīnes logu.

Panika? Vai izklausās, ka viņš būtu kritis panikā? Saimons iegāja kabīnē, kurai šķita cauri izgājis tornado, taču pēc apmestā kūleņa tā nebija izjukusi, un pieliecās pie Atertona. Šķita, ka viņš nav cietis, vienīgi dzintaraino acu skatiens bija miglains.

-    Džim, vai ar tevi viss kārtībā?

Vīrieša piere saraucas neizpratne.

-     Ko?

-    Jāiet, - Saimons atbildēja, cenzdamies runāt mierīgi un lietišķi. - Vai vari piecelties?

-     Piecelties? - Atertons paskatījās uz leju un, ieraugot vēmekļus uz krekla priekšas, viņam iepletās acis. - Kas notika?

-     Neplānota nolaišanās. Mums jāizkļūst no lidmašīnas caur pilota kabīni.

Atertons palocīja galvu, it kā tas nebūtu nekas neparasts.

-    Labi. Protams. - Viņš mēģināja piecelties, taču to liedza sēdekļa drošības josta. Saimons attaisīja sprādzi un uzslēja vīru kājās.

-     Kā jūties?

Atertons apjucis noraudzījās uz savu labo roku un trosi, kas stiepās uz drošo, daļēji ūdenī iegrimušo koferīti uz grīdas. Saimons ar veselo roku pacēla koferīti, uzlika Ater- tonam uz krūtīm un viegli pabīdīja viņu uz durvju pusi.

-     Man jāpalīdz Kirai.

Atertons atskatījās, acis atkal bija skaidras un gaišas.

-    Kur vina ir? Vai ar vinu viss kārtībā?

-     Esmu tepat, - Kira atsaucās. - Man nekas nav noticis. Dari, ko Saimons saka.

Saimons saka: mums jālasās no šejienes ārā! Viņš bija pamanījis, ka pēdējās minūtes laikā ūdens līmenis pacēlies vismaz par trim collām un lauztā roka ir ne tikai traucēklis - pulsējošas sāpes atbalsojās sasistajā galvā tā, it kā bungu vietā kāds sistu pa tējkannu. Viņš pasniedzās, uz Atertona rokai uzliktās aproces sastādīja skaitļu kodu un viegli viņu vēlreiz pagrūda.

-    Paskaties, vai vari tikt ārā pa logu. Mums ir maz laika. Es būšu tūlīt atpakaļ. - Viņš nometa koferīti uz pilota sēdekļa, pagriezās un brida uz pakaļgalu, kas jūtami dziļāk bija iegrimis ūdenī. Ar katru soli tas kļuva dziļāks, viļņi jau skalojās pret iluminatoriem. Pieliecoties viņš ieraudzīja vienā pusē salu. Tā atradās labi ja ceturtdaļjū- dzi tālu, taču bija jāšaubās, vai ar lauztu roku viņš spēs papeldēt pret viļņiem.

-     Vai laimējās kaut ko atrast, Rainersone?

-      Varbūt. - Nostājusies līdz ceļgaliem ūdenī salona šaurākajā vietā, viņa centās no skapja pie pretējās sienas izvilkt lielu, dzeltenu somu. - Vai ar Džimu viss kārtībā?

-     Mazliet zaudējis orientāciju. Gan atgūsies. - Piekļuvis tuvāk, Saimons nometās uz ceļgaliem ūdenī, kas sniedzās līdz krūtīm, un cieši ieķērās vienā no somas resnajām siksnām. - Un tagad, Rainersone, velc, cik tev spēka.

Atspērusies pret starpsienu, viņa pārvietoja kājas pa skapja durvju malām uz augšu, kamēr vārda tiešā nozīmē izstiepās Saimonam virs galvas, un sāka vilkt. Soma izkustējās par collu vai divām, bet tad iesprūda šaurajā atverē un vairs nekustējās.

-    Nav cerību to izvilkt.

Arī šādos apstākļos Saimons nespēja atteikties no izdevības.

-     Nekrīti panikā, Rainersone. Pagaidi piecas sekundes un sakopo visus spēkus, cik tev ir.

-     Es nekrītu panikā, - Kira atcirta, - tikai konstatēju…

Saimons negaidīja teikuma beigas, bet dziļi ievilka elpu, palīda zem ūdens, pabāza labo roku zem somas un grūda to uz augšu. Dažas garas sekundes nekas nenotika, un, kad viņš jau bija gatavs padoties, kad šķita, ka plaušas tūlīt pārsprāgs, soma sakustējās… lēnām… negribīgi… un beidzot izlīda pa durvīm kā stūrgalvīgs vīna pudeles korķis. Somai atbrīvojoties, Kira novēlās uz muguras, uzkrītot Saimona lauztajai rokai. Viņš iekliedzās, nekas nebija līdzams, taču skaņu noslāpēja ūdens un paša izmisīgie centieni ievilkt plaušās gaisu.

Kira ūdenī apgriezās augšpēdus, mazu brīdi abi vicināja kājas un rokas kā otrādi apgāzti krabji, kas mēģina tikt uz kājām. Kad, abiem sprauslojot, spļaudoties un cīnoties pēc gaisa, beidzot izdevās pacelties virs ūdens, tas jau sniedzās līdz jostas vietai un lidmašīnas astes gals bīstami bija nosvēries uz leju. Saimons iebāza roku ūdenī, sameklēja somu un pacēla uz augšu. Uz dzeltenā auduma bija melnas, nesaprotamas ķīniešu rakstu zīmes, starptautiski pieņemtais pirmās palīdzības simbols un vārds angļu valodā, kas iedvesa drosmi: IZDZĪVOŠANA.

-     Tai jābūt īstajai somai.

Kira pamāja, satvēra neilona rokturi un pagriezās uz priekšgala pusi.

-    Tagad no šejienes ārā.

Viņiem tuvojoties pilota kabīnei, lidmašīna mazliet izlīdzinājās, taču ūdens līmenis turpināja celties, un, pēc Saimona aprēķiniem, viņu rīcībā nebija vairāk par minūti, lielākais, divām.

-    Ja esmu aizmirsis pateikt, Rainersone, kolosālāku nolaišanos neesmu piedzīvojis.

Nepagriezusies Kira pameta uz augšu labo roku ar izstieptu vidējo pirkstu.

-     Es tevi… saproti pats, Leonidovič.

Saimons saprata, ka tas nav ļaunākais aiziešanas veids. Labāk tā, nevis noslīkt kā žurkai konservu kārbā.

-     Es runāju nopietni.

-    Es arī.

Pareizi, mazs flirts ar humora piedevu, lai izvairītos no domas par nāvi.

-    Nāciet! - nokliedzās Atertons. Vīņam bija izdevies izlīst pa šauro atveri, un tagad viņš sēdēja priekšgalā uz loga balsta kā jātnieks uz mustanga, kas baidās nokrist. - Lidmašīna tūlīt nogrims!

Kira uzkāpa uz pilota sēdekļa un pagriezās, taču Saimons ignorēja viņas padotās rokas un vilka vaļā somas rāvējslēdzēju.

-    Plosts vispirms jāizvelk no somas. Attaisīt somu ūdenī būs pārāk grūti. Mēs varam to pazaudēt.

Kira pamāja, noliecās un no visa spēka sāka vilkt ar poliuretānu klāto audumu. Kā jau varēja gaidīt, somā atradās piepūšamais plosts un pirmās palīdzības komplekts. Kopīgi darbojoties, viņi ātri vien pusi no materiāla izgrūda pa logu.

-     Labi, - noteica Saimons, - lien ārā. Es padošu pārējo. - Gribēdama iebilst, Kira pavēra muti, taču viņš neļāva runāt. - Es esmu reģistrēts kā pilots. - Viņš palūkojās uz Kiru ar skatienu, kas necieš iebildumus. - Un tā ir pavēle.

Kira pakavējās, bet tikai mirkli, pastiepa rokas, pieķērās Atertonam pie jostas un izlīda pa logu. Saimons paņēma savu drošo koferīti un uzkāpa uz pilota sēdekļa. Lidmašīna tajā pašā brīdī sasvērās uz priekšu, un no salona pilota kabīnē iegāzās milzīgs vilnis. Prātā uz mirkli pazibēja doma, ka viņš jau ir miris, bet tad viņš atslābinājās - ej tam līdzi, ej tam līdzi! - un neparasti viegli izslīdēja pa logu ārā.

divdesmit septītā nodala

DIENVIDĶĪNAS JŪRA

Otrdiena, 10. jūlijs, 09:53:11, pēc Griničas laika, plus astoņas stundas

Mols ieskatījās pulkstenī. Pagājušas sešpadsmit minūtes.

-    Cik ilgi vēl jālido?

-    Gandrīz jau esam klāt.

-     Tieši to pašu tu teici pirms trim minūtēm. Nu jau mums vajadzētu viņus redzēt.

-    Šaubos, vai tur būs kaut kas… - Viņš saslējās sēdeklī taisnāk. - Tepat ir! Pret divpadsmitiem!

Mols mēģināja aizsargāt acis pret žilbinošo sauli, taču spēja ieraudzīt tikai zilu ūdeni un tālumā nelielu saliņu.

-     Kurā vietā? Es neko neredzu!

-    Redzēju tikai mirkli, - Kričers atbildēja. - Balta svītra. Tad tā pazuda.

Mols paliecās uz priekšu, nostiepdams drošības jostu, un centās ieraudzīt kaut ko, kas liecinātu par avāriju, taču viļņi bija tik augsti, ka veidoja baltas krēpes - tūkstošiem baltu līniju zilā jūrā.

-     Vai esi par to drošs? Es neko neredzu!

-    Gan ieraudzīsi. - Kričers pievilka augstuma stūri, un helikopters uzšāvās augšup, paverot plašāku redzeslauku. - Vai tagad redzi?

Mols pamāja, kaut ari nebija daudz, ko redzēt: tikai fizelāža, kuras lielākā daļa atradās zem ūdens. Kaut arī abi spārni un astes daļa bija nolūzusi, ūdenī nebija nekādu drazu. Un nebija līķu.

-     Vai pēc tāda kritiena kāds var palikt dzīvs?

-     Viss atkarīgs no tā, kā lidmašīna nogāzās. - Kričers pabīdīja augstuma stūri uz priekšu, astes gals pacēlās, un pēc desmit sekundēm helikopters karājās nepilnu desmit metru augstumā virs pilota kabīnes tukšajām acīm. - Vai tu kaut ko redzi?

-     Nē, - atbildēja Mols, binoklī pētīdams fizelāžu visā garumā. - Durvis joprojām ir ciet.

-    Tieši tāpēc lidmašīna nav nogrimusi. Salonā izveidojusies gaisa kabata.

-    Tas nozīmē, ka iekšā kāds vēl var būt dzīvs?

-     Viss ir iespējams.

Mols ielika automātā divdesmit patronu aptveri un vienu patronu iebīdīja stobrā.

-     Es varu par to parūpēties.

-     Ei, tikai uzmanīgi ar stroķi, - Kričers brīdināja, vadīdams helikopteru tālāk no mērķa. - Tā tik vēl trūka, lai lode rikošetā trāpītu rotoru.

-    Tu tikai noturi lidaparātu stabili uz vietas.

Kričers sarauca pieri, jo doma par šaušanu viņam nemaz nepatika.

-     Manuprāt, bija paredzēts, ka jāizskatās pēc nelaimes gadījuma.

-     Tu uzstādīji retranslatoru. - Kaut arī Mols zināja, ka Kričeram taisnība, pastāv iespēja lidmašīnu atrast, taču viena viņa daļa, gandrīz aizmirstais jaunais karavīrs, kam patīk redzēt ūdenī asinis, gribēja rīkoties pēc sava prāta.

- Viņi nekad šo vraku neatradis. - Mols nolaida organiskā stikla augšējo daļu, atbalstījās pret sēdekļa atzveltni, iestatīja pusautomātisko šaušanas režīmu, izbāza Uzi pa šauro spraugu un fizelāžas augšdaļu izrotāja ar glītu caurumu rindu. No trokšņa aizkrita ausis, taču ierocis rokās radīja patīkamu sajūtu. Patiešām labu. Gandrīz vai orgasmu.

Ne vairāk kā četri simti jardu attālumā Saimons tupēja uz ceļiem un drudžaini māja ar labo roku, cenšoties piesaistīt helikoptera uzmanību. Viņam aiz muguras Kira un Atertons centās neveiklo, sešiem cilvēkiem paredzēto plostu sagriezt pret viļņiem. Par spīti rotora dunoņai, piepešais automāta stakato bija nepārprotams un skaidri saklausāms, un lika airiem apstāties vēziena vidū.

Saimons jau gulēja plosta dibenā un sniedzās ar labo roku pēc Kiras, kad viņa atguva runas spēju.

-     Kas īsti…

Gulies! Ja mūs pamanīs, esam tikpat kā miruši.

Kira nometās uz ceļgaliem, bet Atertons sēdēja kā sēdējis - uz gaisa kameras augstu sausumā, ar saspringtā interesē paceltu airi, it kā nevarētu izlemt, kā rīkoties. Negribēdams, ka viņš piesaista uzmanību, Saimons pastiepa roku un pārgrūda viņu pāri malai.

-    Rainersone, veikli ūdenī! Citādi šobrīd mēs te sēžam kā vilinātājpīles!

-     Kas ar tavu roku? Vai vari papeldēt?

-     Mans drošais koferītis ir ūdensdrošs. Turēšos pie tā.

-    Ūdensdrošs nenozīmē, ka tas peld! Vismaz kad pie tā kāds turas!

-    Līdz krastam nav vairāk par simt jardiem. Es tos pieveikšu. - Viņš iegrūda Kirai rokās neatliekamās palīdzības somiņu. - Aiziet!

Šoreiz Kira neielaidās strīdā, bet pārslīdēja pāri plosta malai, savukārt Saimons paņēma koferīti un viņai sekoja.

Negaidītā pelde Atertonam acīmredzot nāca kā šoks, viņš atgriezās realitātē, sejā parādījās bailes.

-     Viņi mūs ieraudzīs, - Atertons čukstēja, it kā balss varētu izlauzties cauri rotoru dunoņai.

-     Varbūt arī ne, - nokliedzās Saimons, cenzdamies turēt galvu virs ūdens un neatlaizdams koferīti, kas nebūt nebija labs peldlīdzeklis. - Neieraudzīs, ja izdosies nogremdēt plostu. Palīdzības somiņā jābūt nazim.

Fizelāžas augšējai daļai paejot zem ūdens, Mols dziestošajā ēnā iztukšoja vēl vienu divdesmit patronu aptveri.

-     Laimīgu ceļu, kurjer!

Kričers pasmaidīja, atsegdams tumšus zobus.

-     Manuprāt, tu to nogalināji, Brik.

Mols pasmaidīja, juzdamies tik labi kā vēl nekad šajās nedēļās, un aizvēra vējstiklu.

-     Taisāmies no šejienes projām.

Kričers pavilka augstuma stūri atpakaļ, un, sagriežoties uz krasta pusi, helikopters salēcās uz augšu.

-     Oho!

-     Kas tad nu?

Viņš norādīja uz kaut ko zem ūdens virsmas.

-     Paskaties uz to.

-     Pie joda, kas tur?… - Taču viņš zināja, lai velns par stenderi, viņš to zināja.

Kričers lika helikopteram pārvietoties uz priekšu un uz leju, līdz tas palika karājamies gaisā tikai dažus metrus virs dzeltenā plankuma, kas locījās zili zaļajā ūdenī.

-     Tās varētu būt vraka atlūzas, - noteica Mols, kaut arī saprata, ka atlūzas tik īsā laika sprīdī tik tālu nevarēja atpeldēt.

Kričers papurināja galvu, viņa vanaga acis jau pētīja krasta līniju un šauro akmeņu un smilšu strēmeli, kas atdalīja ūdeni no koku biezokņa.

-     Tur! - viņš norādīja uz trim stāviem, kas cīnījās viļņos, uz sievieti un vienu vīrieti dažu metru attālumā no augsta klinšu un akmeņu izvirzījuma. Otrs vīrietis turējās dažu metru attālumā aiz muguras.

-    Panāc viņus! - Mols nokliedzās. - Neielaid klintīs.

Helikopteram salecoties uz priekšu, Mols atrāva vaļā

vējstiklu, atspiedās pret sēdekļa atzveltni, iestatīja šaušanu automātiskajā režīmā un izbāza automātu pa šauro spraugu. - Paturi helikopteru uz vietas! - Viņš pavērsa stobru pret klintīm tuvākajiem cilvēkiem un nospieda mēlīti. Viņš sajuta vieglu vibrāciju un trulu klikšķi.

-     Kas tad nu?… - Viņš nospieda mēlīti otrreiz un atskārta, ka iztukšojis aptveri pret lidmašīnas fizelāžu. - Nolādēts! - Ievilcis ieroci iekšā, izrāva tukšo aptveri un iegrūda roku lidojuma somā, lai sameklētu jaunu aptveri. - Nogriez viņiem ceļu!

Kričers nolaida helikopteru līdz pašam ūdenim, rotors griezās tikai dažu collu attālumā no klinšu izvirzījuma… spārni savērpa ūdeni minitornado… pa gaisu lidoja šļakatas… rēkoņa atbalsojās no ūdens virsmas. Ar acs kaktiņu Mols redzēja, kāda apakšā notiek cīņa: pirmie divi augumi paceļas ūdenī uz kājām… pa ūdeni, kas sniedzas līdz krūtīm, laužas uz priekšu… pakrīt… pieceļas no jauna tikai dažu soļu attālumā no klintīm. Sieviete piepeši apstājas… apgriežas… pavilcinās… tad pakāpjas atpakaļ, lai palīdzētu otram vīrietim - Leonidovičam! - kas cīnās ar diplomātportfeli un mēģina piecelties. Viņš ar rokas mājienu raida sievieti projām, beidzot pamanās nostāties uz kājām un piecelties, paceļ melno koferīti rokās, bet no tā tek ūdens.

-     Vai nu tas tips ir galīgs idiots, - nokliedzās Kričers, - vai arī tur iekšā ir karalienes kroņa briljanti!

Mols pamāja, it kā pats tikko būtu pieņēmis lēmumu. Lai kas koferītī atrodas, tas jāiegūst viņam. Viņš ielika automātā jaunu aptveri, iebīdīja stobrā vienu patronu, pārslēdza uz šaušanu pa vienai patronai, atbalstīja ieroci pret vējstikla malu, notēmēja pret kurjera pakausi un dziļi ievilka elpu. Lēni jānospiež mēlīte. Viss likās notiekam kā palēninātā filmā, kā slaidu demonstrējumā, kad rāmīši ar attēlu nomaina cits citu: pie klintīm pieliekusies sieviete… kliedziens bez skaņas… viņas pirksts norāda uz helikopteru… Leonidovičs pagriežas… paskatīs uz augšu… viņa sejā sastingusi sāpju grimase… viņa rokas paceļas uz augšu kā metot koferīti. Mols pie sevis pasmaidīja, tam mērglim gandrīz bija laimējies izmukt. Vēl divi soļi. Divi soļi par tālu.

-     Tagad! - Kričers nokliedzās. - Dod šim piepīpēt!

Lēns spiediens…

Viņpus dunošās skaņas un gaisā virmojošām šļakatām Saimons saskatīja skūtu vīrieša galvu un bāli zilas acis… ieraudzīja īsu pret galvu pavērstu cauruli… un saprata, ka tas ir pēdējais, ko jebkad redzēs, ja vien viņa neprātīgā ideja nenostrādās. Viņš ignorēja dedzinošās sāpes rokā, panira zem koferīša, pa kuru trāpīja lode, notriekdama viņu uz ceļgaliem.

-     Gatavs! - iesaucās Kričers un tūlīt sāka attālināties no klints.

-     Nē, pagaidi! - Mols mēģināja izšaut vēlreiz, iekams mērķis nebija nozudis, taču helikopters jau kustējās, un lode atsitās pret klintīm, nenodarot neko ļaunu. - Tas maitas gabals slienas kājās! - Viņš pārslēdza ieroci automātiskajā šaušanas režīmā. - Paliec stingri uz vietas!

divdesmit astotā nodala

SALA DIENVIDĶĪNAS JŪRĀ

Otrdiena, 10. jūlijs, 09:58:41, pēc Griničas laika, plus astoņas stundas

Ar drošo koferīti virs galvas, stiegot smiltīs un viļņiem triecoties pret kājām, Saimons centās atkal nostāties stāvus. Garā sagatavojies nākamajam triecienam, viņš pamanījās piecelties, pagriezties un orientēties. Vēl tikai pāris soļu, taču kājas likās kā ar svinu pielietas, jo spēcīgāk viņš atspērās, jo dziļāk tās iegrima smiltīs un viļņi jo vairāk vilka atpakaļ.

Lodes kapāja ūdeni visapkārt, trīs trāpīja pa koferīti, taču viņam kaut kā izdevās noturēties kājās un pirms nozušanas drošībā aiz klintīm spert pēdējo soli.

- Saimon, vai tev netrāpīja? Vai viss kārtībā?

Kira iekliedzās skaļi un izmisīgi, taču Saimonam nebija ne jausmas, vai viņam trāpīts, un nebija arī spēka atbildēt. Ja būtu bijusi izvēle, viņš aizvērtu acis un aizmigtu, kaut uz divām minūtēm, taču zināja, ka nekas vēl nav beidzies, lai arī helikoptera motora rūkoņa attālinājās.

-     Nolādēts, atbildi! - Kira sagrāba viņu aiz krekla un apgrieza uz muguras. - Vai tev nav trāpīts?

-    Beidz bļaustīties, Rainersone. Es neesmu kurls.

Kira izdvesa atvieglojuma nopūtu.

-    Vai ar tevi viss kārtībā?

-     Domāju gan. Kur ir Dzims?

Kira palieca galvu uz vienu pusi.

-    Novēro helikopteru.

-     Labi. - Saimons pieslējās sēdus. - Un tu? Vai tev nekas nekaiš?

-     Man nekas nav noticis, - viņa atbildēja. - Pie joda, ko tu domā? Tas draņķa mākslas priekšmets nav tavas dzīvības vērts!

-     Savā laikā tā šķita laba ideja.

Kira pavēra muti, lai satriektu tādu muļķību, taču piepeši acu priekšā parādījās Atertons.

-    Helikopters nozuda aiz kalna, - viņš pavēstīja, strauji berot vārdus. - Nav divu domu, ka meklē vietu, kur nolaisties. - Viņš pietupās un aplūkoja Saimonu neticības pilnām acīm. - Tev jābūt visdumjākajam un vislaimīgākajam zellim, kas staigājis pa zemes virsu. Kā tev izdevās…

-     Dumjš varbūt, - Saimons viņu pārtrauca, - taču ar laimi tam nav nekāda sakara. Šis koferītis izklāts ar aramīda šķiedrām. Ar to pašu materiālu, kuru izmanto brunuvestēs.

Kira notaurējās:

-     Leonidovič, tu esi nepārspējams! Man vajadzēja zināt, ka ne bez iemesla tu dari kaut ko tik traku.

Atertons pastiepa roku, paņēma koferīti un apgrieza otrādi, atklājot skatienam četrus iespiedumus tā sānos.

-     Lai velns mani parauj…

-      Tas notiks drīzāk, nekā iedomājies, - noteica Saimons, - ja nelasīsimies projām. Drīz viņi būs klāt.

Aertons pielēca kājās.

-     Tev taisnība. Mums vajag…

-    Nekur mēs neiesim, - iejaucās Kira, - kamēr nebūšu parūpējusies par Saimona roku.

-    Nav vajadzīgs, - atteica Saimons, cenzdamies nostāties uz kājām. - Varu iztikt.

-     Acīmredzot, - viņa sarkastiski noteica. - Džini, neizlaid no acīm krasta līniju. Tas ir vienīgais ceļš, pa kuru viņi var atgriezties. Tikmēr es paskatīšos, kas darāms ar šā idiota roku.

Acīm redzami neapmierināts par aizkavēšanos, Atertons sarauca pieri.

-     Labi, taču Saimonam ir taisnība. Tev jāpasteidzas.

Kira pamāja un atkal pievērsās Saimonam.

-    Novilksim kreklu. - Viņa palīdzēja atpogāt kreklu un pēc tam slapjo audumu uzmanīgi atvilka no ādas. Pacēlusi roku, viņa pārbaudīja uztūkumu starp elkoni un plaukstas locītavu. - Vai sāp?

Tā, it kā būtu iesperts pa kuli!

-     Ne pārāk.

-     Skats varēja būt ļaunāks.

-     To jau es teicu. - Saimonu patiešām neiepriecināja doma, ka Kira varētu roku grozīt. - Šobrīd raizēm nav iemesla. Mums jāiet.

Viņa turpināja pārbaudi.

-     Vismaz ādai cauri nav izdūries.

-     Vai zini, Rainersone, tie jocīgie iniciāļi aiz tava vārda… vai tiem sakars ar zooloģiju? Vai tu redzi kādu atšķirību? Es esmu viens no homo sapieris, par kuriem varbūt esi dzirdējusi. Dzīvnieks, kas pārvietojas stāvus.

Kira pielieca galvu uz sāniem un paskatījās uz viņu ar baltu aci.

-    Vai tu esi nobijies, Leonidovič?

-     Nemaz ne! Varbūt noraizējies… mazliet.

-      Kas notiek ar vīriešiem? Vienu brīdi jūs stāvat ar automātu rokās un tēlojat Rodžeru Dodžeru, bet činkstat, tiklīdz mazliet iesāpas.

-     Saki, ko nozīmē "mazliet"?

-     Tu neko pat nejutīsi… kad būsi zaudējis samaņu.

-    Gluži manas domas. Un tu ceri, ka pēc tam es spēšu aizbēgt no ļaunajiem tipiem.

Kira vilcinājās, cieši skatīdamās viņam acīs.

-     Labi, tu runā par lietu. Taču roka nevar tā palikt, citādi tiks bojāts nervs. Roka jāimobilizē.

Imobilizēt - tas neizklausās mokoši.

-     Labi. Neatliekamās palīdzības somiņā var atrasties kaut kas izmantojams.

Kira paraudzījās uz ūdens pusi.

-     Baidos, ka esam to pazaudējuši. Taču… - Viņa iebāza roku bikšu slapjajā kabatā un izvilka zviedru armijas nazi. - Man vēl ir tas. - Viņa apsēdās uz akmens un ātri sāka griezt kreklu strēmelēs. - Te vajadzētu pietikt.

-    Filmu varone vienmēr griež pati savu kreklu.

Kira nenovērsa acis no darāmā, bet pasmaidīja un papurināja galvu tēlotā nepatikā.

-    Otru tādu kā tevi grūti atrast, Leonidovič.

-     Man vismaz nebūtu jāsalst. Var nodomāt, ka šeit ir sutas pirts.

Kira palūkojās uz drūmu un robainu mākoņu kalniem austrumu pusē.

-     Izskatās, ka būs kaut kas ļaunāks.

-     Cerēsim. Taifūna laikā vismaz nevar izmantot helikopteru.

Viņa pamāja ar galvu.

-    Ja izdosies izvairīties no viņiem vēl pāris stundu, ar mums viss būs kārtībā.

Saimons gan tā nedomāja. Vētras dēļ vajātāji varēja iegūt laiku, taču tie ļaudis ar helikopteriem un automātiem tik viegli mierā neliksies.

-     Var jau būt.

Kira piecēlās, pārlikusi divas collas platas krekla strēmeles pāri rokai.

-     Labi, atslābinies un ļauj man darīt, kas jādara.

It kā viņam būtu izvēle.

-    Esmu to dzirdējis no daudzām sievietēm.

-    Ha! Tad gan tev jābūt laimīgam cilvēkam.

-    Pietiek pļāpāt! - iesaucās Atertons. - Mums jātiek no šejienes projām.

-     Divas minūtes, - atbildēja Kira, sākdama tit un sai- tēt strēmeles Saimonam ap roku. - Vai tu patiešām domā, ka visā šajā lietā iesaistīts Robijs? - No Kiras toņa bija skaidri nomanāms, ka viņa negrib tam ticēt.

-     Es nebiju par to pārliecināts līdz brīdim, - Saimons atbildēja, - kad apstājās propelleri. Tagad esmu.

Viņa lēni palocīja galvu, negribīgi to atzīdama.

-     Viņš ir tikai zēns un varbūt nezināja, kur iesaistās.

-     Tev katrā ziņā ir taisnība. - Saimons gan tā nedomāja, taču Kira jutās aizvainota un nodota, un būtu lieki kaisīt svaigajā brūcē sāli.

Kira sasēja divas strēmeles kopā aiz kakla, bet roku stingri nostiprināja krūtīm pa vidu.

-     Viņš mēģināja mani atrunāt no lidojuma.

-    Jā, taisnība. - Un tas pierādīja vienīgi to, cik daudz viņš zinājis, bet gan jau Kira to apjēgs itin drīz. Varbūt kādā līmenī tas jau bija noticis, taču prātā viņa bija uz- slējusi kaut ko līdzīgu aizsprostam, kas pasargā no realitātes. Kiru tāpēc nevarēja vainot, viņa ļoti bija centusies nodalīties no Rainersonu visspēcīgās komandas, tādējādi vēlreiz kļūdama par mērķi nezināmiem cilvēkiem ar nesaprotamiem nodomiem.

-     Kā tagad jūties? - Viņa miklām acīm paskatījās uz augšu - dūja bruņumašīnas starmešu gaismā.

-    Lieliski. - Neko citu viņš nebūtu teicis.

Kričers, kas gāja pa priekšu, piepeši apstājās.

-     Mums jāiet atpakaļ.

Mols, vairīdamies no zariem, gāja ar noliektu galvu, un gandrīz iedūra automāta stobru viņam mugurā.

-    Vēl piecas minūtes, Krič. Mēs viņus notversim.

-    Jā, - Kričers piekrita, - mēs notversim viņus tik un tā, taču viņiem ir trīsdesmit minūšu handikaps, un, ja ne- griezlsimies tūlīt atpakaļ, varam iestrēgt uz salas.

Mols negribēja atteikties no pakaļdzīšanās, kamēr nav dabūjis koferīti savās rokās. Grūti bija iedomāties, kas tajā varētu būt tik vērtīgs… tik vērtīgs, ka, koferīti glābjot, Leonidovičs riskēja ar dzīvību… saturam vajadzēja būt miljonus vērtam… caurlaidei mūža garumā uz pārtikušu dzīvi. Viņš palūkojās uz augšu cauri blīvajai augu valstij, tādai kā Kambodžā, un mēģināja saskatīt debesis.

-      Tas tuvojas, - noteica Kričers, it kā lasītu Mola domas.

-     Mēs varam būt tuvāk, nekā domājam. Es droši vien trāpīju tam mērglim. Tu taču redzēji viņu nokrītam.

-     Jā, redzēju, - Kričers atzina, - taču tādā gadījumā mums jau bija jāpamana asinis. Viņam vajadzēja būt paklupušām.

Mols pamāja, tomēr nesaprata, kā tas iespējams, ka viņš aizšāvis garām.

-     Es kaut ko nesaprotu.

-     Tas tuvojas, - Kričers atgādināja.

Mols veltīja Kričeram "skatienu", liekot saprast, ka viņam nekas nav jāatkārto.

-    Ja tagad apstāsimies, mēs pazaudēsim pēdas.

-     Tik vai tā pēdas pazaudēsim, - Kričers atbildēja. - Ja sāksies tas draņķa lietus, viņus pazaudēsim.

-     Vai iespējams nostiprināt helikopteru?

-    Es, protams, varu to piesiet, taču tā nav galvenā problēma. Uz tās nolādētās klints nav klajas vietas. Ja sacelsies vējš, mēs…

-     Sapratu, - Mols viņu pārtrauca. - Ja dosimies projām, pazaudēsim pēdas. Paliekot zaudēsim helikopteru.

-     Pilnīgi pareizi.

Mols svārstījās, apsvērdams trešo iespēju.

-    Vai arī tu lido prom, bet es palikšu.

-    Kā tev šķiet, vai tas būtu prātīgi darīts? - Kričers noprasīja, acīmredzot domādams citādi. - Tev ir tikai lietus apmetnis, turklāt te nebūs diez cik patīkami.

Mols pasmaidīja, piepeši pārliecināts, ka tā ir lieliska ideja. Turpinādams iet, ja veiksies, viņš tos var panākt, pirms lietus uznākšanas, un tā rastos iespēja noslēpt koferīti, iekams atgriežas Kričers ar pārējiem. Neviena liecinieka. Nekāda strīda par dalīšanu.

-    Tieši tā rīkosimies, Krič. Ne tas vien pārdzīvots.

divdesmit devītā nodala

SALA DIENVIDĶĪNAS JŪRĀ

Otrdiena, 10. jūlijs, 14:06:21, pēc Griničas laika, plus astoņas stundas

Viņi pārvietojās pa piekrasti dienvidrietumu virzienā tālāk no vietas, kur bija nozudis helikopters, tad nogriezās uz ziemeļiem, pa šauru, ar augstiem kokiem un bieziem krūmiem pieaugušu ieleju devās uz ziemeļiem, lai pirms lietusgāzes sameklētu aizsegu un labu paslēptuvi. Pēdējo minūšu laikā zeme un augi šķita zaudējuši krāsu, zem koku un mākoņu paklāja viss šķita pelēks kā ieroču metāls. Atertons, kas gāja pa priekšu un izmantoja koferīti kā sniega arklu biezās lapotnes pašķiršanai, atskatījās pār plecu.

- Mums kaut kas jāatrod labi drīz, citādi izmirksim līdz ādai.

Nu jau par vēlu, nodomāja Saimons, pirmajām lietus lāsēm izspraucoties cauri mūžzaļo platlapu koku un palmu lapotnei. Pēc dažām minūtēm nekas vairs nebija redzams četru pēdu attālumā, lietus gāza kā no spaiņiem.

Vēl pēc dažām sekundēm nelīdzenā zeme kļuva slidena kā silta eļļa, un, varēdams kaut kur pieķerties tikai ar vienu roku, Saimons tik tikko noturējās uz kājām. Kira no aizmugures uzgrūdās viņam virsū.

-     Kā tu jūties? - Kiras balss gandrīz nespēja izlauzties cauri negantajam lietum.

-     Viss kārtībā. Tikai mazliet zaudēju līdzsvaru.

Kira apgāja viņam apkārt, piesegusi seju ar abām rokām, un nopētīja viņu ar savām svītru koda nolasītājas acīm.

-     Kā ar roku?

-     Labi. - Īstenībā roka neko nejuta, taču ar kājām bija ļaunāk, šķita, ka tās pieder kādam citam. Ķermeņa augšdaļa - vēders, krūtis un pleci - no vienas vietas bija nobrāzta, taču skats bija ļaunāks, nekā viņš īstenībā jutās. - Un kā jūties tu?

Viņa ar pūlēm pasmaidīja.

-     Man nav nekādas vainas. Kur Džims?

Saimons paskatījās Kirai garām, bet Atertons jau bija nozudis aiz sudrabaini pelēkā lietus priekškara.

-     Tikai pirms sekundes viņš gāja man pa priekšu.

Kira gurdi pamāja ar galvu.

-      Būs labāk, ja pagaidīsim. Sapratis, ka nesekojam, viņš griezīsies atpakaļ.

-     Pareiza doma, - taču, ja Atertons tuvāko pāris minūšu laikā neatskatīsies, nez vai šādā lietus gāzē viņš atradīs ceļu atpakaļ. - Vai nevēlies apsēsties?

Kira sabruka turpat, kur bija stāvējusi, sakrustotām kājām nosēdās zālē, bet viņas galva noslīga uz priekšu pret lietu. Saimons noliecās pāri, mēģinādams viņu pasargāt no lietus.

-    Saimon, lūdzu! Apsēdies! Tu esi sliktākā stāvoklī nekā es.

Iekams viņš paguva atbildēt, no jauna parādījās Atertons. Blondie mati bija pielipuši pie galvas, bet pēc pasūtījuma šūtais apģērbs nokarājās uz auguma.

-     Kas notika? - viņš iekliedzās. - Izmežģīji potīti?

Saimons papurināja galvu.

-    Tu nozudi skatienam. Mēs nospriedām, ka jāpagaida.

Viņš pamāja, nometa koferīti un pietupās blakus Kirai.

-     Kā tu jūties?

-      Kā ar ūdeni piesūkusies, - viņa atbildēja, nepaceldama acis.

-     Vai gribi mazliet atpūsties?

-     Jautā Saimonam, - Kira atbildēja. - Viņam ir lauzta roka.

Atertons paskatījās uz augšu.

-     Saimon?…

Kaut arī gribējās nolīst zem koka un pagulēt, Saimons saprata, ka te nav īstā vieta. Viņš nometās uz viena ceļgala, lai varētu sarunāties bez kliegšanas.

-      Mums jāiet tālāk, taču lēnāk, un jāsāk domāt, kur speram kāju un pie kā ķeramies.

Kira cauri lietum uzmeta viņam šķību skatienu.

-     Vai tiešām tu domā, ka šādā lietus gāzē kāds var mūs atrast?

-     Pagaidām esam gājuši tā, ka mūs varētu izsekot aklais ar koka kāju. Jātiek ārā no gravas. Ja tā iesim tālāk, viņi vārda tiešā nozīmē uzdursies mums virsū. Divreiz jānoiet pa vienām pēdām un tad…

-    Jāiet pa pēdām divreiz?! - iesaucās Atertons. - Kāpēc tas jādara?

-     Saimonam taisnība, - atsaucās Kira. - Jāiet vēlreiz pa pēdām un jāmēģina atrast vietu, kur varam izrāpties no gravas, neatstājot nekādas pēdas. - Viņa novilka ar roku pār matiem, lai noslaucītu ūdeni. - Es iešu pa priekšu, bet tev, Džim, jāpalīdz Saimonam tikt augšā pa slīpumu.

-     Katrā ziņā, - viņš atbildēja, acīm redzami vēlēdamies darīt visu, ko Kira liks. - Mēs varam paslēpt koferīti un atnākt pēc tā vēlāk.

Kira savilka kopā kājas un uzslējās stāvus.

-     Doma šķiet laba.

Slikta gan, nodomāja Saimons, taču iemeslu viņš neuzskatīja par vajadzīgu izskaidrot.

-    Doma nebūt nav tik laba. Pēc pāris stundām šī vieta var atrasties zem ūdens.

Atertona sejā pavīdēja šaubu ēna.

-    Tev tā šķiet?

-     Par to nav šaubu, - Saimons atbildēja, kaut arī īstenībā tam neticēja. - Tikai dabūjiet mani augšā pa slīpumu. Tur to paņemšu.

-    Neraizējies, - iejaucās Kira. - Tu lūdz Dadliju Taisn- prāti atteikties no savas misijas. - Viņa piemiedza Saimonam ar aci par zīmi, ka visu saprot. - Tici, nekas tāds nenotiks. - Viņa pacēla no zemes koferīti. - Es varu to panest.

Kaut arī spēcīgi lija, Mols zināja, ka attālums arvien vairāk samazinās. Viņi pārvietojās kā sabaidītu dzīvnieku bars, kas iet pa mazākās pretestības ceļu. Ko var prasīt no civilistiem? Viņš būtu varējis tos atrast ar aizsietām acīm, taču piespieda sevi iet lēnāk. Tā kā attiecība bija trīs pret vienu, turklāt lietus neļāva neko saskatīt, Mols negribēja uzskriet viņiem virsū negaidīti. Kļūdu pietiek.

Kaut arī nebija saprotams, kā gadījies aizšaut garām, tagad bija iespēja padomāt par sekām, un viņš patiešām juta atvieglojumu, ka Leonidovičam nav trāpījis. Līķi un lodes diez kā neiederas nelaimes gadījuma scenārijā. Pietiek ar ložu caurumoto fizelāžu. Kļūdu var izlabot, atstājot līķus kādus piecdesmit, sešdesmit kilometrus uz ziemeļiem, kur tos atradīs kāds vietējais zvejas kuģis. Tā ātri tiks pielikts punkts fantastiskiem pieņēmumiem un salas apkārtnes pārmeklēšanai, turklāt Mākleris dabūs savu "nelaimes gadījumu". Taču tas visu sarežģītu. Viņiem būtu jānoslīkst ar sāļo ūdeni plaušās.

trīsdesmitā nodala

SALA DIENVIDĶĪNAS JŪRĀ

Trešdiena, 11. jūlijs, 14:28:16, pēc Griničas laika, plus astoņas stundas

-    Saimon! - Zemapziņā ielauzās klusināta virieša balss. Saimons mēģināja to ignorēt, noliegt tās esamību, taču, jo vairāk centās, jo neatlaidīgāk balss skanēja. - Saimon, mosties! Tu sapņo.

Balss piepeši kļuva pazīstama, viss atgriezās, pa daļām apziņā atgriezās murgaini tēli: krītoša lidmašīna, helikopters, lauztā roka… Nē, pulsējošās sāpes no pirkstu galiem līdz padusei nebija sapnis. Viņš dziļi ievilka plaušās mitruma piesātināto gaisu un atvēra acis. Lietus bija pārstājis, taču tumšu mākoņu sega joprojām klāja debesis, savukārt gaisma zem klints pārkares bija vāja un pelēka.

