Morimura Sejiči

Cilvēcības apliecinājums (Plīša lācēns)

SEJIČI MORIMURA

Cilvēcības apliecinājums

.

ĀRZEMNIEKĀ NĀVE

1

Neviens nebija pievērsis uzmanību viņa ienākšanai. Šeit, kur apgrozījās visdažādākie cilvēki no visas pasauies valstīm, svešzemnieku neuzskatīja par retumu.

Viņš bija līdzīgs nēģerim, tikai ādas krāsa bija gaišāka, brūnganāka. Mati melni, bet ne sprogaini. Sejas pantos varēja saskatīt kaut ko aziātisku. Ari augumā mazāks par nēģeri. Gadu divdesmit, varbūt mazliet vairāk, kalsns un spēcīgs. Mugurā gadalaikam nepiemērots garš lietusmētelis.

Smagiem so|iem, kā ciešot "lielas sāpes, viņš pēdējais ienāca lifta kabīnē.

Ātrgaitas lifts brauca līdz celtnes pēdējam — visaugstākajam stāvam, kur atradās restorāns «Mielasts debesīs». Simt piecdesmit metrus lielo attālumu līdz četrdesmit otrajam stāvam varēja bez apstāšanās nobraukt divdesmit astoņās sekundēs. Parasti līdz divdesmitajam stāvam tas virzījās bez pieturām, bet augstāk apstājās pēc braucēju pieprasījuma.

— Lūdzu, nosauciet jums vajadzīgo stāvu,— gan japāniski, gan angliski pasažierus uzrunāja glsta liftniece, tērpusies kimono, kam bija izsvaidītu bultu ornaments. Kabīne pārvietojās bez mazākā trokšņa. Lifta grīda, kas bija izklātā ar pūkainu paklāju, vēl vairāk lika just atšķirtību no ārpasaules.

Visi braucēji devās uz restorānu, tādēļ lifts nekur neapstājās. Kabīne nebija pārpildīta, un ārzemnieku varēja uzreiz pamanīt. Viesi klusi vēroja, kā uz gaismas tablo mainās stāvu numuri. Visi šie cilvēki, kam netrūka nedz naudas, nedz brīva laika, acīmredzot steidzās patīkami pavadīt vakaru pie grezni klātiem mielastu galdiem. Visi, tikai viens ne…

Lifts apstājās viegli, bez raustīšanās. Pie atvērtajām durvīm.

godbijīgi galvu noliecis, stāvēja restorāna zāles pārzinis smokingā ar «taurenī li».

Pateicos par lifta izmantošanu. Esam atbraukuši restorānā «Mielasts debesīs».

Liftniece pieklājīgi atvadījās no pasažieriem, un tie cits pēc cita dev-ās uz bagātīgi izrotāto ēdamzāli.

Šeit ieradās tikai izredzētie. Vienā vakarā viņi iztērēja tik daudz naudas, ka ar to varētu pabarot simt badacietēju. Bet te par to neviens nedomāja. Šis restorāns bija domāts cilvēkiem attiecīgos tērpos, ar attiecīgām manierēm un attiecīgiem naudas līdzekļiem. Nevienu neinteresēja, vai viesis tiešām ir izsalcis vai ne. Jo ēdiens izsmalcinātāks, jo mazāk tas pilda savu tiešo uzdevumu. Bet cilvēki gandrīz nekad nepievērš uzmanību šādai pretrunai.

Lifta kabīne jau ir iukša. Tomēr nē, kāds vēl palicis tajā un stāv, atspiedies pret sienu, it ka nemaz nevēlētos iet ārā. Tas ir las pats nēģeris lietusmētelī, kas liftā ienaca pēdējais. Acis viņam ir aizvērtas.

Esam atbraukuši,— liftniece atgādina, bet viņš nekustas. Meitene domā. ka viesis varbūt ir aizmidzis, tomēr pēc tāda viņ.š neizskatās. Pirmīt viņu aizsedza pārējie pasažieri, bel tagad var skaidri redzēt, ka viņš ir diezgan dīvains viesis. Diemžēl ādas brūnganais tonis neļauj paleikl, vai viņš ir bāls vai nav. Sejas izteiksme ir vienaldzīga, bel ta nav karšu spēlmaņiem piemītošā vienaldzība. Dri/.āk tā ir līdzīga miroņa maskai.

Tikai tagad meitene beidzot saprot, ka šis cilvēks nepavisam neiederas šaja vielā, kurā viņš nokļuvis. Uz pleciem uzmestais lietusmētelis ir dubļiem notraipīts. Piedurkņu gali un mēteļa apakšmala apdriskāti. īsi apcirptie mali klali putekļiem, vēja appūstā seja apaugusi ar biezu, sen nekoptu bārdu. Pirksti il kā aizsargājoties cenšas savilkt kopā lietusmēteļa malas. Izskats neliecina, ka viņš bulu ieradies šeit iebaudīt smalkas vakariņas.

Acīmredzot ajz pārskatīšanās iekāpis šajā liftā…

Te apgrozās tik daudz dažādu cilvēku, un nav nekāds brīnums, ka viņš apmaldījies, bet tagad grib doties atpakaļ.

Braucam lejS,— liflniece paziņo viesiem, kas sapulcējušies restorāna hallē.

Cilvēks lietusmētelī sakustas. Viņš vēl arvien stāv, atspiedies ar muguru pret lifta kabīnes sienu, bet pēkšņi viņam saļogās ceļi, un svešinieks lēni noslīd uz grīdas pie meitenes kājām, spēji saliekdamies uz priekšu. Liflniece aiz pārsteiguma iekliedzas, allec atpakaļ, bet tūdaļ alkal atceras savus pienākumus un cenšas palīdzēt viņam piecelties.

Kas jums notika?— viņa atkārto vairākas reizes, un viņai ienāk prātā doma, ka vīrietis varbūt sirgst ar mazasinību. Viņai jau

Ir bijuši gadījumi, kad viesiem kļuvis slikti šaja liftā, kas divdesmit astoņās sekundēs uzšaujas simt piecdesmit metru augstumā.

Vairāk viņa nepagūst nekā pateikt. Lietusmēteļa atloki paveras vaļā. Liftnieces skatienam atklajas vīrieša krūtis, acis iesprāgst kaut kas sarkans, un tajā paša bridi zem nēģera kājām uz bēša krāsas paklāja izplūst tumši brūns traips.

Pārbiedētā meitene izlec no kabīnes un šausmās iekliedzas. Cilvēki hallē nespēj aptvert, kas noticis. Kad pieskrien zāles pārzinis un oficianti, vīrietis jau ir nomiris. Viņa krūtīs rēgojas nazis, kas iedurts līdz spalam. Nazis šoreiz tūja noderējis par aizbāzni, tādēļ asiņošana nebija visai stipra. Iespējams, ka tieši tādēļ neģeris spēja kustēties un bija varējis atnākt līdz liftam.

Valda milzīgs satraukums. Tiek izsaukta policija.

Steidzīgais ziņojums, ka Tokijas viesnīcas «Royal llolel» restorāna «Mielasts debesis» atrasts ārzemnieka liķis, tiek saņemts Policijas pārvaldes dispečercentrā un tūdaļ pārraidīts patruļas automaši- nai, kas tajā brīdi atrodas vistuvāk viesnīcai, kā arī attiecīgajam policijas iecirknim Kodzimači rajonā.

No Kodzimači viesnicu *Royal llolel» var ar roku aizsniegt, tādēļ policijas inspektors tur ierodas gandrīz reizē ar patruļas mašīnu. Notikuma vietā — greznajā restorānā «Mielasts debesīs» visrespektablākās viesnīcas *Royal Hotels četrdesmit otrajā stāvā — nelaime iebruka ap deviņiem vakarā, tieši tajā laikā, kad restorānā pulcējās visvairāk ārzemju viesu. Asiņains līķis superluksusa restorānā, kurā viss — izvietojums, cenas, ēdieni — ir visaugstākās kvalitātes! Jā, viesnīcas direkcijai nebija viegli pārciest šādu triecienu.

Restorāns atgādinaja izpostītu skudru pūzni. Viens otrs viesis, kas vel pirms brīža ar kāri baudīja asiņainu bifšteku, uzzinājis par noasiņojušu līķi, kuram dziļi krūtīs iedurts nazis, bija gatavs tūlīt laist atpakaļ tikko norīto garšīgo gaļas kumosu. Daži to tiešam ari darīja. Dāmas, apsteidzot cita citu, metas ārā no restorāna, bet līķis pie lifta durvīm aizšķērsoja tam ceļu. Rerni sāka raudāt. Bija ari tādi vecāki, kas raudāja kopa ar bērniem. No elegantās ēdamzāles vairs nebija ne miņas.

Neraugoties uz viesu satraukumu, atjoņojusī policistu brigāde aukstasinīgi uzsāka izmeklēšanu. Tas, ka nazis bija iedurts cauri apģērbam, kā arī brūces vieta nepārprotami liecinaja, ka pašnāvība nav notikusi. Turklāt, spriežot pēc brūces, cietušais nebija ievainots liftā. Tatad nazis nēģera krūtīs nav ietriekls šeit. Bet kur tad?

Policijas inspektors alstāja līķi anatoma ziņā, bet pats devās meklēt nozieguma vietu. Pēc visām pazīmēm varēja domāt, ka tā atrodas pavisam tuvu.

Bet šāds pieņēmums neapstiprinājās. Par spīti rūpīgiem meklējumiem, apkārtnē neizdevās atrast nekādas nozieguma pēdas. Izmeklēšanas sākumā policisti tomēr domāja, ka slepkavība notikusi pašā viesnīca «oya/ Holeh— milzīgā četrdesmit divu stāvu ēkā, kurā ir divarpustūkstoS istabu četri tūkstoši divsimt viesiem. Arī daudz citu apmeklētāju pulcējās viesnīcas restorānos un dažādās banketu zālēs — lielās, vidējās un mazās, kuru kopskaits pārsniedza septiņus desmitus. Pieļaujot varbūtību, ka nozieguma vieta atrodas viesnīcas teritorijā, izmeklēšana kļuva stingri ierobežota.

Nodrošinājusi sev viesnīcas iedzīvotāju atbalstu, policija rūpīgi pārmeklēja, visas divarpustūkstoš istabas, septiņdesmit banketu zāles, dažādos restorānus, barus, pazemes galerijas, gandrīz piecus hektārus lielo dārzu ap viesnīcas ēku, vasaras lapenes, paviljonus un automašīnu stāvvietas. Taču nelika atrasts itin nekas, kas varēlu uzvest uz slepkavas pēdām. Tādēļ vajadzēja pieņemt, ka nēģeris ieradies no ārienes. «Royal Hotel» atrodas Tokijas centrā. Vārda tiešā nozīmē — galvaspilsētas sirdī. Tālad, ja cietušais te ienācis, jau būdams uz nāves sliekšņa, nāvējošā brūce viņam iecirsta kaut kur pilsētā. Bet Tokija ir īsts milzenis.

Pa to laiku lika saņemts sekcijas slēdziens. Pēc tā varēja secināt, ka noziegums pastrādāts apmēram pusstundu, augstākais, stundu pirms nāves ieslašanās, tas ir, laikā no astoņiem līdz astoņiem trīsdesmit septiņpadsmitā septembra vakarā. Nazis iedurts krūšukur- vja labajā pusē, tā asmens gals izgājis cauri plaušai, skarot plaušu artēriju. Tā kā nazis bija aizsprostojis brūci, krūšukurvī sakrājies pārāk daudz asiņu, kas acīmredzot arī bijis nāves cēlonis.

Ārstu, kas izdarīja sekciju, pārsteidza tas, ka cilvēkam ar tadu nāvējošu brūci bija pielicis speķa alkļūt līdz viesnīcai un ar liftu uzbraukt vēl līdz augšstāva restorānam. Zinātniskajā literatūrā ir aprakstīti gadījumi, kad sirdi ievainots cilvēks nogājis divsimt līdz piecsimt metru un vēl nodzīvojis dažas dienas, pat dažas nedēļas, bet dzivē tas gadās ārkārtīgi reti.

Kad savainotas artērijas, cilvēka pārvietošanās spējas kļūst gaužām niecīgas, bet viss, protams, ir atkarīgs no brūces rakstura.

Slepkavības ierocis — salokāmais nazis ar astoņus centimetrus garu asineni, bet sitiens bijis tik spēcīgs, ka nazis ietriecies ķermenī divpadsmit centimetru dziļumā, ar galu ievainojot plaušu artēriju.

Izmeklēšana šis nazis kā vienīgais lietiskais pierādījums, ko atstājis noziedznieks, bija vērtīgs pavediens, tomēr grūtības sagādāja tas, ka šādi naži ir visai parasti un tos izmanto pat skolnieki. Slepkavas pirkstu nospiedumi, protams, bija palikuši uz naža spala, tikai tos neizdevās saskatīt, jo pirms nāves nēģeris ar asiņainajām rokām bija to cieši satvēris.

Nogalinātā personība tika identificēta pēc viņa kabatā atrastās pases: ASV pilsonis Džonijs Heivards, divdesmit četrus gadus vecs, dzīvesvieta — Ņujorka, 167. nams Austrumu rajona 123. iela, ieradies Japānā kā lūrisls pirms getrām dienām, trīspadsmitajā septembrī. Japānā iebraucis pirmo reizi. Bez tam kabatā atrada kādas Sindzjuku [1] rajona viesnīcas caurlaidi.

Izmeklētājs, kas devās uz turieni, noskaidroja, ka tā ir pirms gada atvērta plaukstoša viesnīca komersantiem un uzņēmējiem un saucas «Tokfo Business Man flotei*. Hallē aiz letes bija viens klerks, kurš apkalpoja tikai dažus viesus, visapkārt tukšums. Tūlīt varēja saprast, ka blīvu numuru gandrīz nav. Nav arī viesnīcas zēnu un pavadoņa Iebraukušais viesis samaksā uz priekšu, saņem atslēgu un pats dodas uz savu istabu.

Hallē atradās arī automāti, kas pārdod cigaretes, kokakolu, žurnālus, rīsu piācenīšus, sendvičus, nūdeles un vēl daudz ko citu. Iespējams, ka tas ir ļoti praktiski — tu saņem atslēgu, nopērc automātā sendviču ar kokakolu un ēd viens pats savā istabā,— bet vai tas nav pārāk skumji?

Apkalpojošā personāla skaits šeit samazināts līdz minimumam, ik uz soļa redzama taupība. Daļa viesnīcas istabu izīrētas dažādiem kantoriem. Vestibilā pie sienas bija piestiprinātas nelielas izkārtnes: «Kori Joheja atbalstītāju biedrības štābs», «Macubaras juridiskā konsultācija» un citas.

Izmeklētājs paskaidroja administratoram savas ierašanās cēloni. Viesnīcai jau bija paziņots par tās viesa nogalināšanu. Administrators pasauca kādu citu darbinieku, laikam savu priekšnieku.

Mēs visi esam satriekti par nelaimi, kas piemeklējusi mūsu klientu.— Smaidīdams savu profesionālo smaidu, klerks pasniedza detektīvam vizītkarti, uz kuras bija rakstīts: «Galvenais administrators». Par spīti laipnībai un nepiespiestajam izturēšanās veidam, varēja skaidri manīt, ka administrators cenšas būt piesardzīgs.

Gribu uzdot jums dažus jautajumus,— teica izmeklētājs, ķeroties tūdaļ pie lietas.

Klausos. Centīšos būt jums noderīgs.— Administrators vārdos bija gatavs aktīvi palīdzēt, bet, ja šis profesijas pārstāvis reiz ir aizvēris muti, tad to nevar dabūt vaļā ne ar kādiem līdzekļiem. Labākā gadījumā viņš mēģinās tikt vaļā ar vispārējām pieklājibas frāzēm.