Acu priekšā parādījās Atertona noraizējusies seja, un viņš ierunājās neizteiksmīgā balsī.

-    Tu stipri svaidījies, un nodomāju, ka var ciest roka.

Saimons mēģināja sausajā mutē iedabūt siekalas.

-    Ūdeni… - Vārds tikai ar pūlēm izlauzās no rīkles un līdzinājās skaņai, kādu izdveš savvaļas dzīvnieks, kuru žņaudz.

Atertons nozuda no skatiena un drīz parādījās no jauna ar īsu bambusa stiebru. Viņš izskatījās pēc bezpajumtnieka ar labi apgrieztiem matiem, seju ieskāva blonda vaigubārda, bet labi pieguļošais apģērbs bija samircis, saplēsts un notraipīts ar dubļiem. Viņš pietupās un uzmanīgi ietecināja Saimona mutē ūdeni.

-    Tikai nesteidzies.

Saimons norija malku un ieklepojās, tad norija vēl vienu saldeno, pēc zemes smaržojošo malku.

-          Paldies! - Viņš joprojām izklausījās pēc vardes, taču tādas, kas runā.

Atertons pietupās uz papēžiem.

-           Tev bija visai augsta temperatūra. Vienu brīdi lija sviedri, nākamo drebinājies. Kā tu jūties?

Nejutīgs un kā miglā, kā izlaists caur gaļasmašīnu.

-    jūtos gods godam.

-    Vai vari piecelties sēdus?

Labs jautājums, un, kaut arī atmiņa neteica, kā viņš šeit nokļuvis, Saimons saprata, ka guļ uz palmu lapām.

-          Domāju gan. - Ar labo roku sev palīdzot, viņš pieslējās sēdus. Ķermeņa augšdaļa izskatījās tikpat slikti kā jutās, krūtis izraibināja brūces, kreisā roka bija piesieta pie krūtīm.

-    Cik pulkstenis?

Atertons uzmeta acis pulkstenim.

-           Pustrīs. Tu esi nogulējis bez samaņas sešpadsmit stundas.

-    Sešpadsmit stundas? Kas notika?

-     Tu neatceries?

Viņš atcerējās, ka gājis līdz tumsas uznākšanai… atcerējās, ka atradis šo daļēji sauso, pa pusei pasargāto vietu… viņš atcerējās… tas arī viss, tālāk nebija nekā.

-     Ko atceros?

-     Kā Kira sastiprināja roku.

Nē, to viņš neatcerējās. Paldies Dievam. Acis pārslīdēja apkārtnei, taču aiz zaļās sienas tikpat kā nekas nebija saskatāms.

-     Kur ir Kira?

-     Viņa jau vairāk nekā sešas stundas ir prom. Teica, ka dosies meklēt palīdzību. Es mēģināju viņu atrunāt. - Kā vainodams sevi, Atertons nogrozīja galvu. - Man nevajadzēja viņu nekur laist.

Pareizi. It kā Kira Rainersone kādam ļautu diktēt, kas viņai jādara.

-     Par viņu neraizējies. - Saimons mēģināja ielikt balsī lielāku pārliecību, nekā juta. - Šī meitene ir dzelzs nagla, tikai divreiz asāka. Ar viņu nekas nenotiks.

Atertons palocīja galvu, kaut arī bija redzams, ka viņš tam netic.

-     Kad norima lietus?

Viņš paskatījās pār plecu, acīmredzot neapzinoties, ka patiešām vairs nelīst.

-     Ak! - Viņš pastiepa roku ar plaukstu uz augšu no klints apakšas, it kā neticētu savām acīm.

-    Tas uznāk un pāriet. Lielākoties uznāk. Tik negants, ka parasti nekas nav redzams.

-     Esmu pārliecināts, ka tieši lietus viņu aizkavējis tik ilgi. - Vājš mēģinājums pārliecināt sevi, saprata Saimons. - Trīs mēnešus viņa pavadījusi Amazones lietus mežā un zināja, kā par sevi parūpēties.

-     Jādomā.

-     Vai kaut ko ēdamu esat atraduši? - Saimons mēģināja mainīt sarunas tematu. - Šajā klimatā vajadzētu būt daudz ogām un riekstiem.

Atertons papurināja galvu.

-     Man likās, ka nedrīkstu atstāt tevi vienu.

-    Paldies, esmu par to pateicīgs. - Saimonam radās aizdomas, ka cilvēks vienkārši jūtas par daudz nomākts vai nobijies, lai riskētu iziet ārpus patvēruma. - Ja Kira drīz neatgriezīsies, paskatīsimies, kas šeit visapkārt aug un ko var atrast.

Atertons vienaldzīgi paraustīja plecus.

-    Es patiešām neesmu izsalcis. - Viņš pietupās, līdz acis nonāca vienā līmenī. - Vai neiebilsti, ja kaut ko pajautāšu?

-     Protams, nē.

-     Lai tas paliek tikai starp mums.

Oho, tas nozīmēja, ka jautājums attiecas uz Kiru. Saimons pamāja, kaut arī attiecībās ar Kiru nevēlējās kļūt par noslēpumu glabātāju.

-     Tu esi tuvās attiecībās ar Kiru.

Vai tas bija jautājums?

-     Ko tu ar to gribi teikt?

-     Es zinu, ka viņa respektē tavas domas.

Saimons pasmaidīja, cerēdams neiedziļināties šajā jautājumā.

-     Es jau tev teicu, ka viņa ir gudra.

-     Esmu nolēmis lūgt viņas roku.

-     Ak… es domāju… - Ko gan lai domā? Tas īpaši nepārsteidza, viņam jau bija aizdomas, ka abu attiecības virzās uz to pusi, bet kāpēc tagad? Šajā vietā? - Tu acīmredzot nevēlies velti šķiest laiku.

-     Pēc lidmašīnas nogāšanās cilvēkam parādās domas par to, kas dzīvē ir svarīgs.

-     Nevaru iebilst.

-     Tātad?…

Tātad - kas? Ko viņš gaida?

-    Manuprāt, jebkurš vīrietis, kam viņa piederēs, būs laimīgs.

-    Tātad tu piekriti?

Saimons klusu iesmējās, it kā jautājums viņu uzjautrinātu, kaut arī saruna bija tālu no jokiem.

-     Es neesmu īstais cilvēks, kam jāuzdod šis jautājums. Šajā gadījumā ne mana piekrišana ir vajadzīga.

-     Tavas domas viņa ļoti ņem vērā. Man gribētos, ka mēs saņemam tavu svētību.

Svētību!

-    Džim, tu patiešām piešķir pārāk lielu nozīmi manām domām. Kira tās daudz neņem vērā, īpaši, kad runa ir par mīlestību un precēšanos.

Atertona lūpas sakniebās šaurā svītrā.

-    Tātad tev ir iebildumi?

-     Nē, - Saimons atbildēja, cenzdamies saglabāt lietišķu toni. - Neko tamlīdzīgu neesmu teicis vai domājis. Es pazīstu tevi ne vairāk kā divas nedēļas. - Tikpat, cik iecerētā līgava, viņš būtu varējis piebilst, taču atturējās. - Nepazīstu tevi tik labi, lai izdarītu secinājumus. Nezinu, vai tev patīk bērni un vai tev…

-      Nevajag, - Atertons viņu pārtrauca, - visu sarežģīt, ja tev ir iebildumi, tā arī pasaki. Bērniem ar to nav nekāda sakara. Ja viņa vēlēsies bērnus, būs bērni. Tā nav problēma.

-     Es nerunāju par nākamajiem bērniem, Džim. Kirai ir bērns. Tas ir svarīgs fakts, nevis problēma.

Atertons sašūpojās uz papēžiem atpakaļ, it kā būtu dabūjis pļauku.

-     Ak jā, es pārpratu.

Saimons pamāja. Kaut arī Atertona atbilde šķita izvairīga, reakcija bija grūti pārprotama. Vai viņš vispār atcerējies, ka Kirai ir bērns? Vai ir akli iemīlējies, vai arī opor- tūnists, kas meklē iespēju iekāpt Rainersonu ekspresī?

Abu vīriešu sarunas objekts piepeši parādījās no lapotnes. Viņas blūze un bikses bija ar dubļiem nošķiestas.

-     Ko pārprati?

Atertons pielēca kājās.

-    Man nebija skaidrs, cik ilgi tu būsi projām. - Viņš neveikli uzsmaidīja Saimonam, aicinādams neko neteikt. - Mēs jau sākām uztraukties.

-     Neņemiet ļaunā, bet pirms tumsas iestāšanās es gribēju pabeigt salas izlūkošanu. - Viņa pietupās blakus improvizētajai gultai. - Kā tu jūties, Leonidovič?

-     Labi. - Ja sajūtu, ka atraugāts spalvu kumšķis, var uzskatīt par labu. - Paldies, ka nostiprināji man roku.

-     Ha! Vakar tu teici pavisam ko citu.

-     To teica mana sievišķā puse. Tās izteikumus pienākas ignorēt.

Kira pasmaidīja - tikai mazliet, smagais pārbaudījums acīm redzami bija iedragājis viņas garu.

-    Tev ir puses?

-     Protams. Saimons un Saimone.

-     Mazliet velk uz šizofrēnijas pusi.

-     Mēs ņemam ļaunā, kas izriet no šīs piezīmes.

Kira iesmējās un uzlika viņam uz pieres roku.

-    Tu vēl arvien esi silts. Vai esi kaut ko ēdis?

-     Viņš nu tikai pamodās, - kā aizstāvēdamies, tūlīt atbildēja Atertons. - Es jau grasījos iet kaut ko meklēt.

-    Varbūt man kaut kas ir. - Viņa pastiepa roku aiz muguras un izvilka no lapotnes olīvzaļu somu. - Sveicieni no mūsu draugiem ar helikopteru.

Atertons paskatījās uz somu pilnīgā neizpratnē.

-     Viņi to šeit atstājuši?

Saimons domāja citādi.

-     Viņi vēl arvien ir tepat?

Kira pamāja.

-     Pieci vīri. Helikopteru neredzēju, šādā laikā tas nebūtu izmantojams, taču vīri tie paši. Lādēja no zvejas tralera ārā ekipējumu. Netālu no vietas, kur nokļuvām krastā. Viņiem ir četri zodiaki un pārtikas krājumi vismaz divām nedēļām.

Atertona sejā parādījās vēl lielāks apjukums.

-     Zodiaki?

-    Piepūšamās gumijas laivas, - Kira paskaidroja. - Viena ir visai prāva… varbūt sešiem, varbūt astoņiem cilvēkiem. Pārējās mazākas… Ne vairāk kā diviem.

-      Izklausās pēc zvejniekiem, - Atertons iejaucās cerīgā tonī.

-    Nē, viņiem ir šaujamie un…

-     Vai medniekiem.

-    Jā, Džim, tieši tie viņi ir. Un mēs esam medījums.

-     Nesaprotu, kā tu vari būt par to tik pārliecināta? - Atertons nepiekāpās, skaidri redzami negribēdams atzīt savām ausīm dzirdēto. - Mēs pat neesam viņus īsti redzējuši.

Atertona iejaukšanās acīm redzami aizkaitināta, Kira dziļi ievilka elpu.

-    Tāpēc, - ka kopā ar viņiem ir Robijs.

-    Ak! - Atertons noslīga pret klinšu sienu. - Ak jēziņ…

Kādam, secināja Saimons, labi jāpadomā, iekams uzpeldēs lielais jautājums. Viņš pamāja galvu uz somas pusi, mēģinādams saistīt laimīgā pāra uzmanību.

-    Tātad, ko tu esi mums sadabūjusi, Rainersone?

-     Es neskatījos, negribēju apstāties. - Kira atvilka vaļā somas rāvējslēdzēju, un pēc mirkļa visa trijotne jau rakājās pa somu kā bērni Ziemassvētkos. Nebija šaubu, ka somas saturs paredzēts vienam cilvēkam. Tur bija dažādi apģērba gabali - galvenokārt T krekli un šorti, arī dārgu un vieglu tūrista puszābaku pāris, lētas dušas čībiņas un maskēšanās cepure. Lielajā somā bija arī divas mazākas somiņas - viena ar tualetes piederumiem, otra ar palīgierīcēm. Pirmajā atradās divi skuvekļi ar grozāmiem uzgaļiem, tūbiņa ar Marks & Spencer skūšanās krēmu, zobu pasta, stipri nolietota zobu suka, pirmās palīdzības komplekts, aerosola baloniņš kukaiņu atbaidīšanai, četri prezervatīvi, mazs šūšanas piederumu komplekts, trauku mazgājamā lupata, veļas aukla, divi maskēšanās krāsas stienīši - viens māla, otrs lapu zaļā krāsā -, kā arī maza plastmasas burciņa ar visādām tabletēm. Somā ar palīgierīcēm atradās Steiner 7*50 binoklis, PVS-7 ultra nakts brilles, minilukturītis, piecdesmit pēdas gara melna neilona virve, plastmasas pudele ar tumšo rumu un visādas augstas kaloritātes enerģētiskās uzkodas.

Kira pasmaidīja, acīm redzami apmierināta ar sevi.

-    Nav slikti, vai ne?

-    Kaut kas absolūti neticams! - Atertons piekrita, cenzdamies sevi reabilitēt. - Kā tu tiki pie somas?

-    Tas nebija grūti. Lielāko sava ekipējuma daļu viņi bija sakrāvuši starp kokiem, lai nav redzams no krasta. Kad viņi pēc tralera aiziešanas ķērās pie zodiakiem, es vienkārši pielavījos kaudzei klāt, paķēru tuvāko somu un stiepu šurp.

Saimonam bija aizdomas, ka tā saucamajā "pielavīša- nās" brīdī Kirai gandrīz apstājās sirds, taču viņš notēloja vilšanos.

-      Vai pie reizes nevarēji paķert arī kādu pistoli vai divas?

-     Piesargies, Leonidovič, jo man var uznākt vēlēšanās nostiprināt tavu roku labāk.

-    Vai tad es neteicu, ka tev varen labi izdevās nosēdināt lidmašīnu?

-    Gudrinieks!

Atertons vēroja te vienu, te otru, un viņu acīm redzami kaitināja šāda nevajadzīga dzēlību apmaiņa.

-     Paklausieties, mēs visi te esam ķezā. Kas notiks, ja šie pamanīs, ka pazudusi soma?

-    Nekas, - Kira atbildēja. - Nodomās, ka to aizmirsuši izkraut.

Atertons pavēra muti, lai kaut ko iebilstu, taču laikam jau saprata, ka, neatkarīgi no tā, vai soma nozagta vai ne, situācija nevar būt ļaunāka, un ievirzīja sarunu citā gultnē.

-     Vai tu nenojaut, kas viņiem padomā? Vai nebiji tik tuvu, ka varēja kaut ko saklausīt?

-     īstenībā ne, - Kira atbildēja. - Turklāt traucēja lietus.

-     Manuprāt, - noteica Saimons, - tie ir vai nu briti, vai īri.

Atertons sarauca pieri un aizdomīgi paskatījās.

-     Kas tev liek izdarīt šādu pieņēmumu?

Dzirdot sievieti, Saimons vilcinājās, negribēdams aizvainot cilvēku, kuru tas vēlas precēt.

-     Es… es tikai nospriedu, ja kopā ar viņiem ir Robijs, tad viņi ir no vienas zemes. - Varbūt pat no vienas armijas vienības, no bijušajiem gaisa desantniekiem, kas kļuvuši par algotņiem, taču šo domu Saimons neatklāja. - Turklāt mantības lielākā daļa, - viņš pameta ar roku uz tualetes piederumu pusi, - ir britu ražojums. Skaidrs. Algotņi. Par to nav jāšaubās. - Viņš pievērsās Kirai, kas pārskatīja tabletes. - Skaidra pakļautība? Vadībā viens cilvēks?

-      īsts katordznieks, - viņa atbildēja. - Skūta galva, gandrīz piecdesmit gadus vecs. Ar skarbu skaistumu apveltīts, taču satikt tādu tumšā šķērsielā es negribētu. - Viņa izvēlējās trīs vienādas tabletes un iedeva Saimonam. - Acetaminofens. Tas palīdz pieveikt drudzi.

-     Paldies! - Viņš iemeta tabletes mutē un norija sausas. - Vai redzēji vēl kaut ko?

-     Piemēram?

-     Zvejnieku ciematu? Iedzīvotājus? Laivas?

Kira papurināja galvu.

-     Neko. Laiks pārāk slikts, lai kaut kas būtu redzams no krasta, bet sala ir neapdzīvota. Es nogāju pa salu no viena gala līdz otram, apmēram trīs jūdzes. Platākajā vietā nevarētu būt vairāk par jūdzi.

-     Ēdamais? - Šis jautājums Saimonu īpaši nenodarbināja - ja pavisam drīz netiks rasta iespēja aizbēgt no slazda šajā salā, viņi būs miruši, bada nāvi nesagaidījuši. - Ūdens?

-    Daudz savvaļas augļu, - Kira atbildēja. - Tie produkti varbūt jāpietaupa kritiskam gadījumam. Pēc šī lietus… -

Viņa paraustīja plecus, necenšoties konstatēt acīm redzamo, un no pirmās palīdzības komplekta izvilka tūbiņu ar polisporīna ziedi. - Tev jāsakopj nobrāzumi. Tā tikai vēl trūka, lai šajā klimatā tev rastos kāda infekcija. Nāve var iestāties dažu dienu laikā.

Pār Atertona lūpām pārlidoja kaut kas vidējs starp smiekliem un norūkšanos.

-     Dažu dienu laikā! Kāda var būt runa par dienām? Mūs jau droši vien meklē.

-     Mūs meklē, par to nav jāšaubās, - Kira atbildēja. - Jājautā, kur meklē. Kas sabojāja lidmašīnu, zināja, ko dara. Es būtu ļoti izbrīnīta, ja netika sabojāts arī avārijas re- translators.

Saimons būtu varējis likt galvu ķīlā, ka tā ir noticis.

-    Arī tagadējie laika apstākļi nav mums par labu.

-     Bet kā ar radaru? - Atertons gribēja zināt. - Tajā bija jāredz, ka lidmašīna krīt.

-     Varbūt arī ne, - Kira atbildēja. - Mēs neziņojām par avārijas situāciju. Tā kā mēs lidojām saskaņā ar vizuālā lidojuma noteikumiem, šaubos, vai kāds mums sekoja.

-     Vizuālie noteikumi?

-     Vizuālā lidojuma noteikumi. Mēs neaizpildījām lidojuma plānu.

Atertona sejā uz mirkli pavīdēja izbailes.

-     Lidojām bez plāna? Kāpēc?

Tam vairs nav nekādas nozīmes, domāja Saimons, taču cilvēku nevarēja vainot par to, ka viņš uzdod jautājumus.

-     Lidojums no kontinentālās Ķīnas uz Taivānu liktu uzdot pārāk daudz nopietnu jautājumu. Un vēl tas… - viņš pamāja uz bakurētaino koferīti. - Man būtu ļoti grūti izskaidrot kuram katram muitas ierēdnim, kāpēc vedu Čiņu vainagu.

-    Tu gribi teikt, ka nevienam nav ne jausmas, kur mēs atrodamies?

-    Pilnīgi iespējams, - Saimons atbildēja, juzdamies vairāk nekā atbildīgs. - Man vajadzēja lidot vienam.

Atertons ar rokas mājienu noraidīja atvainošanos.

-    Neviens nav vainīgs. Es pats uzprasījos uz lidošanu.

-      Vai zini, varēja būt arī ļaunāk, - ierunājās Kira, cenzdamās rādīt smaidīgu seju kļūmīgajā situācijā. - Mēs esam netālu no Lemas šauruma, tāpēc te jābūt dzīvai satiksmei pa jūru. Gan zvejas, gan kravas kuģiem. - Viņa pievērsās Saimonam. - Tā ir?

Viņš pamāja, prātā iztēlodamies karti.

-     Manuprāt, mēs esam netālu no Edžou salas, vienas no lielākajām Danganas salu virknē. Ja pareizi atceros, tā ir augstākā sala. Tiklīdz laika apstākļi uzlabosies, manuprāt, piesaistīt kāda kuģa uzmanību nevajadzētu būt grūti.

Atertons nobolīja acis.

-     Šī ir taifūnu sezona, un saule var neparādīties dienām.

Mākoņi kā pēc pasūtījuma sakļāvās, un sāka līt; sudrabaini melnās lietus brāzmas pelēko pēcpusdienu vienā mirklī pārvērta ogļmelnā krēslā. Neviens nerunāja, bet, drūmi klusējot, skatījās lietū, līdz Atertons šo apmātību pārtrauca.

-     Labi, pārlūkosim mūsu iespējas. - Viņš runāja tā, it kā izvēles iespēju netrūktu.

-     Mūsu vienīgā iespēja, - atsaucās Saimons, - ir pievērst kāda kuģa uzmanību, bet tas neizdosies, kamēr nebūs noskaidrojies laiks. Un tas nav izdarāms no šejienes. Jāatrod kāda vieta, kas redzama no jūras.

Kira pamāja.

-     Mums varētu izdoties atrast šādu vietu salas rietumu galā. Krasta līnija tur ir stipri robaina.

-    Es piekrītu, - noteica Atertons balsī, kas vairāk liecināja par pretējo. - Mūsu iespējas ir ierobežotas un, spēlējot šeit paslēpes, mums nav izredžu izdzīvot.

Kaut ari Saimonam negribējās to atzīt, tā bija taisnība.

-    Tev kaut kas ir padomā?

-     Varbūt. Sākumā jāuzzina, ko viņi vēlas. Tas ir jebkuru sarunu pirmais solis.

-     Sarunu?! - Neticēdama savām ausīm, Kira paskatījās platām acīm. - Es varu pateikt, ko viņi vēlas! Viņi vēlas mūsu nāvi!

-    Taisnība, - Atertons piekrita, - taču tas ir tikai sākuma punkts. Mūs interesē rezultāts. - Viņš pasmaidīja un piemiedza Kirai ar aci. - Un es esmu ļoti labs sarunu vedējs. - Viņš pagriezās pret Saimonu, un smaids viņa sejā kļuva platāks. - Tas ir mans maizes darbs.

Beidzot Saimons saprata, uz ko šis cilvēks tēmē.

-    Tu piedāvā no šejienes izpirkties?

-     Kāpēc ne? - Atertons negaidīja atbildi. - Viņi ir algotņi. Mēs gluži vienkārši piedāvāsim labāku darījumu. Labāku gala rezultātu.

Viņš runāja tā, it kā šāds darījums būtu nieka lieta, taču Saimons tā nedomāja. Vīri piekrastē varēja būt algotņi, taču ne tikai nauda bija iemesls, kāpēc notika nelaimes gadījumi "Pērlē", kāpēc uzbruka Lielajam Džeikam, tika sarīkots slaktiņš Meili Čanas mājā un nogāzta lidmašīna.

-     Neesmu pārliecināts, ka mums ir pietiekami daudz naudas, lai izpirktu sev ceļu ārā no šejienes.

-    Vai tu joko? - Atertons paskatījās uz Kiru un pasmaidīja. - Varu iedomāties divus cilvēkus, kuri būtu gatavi maksāt jebkādu cenu, lai atgūtu savu mazo meiteni.

Kaut ari Saimons zināja, ka tā ir taisnība, Kiras cieši sakniebtās lūpas liecināja, ka viņa nevēlas būt nauda uz darījumu galda.

-    Jā, viņi maksātu, - Saimons mēģināja runāt piekāpīgi, kaut būtībā priekšlikumam nepiekrita. - Es nesaku, ka doma ir zemē metama, taču nauda ne vienmēr ir galvenais.

-     Protams, runa ir par naudu. Vienmēr viss grozās ap naudu. Tāds ir algotņu darbs… viņi pārdos savus pakalpojumus tam, kurš sola vairāk.

-    Ja nepieminam to, ka viņu pakalpojumi, kā tu formulēji, ir jau nopirkti. Mūs atlaižot, viņi paši nonāks medījuma lomā.

Atertons pacēla uz augšu rokas un nolaida plecus, it kā gribētu teikt, ka tā ir sīka detaļa.

-    Tas ir riska un atalgojuma jautājums. Es apelēšu pie viņu alkatības un nākšu klajā ar piedāvājumu, no kura nevarēs atteikties.

Saimons nespēja saprast, vai šis cilvēks ir muļķīgi drosmīgs, vai arī izrādās savai izredzētajai.

-    Tu vēlies ar viņiem tikties?

-     Obligāti.

-     Un ko tad, ja viņi grib dabūt vainagu?

-    Tādā gadījumā to atdosim. Vai tā ir problēma?

-     Viņi to iznīcinās. Tāpēc jau tika sabojāta lidmašīna.

-     Kā tu vari to zināt?

-     Tāpēc ka neviens nezināja, ka lidmašīnā būsi arī tu un Kira. - Kiras acīs viņš redzēja, ka tā izdarījusi tādu pašu secinājumu. - Savukārt es neesmu tik svarīgs cilvēks, lai kļūtu par uzbrukuma mērķi.

Atertons klusēja un skatījās lietū, it kā gribētu saklausīt kaut ko nesadzirdamu, bet tad paraustīja plecus.

-     Tātad viņi to iznīcinās. Lai nu kā, bet vainags nav mūsu dzīvību vērts.

-      Vai tiešām? - Saimons pajautāja, brīnīdamies, kur palikusi drosme, godaprāts un izrādīšanās vienīgās īstās mīlestības priekšā. - Tas ir svarīgs aliansei. Tas noslēgs mieru starp Taivānu un Ķīnu. Karošanai beigas. Daudzi to uzskatītu par šādas cenas vērtu.

-     Diemžēl mēs neesam viņu vidū.

Kira sarauca degunu, it kā piepeši būtu pamanījusi defektu briljantā, kura slīpējumu bija uzskatījusi par nevainojamu.

-     Runā par sevi.

-    Tu saki to nopietni? - Atertons noprasīja. - Tu labāk mirtu, nekā atdotu to salauztā akmens gabalu?

-     Es šādu lēmumu nepieņemtu.

Atertons kā vīlies papurināja galvu.

-     Lai nu kā, bet kaut kas jādara. Mēs nevaram tāpat vien gaidīt, kad garām brauks kāds kuģis. Ne jau šādos laika apstākļos.

-    Taisnība, - Kira piekrita, - mēs nevaram gaidīt. - Viņa paņēma nakts redzamības brilles. - Es došos uz turieni un pacentīšos noskaidrot, kas viņiem padomā.

trīsdesmit pirmā nodala

SALA DIENVIDĶlNAS JŪRĀ

Trešdiena, 11. jūlijs, 21:26:28, pēc Griničas laika, plus astoņas stundas

Ietinusies tumsas un stiprā lietus segā, degunu augstāk par collu no zemes nepaceldama, Kira līda pa glumajām lapām pie vienīgā gaismas avota - vāja spīduma pie krasta līnijas augošo koku starpā. Debesis virs galvas bija tukšas, pat bez vienas vienīgas zvaigznes vai gaismas plankumiņa, nekas nebija redzams ne dažu pēdu attālumā, pret smiltīm un dūmu pelēko ūdeni vīdēja koku silueti, melni kā ogles. Viņa mēģināja likt lietā nakts brilles, taču dubļos to izmantošana bija stipri grūta. Kaut arī lietus gāza kā ar spaiņiem, karstais gaiss bija piesātināts ar jūras ūdens, zemes un pūstošu augu smārdu. Atlika cerēt, ka zeme kukaiņiem un nakts ložņām par slapju.

Vēlreiz viegli ievilkusi elpu, viņa pavilkās uz priekšu, zaļais sūnu paklājs noslāpēja visas pārvietošanās skaņas. Kira saprata, ka jebkuras pūles var izrādīties veltīgas, ka lietus radītais troksnis ir pārāk liels, lai kaut ko noklausītos, taču viņa negribēja atgriezties ar tukšām rokām, bet gan pierādīt, ka nav no bailīgajām. Pierādīt? Kam?

Atertonam? Varbūt, taču doma, ka vajag to darīt, nebija patīkama.

Leonidovičam? Nē, viņš pieņēma Kiru tādu, kāda viņa ir, gan ar labajām, gan sliktajām īpašībām.

Sev pašai? Varbūt tā bija vecā tieksme "ielikt zēniem". Viņa pacēla galvu uz augšu, paskatījās, precizēja, uz kuru pusi gaisma - vēl piecdesmit jardi -, un, noliekusi galvu, līda tālāk.

Viņa bija nolīdusi labi ja vienu jardu, kad lietus bez brīdinājuma mitējās, it kā piepeši kads būtu pārslēdzis laika kanālu. Klusums kā katedrālē likās pat skaļāks nekā brāzmainais lietus, klusumu pārtrauca tikai ūdens lāšu pakšķēšana, krītot no kokiem un pie zemes noslīgušajām papardēm. Viņa uzmeta ašu skatienu debesīm un jutās pārsteigta, ieraugot mākoņu kontūras un zvaigžņu mirdzumu. Sasodīts, lai velns parauj tādu veiksmi!

Acīm aprodot ar gaismu, visapkārt sāka materializēties lieli, melni veidoli. Kas īsti?… Tad nāca atskārsme… nelielas, vienam cilvēkam paredzētas teltis, trīs vienā, divas otrā pusē. Lai dievs žēlīgs! Neizprotamā kārtā viņa bija ierāpusies nometnes vidū. Nekrīti panikā! Par spīti apņēmībai, sirds tomēr sāka dauzīties tā, ka šķita, izlēks no krūtīm. Viņa norija baiļu metālisko garšu un piespieda sevi elpot, piepildīt plaušas, izelpot… ilgi un lēni… klusu. Nekrīti panikā! Viņa palūkojās atpakaļ, salīdzināja attālumus un mēģināja saprast, līst uz priekšu vai atpakaļ.

Vai dūša nesaskries papēžos, meitenit? Galvā atbalsojās tēva jautājums, viņai pirmo reizi sēžoties pie lidmašīnas stūres, lai mācītos lidot. Ak, kā viņa ienīda šos vārdus! Neuzvaramajam Lielajam Džeikam Rainersonam tos bija viegli pateikt, taču toreiz. Tagad tēvs gulēja komā, varbūt miris, un nu šie vārdi bija jāizrunā pašai. Vai dūša nesaskries papēžos, meitenīt?

Nē, tēt, es tikšu galā. Viņa nolieca galvu, ar pirkstiem iekrampējās mīkstajā zemē un vilkās uz priekšu. Bet tad skaņa nepilnu desmit pēdu attālumā lika sastingt uz vietas. Ar acs kaktiņu viņa ieraudzīja no vienas telts izlie- nam kailu vīrieti, ja neņem vērā tumši zaļos boksera šor- tiņus un kapara aproci pret artrītu uz kreisās rokas. Vīrietis pieslējās stāvus - viņš bija liela auguma, kājas kā nelielas palmas, bicepsi gandrīz tikpat lieli -, pagrieza galvu, nožāvājās, nospļāvās un atbrīvojās no gāzēm tik skaļi, ka dārdiens, pēc Rihtera skalas, būtu novērtēts vismaz ar deviņām ballēm.

Tūlīt no citas telts kāds iesaucās:

- Dieviņ, tētīt, Padij, aizkorķē to elles caurumu!

Lielais vīrs pasmaidīja, dziļi ievilka elpu, puspietupie- nā paliecās uz priekšu un norībināja vēlreiz. Par spīti bailēm, Kira iekodās lūpā, lai nesāktu smieties. Vīrieši! Vai visi viņi ir tik lieli un nenobrieduši? Var jau būt. Tad kāpēc viņa grib dalīt savu mūžu ar vienu no šiem dzīvniekiem? Iekams viņa paguva pārdomāt šo jautājumu, vīrietis izvilka savu peni - sieviešu slepkavu, ja tāds ir atrodams, - un sāka aplaistīt floru pie telts. Vīriešu kārtas pērtiķis iezīmē savu teritoriju. Vēlreiz tika izlaistas gāzes - šoreiz rībiens nepārsniedza sešas balles, - vīrietis novicināja savu monstru no vienas puses uz otru kā vējstikla slotiņu, noslēpa šortos un nozuda teltī.

Kira nogaidīja vismaz piecas minūtes, kamēr sirds atgūst ierasto ritmu, sekli ievilka elpu un līda pa slapjo zemi uz priekšu. Esi čūska. Viņa pārlīda pāri koka saknei, taču bez lietus, kas noslāpēja skaņas, šķita, ka pat niecīgākā kustība izraisa dārdošu ūdens lavīnu no džungļiem līdzīgās biezās lapotnes, un vajadzēja gandrīz stundu, lai pielavītos gaismai tik tuvu, ka var noklausīties.

Iespraukusies diviem platlapu paparžu ceriem pa vidu, viņa konstatēja, ka atrodas varbūt desmit jardu attālumā no kaut kā līdzīga karalauka virtuves un komandcentra apvienojuma: taisnstūra galda ar alumīnija kājām, četriem salokāmiem, ar audeklu apvilktiem krēsliem, pārtikas kastēm. Viss bija kārtīgi salikts lielā audekla teltī ar sarullējamiem sāniem. No cieši sakrautām kastēm izveidotā nišā karājās neliels lukturis, nogriezts līdz dzeltenīgai kvēlei, nejaujot to saskatīt no jūras un garām ejošiem kuģiem. Zem luktura sāniski pret Kiru pie galda sēdēja vīrietis ar noskūtu galvu un pētīja nelielu satelīta uzņēmumu kaudzīti. Ģērbies viņš bija tikai šortos un tūrista puszābakos, tumši iedegušais un muskuļainais augums spīdēja sviedros.

Vīrietis rūpīgi nopētīja katru fotogrāfiju ar palielināmo stiklu un izdarīja atzīmes ar zilu vai sarkanu marķējamo zīmuli. Pabeidzis darbu, kas aizņēma stundas lielāko daļu, viņš nolika fotogrāfijas malā un atritināja salas topogrāfisko karti. Uzlicis uz katra kartes stūra pa lodei, lai tā nesaritinātos, viņš no krēslam blakus stāvošās ūdensdrošās somas izvilka klēpjdatoru un nolika līdzās kartei. Kad dators sāka darboties, viņš pārnesa atzīmes no fotogrāfijām uz kartes, katru vietu iezīmējot ar vienādu krāsu un numuru. Vīrietis strādāja metodiski un neapstājās, kamēr visas vietas bija iezīmētas, sanumurētas un ievadītas datora ekrāna režģī.

Mols apmierināts pielieca galvu: šoreiz tam Leonido- vičam nebija ne mazāko iespēju izbēgt. Mols dziļi ievilka elpu, lēni noskaitīja līdz pieci un prātā apsvēra, ko teiks Māklerim, cilvēkam, kas arvien par kaut ko izrādīja neapmierinātību.

Nē, ser, tā nebija plānots. Maza, dramatiska pauze. Taču jūs teicāt "izdari darbu līdz galam".

Nē, ser, es nezināju, ka viņa būs lidmašīnā - vēl viena pauze -, taču jūs teicāt, ka jums pie vienas vietas, vai būs vēl kāds upuris.

jā, ser, tieši tādi ir jūsu vārdi. Vai nevēlaties, lai tos vēlreiz atskaņoju?

Ak es par to neieminējos? Viss. Pēdējais teiktais vārds.

ļā, ser. Pateicos, ser. Un lasies uz visām četrām debess pusēm.

Šī doma lika sejā parādīties smaidam. Viņš pasniedzās pēc ūdensdrošās somas, izvilka mobilo tālruni, pievienoja tam mikromagnetofonu un piespieda numura taustiņus. Nogaidīja, kamēr beidzas pazīstamā signālu un klikšķu virkne, taču pēc neilga brīža izsaukuma signāls atskanēja no jauna. Pie joda, ko tas?… Taču viņš zināja atbildi, iekams prātā bija izveidojies jautājums. Tas mērglis dzirdējis jaunākās ziņas, sapratis, kas noticis, un tagad grib izvairīties no līgumā paredzētā pēdējā maksājuma. Molu tas nepārsteidza un nekādā ziņā neuztrauca. Tas cilvēks bija atrodams - viņam bija tā balss kopija un zināms naudas ceļš. Taču ar to var pagaidīt. Pirmām kārtām vajadzēja iegūt melno koferīti ar visu, kas tajā atrodas. Tas ir zelta ābols. Vienvirziena biļete uz… Piepeši apziņā ielauzās kāda asinhrona vibrācija… tik tikko sadzirdama elpošana.

Viņš pieliecās, it kā lai ieliktu tālruni atpakaļ somā, bet pirksti satvēra Beretta spalu. Salīcis viņš spēja izšķirt tumšo siluetu, saprata, kas atnācis, un nolika ieroci uz galda.

-     Ienāc!

Robijs paminstinājās un iegāja gaismas lokā. Viņa augumu no galvas līdz ceļgaliem sedza lietus apmetnis.

Mols atliecās atpakaļ un sakrustoja rokas.

-     Ko teiksi?

Puisis papurināja galvu un nodūra skatienu zemē kā suns, kas pieķerts, slapinot uz paklāja.

-     Esmu pārliecināts, ka uz kuģa tā bija. - No apmetņa apakšas viņš izstiepa uz priekšu rokas, stīvais audums noslīdēja no tām kā sikspārņa spārni. - Atceros, ka pa ceļam uz šejieni izvilku no somas drēbes lietainam laikam.

Mols norādīja ar roku uz vienu no salokāmajiem krēsliem.

-    Apsēdies. Es tev ticu.

Kaut ari Mola karātavu putna sejas izteiksme nemainījās, puisis sajuta acīm redzamu atvieglojumu, un saspringums izkusa kā sniegs pavasara saulē. Viņš nogrūda no galvas kapuci un nometās uz krēsla.

-     Pateicos, ser.

-     Nav šaubu, krietnais kapteinis nedomā, ka viņu kāds redzējis parūpējamies par nelielu prēmiju sev.

Acīm redzami apmierināts, ka noņemts no āķa, Robijs palocīja galvu.

-    Jā, ser. Gluži manas domas.

-    Tas gan nav aizbildinājums, - Mols atcirta, liekot puisim saprast, ka viņa bezrūpība tik vienkārši netiks aizmirsta. - Tev vajadzēja savu ekipējumu pārbaudīt.

-    Jā, ser, jums taisnība. Tas vairs neatkārtosies.

Nekāda neatkārtosies vairs nebūs, nodomāja Mols, ja

vien izdosies dabūt koferīti savās rokās.

-    Vai esi pārliecināts, ka viņš nav pievācis vēl kaut ko?

-     Nē, tas ir viss, - Robijs atbildēja. - Tikai drēbes un dažas mantas.

-     Mantas? - Mols labi zināja, ko puisis negrib pieminēt. - Tādas kā nakts redzamības brilles?

-    Jā, ser.

-     Par kurām tu samaksāsi.

-Jā.

-     Rezerves ierocis?

Robijs pavilka uz augšu apmetņa malu, atsedzot plecu maksti un sava četrdesmit piektā kalibra spalu.

-     Varu iet, ser. Patiešām. Tā nav problēma. - Viņš paskatījās uz karti, un bija skaidri redzams, ka vēlas mainīt sarunas tematu. - Viss jau izstrādāts?

-     Diezgan daudz, - Mols atbildēja. - Galīgo izvietojumu nevaru pabeigt, kamēr neesam uz lauka.

-     Cik infrasarkano sensoru?

Mols paskatījās datora ekrānā ar kopsavilkumu.

-    Piecdesmit trīs pāri. Plus divi duči vibrācijas sensoru.

Kira tik tikko spēja paelpot, ķermenī no bailēm iezagās saltums, tāds pats kā lauka pelei, kura nonākusi vanaga ēnā. Tas, ko viņa bija iedomājusies par sarežģītu meklēšanu lietū un dubļos, piepeši izrādījās pasākums ar augsto tehnoloģiju izmantošanu.

Robijs piekrītoši pamāja.

-    Jā, tas izklausās labi.

-     Priecājos, ka tu mani atbalsti, - atcirta Mols, puiša atzinīgā toņa aizkaitināts. - Pietiks kādam no viņiem palaist vēju, un mēs to zināsim.

-     Jā, ser, - gribēdams izpatikt, Robijs tūlīt atbildēja. - Viņi jau ir tikpat kā lamatās.

-    Viņi nebūs lamatās, kamēr nebūs izvietoti sensori un zodiaki neatradīsies ūdenī. Vēl daudz darba, puis, un būs labāk, ja iesi gulēt.

Robijs kavējās kā cilvēks, kura prātu kaut kas nodarbina.

-     Kričs teica, ka jūs vienam esot laikam trāpījis. Tam kurjeram.

-     Kričs pārāk daudz runā.

-     Taču tagad jūs vēlaties visus viņus saņemt ciet dzīvus?

Mols pamāja, atskārtis, ka puisis runā riņķī un apkārt un cenšas saņemt drosmi, lai kaut ko pajautātu.

-     Ziniet… es kaut kā nesaprotu… - Robijs lūkojās sānis, vairīdamies sastapties ar Molu skatieniem. - Ziniet… Un kas pēc tam?