Vispirms lūgšu jūs parādīt nogalinatā Džonija Heivarda istabu. Ceru, ka tur nekas nav aiztikts?

Noziegums, protams, bija nolicis pavisam citā vietā, tādēļ izmeklētājam nebija tiesību pieprasīt, lai Heivarda istabā neko neaiztiktu. Tomēr tūdaļ pēc nogalinātā personības noskaidrošanas «Tokyo Business Man llotel* tika informēts par notikušo, un no tuvaka iecirkņa nosūtīja policistu, kuram bija uzdots- sekot, lai neviens cits neapmestos Heivarda istabā.

Tieši tā. Nekas nav aiztikts. Ari policists jau ir šeit.

Šajā bridi administratora pieminētais policists pienāca pie letes un piedāvājās aizvest izmekletāju uz Heivarda istabu.

Parastais vienvietīgais numurs ar vannas un tualetes istabu, blakus gultai naktsgaldiņš, uz kura novietots telefona aparāts. Nekā cita istabā nebija.

Kur viņa mantas?

Te tās ir.— Administrators norādīja uz nobružātu koferi istabas kaktā.

Un tas ir viss?

Viss.

Vai atjausiet ieskatīties tajā?

Negaidīdams albildi, izmeklētājs atvēra koferi. Atslēgas lam nebija. Koferi bija daži apģērba gabali un izklaidējoša satura grāmatas. Nekā tāda, kas varētu uzvest uz pēdain.

Kādā veida viņš pasūtīja numuru?— Pabeidzis apskatīt mantas, izmeklētājs uzdeva mazliet citādus jautājumus.

Viņš nebija iepriekš pasūtījis. Trīspadsmitā septembra vakarā pats ieradās viesnīcā un lūdza istabu. Izturējās pieklājīgi. Mums bija brīvas istabas…

Vai viņš pats pienāca pie letes? Vai varbūt iepriekš atsūtīja kādu, varbūt taksometra šoferi, lai uzzinātu, vai ir brīvas istabas?

Pats atnāca.

__— Vai jūsu viesnīcā ir daudz ārzemju viesu?

Ne visai. Galvenokārt kalpotāji, kas ierodas īslaicīgos komandējumos.

Viņš, protams, runāja angliski?

Nē, kaut arī lauzītā, tomēr japāņu valodā.

Kunāja japāniski?

Tas bija interesants atklājums. Kad ārzemnieks, kas pirmo reizi nokļuvis Japāna, runā japāniski, tas nozīmē, ka viņš jau iepriekš gatavojies te ierasties vai ari bijis saistīts ar Japānu kādā citā veidā.

Valoda viņam bija trūcīga, bet saprasties varēja.

Cik ilgi viņš gribēja te uzturēties?

Viņš samaksāja par nedēļu uz priekšu, tātad laikam vienu nedēļu…

Vai jums nelikās, ka viņš varētu palikt ilgāk?

Grūti pateikt. Pie mums klienti parasti norēķinās par trim dienām, bet šoreiz mēs saņēmām maksu par nedēļu uz priekšu…

Administrators atkārtoja: «Par nedēļu uz priekšu.» Šie vārdi skaidri paradīja «Business Man flotei» valdošo principu—«maksā ragā». Ja nauda samaksāta, par pārējo administrācija neliekas zinis.

Vai šajā laikā pie viņa ieradās apmeklētāji?

Ne, nav bijuši.

Varbūt kails zvanīja pa telefonu?

Es vaicāju komutatorā — no pilsētas nav zvanīts.

Viņš pats arī nevienam nezvamja?

No istabas var piezvanīt, kur vien vēlas. Vajag tikai uzgriezt numuru. Tatad mums tas nav zināms.

Bel kailā veidā jūs iekasējat naudu par sarunām?

Mums ir skaitītājs. Tas aprēķina, cik maksājusi telefona izmantošana.

Skaitītājs radīja simt sešdesmit jenu, bet nevarēja zināt, ka radusies šī summa. Pārāk strauja automatizācijas attīstība, kas izslēdz cilvēka līdzdalību, kļuvusi par traucēkli izmeklēšanā.

Tātad «Tokyo Business Man llolel » bijusi nogalinātā pagaidu mītne, kurā viņš apmeties tikai uz dažām dienām. Saskarsmes punkts ar noziedznieku vēl arvien palika neatrasts. Nebija zināmi ne slepkavības motīvi, ne vieta, ne arī pats slepkava. Jau pašā sākumā izmeklēšana it kā nokļuva strupceļā. Ņemot vērā to, ka upuris bija ārzemnieks, policijas pārvalde nolēma stāties sakaros ar ASV vēstniecību un pilsētu, no kuras bija ieradies Heivards, bet līķi saglabāt līdz tam laikam, kad to sazīmēs radinieki.

Izmeklēšanas grupas apspriedē lieta samudžinājās vēl vairāk. Viskarstākie strīdi izcēlās jautājumā par nozieguma vietu. Sadūrās divi viedokļi — daži uzskatīja, ka slepkavība nolikusi viesnīcā, citi turpretī bija pārliecināti, ka ārpus tās.

Brūce bija tik dziļa, ka pārsteidza pat ārstu. Nēģeris nekādi nebūtu varējis atnakt no tālienes.— Slepkavība ir notikusi viesnīcā,— apgalvoja policijas pārvaldes pirmās izmeklēšanas nodaļas inspektors Jokovatari, kas atradās «viesnīcas versijas» piekritēju priekšgalā.

Arī agrāk ir bijuši gadījumi, kad cilvēki ar šādām brūcēm tomēr pārvietojušies,— viņam iebilda inspektors Munesue — trīsdesmit gadu vecs, spēcīgs vīrietis, kas lika iesaistīts izmeklēšanas grupā ka pārstāvis no la policijas iecirkņa, kura teritorijā bija pastrādāts šis noziegums.

Šiem precedentiem galvenokārt ir medicīnisks raksturs. Par tiem raksta zinātniskajā literatūrā vai ziņo konferencēs, bet reālajā dzīvē tie sastopami ārkārtīgi reti.

Mēs pārmeklējām visu viesnīcu, bet nekas netika atrasts, vai ne tā?

Viesnīcas teritorija nav tikai pati ēka. Vēl ir piecus hektārus liels dārzs. Ja viņam uzbrukuši kaut kur dārza, tad asinis, kuru nevarēja būt visai daudz, jau sen ieslīkušas zemē.

Nozieguma izdarīšanas brīdī parkā atradās ļoti daudz cilvēku.

Vasaras paviljonos mielojās draugu kompānijas, alejās pastaigājās banketu dalībnieki. Vai tāds noziegums var palikt neievērots?

Viss ir iespējams. Parkā ir ari klusi stūrīši, bambusa birzis. Cilvēki var netraucēti pastaigāties, no viena parka gala nav iespējams redzēt, kas notiek pretējā pusē.

Bet zemes piciņas uz viņa lietusmēteļa nemaz nav no parka.

Tas vēl nebūt nenozīmē, ka viņš nav nogalinats parkā. Izskaidrojums ļoti vienkāršs — viņš bija kaut kur notašķījies, pirms slepkava viņam uzbruka.

Un tomēr…

Tā viņi diskutēja, nevēlēdamies viens otram piekāpties, līdz beidzot iejaucās inspektors Nasu.

Bet kādēļ šis ārzemnieks devās tieši uz restorānu, turklāt uz pēdējo stāvu?

Kā pieķerti melos strīdnieki apklusa un ieurbās ar acīm inspektorā Nasu. Tas viņiem nebija ienācis prātā.

Kādēļ viņam vajadzēja kāpt liftā un braukt uz kaut kādu četrdesmito stāvu? Ja jau viņš saprata, ka beigas tā kā tā, vai tad nebija gluži vienalga, kur nomirt? Pat ja viņš butu aizrāpies līdz restorānam, tik un ta nevarētu nekā ieēst.