Normālā situācijā Mols būtu sadevis puisim sutu par subordinācijas neievērošanu, taču saprata, ka vajadzēs atbildēt uz šo jautājumu pavisam drīz, un tagad bija īstā reize pārbaudīt pasaciņas ticamību.

-     Klausies, puis, man tiek dotas pavēles, tāpat kā tev. Nupat pa telefonu beidzu sarunu ar klientu, un vari ticēt, ka viņš deva skaidru priekšstatu par visu. Vai zini kaut ko par koferīti, kuru Leonidovičs nēsā sev līdzi?

Robijs apmulsis sarauca pieri.

-     Nūjā.

-    Galu galā viņš pateica, kas par lietu. Koferītis ir pilns ar inkriminējošiem dokumentiem. Dokumentiem, kas var sagraut klienta reputāciju. Viņš cer, ka to piegādāšu neskartu. Neatvērtu. Tas ir galvenais uzdevums.

-    Jā, bet…

-    Tātad viņš mums vajadzīgs dzīvs, - Mols turpināja, iegājies stāsta ritmā, - lai varam būt droši, ka koferītis vai tā saturs netiek noslēpti.

-     Un pēc tam?

Pēc tam? Mols piepeši apjēdza: puisim visi iemesli bijuši nebijuši, viņa prātu joprojām nodarbināja Rainersonu putniņš.

-    Pēc tam darīsim, ko klients vēlas. Tāds ir mūsu naudas pelnīšanas veids.

-    Jā, jā, protams, - Robijs noņurdēja, kaut arī acīm redzami negribēja to pieņemt. - Man tikai ienāca prātā doma… ziniet… par mis Rainersoni mēs varētu dabūt labu izpirkumu.

-    Es tev teicu, puis, izmet viņu no galvas. Nekāda izpirkuma nebūs.

-     Bet…

-     Nekādu "bet", - Mols strupi viņu pārtrauca. - Mēs darām, ko vēlas klients. Un klients vēlas, lai viņu līķi peldētu ar seju uz augšu un jūras ūdeni plaušās.

Mazu brīdi puisis klusēja, taču tad viņš nobāla, it kā televizoram kāds regulētu krāsas.

-    Jūs gribat teikt?… Ak jēziņ!

trīsdesmit otra nodala

SALA DIENVIDĶĪNAS JŪRĀ

Ceturtdiena, 12. jūlijs, 10:03:46, pēc Griničas laika, plus astoņas stundas

Kira nekustīgi gulēja starp papardēm divas stundas, līdz caurums debesis galu galā aizvērās un sāka līt lietus, kas dažu sekunžu laikā pārvērtās īstos plūdos. Tagad viņa aplīda nometnei apkārt ātrāk, jo zināja telšu izvietojumu, pēc tam piecēlās un metās skriet. Tas bija muļķīgi, jo lietū tik tikko varēja saskatīt kokus, taču viņa nespēja atbrīvoties no aklas nepieciešamības radīt pēc iespējas lielāku attālumu starp sevi un maniaku, kas gribēja viņu noslīcināt. Miris ir miris, nav svarīgi, kāds nogalināšanas veids tiek lietots, taču kaut ko iestāstīt savām kājām viņa nespēja, kamēr nebija slīdējusi un kritusi desmitiem reižu un tā apmaldījusies, ka pagāja gandrīz stunda, līdz izdevās atrast pašas atstātās ceļa zīmes.

Kamēr viņa sameklēja patvēruma vietu, cauri melnajiem mākoņiem sāka lauzties pelēka rīta gaisma.

-     Tā esmu es, - viņa nočukstēja, vēl neiedrošinājusies pabāzt galvu cauri sargājošajai lapotnei. Uz palmu lapu guļvietas ar muguru pret klinšu sienu sēdošie divi vīrieši pielēca kājās. Pat blāvajā gaismā bija skaidri redzams, ka neviens no viņiem nav gulējis: acis abiem bija piesārtu- šas, uz vaigiem bārdas rugāji.

-    Ak, viņa ir klāt, - atvieglots noteica Saimons.

-     Mēs jau domājām, ka tu esi notverta, - Atertons noteica tādā tonī kā vecāki, kas strostē bērnu. - Vai ar tevi viss kārtībā?

-      Viss ir labi, - Kira atbildēja, kaut arī zināja, ka izskatās kā vilciena avārijā cietusī: kājas un rokas saskrāpētas, slapjais un dubļainais apģērbs nokarājās kā netīra otra ādas kārta. Viņa nokrita uz pašdarinātās guļvietas. - Man tikai mirkli jāatpūšas. - Nelīdzenā zaļā virsma, no kuras uz visām pusēm spraucās zari, šķita mīkstāka par jebkuru dūnu gultu, kādā gulēts. - Pēc tam mums vajadzēs iet. - Brīdī, kad vārds pārspruka pāri lūpām, viņa saprata, ka izdarījusi kļūdu, jo no abām pusēm vienlaicīgi atskanēja viens vienīgs vārds: - Iet? - Zinādama, ka nedabūs atpūsties, kamēr nebūs pateikts viss, viņa atspiedās ar muguru pret klinšu sienu, aizvēra acis un sāka savu stāstījumu.

Kamēr tas nebija galā, neviens viņu nepārtrauca un nerunāja, vismaz minūti nerunāja arī pēc tam, bet tad Atertons pastiepa roku un paplikšķināja viņai pa celi.

-     Tātad viss nokārtots.

Nokārtots? Kira atvēra acis.

-    Ko tu ar to gribi teikt?

-    Viņiem vajadzīgs koferītis. Vai viņš to neteica? Koferītis ir galvenais.

-     Kā tad?…

Atertons paraustīja plecus un pacēla rokas.

-    Mēs viņiem to atdosim. Nav cita varianta. Mūs atradīs. Un viņi to dabūs. Butu muļķīgi koferīti neizmantot sarunās par izkļūšanu no šīs elles.

-     Tādā gadījumā tirdzniecības vienošanās izjuks.

-    Nē, - Atertons acumirklī atbildēja, it kā būtu gaidījis šo iebildumu. - Esmu par to domājis. Vainags ir simbolisks. Kad sapratīs, ka nav izredžu visus gabalus apvienot, alie.nses veidošana turpināsies. Likme ir pārāk augsta. Ja viņi kaut ko grib, tad Taivānu. Alianse kalpo par placdarmu. Tas viss ir diplomātijas jautājums.

-     Pat ja tev taisnība, šie cilvēki nekad mūs neaizlaidīs no salas dzīvus.

-     Nav šaubu, ka aizlaidīs. Viņi ir algotņi. Par mums viņiem nav nekādas daļas. Nekas cits viņus neinteresē, kā dabūt savu naudu.

Saimons zināja, ka tas bija gaidāms, viņš to bija zinājis kopš brīža, kad viņi trijatā izrāpās no ūdens. Agrāk vai vēlāk šie abi griezīsies pie viņa kā šķīrējtiesneša. Bezcerīga situācija, ja tāda vispār ir.

-    Ziniet… es domāju… - Saimons rūpīgi apsvēra katru vārdu, mēģinādams būt godprātīgs. - Es varētu piekrist Džimam, ka viņus interesē vainags. Un attiecībā uz viņiem var būt taisnība. Visa šī lieta ar vainagu šķiet mazliet muļķīga. - To viņš pateica, lai nomierinātu Atertonu, kaut zināja, ka jebkurš rietumnieks izdarītu nopietnu kļūdu, pietiekami nenovērtējis ķīniešus, tiklīdz jautājums skar viņu aizspriedumus un fenšui filozofiju.

Kira pavēra muti, bet tad acīmredzot pārdomāja un, pārāk nogurusi, lai strīdētos, nometās uz ceļgaliem. Atertons tieši otrādi - mēģināja slēpt savu triumfu, kas sūcās pa visām porām kā svaiga sula no vecas kļavas.

-     Taču es neesmu pārliecināts, - Saimons turpināja, - ka, atdevuši vainagu viņiem, mēs būsim nost no āķa. Faktiski vainags var būt vienīgais, kas šķir mūs no ļoti liela jūras ūdens malka.

Atertona apmierināto sejas izteiksmi nomainīja drūms skatiens.

-     Un kā tu to izdomāji?

-    Es tikai atkārtoju Kiras teikto. Skūtgalvis grib mūs dabūt rokās dzīvus. Pirms mūsu nogalināšanas viņš par katru cenu grib iegūt koferīti ar visu tā saturu. - Saimons vērsās pie Kiras: - Vai tā ir?

Kira pacēla galvu.

-     Tieši tā.

Saimons no jauna vērsās pie Atertona.

-     Tātad, kamēr tā nolādētā manta atrodas pie mums, mēs esam drošībā.

Atertons lēni palocīja galvu, acīmredzot pilnībā novērtējis argumentu.

-     Jā, pamatots apsvērums, - viņš piekrita. - Un es saprotu jūsu nevēlēšanos izmēģināt manu variantu. Taču esmu gatavs uzņemties risku. Jūs abi varat sameklēt jaunu vietu, kur ierakties. Tā neviens nevarēs mani piespiest pateikt, kur esat. Tas nav iespējams, ja es to nezinu. - Viņš pagrieza rokas ar plaukstām uz augšu, kā dodams dāvanu. - Ja izrādīsies, ka man ir taisnība, mēs visi dosimies mājās. Ja ne… - Viņš paraustīja plecus. - Tad jūsu stāvoklis ļaunāks nekļūs.

Šis cilvēks ir vai nu neiedomājami drosmīgs, vai ar prātu neaptverams muļķis, domāja Saimons, taču muļķis nekādā zinā viņš nav.

-     Taisnība, ja neņem vērā to, ka viņi dabūs vainagu, bet tu būsi miris.

-     Esmu gatavs uzņemties šo risku.

Kira cieši ieskatījās šā cilvēka acīs, it kā gribētu nolasīt viņa domas.

-     Bet ja es neesmu ar mieru?

Atertons atbildēja uz skatienu, un viņa sejā parādījās viena no tām neveiklajām izteiksmēm, kad cilvēks nesaprot, ko no viņa vēlas.

Kira izdvesa tādu kā vilšanās nopūtu un papurināja galvu.

-     Lai paliek.

Divi vārdi, nodomāja Saimons, kuri jebkuram vīrietim, kam ir kaut puse smadzeņu, liktu doties uz puķu veikalu. Kira nepārprotami gribēja zināt, kā Atertons izturas pret viņas jūtām un domām; tas bija vēl viens veids, kā noskaidrot, kur mēs šobrīd esam, kas tāds, ko viņš neņēma vērā. Liela kļūda.

-     Ak, - Atertons noteica, piepeši attapties. - Es, ak… protams, man ir svarīgas tavas domas. Pats par sevi saprotams.

Taču jau bija par vēlu. Ja Kiras akmeņainā sejas izteiksme kaut ko nozīmēja, tad tā izteica visu.

-     Man prātā ienāca kāda doma, - ierunājās Saimons, mēģinādams Atertonu glābt no turpmākās neveiklās situācijas. - Kāpēc lai…

-    Un kāpēc, - Atertons viņu pārtrauca, - tu nevari pastāvēt malā?

Kira pagriezās uz viņa pusi, zaļās acis nozibsnīja, taču Saimons jau jutās kā cilvēks, kas jaucas citu darīšanās, un neļāva runāt, kamēr Kira nav pateikusi ko tādu, ko vēlāk nožēlotu.

-     Laba doma. Es varētu ieiet dušā.

Iekams kāds paguva reaģēt, viņš cauri lapotnei izgāja stiprajā lietū, kas noslāpēja visus vārdus. Kaut arī lietus gāza kā no spaiņiem, bija patīkami izkustēties, izrauties no patvēruma smagnējā gaisa, un doma par dušu šķita pavisam pievilcīga.

Viņš atrada daļēji aizsargātu vietu zem mūžzaļa platlapu koka un uzmanīgi atbrīvojās no drēbēm, lai gan ar vienu veselo roku tas nebija viegli izdarāms. Pēc dubļu izmazgāšanas no katra apģērba gabala viņš vismaz piecas minūtes nostāvēja lietū, ļaujot lāsēm kapāt kailo augumu, līdz šķita, ka viss pelējums noskalots. Apģērbies viņš atgriezās zem pārkares, sajuzdams enerģijas pieplūdumu, un bija gatavs darboties, kaut arī nespēja iedomāties, ko var darīt pret tik nomācošu pārspēku. Varbūt

Atertonam taisnība un sarunas ir vienīgā iespēja, taču kaut kas šajā priekšlikumā nebija īsti, kā vajag, - šā cilvēka piepešā drosme un gatavība doties pie cilvēkiem, kas vēlas piepildīt viņa plaušas ar jūras ūdeni, šķita neīsta.

Pat blāvajā gaismā Saimons redzēja abu drūmās sejas un zināja, kas noticis. Gribēdams atgūt savu labo slavu, Atertons bija izvēlējies nepiemērotu brīdi bildinājumam, bildinājumam, kas acīm redzami noraidīts. Muļķis kas muļķis. Viņš gandrīz pajautāja "ko tad esat nolēmuši?" - taču saprata, ka šobrīd tas būtu vislabvēlīgākais jautājums.

-     Ko esat izdomājuši?

Kira dziļi ievilka elpu, sameklēja iekšējas spēka rezerves un piecēlās kājās.

-     Mums jākustas. Tie vīri ķersies pie sava tīkla ierīkošanas rītausmā. Mums viņi jāapsteidz.

Saimons pamāja.

-     Džim?…

Atertons vienaldzīgi nolaida plecus.

-    Jāizlemj jums.

-     Tādā gadījumā iesim, - noteica Saimons. - Ja nevarēsim atrast pieņemamu vietu, kur nolīst, mēģināsim paklausīt tavam ieteikumam. - Viņš no jauna pagriezās pret Kiru. - Vai tev joprojām prātā rietumu gals?

-     Par to nav divu domu. Kā jūtas tava roka?

-     Labi. - Viņš parādīja, ka var saliekt elkoni. - Labāk ar katru stundu.

-     Tev tā jāliek atpakaļ cilpā. Jāiet vismaz divas stundas pa slidenu zemi.

-    Jā, - viņš apsvēra, vai nepiebilst "kundze!", lai mazliet uzmundrinātu, taču nolēma to atlikt uz vairāk piemērotu brīdi. - Laba doma.

Kira pacēla lielo somu.

-     Jātur acis vaļā, vai neieraudzīsim ko ēdamu. Līdzko viņi ierīkos sensorus, mums būs liegta iespēja pārvietoties.

***

Divu stundu gājiens nerimstošajā lietū tika veikts sešās stundās. Pārguruši, nespēdami atrast piemērotu vietu, viņi apstājās atpūsties piekrastē zem labi pasargātas, taču atklātas pārkares. Uzmanīdamies, lai neatsistu roku, kas pulsēja kā sāpošs zobs, Saimons noslīga smiltis un atspiedās ar muguru pret lielu akmeni. Kira, kas nebija gulējusi trīsdesmit sešas stundas, saritinājās kamoliņā mazliet tālāk un aizvēra acis.

-     Man vajag tikai dažas minūtes.

-     Lai notiek. - Saimons vairs nebija gluži pārliecināts, vai no jauna spēs pavēlēt kājām iet.

Atertons atrada gludu akmeni un apsēdās.

-     Vai tev ir kāds priekšstats, kur patlaban atrodamies?

Saimons uzmeta acis Kirai, ieraudzīja, ka viņa jau aizmigusi, un pamāja.

-     Domāju gan. - Viņš paliecās uz priekšu, pacēla kādu zariņu un uzvilka smiltīs primitīvu skici. - Manuprāt, kaut kur šeit. - Viņš iegrūda zariņu cigārveidīgās kontūras ziemeļrietumu malā.

-     Un kur ir viņi?

Saimons novilka ar zariņu pa salas apakšējo daļu uz pretējo pusi no pašu atrašanās vietas.

-     Kaut kur tur. - Viņš iesprauda zariņu smiltīs dažu collu attālumā uz dienvidu pusi. - No turienes mēs atnācām.

Acīm redzami apmierināts, ka vismaz pagaidām viņi ir drošībā, Atertons pamāja ar galvu.

-     Labi. - Viņš atliecās atpakaļ un aizvēra acis.

Pēc brīža arī viņš gulēja, un Saimons saprata, ka līdz rītam neviens nekur neies. Viņš vēroja lietus lāses, kuras kā stikla pērlītes triecās ūdenī, un mēģināja izprast šo mozaīku un kas aiz tās stāv. Viņš nostrādāja ne vienu stundu vien, prātā pārvietodams mozaīkas gabaliņus, analizējot to apveidu, griežot otrādi, aplūkojot malas, skatoties uz tiem no citas puses, līdz pamazām sāka rasties atbildes uz jautājumiem - vismaz dažiem no tiem -, bet tad smadzenes pieveica nogurums, un tās ieslīga smagā snaudā.

Kad pēc vairākām stundām Saimonu pamodināja klusums, lietus bija mitējies un Atertons aizgājis.

trīsdesmit treša nodala

SALA DIENVIDĶĪNAS JŪRĀ

Piektdiena, 13. jūlijs, 06:41:21, pēc Griničas laika, plus astoņas stundas

Kaut arī lietus bija mitējies, debesis izskatījās svina pelēkas un tumšas, un Mols zināja, ka miera periods nebūs ilgs. Apēdis rozīņu un riekstu batoniņu [1] , viņš uzdzēra tam pa virsu malku silta piena un uzjautrināja sevi, lasot ražotāja drosmīgo mēģinājumu pārliecināt patērētāju, ka brokastu paciņa ir ēdama ar baudu, nevis tikai paciešama.

Tiesa gan, devas barības vērtība bija tikpat liela kā suņa atstātai čupiņai un garša droši vien vēl sliktāka. Pievienot šo svarīgo informāciju bija aizmirsts.

Patiesību sakot, padarīt to garšīgāku nebija iespējams. Riebumā Mols noslaucīja rokas papīra dvielī un iemeta to traukā ar neaiztiktiem augļiem. Mols atcerējās, ka savā

laikā armijas ēdiens viņam patiešām bija garšojis. Kā tas iespējams? Vai to var izskaidrot ar dzīves stilu? Piedzīvojumiem? Lai nu kā, bet viņam tā visa bija diezgan. Lai arī kas kurjeram būtu koferītī, dabūjis to savās rokās, viņš domāja nodzīvot sev atvēlēto laiku greznībā. Taiti vai Jaunzēlandē. Varbūt nopirkt sev nelielu vīna dārzu.

Viņš atgrūda kartona kasti un pievilka tuvāk klēpjda- toru. Aktivēti bija vēl četrpadsmit sensori, taču to uzstādīšana prasīja divreiz ilgāku laiku, nekā plānots. Tādā tempā kā līdz šim tīkla pabeigšanai vīriem būs vajadzīga vēl viena diena, ja ne vairāk. Kaut velns parautu to sasodīto lietu! Viņš pieliecās tuvāk, pārbaudīdams katra cilvēka atrašanās vietu, un saprata, ka Zilais-6, kā bija iezīmēts Robijs Keltss, nāk uz nometnes pusi, nevis dodas projām. Kas tad nu? Nekad iepriekš nevarēja paredzēt, kādu joku zēns izstrādās.

Pēc desmit minūtēm Robijs iesoļoja nometnē, visiem spēkiem cenzdamies saglabāt profesionāļa vienaldzību, taču cēls kā pāvs rīta saulē.

-     Paskatieties, ko es atradu… - Viņš iebikstīja ar savu četrdesmit piektā kalibra ieroci atvestajam starp lāpstiņām. - Klīda apkārt pa tumsu.

Kaut arī cilvēks izskatījās netīrs un nekopts, Mols viņu tūlīt pazina. Džeimss Atertons, zellis, kas Makao bija pavadījis Kiru Rainersoni. Mols nenolaida acis no viņa sejas, cenzdamies neizrādīt īpašu interesi par melno koferīti, kuru viņš turēja piespiestu sev pie krūtīm.

-     Labi nostrādāts, puis.

Robijs izslējās vēl lepnāk.

-    Jā, ser. Viņš neizrādīja ne mazāko pretošanos.

Atertons apgriezās un apveltīja puisi ar niknu skatienu.

-     Es teicu, ka neesmu apmaldījies. Es jūs meklēju.

Robijs sarkastiski iesmējās.

-     Nu protams. Par to nav šaubu.

Taču Mols nesmējās. Nez kāpēc šis cilvēks neizrādīja pazīmes, ka ir iebiedēts vai baidās, un tas nebija normāli.

-    Meklēji mūs, ko?

Atertons pagriezās uz otru pusi un uzrunāja Molu kā savu kalpotāju.

-     Pilnīgi pareizi. Un jūs būtu?…

-     Jautājumus uzdodu es.

-     Protams. Kāpēc man nesaukt jūs vienkārši… - Viņš uz mirkli apklusa. - Es zinu… jūs runājat ar akcentu… Es saukšu jūs par Angli. Misters Anglis.

Mols mēģināja noslēpt pārsteigumu, jo iespēja, ka acu priekšā varētu būt klients, trāpīja kā elektrošoks. Vai tas ir iespējams? Balss skanēja citādi, bet balsi varēja mainīt. Šādā gadījumā daudz ko varētu izskaidrot: nenormāli ilgos tālruņa savienojumus - apkārt pasaulei un atpakaļ! -, kā arī to, ka trīs dienas neviens uz zvaniem nav atbildējis. Jā, tas bija iespējams. Ar to varētu izskaidrot arī klienta neizprotamo interesi par Kiru Rainersoni un viņa labo informētību. Līdz ar to atkristu vajadzība pēc otras komandas, kas piegādā iekšējo informāciju. Šis cilvēks jau bija te.

-     Un jūs sauc?…

Atertons atlieca galvu un smīnēdams paskatījās no augšas.

-     Varat saukt mani par Džo. Īsti jeņķu garā, vai jums tā neliekas? - Viņš pasmaidīja, acīm redzami apmierināts ar sevi. - Mākleris Džo.

Robijs vēlreiz iesmējās.

-     Kā tad! Šā vīra vārds ir Atertons. Tas pats zellis, kas centās dabūt mis Rainersoni.

Mols lēni pamāja ar galvu, mēģinādama apvienot to, ko zināja par Atertonu, ar to, ko viņš iedomājās zinām par Mākleri.

-    Atstāj mūs divatā, puis. Turpmākais ir manā ziņā.

-     Bet, ser…

-    Šis cilvēks, - Mols viņu pārtrauca, taču īsti nezināja, kā teikumu pabeigt. - Šis cilvēks…

-    Strādā jūsu labā, - Atertons bez kavēšanās teikumu pabeidza.

Vareni! Nav vārdam vietas!

-    Tieši tā, puis. Šis cilvēks strādā manā labā.

Robijs skatījās, viņa sejā parādījās galīga neizpratne.

-     Nē, viņš bija lidmašīnā. Šis zellis…

-     Beidz muldēt! - Atertons atcirta, noliekot koferīti zemē. - Notikusi kļūda. Es nevarēju neko jums pateikt, jo jūs nenoticētu.

-     Bet…

-     Tagad klausieties, - Atertons turpināja, nedodams puisim laika padomāt. - Es pateikšu, kur meklējams Leo- nidovičs un tā maita Rainersone. Jums jāpasteidzas, jo citādi viņu tajā vietā vairs nebūs.

Robijs pagriezās uz Mola pusi.

-     Ser?…

īstenībā Molu tie abi neinteresēja - viņa vienīgā interese bija dabūt savās rokās koferīša saturu -, un atbrīvošanās no Robija šķita labs pirmais solis attiecīgajā virzienā.

-     Pilnīgi pareizi, Džoko, jārīkojas ātri. - Viņš uzrunāja Atertonu. - Vai varat uzzīmēt karti?

Atertons papurināja galvu.

-    Zinu tikai to, ka esam kaut kur salas ziemeļrietumu malā. Nepilnu divdesmit jardu attālumā no ūdens.

-     Diezgan tuvu. - Mols vēlreiz uzrunāja Robiju. - Es nosūtīšu uz turieni zodiaku ar Kričeru un Lielo Padiju. Sazinies ar Ketmenu un - ātrā solī uz turieni! Ja laiks nemainās, jums jātiek viņiem uz pēdām.

Robijs pavēra muti, taču notikumi bija viņu tā apstulbinājuši, ka viņš nespēja domas ietērpt vārdos.

-     Ej! - strupi noteica Mols. - Es vērošu jūsu pārvietošanos no šejienes.

Robijs lēni pagriezās, jo kājas droši vien bija iestrēgušas domu plūstošajās smiltis, taču tad tās atrada pamatu, un viņš sāka skriet. Tiklīdz viņš nozuda starp kokiem, Atertons apsēdās uz viena no salokāmajiem krēsliem.

-     Re nu, Angli, beidzot mēs tiekamies.

Viņš pateica šos vārdus tā, it kā būtu to paturējis prātā visu laiku, taču Mols tā nedomāja. Vēl viņš zināja, ka Atertons ir pārāk sīka zivtele, lai apmaksātu šāda mēroga operācijas rēķinus.

-    Jums par nelaimi.

Nevērīgā stāvokļa noteicēja izteiksme no Atertona sejas nozuda, acu skatiens piepeši kļuva modrs.

-     Kā to saprast?

-     Tas nozīmē, ka principālu iepriecinās fakts, ka viņa aizsegs ir kompromitēts.

-     Nesaprotu, par ko ir runa.

-     Ak, manuprāt, saprotat gan. Viss bija, kā vajag, līdz vidutājs šķīra principālu no… atļaujiet padomāt, kā man sevi vislabāk raksturot? - Viņš apklusa, atdarinādams Atertona centienus atrast vārdu. - Es zinu… sauksim mani par ekspeditoru. Šim vārdam ir jauka pieskaņa, vai jums tā neliekas? - Pieskaņa - ja Džeimsam Atertonam būtu vismaz puse smadzeņu, viņam nerastos šaubas, kas šajā situācijā ir noteicējs.

Atertons mirkli vilcinājās, bet tad nolēma izlocīties.

-     Šādas jūsu runas dara mani nemierīgu.

-     Jā, - Mols piekrita, - jūsu nemiers ir pamatots. Ja principāls uzzinās, ka jūsu identitāte ir kompromitēta… - Viņš novilka ar pirkstu pa kaklu.

-     Paklausies, tu, utubunga, ja tas ir mēģinājums iebiedēt, vari ar to aizrīties. Ja kādam jāuztraucas, tad tev, jo par šo nejēdzību jāpateicas tev. Tev laimējies, ka lidmašīnā negāju bojā. Ko tas viss nozīmē? Jums vajadzēja likvidēt Leonidoviču viesnīcā.

Labi tēlots, nodomāja Mols, paliec uzbrukuma pozīcijās. Tikai viņš negribēja pieļaut, ka šis cilvēks tik viegli noraujas no āķa. Viņš noliecās tik tuvu, ka varēja saskaitīt dzīsliņas Atertona ar asinīm pielijušajās acīs.

-     Nosauc vēlreiz mani par utubungu, un viens zellis, vārdā Lielais Padijs, tavu pakaļu pārvērtīs par lielo kanālu. - Viņš pasmaidīja. - Saprati?

Atertons krēslā pavirzījās atpakaļ, viņa ādamābols neapzināti sakustējās, gluži kā rijot.

-     Ko tu vēlies?

-     Es gribu zināt, ko tas viss nozīmē. Stulbeņa tēlošana mani ir nogurdinājusi.

Atertons vilcinājās, acis šaudījās pa kreisi un pa labi, kā meklējot prātā atbildi, kas ļautu palikt dzīvam.

-     Tu gribi zināt pārāk daudz.

Mols saprata, ka prasīt klienta identitāti būtu par daudz.

-     Es neprasu vārdu. - Vismaz pagaidām ne - Vienkārši pasaki, ko tas viss nozīmē.

Atertons atkal vilcinājās, samērodams riskus, izvērtēdams iespējas, meklēdams izeju no situācijas, bet tad acīmredzot saprata, ka viņam, ja vien grib tikt projām no salas dzīvs, kaut kas jāpasaka.

-     Labi, bet tikai bez vārdiem.

Mols paraustīja plecus, bet neko neapsolīja.

-     Runa ir par tirdzniecības vienošanos Taivānas, Ķīnas un Savienoto Valstu starpā. Esmu nolīgts, lai…

-     Pagaidi, - Mols viņu pārtrauca. - Es lasu avīzes, un tajās par šādu vienošanos nekas nav minēts.

Atertons sparīgi palocīja galvu, it kā šis fakts apstiprinātu viņa teikto.

-    Viss tiek gatavots lielā slepenībā. Vēl arvien viss tiek precizēts.

-     Un kāds tam sakars ar Rainersonu? Kāpēc jārīko uzbrukums? Kāpēc visi tie nelaimes gadījumi viesnīcā?

-     Džeiks Rainersons ir šīs lietas centrā. Viņš piekrita pārdot Ķīnai naftu no saviem Dienvidamerikas naftas laukiem. Savukārt Ķīna…

Mols tikpat kā nedzirdēja šā cilvēka pļāpas par Klusā okeāna piekrastes aliansi un iespējamo Taivānas un Ķīnas atkalapvienošanos. Tā ir taisnība, to varēja nolasīt Ater- tonam no acīm, taču viņam no tā nekas neatleca.

-     Un tu saki, ka ceremonijai jānotiek nākamnedēļ?

-       Sestdien, divdesmit pirmajā datumā, - Atertons atkārtoja. - "Pērlē".

Mols pamāja ar galvu, jo viss sāka nostāties savās vietās.

-    Bet kāpēc bija jābeidzas nelaimes gadījumiem? Es būtu pārvērtis to vietu gruvešos, ja vajadzīgs.

Atertons pasmaidīja, kā apsveikdams pats sevi.

-    Iepazinies ar Rainersona meitu… es sapratu, ka iespējams labāks risinājums.

-     Labāks tev.

Smaids kļuva platāks.

-    Ja no alianses nekas neiznāk, bet man rezultātā tiek zelta aunāda, kādi iebildumi? Katrs dabūjis, ko gribējis. Pārvērst gruvešos mantojumu būtu gluži lieki.

-     Pareizi. - Bija tikai viena neliela problēma. - Jāpieņem, ka tavas attiecības ar lēdiju doktori neveidojās diez cik labi.

Atertons nosprauslojās, tēlodams jautrību, taču balsī varēja saklausīt rūgtumu.

-     Viņa ir muļķe. Viena no ideālistēm ar sirdi. Uzspļauj vecā vīra naudai.

Mols bija gana daudz dzirdējis par neveiksmīgām sazvērestībām un lielām iecerēm. Skatiens noslīdēja uz leju, un pirmo reizi viņš pamanīja četrus ložu atstātus iespiedumus koferīša sānā.

-     Un kas ir tas?

-     Tikai labas gribas apliecinājums. Kara laikā no Ķīnas izvesta veca vainaga daļa. Komerciāli nevērtīga. Nekas tāds, kas varētu tevi interesēt.

Mols klusībā pasmaidīja. Tā nu viņš ticēs, ka mantu bez komerciālas vērtības pārvadās īpašā necauršaujamā koferītī. Jā, tieši tā.

-     Parādi.

-     Koferītis ir aprīkots ar speciālu atslēgu. Es nezinu, kā to atslēdz.

Ar katru brīdi dziļāk purvā.

-     Vai esi drošs, ka nevēlies par to padomāt?

-     Tā patiešām ir. Vienu reizi redzēju Leonidoviču to atveram. Apakšā ir kaut kāda slepena atslēga un…

Mols nospieda atslēgas pogu blakus rokturim, un skaidri bija saklausāmi divi klikšķi, atslēgām atveroties.

Atertons salēcās krēslā taisni, it kā viņam nupat divas reizes būtu iešauts krūtīs.

-     Tā nav taisnīgi! Es nezināju. Patiešām! Es tikai pieņēmu…

Apnicis klausīties blēņas, Mols pielika pirkstu pie lūpām, pastiepa roku un pacēla koferīša vāku.

-     Pie joda, ko tas nozīmē?

Atertons paliecās uz priekšu, neko nesaprazdams, brīdi stīvi blenza koferītī, bet tad iesaucās trakās dusmās:

-     Kaut velns parautu to Leonidoviču! - Viņš pasniedzās un izcēla no koferīša futbola bumbas lieluma akmeni. - Nolādētais draņķa izdzimums! Es viņu nogalināšu! Nogalināšu pats ar savām rokām!

trīsdesmit ceturta nodala

SALA DIENVIDĶĪNAS JŪRĀ

Piektdiena, 13. jūlijs, 06:58:41, pēc Griničas laika, plus astoņas stundas

Visapkārt valdīja klusums un tveice, bija dzirdami tikai Kiras elpošana un viļņu klusā skalošanās pret klintīm. Gaiss bija lipīgs kā krējuma konfekte. Kamēr Kira gulēja, Saimons prātā iztēlojās gaidāmo sarunu un centās izlemt, cik daudz viņai teikt. Ko viņš īstenībā zināja? Vai zināja droši? Lai ko viņš teiktu, Kira par to nepriecāsies.

Jau vismaz desmit minūtes saule bija iznākusi no pelēko mākoņu priekškara, kad viņa beidzot smiltīs apgriezās un piecēlās sēdus, samiegusi acis.

-     Lietus pārstājis.

Viņš uzsmaidīja Kirai no sava klinšu troņa, no kura varēja redzēt katru, kas tuvotos pa zemi vai ūdeni.

-    Es vienmēr esmu teicis tev, Rainersone, ka esi gudra meitene.

-     Nesāc mani knābāt no rīta, Leonidovič. Man ir pašai savs prāts, un es zinu, kā tas izmantojams. - Viņa palūkojās visapkārt. - Kur ir Džims?

-     Aizgājis.

-    Aizgājis? - viņa atkārtoja šo vārdu, it kā tas būtu nezināms izteiciens no citas valodas. - Uz kurieni aizgājis?

-     Viņš paņēmis manu koferīti, ja tas tev kaut ko izsaka.

-     Nevar būt!

Saimons apstiprinot palocīja galvu.

-     Kāpēc tu nepamodināji mani?

Saimons paraustīja plecus, nelikdamies zinis par vārdu apsūdzošo toni.

-     Viņš jau bija aizgājis, bet tev vajadzēja pagulēt. Vai tas kaut ko mainītu?

-     Nē, bet… - Viņa pacēla rokas un viegli pameta uz augšu. - Tev taisnība. Man vajadzēja to paredzēt. - Viņa piecēlās, no rokām un kājām notrausa smiltis, bet pēc tam sāka grozīt galvu un spaidīt saspringušos plecu muskuļus. - Es pie tā esmu vainīga.

Hmm, Saimons varēja iedomāties, uz kuru pusi virzās saruna, un negribēja to pieļaut.

-     Neviens nav vainīgs, Kira. Viņš…

-     Bet tā ir, - Kira viņu pārtrauca, steidzīgi bērdama vārdus. - Viņš tā rīkojās, lai mani iespaidotu. Viņš bildināja mani, bet es bildinājumu noraidīju.

Pareizi darīji, taču Saimons nedomāja teikt to skaļi. Pagaidām ne. Iekams viņš nebūs pārliecināts.

-     To es jau sapratu.

Kira palūkojās uz viņu ar neizpratnes pilnām acīm.

-     Ko saprati?

-     Ka esi viņu atraidījusi.

Veikli kā kalnu kaza Kira uzrāpās pa klints slīpumu un apsēdās netālu uz liela akmens.

-     Tu zināji, ka viņš mani bildinās?

-     Viņš gribēja zināt manas domas par to.

-     Es, hmm… - Kira kā nesaprazdama nogrozīja galvu. - Esmu pārsteigta. Nevarēju iedomāties, ka esat tik tuvi.

-    Tas ir jautājums, kas vieno vīriešus.

-     Tātad ko tu viņam pateici?

-     Es nospriedu, ka viņam jāzina patiesība… ka tu neesi pie pilna prāta. Ka prātīgāk būtu izvēlēties kādu no pornoveikalos pārdodamajām piepūšamajām lellēm. Ja tā padomā, viņš droši vien aizgājis iepirkties.

Kira sarauca pieri, un bija skaidri redzams, ka viņa nav noskaņota uz šādu humoru nevietā.

-     Viņš nebija diez cik apmierināts. Varbūt uzskata, ja izdosies kaut ko vērst par labu, es mainīšu domas.

-     Var jau būt. - Saimons gan bija pārliecināts, ka nekas tamlīdzīgs Atertonam nav prātā. - Vīrieši ir stulbi šajā ziņā.

-     Man žēl, ka tā iznācis, Saimon. Patiešām žēl.

Žēl? Neko tamlīdzīgu viņš nebija gaidījis.

-    Tev žēl?

-     Protams. Es zinu, ka tu nekad neesi pazaudējis sūtījumu. Un tāds gadījums kā šis… starptautiskie sarežģījumi… tie samaitās tavu reputāciju.

Saimons bezmaz iesmējās. Ļoti iespējams, ka diena nebūs galā, kad viņi abi peldēs ar seju uz leju Dienvidķinas jūrā, bet Kira tagad raizējas par viņa reputāciju.

-    Par to vari neraizēties. Vainags nav pie viņa.

-     Ko?

Viņš atliecās atpakaļ un pacēla aiz akmens nolikto mazo futrāli.

-    Es to izņēmu no koferīša.

-     Kāpēc?

Saimons paraustīja plecus, zinādams, ka Kirai atbilde nepatiks.

-    Patiesību sakot… man bija bail, ka kaut kas tamlīdzīgs var notikt.

Kira paliecās uz priekšu, acis uzliesmoja zaļa dusmu uguntiņa, ar izspūrušajiem blondajiem matiem viņa izskatījās gan nežēlīga, gan skaista.

-    Tev vajadzēja kaut ko teikt! Es būtu varējusi viņu apstādināt! Tie cilvēki pavisam droši viņu nogalinās.

-     Nē, nenogalinās. - Par to viņš bija pārliecināts. Gandrīz drošs.

-    Kā tu zini to teikt?

Uzmanīgi, Leonidovič, nekad nesaki visu, ko zini.

-     Viņi nav muļķi. Tādai rīcībai nebūtu jēgas. Viņš var atvest pie mums. Viņš…

-     Viņš to nedarīs!

Jā, pareizi. Vienīgais jautājums, vai viņš to darīs brīvprātīgi vai pistoles stobra galā.

-     Vai arī viņš tiks izmantots par ēsmu, lai izvilinātu mūs no alas.

-     Vai tu tiešām tam tici?

Saimons patiešām tam ticēja.

-     Kamēr vainags ir pie mums, viņam nekas nedraud. Tas nozīmē, ka mums jāatrod jauna slēptuve.

Kira sēdēja un, dzirdēto pārdomādama, bakstīja ar pirkstu lūpu.

-     Bet ja viņš pārdomā un atgriežas?

-     Tas nemūžam nenotiks, Kira. Jau trīs stundas esmu nomodā. Viņš ir aizgājis.

Kira neizteiksmīgi pamāja un izklaidīgi izpurināja no matiem smiltis.

-     Varbūt nevar atgriezties - pat tad, ja gribētu, - viņa ierunājās klusu un kā no tāluma, it kā gribētu pārliecināt pati sevi. - Viņš nav skauts, pilnīgi droši.

Ne vienā vien nozīmē, nodomāja Saimons, taču par to Kirai vajadzēja pārliecināties pašai.

-    Baidos, ka tev ir taisnība.

-     Mums jāpaliek piekrastē, - sacīja Kira. - Ja pārvietosimies uz salas vidieni, to fiksēs kāds no sensoriem.

-     Esmu par to domājis. Tie zēni ir profesionāļi. Viņi mūs izsekos, un, ja pārstās līt, tas nebūs grūti. - Viņš uz brīdi apklusa, ļaudams Kirai apjēgt reālo situāciju, un tikai tad nāca klajā ar savu priekšlikumu. - Manuprāt, visdrošāk ir ūdenī. - Viņš norādīja uz drazām, kas pēc vētras peldēja starp akmeņiem. - Tur, lejā, ir daži pietiekami lieli peldoši koki.

Kiras skatiens pārmaiņus pakavējās te pie drazām, te Saimona.

-    Ko tu ierosini?

-     Es ierosinu virzīties uz dienvidu pusi un pārbaudīt krasta līniju no ūdens puses. Tā mums radīsies cits skat- punkts. - Svarīgāks bija fakts, ka tāda iespēja nebija pārspriesta ar Atertonu.

Kira lēni pamāja ar galvu, prātā izvērtēdama risku.

-     Vai ar vienu roku tev būs pa spēkam to izdarīt?

-     Kamēr turēsimies kopā, - viņš atbildēja, izlikdamies par sevi vairāk pārliecināts, nekā jutās. - Un ja viļņi nebūs pārāk augsti.

Kira nopētīja nelielos viļņus un, pieņemdama šo domu, lēni palocīja galvu.

-    Ūdenī mūs nevarēs izsekot, tas ir pavisam droši.

-    Tieši tā. Tomēr risks pastāv. Ja mūs noķers pa gabalu no krasta ar kādu no tām laivām… - Viņš pat neteica to, ko saprata abi.

-     Taisnība, bet tik un tā doma ir laba… un kaut ko vērta.

-     Tad tā arī darīsim.

Kira palīdzēja viņam norāpties no klints, un izrādījās, ka tas ir grūtāk, nekā uzrāpties augšā, bet pēc tam iebrida starp peldošajām drazām. Saimons tikmēr ielika vainagu somā un apraka nevajadzīgās mantas. Kira atgriezās, vilkdama pa viļņiem nelielu koku, no kura gludās virsmas uz āru spiedās mezglaini izaugumi un nolauzto zaru stumbeņi.

-    Tam vajadzētu noturēt mūs abus. Tu pieķersies pie koka, bet es stūrēšu.

-     Izklausās viegli. - Viņš tomēr nojauta, ka viegli nebūs.

Ar melno neilona virvi viņi iesēja somu starp diviem aplauztiem zariem un pēc tam pāri krasta bangām iebrida lēnajos viļņos. Kad ūdens jau sniedzās Saimonam līdz krūtīm, iedami uz pirkstu galiem un mezdami līkumus akmeņiem, viņi sāka virzīties uz salas dienvidu galu. Kaut ari viļņi nebija lieli, abiem vajadzēja likt lietā visu spēku, lai neļautu kokam sagriezties pret krastu. Kira, uz kuras pleciem gūlās šā darba smagums, jau pēc pāris minūtēm jutās nomocījusies.

-    Nebiju domājusi, ka būs tik grūti.

-     Vainīgs Ņūtons.

Kira ievilka elpu.

-     Tu runā par īzaku Ņūtonu?

-    Pareizi. Par otro no viņa trim aksiomām.

-    Kuru tu, - ātra ieelpa, - bez šaubām, - vēl viena ieelpa, - vari citēt vārds vārdā?

-     Kustības virziena maiņa vienmēr ir proporcionāla pieliktajam spēkam… - Saimons apklusa, lai ievilktu plaušās skābekli. - Un vērsta vienā virzienā ar pielikto spēku. - Kaut kas tādā garā.

Kira iespurcās un raidīja viņam virsū ūdens šalti.

-    Tevī vajag iedvest dzīvību.

Šķita, ka vel vienas dienas nodzīvošana ir pietiekams mērķis.

-    Ko tu teici - dzīvību vai mīlību?

-     Tas ir viens un tas pats. - Kira ieelpoja. - Kā jūtas tava roka?

-     Lieliski. - Roku tikpat kā nevarēja just. - Un kā tu pati jūties?

-    Pa pirmo. - jauns elpas ievilciens. - Neesmu tā izpriecājusies kopš… - Viņa strauji ievilka elpu. - Ei, paskaties tur! - Kira ar zodu norādīja uz salas pusi.

Saimons sagriezās uz otru pusi, atskārtis, ka, cenšoties stumt koku īstajā virzienā, izlaidis no acīm krasta līniju.

-     Kas tur ir?

-    Ēna. - Kira strauji ievilka elpu. - Zem tās klinšu grēdas.

-     Es neko neredzu.

-    Skaties uz leju!

Viņš nopētīja stāvo klinti no augšas līdz apakšai, līdz nelielajai ēnai pie ūdens līnijas.

-     Redzu to. Un tad?

-    Tur varētu būt ala. - Kira strauji norija vēl vienu gaisa malku. - Derētu pārbaudīt.

Saimons pameta skatienu atpakaļ un konstatēja, ka viņi ir tikai pārsimt jardu attālumā no vietas, kur bija iegājuši ūdenī.

-    Mēs necik tālu vēl neesam tikuši.

-     Tiešām?

-    Viņi sāks savus meklējumus no šejienes. Šī vieta ir pārāk tuva.

Kira uzmeta viņam tik asu skatienu, ka ar to varētu pārgriezt vēnu.

-     Esmu pārguruši.

-     Man bijis nebijis, ko tu saki, Rainersone. Gribu teikt, ka pārbaudīsim to vietu.

Kiras sejā uzplauka atvieglojuma pilns smaids, viņa dziļi ievilka elpu un piepūta vaigus.

-    Tu esi gudrs vīrs, Leonidovič.

Tiklīdz viņi pārstāja cīnīties, koks sagriezās un kā bulta šāvās uz krastu.

-    Laid vaļā! - Kira uzkliedza. - Es to iestūrēšu iekšā!

Saimons atlaida vaļā rokas, un pēc mirkļa Kira jau virzījās uz tumšās ēnas pusi zem klintīm. Viņš sekoja, ļaujot viļņiem sevi nest, jo nogurušās kājas šķita pielietas ar ūdeni. Kamēr viņš panāca koku, tas jau bija iestrēdzis šaurajā ejā starp klintīm. Līdz ceļgaliem stāvot ūdenī, zem slapjā T krekla gandrīz kailām krūtīm, Kira raudzījās alai līdzīgā spraugā.

-    Kā tev šķiet?

Saimons vērīgi nopētīja tumšo caurumu, pēc tam no- sēdumu svītru uz klints.

-    Manuprāt, ūdens tur ir izskalojis nelielu iedobumu.

-    Tieši tā. Es pārbaudīšu.

-     Turklāt es zinu, ka paisuma laikā tas atrodas zem ūdens.

Kira, kas jau rakņājās pa somu, pamāja.

-    Es to redzu.

-     Jā?…

-     Tik un ta nekas Jauns nenotiks, ja apskatīsimies. - Viņa izvilka no somas minilukturīti. - Vai tu nāksi?

Kirai bija taisnība, nekas nenotiks, ja viņš apskatīs spraugu, turklāt atrunāt Kiru tik un tā neizdosies.

-    Tādu izdevību garām nelaidīšu.

-    Tu esi puika uz goda, Leonidovič.

-    Un tu pusplika, Rainersone. Kurš vīrietis gan tev nesekotu tumšā alā?

Kira no smago plakstiņu apakšas veltīja viņam atzinīgu skatienu.

-    Tā kā neko šajā ziņā nevaru līdzēt, radinies pie tā.

Tas nebūs viegli.

-    Centīšos, cik manos spēkos.

Sekodama smalkajam lukturīša staram, Kira devās tumsā. Klintis visapkārt spiedās tuvāk, ūdens atstarotā gaisma uz mitrajām akmens sienām, kuras klāja jūras pīlītes, gliemenes, krabji un citi vēžveidīgie, meta spokainas ēnas. Kira atskatījās pār plecu.

-    Skats kolosāls, vai ne?

Saimons pamāja, domādams, ka vārds šaušalīgs būtu vairāk vietā.

Kad viņi bija pabriduši vēl kādas desmit pēdas tālāk, Kira atskatījās otro reizi.

-     Pagaidi tepat.

Iekams Saimons paguva kaut ko teikt, Kira panira zem klints pārkares un atstāja viņu vienu. Viņš dziļi ievilka elpu, mēģināja ignorēt klaustrofobiskās izjūtas, taču gaiss šķita tik smags un smacējošs, ka elpot bija grūti. Tad, lai stāvoklis kļūtu vēl ļaunāks, viņš sadzirdēja niecīgās jūras radības rāpojam pa sienām.

-    Rainersone! - Vārds, atbalsodamies pret vienu un otru sienu, noskanēja metāliski un vārgi. - Vai viss kārtībā?

Gaisma klints apakšā no tumšā ūdens atstarojās uz viņa pusi.

-     Nāc šurp!

Kira stingri turēja lukturīti, un Saimons panira zem pārkares. Izrādījās, ka tur ir neliels kambaris, kādas piecpadsmit pēdas plats un tikpat augsts, ar gludām, tumšām sienām, bez vēžveidīgajiem, tikai daži rēgojās pie ūdens- līnijas. Nekas viņam nepatika šajā alā, tā līdzinājās slazdam, taču viņš juta, ka simpātiskā mis Rainersone nav viņu te ieaicinājusi, lai izvērstu diskusiju par ūdens tēlnieka spējām. Viņš gaidīja jautājumu, kaut zināja iepriekš, kāds tas būs.

-     Tātad kādas ir tavas domas?

-    Es domāju, ka paisuma laikā ala ir zem ūdens, - viņš atbildēja. - Bet tagad beigsim māžoties un iesim ārā. Kamēr nav sācies jauns lietus, jāatrod vieta, kur nobēgt.

-    Te ir tā vieta. Paskaties. - Kira notēmēja lukturīša staru uz izcilni apmēram četras pēdas augstāk par ieeju. - Ūdenslīnija ir zemāk. Pārliecinies pats. - Viņa laida gaismas staru pa sienu uz vienu un otru pusi. - Tur ir sauss. Vieta ideāla. Mūs te nekad neatradīs.

Pilnīgi iespējams, taču Saimonam nepatika doma, ka viņš būs šajā vietā iesprostots kā žurka krātiņā.

-    Ieeja ir zem ūdenslīnijas. Mēs būsim te iesprostoti, līdz sāksies bēgums. Tas nozīmē, ka vismaz uz divpadsmit stundām.

-    Tas tikai palielina drošību, - Kira iebilda. - Paisuma laikā varam gulēt. Te būs mūsu privātā grota.

-     Vai kādreiz esmu tev ieminējies, ka man ir nelielas problēmas ar klaustrofobiju?

-    Nē. - Kira uzspīdināja gaismu viņam uz sejas. - Patiešām?

-     Patiešām. No šīs privātās grotas man var piemesties nervu drudzis.

Viņa pavērsa gaismu pret savu seju, kas savilkās sirsnīgā un mazliet ķircinošā smaidā.

-     Es turēšu tevi pie rociņas, Leonidovič.

-     Tu apsoli? - Tas daļēji bija tikai joks.

-     Pilnīgi droši. Ja stāvoklis kļūs pārāk ļauns, varēsim nozust no šejienes peldus. Jāpeld tikai kādas divdesmit pēdas.

Izklausījās skaisti, taču nez vai to varēs izdarīt viļņu dēļ. Saimons paņēma lukturīti un pārbaudīja sienas.

-    Nezinu, kā tur var tikt augšā.

-     Saimon… - Kira izteica viņa vārdu tik cieti, ka atbalss ņirdzīgi nodžinkstēja.

-     Ko? - It kā viņš nezinātu. Ūdenslīnija atradās nepilnu pēdu zem izvirzījuma, un Kira bija pietiekami gudra, lai saprastu, ka, uznākot paisumam, viņi var līdz tam uzpeldēt.

-    Mēs varam ievilkt iekšā koku. Būs lieliskas kāpnes.

Pat labākas.

-     Labi jau labi, mēs varam tikt tur augšā. Tikai… - Kas tikai? - Pēc paisuma beigām ieeju alā varēs ieraudzīt no kādas piepūšamās laivas. Mēs būsim lamatās.

-     Tas tiesa, - Kira atzina. - Bet vai tu patiešām domā, ka viņi līdīs alā tik dziļi? Tu to darītu?

-    Es ielīdu.

-     Tikai tāpēc, ka nenēsāju krūšturi.

Viņš uzspīdināja krūtīm gaismu - vienīgi tik daudz, lai atzītu šo faktu.

-    Neciešu, kad tev ir taisnība, Rainersone.

-     Vai tu patiešām domā, ka tur, ārā, meklējot kaut ko labāku, būsim lielākā drošībā?

Kiras seja nebija redzama, taču viņš pilnīgi skaidri saklausīja tajā sarkastisku pieskaņu. Gudriniece!

-    Es zinu, ka tu esi suši cienītājs, - viņa noteica. - Šeit tu varēsi ēst krabjus trīsreiz dienā.

Tas, ka vajadzēs nogalināt mazos rāpotājus, īpaši labi neizklausījās.

-     Man tie garšo, taču nevēlos nogalināt.

-     Es to izdarīšu tavā vietā.

-    Tātad, ja būšu ar mieru te palikt, tu turēsi manu roku un barosi?

-      Bez šaubām. Bet tu paliksi uz vietas un būsi labs zēns, kamēr būšu aizgājusi?

Viņš zināja, ka kaut kas tamlīdzīgs gaidāms, un jautāt, ko nozīmē aizgājusi, būtu lieki.

-    Tu nevari viņu izglābt, Kira.

-     Man vismaz jāmēģina to darīt.

trīsdesmit piektā nodala

SALA DIENVIDĶĪNAS JŪRĀ

Piektdiena, 13. jūlijs, 22:36:51, pēc Griničas laika, plus astoņas stundas

Kričers iznāca no tumsas, noņēma no galvas maskēšanās cepuri, uzsita pa kāju, lai nopurinātu lietus lāses, un iemeta kastē ar pārtikas devām. Pēc tam neparasti kārtīgi novilka lietus apmetni un bezgala rūpīgi izklāja uz auklas, kas bija nostiepta no viena stūra stabiņa uz otru. Mols apspieda smaidu, jo vira acīm redzamais mēģinājums novilcināt savu misiju uzjautrināja. Vīri, Mols to zināja, sačukstējās savā starpā, gribēdami kaut ko uzzināt par Džeimsu Atertonu, alias Mākleri Džo, un mēģināja vienoties, kurš dosies pie viņa ar jautājumu. Vienībā ilgāk par pārējiem bija Lielais Padijs un Kričers, un izvēle bija kritusi uz Kričeru. Lielais bija muskuļi, Kričers - smadzenes.

Beidzot ticis galā ar lietus apģērba smalko sakārtošanu, Kričers ielēja sev krūzē tēju un apsēdās uz viena no salokāmajiem krēsliem, ne reizi nepaskatījies Molam acīs.

-     Es kļūstu par vecu šādām izdarībām.

-     Jā. - Molam nebija pa prātam, ka viņu iztaujā, un viņš pat necentās kaut ko atvieglot. Bez respekta nevar, ja gribi komandēt un kontrolēt.

Kričers atliecās krēslā, pievērsa skatienu maskēšanās tīklam virs galvas, sakrustoja rokas uz krūtīm un sāka nervozi virpināt pirkstus. Mols ļāva viņam dīdīties. Klusumu pārtrauca tikai lietus nerimtīgā šalkoņa. Pēc vairākām neveikla klusuma minūtēm Kričeram beidzot atgriezās runas spējas.

-     Vai laika ziņas ir saņemtas?

Mols pastiepa roku, uzklikšķināja uz klēpjdatora laika saites un sagrieza ekrānu, lai Kričers paskatās pats.

Neatraudams acis no ekrāna, Kričers sašūpojās uz priekšu.

-     Ahā… izskatās, ka šī atmosfēras fronte beidzot pārvietosies tālāk.

-Jā.

Kričers palūkojas naksnīgajas debesīs, it ka tumsa spētu saskatīt pašķiramies mākoņus.

-     Rīt dažas stundas varētu spīdēt pat saule. Vīri varētu to izmantot.

-Jā.

Piepeši kļuvis par zīlnieku, viņš noliecas par krūzi ar tējas lapiņām.

-     Līdz svētdienai laiks varētu noskaidroties pavisam.

-Jā.

-     Ja līdz tam laikam viņus neatradīsim, es varētu uz šejieni atgādāt helikopteru.

It kā par to jau nebūtu prātots, nodomāja Mols, kuru Kričera izvairība un neskatīšanās acīs darīja piesardzīgu.

-    Ko īsti tu gribi, Krič?

Vīrs pacēla galvu, pirmo reizi ieskatīdamies acīs.

-     Gribu?

-     Spļauj ārā - tu domā, ka esmu nelabojams idiots!

-     Zini… viri… mēs brīnāmies par to zelli… par Aterto- nu. Zēns izsakās, ka viņš ir…

-     Zēns! - Mols iesaucās, gribēdams Kričeru tūlīt izsist no segliem. - Domā, ka es būtu uzsēdinājis Ketmenu viņam uz astes, ja uzskatītu, ka Džoko kaut ko spēj izdomāt ar savu galvu?

-     Nē, taču viņš bija…

-     Domā, es esmu tik liels muļķis, lai dalītos izlūkošanas zinās ar vinu?

-     Nē, protams, ne, taču viņš bija tā putniņa vienībā. Viņš redzēja, kas un kā.

-     Pareizi, Krič, viņš to redzēja. Viņš redzēja, ka Rainersona meitai kāds cenšas piekantēties. Tas ir viņa pieņēmums. Tu esi gudrāks. Tu zini, ka viesnīcā man ir kontakti. Kā tev šķiet, kas organizēja visus tos negadījumus? Kā citādi…

-    Jā, - Kričers viņu pārtrauca, - bet šis ir cits gadījums. Ja viņš strādāja mūsu labā, kāds velns viņu dzina kāpt lidmašīnā?

Labs jautājums, taču pašsaprotams, un Mols bija tam sagatavojies.

-     Tāpēc ka informācija gāja vienā virzienā. Es to pirku, viņš piegādāja. Viss ar e-pastu. Līdz brīdim, kad šis cilvēks te ienāca un stādījās priekšā ar savu segvārdu, nebiju viņu saticis.

-     Bet… - Kričers uz brīdi apklusa to pārdomādams. - Kā tu vinu atradi?

Mols pasmaidīja: vēl viens jautājums, kuru varēja sagaidīt.

-     Caur mūsu veco draudzeni Čanas kundzi. - Izdomāta atbilde, kuru neviens nevarēja apstrīdēt. - Tas ir viens no iemesliem, kāpēc viņu vajadzēja izslēgt no spēles. Viņa varēja atklāt mūsu sakarus ar kādu no viesnīcas.

Kričers pamāja, noticēdams šim stāstam.

-     Tas ir saprotams.

Mols gaidīja, jo zināja, ka vēl paredzams vismaz viens jautājums.

-      Bet kā ar koferi? To, kuru kurjers iznesa liedagā? Zēns izsakās, ka tas bijis pie Atertona.

Mols pielieca galvu, norādot uz koferīti, kuru tīšuprāt bija atstājis redzamā vietā. Kričeram ar savām vanaga acīm to vajadzēja ieraudzīt tūlīt pēc iznākšanas no lietus.

-     Tepat tas ir, Krič. Vari ieskatīties.

Ļoti cenzdamies neizrādīt pārlieku interesi, Kričers iedzēra malku tējas, pastiepa roku un iecēla koferīti klēpī.

-    Smags gan. - Viņš novilka ar roku pa iedobēm koferīša sānā. - Tas tik ir joks. Nekāds brīnums, ka viņš nepalika guļam. No kāda materiāla šitā mantiņa ir taisīta?

-     No kevlara, - Mols atbildēja. - Vai kā tamlīdzīga.

Kričers atvēra abas slēdzenes.

-     Velns lai parauj, kas tas par joku?

-     Ja tas ir joks, - Mols atbildēja, - tad izjokoti esam mēs.

-     Vai vari iedomāties, kas…

-    Nevērtīgs lietišķās mākslas priekšmets, tā vismaz saka Atertons.

Kričers neticīgi paskatījās caur pieri.

-     Un tu viņam tici?

-     Nē.

-     Kā var zināt, ka viņš nav nospēris koferīša saturu?

-     Mēs to nevaram zināt, - Mols atzina. - Un tāpēc to mērgli neizlaidīšu no acīm, kamēr nebūsim dabūjuši rokā Leonidoviču. Lielajam Padijam pietiks ar divām minūtēm, lai viņš sāktu runāt.

Kričers piekrītoši pamāja.

-    Atertons guļ tavā teltī, vai ne?

-     Nu jau vienpadsmit stundas, - Mols atbildēja. - No tā akmens staipīšanas droši vien pārguris līdz nāvei.

Kričers iesmējās un piecēlās acīm redzami apmierināts, ka visi spēlē vienā komandā.

-    Šķiet, ka doma par gultu nav zemē metama.

Pēc stundas, kad lietus bija mazliet pierimis, iežogojumā ienāca Atertons vēl miega pilnām acīm. Ģērbies no Mola skapja konfiscētos tīros šortos un T kreklā, savam augumam divreiz lielākās drēbēs, noaudzis ar bārdu, sajukušiem matiem viņš izskatījās pēc klaidoņa.

-    Cik pulkstenis?

Mols uzmeta acis laikrādim.

-     Divdesmit trīs, četrdesmit divas. - Viņš juta Atertona galvā griežamies zobratus un piedāvāja citu atbildi, kamēr zobratiem nav norauts kāds zobs. - Vienpadsmit un četrdesmit divas minūtes.

-    Ak kungs, divpadsmit stundas! Vai kafijas te nav?

Mols norādīja ar galvu uz gāzes plīti ar diviem riņķiem.

-     Tēja.

-     Kafijas nav?

-     Mēs dzeram tēju.

Atertons saviebās, taču ielēja sev tēju.

-     Un kā ar ēdienu?

Mols piesita ar kāju pie kastes ar armijas devām.

-     Kas tur ir?

-    Augļi, - Mols atbildēja, sajutis vēlmi iespraust banānu šim pakaļā. - Mūsu šefpavārs nevarēja ierasties.

Beidzot aptvēris situāciju, Atertons pamāja un noslīga uz krēsla.

-     Tātad kas notika?

-     Mēs atradām vietu, kur viņi pavadījuši nakti, - Mols atbildēja, - taču, kad tur ieradāmies, viņi jau bija prom.

-     Kaut nelabais to Leonidoviču! - Atertons beidzot nomurmināja, it kā runātu pats ar sevi. - Kāpēc tad jūsu vīri nav tur? - viņš noprasīja. - Jums ir nakts redzamības iekārtas.

Doma par banānu ar katru sekundi kļuva patīkamāka, taču, ko darīt ar misteru Džeimsu Atertonu, Mols vēl nebija izlēmis.

-    Vīri trīs dienas ložņā pa dubļiem, viņi nav roboti.

-     Viņi jāatrod, kamēr lietus nav beidzies. Ja viņi pados par sevi ziņu kuģim, ar visu šo lietu ir cauri.

-    Mēs viņus notversim, - Mols atbildēja. - Atraduši vietu, mēs noklājām visu salas galu ar sensoriem. Tādējādi meklējumu rajons tiek samazināts par divām trešdaļām. - Viņš pagrieza klēpjdatoru uz Atertona pusi tā, lai tas redzētu režģi. - Neesmu atrāvis acis no ekrāna astoņas stundas. Kaut reizi nopirdušies, viņi būs mums rokās.

Atertons paliecās uz priekšu un uzmanīgi pārlūkoja ekrānu.

-     Viņi paredzēja turēties krasta tuvumā.

-     Meklējot mēs tam pievērsīsim galveno uzmanību.

Atertons pamāja, viņa skatiens kļuva domīgs.

-     Ko tad, ja viņi izdomā iet ūdenī? Mēģina pārvietoties pa ūdeni?

-     Vai par to tika runāts?

-    Nē, taču, pēc manām domām, šo iespēju nedrīkst ignorēt. Leonidovičs ir gudrs zellis.

Mols nemanāmi pamāja ar galvu - viņš pats bija dabūjis mācību.

-     Es nolaidīšu ūdenī divus zodiakus. Ja viņi… - Piepeši apziņā uzpeldēja kaut kas no Atertona teiktā. - Kā viņi var zināt, ka mums ir nakts redzamības aprīkojums?

Atertons izsmējīgi un rūgti iespurcās.

-    Rainersonei izdevās pievākt vienu no jūsu kravas somām. Kad jūs krāvāties ārā no kuģa, viņa bija te.

Mols gandrīz iesmējās: Rainersone bija varena sieva, to nevarēja noliegt.

-     Tad re, kur soma palikusi! Kāpēc neieminējāties par to agrāk?

-     Neienāca prātā, - Atertons atbildēja. - Bet tāpēc nav jāraizējas, viņa te vairs neatgriezīsies. Padzirdējusi par jūsu nodomu, viņa no bailēm laidās prom, ko kājas nes.

-    Tiešām?

-     Par jūsu plānu atstāt līķus vietā, kur tos atradīs kuģi. Doma par slīcināšanu viņai nemaz nepatika.

Mols atsauca atmiņā šīs sarunas laiku un vietu.

-     Viņa to dzirdējusi?

Atertons pamāja, iedzēra tējas malku un saviebās.

-    Dievs sodi, bet šī susla garšo pēc vārītiem mīzaliem.

Mols izlikās viņa gastronomisko komentāru nedzirdam.

-    Tas nozīmē, ka viņa te bijusi ne reizi vien.

Atertons vēlreiz pamāja ar galvu.

-     Piķis un zēvele! Mūsu nometnē! Tev vajadzēja to pateikt! - Mols paķēra nakts brilles un norādīja uz lukturi. - Nogriez gaismu!

Atertons pat nemēģināja izkustēties no vietas. „ - Jūs pārspīlējat. Viņa te vairs nerādīsies, jo jūs esat iesprostojuši abus tajā salas galā.

Mols zināja, ka Atertonam taisnība, taču fakts, ka sieviete iekļuvusi nometnē, aizdeva milzīgas dusmas un lika justies kā apspļaudītam.

-    Ja vien šo prieku nevēlies paturēt sev, es pats noslīcināšu to maitu.

-      Es? - Atertons atzvēlās krēslā, acīmredzot nopietni apsvērdams priekšlikumu, bet tad papurināja galvu un pasmaidīja. - Nē. Taču es labprāt noskatītos.

trīsdesmit sestā nodaļa

SALA DIENVIDĶlNAS JŪRĀ

Sestdiena, 14. jūlijā, 05:15:18, pēc Griničas laika, plus astoņas stundas

Saimons pārsēdās citādi, jo pēcpuse no pārāk ilgas sēdēšanas vienā vietā bija kļuvusi nejūtīga. Cik ilgs laiks pagājis, varēja tikai minēt, taču viņš zināja, ka no Kiras nozušanas brīža naktī pagājušas vismaz sešas stundas. Nolādētā sieviete, uz mata kā māte: gudra, skaista un stūrgalvīga kā auns.

Viņš dziļi ieelpoja mitro gaisu, kas oda tā, it kā jūras zālēs pūtu liela zivs, un mēģināja sev iestāstīt, ka Kira ir piesardzīga, nevis bezrūpīga. Mākoņu starpā varēja saskatīt dažas zvaigznes, un viņš mēģināja saprast, vai debesis kļūst gaišākas, vai arī tās ir tikai iedomas.

Viņš aizvēra acis un sāka skaitīt sekundes - kopā divas minūtes -, dodot acu zīlītēm laiku pielāgoties, bet tad paskatījās augšup no jauna. Nebija šaubu, ka zvaigznes sāk dzist. Vajadzēja kaut ko izlemt. Ja Kira notverta, pēc neilga laika atradis arī viņu. Visi runā, tas atkarīgs tikai no…

Viņa iznāca no zilgani pelēkās gaismas, rīta miglai viļoties ap kailajām kājām. Saimons, viņu ieraudzījis, tūlīt saprata - pēc noslīgušajiem pleciem un kā viņa vilka pa ūdeni kājas. Viņš skaidri zināja, ko Kira redzējusi, norāpās no klinšainā paaugstinājuma un steidzās viņai pretī.

-     Kas noticis?

Kira paraustīja plecus, šķita īgna un noslēgusies sevī.

-     Vienkārši domāju par tēvu.

Taču varēja redzēt, ka tas nav viss.

-     Un?…

-     Esmu nogurusi, nomākta un saniknota.

Oho, viņš jau sajuta izdaudzinātā Rainersonu temperamenta svelmi.

-     Tātad?… Atertona tur nebija?

Kira apstājās, viņas acis nozibsnīja, degauklai oficiāli bija pielaista uguns.

-    Ak nē, viņš bija gan. Tas sūdvabole sadarbojas ar viņiem.

Saimons mēģināja tēlot mērenu pārsteigumu, neko nepārspīlējot.

-     Vai esi par to droša?

-     Neturi mani par muļķi, Saimon. Es domāju par to visu nakti. Tu kaut ko zini.

Saimons papurināja galvu.

-      Nē, galīgi neko! - Taču viņš saprata, ka Kira šoreiz neļaus izlocīties un nekas cits neatliks, kā teikt patiesību. - Man bija šādas tādas aizdomas, nekas vairāk.

-     Dažas aizdomas?

-     Tieši tā, aizdomas.

-     Kāpēc tādā gadījumā tu atļāvi man iet?

Kaut arī Kiru apturēt, vismaz ar vienu roku, nebūtu bijis iespējams, viņš visu nakti bija uzdevis sev šo jautājumu.

-     Tāpēc, ka tu man esi kā skabarga dibenā, Rainersone, un es nospriedu, ka beidzot varētu tikt no tevis vaļā.

-     Es runāju nopietni.

-    Un tā dēļ, ko viņš izdarījis, nevēlos būt tavs peramais zēns. Es centos tevi atrunāt.

-     Tu varēji man pateikt par savām aizdomām.

-     Padomā labi, Kira. Šis cilvēks nupat lūdza, lai tu ej pie viņa par sievu. Tu nekad nebūtu man noticējusi. - Šķiet, Kiras acis to apstiprināja, tāpēc viņš turpināja uzbrukt, iedzenot vēl vienu naglu. - Tu būtu mani apsūdzējusi atriebībā un nejūtīgumā.

Viņa pavēra muti ar nepārprotamu nodomu to noliegt, bet tad pagriezās un gāja uz ieeju alā.

-    Viss nebūt nebija tik nopietni.

-     Man gan šķita stipri nopietni.

-    Viņš bija labs vakariņu partneris, nekas vairāk. - Aizgājusi līdz klintīm, Kira apstājās un apgriezās. - Labi, atzīstos, biju gribējusi ko vairāk. Es gribēju, lai Tonija, jaunākā, dzīvē būtu vīrietis. Un ar manu tēvu… - Sakauta viņa pieslējās pie liela akmens un nespēja parunāt.

-     Kira, Dieva dēļ, tu pati zini, ka tā nav. Tonijs nekad nebūs laimīgs, ja vien tu…

Viņa pārtrauca Saimonu.

-    Nesaki. Es zinu, ka rīkojos muļķīgi. Es ļoti centos, tikai visi mani apsvērumi izrādījās aplami. Bet tad es sapratu, ka esmu kļūdījusies… ka viņš nav man īstais cilvēks. Es viņu noraidīju, vai atceries? - Kira atvieglota novalbī- ja acis. - Vismaz es negulēju ar to zelli.

Saimons pasmaidīja, nespēja nepasmaidīt.

Kira paskatījās uz viņu ar baltu aci, taču bija skaidri redzams, ka dusmas izplēnējušas.

-    Tev par to prieks, vai ne?

Mazliet ir.

-     Protams, ne.

-     Viņš nekad tev nav paticis.

-    Kāpēc lai nepatiktu? Bagāts, veiksmīgs, izskatīgs, labi izglītots… labi, šeit tu mani pieķēri. Nekā tāda, kas varētu patikt.

Tikpat strauji kā norimušas, Kiras dusmas uzliesmoja ar jaunu spēku.

-     Kaut nelabais parautu to maitas gabalu! Viņš nostādīja mani muļķa lomā! - Kiras acu kaktiņos ieriesās asaras, un viņa tās notrausa ar plaukstas virspusi.

Saimons ar veselo roku pievilka Kiru pie krūtīm.

-     Viņš piemuļķoja visus. Ārlietu ministriju. Tavus vecākus. Mūs visus.

-    Tevi ne.

-     Protams, piemuļķoja. Tikai pirms dažām dienām man ienāca prātā, ka viņam var būt pavisam citi plāni. Tikai tagad lieku kopā dažādos informācijas gabaliņus.

Kira pakāpās atpakaļ.

-     Es domāju par to visu nakti un pie skaidrības tā arī netiku. Kādi gabaliņi? Ko tu redzi tādu, ko es neredzu?

-     Tikai šādus tādus sīkumus. Vienu otru neatbilstību. Neko ievērojamu.

-    Un kas tas ir? - Kira noprasīja. - Es gribu zināt.

Saimons kavējās ar atbildi, līdz izdevās visu sakārtot

saprotamā veidā.

-    Šis tas jāskata retrospektīvā. Neredzēju sakarību līdz mūsu izlidošanas brīdim.

-     Piemēram?

-     Uzbrukums pie Čanas kundzes. Atradis ieroci, sapratu, ka uzbrukums kaut kādā veidā saistīts ar mani. Ka ir kāds, kas vēlas mani aizvākt no ceļa. Bet kādēļ? Ja ar mani kaut kas notiktu, aicinātu citu kurjeru. Es neesmu neaizstājams… uzbrukumam nebija jēgas.

-     Bet tagad ir?

-     Varbūt tas izklausās muļķīgi, bet tagad domāju, ka Atertons mūs uzskatīja par ko vairāk nekā tikai par draugiem.

-     Ak! - Kira apklusa un domāja. - Kāpēc tas izklausās muļķīgi?

Šādu jautājumu Saimons nebija gaidījis.

-     Zini… mēs esam tuvi draugi. Citādi viens par otru nemaz nedomājam. - Apmulsis viņš steidzīgi turpināja: - Lai nu kā, bet tagad man šķiet, ka viņš gribēja mani dabūt nost no ceļa. Protams, visu laiku man bija jādomā par informācijas noplūdi.

-     Un šā iemesla dēļ tu nolēmi pārvest vainagu agrāk, nekā bija plānots?

-    Tieši tā.

-    Šajā lietā es kaut ko nesaprotu. Ja jau viņš bija iesaistīts no paša sākuma, kāpēc kāpa lidmašīnā? Viņam vajadzēja zināt par…

-     Nē, - Saimons viņu pārtrauca, - Nez vai viņš zināja. Tie zeļļi ir algotņi. Tā teica Atertons pats. Viņš pasteidzās uz to ļoti veikli norādīt. Manuprāt, viņš ir cilvēks, kurš tos nolīdzis.

-     Bet?… - Kira neveiksmīgi mēģināja salikt mozaīkas gabaliņus kopā.

-     Varbūt viņš centās pasargāt savu identitāti. Šīs lietas varēja kārtot ar e-pasta un tālruņa palīdzību. Nekādu personisku kontaktu. Ir tikai viens iemesls, kāpēc Atertons iekāpa lidmašīnā, - viņš nezināja, ka tā nogāzīsies, bet algotņi nezināja, ka viņus nolīdzis Atertons. Tikai tā var izskaidrot to, kas noticis.

Kira noslīga uz akmens, viņas sejā atspoguļojās skepse.

-     Arī tad ar savu atrašanos tavā un vainaga tuvumā viņš apdraudēja sevi.

-     Tā patiešām ir, un es domāju, ka šis apstāklis darīja viņu nemierīgu. Lielā mērā. Šī bija vienīgā reize, kad re- dzeju Atertonu nervozējam. Toreiz nepievērsu tam īpašu uzmanību… tikai nospriedu, ka viņam nepatīk mazās lidmašīnas.

Kira pamāja.

-     Es to atceros un nodomāju to pašu. - Viņa pielieca galvu, vilkdama ārā no skapja atmiņas. - Vai atceries, es tev stāstīju par vienu sarunu… par Robija un tā skūtgal- vja sarunu?

-Jā.

-     Viņš sacīja Robijam, ka tikko beidzis runāt ar klientu. Taču tā nebija taisnība. Viņš mēģināja kādu sazvanīt, taču neviens neatbildēja.

-     Tagad mēs zinām, kāpēc.

-     Acīmredzot. - Kira paraudzījās debesīs. - Varbūt mums jādodas alā?

Saimons arī palūkojās augšup - zvaigznes bija pārvērtušās dažos gaismas plankumos -, taču nesteidzās atkal līst mitrajā, noslēgtajā telpā.

-    Tam vēl ir daudz laika.

-     Manis pēc. Esmu tik nikna, ka nejūtos pat nogurusi. Tātad - kas vēl? Kādas neatbilstības netiku pamanījusi?

Saimons saprata - Kira saniknota par to, ka Atertons viņu tik pamatīgi aptinis ap pirkstu, tagad cenšas apjēgt savas dusmas.

-    Visu laiku mani darīja nemierīgu fakts, ka viņš pavisam vienkārši grib atdot vainagu un uzsākt sarunas par mūsu izkļūšanu no salas. Šī pēkšņā drosme un gatavība doties pie cilvēkiem, kas vēlas piepildīt viņa plaušas ar jūras ūdeni, likās nevietā. Ja jau viņus tik ļoti interesēja vainags, tad kāpēc viņi uzbruka lidmašīnai?

Kira pamāja.

-     Labs jautājums. Es joprojām nesaprotu, ap ko šī lieta grozās.

-     Es par to domāju, taču, ja runa ir par Atertonu, tad, manuprāt, viņu interesē vienīgi nauda. Ir pietiekami daudz cilvēku, pat valdības, kas samaksātu veselu bagātību, lai tikai no alianses nekas neiznāktu. Acīmredzot viņam šajā pasaules daļā ir labi sakari… viņš varēja zināt, kam iztirgot informāciju.

-     Kāda šajā lietā ir mana loma? Kāpēc tik traka steiga ar bildinājumu?

Saimons kavējās, labi zinot, ka jābūt uzmanīgam, taču Kira pati visu izskaidroja, iekams viņš izdomāja delikātu atbildi.

-     Šķiet, arī šajā gadījumā noteicošais bija nauda.

-     Iespējams. Viņš ieraudzīja izdevību un mēģināja to realizēt. Varbūt iedomājās, ka var izjaukt aliansi un iznākumā vēl apprecēt zelta bērnu.

Kira nicīgi nospļāvās, it kā no mēles gala nospļautu kukaini.

-     Es neesmu bērns.

Nē, taču apzeltīta katrā ziņā un ne jau vienā veidā vien, tikai Kira to neapzinājās.

-    Viņš droši vien saprata, ka laika nav palicis daudz… ka jāsteidzas izdarīt gājiens.

-     Un nāca klajā ar bildinājumu.

-    Pareizi. - Un viņi abi zināja, ar ko tas beidzās. - Pietiek runāt par Atertonu. Ko tu noskaidroji? Vai izdevās piekļūt tik tuvu, lai kaut ko sadzirdētu?

Kira dziļi ievilka un izpūta elpu, it kā mēģinātu izdzēst no prāta atmiņas par šo cilvēku.

-    Viņi pievērsušies šim salas galam. Sensori izvietoti visās vietās. Tas neko labu neliecina.

Tieši tā, kā viņš bija paredzējis.

-     Man ir kaut kas padomā… - viņš ļāva vārdiem palikt karājamies gaisā.

Kira pacēla kājas uz augšu, atspiedās ar pēdām pret akmens malu un aptvēra ar rokām ceļgalus.

-    Es klausos.

-    Tas saistīts ar risku.

-    Risks ir mans otrais vārds.

Tā bija taisnība, un tieši to viņš bija gribējis dzirdēt.

-     Vai nometnes drošībai tiek pievērsta īpaša uzmanība?

-     īstenībā ne, - Kira atbildēja. - Viņi domā, ka iedzinuši mūs lamatās šajā salas daļā. Kas tev ir prātā?

-     Nozagt vienu no zodiakiem. Vai tas ir iespējams?

Kira sēdēja klusēdama un vēroja tumšo jūru, taču domas bija citur, prātā viņa droši vien iztēlojās nometni.

-     Varbūt, - viņas balss atskanēja no tāda paša tāluma kā domas. - Pa nakti viņi laivas izvelk no ūdens. Cik tālu, atkarīgs no plūdmaiņām.

-     Es iedomājos, ka varbūt mums izdodas nozagt vienu un pārējās sabojāt.

-     Kādā veidā?

-     Pārgriežot degvielas vadu?… - Saimons apzināti neatbildēja uz savu jautājumu, lai arī Kira iesaistītos plāna izstrādē un būtu tikpat uzticīga idejai kā viņš.

Viņa bez garas domāšanas papurināja galvu.

-     Viņi to saodīs. Apmetne ir samērā tuvu krastam, bet vējš parasti pūš no jūras. Drošāk būtu laivas sadurt.

-    Galvenais, lai tas izdotos.

Viņa lēni pamāja ar galvu.

-    Tev taisnība, plāns saistīts ar risku, taču man patīk - tas ir vienkāršs un skaidrs.

-    Tāds nu es esmu, vientiesis Saimons.

Kira pielieca galvu, to apstiprinot.

-     Mēs nevarēsim iedarbināt motoru, kamēr nebūsim labu gabalu no nometnes. Citādi mūs izdzirdēs un… - Viņa novilka ar plaukstu gar kaklu.

-     Pareiza doma. - Šādu iespēju Saimons jau bija apsvēris. - Viņš pacēla uz augšu apsaitēto roku. - Baidos, ka smagumi būs jācilā tev.

Kira tēloja neapmierinātību, viņas balss ieskanējās sarkastiski un zobgalīgi.

-     Viss jādara man.

-     Rainersonu lāsts.

Viņa vēlreiz paskatījās debesīs, kas ar katru brīdi kļuva gaišākas, un nolēca no klints.

-    Varbūt varu izdarīt ko tādu, kas mūsu izredzes palielina.

-     Un tas būtu?

-     Kur ir tā kravas soma? - Negaidīdama atbildi, viņa devās uz alu. - Es redzēju dažas lietiņas, kas var mums noderēt.

Lietiņas?

-     Kādas lietiņas?

-     Drīz būs gaišs. Paskaidrošu pēc atgriešanās.

-    No kurienes? Kur tu iesi?

-     Medībās.

trīsdesmit septītā nodala

SALA DIENVIDĶĪNAS JŪRĀ

Sestdiena, 14. jūlijs, 14:31:14, pēc Griničas laika, plus astoņas stundas

Kaut arī saule vēl atradās aiz pelēki baltu mākoņu kārtas, šķita, ka tā pamazām pieņemas spēkā, un vētra lēnām norimās. Pa priekšu paisumam, kas sāka savu ne- apstādināmo gaitu pa smiltīm, Saimons atkāpās dziļāk klintīs. Pie joda, kur viņa ir? Medības - kas ar tām domāts? Ko tad, ja viņa neatgriežas pirms paisuma uznāk- šanas?