Nasu runas veids bija parupjš, bet viņa teiktie vārdi piesaistīja apspriedes dalībnieku uzmanību. Līdz šim brīdim viņi domāja, ka tas ir pats par sevi saprotams — mirstošais pa pusei bezsamaņas stāvoklī bija nejauši iekļuvis liftā, kas devās uz restorānu «Mielasts debesīs».

Bet nazis visu laiku atradās viņam krūtīs. Liecinieki stāsta, ka viņš ar rokām to aizsedzis. Parasti, ja ievainotais vēl ir pie samaņas, viņš vispirms cenšas izraut ieroci. Bet šis tā ari palika ar nazi krūtīs. Laikam zināja, ka pēc tā izvilkšanas tūdaļ sāksies asiņošana un bus jāmirst. Bet viņam vel bija nepieciešams kaut kur nokļūt. Varbūt tieši tādēļ viņš atstāja slepkavības ieroci brūcē un brauca uz restorānu. Kaut gan tāda situācijā prātīgāk būtu bijis meklēt slimnīcu.

Es gan nedomāju, ka viņš gribēja doties tieši uz restorānu,— iebilda Simoda, visjaunākais inspektors Nasu grupā. Visi pievērsa skatienus viņam.— Viņš nomira liftā, bet ļoti iespējams, ka gribēja izkļūt ārā jau agrāk, tikai pietrūka spēka.

Līķi atrada augšējā slavā, lāpēc visi domāja, ka lieši šeit jāmeklē atrisinājums. Bet nēģeris varbūt tiešām vēlējās braukt uz citu stāvu. Versija nebija peļama, un atkal radas neliela kņada, kas nozīmēja piekrišanu. Nasu pamāja ar galvu un pārlaida skatienu visiem klātesošajiem, it kā aicinot tos izteikt savas domas.

Tādā gadījumā viņš varēja pateikt liftniecei, kādā stāvā viņam jānokļūst,— iebilda inspektors Jainadzi, kas pēc stāža bija pats vecākais 110 visiem sanākušajiem policistiem. Viņa bērnišķīgajā seja zem deguna allaž spīdēja sviedru lāsītes.

Varbūt viņš jau vairs nebija spējīgs parunāt?— pats Sinioda nebija visai pārliecināts par savas versijas pareizību.

Simodas viedoklis ir gluži ticams,— Nasu teica.— Ja Hei- vards nebrauca uz restorānu, tātad viņš gribējis pie kāda iegriezties. Vajadzēs pārbaudīt visus, kas tajā dienā dzīvojuši viesnīcā.

Tas ir ātrgaitas lifts, līdz divdesmitajam stāvam tam nav pieturu. Varbūt iztiksim ar tiem, kas dzīvojuši augstākajos stāvos?— jautāja Kusaba — inspektors ar pastulbu seju, kas mazliet atgādināja franču komiķi Fernandelu.

Nevarēsim vis iztikt. Viņš droši vien nespēja atšķirt ātrgaitas liftu no parastā,— mierīgi atcirta Kavaņisi, kurš pēc izskata drīzāk atgādināja bankas kalpotāju, nevis izmeklētāju.

Viesnīcā dzīvojošo personu saraksta izpēte liecināja, ka tajā dienā no visiem numuriem aizņemti bijuši tikai kādi septiņdesmit procenti un reģistrēti 2905 viesi, starp tiem 500 delegāciju dalībnieki. Attiecība starp japāņiem un ārzemniekiem — četri pret seši, tatad ārzemnieku bijis vairāk. No tiem 00 procenti amerikāņu, tad angļi, franči, vācieši, spāņi. Bija ari viesi no Padomju Savienības un citām sociālistiskajām valstīm… Vārdu sakot, īsts tautību sajaukums.

Uzmanību vispirms vajadzēja pievērst amerikāņiem, tad japāņiem. Bet nevareja ignorēt arī cilvēkus no pārējām valstīm. Kads bijis nozieguma motīvs? Lielākā daļa no tiem, kas bija ieradušies viesnīcā «Royul Ilotel» septiņpadsmitajā septembrī, pārnakšņojuši tajā un jau nākošajā dienā izklīduši malu malās. Daži jau bija atgriezušies savā valstī. Izsekot katra gaitas nebija iespējams.

Pa to laiku tika saņemtas svarīgas ziņas. Tās sniedza privāta taksometra šoferis Sasaki:

Liekas, ka pasažieris, ko es aizvedu līdz *Royal Ilotel» durvīm, ir tas pats, kas nomiris liftā. Avīzes es īpaši nelasu, arī televizoru neskatos, tādēļ visu uzzinu ar nokavēšanos. Šodien mašīnā pa radio dzirdēju pēdējās ziņas, stāstīja tieši par šo notikumu. Nogalinatā apraksts ļoti atgadināja cilvēku, kuru es tovakar vedu.

Pazīmes, ko Sasaki minēja savā liecībā, pilnībā sakrita ar Džonija Heivarda pazīmēm. Izmeklētāji sāka satraukti izprašņāt šoferi, kur viņš uzņēmis šo pasažieri.

Septiņpadsmitajā septembrī ap pusdeviņiem vakarā es braucu no Benkeja tilta Simidzudaņi parka virzienā. Ieraudzīju, ka alejā, lajā pusē, kur atrodas parks, pret koku atspiedies, slāv kāds cilvēks. Viņš pacēla roku, es apstājos. Redzu — nēģeris. Bet tad jau bija par vēlu. Nē, nedomājiet, ka es negribēju vest viņu… Tikai tāpēc, ka viņš japāniski neprastu… Nekā darīl, atvēru durvis, un viņš ierausās iekšā.

Neteicis ne vārda, ar pirkstu norādīja, ka jābrauc uz priekšu. Daudzi ārzemnieki mēdz la darīt. Saku braukt. Drīz kļuva redzams *Royal Hotelt. Viņš izstiepa pirkstu uz viesnīcas pusi, un es piebraucu pie durvīm. Tagad atceros — tāds savāds braucējs viņš bija. •

Kāpēc savāds?— Nasu pajautāja.

Likās, ka viņš ļoti mokās. Laikam kaut kas stipri sāpēja. Droši vien jau tad bija sadurts. Nākošajā rītā es tīrīju mašīnu. Skatos — sēdeklis ar asinīm notraipīts. Tajā brīdī es, protams, nevarēju pateikt, kurš piesmērējis mašīnu — nēģeris vai kāds cits. Gadās braucēji, kas pieķēza vēl vairak.

Braucot mašīnā, viņš neko nerunāja?

Nē, visu ceļu klusēja. Es arī neka neteicu. Domāju, ka tik un tā nesapratīs. Viņš izskatījās ļoti drūms.

Bet, kad viņš norādīja uz viesnīcu un maksāja naudu, tad arī neko nerunāja?

Mēs piebraucām pie durvīm, viņš iedeva tūkstoš jenu naudaszīmi un, nesaņēmis atlikumu, aizgāja. Es sapratu, ka ar braucēju kaut kas nav kārtībā, tādēļ pat nemēģināju panākt viņu. Tā arī nepateica ne vārda… Bet — acumirkli!—kad kļuva redzama viesnīcas ēka, viņš nomurmināja kaut ko dīvainu.

Dīvainu? Ko tieši?— Nasu paliecās uz priekšu, cerot, ka beidzot radīsies kads pavediens.

Viņš rādija uz viesnīcu un sacīja: «Stouha, stouha…»

Stouha?

Tieši tā. Es vispirms nodomāju, ka viņš saka «stop», un strauji nobremzēju, bet viņš sāka māt ar roku, lai braucu uz priekšu. Un atkal atkārtoja savu «stouha».

Viņš tiešām sacīja «stouha»?

Tā man izklausījās.

Neka vairak 110 Sasaki neizdevās izvilināt. Nasu mēģināja atrast vārdu «stouha» angļu-japāņu vārdnīcā, bet nekas līdzīgs tajā nebija sameklējams. Apskatījis Sasaki automašīnu, eksperts pamanīja uz aizmugurēja sēdekļa asins traipu atliekas. Analīze apstiprinaja, ka asins grupa ir ta pati, kas Heivardam. Tātad nēģeris tiešām bija atbraucis līdz viesnīcai Sasaki mašīnā. Un pilnīgi iespējams, ka noziegums tika izdarīts Simidzudaņi parkā, kura tuvumā Sasaki uzņēma cietušo.