Stāvot ūdenī līdz potītēm, viņš mocījās ar šo jautājumu, bet tad starp klintīm uz svina pelēko debesu fona parādījās Kiras siluets ar somu pār plecu.

-    Atvaino, ka aizkavējos tik ilgi.

Viņš izdvesa seklu nopūtu, slēpdams atvieglojumu.

-     Es nemaz tevi nepamanīju.

-     Melot gan tu nemāki, Leonidovič. - Viņa devās uz ieeju alā. - Mums jāiet alā, jo divi vīri ar zodiaku apstrādā šo salas pusi. - Viņa ienira zem klinšu pārkares.

Saimons ieslēdza lukturīti un sekoja.

-     Ko nozīmē tavs "apstrādā"? - Viņš raidīja gaismas staru uz koku, kas kalpoja par kāpnēm.

-    Tu zini, ko ar to domāju. - Viņa sāka rāpties augšā.

Par nelaimi, viņš to zināja.

-     Vai viņi paliek laivā vai patiešām apstaigā krasta līniju?

Kira atskatījās pār plecu.

-    Viņi abi atradās laivā, taču es neaizkavējos, lai viņus vērotu. - Viņa uzmeta somu uz izciļņa un pakāpās atpakaļ.

-    Tiklīdz būs iestājies paisums, ar mums viss būs vislabākajā kārtībā.

-     Taisnība.

Viņa no jauna iekāpa ūdenī.

-     Kāp lēnām. Nekur nav jāsteidzas.

Viņš padeva Kirai lukturīti, pagaidīja, kamēr gaismas stars pagriežas, un sāka rāpties, kaut arī, turoties tikai ar vienu roku, tas nebija viegli.

-     Vai meklēto atradi?

-     Atradu.

-     Un tas būtu?

-     Glīts laukumiņš ar Psilocybe Aucklandii.

-    Ak, mani mīļotie. - Viņš lēni pārvietojās uz augšu. - Kas tie ir?

-     Sēnes.

-    Lieliski. Man garšo sēnes.

-     Tās ir halucinogēnās sēnes.

-    Vēl labāk. - Saimons apstājās, lai ievilktu plaušās gaisu, tik biezu un spiedīgu, ka to bija grūti pat norīt. - Labāk nebūt pie pilna prāta, kad mani slīcinās.

-    Aiz bailēm tu allaž sāc dzīt jokus.

-    Es neesmu nobijies, tikai pienācīgi noraizējies.

-    Tik un tā.

Viņš rāpās uz augšu, aptvēris slapjo koku ar kājām.

-    Tātad kāds labums no sēnītēm? - It kā to būtu grūti iedomāties. - Tikai nesaki, ka domā tur ielavīties un iegrūst sēnītes ēdienā.

-    Tās mums visu jūtami atvieglotu.

Viņš paskatījās lejup, taču atstarotajā gaismā tik tikko spēja saskatīt Kiras sejas vaibstus.

-    Izmet šo domu no galvas! To darīt ir pārāk riskanti.

-     Tu raizējies gluži lieki, Leonidovič. Es neko nemēģināšu darīt, ja neradīsies laba izdevība.

Laba izdevība! Izklausījās, it kā viņa runātu par labu investīciju, neko citu.

-     Par izdevību nevar būt ne runa… ja vien viņi nesadomā ēst divos naktī. - Viņš pastiepa roku, atrada vēl vienu nolauzta zara stumbeni un uzvilkās uz izciļņa. - Mēs paliksim šajā draņķa vietā līdz pusnaktij.

-      Protams, taču nekad nav zināms iepriekš, kas var notikt. Tāpēc salasīju sēnes. Viss, stāstam beigas. - Kira ielika minilukturlti mutē un sāka rāpties.

Pēc minūtes abi jau sēdēja virs ieejas ar somu pa vidu. Kira pasniedzās un viegli paspieda Saimonam roku.

-    Esi gatavs?

-     Kam?

Kira izslēdza gaismu, un Saimons tajā pašā mirklī sajuta, ka telpa visapkārt saraujas. Nolādēts! Viņš paliecās uz priekšu un ieskatījās blāvi gaišajā ūdenī zem pārkares, un mēģināja ignorēt virsū nākošo klaustrofobiju.

-        Spokaini. - Tumsā vārds atbalsojās nedabiski saspringti un spokaini.

-    Omulīgi.

Viņš aizvēra acis, apņēmies pārvarēt savu fobiju, taču tad sajuta somu pie kājas sakustamies.

-     Klau… Rainersone?

-Jā.

-     Vai tu tikko sakustinaji somu?

-     Nē.

-      Vai zini, ja vien tās sēnes neturpina augt… turklāt neparasti ātri… somā ir kaut kas dzīvs.

-     Vai tiešām?

-     Rainersone!…

-    Tici man, tev labāk nezināt.

Lieliski, tieši to viņš bija gribējis dzirdēt.

-    Vai tas ir tas, ko iedomājos?

-    Ja tu to netraucēsi, tā netraucēs tevi.

-    Čūska, vai ne?

-    Jūras čūska, ja gribi būt precīzs. Maza mazulīte.

-    Saki, ko nozīmē - mazulīte?

-     Nepilnas astoņpadsmit collas gara.

Tieši td, astoņpadsmit collas un mazulīte. Grūti bija stādīties priekšā māti un tēvu.

-    Droši vien indīga?

-     Ļoti.

-     Kāda velna pēc tu…

-      Tas ir mans slepenais ierocis, - viņa attrauca. - Ja radīsies izdevība, ielaidīšu mazulīti Atertona teltī.

-      Brīnišķīga doma, taču čūska man ir gandrīz pie kājām!

-     Tikai mieru. Es iebāzu čūskulēnu neilona piederumu somā. No turienes tas neizlīdīs.

-    Ja gribi zināt, man nepatīk čūskas.

-    Čūskas ir kolosālas. Tu tikai viņas nesaproti.

-     Kas tur ko saprast? Čūskas ir aukstasinīgas un kož. Man ar to pietiek.

-     Nevajag būt gļēvulim, Leonidovič. Čūskas ir burvīgi radījumi. Sī suga jo īpaši.

-    Ak, es jūtu, ka tūlīt man būs jānoklausās lekcija.

-     Pavisam nopietni, čūskas ir pēdējie evolucionējušie reptiļi. Cēlušās no mozazauriem, jūras plēsoņām, kas izzuda ap to pašu laiku, kad dinozauri. īstenībā šīs sugas evolucionējušas no zemes čūskām un tikai nesen atgriezušās savu senču ūdens valstībā.

-    Patiešām. - Parastos apstākļos viņš būtu pateicis kaut ko sarkastisku, taču Kiras balss neļāva izlaist no prāta faktu, ka viņi iesprostoti tumšā telpā kopā ar jūras čūsku. - Interesanti.

-     Jūras čūskas elpo gaisu, taču tām ir papildu plauša, kas tieši savienota ar īsto plaušu, kura savukārt savienota ar nirēja akvalangam līdzīgu garenu gaisa pūsli, un tajā glabājas skābeklis. Varbūt tu teiksi, ka tas nav interesanti?

-     Itin nemaz.

-    Šīs čūskas var uzņemt skābekli caur ādu, - Kira turpināja jūsmīgā balsī, - tieši no ūdens.

-     Burvīgi.

-    Netēlo gudreli, Leonidovič.

-     Nē, es patiešām runāju nopietni. Viss ir ļoti interesanti, taču tas nenozīmē, ka es gribētu turēt čūsku par mīļdzīvnieku.

-    Tu justos pārsteigts.

Saimons domāja citādi.

-     Vai zini, kas man reptiļos nepatīk?

-    Liekas, tu vēlies man to pateikt.

-    Viņi ir pilnīgi bez izteiksmes. Nav saprotams, vai viņi noraugās uz tevi kā nākamo maltīti vai draudzīgu apgādnieku. Man patīk pūkaini un mīlīgi mājdzīvnieki.

-    Man likās, ka pēc šā principa tu izvēlies sievietes.

-     Nemaz ne. Man patīk gludas, gludas un mīlīgas sievietes.

-     Sapratu, tev patīk gluda āda. Ja tu…

-     Ko?…

-     Klusu! Vai neko nedzirdi?

Brīdi bija dzirdama tikai viegla viļņu skalošanās, bet tad iedūcās mazs laivas piekaramais motors. Viņš paskatījās blāvajā gaismā apakšā un mēģināja noteikt, cik liela atstarpe šķir pārkāri no ūdens. Divas, varbūt trīs pēdas. Slikti.

Kira noliecās pār somu un čukstus ierunājās.

-     Viņi palēnina gaitu.

-    Viņi neieraudzīs atveri, - Saimons pārliecināts atčukstēja pretī, kaut arī sirds jau pukstēja kā negudra.

Kira sameklēja viņa roku un paspieda.

-    Ar mums nekas nenotiks. - Vārdi noskanēja neizteiksmīgi, bet cerību pilni.

-     Par to nav jāšaubās. - Saimons pielieca galvu uz sāniem un mēģināja kaut ko saklausīt un noteikt attālumu. Divdesmit, varbūt trīsdesmit jardi, taču viļņu čalas dēļ noteikt attālumu bija grūti.

Piepeši motors apklusa, un negaidīti iestājās tāds klusums, ka Saimons baidījās paelpot. Lēni tikšķēja sekundes, klusums šķita elektrizēts, tad pret klinti nočirkstēja gumija un skaidri dzirdami nošļakstēja ūdens, diviem vīriem iekāpjot ūdenī.

-     Tur nekā nav. Braucam tālāk, Padij.

-    Tu paliec pie laivas, - sēcoši norūcās otra balss. - Es tomēr pārbaudīšu.

-     Tas ir vīrs, kuru viņi sauc par Lielo Padiju, - Kira nočukstēja.

Saimons pieliecās Kirai tik tuvu, ka lūpas pieskārās ausij.

-     Pie joda Atertonu. Ja šādā apgaismojumā vari kaut ko darīt ar čūsku…

Kira pamāja un, sadzirdējusi, ka soļu šļaksti nāk tuvāk, pielika pirkstu pie lūpām. Šķita, ka nācējs paiet garām ieejai, bet tad apstājas un griežas atpakaļ.

-      Klau, Krič, panāc šurp! - telpā ieskanējās vīrieša zemā balss, bet gaismas stars atspīdēja pret ūdeni Saimonam zem kājām.

Kad tuvojās arī otrais vīrs, Kira lēnām atvilka somas rāvējslēdzēju. Saimonam šķita, ka ausis nostrikšķ kniedējamā pistole. Viņš atspiedās pret akmens sienu un, ar pūlēm elpodams, centās savaldīt sirdi, kas, šķita, tūlīt pārsprāgs.

Gaisma uzplaiksnīja vēlreiz, atsizdamās pret aizmugurējo sienu.

-    Apskaties!

Saņēmusi čūsku aiz galvas, Kira izvilka saniknoto rāpuli no sprosta. Kaut ari Kirai piemita tieksme riskēt, viņa tomēr izskatījās no bailēm gandrīz sastingusi, bet roka raustījās gandrīz kā čūska, kuru viņa mēģināja novaldīt.

Gaisma uzplaiksnīja vēlreiz.

-     Manuprāt, tev derētu tur ieskatīties.

-     Man? Kāpēc man?

-     Tāpēc, ka esi mazāka auguma par mani, mūlāp.

-     Pie joda, es tur iekšā nelīdīšu.

-     Briks lika pārbaudīt visu.

-     Tad dari to, - otrs vīrietis atcirta. - Tu jau vienmēr esi tas izlēcējs.

Lielais Padijs nicīgi norūcās.

-     Bet tu neesi nekas vairāk kā zaķapastala, nevis lidotājs. Padod šurp Uzi!

-    Tas ir Brika automāts. Ja saslapināsi, tīrīsi pats.

Atskanēja vēl viens rūciens, gaisma uzzibsnīja vēlreiz,

un nākamajā brīdī Lielais Padijs jau stāvēja alā tieši zem Kiras. Gaismas stars slīdēja pa sienām no vienas puses uz otru, uz augšu un uz leju, garām kokam… atpakaļ… un palika kavējamies pie improvizētajām kāpnēm. Saimons gandrīz vai sajuta vīrieša galvā burbuļojam pelēko vielu un saprata, ka pēc dažām sekundēm tas saskaitīs divi ar divi. Rīkojies tūlīt! Rīkojies! Tad viņš saprata, ka Kira aiz bailēm sastingusi un nespēj pakustēties. Čūska izskatījās tikpat nevarīga - vai nu no Kiras stingrā satvēriena un skābekļa bada, vai arī gaidīja izdevīgu brīdi uzbrukumam, - un tās garais ķermenis ļengani nokarājās. Nolādēts! Saimons izrāva rāpuli viņai no rokas, ātri pacēla virs mērķa un atlaida. Čūska bridi šķita karājamies gaisā, tās augums locījās un raustījās, meklējot stabilu pamatu, bet tad tā nokrita vīram uz pleca.

Lielais Padijs iekliedzās, un čūska uz to reaģēja, iedzeļot lielajam vīram kaklā, iekams viņš paguva rāpuli notvert un mest pret tālāko sienu. Tad viņš akli sāka šaut, uz bridi alā radīja negaisu ar zibeņiem un klupdams nozuda zem pārkares.

Šāvienu apstulbināts, Saimons brīdi neko nespēja dzirdēt un pirmā saklausāmā skaņa neizprotamā kārtā bija smiekli, kas attālinājās.

-     Smiekliem nav iemesla, Krič! Tā draņķa radība mani sakoda.

-     Nejūc nu prātā. Esmu pārliecināts, ka tā bija nekaitīga. Nieka radībiņa tevi tikai maķenīt nobaidīja.

-     Tā nebija nekāda maziņā, stulbeni!

Saimons sameklēja Kiras roku un paspieda. Kira atbildēja ar tādu pašu spiedienu un nelaida roku vaļā, kamēr zodiaka motora rūkoņa nebija apklususi, un tad atvieglota iesmējās.

-    Piedod, es nesaprotu, kas notika. Tas vīrietis… doma, ka esam lamatās…

Saimons gan zināja, kas bija noticis - uz mirkli uzplaiksnīja atmiņas par Elpato cietumu - atmiņas, kas ikvienam liktu asinīm sastingt dzīslās.

-    Tā var notikt ar katru.

-    Ne ar tevi.

-      Tici man, Rainersone, tā bija baiļu reakcija, nevis drosme.

Kira vēlreiz iesmējās.

-    Es teicu tev, ka čūskas ir kolosālas.

-     Tavuprāt, tā čūska vēl ir dzīva?

-     Iespējams.

-     Un saniknota ne pa jokam, vai to tu gribi teikt?

-     Bez šaubām.

Saimons uzmeta skatienu šaurajai gaismas strēmelei, kas vēl arvien vidēja zem kājām.

-     Brīnišķīgi, - viņš nemēģināja slēpt sarkasmu.

-     Vai tā ir problēma?

-    Vēl pāris minūtes, un mēs būsim te iesprostoti uz deviņām stundām kopā ar saniknotu čūsku. Tāda tā problēma.

-    īstenībā čūskas ir visai bailīgas. - Kira mierinoši paspieda viņam roku. - Tāpēc nav iemesla uztraukties.

Pareizi, ja vien tā būtu vienīgi čūska, kuras dēļ jāuztraucas.

trīsdesmit astota nodala

SALA DIENVIDĶĪNAS JŪRĀ

Sestdiena, 14. jūlijs, 20:01:14, pēc Griničas laika, plus astoņas stundas

Domās iegrimušais Mols tik ilgi nepamanīja, ka Atertons piecēlies no galda, līdz viņš ierunājās.

-     Pie joda, ko tas nozīmē?

Lai ko Atertons gribēja teikt, no toņa bija noprotams, ka viņš nav apmierināts.

Mols neko par to nesacīja, vismaz pagaidām šis vīrs bija klients - taču drīz tam bija jāmainās.

-    Iru sautējums. Kādu no draņķa konserviem var izgatavot. Es nospriedu, ka vīri būs priecīgi par daudzmaz pieņemamu maltīti.

Atertons noraudzījās uz trim starp kokiem kopā sanākušajiem vīriem.

-    Šaubos gan, ka viņi runā par ēdienu.

Mols pamāja, jo tā bija taisnība.

-    Viņiem tikai vajadzīgs vēl mazliet laika.

-     Mazliet laika… - Atertons atkārtoja zobgalīgā tonī. - Laika vairs nav. - Viņš pameta ar galvu pret apvārsni un dūmakā tīto dzelteno lodi virs tā. - Četrās dienās tā ir pirmā reize, kad redzam sauli. Vētra beigusies. Rīt ap pusdienlaiku pa visu šo rajonu lidos meklētāji.

Mols pamāja, it kā šo faktu viņam būtu bijis jāatgādina.

-     Rīt līdz ar dienas ausmu domāju likt visām četrām laivām novērot salas galu. Ja viņi kaut kur pacels galvu, mēs pirmie to ieraudzīsim. Mēs viņus notversim.

-     Ko tu neteiksi!

Mols ignorēja sarkasmu.

-     Tas nelaimes gadījums mūs aizkavēja. - Mols saprata, ka aizbildinājums ir slikts, taču atgadījums bija viņiem maksājis pusi dienas. Lielais Padijs nebija aizgājis no dzīves viegli - agonija un smaga cīņa par dzīvību ilga sešas stundas -, un pēc šā notikuma vīri nejuta īpašu vēlēšanos līst iekšā tumšās vietās. - No rīta viņi būs gatavi rīkoties.

-     Par to es nešaubos, - Atertons noteica, augstprātīgi pacēla galvu un skatījās uz citiem no augšas. - Taču, padomājis par notikušo, es vairs neesmu pārliecināts, ka tas bija nelaimes gadījums.

-     Par ko ir runa?

-    Čūskas nelec virsū cilvēkiem.

-     Gadījums neparasts, - Mols piesardzīgi viņam piekrita, īsti nesaprazdams, uz kuru pusi Atertons vedina sarunu, - tomēr tā notiek.

-     Varbūt no kokiem, bet ne no ūdens. Vai teiksiet, ka čūska izlēca no ūdens un iekoda jūsu lielākajam vīram kaklā?

Viņš runāja tik aizbildnieciski, ka neiedvesa uzticību.

-     Ko ar to jūs gribat sacīt?

-     Vai tad jūs nezināt, kāds ir Kiras Rainersones maizes darbs? - Atertons negaidīja atbildi. - Viņa ir zooloģe. Padomājiet par to.

Tieši to Mols darīja un nespēja izdomāt, kas ir mazāk ticams - vai tas, ka indīgajai ūdens čūskai kaut kādā veidā izdevies iedzelt Padijam kaklā, vai tas, ka Kira Rainersone nezināmā veidā izmantojusi čūsku par ieroci. Viņš pacēla no galda divpusējo sakaru rāciju.

-     Krič… - Visu četru viru galvas kā pēc komandas pagriezās uz nojumes pusi. - Atnāc pie manis. - Mols no jauna pagriezās uz Atertona pusi. - Būs labāk, ja ļausiet runāt man. Viri diez kā jums neuzticas.

Atertons klīrīgi pasmaidīja ar vienu sejas pusi.

-     Tas ir savstarpēji.

Kričers, kas acīmredzot domāja, ka zina, kāpēc izsaukts, sāka runāt, vēl nepagājis zem maskēšanās tikla.

-     Es ne pie kā neesmu vainīgs, Brik. Bet mums tagad ir problēma.

Lieliski, ja ar to vēl par maz.

-     Kāda problēma?

-     Vīri ir manāmi sarūgtināti un uzskata, ka Lielo nevar atstāt uz šīs Dieva aizmirstās salas.

Molu šis paziņojums neizbrīnīja, jo vecs karavīru likums noteica, ka kritušie jāņem līdzi.

-     Un kas, pēc viņu domām, būtu darāms?

-     Tā domā lielākā daļa, - Kričers atbildēja, liekot saprast, ka nav vienīgais, kurš tā domā. - Visi uzskata, ka viņš jānogādā mājās.

Nolādētā būšana, vēl tikai dumpja trūka.

-    Un kā tas būtu izdarāms, Krič? Ja mēģināsim līķi pārvest, radīsies tūkstoš nepatīkamu jautājumu.

-     Es to saprotu, bet…

Mols viņu pārtrauca, neļaudams domai izvērsties plašumā.

-     Padijs nav bijis Īrijā četrpadsmit gadu. Ģimenes viņam nav. Arī māju nav. Velns lai parauj, uz kurieni līķis būtu jāved?

-    Man te nav, ko iebilst. - Piepeši šķita, ka vairākuma domas Kriču vairs neinteresē. - Esmu tikai ziņnesis.

-     Turklāt komandā tagad tu esi otrais. - Komandā, protams, nekāda otrā nekad nebija, taču šie vārdi varēja iepriecināt un paņēmiens labi varēja noderēt, lai panāktu viņa lēmuma atbalstīšanu. - Vienkārši izdari, kas darāms. Vīri tevi uzklausīs.

Kričers vilcinājās, manāmi pārsteigts par negaidīto paaugstinājumu.

-    Hmm… protams, Brik. Es visu nokārtošu. - Viņš pagriezās uz iešanu.

-     Mazliet pagaidi, Krič, es gribu kaut ko pajautāt. Kā izskatījās tā ala?

Kričers izvairīgi paraustīja plecus.

-     īsti nemāku teikt. Tāda tumsa kā nēģera pakaļā.

-     Vai tu alā iegāji?

-     Ne līdz galam, - Kričers atzinās. - Tu jau zini, ka Padijam… viņam nepatīk stāvēt malā.

-    Tātad ko īsti tu redzēji?

-     Attālums no atvēruma augšas līdz ūdenim nebija liels, taču varēja saskatīt pretējo sienu… ne vairāk kā četri pieci metri.

-    Hmm… Un cik dziļš bija ūdens?

Kričers vēlreiz paraustīja plecus, bet skatienā bija jaušama gan ziņkāre, gan piesardzība.

-     Man apmēram līdz kulei. Kāpēc tu prasi?

Mols ignorēja jautājumu.

-    Tātad Padijam līdz ceļiem, jā?

-    Jā, apmēram tā ir. - Kričers pārmaiņus palūkojās te uz Molu, te Atertonu. - Kāpēc tu visu to jautā, Brik?

-     Padijs ir vairāk nekā sešas pēdas garš. Čūskai bijis varen augstu jālec.

-     Ak tas! - Kričera balsī ieskanējās atvieglojums. - Tā čūska neleca, bet nokrita viņam uz muguras.

-     Nokrita?

-    Tā viņš teica. Teica, ka uzkritusi tieši virsū.

-      Labi, tad viss ir skaidrs, - Mols noteica, kaut arī skaidrs nekas nebija.

-Jā.

-     No kurienes nokrita? Tas man nav saprotams.

Kričera seja satumsa kā pulkstenis bez baterijām.

-     Sasodīti labs jautājums. - Viņš uz brīdi apklusa un sāka domāt. - Padijs kaut ko teica par koku.

Atertons, pat nemēģinādams slēpt skepsi, ierunājās.

-     Koks alā?

Kričers atbildēja ar galvas palocīšanu.

-    Tā viņš teica.

Mols veltīja Atertonam brīdinošu skatienu, lai neiejaucas.

-    Jā, tā varētu izskaidrot, no kurienes čūska nākusi.

Bet bija par vēlu, Kričers jau izdarīja secinājumus.

-    Sasodīts, jūs domājat, ka viņi tur slēpās!

-     Nē, - Mols noteica, - es tā nedomāju, taču ir vērts to pārbaudīt. - Vai vari man uzzīmēt karti?

-    Es aizvedīšu tevi uz turieni.

Mols nebūt to nevēlējās. Ja vīri atradīs Leonidoviču, atradīs arī "bezvērtīgo lietišķās mākslas izstrādājumu", kuram viņš nebija ticējis ne mirkli, un tāpēc gribēja izdarīt atklājumu pats.

-     Nē, tev jāpaliek šeit. Gādā, lai problēma ar Lielo Pa- diju tiktu nokārtota tā, kā pienākas.

Atertonam uz lūpām parādījās viegla vīpsnā kā cilvēkam, kurš zina, kas otram padomā.

-    Es iešu kopā ar jums.

Mols pamāja - tā atbrīvoties no augstprātīgā murmuļa būs vieglāk - un vēlreiz pagriezās pret Kričeru.

-     Kā paliek ar karti?

-     Protams, Brik, bet pat tad, ja tev ir taisnība… un ja viņi tur slēpjas… tev neizdosies viņus atrast. Vismaz ne tagad.

-     Kāpēc?

-    Paisums. Ja viņi ir alā, tad nekur netiks, kamēr ūdens augšā.

-    Esi par to pārliecināts?

-    Absolūti, - Kričers atbildēja. - Ūdenslīnija ir vismaz metru augstāk par alas ieeju.

-    Kad sākas bēgums?

Kričers izvilka no vienas savu šortu milzu kabatas plūdmaiņu un loču rokasgrāmatu un sāka šķirstīt, līdz atrada meklēto un novilka ar pirkstu pa stabiņu uz leju līdz īstajam datumam.

-     Izskatās… paskatīsimies te… jā… izskatās, ka paies četras… varbūt piecas stundas, kamēr ala būs vaļā.

Mols uzmeta acis pulkstenim. Pusnakts. Un viņš ieplānoja, kad būs pie alas.

trīsdesmit devīta nodala

SALA DIENVIDĶĪNAS JŪRĀ

Sestdiena, 14. jūlijs, 20:22:14, pēc Griničas laika, plus astoņas stundas

Kira pārstāja vēzēt rokas, pielika pirkstu pie lūpām un pamāja Saimonam, lai pienāk klāt.

Viņš stūmās pa silto ūdeni uz priekšu, mēģinādams saglabāt peldspēju punktā, kas ļāva staigāt pa dibenu, nezaudējot līdzsvaru un neapgrūtinot lauzto roku.

-     Kas noticis?

-     Mēs tuvojamies, - viņa nočukstēja. - Kā jūties?

Viņš pamāja, jo tagad, pēc saules nozušanas aiz apvāršņa, jutās labāk.

-    Esmu tikai noguris.

-     Man nežēlojies… tieši es gribēju palikt uz vietas un mazliet pagulēt.

-     Es nežēlojos.

-    Izbeidz, Leonidovič! Tu tikai baidījies palikt alā kopā ar manu čūsku.

Tiesa kas tiesa, taču viņam jau bija apnicis par to klausīties un tāpēc bija grūti atturēties no nelielas atriebības.

-     Lai ko tu tagad domātu par Atertonu, viņš nav muļķis un zina, ka esi zooloģe. Viņš var ieraudzīt tavu saistību ar to rāpuli.

-     Nūja, skaisti izklausās. Vai esi gatavs pamest šo vietu?

Saimons paraudzījās debesīs uz dažiem vēl palikušajiem dzintarkrāsas mākoņiem pamalē.

-     Cik tuvu jau esam?

-     Tai vietai jābūt tepat priekšā. - Kira ar zodu norādīja uz tādu kā pazīstamu klinšu izvirzījumu. - Tepat aiz šīm klintīm.

Saimons piepeši atcerējās vietu, kur viņi bija iznākuši krastā tikai pirms četrām dienām, kas tagad šķita mūžība.

-    Vai esi droša, ka viņi ap nometni nav izvietojuši kustību sensorus?

-     Diezgan droša. Tā maitas dēļ, - šajā mīļvārdiņā Kira tagad sauca Atertonu, - viņi koncentrējuši visu uzmanību un spēkus uz salas otru galu.

-    Atliek cerēt, Rainersone, ka tev ir taisnība.

-     Tāpat kā man. Taisāmies no šejienes projām, kamēr neesam pārvērtušies par jūras zāli un zivis nav sākušas skrubināt kāju pirkstus.

-     Es iešu pirmais. - Viņš lika Kirai ar skatienu saprast, ka šajā jautājumā nedomā ielaisties debatēs. - Pagaidi, kamēr būšu pagājis garām klintīm un nozudis brikšņos. Pēc tam nogaidi piecas minūtes… drošības dēļ. - Viņš norādīja uz zibens saspertu koku pie krasta. - Pēc tam dodies pie tā pelēkā stumbra.

-    Labi, ser, labi, bos.

-     Es nejokoju, Kira. Ja kaut ko dzirdi, peldi prom cik jaudas.

Kira pievilka viņu sev klāt un noskūpstīja uz vaiga.

-     Lai tevi pavada laime.

Saimons pamāja - viņu nelaida vaļā nelaba nojauta, ka laime būs ļoti vajadzīga, - un devās uz krasta pusi, nenolaizdams acis no koku rindas. Viņš nogaidīja, līdz varēja iet uz ceļgaliem, tad piecēlās, ļāva ūdens straumītēm notecēt no apģērba, bet pēc tam iespējami ātri un klusu pa klinšu starpu iegāja brikšņos. Vēl pēc piecām minūtēm viņam blakus ar somu pie krūtīm nokrita Kira.

-    Tas izdevās itin viegli.

Saimons pamāja, taču vārds viegli viņu vienmēr bija baidījis, jo nerimās senās bažas, ka par līdzsvaru dzīvē gādā kāds kosmisks spēks, samērojot labo ar ļauno, vieglo ar smago un tikai gaidot brīdi, lai nosvērtu svaru kausus uz pretējo pusi. Viņš norādīja uz augšu, uz izdegušo koka stumbeni, kuru no jūras puses bija izmantojis par orientieri.

-    Vai vajadzības gadījumā spēsi atrast to koku vēlreiz?

-     Protams. Kāpēc tu tā jautā?

-     Tāpēc, ka pie tā atstāšu vainagu. - Saimons norādīja uz iedobumu pie koka saknēm. - Katram gadījumam.

-     Kādam gadījumam?

-    Gadījumam, ja mūs noķer. Negribu, ka, noķerot mūs, viņu rokās nonāktu arī vainags. - Īstenībā viņam prātā bija kas cits, neliela apdrošināšanās, ja kosmiskie svari sadomā nosvērties uz vieglumam pretējo pusi. - Ja mums izdosies sagrābt kādu no tām jaukajām gumijas laivām, dodoties projām, paķeršu vainagu līdzi.

Kira. paraustīja plecus.

-    Tu par to esi atbildīgs. - Viņa izvilka no somas melno futrāli ar Smitsona institūta logo. - Rīkojies.

-     Lai notiek. - Saimons iebāza futrāli iedobē.

-     Es gan ieteiktu nepieļaut, ka tiekam notverti.

-     Piekrītu. Tikai…

-    Jā, jā, zinu… katram gadījumam. Vai esi gatavs?

Saimons pārlaida skatienu debesīm, kur pēdējo minūšu laikā no krāsu kaleidoskopa bija nomainījies ogļu melnums. Pasaule, viņš domāja, var ietīties tumsā, taču labāka nekļūs.

-     Ej pa priekšu.

Kira piecēlās, uzkarināja somu uz viena pleca un sāka virzīties uz ziemeļrietumiem, turēdamās labi dziļi starp kokiem. Mīkstā zeme bija piesūkusies ar lietus ūdeni kā sūklis, bet biezā veģetācija absorbēja soļu skaņas. Kamēr viņi aizgāja līdz nometnei, uznāca nakts, bija iestājies īsais laikposms, kad zeme zaudē krāsas, bet zvaigznes nav vēl parādījušās. Kira nometās guļus un pielīda pie klajumi- ņa malas. Arī Saimons noslīga zemē, sagriezās uz labajiem sāniem un līda uz priekšu, kamēr abi varēja sarunāties, muti pieliekot pie auss.

-     Kas tur notiek?

Kira norādīja uz jardus piecdesmit attālo gaismu - nožogojumu zem maskēšanās tīkla ar augšup uzlocītām malām. Pie neliela galdiņa ar tam apkārt sakrautām kastēm sēdēja divi vīri - Džeimss Atertons un skūtgalvis.

-     Tas ir Brikers, viņu boss. - Kira norādīja ar pirkstu uz tumšu siluetu grupu. - Tur ir viņu teltis. - Tad pirksts pavērsās pret dzeltenīgu gaismu starp kokiem un trīs vīru siluetiem, no kuriem viens tupēja uz ceļgaliem. - Tur kaut kas notiek.

Saimons pamāja.

-     Kopā pieci. Nekur neredzu pašu lielāko.

-    Varbūt viņš ir teltī, - Kira nočukstēja. - Miris vai noilgojies pēc nāves.

Sajā brīdī viņi saprata, ka trešais vīrs nevis tup uz ceļiem, bet stāv bedrē.

-     Tādā gadījumā viņa vēlēšanās piepildījusies. Izskatās, ka tur rok kapu.

Kira paliecās uz sāniem, lai pa spraugu zemsedzē būtu labāk redzams, un apmierināta klusu nomurmināja:

-    Čūskas ir vienkārši kolosālas.

-    Tātad seši… cik zināms, visi.

Kira pamāja, uz viņas lūpām parādījās smīns, kas pauda - vai es neteicu, un Saimons atskārta, tieši ko viņa domā - visi ir te, neviens nesēž pie alas - kaut ari šī doma skaļi netika izteikta.

-     Kur atrodas piepūšamās laivas?

Kira norādīja uz ūdens pusi.

-    Aiz tiem kokiem.

Izmantojot biezi saaugušos brikšņus, nelielā attāluma pārvarēšanai vajadzēja tikai dažas minūtes, un drīz vien viņi izlīda ārpus pēdējās koku aizsargbarjeras. Nakts šķita gaišāka, klinšaino krasta līniju zem zvaigžņu galaktikām apskaloja ūdens, eļļaini spīdēja okeāns. Visas četras piepūšamās laivas bija skaidri redzamas: trīs mazākās stāvēja blakus pie paša ūdens, bet ceturtā, lielākā, bija izvilkta uz klintīm apmēram divdesmit jardu attālumā no iežogojuma zem maskēšanās tīkla.

-     Mēs būsim dimbā, - Kira nočukstēja, - ja nespēsim sabojāt lielo laivu.

Saimons pamāja.

-     Vai tās nojumes tuvumā vienmēr kāds apgrozās?

-     Vienmēr, - Kira atbildēja. - No turienes tiek uzraudzīts sensoru tīkls.

Saimons nespēja iedomāties, kā viņai izdevies piekļūt tik tuvu.

-    Tu pielīdi tik tuvu, ka visu to varēji saskatīt?

-     Tad nebija tādi laika apstākļi kā tagad. Es peldēju dubļos pa taifūna pašu vidu. Tādā laikā kā tagad mums neizdosies tikt tuvāk par divdesmit jardiem.

Bija skaidrs, ka iestājies miera periods pēc vētras: mierīga jūra, skaidras debesis, tāds klusums kā… Saimons palūkojās uz nespodro gaismu starp kokiem. Kā kapos.

-     Vai tev mv radusies neviena spoža ideja?

-     Jāatkāpjas, - Kira atbildēja bez mazākās vilcināšanās. - Jānogaida līdz rītam. Jāmēģina signalizēt kuģim.

Saimons saprata, ka tas nozīmē atgriešanos alā, bet to viņš nevēlējās. Agrāk vai vēlāk Atertons apjēgs Rainerso- nes saistību ar čūsku un dosies meklēt.

-     Kāpēc lai mēs bridi nepagaidītu? Vienkārši…

-    Jā, zinu, - Kira viņu pārtrauca, - tāpat vien, katram gadījumam.

-     Pilnīgi pareizi. Tu pagūli, bet es pavērošu, kas notiek.

-     Doma nav zemē metama. - Kira saritinājās kamoliņā, uzlika galvu uz vienas rokas un aizvēra acis.

-     Tikai pasaki, ka man nav jābaidās no čūskām.

-      No čūskām tev nav jābaidās, - viņa atkārtoja, jau slīgdama sapņu valstībā. - Baidies no simtkājiem.

-     Velns tevi rāvis, Rainersone, vai tev tas bija jāsaka?

Viņa pasmaidīja - tikai ar lūpu kaktiņiem, it kā lielākam smaidam pietrūktu spēka.

-     Tas liek man justies pārākai.

Nepagāja ne minūte, un viņa jau bija aizmigusi un elpoja klusu un vienmērīgi. Kaut arī pēdējo trīs dienu laikā Saimons nebija gulējis vairāk kā dažas stundas, viņš nejutās noguris, un smadzenes ar pilnu sparu izstrādāja bēgšanas plānus. Likteņa ironija, bet šobrīd viņš jutās vairāk par sevi pārliecināts, jo ienaidnieks bija redzams un viņš saskatīja iespēju izmantot tā darbošanos savā labā. Saskaņā ar fizikas likumiem nekas nesaglabā statisku stāvokli ilgi.

Pirmā sakustēšanās notika pēc divdesmit minūtēm. Saimons uzlika plaukstu Kirai uz mutes un piebikstīja, lai mostas. Viņas augums sastinga, acis atsprāga vaļā, bet tad viņa ieraudzīja Saimonu un atslāba.

-     Kas notiek?

-      Skūtgalvim nupat piezvanīja pa rāciju. - Saimons norādīja uz Atertonu un Brikeru, kuru silueti pārvietojās uz kapavietas pusi. - Manuprāt, viņi gatavojas apglabāt to zelli.

-     Gribi iet tūlīt? - Kira satraukta noprasīja.

Šo jautajumu Saimons jau bija sev uzdevis.

-     Ja man būtu divas rokas, es teiktu - jā, tomēr šaubos, vai mums būs tik daudz laika, lai samaitātu trīs laivas un aizlaistos, iekams neesam pamanīti.

Kira vīlusies pamāja.

-     Varbūt tev taisnība. Kad šie aizmigs, var rasties labāka izdevība.

Viņi noskatījās, kā lokā ap gaismu sanāk pieci vīri. Kaut arī attālums bija par lielu, lai dzirdētu vārdus, balsis izspiedās cauri kokiem.

-     Vai tu spēj tam noticēt? - Kira nočukstēja. - Viņi sarīkojuši kaut ko līdzīgu ceremonijai… it kā Dievs gaidītu to nelieti paradīzē.

-      Manuprāt, tā ir militāra padarīšana. Visi kā brāļi, kaut kas uz to pusi.

-     ļā, brāļi, un tas maitas gabals ir kopā ar viņiem. - Kira apgriezās un sāka rakņāties pa somu.

-      Ko tu dari? - Nevajadzēja uzdot jautājumu, jo atbilde bija zināma jau iepriekš. - Pat nedomā!

-     Ideāla situācija, - viņa noteica, velkot no somas maisiņu ar maģiskajām sēnēm. - Ļoti iespējams, ka, aizņemti ar kapa rakšanu, viņi nav vēl ēduši.

-      Situācija pārāk riskanta. Tu pat nezini, vai tur ir iespēja kaut kur sēnes ielikt.

-    To noskaidrot var tikai vienā veidā. Ja gribam tikt no šejienes projām, kritiskā situācija jāpārvar. Ja mani kāds ieraudzīs, es laidīšos projām pa liedagu uz pretējo pusi.

-    Attopies un nedari muļķības! - Saimons satvēra Kiru aiz rokas. - Tu zini, ko ar tevi izdarīs, ja notvers.

-     Un tieši tāpēc to nepieļaušu. Vajadzības gadījumā metīšos ūdenī. Es peldu kā zivs. - Viņa palūkojās uz bērētājiem. - Tagad laid vaļā roku. Laika nav daudz.

Nespēdams piespiest Kiru pie zemes, ko ar vienu roku nez vai bija iespējams izdarīt, Saimons varēja vienīgi piekrist.

-     Tikai esi uzmanīga. - Tas izklausījās tik muļķīgi, it kā viņš brīdinātu bērnu, kas uzskata sevi par visvarenu, taču nekas labāks neienāca prātā.

Kira pamāja.

-    Ja kaut kas atgadīsies, tiksimies pie alas.

-     Nē. Tiksimies pie vainaga. Te mēs esam lielākā drošībā nekā tajā sasodītajā alā.

Gribēdama iet, viņa pamāja vēlreiz.

-    Ja ieraugi kādu ieroci, padomā, vai pārīti neaizņemties.

-     Ziņojums uztverts. - Kira uzspieda viņam uz vaiga vēl vienu jauku, mazu bučiņu un aizlīda uz ūdens pusi, kur pagriezās un pieliekusies strauji devās pie iežogojuma ar maskēšanās tīklu.

Saimons bezpalīdzīgi vēroja Kiru, ik pa brīdim pamezdams skatienu uz bērētājiem. Vajadzēja vienoties par kādu signālu. Nevajadzēja viņu laist. Taču bija par vēlu, un visādu vajadzēja, nevajadzēja bija pārāk daudz.

Kira nokļuva līdz iežogojumam nepilnās divās minūtēs un brīdi pirms nozušanas aiz kastēm parādījās gaismā. Katrs mirklis šķita kā stunda, galu galā zuda sajēga, cik daudz laika pagājis, bet bezpalīdzības mokas darīja augumu nejutīgu. Nāc taču! Nāc! Ej no turienes ārā! Tad uz apziņas robežas viņš atskārta, ka balsu murdoņa apklususi un bērētāji sāk izklīst. Atertons ar Brikeru cauri kokiem taisnā ceļā devās uz iežogojumu. Ak kungs! Pazudi no turienes! Bēdz! Vairākus mirkļus, tik garus kā mūžība, viņš domāja, ka Kiru tūlīt notvers, bet acs pamanīja viņu rāpojam gar meža malu. Paldies dievam!

Kira pierāpoja blakus brīdī, kad vīri sasniedza nožogojumu, viscaur nosvīdusi, asiņojošām rokām un kājām. Izdvesusi smagu nopūtu, viņa apvēlās uz muguras un kāri ievilka plaušās gaisu.

-     Viss kārtībā?

Viņa pamāja.

Kira ātri ievilka elpu. - Neņem ļaunā… bet ieroču nav.

Saimons vēroja vīrus un mēģināja noteikt, vai viņi kaut ko pamanījuši.

-      Tātad?…

-    Izdevās lieliski. - Viņa norija siekalas, joprojām cenzdamās atgūt elpu. - Liels katls ar sautējumu.

Sautējums… Tie vīri bija īsti gaļēdāji - tikai dzīvnieks ēstu sautējumu tādā karstumā.

-    Cik sēņu tur ieliki?

Kira izvilka no kabatas pustukšo maisiņu.

-    Ieliku tikai mazās. Baidījos, ka lielāku daudzumu var pamanīt.

-     Kas tagad būs? - Saimons noskatījās uz Atertonu un otru vīru, kas apsēdušies, neko nezinot par Kiras vizīti, sarunājās, noliekuši galvu uz priekšu. - Kāda būs sēņu iedarbība, ja pieņem, ka viņi tās apēd?

Kira papurināja galvu.

-     Šajā ziņā neesmu eksperte. Parasti sēnes ēd svaigas vai kaltētas. Nezinu, kā uz tām iedarbojas vārīšana.

-     Labākajā gadījumā?

-     Nelaba dūša un vemšana, tad seko visādu iespēju kaleidoskops, sākot no paranojas līdz ceļojumam Alises brīnumzemē, apziņai ieslīgstot sapņainā stāvoklī, kuru raksturo visādas krāsas un raksti. Iedarbība var ilgt no četrām līdz sešām stundām.

-     Tev taisnība, izklausās, ka tu patiešām nezini daudz.

Kira pasmaidīja, nemēģinādama noliegt to, kas izrietēja no viņas vārdiem.

-     Kad biju pie Amazones, internu lielākā daļa sēnītes pamēģināja.

-    Šķiet, ka sēnes patiešām sagādā prieku. īpaši attiecībā uz vemšanu.

-    Skatīties nav patīkami, - viņa piekrita. - Ar vienu reizi man pietika.

-    Tātad mums ir cerība… - Saimons pamanīja, ka iežogojumā ieiet vēl viens vīrs. - Uzradies jauns zellis. Varbūt šamanis.

Kira sagriezās uz sāniem un paskatījās.

-    Tas ir Kričers. Helikoptera pilots.

Pēc dažām minūtēm, droši vien atstājuši Kričeru par vecāko, Atertons ar Brikeru iekrāva ekipējumu vienā no mazajiem zodiakiem un aizbrauca gar piekrasti dienvidu virzienā.

-     Ko tu par to domā? - Kira čukstus pavaicāja.

-     Mūsu izredzes palielinās.

-    Tu domā, ka viņi atgriežas pie alas, vai ne?

Saimons patiešām tā domāja.

-     Ir jēga to darīt, jo sākas bēgums.

-    Ja tev ir taisnība, jārīkojas, kamēr viņi nav atpakaļ, atklājuši, ka esam nozuduši. - Viņa norādīja uz iežogojumu, kur Kričeram pievienojās Robijs un trešais. - Tas ir Foslers, iesaukts par Ketmenu.

Tas bija redzams. Tievs un stiegrains, šis vīrs it kā slīdēja bez mazākās piepūles, gandrīz kā kaķis, zogoties pa zāli.

-    Jācer, ka viņi pēc rakšanas būs izsalkuši.

Vēl pēc divām stundām abi turpināja cerēt, jo Lielā Pa- dija zaudējums bija tā sarūgtinājis vīrus, ka ēšana viņiem nebija prātā. Viņi sasēdās ap galdu, dzēra alu un stāstīja savus piedzīvojumus. Lielais - tas bija vienīgais saklausāmais vārds, un šis vīrs jo brīdi, jo kļuva "lielāks". Šķita, ka stāsti beidzot izsīkst, un pēc dažām garākām klusuma minūtēm Robijs ar Ketmenu, Fosleru, devās uz savām teltīm, bet Kričers palika postenī.

-     Kā tev liekas, - čukstus painteresējās Kira, - pēc cik ilga laika viņi atgriezīsies?

Saimons nopētīja ūdenslīniju, mēģinādams noteikt, cik lielu gabalu tā pēc Atertona un Brikera aizbraukšanas atkāpusies.

-     Pēc stundas… lielākais, pēc divām.

-     Es domāju, ka pēc stundas. Tas ir mūsu logs. Pa šo laiku mums kaut kas jāizdara.

Saimons pamāja, taču pateikt un "kaut ko" darīt bija divas dažādas lietas.

-    Nevaru iedomāties, kā mēs varam sabojāt to lielo zodiaku. Kamēr viņš tur… - Saimons gribēja teikt "sēž", taču piepeši pamanīja, ka vīrs nesēž tāpat vien, bet galvu ir noliecis uz priekšu.

-    Vai viņš tur ēd?

Kira pavirzījās uz priekšu, lai redzētu labāk.

-     Varbūt… laikam gan… jā, par to nav šaubu.

-    Pēc cik ilga laika sākas sēņu iedarbība?

-    Ja iedarbojas, tad itin drīz.

Pēc desmit minūtēm vīrs bija uz ceļiem smiltīs un izbaudīja halucinogēno sēņu pirmo eiforisko iedarbību, vemjot sautējumu. Līdz šim brīdim Saimons īpaši nebija cerējis, ka plāns izdosies, taču tagad tas šķita iespējams. Tomēr šīs pozitīvās izjūtas pauda gandrīz vienā mirklī, kad Kričers piepeši pielēca kājās, acīmredzot atbrīvojies no dēmoniem, gatavs nākamajiem piedzīvojumiem uz burvju paklāja. Nevienādā gaitā, vicinādams rokas kā vaļā pasprukušus piedēkļus, viņš klamzāja uz ūdens pusi. Pēc dažiem bezmērķīgiem klejojumiem vispirms uz vienu, pēc tam uz otru pusi, viņš tādā kā tango solī lēni sāka iet apkārt lielajam zodiakam, nesakarīgi vervelēt un skatīties zvaigznēs, droši vien to gaismas izrādes apžilbināts, kaut arī Saimonam šķita, ka tā ir tikai viņa galvā.

-    Vai viņš izslēgsies?

Kira papurināja galvu.

-     īstenībā viņa modrība ir paaugstināta. Ja vien viņš piepeši kaut kur neaizklīst, šī var būt mūsu labākā izdevība.

-     Kāda izdevība? Piekļūt tai laivai nav iespējams.

-     Runa ir par tavu rezerves plānu.

-     Man nav rezerves plāna.

-     Nestāsti nu, Leonidovič. Parasti tu esi četrus gājienus visiem priekšā, iekams tas otrs apjēdz, ka spēlē šahu, nevis dambreti.

-    Jauki dzirdēt tādus glaimus, Rainersone, taču tā nav taisnība. - Tā, protams, nebija taisnība, Kira to redzēja un apveltīja viņu ar vienu no saviem noēnotajiem skatieniem, pret kuriem viņš bija bezspēcīgs.

-    Zini… tā ir tikai iedoma…

-     Nestiep gumiju, Leonidovič. Man viss ir skaidrs. Tas ir riskanti. Klāj vaļā!

-    Kamēr viņš klejo pa savām psihodēliskajām debesīm, varbūt mums izdodas aizbraukt no šejienes vienā mazajā laivā.

-     Un ko tas dos? Mūs izdzirdēs, tiklīdz iedarbināsim motoru.

-    Tieši tas ir galvenais.

-     Es neko nesaprotu, - Kira atzinās. - Viņi ar savu lielo monstru pārbrauks mums pāri, kad vēl nebūsim tikuši prom ne pusjūdzi.

-     Laiva kalpos uzmanības novēršanai. Mēs tajā nebūsim. Viņi dzīsies pakaļ tukšai laivai. Kamēr noķers…

-     Ak! - Kiras acis piepeši iegailējās. - Mēs aizlaidīsi- mies ar otru laivu.

-    Tieši tā.

Dzirdēto pārdomādama, Kira lēni pamāja ar galvu.

-     Kā tev liekas, pēc cik ilga laika šiem izdosies laivu noķert?

-     Viņiem vajadzēs apstādināt motoru un ieklausīties. Laivu var noķert tikai pēc skaņas. Manuprāt, piecās līdz desmit minūtēs, un mūsu rīcībā būtu desmit līdz divdesmit minūtes, kamēr viņi atgriežas. Bet… - Saimons apklusa, liekot Kirai saprast, ka tas ir ļoti liels bet. - Bet tikai tad, ja laiva pārvietosies taisnā līnijā. Ja viļņi to apgāzīs…

Kira paskatījās uz jūru.

-    Jūra ir absolūti mierīga.

-     Pareizi, turklāt mēs varētu izslēgt motoru, te ir valdošās straumes, kas to kompensētu. Taču labākajā gadījumā tas ir tikai minējums.

-     Ko tad, ja viņi kādu šeit atstāj?

-     Tādā gadījumā situācija ir ļaunāka nekā patlaban.

Kira brīdi apdomāja šo atziņu.

-     Vai tu patiešām domā, ka mēs varētu dabūt to gatavu?

Varbūt arī ne, taču izvēles iespēju kļuva arvien mazāk.

-     Kāpēc ne? - Izvairīga atbilde, ja tāda vispār ir.

-     Labi, mēs neko nevaram zaudēt. Mēģināsim.

-     Tu paliec tepat. Es…

-     Pat nedomā, - Kira viņu pārtrauca. - Ar vienu roku tu nevari iedabūt laivu ūdenī. Vismaz ne klusītēm. Ja pamanīs mani, es vismaz varu peldēt. Tu sadabū vainagu, es gādāšu laivu.

Tā bija vēl viena laušanās ar rokām, cīņa, kurā viņš nevarēja uzvarēt.

-      Labi. - Saimons izvilka no somas minilukturīti. - Iesim.

Viņi devās pa savām pēdām atpakaļ tik tālu, ka nepamanīti varēja ieiet ūdenī.

-    Es gaidīšu tevi tepat.

-     Tikai nedari neko neprātīgu, Rainersone. Ja tev nekas neizdosies, mēs joprojām varam piesaistīt kuģu uzmanību.

Kira pamāja un ieslīdēja ūdenī. Saimons nogaidīja, kamēr viņa nozūd skatienam, un paslēpās starp klintīm. Tā kā pagaidām nekā darāma nebija, viņš nodarbojās ar cerību inventarizāciju, meklējot labāko.

Virs apvāršņa milzīgs un balts piepeši parādījās mēness, it kā Dievs būtu nolēmis ieslēgt starmeti, lai nepalaistu garām gaidāmos notikumus. Milzum liels paldies! Saviļņojās ūdens virsma, piepeši kaut kas nopaukšķēja un nošļakstēja, un uz brīdi Saimons iedomājās, ka viņa sirds jau pamet kuģi. Piedod, Dievs.

Šķita, ka nakts kā milzu sūklis uzsūc visu, ierauj virpulī, līdz pazūd laika un tā rituma izjūta. Kaut arī visas piecas maņas strādāja ar pārslodzi, viņš jutās pārsteigts, izdzirdējis un ieraudzījis Kiru tikai nepilnu divdesmit jardu attālumā ar galvu aiz melnās gumijas laivas. Viņš pagājās pretī un palīdzēja laivu izvilkt seklumā.

-     Vai nekas nesamisējās?

-     Nemaz, - Kira nočukstēja. - Viņš vēl arvien jāj uz burvju pūķa. Vai tu vainagu paņēmi?

-     Es nolēmu to atstāt turpat.

-     Ko?!

-     Nepacel balsi, Rainersone! Ja tiksim no šejienes projām, jebkurā laikā varam šeit atgriezties.

-     Nāksim atpa… ak, sapratu. Ja mūs noķer, tu negribi pieļaut, ka viņi dabū arī vainagu.

Netiešs jautājums, uz kuru viņš nedomāja atbildēt.

-     Vai tev nevajag atpūsties?

-     Nē. Taisāmies no šejienes projām, kamēr tas maitas gabals ar savu drauģeli nav atgriezies.

-     Manuprāt, pareiza doma. - Viņš padeva Kirai mini- lukturīti, - Tagad iekāp laivā un ielaid ūdenī motoru.

-    Jā, ser, bos.

Kira paņēma lukturīti mutē un pārslīdēja pāri laivas malai.

-    Jābūt kaut kādai iespējai fiksēt stūri.

Kira ieslēdza lukturīti, ar vienu roku piesedza gaismas staru, bet ar otru ielaida ūdenī motoru.

-    Jā, es redzu.

-    Labi. Fiksē to braukšanai taisni uz priekšu. Es noteikšu virzienu.

-    Tiks izdarīts.

-     Kad būsi motoru iedarbinājusi, ļauj tam brīdi griezties tukšgaitā. Tu taču negribēsi to sabeigt, kad uzdosi gāzi līdz galam.

-     Es esmu pilote, - Kira nošņācās, - vai tiešām tu domā, ka es nezinu, kā jāiesilda motors?

-     Ak jā, pilnīgi pareizi. Es cenšos to aizmirst. - Viņš pacēla uz augšu lauzto roku. - Vai tiku pieminējis, kāda ķibele tev gadījās nolaižoties?

-     Ej uz poda!

-     Kad tu sāc runāt rupjības, Rainersone, es kļūstu nervozs.

-     Kad mēs nu esam tintē, tu sāc dzīt jokus.

Saimons izvairījās no atbildes, ignorēdams šo komentāru, bet kurš gan tā nerīkojas?

-     Pirms laivas pamešanas neaizmirsti nostiprināt droseli.

-    Jā, ser, bos.

-      Meties pāri aizmugurei, citādi novirzīsi laivu no kursa.

-     Kaut kas man ir jādara.

-     Nekļūsti iedomīga, Rainersone. Tev ir muskuļi, man - smadzenes.

-    Jā, jā, sāksim šīs viesības, Einštein.

-     Tu esi uz līnijas. Tagad rauj!

Kira parāva startera trosīti, niecīgais motors sāka klepot un šķaudīt - sirdi plosoša klabēšana šķita ilgstam vairākas minūtes, kaut īstenībā tikai piecas, desmit sekundes, taču drīz iekaucās tā, ka varētu pamodināt miroņus. Kamēr Saimons centās noturēt laivu taisni, Kira darbojās ar droseli, piedodama gāzi vēl un vēl, līdz motors rēca, tad pamāja ar galvu un ieslēdza ātrumu. Kira atvēra droseli līdz galam, laiva drāzās uz priekšu, un pēc trīsdesmit jardiem viņa pāri laivas pakaļgalam graciozi ielēca ūdenī.

Kira vēl nebija tikusi līdz krastam, kad atskanēja satraukti kliedzieni, nesaprotami arvien klusākajā motora kaukšanā.

-     Viss kārtībā?

Kira pasmaidīja kā skolniece mācību gada noslēguma ballē.

-    Tas bija lieliski.

Šai sievietei ir nopietna riska atkarība, nosprieda Saimons.

-     Mums tomēr jāpiesargājas. Viņi varēja kādu atstāt krastā.

Viņa vēlreiz pamāja ar galvu.

-    Iesim.

Milzīgā piepūšamā laiva ierēcās brīdī, kad viņi sasniedza nometni. Pēc sekundes laiva jau uzņēma ātrumu, spēcīgais motors sacēla aiz sevis baltas krēpes, Ketmens, Foslers, sēdēja pie stūres, bet Robijs, pārliecies pāri priekšgalam, raidīja tumsā platu gaismas staru.

-     Es redzu tikai divus, - Saimons nočukstēja, taču attapās, ka varētu kliegt un tik un tā neviens viņu nedzirdētu. - Kur palicis zombijs?

-     Kopā ar viņiem, - Kira atbildēja. - Guļ uz klāja. Es pamanīju viņa galvu.

-    Cerēsim, ka viņi nesāks brīnīties, kas ar to zelli atgadījies, un nesapratīs, kas noticis.

-    Manuprāt, viņus vairāk uztrauc tas, ko teiks Brikers, ja mums izdosies aizbēgt.

-    Jā, varbūt tev taisnība. - Tiesa, tikai nez kāpēc Saimons netika vaļā no sajūtas, ka viss notiek pārāk labi, ka kosmiskie dievi ir gatavi sasvērt svaru kausus uz pretējo pusi. - Rīkojamies.

Viņi pārskrēja pāri liedagam, taču, ticis pie laivas, Saimons piepeši atskārta, ka motors sāk rūkt skaļāk, nevis pieklust.

-     Izklausās, ka atgriežas!

Kira, kas jau vilka piepūšamo laivu pie ūdens, apstājās un pielieca galvu.

-     Vainīgs nakts gaiss. Skaņa atbalsojas no ūdens.

Nebūdams par to pārliecināts, Saimons vilcinājās -

rūkoņa bija pārāk skaļa, pārāk tuva, - taču, iekams viņš

paguva kaut ko iebilst, motors apklusa, it kā laiva piepeši būtu aizslīdējusi aiz apvāršņa.

-     Labi, zūdam no šejienes prom.

-     Es tā nedomāju.

Šķita, ka klusie, bet draudīgie vārdi lido virs ūdens, un Saimons tajā pašā mirklī saprata, kāpēc motora skaņa bija likusies tik tuva.

četrdesmitā nodala

SALA DIENVIDĶĪNAS JŪRĀ

Sestdiena, 14. jūlijs, 23:14:38, pēc Griničas laika, plus astoņas stundas

Redzamības lokā klusu ieslīdot melnajai piepūšamajai laivai, Saimonam prātā iešāvās divas domas, kas laupīja drosmi, proti, rezerves plāns nevar izdoties pret diviem vīriem un tikai mujķis var ielikt ieroci Džeimsa Atertona rokās. Lai izdzīvotu, vienai problēmai jāizslēdz otra.

Laivai nočirkstot pret dibenu, Atertons iekāpa ūdenī, pavērsdams Kirai pret krūtīm mazu automātisko pistoli, bet acis vēroja Saimonu.

-    Beidzot esmu tevi atšifrējis, Leonidovič. Tu norādi uz vienu pusi, bet dodies uz pretējo.

Virs ar skūto galvu un labajā rokā iekārtu nelielu automātu Uzi satvēra līni un sāka vilkt laivu ārā no ūdens.

-     Izbeidz to muldēšanu. Viss jānodara ātri, kamēr pārējie nav atgriezušies.

Atertons pasmīnēja līdzīgi kaķim.

-     Kamēr pārējie nav atgriezušies? Kāpēc tādas runas, Mol? Tie ir tavi cilvēki.

Mols saprata, ka pieļāvis kļūdu, uz to norādīja piepeši rāmais skatiens, taču viņš mēģināja labot kļūdu ar blefošanu.

-     Es tikai iedomājos… - Viņš pagriezās un paliecās uz priekšu, it kā gribēdams piesiet laivu, taču roka virzījās uz automāta pusi. - Iedomājies, ka mums vajadzētu…

Taču Atertons neļāva sevi piemuļķot un trīs reizes izšāva tik ātri, ka to varēja noturēt par vienu šāvienu, noraudams Brikeram pusi galvas, iekams roka satvēra Uzi. Ar seju uz priekšu viņš novēlās smiltīs, bet augums salocījās kā nomests uzvalks. Šāviens nebija paguvis atbalsoties, kad Atertona ierocis jau bija pavērsts pret Kiru.

-     Koledžā es biju šāvēju komandā. - Tad no viņa mutes kā rējiens paspruka smiekli bez prieka. - Varbūt aizmirsu to pieminēt, kad viņš man iedeva pistoli.

Kira paskatījās uz Atertonu ar niknumā zvērojošām acīm.

-    Acīmredzot tu daudz ko esi aizmirsis pieminēt.

-    Ak, sveika, sirdspuķīti Tev atradās mēle?

-     Es redzēju tevi zārkā baltās čībiņās.

Atertons atturīgi pasmaidīja.

-     Tu varēji dabūt pankūku kopā ar pildījumu. Mums varēja būt viss. Paskaties, kur tagad esi tikusi. - Viņš pavērsa automātiskās pistoles stobru pret Saimonu. - Tu un tavs zaudētājs. Ak jā… - Viņš paraustīja plecus un pārlaida ašu skatienu pāri tumšajiem ūdeņiem. - Taču nelaiķim misteram Molam bija taisnība, ka jāpasteidzas. Kur ir vainags?

-     Pie mums tā nav, - Kira pasteidzās ar atbildi mazliet par agru. - Tas pazuda ūdenī.

-     Patiešām? - Atertons vērsās pie Saimona. - Ko tas nozīmē, ka es tam neticu?

-     Tā ir taisnība, - Saimons atbildēja, kaut arī zināja, ka šis cilvēks nekad viņam nenoticēs. - Mums tā nav.

-    Atkal tas pats - tu saki vienu, bet domā pavisam ko citu. Protams, vainags nav pie tevis. Es to redzu. Bet vai tu esi to pazaudējis?

-    Jā, - Kira strupi atcirta. - Es jau teicu.

Atertons ne uz mirkli neizlaida no acīm Saimonu.

-     Ko lai dara, man nav daudz laika, tāpēc viss jānokārto veikli, lai arī ar kādiem līdzekļiem. Skaitīšu līdz trīs, un viņa mirs. Viss atkarīgs no tevis, skautu zēn. Viens! Tu zini, ka roka man nenotrīcēs. Divi!

Jā, Saimons saprata, ka tas nelietis ne mirkli nešaubīsies, jau pirmā pieredze viņam bija sagādājusi lielu prieku.

-    Labi, tu esi uzvarējis. Es aizvedīšu tevi uz turieni.

-    Nē, Saimon! Nevajag. Viņš tik un tā mūs nogalinās.

Atertons viņai uzsmaidīja.

-    Tā nebūs taisnība, Kira. Man nekas cits nav vajadzīgs kā tikai tā salauztā akmens gabals.

-     Pasaki to savam draugam bez sejas!

-    Par nelaimi, misters Mols kāroja iegūt to pašu, - Atertons atbildēja vienaldzīgā tonī. - Man nav iemesla kaut ko nodarīt tev vai Saimonam. Ne mazākā iemesla.

-     Es viņam ticu, - Saimons noteica, cenzdamies runāt maksimāli neviltoti. - Lielā Džeika Rainersona meitas nogalināšana nonāktu uzmanības degpunktā. - Viņš uzmeta Atertonam nicīgu skatienu. - Džimijs ir pārāk gudrs, lai tā rīkotos.

-     Pilnīgi pareizi, skautu zēn, esmu pietiekami gudrs, lai saprastu, ka tu stiep garumā laiku. Kur tas ir?

-     Lūdzu, Saimon, nedari to. Viņš nav pie pilna prāta.

-     Viss būs kā pienākas, - Saimons atbildēja, neuzkrītoši mēģinādams Kirai padot zīmi. - Ja darīsim, ko viņš vēlas, nekas ar mums nenotiks. - Viņš atkal pagriezās pret Atertonu. - Tas ir tepat, jāpaiet gabaliņu pa piekrasti.

Nāc līdzi. - Viņš zināja, ka Atertons to nekad nedarīs, vismaz tumsā ne.

Atertons pagrieza galvu un vērīgi ieklausījās, vai nav dzirdama zodiaka motora rūkoņa.

-    Es gan tā nedomāju. - Turot automātu pret Kiru, viņš pietupās, noņēma Molam no jostas mobilo tālruni un pacēla automātu. - Dodu piecas minūtes. - Viņš uzmeta acis pulkstenim. - Ja nebūsi atpakaļ līdz…

-    Es atgriezīšos, - Saimons viņu pārtrauca, - taču man vajadzīgas vismaz piecpadsmit minūtes.

Kira nenolaida no viņa acis, labi zinot, ka pietiek ar divtik mazāku laiku.

-     Piecas minūtes, - Atertons nocirta. - Ieteiktu mesties skriešus.

Saimons nepakustējās. Bija skaidri redzams, ka tas cilvēks kļūst nepacietīgs, un nepacietība liek pieņemt nelādzīgus lēmumus.

-     Ar piecām minūtēm nepietiek. Katrā ziņā, ja iet kājām. Varbūt mēs varētu… - viņš apzināti sacīja mēs, jo labi zināja, ka Atertons noraidīs jebkuru priekšlikumu, - paņemt laivu.

Atertons šaubījās, aizdomīgo izteiksmi viņa sejā nomainīja vērtējoša. Saimons klusējot turējās savās pozīcijās, ļaujot, lai uz viņu spiedienu izdara laiks.

-     Piecas minūtes, - Atertons atkārtoja. - Man pie vienas vietas, kā tu dabū to gatavu.

-    Es paņemšu šo, - noteica Saimons, ejot pie laivas, kas daļēji vēl atradās ūdenī. - Tās motors ir iesilis. - Viņš pieliecās, izrāva līni no Mola nedzīvās rokas un atgrūdās.

-     Tikai bez muļķībām, - brīdināja Atertons, - un mēs varēsim aizmirst šo nelielo piedzīvojumu.

Kaut arī Saimonam nebija pulksteņa, nez vai pagāja vairāk par trim četrām minūtēm, lai paņemtu vainagu un atgrieztos, taču viņš zināja, ka tā ir uzdevuma vieglākā daļa, ka situācija kļūs bīstama. Apbraucot apkārt pēdējam klinšu izvirzījumam, uz smilšu fona bija redzami divi silueti, Atertons stāvēja Kirai aiz muguras, izmantojot viņu par vairogu. Jau pa gabalu Saimons noteica kursu uz kādu vietu apmēram trīsdesmit pēdas no krasta, izslēdza motoru un pārslīdēja pāri laivas bortam. Izmantodams lidojošā šķīvīša lieluma futrāli ar vainagu virziena noteikšanai, viņš pieķērās ar lauzto roku pie dzenskrūves ass un ienira tik dziļi, cik iespējams, aiz motora.

-    Tikai nesāc spēlēt spēlītes, Leonidovič, - Atertons nokliedzās. - Es redzu tevi, un tu zini, ka šāvējs es esmu ļoti labs.

Saimons pacēla uz augšu futrāli ar zeltaino saullēktu, kas mēness gaismā bija labi redzams, un ļāva Atertonam apskatīt kāroto.

-    Ja šausi uz mani, tu to zaudēsi.

Atertons pielika automāta stobra galu Kirai zem auss.

-    Es sāku skaitīt, un ja…

-     Beidz māžoties! - Saimons uzkliedza pretī. - Ja gribi vainagu, izdomā kaut ko labāku par skaitīšanu.

-     Es nejokoju!

-     Un tu domā, es jokoju?

-    Viens!

-    Ja nogalināsi viņu, domā es atdošu tev vainagu?

-     Divi!

Kira aizvēra acis, viņas seju apspīdēja bāls mēness, un Saimons ļoti cerēja, ka tagad nepieļauj kļūdu.

-    Tu teici, ka pirmais solis jebkurās sarunās ir noskaidrot pretējās puses vēlmes.

-    Šīs nav sarunas.

-     Tādā gadījumā tu zaudēsi šo mantu, jo pie skaitļa "trīs" to iemetīšu okeānā. Vai tas, ka neviens neko neiegūst, būtu "veiksmīgs gala rezultāts"? Manuprāt, zaudētāji ir visi.

Atertons vilcinājās, izvērtējot iespējas un meklējot labāko no tām, taču tad acīm redzami padevās.

-    Ko tu vēlies?

-    Tu zini, ko vēlos. Atbrīvo viņu.

-     Es to izdarīšu. Ieliec vainagu laivā un pastum to uz krastu.

-     Tas nenotiks, Džim. Es tev uzticu savu, bet ne viņas dzīvību. Laid viņu vaļā, un tu dabūsi to sasodīto mantiņu. Dodu vārdu.

-    Es sāku skaitīt, Leonidovič.

-     Pat nemēģini izspēlēt to muļķīgo kārti, Džim. Tā neko nedos. Es nāku klajā ar labu piedāvājumu, un tu to labi zini. Ja to pieņem, vainags ir tavs. Esmu dzirdējis tevi sakām: "Lai kaut ko dabūtu, kaut kas jādod pretī." Īstenībā viņš neatcerējās, ka Atertons tā būtu teicis, taču doma bija pareiza. - Iesaku gari nedomāt… Nez vai tavi jaunie draugi priecāsies par to, ko esi izdarījis ar viņu bosu.

Atertons neveikli pasmaidīja kā cilvēks, kas pārspēts viltībā, bet kam jāspēlē tā, it kā visas īstās kārtis būtu viņam.

-     Labi, lai notiek, kā vēlies.

Viņš atrāva ieroci Kirai no galvas un pirms atbrīvošanas to rūpīgi notēmēja pret Saimonu.

-    Ej! - Saimons uzkliedza. - Lasies projām no šejienes.

Kira vilcinājās, uz mirkli abu skatieni satikās, un tad

viņa skriešus nozuda brikšņos.

Atertons ar brīvo roku nostabilizēja ieroci.

-     Nāc nu šurp! Tu dabūji, ko gribēji.

-    Tikai nesadomā šaut, - Saimons brīdināja, pacēlis vainagu virs laivas tā, lai Atertons redz. - Ja trāpīsi man… vai laivai… - Viņš uzsvēra pēdējos vārdus, lai Atertons gūtu par visu pilnu priekšstatu, - vainags tev būs zudis.

-    Nes vien to šurp.

-      Pagaidi, es teicu, ka tu varēsi to dabūt. - Saimons kā inscenējumā sāka griezt laivu riņķī un ievilka plaušās gaisu. Tiklīdz priekšgals pievirzījās klāt, viņš iemeta vainagu laivā un ienira. Viņš tikpat kā nedzirdēja ūdens noslāpēto niknuma izvirdumu, bet saprata, ka tas ir tikai dusmu uzliesmojums, jo, laivai atrodoties abiem pa vidu, Atertons neuzdrošinājās šaut.

Neliekoties zinis par sāpošo roku, Saimons sāka enerģiski kustināt kājas un vēzēt rokas, mēģinādams nokļūt dziļākā ūdenī, un neiznira tik ilgi, līdz sāka likties, ka visi plaušu kapilāri pārsprāgs. Viņš ātri ievilka elpu un ienira vēlreiz, kopā ar straumi virzīdamies pa kreisi. Izniris vēlreiz, viņš ātri paskatījās visapkārt un izbrīnījies konstatēja, ka atrodas ne vairāk kā piecdesmit pēdu attālumā no krasta. Atertons jau bija atguvis laivu un vilka ārā no ūdens. Paķēris futrāli, viņš to atvēra. Kaut arī bija par tālu, lai varētu saskatīt Atertona sejas izteiksmi, Saimons varēja iedomāties tajā uzplaukušo triumfa smaidu.

Kā dzirdēdams viņa domas, Atertons pacēla acis uz augšu un pārlaida skatienu jūras virsmai.

- Es zinu, ka esi tepat, Leonidovič! Skaists gājiens! Par nelaimi, tu nenodzīvosi tik ilgi, lai izbaudītu šo prieku. - Viņš pakāpās atpakaļ, iešāva trīs lodes piepūšamajā laivā un spalgi, maniakāli iesmējās. - Žēl vienīgi, ka nebūšu šeit un neredzēšu, kā viņi ar tevi izrīkojas.

četrdesmit pirmā nodaļa

SALA DIENVIDĶĪNAS JŪRĀ

Sestdiena, 14. jūlijs, 23:34:16, pēc Griničas laika, plus astoņas stundas

Kamēr Saimons nokļuva lidz krastam, rokas un kājas bija tā nogurušas, ka neko nejuta.

-     Vai tu saproti, ka šī ir otrā reize, kad man rāpus jāizlien šajā krastā.

Kira pietupās, pabāza galvu viņam padusē un mēģināja viņu uzsliet kājās.

-     Nāc, Leonidovič, mums jātiek no šejienes projām.

-     Ļauj atvilkt elpu, Rainersone, es nupat izglābu tavu vārgo pēcpusi.

-     Par to tu saņemsi pateicību un atalgojumu līdz mana mūža galam.

Pateicība un atalgojums - sāpīgi tas neizklausījās.

Taču tas nevilksies ilgi, ja stāvēsim uz vietas!

Kaut arī kājas šķita no vates, viņam beidzot izdevās uz tām nostāties.

-    Ļauj man kaut pāris minūtes atvilkt elpu.

-    Neesmu droša, vai mūsu rīcībā ir minūtes. - Viņa apgrieza Saimonu uz otru pusi un norādīja uz lēkājošo gaismas plankumu. No tā pāri ūdeņiem skanēja zodiaka milzīgā motora rūkoņa. - Tiklīdz būsim mežā, viss būs kārtībā.

Saimons juta, ka ar abām gumijas kājām nekas nav kārtībā.

-    Tu ej. Ja sadalīsimies, mūsu izredzes palielināsies.

-     Nerunā muļķības, Leonidovič. Tu domāji par mani, nevis par mums. Vai esi aizmirsis, ka esam viena komanda? Muskuļi un smadzenes. Atjēdzies, kovboj! Iesim!

Šai domu apmaiņai pielika punktu mehāniska balss.

-    Brik! Atsaucies!

Sirds uz brīdi gandrīz apstājās, nedz viens, nedz otrs nespēja pakustēties, kājas šķita iebetonētas smiltīs, bet tad mazā, Molam pie jostas piestiprinātā rācija iepīkstējās, un viņi saprata, no kurienes balss nākusi.

-    Tas bija Robijs, - Kira nočukstēja, it kā Robijs varētu sadzirdēt.

Saimons skatījās uz gaismas punktu, kas tagad stabili karājās virs tumšā ūdens, motoram darbojoties tukšgai- tā, un saprata, ka laiva apstājusies, lai pa rāciju sazinātos ar krastu. Viņš saprata vēl kaut ko, tas bija redzams tikpat labi kā smiltīs guļošais Mola līķis, proti, kaķa spēle ar peli bija beigusies vai arī tai vajadzēja beigties, jo algotņiem bez sava līdera šeit nebija, ko darīt.

-     Padod to krāmu man.

-     Ko?

-     Man prātā ir kāda doma.

Kira savilka uz augšu uzaci.

-    Esi par to drošs?

Pīkstiens.

-     Brik, atsaucies!

Pīkstiens.

-     Rainersone, ja mēs esam komanda, tev būtu jāpārvar tieksme apšaubīt katru nieka jautājumu, no kura atkarīga mūsu dzīvība vai nāve.

Kira brīdi vilcinājās, nometa no pleca viņa roku, pieskrēja pie līķa, norāva rāciju un skriešus atgriezās.

-    Ceru, ka tu zini, ko dari.

It kā to nezinātu mēs visi. Saimons nospieda sarunu pogu un mēģināja runāt ar tādu pašpārliecību, it kā būtu iereibis.

-     Hel-lo, Robij!

Iestājās ilga pauze, taču beidzot Robijs atbildēja šaubu pilnā, klusinātā balsī, it kā runātu caur vati.

Pīkstiens.

-    Vai misters Leonidovičs?

Pīkstiens.

-     Pareizi esi sapratis, veco zēn.

Rācija vēlreiz apklusa uz ilgāku brīdi.

Pīkstiens.

-     Kā… kā jūs tikāt pie rācijas, mister Leonidovič?

Pīkstiens.

Kira pasmaidīja un nogrozīja galvu, it kā neticētu savām ausīm.

-    Jāatzīst, ka tas zēns ir bezgala pieklājīgs.

-     Par to nav jāšaubās.

-     Ko nu?

-     Tagad es pavēstīšu viņam nepatīkamos jaunumus. - Saimons piespieda runas pogu. - Atvaino, ka tā tevi pārtraucu, bet Džeimss Atertons nupat nogalināja jūsu bosu un aizlaidās vienā no mazajām piepūšamajām laivām.

Pīkstiens.

-    Tie ir vistīrākie meli!

Pīkstiens.

-    Ak, tā ir taisnība, Robij. Kā citādi es būtu ticis pie šis rācijas? Nemaz nerunājot par viņa automātu un mobilo tālruni. - Viņš atlaida vajā pogu. - Tagad viņi padomās divreiz, ja sadomās ar uzbrukumu nākt krastā.

Kira pamāja.

-     Neaizmirsti man atgādināt, lai nesēžos spēlēt ar tevi pokeru.

Pīkstiens.

-    Jums viltība ir viltības galā! Jūs esat nospēris rāciju! Mēs neesam dumji.

Pīkstiens.

-     Tu vari nebūt muļķis, Robij, taču laimes bērns gan esi.

Pīkstiens.

-     Laimes bērns?

Pīkstiens.

-     Atertons mēģināja nogalināt jūs visus. Viņš kaut ko ielika jūsu ēdienā.

Kira klusu iesmējās.

-    Jauki! Kričers tagad karinās pāri laivas malai un dīrā āžus.

Sekoja vēl viena gara pauze, un tikai pēc ilgāka laika Robijs klusināti ierunājās.

-    Kā lai mēs zinām… jūs zināt… kā mēs varam zināt?…

Pīkstiens.

-     Viņš guļ tepat zemē, - Saimons atbildēja, - ja to gribi zināt. - Viņš pagājās uz Mola līķa pusi. - Vai neviens labs jautājums nav jums padomā? Kas pierādītu, ka es nepūšu pīlītes?

Kamēr tika gaidīta atbilde, Kira pārmeklēja Mola kabatas.

-      Tikai tas. - Viņa parādīja digitālo mikromagneto- fonu. - Neviena identitāti apliecinoša dokumenta, kas apliecinātu identitāti.

Saimons iebāza magnetofonu kabatā.

-     Vai vari apgriezt viņu otrādi?

-      Es zināju, ka tu to prasīsi. - Kira satvēra vīru aiz jostas un apgrieza uz muguras. - Uh! - Visa Mola sejas priekšpuse bija norauta, no tās bija palikuši tikai ar smiltīm aplipuši sarkani miesas gabali. - Ķiršus nekad vairs neēdīšu.

Pīkstiens.

-    Mister Leonidovič?

Pīkstiens.

-     Runā vien, Robij.

Pīkstiens.

-     Zem labās rokas apakšdelma viņam ir tetovējums. Vai varat to aprakstīt?

Pīkstiens.

-     Protams. - Labi vēl, ka viņi neprasīja pateikt, kāda ir acu krāsa. - Pagaidi! - Viņš pietupās blakus līķim, bet Kira apgrieza roku un noslaucīja no tās smiltis. - Jā, redzu. Divpusējais desantnieka duncis ar diviem spārniem. Asmeni rotā uzraksts: "Uzvar, kas uzdrošinās."

Pīkstiens.

-     Labi… es, hmm… sazināšos vēlreiz.

Pīkstiens.

-     Mums nav vairs, par ko runāt, Robij. Divi jūsējie ir pagalam, vēl vienam, ja grib palikt dzīvs, vajadzīga ārsta palīdzība. Laiks pavilkt zem zaudējumiem svītru un doties mājās.

Kira pamāja uz jūras pusi.

-     Viņi nupat izslēdza gaismu.

-    Tam nav nozīmes. Ja tiks iedarbināts motors, mēs tik un tā to dzirdēsim.

Kira pielieca galvu un saklausīja klusu rūkoņu.

-     Tev taisnība. Ko tagad darīsim?

-     Tagad izsauksim flotes kājniekus.

-     Un kā mēs to…

-      Tu teici, ka sava tīkla uzraudzīšanai viņi izmanto klēpjdatoru? Tātad tam ir bezvadu pieslēgums. Un tas nozīmē…

-    Ak mans dievs, internets!

Kira apsviedās apkārt, viņas kājas iecirtās smiltīs.

-     Man to vajadzēja iedomāties!

Saimons mēģināja turēt līdzi, taču kājas vēl bija mazliet nedrošas, un, kamēr viņš nokļuva līdz aizžogojumam, Kira jau sēdēja pie klēpjdatora, bet viņas pirksti nepacietīgi bungoja peles paklājiņu.

-     Tas ieslīdzis ziemas guļā.

Nu, protams, kosmiskais svērējs neko nedomāja atvieglināt.

-    Tā varētu būt problēma.

-     Tātad parole?

-    Droši vien. - Saimons lēni apgriezās par trīssimt sešdesmit grādiem, nopētīdams visu, kas šeit bija sagādāts. Skats glīts un kārtīgs, īsti armijas stilā - saiņi ar gataviem ēdieniem, kastes ar konservētiem augļiem, divdesmit litru kannas ar degvielu un kannas ar motoreļļu - viss, tikai ne tādi armijas dzīves elementi kā lielgabali, munīcija un rokasgranātas.

Pīkstiens.

-     Mister Leonidovič?