Vairāki policisti tūlīt aizdrāzās uz parku. Simidzudaņi ir neliels parks starp diviem pakalniem — Kioi un Hirakavas kvartāliem. Šajā klusajā nostūrī, ko no visām pusēm ieskauj viesnīcas, dārgi dzīvojamie nami, parlamenta augstākas palātas deputātu rezidences un citas ēkas, apgrozās ļoti maz cilvēku, izņemot gadījumus, kad tur pulcējas demonstranti. Pilsētas centrs patiesībā bija īsta vakuum- mini kas aizmirsta snauž it kā taifūna centrā. Pēc astoņiem vakarā Ir reti v ar sastapt katlu dzīvu dveseli. Bel «Royal Hotel» no turienes wr roku aizsniedzams.

I'olieisti, sadalījušies grupiņās, pārmeklēja parku no vienas malas līdz otrai. Lielā steigā izklīda mīlētāju pārīši, kuriem bija licies, ka li vieni visā pasaulē, bet kuru maigās. sarunas pēkšņi iztraucēja nebaidīti uzradušies skarba izskata vīri. No parka biezokņa starp loiku stumbriem bija redzama «Royal Hotel» augstceltne. Inspektors Munesue pēkšņi kaul ko pacēla no zemes.

Laikam kāds pazaudējis.

Kas las ir'.'

Salmu cepure. Diezgan novalkāta. Bet kā ta nokļuvusi šeit?

Ir nu gan cepurei— Paņēmis to 110 Munesues rokām, Nasu n viļas skaļi iespurdzas.

C.epv.re bija nevis apvalkāta, bet galīgi nodilusi. Platās malas bija saplēstas, augšdaļā rēgojās caurums, salmi pilnīgi izbalējuši un a'gādināja kukaiņu saēstu vecu audumu. Šķita, ka tā tūdaļ izjuks un pāri paliks tikai pelavu kaudzīte.

Vai tiešām kāds vēl valkā tādas?—Nasu brīnījās.— Šī te pila vismaz pirms desmit gadiem.

Tā šķiet, kaut gan pilnīgi skaidrs, ka tā nav pamesta šeit pirms desmit gadiem. Cepure pamesta ne visai sen.

Acīmredzot. Laikam tā ir bērna cepure, vai ne?— Nasu aplūkoja galvassegu no visām pasēm.

Ja ta pazaudēta nejauši, tad las noticis pirms paris dienam.

Nasu saprata, ka Munesue neizteica visu līdz galam. Tas bija

mājiens, ka cepure, iespējams, pazaudēta septiņpadsmitā septembra vakara, las ir, liesi tajā laika, kad lika izdarīts noziegums.

«Bet tādā gadījumā ne jau slepkava pazaudējis šo cepuri,» Nasu gribēja iebilst, bet tajā brīdi viņam prātā iešāvās jauna doma. Visu laiku viņu bija tirdījusi šī neatrisināta mīkla, kas tagad pēkšņi izgaisa ka ledus gabaliņš, saskaroties ar kaut ko kvēlošu. Noslēpumainais «stouha», ko bija dzirdējis taksometra šoferis, varēja but «strau) hat». Pilnīgi iespējams, ka cilvēkam, kas neprot angļu valodu, tslraiv hat» (salmu cepure) izklausījās kā «stouha».

Bel kādēļ ārzemnieks teica tslraiu hat», rādot uz viesnīcu?

Munesue nezināja, ko atbildēt uz. šo jautājumu. Tagad vismaz

varēja iedomāties, kr, Simidzudaņi parkā atrastā salmu cepure kaut kādā veidā ir saistīta ar Džonija Heivarda noslepkavošanu. Acīmredzot parkā katls bija uzbrucis Hēivardam un lo nāvīgi ievainojis. Tad cicflišais apturējis Sasaki automašīnu un nokļuvis līdz restorānam viesnīcas augšstāva.

Policisti no jauna sāka parka un lā apkaimes pārmeklēšanu. Ja eksperti pareizi noteikuši nozieguma izdarīšanas laiku, tad varēja atrasties liecinieki, jo tā vēl bijusi diezgan agra stunda.

Tikai piektajā dienā pēc slepkavības policijas rūpīgi izmestajā tiklā iek|uva neliels loms. Simidzudaņi parkā pusdienu pārtraukumos un tūlīt pēc darba mēdz atpūsties kalpotāji un kantoristes no Ak asakas* tuvumā esošajiem uzņēmumiem. Starp tiem atradās arī sieviete, kas varēja kaut ko pastāstīt. Septiņpadsmitā septembra vakara viņa ar darbabiedrenēm bija sarunājusi pastaigāties pa parku, tādēļ pusdeviņos vakarā gājusi pa Akasakas ceļu. Pēkšņi pamanījusi sievieti, kais iznākusi no parka. Ieraudzījusi pretimnācējas, viņa it kā nobijusies, strauji pagriezusies un gandrīz skriešus nozudusi Jocujas virzienā. Biezējusi jau krēsla, viņas gandrīz neko nevarējušas saredzēt, tomēr tik daudz paguvušas iegaumēt, ka tā ir japāniete eiropiešu tērpā. Pēc šīs tikšanās sievietēm nez kāpēc zudusi vēlēšanas turpināt pastaigu un viņas gājušas atpakaļ uz Akasaku.

Tas arī bija viss, ko vairāku dienu laikā uzzināja divdesmit vīru lielā izmeklēšanas grupa. Inspektorus pārņēma grūtsirdība. Ar Amerikas vēstniecības starpniecību 110 pilsētas, kurā bija dzīvojis noslepkavotais, tika saņemta atbilde, ka nekādu radu Džonijam Ileivardam nav un nav ari neviena cita, kas vēlētos saņemt viņa līķi.

2

Munesui pārņēma bažas. Tās pamazām pārvērtās nomācošā satraukumā. Pilnīgi iespējams, ka nesakarīgais «stouha», ko bija saklausījis taksometra šoferis, tiešām nozīmēja estraiv hat». Bet kādēļ cietušais bija atkārtojis šos vārdus, rādot uz «floyal Hotel»1 Šajā viesnīcā nav nekā tada, kas atgādinātu salmu cepuri. Varbūt «slouha» lomēr nozīmē ko citu? Munesue bija atradis cepuri parka 1111 tādēļ saistīja to ar noziegumu, bet pilnīgi iespējams, ka šis pieņēmums ir tikai aiz matiem pievilkts, .la šofera saklausītais «stouha» nav «strau) lini», tad atrastajai cepurei nav nekāda sakara ar šo notikumu. Šī doma neatlaidīgi tirdīja inspektoru un nedeva miera. Viņam šķila, ka miklas atminējums slēpjas cēlonī, kāpēc lleivards bija devies uz viesnīcas restorānu. Ekspertīze noteica, ka salmu cepure darināta vismaz pirms piecpadsmit gadiem. Protams, ka tā nevarēja nogulēt lik ilgu laiku pašā pilsētas centrā. Ļoti svarīgas ziņas tika iegūtas no parka brīvprātīgajam kopējām, kas liecināja, ka septiņpadsmitā septembra rīta, tas ir, divpadsmit stundas pirms Džonija Heivarda saduršanas, parka celiņi noslaucīti, bet nekāda cepure nav redzēta, .la cepure būtu mētājusies tur jau pirms uzkopšanas, tā tiktu izsviesta kopa ar saslaucītajiem atkritumu. Tātad cepure ienesta parkā pēc tā uzkopšanas septiņpadsmitā Ki'pli'Oibra rītā.