Pīkstiens.

-     Klausos, Robij. - Saimons apklusa un ievilka elpu, cenzdamies izlikties vairāk pārliecināts, nekā jutās. - Kā varu palīdzēt?

Pīkstiens.

-     Mums vajag paņemt līķi.

Pīkstiens.

Vajag - tas neko labu neliecina.

-    Izmet šo domu no galvas, Robij. Tikai sper kāju krastā, un es divreiz nedomāšu, lai laistu darbā šo mašīnpistoli.

Pīkstiens.

-    Nē, es neticu, ka jūs to darīsiet.

Pīkstiens.

-    Neieteicu par to pārliecināties, Robij. Pārāk ilgi esmu izdzīvojies pa lietu un dubļiem. Patlaban man ir ļoti nelādzīgs noskaņojums.

Pīkstiens.

-    Atvainojiet, bet to pieprasa mani draugi. Mēs nevaram viņu šeit atstāt.

Pīkstiens.

Kira pamāja ar roku.

-      Tas mostas. - Zaļās acis ekrāna atspīdumā cerīgi iekvēlojās, taču tad piepeši aizplīvurojās, it kā strāvu kāds būtu izslēdzis. - Cūcība! Tev taisnība, tas pieprasa paroli. - Viņa pacēla acis uz augšu. - Ja vien tu nezini kādu burvju…

-     Kas tur par operētājsistēmu?

-     Vista Professional. Taču dialoga lodziņa augšā rakstīts Drivecrypt.

-     Izmet domu par datoru no galvas. Tā ir militāra šifrēšanas programma. Mēs nespētu to uzlauzt pat tad, ja dzīvotu divus mūžus.

Pīkstiens.

-     Mister Leonidovič?

Pīkstiens.

-     Viņi uzskata, ka tu melo, - noteica Kira un pastiepa roku. - Paskatīsimies, vai man neizdosies labāk.

Saimons atslīga uz audekla krēsla - ne uz viena cita krēsla viņš vēl nebija juties tik labi - un pastūma rāciju pāri mazajam galdam.

-      Vēlu veiksmi. - Taču viņu māca nojausma, ka ar veiksmi un melošanu vien nepietiks, lai panāktu to viru izstāšanos no spēles.

Kira brīdi aplūkoja rāciju un nospieda runāšanas pogu.

-     Robij, te Kira Rainersone.

Pīkstiens.

-     Ahā! - viņš atsaucās, balsij piepeši ietrīcoties. - Vai ar jums viss kārtībā, mis Rainersone?

Pīkstiens.

-    Jā, Robij, ar mani viss kārtībā, taču tāpēc, ka jūs vēlaties mani nogalināt, īpaši labi nejūtos. - Viņa piemiedza Saimonam ar aci. - Man likās, ka mums ir labas attiecības. Vai es izdarīju ko nepareizu? Vai kaut kādā veidā pret tevi slikti izturējos?

Pīkstiens.

-     Nē, kundze… es domāju… man ne… man žēl, ka tā iznācis… - Atskanēja kluss bunkšķis, it kā roka nonāktu kontaktā ar kailu miesu, un Robijs turpināja neizteiksmīgā un īgnā balsī. - Mums jāsavāc tas līķis, kundze. Tas ir… tas ir svarīgi.

Pīkstiens.

Kira paskatījās uz Saimonu.

-     Lēmumus pieņem kāds cits.

-     Tieši tā, Robiju vari izmest no galvas. Runājot tev it kā jāvēršas pie tā, kurš pieņem lēmumus. Liec noprast, ka tu neielaidies sarunās.

Kira pamāja un pielika rāciju pie mutes.

-     Atvaino, bet par to nevar būt ne runas. Jums jābūt tik gudriem, Robij, lai aizlaistos no šejienes, kamēr tas iespējams. Mēs jau esam sazinājušies ar varas iestādēm Honkongā, un cilvēki jau ir ceļā.

Sekoja vēl viena maza aizkavēšanās, iekams Robijs atbildēja.

Pīkstiens.

-     Visu cieņu, kundze… bet ceļā - uz kurieni?

Pīkstiens.

Kira paskatījās uz Saimonu un savilka seju grimasē.

-     Tev stingri jāpaliek pie sava, - viņš brīdināja, - un viņi jāpārliecina.

-     Robij, - Kira noteica tik stingri, it kā viņas vārdu apšaubīšana būtu ne tikai pārsteidzīga, bet arī muļķīga rīcība. - Es esmu pilote. Es varu nezināt salas nosaukumu, taču zinu, kurā vietā lidmašīna nokrita, tāpēc nosaucu pēdējās koordinātas.

Šoreiz aizkavēšanās bija ilgāka - pietiekami ilga, lai rastos aizdomas, ka vīri strīdas, kas viņiem būtu jādara.

-    Es to nesaprotu, - noteica Kira, vairāk neatzinīgi nekā ar neizpratni. - Miruša cilvēka dēļ bāzt galvu cilpā?

-    Acīmredzot, - Saimons atbildēja, taču viņam bija aizdomas, ka runa nav par to vien. - Vai arī tie vīri noraizējušies katrs par savu kaklu.

-     Ko tu ar to gribi teikt?

-    Viņi var aizbēgt, taču nevar noslēpties… kamēr esam mēs, kas viņus var identificēt.

Pīkstiens.

-     Mis Rainersone?

Pīkstiens.

-     Saki, kas sakāms, Robij.

Pīkstiens.

-     Mēs dodamies projām.

Pīkstiens.

-     Pareizs lēmums, Robij. Labu veiksmi.

Saimons gandrīz aizrijās Labu veiksmi! Puisis varēja būt pieklājīgs, taču pieklājība neattaisnoja viņa rīcību.

Pīkstiens.

-     Mjā… Pateicos, kundze. Es… hmm… piedodiet.

Pīkstiens.

Kira pavēra muti, lai atbildētu, taču Saimons satvēra viņas roku.

-    Neuzdrošinies teikt, ka viss ir labi. Lai tā paliek.

Bridi šaubījusies, viņa pamāja un nolika rāciju uz galda.

-     Tev taisnība.

-    Pie joda taisnību. Es tikai nevēlos, lai tu dotu tam zēnam morālu caurlaidi. Viņš ir…

-     Pag… ieklausies. - Zemā, klusā rūkoņa strauji pieņēmās skaļumā, bet tad lēnām sāka attālināties. - Es gandrīz nespēju tam noticēt, - Kira nočukstēja, it kā, pateikti skaļi, šie vārdi nebūtu patiesi. - Viņi patiešām dodas projām.

Saimons pamāja, kaut arī juta, ka šajā situācijā kaut kas nav īsti, kā vajag.

-    Viņi padevās pārāk viegli.

-     Tu esi paranojāls.

Varbūt.

-    Kāpēc viņi aizbrauca uz dienvidiem? Apkārt salai ir tāls ceļš līdz Honkongai.

-     Kāpēc tu domā, ka viņi dodas uz Honkongu?

-    Tur ir viņu bāze, - Saimons atbildēja, - Kovlona drošības dienests.

-    Svarīgs iemesls, lai uz turieni nedotos. Turklāt ar šo laivu viņi nevar mums pielavīties slepus… laivu joprojām var sadzirdēt, kaut arī tagad līdz tai varētu būt puse jūdzes.

-     Bet otra laiva? Uz lielās laivas trokšņu fona mēs to nekad nesadzirdēsim.

Kira apmulsusi nenolaida no viņa acis.

-     Kāda otra laiva?

-     Tā, kurai pakaļ viņus nosūtījām. Viņi, bez šaubām, to noķēruši. Nez vai viņi atstāja laivu jūrā.

- Nomierinies, Leonidovič, viņi aizbrauca. - Kiras balsī ieskanējās lūdzoši toņi, jo neko tādu viņa negribēja dzirdēt. - Atslābinies. Mums tagad ir ko ēst… mums ir alus. Mums pienākas to nosvinēt.

Taču nekas tāds nebija iespējams, jo Saimons juta, ka kaut kas nav īsti pareizi. Pat Robija pēdējie vārdi. Es… hmm… piedodiet. Tie vairāk skanēja kā nožēla, nevis atvainošanās. Nožēla par to, kas noticis? Vai to, kam vēl jānotiek?

četrdesmit otra nodala

SALA DIENVIDĶĪNAS JŪRĀ

Sestdiena, 14. jūlijs, 23:56:16, pēc Griničas laika, plus astoņas stundas

-     Man tomēr liekas, ka tu esi paranojāls.

Nepilnu desmit jardu attālumā no vietas, kur Saimons gulēja, Kiras balss tik tikko skanēja cauri ūdensdrošajam brezentam. Vai arī traks, nodomāja Saimons, sviedriem plūstot pār seju. Viņš pagrieza galvu un pa šaurajām acu spraugām paskatījās uz Kiru, kas sēdēja klajā vietā dažus jardus aiz iežogojuma, viegli ieraugāma no visām pusēm.

-     Runājot neskaties uz mani.

Viņa pagriezās ar muguru pret iežogojumu.

-     Es nespēju noticēt, ka tu pierunāji mani uz šādu rīcību. - Viņa paliecās uz priekšu un no kannas ielēja benzīnu vēl vienā alus pudelē.

-     Beidz činkstēt, Rainersone. Tu nevari iedomāties, cik man karsti zem šā pārsega.

Viņa iebāza ar eļļu piesūcināto lupatu pudeles kakliņā, kādas sešas collas atstājot ārā karājoties, un ielika pudeli nelielā kastē pie krēsla.

-    Nu jau divas.

-    Ar sešām vajadzētu pietikt.

Viņa atkorķēja jaunu pudeli, pacēla tās dibenu uz augšu un iedzēra krietnu malku.

-     Ak!

Šī sieviete nepazina līdzjūtību.

-     Turpini vien runāt, Rainersone. - Ja kāds parādītos, Saimons gribēja to ievilināt iežogojumā. - Es apklustu.

-     Nekas no tā nesanāks, bos. - Viņa izlēja palikušo alu smiltīs. - Visi mūsu centieni ir veltas pūles.

Saimons ignorēja komentāru un, sargādams lauzto roku, iekārtojās savā pozīcijā tā, lai būtu redzami koki, un uzlika uz acīm nakts brilles. Pasaule tajā pašā mirklī ieguva zaļi melnu krāsu, piepeši viss ieguva asāku un konkrētāku apveidu. Ja viņš nāks - un Saimons bija pārliecināts, ka nācēju būs vairāk nekā viens, - viņš nāks no aizmugures, no koku puses. Kričers nebija spējīgs kaut ko darīt, Robijs paliks pie laivas, tātad atliek Foslers, iesaukts par Ketmenu.

Kira sāka pļāpāt, dažbrīd apklusdama, it kā ieklausītos atbildē, pēc tam turpināja. Kad viņa ierunājās par to, cik "kolosālas" ir čūskas, Saimons spēja izšķirt vārdus. Ne mazākās līdzjūtības.

Viņam nebija ne jausmas, cik ilgs laiks pagājis - šķita, ka stunda, kaut arī pieredze sacīja, ka daudz mazāk, - iekams karstais, smacīgais gaiss pārvērta nelielo iedobi tvaicētavas kastē un sāka reibt galva. Viņš jau pastiepa roku, lai noņemtu nakts brilles, bet tajā brīdī starp kokiem pamanīja kustību. Vai tiešām? Viņš gaidīja, baidīdamies pat samirkšķināt acis, lai aiztraustu sviedrus, raudzījās vienā vietā neciešami ilgi, lai gan īstenībā ne vairāk kā dažas sekundes, līdz atkal ieraudzīja silueta ēnu, kas parādījās un nozuda kā panterai, kura izseko laupījumu. Ketmens Foslers.

Attālums bija ne vairāk kā piecdesmit jardu, pārāk mazs, lai brīdinātu Kiru, kas tagad izlikās runājam pa tālruni ar māti. Saimons dziļi ievilka elpu un uzmanīgi pārlūkoja apkārtni, pārliecinādamies, ka Ketmens patiešām ir viens, un tikai tad noņēma nakts brilles. Lēni un viegli. Viņš izbāza labo, veselo roku ārpus pārsega, sameklēja slazda virvi, ar kuru zem maskēšanās tīkla bija savienoti stūra stabiņi, un aptina ap roku.

Šķita, ka spokam līdzīgais stāvs tagad pārvietojas ātrāk… četrdesmit jardi… apkārtne pazīstama… trīsdesmit jardi… apstājas, ieklausās… virzās uz priekšu… divdesmit jardi… acīmredzot jūtas par sevi pārliecināts… iet taisni uz priekšu… pieiet pie iežogojuma. Apstājas vēlreiz… desmit jardi… melna automātiskā pistole labajā rokā… ieklausās Kiras pļāpāšanā… acis grozās, pārbaudot apkārtni. Apmierināts pieiet pie maskēšanās tīkla malas, tad vēlreiz apstājas acīm redzamā neizpratnē, kas noticis ar galdu.

Saimons aptina virvi ap roku pēdējo reizi, to nostiepdams. Kaut arī pāri sejai tecēja sviedru upe, viņš šķita aukstumā sastindzis, sastingums bija pārņēmis krūtis un rokas. Nepalaid vaļā, Leonidovič. Gaidi! Gaidi!

Foslers atlieca galvu atpakaļ, pasliedams degunu gaisā, it kā mēģinātu saprast, no kurienes nāk benzīna smaka, un tad bez brīdinājuma - pārvietodamies kā kaķis, kas noteicis attālumu no grīdas līdz letei, - pārlēca pāri klajai vietai tik klusu un ātri, ka Saimons nepaguva reaģēt. Nē, nē, nē!

Pietupies aiz zemās, no provianta kastēm uzkrautās sienas, Foslers vēlreiz apstājās… ieklausījās… piesardzīgs kā savvaļas dzīvnieks… tad apgāja apkārt kastēm ar Kiras mugurai pievērstu ieroci.

-    Nekusties, lēdij! - Kaut arī pateikti čukstus, šie vārdi pārgrieza nakti kā nazis. - Un nerausties.

Iekams Kira atguva savaldību un sastinga kā statuja, pār viņas augumu kā sīks cunami pārskrēja trīsas.

-     Kur ir tavs draugs? Tas zellis ar mašīnpistoli?

Saimons zināja, ka patlaban Kira uzdod šo jautājumu

pati sev.

-     Es… - viņa aprāvās, balsij iesprūstot rīklē, - es īsti nezinu.

-     Jā, pareizi. Izstiep rokas taisni uz sāniem, piecelies un apgriezies riņķī. Lēnām. - Līdzīgi koka krustam mēnesnīcā Kira darīja, kā likts.

Foslers paskatījās pa labi un pa kreisi, pēc tam uz nelielo kartona kasti.

-     Ko tu domā darīt ar Molotova kokteiļiem?

-    Ak… esmu palikusi viena. Iedomājos, ka man varētu noderēt kāds ierocis.

-    Jā, es redzu, ka esi viena. Kur tavs draugs aizgāja?

-     Es jau teicu… Es nezinu…

Foslers pacēla pistoli un pagrieza stobru viņai pret seju.

-     Divas reizes es nejautāšu, lēdij.

-     Viņš aizgāja meklēt koferīti.

-     Savu koferīti? - Foslers atkārtoja. - Vai runa ir par melno koferīti, kuru uz šejieni atnesa Atertons?

Kira skatījās uz vīru milzīgā izbrīnā.

-     Viņš to atnesa uz šejieni?

Foslers ignorēja jautājumu.

-     Kas tajā koferītī tik ļoti svarīgs?

-     Es… - Kira vilcinājās, negribēdama teikt, bet tad nogrozījās tā, it kā nebūtu izvēles. - Tajā ir ķīniešu retu medaljonu komplekts. Minu dinastija. No zelta. Tie paslēpti zem oderējuma.

-     Tā ir taisnība? - Foslers pajautāja tonī, kurā jaucās ieinteresētība un skepticisms. - Cik tie ir reti?

-    Vienīgie eksemplāri.

-    Sasodīts, es prasu, cik tie maksā, lēdij!

Kira nolaida plecus.

-    Astoņpadsmit… divdesmit miljonus… varbūt vairāk.

To pārdomādams, Foslers lēnām pamāja un kāpās atpakaļ līdz aizžogojuma vidum, taču Kiru ne uz brīdi neizlaida no acīm.

-    Nekusties! - Viņš pārlaida apkārtnei meklējošu skatienu. - Vari man ticēt, lēdij, es šaušu, gari nedomājot.

-     Es jums ticu, - Kira atbildēja, - taču tā būtu milzīga kļūda. Protams, jums. - Foslers samiedza acis, un Kira norādīja uz maskēšanās tīklu viņam virs galvas. - Vai jūtat, kā tas ož?

Foslers pacēla acis uz augšu brīdī, kad Saimons parāva virvi. Vīrs nepaguva pakustēties, kad viņam uzgāzās smagais audums. Kira nozuda aiz sienas no provianta kastēm, bet Saimons tikmēr nometa no sevis brezentu un piecēlās kājās.

-    Vai tu dzirdi mani, Ketmen? - Varēja redzēt, ka zem pārsega sakumpušais vīrs ar pistoles stobru baksta stīvo audumu. - Tikai pakusties, un es atklāšu uguni ar savu mašīnpistoli! - Saimons gāja un vēroja, kā vīrs cenšas ar pistoli izsekot balsij. - Vai deguns tev vietā? Vai saod, ka pārsegs piesūcināts ar benzīnu? - Saimons mainīja virzienu, nedodams Fosleram iespēju paredzēt, uz kuru pusi ies. - Vai to tu saproti?

-    Ej ellē!

-    Tikai izšauj, un tieši tur tu nokļūsi - taisnā ceļā elles krāsnī, bez biļetes atpakaļbraucienam. Stādies to priekšā.

Atbildes vietā atskanēja nesakarīga rūkšana.

-     Es neko nedzirdēju!

-    Jā, - Foslers nokliedzās, - es dzirdēju!

Saimons turpināja pārvietoties, neļaujot Fosleram fiksēt viņa atrašanās vietu.

-    Gulies pie zemes! Rokas izstiep uz priekšu!

Vīrs kavējās, pistoles stobrs vispirms noraustījās uz vienu, tad uz otru pusi.

Kira pabāza galvu no kastu sienas otras puses.

-    Ko tūļājies, Saimon! Laid uguni klāt!

-     Nē! - Foslers nokliedzās un nokrita pie zemes. - Es apgūlos! Esmu apgūlies!

-     Labi, - Saimons uzsauca. - Tu vari aizlīst līdz malai, taču, ja ieraudzīšu no pārsega apakšas parādāmies ko citu, nevis pistoles spalu, atklāšu uguni. Saprati?

-     Tie nolādētie izgarojumi bendē mani nost! Te nav iespējams elpot!

-     Tādā gadījumā dari, kā likts, - Saimons pavēlēja, - un paliksi dzīvs!

Vīrs klepodams un rīstīdamies sāka līst uz priekšu.

-     Tikai bez steigas! - Saimons brīdināja, ar vārdiem cenzdamies novērst uzmanību, kamēr Kira gāja tuvāk, lai paņemtu ieroci. - Nedari muļķības! Tālāk nelien! Izgrūd ieroci ārā!

No maskēšanās pārsega apakšas parādījās pistoles spals, un Kira tūlīt aizvāca ieroci tālāk.

-     Labi! - uzkliedza Saimons, - tagad lien ārā!

Foslers izlīda no maskēšanās pārsega apakšas spļaudīdamies un rīstīdamies un nespēja atvērt sakairinātās acis, līdz bija piesiets pie krēsla un viņa seja noskalota ar ūdeni. Viņš nolūkojās uz abiem pa acu šaurajām spraugām, žņaugdams pirkstus dūrēs un atlaizdams vaļā.

-      Jums par to nāksies samaksāt. Varat par to jau domāt.

Kira pieliecās tuvāk un nopētīja šo cilvēku, it kā nupat būtu atklājusi jaunu primātu sugu.

-     Diez cik gudri neizklausās.

-     Tevi izdrāzīs līdz aknām, lēdij.

-    Augstprātīgs līdz nejēdzībai, - Saimons piekrita.

-    Es vēl noskatīšos, kā tev nopūst kule.

Saimons nosprieda, ka pienācis laiks koriģēt attieksmi. Viņš izcēla no kastes vienu Molotova kokteiļa pudeli, izvilka no tās lupatu korķi un saturu ielēja vīram klēpī.

-     Lai pūšana sākas ātrāk.

-     Sūdvabole!

Saimons pacēla eļļaino, ar benzīnu piesūcināto lupatu uz augšu.

-     Kad nākamreiz pavērsi muti, tā tiks tev mutē.

Atbildes vietā vīrs veltīja viņam niknu skatienu, seja no

piepūles paturēt sakāmo pie sevis pietvīka purpursarkana.

Saimons pieliecās viņam pie auss un ierunājās tik klusu, it kā viens vīrietis otram paustu noslēpumu.

-       Piedāvāju darījumu, Ketmen… Tu man nepatīc… man nepatīk tavi draugi. Taču viņas dēļ, - Saimons pamāja uz Kiras pusi, - es varētu izrādīt zināmu labvēlību. Došu iespēju. Tikai vienu. Un lai tas viss paliek tikai starp mums. Ceru, ka neko nesalaidīsi dēlī, jo es patiešām labprāt noskatītos, kā tu sadedz. - Saimons klusu iesmējās, visiem spēkiem cenzdamies tēlot jukušo. - Es labprāt paklausītos, kā tu lūdzies un kliedz. Man gribas dzirdēt tavus pautus pārplīstam un ādu sprēgājam. Vai vari to iztēloties?

Vīrs pamāja ar galvu, acis iepletās, it kā viņš Saimonu redzētu pirmo reizi.

-     Tātad es uzdošu tev vairākus jautājumus, un tu bez vilcināšanās dosi uz tiem patiesas atbildes. Ja tā rīkosies… nu labi, tad man zudīs iespēja noskatīties priekšnesumu ar kliedzošu Žannu d'Arku. - Saimons pieklusināja balsi līdz tik tikko dzirdamam čukstam. - Taču, ja gribēsi izlocīties, ja vilcināsies… - Viņš iesmējās tā, ka smiekli pat paša ausīs izklausījās drusku maniakāli. - Tādā gadījumā uzraušu sērkociņu. Vai skaidrs?

Foslers veicīgi palocīja galvu.

Saimons nostājās taisni.

-     Labi, pirmais jautājums. Kur jūs atstājāt laivu?

Foslers norādīja ar zodu uz dienvidiem.

-     Kādi divsimt jardi.

Kira pasniedza pistoli Saimonam.

-     Es to pārbaudīšu. - Viņa aizskrēja.

Saimons aizbāza pistoli aiz vidukļa apsēja un pagriezās pret Fosleru.

-     Un tavi čomiņi tur sēž un gaida, kad padosi ziņu, ka gaiss ir tīrs?

Foslers vēlreiz pamāja.

-     Mēs esam vienojušies, ka padošu ziņu pa rāciju.

-     Un ko teiksi?

-     Nekāda šifra mums nav, ja to gribat zināt.

-     Labi. Tādā gadījumā sakāmais būs šāds: "Tie maitas gabali man ir rokā. Nāc nu šurp." Iesaku runāt nopietni. Kā tev šķiet, vai vari to izdarīt, Ketmen?

-    Neesmu idiots.

Saimons viegli uzsmaidīja vīram.

-    Jācer, ka tā patiešām ir. - Viņš apgrieza krēslu otrādi, lai Foslers sēdētu ar muguru pret liedagu, un blakus krēslam nolika divdesmit litru kannu ar benzīnu. - Es sēdēšu klintīs tev aiz muguras. Ja kaut kas noies greizi… ja mēģināsi viņus brīdināt… pirmais šāviens būs tieši te… - Viņš iespēra pa kannas sānu, - tieši te. Un, ja gadījumā nezini, koledžā es biju šāvēju komandas kapteinis. - Paldies, Džimij, veco zēn.

Ketmens pamāja, viņa galva noliecās uz sāniem kā slimam dzīvniekam.

Kira aizelsusies atskrēja no krasta.

-     Turpat ir.

-     Kā ar degvielu? - Saimons noprasīja.

-     Tvertne gandrīz pilna.

-    Tādā gadījumā dari, kas darāms. - Viņš pielika rāciju Fosleram pie mutes. - Netaisi muļķības, - viņš brīdināja un nospieda sarunu pogu.

-     Tie maitas gabali man ir rokā, - Foslers norūcās. - Vari nākt šurp.

Robijs atsaucās pēc dažām sekundēm.

Pīkstiens.

-     Kas notika?

Pīkstiens.

-     Pasaki, ka viņš ir slikti dzirdams, - sacīja Saimons. - Atkārto vienu un to pašu: "Viss kārtībā. Vari nākt šurp."

Foslers darīja, kā teikts, un, iekams Robijs likās mierā, atkārtoja ziņojumu divas reizes. Kira uzmeta Fosleram uz galvas pāri mutei cilpu un uz pakauša sasēja kopā.

-     Tagad uzvedies rātni, mans draugs ir lielisks šāvējs. - Viņa piemiedza Saimonam ar aci, paņēma kasti ar paštaisītajām bumbām un devās pie klinšu izvirzījuma, pie kura pirmajā reizē viņi bija izkāpuši krastā.

Saimons viegli piemiedza Fosleram ar aci, pieliecās un uzsita pa sarkano degvielas kannu ar pistoli.

-     Mērķis uz goda.

Ticis līdz klintīm, viņš saklausīja vāju piekarināmā motora gaudošanu.

-     Labāk sāc kustēties, Rainersone, mūsu rīcībā ir tikai dažas minūtes.

-    Es joprojām neesmu droša, ka viss izdosies, kad viņi uzskrēja virsū gumijas laivai.

-     Tam nav nozīmes. Trieciens bija pietiekami spēcīgs, lai izplūstu benzīns. - Cerams. - Viņi tiks iesprostoti uz salas.

-     Varbūt tev jāliek lietā ierocis.

-     Savu mūžu neesmu šāvis ar pistoli. Trāpīt pa to nolādēto kannu man nav izredžu. - Viņš pacēla vienu no pudelēm un pasvārstīja rokā, noteikdams svaru. - Tā ir pa pirmo.

-      Es varētu pamēģināt. Šaubos, vai Robijs šaus uz mani.

-      Izmet šo domu no galvas. - Viņš bija nojautis, ka Kira nāks klajā ar šādu priekšlikumu. - Mēs nevaram zināt, kurā vietā viņi piestās, turklāt es metu tālāk nekā tu. - Viņš izvilka automātisko pistoli. - Paņem to.

-     Rīkojies ar prātu. Tev tā var noderēt.

-     Nedomāju šeit kavēties tik ilgi, lai pēc tās rastos vajadzība, turklāt netaisos iesaistīties apšaudē ar profesionāļiem. - Viņš atskārta, ka šie profesionāļi tuvojas, motora kaukšana ar katru sekundi kļuva skaļāka. - Ja kaut kas saies dēlī, manies projām. Lieki neriskē.

Kira negribīgi pagaidīja, tomēr ieroci paņēma.

-    Vai esi drošs?

-     Esmu drošs. Izdzirdējusi sprādzienu, iedarbini motoru, jo es tūlīt būšu klāt.

Kira paliecās uz priekšu un noskūpstīja viņam vaigu.

-     Es pavilkšu laivu uz šo pusi tik tālu, cik būs manos spēkos.

Viņš iegāja dziļāk klintīs labi aizsargātā vietā, no kuras viegli aizbēgt, nolika pudeles un pusduci virtuves sērkociņu pa ķērienam, pietupās un sāka gaidīt. Motors tagad kauca spalgi un skaļi, gaisma atstarojās no ūdens taisni uz priekšu, vīri acīmredzot neņēma vērā nekādus iespējamos draudus.

Draudus? Vai viņš patiešām ir drauds? Plāns bija šķitis sakarīgs, bet tagad, kad bija pienākusi kārta to īstenot, likās, ka tajā no vienas vietas ir trūkumi un vēlamais uzskatīts par iespējamu. Ko tad, ja laiva apstājas gabalu no krasta un vīri vēlreiz mēģina sazināties pa rāciju? Kā viņi rīkosies, ja neviens neatsauksies?

Ko tad, ja metiens neizdosies? Ja pudele aizlidos garām? Vai arī otrajam metienam nebūs laika?

Taču visu pārdomāt vēlreiz nebija laika… Robijam apstādinot motoru, iestājās klusums, zodiaks noskrapstēja smiltīs, palikdams daļēji ūdenī, pa pusei krastā. Robijs izlēca no laivas, Kričers sekoja viņam pa pēdām, acīmredzot atguvies pēc ceļojuma uz apmāto zemi.

Saimons nogaidīja, kamēr vīri aiziet liedagam līdz vidum, aizdedzināja tuvākās pudeles lupatu degli, piecēlās, rūpīgi notēmēja un meta. Pudele gaisā lēni griezās kā Ceturtā jūlija uguņošanas ritenis, atsitās pret laivas piepūšamo malu un, neizdarot nekādu kaitējumu, nošļak- stēja ūdenī. Nolādēts! Atkal pietupies, Saimons ieraudzīja, ka Robijs sagriežas, ar ieroci uz priekšu nokrīt zemē un raugās pēc mērķa.

Jāmēģina mest vēlreiz. Saimons dziļi ievilka elpu, prātā iztēlojās metienu, pārrēķināja trajektoriju, aizdedzināja otru pudeli un izslējās taisni. Robijs pielēca kājās, notēmēja, taču Saimons izmeta viņa tēlu no apziņas, atvēzēja roku aiz muguras, spēra soli uz priekšu un aizmeta pudeli vienlaicīgi ar Robija šāvienu. Lode atsitās pret klinti aiz Saimona galvas, izšķaidot pa muguru akmens šķembas, taču viņš nespēja novērsties… acis kā piekaltas sekoja pudelei, kas lokā lidoja uz laivu… pārāk ilgi… vēl tikai pāris pēdu, tad pudele trāpīja pa pontonu, atsitās un uzlidoja gaisā. Šķita, ka pudele paliek karājamies gaisā pārāk ilgi, taču tad ar smagu būkšķi tā iekrita laivas dibenā. Saimons kavējās, domādams, vai nemest vēl vienu pudeli, bet ieraudzīja, ka Robijs jau noskrējis pusceļu līdz viņam. Apmetoties uz otru pusi un prātā iztēlojoties ceļu starp klintīm, viņš sadzirdēja apslāpētu gāzu eksplozijas būkšķi. Paldies Dievam!

Nu jau nepilnu simt jardu attālumā ierūcās mazā piepūšamā laiva, bet Robijs atpalika labi ja piecdesmit jardus. Bēdz, Leonidovič! Bēdz! Sajūta bija tāda, it kā viņš lauztos uz priekšu pa sērsnu, smiltis zem kājām veidoja mazas bedrītes, un, jo spēcīgāk kājas atspērās, jo dziļākas bija bedres. Nu jau kļuva redzama mazā piepūšamā laiva… piecdesmit jardus tālu… motors tukšgaitā rūca pie paša krasta. Gar ausi nosvilpa lode, un viņš sametās pa kreisi. Nosvilpa vēl viena lode, tad Kira sāka šaut debesīs, saceļot troksni, vairāk skaļu, nevis nāvējošu, bet cauri rībieniem izlauzās viņas balss:

-     Robij, nevajag! Tu nevienu neesi nogalinājis! Lūdzu! Nedari to!

Saimons lauzās pa ūdeni uz priekšu, notvēra mirkli, lai atskatītos pār plecu, satriekts ieraudzīja Robiju nepilnu desmit metru attālumā aiz muguras un iemetās laivā. Kira atvēra droseli, un mazais zodiaks salēcās uz priekšu. Saimons pieslējās sēdus un bezpalīdzīgi noskatījās, kā Robijs apstājas… paceļ ieroci… rūpīgi notēmē… Taču tad viņa pleci saguma, roka noslīdēja uz leju un acis noraudzījās uz laivu, kas nozuda tumsā.

Kira atmeta galvu atpakaļ un iekliedzās, kliedzienā atvieglojumam jaucoties ar triumfu.

-     Mums izdevās!

Saimons pamāja, pārāk noguris, lai kaut ko teiktu.

Kira atkal pievērsās motoram, un sajūsmu viņas sejā nomainīja pašpārmetumi.

-     Piedod! Es nepadomāju, ko daru. Man vajadzēja apjēgt, ka tev nav pamata priecāties.

Piedod?

-     Par ko tu runā, Rainersone?

-    Padomā pats… vainags ir zaudēts… popularitāte… un daudz kas cits. Kādu iespaidu tas viss atstās uz tavu reputāciju.

Saimons pasmaidīja un tikai ar pūlēm novaldījās, lai nesāktu skaļi smieties.

-     Vai zini, Rainersone, par to nu gan nebūtu jāuztraucas. Ja esmu ko pazaudējis, tad tikai vienu no "Pērlē" izvietotajiem pakaļdarinājumiem.

Kirai pavērās mute, jo nebija, ko teikt.

-    Acīmredzot bija notikusi informācijas noplūde, - Saimons tūlīt turpināja, sapratis, ka tikko spēris milzu soli uz plāna ledus. - Es nedrīkstēju pieļaut šīs mantas pazušanu, tāpēc izdarīju dažus citus pasākumus vainaga gabalu paņemšanai un piegādei.

Kirai iepletās nāsis, it kā nupat degunā būtu iesitusies krāpšanas smaka.

-    Citus pasākumus? Vai tu mani izjoko? Visu laiku mēs esam vazājuši sev līdzi pakaļdarinājumu? Riskējuši ar dzīvību…

-    Nē, - Saimons viņu pārtrauca, - tā gluži nav. Tas akmens gabals palīdzēja mums saglabāt dzīvību. Kamēr pie mums bija priekšmets, kuru viņi kāroja, mums bija izredzes.

-    Tātad mēs… - viņa nedroši ierunājās, - kalpojām uzmanības novēršanai?

-     Ne jau mēs. Jums nebija jāatrodas lidmašīnā. Es centos jūs atrunāt.

Taču ar to bija par maz. Kiras zaļās acis mēness gaismā meta zibeņus.

-     Mēs gandrīz gājām bojā!

-     Nomierinies, Kira. Vai tiešām tu domā, ka es būtu ļāvis tev lidot, ja zinātu, ka lidmašīna nokritīs? Man pat prātā nenāca doma, ka lidmašīnu kāds varētu nogāzt, īpaši tad, ja kāds domātu, ka ar to ved vainagu.

-    Tu varēji man visu izstāstīt! Es būtu sapratusi!

Taču Saimons tā nedomāja. Nekādā ziņā, nākot atskārsmei, ka aiz visa var stāvēt viņas māte.

četrdesmit treša nodala

ASV KONSULĀTS HONKONGĀ

Svētdiena, 15. jūlijs, 11:44:29, pēc Griničas laika, plus astoņas stundas

Saimons uzmeta skatienu nelielajai sanākušo grupai ar labu vēlošiem profesionāļiem, štata darbiniekiem, kuri bija pieaicināti palīgā šajā "īpašajā repatriācijas gadījumā", pēc tam vērsās pie ģenerālkonsula, cienījama izskata džentlmeņa, kurš tikai nupat bija parādījies uz skatuves, ģērbies sniegbaltā tenisista tērpā.

-     Iekams sākam, sakiet, vai te ir kāda vieta, no kuras iespējams privāti piezvanīt?

Vīrs, kurš izskatījās stipri satraukts par pēkšņi viņa aizgādībā nonākušo Lielā Džeika Rainersona meitu, un tas būtu cik nu vien iespējams izdarīgs.

-     Protams, nu protams! Lūdzu! - Viņš pastiepa roku kā sevišķi izsmalcināta superkluba zāles pārzinis. - Nāciet šeit.

Ģenerālkonsuls ieveda viņus savā personiskajā kabinetā, plašā telpā, kuru rotāja karogi, nacionālās piemiņas

zīmes, ievērojamu ārvalstu pārstāvju fotogrāfiju izstāde, kam kopumā vajadzēja atgādināt apmeklētājiem viņa pārstāvētās valsts varenību.

-     Lūdzu, jūtieties kā mājās. Izmantojiet sarkano tālruni. Līnija ir droša, tiešie sakari uz āru. - Viņš demonstrēja žilbinošu smaidu. - Varat te kavēties, cik ilgi nepieciešams. Kamēr zvanīsiet, es sazināšos ar ķīniešu varas iestādēm… parūpēšos, lai tie trīs vīri tiek uzņemti. - Viņš uzsmaidīja vēlreiz, šoreiz tieši Kirai, un izgāja no istabas.

Saimons pagaidīja, kamēr durvis aizveras, un ierunājās tikai pēc tam.

-     Manuprāt, tu viņam patīc.

Kira pasmaidīja gurdu, mazliet izmocītu smaidu un paplēta rokas.

-    Kāpēc lai nepatiktu? - Ģērbusies tīrā, bet mazliet pavalkātā viņus uzņēmušā ķīniešu preču kuģa matroža tērpā, Kira mazliet atgādināja Čārliju Čaplinu filmā "Klaidonis".

-    Tieši tādas pašas jūtas ir man.

-     Saimon…

Saimon. Tas neizklausījās labi. -Jā.

-    Piedod, ka vakarnakt tev uzklupu. Es biju tik satriekta… tik…

-     Nedomā par to. Man tas bija tev jāpasaka.

-     Nē, tev bija taisnība. Tagad saprotu. Ja Džims būtu uzzinājis… - Viņa nodrebinājās, it kā vecā sieva ziema nupat būtu uzpūtuši dvašu uz kakla. - Man pat negribas domāt par to.

Saimons pamāja, vairāk nekā priecīgs, ka šis temats nav jāiztirzā.

-    Tev tagad nāktos piezvanīt. Stundas laikā par mūsu izglābšanos stāstīs visos ziņu izlaidumos.

-     Nevaru.

-     Nevari? Kāpēc?

-     Tāpēc… - Kira vilcinājās, it kā nevarētu izlemt, kā lai to pasaka. - Tāpēc, ka man ir nelabas nojautas. Zinu, ka pagājušas tikai piecas dienas, bet man tās liekas kā mēnesis. Baidos… to grūti izskaidrot. Esmu gan uztraukusies, gan nobijusies. Nezinu, vai šī diena ir laba vai slikta. Vai jābūt priecīgai vai bēdīgai? Es nespēju diez cik labi pateikt: "Čau, esmu atgriezusies", bet pēc tam uzzināt, ka tēvs ir miris. - Kiras acīs iemirdzējās asaras.

Saimons saprata, ka šīs asaras viņa centusies apspiest pārāk ilgi.

-     Viss būs labi, Kira. Es saprotu un piezvanīšu. - Viņš apgāja apkārt galdam, īstam muzeja eksemplāram, nospieda sarkanā telefona skaļruņa pogu un Billijas mobilā tālruņa numura taustiņus.

Viņa atbildēja pēc otrā signāla, bet balsij trūka parastā skanīguma.

-     Billija klausās.

-    Sveika, Billij!

-     Saimon! - Billijas balss piepeši piepildīja visu telpu.

-     Ak dievs, vai tas patiešām esi tu? Vai ar tevi viss kārtībā? Kur tu esi? Kur ir Kira? Vai ar viņu nekas nav noticis?

-     Nomierinies, Billij. Ar mums viss ir kārtībā. Un mēs atrodamies amerikāņu konsulātā Honkongā.

-    Paldies Dievam! Paldies Dievam! Es biju tik… tik… - Billijai uz mirkli aptrūkās spara, taču viņa tūlīt atguvās.

-     Brīnišķīgi jaunumi! Brīnišķīgi! Tieši tas, kas vajadzīgs, lai Džeiks pārstātu bēdāties.

Saimons uzmeta Kirai brīdinošu skatienu, domādams, ka tieši ar šāda veida ziņu Billija cer iedvest vīram dzīvību.

-     Kas notiek, Billij? Kā jūtas Džeiks?

-     Notiek uz mata tā, kā tu teici. Vai neesi aizmirsis?

-     Hm…

-     Tu teici, ka, tiklīdz viņš jutīsies labi un būs tam gatavs, viņš sēdēs, bet ne minūti agrāk, un lai velns mani parauj, ja tā nav noticis. Tūlīt piecēlās sēdus… nobaidīja mani gandrīz līdz…

Kira paliecās pāri galdam.

-     Māt…

-     Kira! Cik brīnišķīgi, ka dzirdu tavu balsi! Kas notika? Kur…

-    Vai tā ir taisnība? - Kira viņu pārtrauca. - Vai ar tēti patiešām viss ir labi?

-    Zini, viņš vēl nav gluži uz kājām. Tava pazušana jūrā par labu nenāca, taču vari ticēt, ka, tiklīdz pastāstīšu, ka tu un Saimons esat drošībā, viņš būs ārā no gultas, iekams… - Viņa izdvesa milzu nopūtu. - Piķis un zēvele, tā būs laimīgākā diena manā mūžā.

-    Arī manējā, māt. Arī manējā.

-     Kas ar misteru Atertonu? - Billija pajautāja. - Vai viņš ir kopā ar jums?

Kira pamāja Saimonam, liekot saprast, ka jāatbild viņam. Viņš vilcinājās, zinot, ka visas telefona sarunas var ierakstīt neatkarīgi no tā, vai konsuls to zina vai ne.