Aiziešu vēlreiz uz turieni.» Munesue stingri ievēroja izmeklētāja lluilci pamatprincipu: «Simtreiz apsekot notikuma vietu.» Pēc niii iinas ar taksometra šoferi viņš jau vairākkārt bija bijis parkā, bet iii n-izi pusdeviņos vakarā, las ir, tieši taja laikā, kad Heivards bija Iesēdies Sasaki mašīnā. Gan parka apskate, gan liecinieku iztaujāšanu vienmēr bija nolikusi rīta stundās. Parka platība pārāk liela, pie ļum nēģeris no tā bija aizbraucis, tādēļ varēja šaubīties, vai noziegums izdarīts tieši tur. Izmeklēšana atkal nonāca strupce|ā.

Šoreiz Munesue devās uz parku pirms astoņiem vakarā. Lai gan parks atrodas pilsētas centrā, inspektora redzes lokā nenokļuva neviens garāmgājējs. Neredzēja pat iemīlējušos pārīšus. Tie laikam bija ņēmuši vērā policijas uzaicinājumu ātrāk beigt tikšanos un atgriezties mājās. No sakaltušajiem apstādījumiem reizēm atskanēja klusa kukaiņu sīkšana. Tikai vietumis mirgoja blāva laternu gaisma, paretam garām braucošo automašīnu ugunis izrāva no tumsas koku galotnes. Bet koku biezoknim gaismas slrēles nespēja izlauzties cauri.

Munesue stāvēja tumsā. Apkārt valdīja tāds klusums, ka pilsētas centra tuvums likās neiespējams. Šķita, pat automašīnas garāmbrau- cot klusina motoru troksni. Gaisā jautās vakara vēsma. Un šādā vietā ārzemniekam krūtīs bija iedurts ass nazis! Pat prātā nevarēja ienākt doma, ka šajā klusajā, greznu mājokļu ielenktajā nostūrī, kas pilnīgi nošķirts no lielpilsētas drūzmas, varētu notikt tāda traģēdija.

Bet tieši šī nošķirlība nodrošināja noziedzniekam lielisku iespeju palikt neredzamam. Vai sievietei, kas bija te manīta, ir kāds sakars ar noziegumu? Var būl, ka tieši viņa ir slepkava? Bet kāpēc upuris devās uz *Royal Hotel>1 Un kādēļ, rādot uz lo, viņš teica istraiv liat»?

Iegrimis pārdomās, Munesue stāvēja nekustīgi, it kā saplūdis ar tumsu. Uzpūta liega vēja brāzma, pašķirot kokn galotnes. Līgojošo zaru starpā atmirdzēja gaismas pielietā viesnīcas augstceltne, līdzīga milzīgai zaigojošai pilij. Visos logos spīdēja ugunis. Gaismas kuļi, izšaudamies no uzstādītajiem starmešiem, izrāva no tumsas ēkas sudrabainās ārsienas. Gaisa kondicionēšanas iekārtas tornis, ko no visām pusēm ietvēra gaisma, atgādināja svēlku laternu. Tur, uz jumta, atradās viesnīcas ievērojamākā vieta — restorāns «Mielasts debesīs».

Munesue centās iedomāties, ko pārdzīvo cilvēks, kuram zem svešām debesīm krūtīs ietriekts nazis, redzot šo gaismas pielieto debesskrāpi. Viņa izmisušajās acīs šī ēdnīca pie debesim, kurā it kā savākta visas zemeslodes laime, varēja likties ka mūžīgā daiļūma atspulgs.

Straiv hat,— Munesue neviļus čukstēja. Viņa skatiens, kas līdz tam slīdēja pār visu ēku, pēkšņi sastinga. Ta skatās cilvēks, kuru savaldzinājusi ne vien brīnišķīgā aina, bet arī vēl kas cits, gluži negaidīts.— Kas tad tas…— vārdi viņam iespriedās kakla.

Restorāna spuldžu virtene spoži zaigoja, apjožot torni līdzīgi Saturna gredzenam. Trīsstūru kolonnas ap starmeša gaismā peldošo torni it kā izzuda gaisā, pārvēršoties cepurei līdzīgā jumolā, kas laistījās sudrabainos toņos. Saplūstot vienkopus, restorāna ugunis atgādināja no gaismas austas cepures malas. Vakara debesīs vīdēja staru izveidota salmu cepure.

Lūk, kas tas ir,— pie sevis murmināja Munesue, nespēdams novērst skatienu no apburošās ainas. Tatad Heivardam bija rādījusies salmu cepure, kad viņ.š lūkojās uz restorānu «Mielasts debesis». Vēl nav skaidrs, ko tas viņam nozīmēja, bet acīmredzot ko ļoti svarīgu, ja, būdams tik smagi ievainots, viņš tomēr atrada spi ;.u aizkļūt līdz turienei. Pilnīgi iespējams, ka tieši viņš bija pa/a: ' jis parkā to salmu cepuri. Ar nazi caurdurts ķermenis un salmu cepure—lūk, kur slēpjas šīs mīklas atrisinājums. Munesue devās atceļā kā cilvēks, kas necaurredzama tumsā beidzot ieraudzījis gaismas spīdekli.

NAIDA ZĪMOGS

1

Munesui pastāvīgi vajāja viena un tā pati viņa dzīves aina. Tā bija nepanesami smaga, un Munesue vēlējās to aizmirst, bet tā alkal un atkal iznira acu priekša, un nebija tāda speķa, kas spētu to izkliedēt. Laikam jau, kamēr vien Munesue bīis d?lvs, ši aina viņam neatlaidīgi sekos. Var pat teikt, ka viņš ir izvēlējies izmeklētāja profesiju tikai tadeļ, lai sameklētu cilvēkus, kas tajā piedalījās. Un, ja būs nepieciešams, viņš šim mērķim ziedos visu mūžu. Viņš negribēja to atcerēties, bet nespēja arī aizmirst— tik dziļu iespaidu uz viņu bija atstājusi šī aina. Var būt, ka tieši šo atmiņu dēļ viņš ir nodzīvojis līdz šodienai.

Munesue Koičiro neticēja cilvēkiem. Ienīda tos. Dzīvnieks, ko sauc par cilvēku, pie tam jebkurš la indivīds ir reducējams līdz pamatelementam, ko sauc par pretīgumu. Cilvēks spēj slēpties zem morālista vai svētā maskas, spriedelēt par draudzību un pašuzupurēšanos, bet dvēseles dziļumos viņš vienmēr glabā skaitīkļus, kas aprēķina viņa personīgo labumu. Tieši šis neaizmirstamais notikums, kas uz mūžu bija iespiedies viņa atmiņā, ir cēlonis tam, ka Munesue kļuvis par tik pārliecinātu cilvēknīdēju.

Viņš slēpa no citiem savu neuzticību un naidu. Un šīs jutas, knidamās dziļi sirdī, lai arī nebija nāvējošas, tomēr allaž kā liedzi ēdināma sērga sagādāja viņam mokas.

Munesue neatcerējās savu māti. Viņa nenomira slimības gultā. Kud viņš vēl bija pavisam mazs, viņa pameta kā bērnu, lā vīru un lil/.licga ar savu drauģeli. Zēnu audzināja lēvs viens pals, ne reizi liesakot sliktu vārdu par bijušo sievu. Tēvs bija piedzimis skolotājā ģimenē un arī pats kļuva par vidusskolas skolotāju. Pēckara juku laika viņš atdeva skolniekiem visu sirds siltumu.

Tēvs laikam dziļi pārdzīvoja un skuma pēc sievietes, kurai tik ļoti bija paticis viss arišķīgais un kura viņu bija pametusi. Tuvredzības de| lēvs netika iesaukts armijā, un pilnīgi iespējams, ka tieši šis apstāklis tolaik, kad visapkārt zēla un plauka mililāristisks noskaņojums, bija saērcinājis viņa sievu. Vēlāk viņš dzirdēja runājam, ka viņa bieži satikusies ar kādu jaunu virsnieku, ar kuru iepazinusies ■ frontes atbalstītāju biedrības» sanāksmē un ar kuru kopā aizbraukusi, kad tas pārcelts uz citu vietu.

Tēvs nelika dēlam manīt savas bēdas, kaut arī ļoti pārdzīvoja sievas aiziešanu. Viņa ilgas pamazām pārmantoja arī Munesue. Majā, kurā vientuļi dzīvoja lēvs ar delu, valdīja skumjas.

Beidzās karš Klusajā okeānā, visapkārt valdīja juceklis. Neviens nezināja, kur palikusi kopā ar virsnieku aizbraukusī Munesues māte. Tomēr vispārējās jukas Munesui gandrīz nemaz neskāra. Iespējams, ka tēvs centās pasargāt viņu 110 pārdzīvojumiem, bet var biit, ka viss vienkārši aizmirsies, jo par to laiku viņam palikušas visai miglainas atmiņas. Varbūt ilgas pēc mātes aizpildīja bērna sirdi tik ļoti, ka viņš pat nemanīja pārmaiņas, kas bija satricinājušas visu sabiedrību. Toties savas ilgas viņš skaidri atceras līdz pat šai dienai. Viņa atmiņā uz mūžu bija iespiedušās skumjas, kas valdīja ap tēvu un dēlu, kad tie divatā sēdēja pie vakariņu galda, lampas blāvā gaisma, istabas drēgnums un trūcīgais ēdiens. Šajā laikā smagās skumjas pārvērtās īgnumā. Bērns, kas neatcerējās mātes seju, bet zināja, ka tā dzīvo kaut kur zem svešām debesīm, juta pret v iņu gan mīlestību, gan naidu.

Tēvam dzīvam esot, viņi dalījās skumjās, un tas palīdzēja abiem izvairīties 110 visnežēlīgākajām dzīves vētrām. Viņi dzīvoja savā — 110 pārējās sabiedrības nošķirtā mikropasaulc. Bet drīz vien Munesue zaudēja arī savu vienīgo sargātāju.

Tas nolika tajā ziemā, kad viņam apritēja četri gadi. Munesue sagaidīja tēvu stacijā. Tēvs ik dienas atgriezās no darba noteiktā laikā, un Munesuem iešana pretī tēvam bija tāds ka mājas uzdevums. Pagatavojis dēlam brokastīs saknes vai kukurūzu, tēvs agri no rīta devās uz darbu, bet Munesue viens pals līdz vēlam vakaram sargāja māju. Toreiz nebija ne televizoru, ne bilžu grāmatu. Tumšajā istabā

Munesue gaidīja ilgi un saspringti. Tēvs, baidīdamies, ka bērns var pakļūl zem vilciena, bija aizliedzis viņam nākt uz staciju, bet bērnam šī pastaiga bija vienīgais prieks. Tiklīdz ieraudzīja tēvu ejam cauri biļešu pārbaudes punktam, Munesue kā sunītis priecīgs metās viņam pretī un iekārās elkoni. Tēvs katru reizi dēlam kaut ko atveda. Un, lai gan bija aizliedzis viņam nākt uz staciju, pats tomēr juta aizkustinājumu par šādu dēla rīcību.

Atvestās dāvanas bija pieticīgas — batātu plācenīši vai pupu maize, bet Munesuem tas bija dārgs cienasts, jo glabāja tēva roku siltumu. Ejot no stacijas mājup kopa ar tēvu, bērns jutās īsti laimīgs. Pa ceļam viņi sarunājās — tie bija abiem vispriecīgākie brīži. Piemiedzis acis, lēvs ar lielu mīlestību klausijas dēla šļupstošajā valodā par dažādiem dienas nolikumiem — kā viņš padzinis klejojošu kaķi, kas ielavījies viņu mājā, kā uztraucies, kad ubags ielūkojies istabas loga, un cik garšīgus cepumus viņam iedevis sirsnīgs puisītis no kaimiņu mājas un tikai paretam iesprauda īsus izbrīnās pilnus vārdiņus: «Ko tu saki?»—vai ari: «Tad nu gan!» Ja tēvs kavējās, Munesue noteikti gaidīja, līdz viņš albrauca. Zēns sarāvies stāvēja aukstajā vējā, bel neviens nepievērsa viņam uzmanību. Toreiz bija daudz bērnu bezpajumtnieku, un neviens nebrīnījās, ja kāds mazulis, uz vielas stāvot, viens pats mīņājās. Katrs domāja tikai par to, kā izdzīvot pašam, un citu darīšanas nevienu neinteresēja.

Todien tēvs atbrauca pusstundu vēlāk nekā parasti. Bija februāra beigas — visaukstākais gadalaiks. Kad tēvs beidzot parādījās biļešu kontrolpunktā, Munesue jau bija galīgi nosalis.

Alka! atnāci! Es taču tev teicu, lai tu nenāc…— Tēvs cieši apskava nosalušo dēlu. Tēva rokas bija aukstas, bet Munesuem likās, ka caur tām līdz viņam atplūst tēva sirds siltums.— Bel šodien es tev atvedu brīnišķīgu dāvanu,— tēvs noslēpumaini teica.

Kas tā ir, papu?

Attaisi pats!— Tēvs pasniedza Munesuem papīra turzu.

Cik skaisti!- zēns neviļus iekliedzās, ieskatījies paciņā.

Jā, tic ir lieliski. Plācenišos ir īsts pupiņu pildījums.

Tiešām?—Mgnesues acis kļuva apaļas.

Tiešām. Nopirku tos melnajā tirgū, tādēļ aizkavējos. Ejam ātrāk mājas, lai varam paēst. Tēvs satvēra Munesues roku, lai sasildītu puisēna nosalušos pirkstus.

Paldies, papu!

Tas tev par labu uzvešanos un ilgo gaidīšanu. Bet, sakot ar rītdienu, vairs nenāc man pretī. Baidos, ka ļauni cilvēki var tev nodarīt pāri,— lēvs mīlīgi centās pierunāt Munesui.

Tas notika brīdī, kad viņi jau bija ceļā uz mājām. Stacijas laukuma attālākajā stūri izcēlās kņada. Troksnis skanēja no tās puses, kur garā rinda bija izvietotas letes ar nezināmiem ēdieniem.

Tur pulcējās daudz cilvēku. Bija dzirdami kādas meitenes izmisīgie kliedzieni: «Palīgā! Nāciet palīgā!»

'IVvs, cieši turot Munesues roku, arī steidzās turp. Izlauzušies i iiiiri pūlim, viņi ieraudzīja, ka meitenei uzmācas piedzērušies llliicrikāņu karavīri. Nepievēršot uzmanību apkārt stāvošajiem cilvēkiem, jaunie amerikāņi, skaļi zviedzot un bārstot neķītrus vārdus, kuilis japāņi nesaprata, lai gan to nozīme nepārprotami bija Murptautiska, bezkaunīgi ķerstījās ap meiteni. Blakus novārgušajiem japāņiem — karu zaudējušajai tautai — šie brašie uzvarētāji likās tik labi baroti, ka šķita — tūlīt zem viņu spīdošās, sarkanīgās liilas izsprāgs uzkrātais izvirtušais spēks.

Nabaga meitene šaudījās uz visām pusēm kā pelīte kaķu ielenkuma. Tērps bija saplēsts, acīs izmisums. Tas notika cilvēku acu priekšā, bel viņu sejās atspoguļojās vienīgi garāmgājēju cietsirdīgā ziņkārība, ko gluži negaidīti bija radījis aizraujošais priekšnesums. Viņi uzskatīja par labāku klusējot noraudzīties, nevis iet palīgā. Ja kāds arī būtu uzdrošinājies aizstāvēt meiteni, okupācijas armijas karavīrus viņš tik un tā nevarētu pievārēt.