-    Zini, Billij, tas ir garš stāsts. Taču viņš… nav cietis. Izstāstīšu visu, kad tiksimies.

-     Būtu labi, ja tas notiktu visai drīz, Saimon Leonidovič. Vai tu dzirdi mani?

-    Jā, kundze, mēs dzirdam tevi labi un skaidri. Lidmašīnā mēs visu pazaudējām, tāpēc pirms došanās projām no šejienes jānokārto šādi tādi papīri. Tiklīdz dabūsim pagaidu pases, izlidosim uz Bangkoku.

-       Mēs atkal esam Makao. Šorīt atlidojām. Esam "Pērlē".

Kira sarauca pieri.

-     Vai tētim nav jāatrodas slimnīcā?

-     Protams, viņam vajadzētu atrasties slimnīcā, - Billija atcirta, atsākdama veco strīdu. - Taču tu pazīsti tēvu. Viņš nedomāja dirnēt slimnīcā, kamēr tu esi pazudusi nezin kur Dienvidķīnas jūrā.

-     Bet…

-    Vari vairs neraizēties, mīļumiņ. Te ir doktors Jaņs kopā ar veselu slimnieku kopēju armiju.

-     Bet…

-    Es neko nevarēju izdarīt, - Billija viņu pārtrauca, balsī ieskanoties aizstāvības toņiem. - Tas vecais muļķis bija iedomājies, ka viņam jāpārņem meklēšanas vadība.

Saimons klusībā pasmaidīja, jo no Billijas mutes vārdi "tas vecais muļķis" ieguva siltu un mīļu pieskaņu.

-     Kas pie jums notiek, Billij? Vai domājat rīkot lielo atklāšanu?

-     Būs kas daudz vairāk! Pēc divām dienām jāierodas prezidentam.

Ja kāds noklausās, nodomāja Saimons, tas liks ņemt to vērā.

-     Vai viesnīca ir gatava?

-     Zini, būs labāk, ja tu šeit ieradīsies un apskatīsi visu ar savām acīm.

ČETRDESMIT CETURTĀ NODALA

TAIPAS SALA, MAKAO

Trešdiena, 17. jūlijs, 11:46:28, pēc Griničas laika, plus astoņas stundas

Saimons tūlīt pazina jauno cilvēku, Lasvegasas vienības apsargu, kas stāvēja postenī pie Džeika apartamentiem,

-    Sveiks, Tomas, kā labi klājas?

-     Labi, mister Leonidovič. - Viņš pastiepa roku un rotaļīgi uzsita pa Saimona jauno plastikāta kartīti. - Klīst runas, ka jūs neprotat izvairīties no dažādām ķezām.

-    Tava palīdzība būtu ļoti noderējusi.

-    Nākamreiz man piezvaniet, labi? - Tomass izvilka no sporta jakas kabatas atslēgas karti, iebāza magnētiskajā nolasītājā un atvēra durvis. - Jūs gaida.

Luksusa numura dzīvojamā telpa bija pārvērsta par mobilo armijas hospitāli, kura medicīniskā aprīkojuma pietiktu nelielai slimnīcai. Doktors Jaņs un trīs slimnieku kopējas sēdēja pie galda un spēlēja madžongu. Saimonam ienākot pa durvīm, doktors pielēca kājās.

-      Misters Leonidovičs! - Viņš nolieca galvu. - Priecājos atkal jūs redzēt.

Saimons atbildēja uz paklanīšanos un padeva roku.

-     Doktors Jaņs. Kā jūtas pacients?

Jaņs pavērsa acis pret debesīm.

-     Aijaijā!

Saimons pasmaidīja, jo ne mazākajā mērā nejutās pārsteigts.

-     Mazliet pagrūti ar viņu, vai ne?

-     Mazliet? Runājot par misteru Rainersonu, nekas nav mazliet.

-     Te nu jums taisnība. - Saimons pameta ar zodu uz galvenās guļamistabas priekštelpu. - Vai viņš ir tur?

Jaņs pamāja.

-    Jā, kopā ar abām misis.

Dzirdot Kiru nosaucam par misis, Saimons, kā vienmēr, satrūkās. Uzjundīja atmiņas, kuras viņš labprāt būtu aizmirsis.

Milzīgās guļamistabas durvis stāvēja vaļā, taču Džeika dunošā balss apstādināja Saimonu jau pie sliekšņa.

-     Es neizmantošu to sasodīto krēslu! - Džeiks sēdēja gultā ar muguru pret spilvenu kalnu, zodu klāja skūšanās krēms, bet mutiskais uzbrukums bija vērsts pret Billi- ju, kas stāvēja, rokas sānos iespriedusi, blakus jaunam, spīdīgam, motorizētam ratiņkrēslam.

-     Tikai nepacel uz mani balsi, Džeik Rainerson! Pēc doktora Jaņa domām, tev tas jāizmanto vai arī jāpaliek gultā, un tā arī būs.

-     Ej ellē, ja tā būs!

Kira, kas sēdēja uz gultas malas ar dvieli un skuvekli, atliecās nostāk un nopētīja savu roku darbu.

-    Jā, tēt, tā būs.

Šis bija strīds, kurā Saimons negribēja iesaistīties, taču atkāpties par vēlu, jo Džeiks jau bija viņu pamanījis.

-     Saimon, veco zēn! Tu esi īstajā brīdī, lai mazliet uzlabotu izredzes. Mazliet plus prettanku raķetes būtu par maz, lai noturētos pret tām divām.

-     Varbūt mēs tiktu galā ar vienu, Džeik, taču tu ļoti labi zini, ka pieveikt abas mēs nespējam.

Džeiks notēloja riebumu.

-     Nūjā, spļauj uguni un pietaupi sērkociņus! Kad viņas sametas uz vienu roku, nekas labs nav gaidāms. Tātad kā tev klājas, manu zēn?

-     Labi. Jājautā - kā klājas tev?

-    Priecājos, ka esmu dzīvs, - Džeiks nodārdināja, - un tāpēc jūtos mazliet bezbēdīgs.

-     Es jau to dzirdēju. Tu patiešām izskaties labāk nekā pēdējo reizi.

Džeiks noņurdēja, it kā gribētu teikt, ka tā nav taisnība.

-    Visi apgalvo, ka manas prieka izpausmes ir ļoti simpātiskas.

-    Grūti būtu sagaidīt, lai es nostātos pret to, ko domā tauta.

-    Tu ainā kā īsts politiķis. - Tiklīdz Kira bija noslaucījusi no zoda skūšanās krēma paliekas, lielais vīrs saslējās spilvenos augstāk. - Vai vari iedomāties, man tā kā par maz uztraukumu.

-     Bija viens otrs nepatīkams brīdis, - Saimons pacēla uz augšu roku, demonstrēdams svaigo ģipsējumu. - Izrādās, ka tava meita prot nosēdināt lidmašīnu.

Kira parādīja mēli.

-    Šodien esmu saklausījusies pietiekami daudz apvainojumu. Tagad es aizeju.

Billija uzmeta acis pulkstenim.

-     Ak, mīļā, mums jāpasteidzas. - Paslējusi galvu uz augšu, viņa ar pārspīlētu pašas svarīguma žestu atglauda atpakaļ sudrabaini blondos matus. - Prezidents uzaicinājis mūs uz lenču. - Tad viņa iesmējās Billijas Rainer- sones tipiskos dzīvespriecīgos smieklus, kas varēja noderēt ribu skrāpēšanai. - Vai nevēlies piebiedroties?

Saimonam divreiz nebija jājautā, jo ar vienu prezidentu viņš jau bija ticies, ar to viņam pietika visam mūžam.

-     Tas būtu lieliski, taču man norunāta tikšanās sakarā ar kādu mākslas priekšmetu, par kuru avīzē lasīju sludinājumu.

Kira apveltīja viņu ar neizpratnes un neticības pilnu skatienu.

-     Tu, lielais iepirkšanās pretinieks… cilvēks bez mājām… pērc mākslu? Kas tad nu?

-     Tur pārdod ko tādu, kas labi iederētos Laras jaunajā birojā. - Viņš gan domāja citādi, taču tā būtu pavisam cita saruna.

Pēc brīža abas aizgāja, un tieši to Saimons bija vēlējies, lai iznāktu ļoti privāta saruna ar Džeiku.

-     Vai esi noskaņots nelielai sarunai?

-     Nu protams. Pēdējās pāris dienas pietiekami daudz esmu saklausījies sieviešu pļāpas. - Viņš norādīja uz krēslu. - Piemet tur savu dibenu. - Džeiks nopūtās un atslīga pret spilvenu kalnu. - Man joprojām grūti tam noticēt… par Atertonu un visu pārējo. Nevar teikt, ka šis zēns man iedvesa dziļas simpātijas. Putas bez alus, taču man nenāca ne prātā, ka viņš ir… zini pats.

Saimons pievilka krēslu tuvāk pie gultas.

-    Jā, ser, viņš piemuļķoja mūs visus.

Džeiks nosprauslojās.

-     Kira gan stāsta ko citu. Tu visu laiku esot bijis viņam soli priekšā.

-    Tu pazīsti sievietes un viņu tieksmi visu izskaistināt.

-     Mana meita nav no tām, - Džeiks strupi iebilda. - Tas skuķis saka savu sakāmo tieši acīs… tev tas patīk vai ne.

-     Tev taisnība, - Saimons piekrita, - taču vari man ticēt, ka daudzējādā ziņā viņam izdevās mani piemuļķot.

- Viņš apklusa, piesardzīgi izmezdams āķi. - Tomēr vēl ir daudz neskaidrību, ar kurām netieku galā.

Vai nu Džeiks nesaprata mājienu, vai apzināti izvairījās no ēsmas.

-     Ko saka drošības dienesta Jaudis?

-    Tie ir uz karstām pēdām, kā jūs, kovboji, mēdzat izteikties. Domā, ka viņš ir Taivānā vai Ķīnā.

-     Ķīna ir ļoti liela.

-     Šaubos, vai viņu atradīs, turklāt nezinu, vai tam kāda nozīme. Viņa darba devēji nebūs diez cik priecīgi, atklājuši, ka tas akmens gabals ir pakaļdarinājums.

Džeiks pasmaidīja, šīs domas uzjautrināts.

-     Vai tev ir nojausma, kas ir viņa darba devēji?

-    Acīmredzot cilvēki ar naudu. Pēc izmeklētāju ieskatiem, vai nu ķīniešu politiķu disidentu grupa vai Taivā- nas biznesa frakcija. Viņi jau izsekojuši finansējumu līdz numurētam Šveices kontam.

Džeiks izdvesa dziļu nopūtu, it kā cerības būtu sabrukušas.

-     Cipari. No Šveices nevar gaidīt šāda veida informāciju.

-     Parasti nevar, taču pēc pēdējā gadu desmita publicējumiem… sakarā ar holokaustu… viņi vairs nav uz stingriem morāliem pamatiem. Gan mūsu, gan Ķīnas valdība izdarīs spiedienu… Vari ticēt… - Saimona balsī ieskanējās brīdinoši toņi. - Tās dabūs vajadzīgo informāciju.

Džeiks domīgi pamāja ar galvu.

-    Tu teici, ka "izmeklētāji uzskata". Vai tu domā citādi?

-    Ne gluži, - Saimons atzina. - Kas tev palicis atmiņā no nakts, kad uz tevi šāva?

-     Ha! Ja es būtu gudrs, pateiktu tev to pašu, ko policijai. Neko. Neko nozīmīgu.

Saimons gaidīja, ļaujot cilvēkam nonākt ar sevi saskaņā.

-     Tas lai paliek tikai starp mums… - Džeiks brīdinoši paskatījās, likdams apzināties robežas. - Es itin labi visu atceros līdz brīdim, kamēr nokļuvu slimnīcā.

-    Tātad tu zini, kas uz tevi šāva?

-     Protams.

-     Un tu varētu viņus identificēt?

-     Identificēt viņus, - atkārtoja Džeiks. - Tas izklausās vairāk nekā viens.

-    Jā, tā ir.

Džeiks vēlreiz viltīgi pasmaidīja.

-     Protams, viena vārdu es nezināju līdz pat vakardienai.

-     Brikers, Mols. Un kas ir otrs?

Džeiks prātā apsvēra, ko atbildēt, un acīmredzot nolēma no atbildes izvairīties.

-     Kā tu pats domā?

Saimons saprata, ka var iekļūt nepatīkamā situācijā, ka Džeiks nedomā izrādīt atsaucību, taču nespēja atkāpties, iekams nebija dabūjis atbildes uz visiem jautājumiem.

-     Billija.

Brīdi Džeiks neteica neko, nekas neliecināja, ka viņš būtu satriekts vai sadusmots, tad atskanēja klusi, it kā jautri smiekli, kaut arī sejā nekas neatspoguļojās.

-    Un kas tevi vedina tā domāt?

Nekas nenāks viegli. Īstenībā iemeslu tā domāt netrūka - Billija nebija pieminējusi, ka uz vīru šauts ar diviem dažādiem ieročiem no divām dažādām vietām, turklāt viņa noliedza, ka bijis vēl kāds šāvējs - to gan varēja izskaidrot ar pārskatīšanos tādā brīdī. Tas, ko viņa nevarēja izskaidrot, bija nācis no cita avota.

-    Čanas kundze izteicās, ka jūsu tikšanās iemesls ir romantiskas dabas.

-     Kas? Tā vecā ragana! Tu taču nerunā nopietni. Vai tu tam tici?

-      Nē, - Saimons atbildēja. - Neticu. Tas izklausās smieklīgi. Taču man bija skaidrs, ja Billija būtu klāt, viņa tik muļķīgu apsūdzību neizvirzītu.

-     Taču viņa tur bija. Pati to pateica. Un es tev to saku.

-     Jā, taču ne kopā ar tevi, Džeik. Čanas kundze neredzēja Billiju, jo Billija turējās ēnā. Viņa bija viena no šāvējiem.

-    Tu gribi teikt, ka sieva šāva uz mani?

Saimons saprata, ka tas ir jautājums, nevis noliegums.

-    Jā, Džeik, esmu par to pārliecināts.

-    Taču tas nav pats ļaunākais, vai ne? Tu domā, ka aiz visiem notikumiem stāv Billija? Ka Atertons pildījis viņas uzdevumus.

-     Nē, tam es neticu. - Katrā ziņā nekam tamlīdzīgam negribējās ticēt. - Taču zināma jēga tam ir.

-     Pareizi, sieva sarakstā vienmēr ir pirmā. Kā cilvēks, kas gūst vislielāko labumu.

-     Nav runa par to vien, Džeik, un tu to labi zini. Tu nevari noliegt, ka gadu gaitā esi devis viņai ne vienu vien iemeslu.

-     Pa starpu dažas papildu sievas, vai to tu gribi teikt? To var izskaidrot tikai ar veselā saprāta zudumu uz zināmu laiku. Billija to saprot.

-      Tas nemaz neliekas jocīgi, Džeik. Es nebūtu tavs draugs, ja turētu muti.

-    Nē, tas nemaz nav jocīgi, - Džeiks nodimdināja, kaut arī šķita uzjautrināts. - Tad tāpēc tu izstāstīji Billijai par lidojumu uz Taivānu, bet nepateici, ka vainaga transportēšanai izmantosi citu kurjeru?

-    Tieši tā.

-     Tātad tu sarīkoji manai sievai lamatas, bet pats kalpoji par ēsmu?

-     Jā, ser, baidos, ka tā patiešām ir. Protams, es negribēju ticēt, ka tā patiešām varētu būt, bet, kad lidmašīna nogāzās un viņa bija vienīgā, kas zināja par lidojumu…

Džeiks iekaucās kā vecs vilks.

-     Dieviņ tētīt, tas tik ir joks! Billija gan par to dabūs izsmieties.

Vai tā bija izrāde, vai arī šis cilvēks runāja nopietni?

-     Vienkārši pasaki, ka tā nav taisnība, Džeik. Lai ko tu teiktu, es to pieņemšu.

-     Velns un elle, tā nav taisnība. Klausies, kā bija, veco zēn. Billija centās mani pierunāt, lai ņemu līdzi apsardzi, taču es atteicos. Tu Billiju labi pazīsti un zini, ka šādu nē viņa neuzskata par atbildi un nolēma sekot pati. Viņa ieraudzīja to vīru iznākam no ēnas vienlaicīgi ar mani, metās uz priekšu pa bruģi, vicinādama mazo rotaļu pistoli un šaudama kā veca lāču māte, kas sargā lācēnus. Viņa droši vien trāpīja tam zellim, jo citādi tas būtu nogalējis mūs abus. Par nelaimi, viņa trāpīja arī man.

Saimons atsauca atmiņā, ko par šo brīdi bija teikusi Čanas kundze. Blīkš, blākš, bliukš - trīs šāvieni.

-    Tā nu tas ir, - Džeiks turpināja, - viņa sašāva mani. Un izglāba man dzīvību. Es vēl īsti nebiju nokritis, kad viņa jau no Sava mobilā zvanīja ātrajai palīdzībai, spieda ciet ievainojumus un lamāja mani kā suni.

Saimons noslīga uz krēsla un juta, ka pirmo reizi mēneša laikā var brīvi uzelpot.

-    Tu nespēj iedomāties, cik laimīgs esmu, to dzirdot.

Džeiks iekaucās vēlreiz.

-    Es nevaru vien sagaidīt, kad varēšu viņai to izstāstīt.

-       Nomierinies, Džeik, es nekad vairs nespēšu paskatīties viņai acīs.

-     Ak, par to neuztraucies, viņa sagādās tev dažu nejauku brīdi, no tā nekur nespruksi, taču tu pazīsti Billiju, viņa domās, ka tas ir tikai tāds… - Džeiks apklusa, bet skatiens piepeši kļuva nopietns kā ledus cērte. - Tu neko nedrīksti teikt Kirai. Nekad. Tieši tāpēc Billija neko nestāstīja. Billija baidījās, ka gadījumā, ja nomiršu, Kira manā nāvē vainos viņu. Tu jau zini, ka viņas ir kā ūdens ar eļļu. Kira nekad to nepiedotu.

-    Es piedāvāju darījumu. Tu neko nesaki Billijai, bet es neteikšu Kirai.

-    Par Billiju neraizējies. Tev vairāk pienākas domāt par manu meitu.

-    Ko tu ar to gribi teikt?

Džeiks neapmierināts nogrozīja galvu.

-    Billijai patiešām taisnība. Vīrieši ir dumji.

Tieši viņas vārdi. Saimons to atcerējās.

-     Nesaprotu.

-    Lai cik ellišķīgi gudrs tu būtu, Leonidovič, tiklīdz runa par sievietēm, tu esi dumjš kā zābaks. Kira nav vienaldzīga pret tevi, dēls. Vai esi akls, ka neko neredzi?

Viņš gribēja to redzēt, gribēja tam noticēt vairāk par visu.

-     Vai esi par to pārliecināts?

-    Pie joda, esmu. Pat tāds nejēga kā es to redzu. Ik reizi, kad tiek pieminēts tavs vārds, viņa pietvīkst kā biete.

-     Zini, es… Es labprāt gribētu zināt, ko tu par to domā.

-    Ko es domāju?! Sasodīts, viņa ir mana meita! Es varu būt drusku neobjektīvs, taču domāju, ka tu varēji izdarīt sliktāku izvēli.

Sliktāku!

-     Nē, ser, es nevaru tam nepiekrist, taču, kā tu domā, vai viņa nevarēja izvēlēties ko labāku?

-     Pirmām kārtām, dēls, ja tev ir kāds priekšstats par šīs ģimenes sievietēm, tad tam, ko domāju es, nav liela nozīme. Taču, starp mums runājot, nekas cits nedarītu mani tik laimīgu.

ČETRDESMIT PIEKTĀ NODALA

"PĒRLE", TAIPAS SALA, MAKAO

Sestdiena, 21. jūlijs, 19:41:06, pēc Griničas laika, plus astoņas stundas

Viesmīlis pavilka atpakaļ pēdējo brīvo priekšējā galda krēslu, un Saimons ieņēma vietu vidū starp Li Cjaņu un Kiru, kas turēja klēpī Toniju, junioru. Zēns skatījās atpakaļ un smaidīja, acīm redzami apmierināts, ka atkal ir mātes rokās. Pēc Saimona domām, Kira nevarēja izskatīties efektīgāk. Ģērbusies vienkāršā pusnakts ziluma kok- teiļkleitā, atsukājusi atpakaļ matus, kas izcēla seju un piešķīra tai majestātisku cēlumu, kopumā ņemot, viņa izskatījās slaida, izsmalcināta un seksīga.

-    Tev gluži labi piestāv kleita, Rainersone.

Kira uzmeta viņam īsu, sānisku skatienu.

-     Vai tas uzskatāms par komplimentu, Leonidovič?

-     Es tikai salīdzinu tavu tagadējo izskatu ar to, kāda biji uz salas tajā saslapušajā, modīgajā T kreklā. Kleita ir simpātiska, tomēr… mazāk efektīga.

Kira dobji iesmējās un nopētīja Saimona jauno, pēc pasūtījuma šūto Armani smokingu, lai tas būtu pielāgojams ieģipsētajai rokai.

-    Tu pats esi itin pieklājīgi ģērbies, Leonidovič.

Pēc īsa brīža visi uzaicinātie viesi - pasaules politiķi, biznesa līderi, starptautiskas slavenības - bija ieņēmuši vietas, durvis aizvērtas, un trīs nāciju apsardzes aģenti smokingos riņķoja pa milzīgo deju zāli. No arhitektūras viedokļa zāle varēja būt pārnesta no Versaļas pils: sienas sedza bāli zils zīds, pie griestiem zaigoja kristāla prizmas. Pat galdi un krēsli šķita no seniem laikiem. Virs paaugstinājuma, uz kura atradās tikai ar ziloņkaula krāsas zīda brokātu klāts galds, karājās Ķīnas, Taivānas un Savienoto Valstu karogi. Galda vidū necauršaujamā stikla vitrīnā atradās Šihuandi, apvienotās Ķīnas pirmā suverēnā imperatora, emblēma - Čiņu vainags.

Saimons pagriezās pret Li Cjaņu, kas, šķiet, bija gatavs aiz lepnības pārplīst.

-    Skats iespaidīgs, mister Cjaņ. Apsveicu.

Cjaņs pasmaidīja un nolieca galvu.

-     Ļoti labas dievības.

Plus četri miljardi dolāru un milzum daudz smaga darba, nodomāja Saimons, sarunām piepeši apklustot. Nākamajā mirklī visi piecēlās kājās, jo militārās apsardzes pavadībā uz paaugstinājuma uznāca trīs prezidenti, Džeiks un Billija Rainersoni, kā arī politisko funkcionāru brigāde. Saimons pasniedzās un paspieda Kirai roku.

-    Redzu, ka tavs tēvs izlūdzies, lai atbrīvo viņu no ra- tiņkrēsla.

Kira pamāja, acīs viņai sariesās asaras. Tonijs, juniors, kas līdz šim brīdim bija uzvedies divus gadus vecam bērnam neparasti mierīgi, piepeši pamanīja vectēvu.

-    Opītis!

Lielais Džeiks piemiedza mazdēlam ar aci un pacēla uz augšu īkšķus, bet pāri zālei pārskrēja smieklu šalts.

Džeimss Atertons noskatījās, kā trīs prezidenti par godu savam veikumam - Klusā okeāna piekrastes aliansei - paceļ šampanieša glāzes, un saprata, ka draud nopietnas nepatikšanas. Viņš novērsās no ekrāna un pāri konferenču galdam paskatījās uz Tarijaki Jakamaro, Yakamaro Industries priekšsēdētāju un Taivānas biznesmeņu konsorcija vadītāju. Šis konsorcijs sedza visus izdevumus, lai alianse piedzīvotu neveiksmi.

-    Jūs mani pie tā nevarat vainot.

Jakamaro pacēla niecīgu tālvadības pulti, vienīgo priekšmetu uz garā stikla galda, un noklusināja skaņu.

-     Protams, nē.

No tā, kā viņš pateica šos vārdus - protams, nē, it kā tie neko nenozīmētu, Atertonam mati uz galvas saslējās stāvus.

-     Tas nav īstais vainags, jūs to zināt. Vismaz ne pilnībā. - Viņš mēģināja saglabāt mieru, taču nespēja nesaklausīt savā balsī sasprindzinājumu. - Es neko nevaru izdarīt, ja Pekina nolēmusi iet tālāk bez īstā vainaga.

-     Protams, nē.

Dzaņmiņs Vens, vienīgais cilvēks, ar kuru Atertons bija ticies un runājis līdz šai dienai, un vienīgais, kas vēl atradās telpā, piecēlās un paklanījās priekšsēdētājam.

Pēc tam Vens paspēra soli uz priekšu, uzlika uz galda melno koferīti ar Smitsona institūta emblēmu, pakāpās atpakaļ, vēlreiz palocījās un izgāja pa durvīm.

Atertons mēģināja norīt siekalas, kas bija pazudušas no mutes.

-     Tas ir…

Jakamaro pacēla roku un pagriezās pret logu, no kura atklājās lielisks Taipejas un tālāk Klusā okeāna skats. Saule patlaban rietēja, oranžais uguns disks zem laškrā- sas debesīm grima ūdenī.

Kaut kas līdzīgs rituālam, domāja Atertons, mēģinādams izrādīt, ka šī krāsu izrāde neatstāj viņu vienaldzīgu. Tad, tiklīdz saule nogrima aiz apvāršņa, gar logu ar neparasti rāmu sejas izteiksmi nolidoja Dzaņmiņs Vens, frakas ļipām plīvojot kā salauztiem spārniem. Atertons pielēca kājās un neticēja savām acīm, redzot cilvēku lidojam no piecdesmit trīs stāvu augstuma pretī ietvei.

-     Ko… ko tas?…

jakamaro sejā neparādījās ne mazākās emocijas, tumšās acis palika tikpat nespodras un bīstamas kā haizivij.

-     Viņš netika galā ar savu misiju. Lēmums pienācīgs.

Pienācīgs! Atertons noslīga atpakaļ uz krēsla un mēģināja izdomāt, kas būtu darāms, lai izglābtos - tā nav mana vaina, es dabūju vainagu taču smadzeņu vietā šķita mīklas klucis, kas nespēj domāt.

Jakamaro pastiepa roku, pacēla mazo, melno koferīti un pagrieza atslēgu. Viņš ilgi un vērīgi pētīja izstrādājumu, tad uzmanīgi izņēma to no iedobes. Vainags bija apmēram viņa masīvās rokas lielumā, viņš pasvārstīja to plaukstā, kā noteikdams svaru, un apgrieza otrādi. Pirmo reizi sejā uzvirmoja kaut kas līdzīgs emocijām, samie- dzis acis, viņš paliecās uz priekšu, kamēr seja atradās tikai dažu collu attālumā no vainaga. Tad viņa lūpu kaktiņi saliecās uz augšu, un no mutes kā saraustīts, skumīgs rējiens atskanēja smiekli.

Kaut arī Atertons saprata, ko tas nozīmē, viņš nespēja nepajautāt:

-     Kas noticis?

-     Tas ir pakaļdarinājums, - Jakamaro iekliedzās. - Reprodukcija.

-     Tas nav iespējams. Tas atradās lidmašīnā. Tas ir tas pats. Tas bija…

-     Jūs esat piemānīts, - Jakamaro viņu pārtrauca. - Kurjers aptinis jūs ap pirkstu.

-     Nē. Tas nav iespējams. Kā jūs varat būt par to drošs? Jūs īsti pat…

It kā vainags nebūtu nekas vairāk kā ārkārtīgi liela hokeja ripa, Jakamaro to pārslidināja pāri galdam.

-     Jūs esat gudrs cilvēks. - Vārds gudrs no šā cilvēka lūpām noskanēja kā apvainojums. - Ņemiet un izdomājiet.

Atertons pacēla vainagu, tikko spēdams novaldīt rokas, lai tās netrīcētu, un izlasīja uz apakšmalas skaidri uzrakstītos vārdus.

Izgatavots Taivānā.

Viņš saprata, ka tā ir biļete vēl vienam lidojumam no Jakamaro ēkas.

EPILOGS

"PĒRLE", TAIPAS SALA, MAKAO Sestdiena, 21. jūlijs, 23:04:15, pēc Griničas laika, plus astoņas stundas

Kira noslīdēja no viņa auguma bridi, kad uguņošana sasniedza kulmināciju: nakts debesis uzsprāga mirdzošu krāsu izvirdumos. Saimons centās atgūt elpu.

-    Ak jēziņ!

Kira paskatījās lejup, viņas āda no laba, aizrautīga seksa bija piesārtusi.

-    Tas ir viss, ko vari pateikt, Leonidovič? Ak jēziņ?

Labi, ka pēc divām stundām viņš vispār spēja parunāt.

-    Tas ir tas, ko es saucu par īsto reizi.

Viņa paraudzījās logā, no kura pavērās skats uz Makao ar tūkstošiem visādās krāsās mirgojošu brīnumsvecīšu.

-    Tam jau sen bija īstais laiks. Es biju gatava.

-    )a būtu vēl vairāk gatava, es būtu izlaidis garu.

Viņa pasmaidīja un sakrustoja kājas - kaila un nekautrīga kā bērns, saldu un mežonīgu smaržu apvīta.

-Ja gribi zināt, Leonidovič, ārā helikopteros lidinās slepenais dienests.

-    Lieliski. Es jūtos pilnīgā drošībā.

-     Vai esi pārliecināts, ka viņiem nav kāda īpaša ierīce, kas ļauj redzēt cauri šim spoguļstiklam?

-     Esmu par to pārliecināts. - Termāls attēls - tas bija iespējams, jo istabā vajadzēja būt tādai tveicei, kas liktu tai kvēlot kā plutonija kaudzei, taču Kirai to nevajadzēja zināt.

-    Ceri, ka tā ir. Ja mans kailais dibens parādīsies Play- boy kanālā, es salauzīšu tev otru roku.

-     Vari man ticēt, Rainersone, ja arī tavu pēcpusi rādīs televīzijā, tad ne jau Playboy kanālā.

-     Ak tā! - Šis vārds noskanēja tik vēsi kā tuva sniegputeņa pirmā pārsla. - Tavuprāt, tā nav pietiekami laba?

-     Ne Playboy kanālam. - Viņš viegli pasmaidīja. - Tev katrā ziņā ir burvju karaļvalsts cienīga pēcpuse.

Kira iesmējās, un tad abi priecīgi sāka smieties un vārtīties pa milzīgo gultu, svinot savu izdzīvošanu un brīvību, un varbūt, kaut arī par to vēl nebija runāts, kopīgo nākotni. Kad beidzot visa enerģija bija iztērēta, kopā savītām rokām un kājām pie ieslēgtas gaismas abi ieslīga miegā. Divas stundas neviens nepakustējās, bet tad kaitinoši iečirkstējās Saimona jaunais mobilais tālrunis.

-    Atvaino, uz šo zvanu man jāatbild.

Kira nopūtās un pavēra vienu plakstiņu.

-     Kā tu to zini?

-     Tikai tev un vēl Larai ir zināms šis numurs. Ja neatbildēšu, viņa zvanīs tavai mātei.

-     Šajā laikā!

-     Tā ir mana māsa, mis Apņēmīgā. Pēc tam tava māte zvanīs tev un jautās, vai tu nezini…

-     Nemaz neturpini. - Kira atlaida vaļā ciešo tvērienu, apgriezās otrādi un gluži kā kaķene izstiepās ar savu slaido augumu pāri gultai. - Lai kādu laiku tas viss paliek starp mums.

-     Laba doma. - Vismaz tik ilgi, kamēr abi nonāks pie atziņas, ka viss ir pareizi. Saimons no naktsgaldiņa paķēra tālruni un norūcās klausulē.

-    Saimons saka, liec mani mierā. Pulkstenis ir divi nakti.

-    Vai es nevaru būt pirmā, - Lara atcirta, - kas tev novēl brīnišķīgu dienu?

It kā viņš to nespētu iedomāties.

-     Es nupat saņēmu lielu gaisa pasta sūtījumu.

-     Tiešām?

-    Boris, netēlo nu vientiesi Saimonu. Pie joda, kas man ar to mantu būtu jādara?

-      Man iešāvās prātā doma, ka tā labi iederētos tavā jaunajā birojā.

Iestājās neliela pauze un tad atskanēja cerīgs:

-    Tu joko, vai ne?

-     Tev nepatīk?

-     Tas ir par maz teikts. Sasodīts, cik tu par to samaksāji?

-    Deviņdesmit sešus tūkstošus pataku.

-     Cik tas ir īstā naudā? - Lara noprasīja.

-    Apmēram divdesmit tūkstoši dolāru.

-    Divdesmit tūkstoši dolāru!

-     Apmēram. Izdevīgs darījums.

-     Darījums!? Tā manta ir īsti Orvela garā.

-     Tā ir mazliet nomācoša, - Saimons atzina.

-     Tātad kas man ar to jādara? Patiešām?

-    Atdod labdarībai - pēc saviem ieskatiem.

-     Ko? Tu samaksāji divdesmit taukšķus un liki nogādāt kā prioritāru sūtījumu pāri puspasaulei tikai tādēļ, lai kādam atdotu?

-     Ved uz savām mājām, ja vēlies.

-     Nūjā.

-     Iekams to atdod, māšel, izdari vienu lietu…

-     Klausos.

-     Vai redzi trešo dūmeni no labās puses?

-    Jā. - Pieejot tuvāk, Laras balss mainījās.

-     Satver to labi stingri un parauj. Taisni uz augšu.

Tūlīt iestājās klusums, kam sekoja apņēmīga iestenē-

šanās un metāla nožvarkstēšana.

-     Izgaisušais ierocis!

-     Tas pats. Palūdz, lai tavs draugs misters Reps no tā atbrīvojas, labi? Jo ātrāk, jo labāk.

-    Protams. Labi. Viņš iegriezīsies uz lenču, un es viņam to iedošu.

-     Labi. - Saimons saprata, ka tā ir atzīšanās plaukstošajās attiecībās ar Billu Repu. - Ļoti labi. - Tagad vajadzēja parūpēties par paša plaukstošajām attiecībām. - Ja neiebilsti, es tagad labprāt atgrieztos gultā.

-     Kad tu ieradīsies mājās?

Mājas? Kur tās ir? Viņš uzmeta skatienu vilinošajam, uz palagiem zvilnošajam augumam.

-    Kira lido atpakaļ rīt. Vēl ceru pagūt ielēkt lidmašīnā.

-     Šķiet, tā būs labi, Boris. Tagad pagūli, es tevi vairs netraucēšu.

-     Lieliski. - Taču ne jau miegs viņam bija prātā. - Rīt parunāsim.

Kira pieslējās uz viena elkoņa.

-    Tu ceri ielēkt lidmašīnā?

Ne to vien.

-     Ko tas viss nozīmē? Dūmenis?

-      Čanas kundzes patvertnē bija no melnām tērauda caurulēm veidota futūristiska pilsētas ainava. Man izdevās to nopirkt, iekams…

-    Ahā! - Kira pielēca sēdus. - Tad re, kur tu biji noslēpis pistoli!

-     Toreiz šī ideja nelikās zemē metama. Taču agrāk vai vēlāk kāds pistoli atrastu, tāpēc pacentos to nopirkt, kamēr īpašums nav nonācis izsolē.

-     Par cenu, kādu grūti noraidīt.

-    Kaut kas uz to pusi.

-    Tu esi gudrs zellis, Leonidovič.

-     Laimīgs ari. - Taču ne jau ierocis viņam bija prātā, tāpēc viņš nespēja nepasmaidīt.

Kira savilka uz augšu uzaci, zaļās acis piepeši aizdomīgi iezalgojās.

-     Labi, kas notiek ar to viltīgo vīrieša procesoru?

-     Patiešām… es iedomājos, ka derētu to viltīgo riku pārbaudīt vēlreiz.

Kira pasmaidīja un pārmeta kāju pār viņa vidukli.

-    Tad darīsim to.

Džejs Maklartijs

CILPĀ

Redaktore Gaida Šiliņa Korektore Anija Brice Operatore Ilona Smirnova Maketētāji Helēna Daņilova un Igors Iļjenkovs Atbildīgā sekretāre Helēna Daņilova

"Apgāds "Kontinents"", LV-1050, Rīgā, Elijas ielā 17, tālr. 7204130. Apgr. formāts 130x200. Ofsetiespiedums. Iespiesta un iesieta SIA "Jelgavas Tipogrāfija", LV-3002, Jelgava, Langervaldes iela 1A.

Dž. Maklartijs

Ma 319 Cilpā/ No angļu vai. tulk. Armins Voitkāns. - R., "Apgāds "Kontinents"", 2008. - 384 lpp.

ISBN 978-9984-35-362-3

"Apgāda "KONTINENTS"" interneta grāmatnīca

Pirmais interneta grāmatveikals Latvijā aicina Jūs savās lappusēs! Mūsu adrese internetā:

www.kontinents.lv

Informāciju par šo grāmatu vairumtirdzniecību var iegūt pa tālruni 7204130.

[1] Šo gatavo maltīti pārbaudījusi un tās barības vērtību noteikusi Militāro pētījumu komisija. 3600 kcal nodrošina dienas normu, un šī deva ieteikta visiem lietotājiem. Ēdama silta vai auksta.

Content

Maklartijs Džejs Cilpā

PIRMĀ NODALA KLUSĀ OKEĀNA "PĒRLE" TAIPAS SALA, MAKAO

OTRĀ NODALA MANHETENAS SALA, ŅUJORKA

TREŠA NODALA CENTRĀLĀ MAKAO, ZIEMEĻU PUSSALA

CETURTĀ NODALA TlTERBORO LIDOSTA ŅŪDŽERSIJĀ

PIEKTĀ NODALA MAKAO

SESTĀ NODALA MAKAO CENTRĀLĀ SLIMNĪCA

SEPTĪTĀ NODALA MAKAO CENTRĀLĀ SLIMNĪCA

ASTOTĀ NODALA MAKAO CENTRĀLĀ SLIMNĪCA

DEVITA NODALA MAKAO CENTRĀLĀ SLIMNĪCA

DESMITĀ NODALA "PĒRLE", TAIPAS SALA, MAKAO

VIENPADSMITĀ NODALA "PĒRLE", TAIPAS SALA, MAKAO

DIVPADSMITĀ NODALA CENTRĀLĀ MAKAO, ZIEMEĻU PUSSALA

TRISPADSMITA NODALA "PĒRLE", TAIPAS SALA, MAKAO

ČETRPADSMITĀ NODALA CENTRĀLĀ MAKAO, VECAIS CIEMATS

PIECPADSMITĀ NODALA CENTRĀLĀ MAKAO, DIENVIDU PUSSALA

SESPADSMITA NODALA CENTRĀLĀ MAKAO, DIENVIDU PUSSALA

SEPTIŅPADSMITĀ NODALA CENTRĀLĀ MAKAO, DIENVIDU PUSSALA

ASTOŅPADSMITĀ NODALA KOLOANAS SALA, MAKAO

DEVIŅPADSMITĀ NODALA MAKAO

DIVDESMITA NODALA KOLOANAS SALA, MAKAO

DIVDESMIT PIRMĀ NODALA MAKAO

DIVDESMIT TREŠA NODAĻA MAKAO

divdesmit ceturta nodala MAKAO

divdesmit piektā nodala DIENVIDĶĪNAS JŪRA

divdesmit sestā nodala DIENVIDĶĪNAS JŪRA

divdesmit septītā nodala DIENVIDĶĪNAS JŪRA

divdesmit astotā nodala SALA DIENVIDĶĪNAS JŪRĀ

divdesmit devītā nodala SALA DIENVIDĶĪNAS JŪRĀ

trīsdesmitā nodala SALA DIENVIDĶĪNAS JŪRĀ

trīsdesmit pirmā nodala SALA DIENVIDĶlNAS JŪRĀ

trīsdesmit otra nodala SALA DIENVIDĶĪNAS JŪRĀ

trīsdesmit treša nodala SALA DIENVIDĶĪNAS JŪRĀ

trīsdesmit ceturta nodala SALA DIENVIDĶĪNAS JŪRĀ

trīsdesmit piektā nodala SALA DIENVIDĶĪNAS JŪRĀ

trīsdesmit sestā nodaļa SALA DIENVIDĶlNAS JŪRĀ

trīsdesmit septītā nodala SALA DIENVIDĶĪNAS JŪRĀ

trīsdesmit astota nodala SALA DIENVIDĶĪNAS JŪRĀ

trīsdesmit devīta nodala SALA DIENVIDĶĪNAS JŪRĀ

četrdesmitā nodala SALA DIENVIDĶĪNAS JŪRĀ

četrdesmit pirmā nodaļa SALA DIENVIDĶĪNAS JŪRĀ

četrdesmit otra nodala SALA DIENVIDĶĪNAS JŪRĀ

četrdesmit treša nodala ASV KONSULĀTS HONKONGĀ

ČETRDESMIT CETURTĀ NODALA TAIPAS SALA, MAKAO

ČETRDESMIT PIEKTĀ NODALA "PĒRLE", TAIPAS SALA, MAKAO

EPILOGS