Tagad viņi, uzvarējušās valsts karavīri, valdīja Japānā par visu. Viņi līdz pēdējam kareivim izformēja Japānas armiju, kas bija izslavēta kā labākā pasaulē, noliedza imperatora dievišķīgumu — visaugstāko un absolūto autoritāti katram japānim. Vārdu sakot, amerikāņi valdīja Japānā, sēžot vēl augstāk nekā japāņu dievi. Pakļāvuši sev imperatoru, viņi tolaik kļuva japāņiem par jauniem dieviem. Arī policija neuzdrošinājās stāties pretī < dievu karapulkam». Okupantu acīs japaņi nebija cilvēki, bet kas līdzīgs dzīvniekiem, pret kuriem varēja izturēties ar tadu piedauzību, kāda vien katram ienāca prātā.

Meitene, kļuvusi par amerikāņu karavīru upuri, nevarēja cerēt uz palīdzību. Neviens vērotājs pat pirkstu nepakustināja, lai izpestītu viņu no varmāku rokām. Neviens ari negāja saukt policiju. Un, pat ja aizietu, tik un tā nekāda labiuna no tā nebūtu.

Munesues tēvs pēkšņi izlauzās cauri pūlim un devās uz priekšu. Tad angliski kaut ko pateica karavīriem. Tēvs mazliet prata angļu valodu. Amerikāņi, kuriem laikam pat sapnī nevarēja rādīties tik drosmīgs japānis, apjukumā uzlukoja viņu ar izbrīna pilnam acīm. Apkārt stāvošie skatītāji, elpu aizturējuši, centās izprast, kas noticis. Uz īsu brīdi apklusušie amerikāņi beidzot saprata, ka viņiem pretī stājies tikai novārdzis, briļļains japānis, un atkal kļuva bravūrīgi.

— You, yelloio mon/cev! [2]

Dirty jap i [3]

Son of a bilch\ [4]

Tēvs visādi centas nomierināt viņus, bet karavīrus bija pārņēmi,

sadistisks niknums, un tie sāka sist tēvu ar tadu cietsirdību, kada piemīt tikai spēkpilnam zvēram, kurš nolēmis līdz nāvei nomocīt jau tā novārdzinātu dzīvnieku. Mokot savu upuri, kas bija pilnīgi nespējīgs pretoties, viņi acīmredzot guva īpašu baudu. Lai glābtu tēvu, Munesue ieķērās mugura kādam karavīram, kas viņam izskatījās pēc sarkana velna. Amerikānis laikam bija ievainots frontē. Uz viņa rokas varēja redzet apdeguma retas. Starp sarkanajiem plankumiem stāvus slējās rudas spalvas. Viens resnas rokas veziens — un Munesue jau gulēja zemē. No azotes uz visām pusēm izbira tēva dāvinātie plācenīši. Tos bezkaunīgi samīdīja smagie karavīru zābaki. Izpluinīls ka veca lupata, lēvs gulēja uz ielas bruģa. Viņu sita, spēra ar kājām, apspļaudīja. Brilles bija sasistas sīkās drumslās.

Glābiet papu! Palīdziet!— Munesue lūdza.

Bet pieaugušie, pie kuriem pēc palīdzības griezās sīkais puisītis, novērsa skatienus vai arī greizi smīnēja.

Meitene, kuru aizstāvēja lēvs, bija jau aizbēgusi, nemaz nedomādama par sava glābēja likteni. Tēvs nesaudzeja sevi, lai izpestītu viņu, un pals kļuva par upuri. Ja kads, pakļāvies pilnīgi dabiskai tieksmei panakt taisnību, aizstāvētu viņu, tas kļūlu par nākamo upuri. Cilvēki klusi vēroja notiekošo, un viņus arvien vairak pārņēma paniskas bailes.

Lūdzu jūs, glābiet papū!— Munesue raudādams meklēja palīdzību, bet neviens nelikās par viņu zinis. Tomēr neviens arī netaisījās iet prom no notikuma vietas. Baidīdamies sniegt palīdzīgu roku, viņi tomēr ziņkārīgi vēroja šo izrēķināšanos, tāpat kā vērotu ugunsgrēku upes pretējā krastā. Amerikāņu karavīri pēkšņi sāka skaļi smieties. Atskatījies Munesue ieraudzīja, ka viens no kareivjiem nolaiž ūdeni uz Ieva nekustīga ķermeņa. Tas bija tas pals ar sarkano rētu uz rokas. Viņa piemēram sekoja vēl viens. Tēvs laikam vairs nespēja saprast, kas līst viņam virsu. Zviedza ne tikai karavīri. No skatītāju pu|a ari atskanēja smiekli.

Tas, ka smēja» ne tikai amerikāņi, bel ari japāņi, Munesues dvēselē radīja dziļu naidu. Pār zēna vaigiem ritēja asaras, bet viņam pašam likās, ka tās ir asinis, kas plūst no rētas sirdī, un viņš saprata, ka nekad nespēs aizmirst nupat redzeto.

Un Munesue tiešam visu mūžu atcerējās šo ainu, it kā lā būtu iededzināta viņa acu plakstiņos, lai viņš spētu sazīmēt naidniekus, kad pienāks atriebības stunda. Bet viņa ienaidnieki bija gan (inci ikāņu karavīri, gan ziņkārīgie japāņi, gan ari meitene, kuru l/glalia viņa levs, bet kura aizbēga, pametot viņu izrēķināšanās vieta.

Kad amerikāņiem apnika sist tēvu, viņi aizgāja. Izklīda ari japāņu skatītāju pūlis. Un tikai tad ieradas policists.

Ja kada lietā iejaukts okupācijas karaspēks, mēs nekā nevaram darīt,— viņš vienaldzīgi paziņoja, it kā gribēdams teikt — labi vel, ka nav pavisam nosists,— un formas pēc sastadija protokolu. Tajā brīdī Munesue piepulcēja saviem ienaidniekiem arī policistu.

tēvs bija sasists vienos zilumos, turklāt viņam bija lauzts labā pleca atslēgas kauls un viena riba. Viņu apskatīja ļoti pavirši, un asins izplūdums smadzenēs netika pamanīts. Pēc trim dienām tēvs zaudēja samaņu, murgos sauca dela un sievas vardu un tajā pašā nakti nomira. Tā uz mužu nīstama Munesuem kļuva ari māte, kas bija pametusi ģimeni, un paviršais ārsts, kura dēļ viņa tēvs zaudēja dzīvību. Bērna sirdī ar katru dienu pieņēmās spēkā naids un neuzticība pret cilvēkiem. Viņš, protams, neatcerējas katra naidnieka seju un nezināja tā vārdu. Pat mātes seju viņš neatcerējās. Tādēļ par saviem ienaidniekiem viņš uzskatīja visus cilvēkus, kuru pretīgumu sevi iemiesoja amerikāņu karavīri, japāņu dīkdieņu pūlis, aizbēgusi meitene, policists, arsls un māte.

Viņam bija vienalga, kuram pirmajam atriebties, tādēļ viņš nolēma rīkoties bez steigas —sākumā atriebties vienam, tad kairam nākošajam. Bārenim bija jāpārdzīvo daudzas likstas, līdz viņš kļuva par izmeklētāju, bel pals svarīgākais motīvs, kura dēļ viņš liecas pēc šīs profesijas, palika iepriekšējais.

Izmeklētājs, kuram piešķirta valsis vara, izseko noziedznieku. Munesuem noziedznieks un ienaidnieks bija viens un las pats. Iespēja likuma vārdā vajāt cilvēku - luk, kā viņš apmēram izprata [x>licisla profesiju.

Munesue iestājās policijas dienestā ne tādēļ, lai sargātu sociālo taisnību. Viņš sapņoja par to, kā iedzīs cilvēkus strupceļa, 110 kura lie vairs nespēs izkļūt ara, un cik aukstasinīgi viņš pēc tam vēros šo cilvēku bezcerīgos pūliņus izglābties. Viņš citu pēc cita sameklēs visus tos, kas vēroja, ka lika piekauts viņa lēvs, viņš nežēlīgi vajas šos cilvēkus, un lai viņi necer uz žēlastību!…

Ja šis tieksmes dēļ Munesue ietu pa noziedzības ceļu, viņš ilgi nespētu noturēties. Kādā brīdī viņš pals tiklu izsekots. Bet, rīkojoties likumīgi un profesionāli, viņš varēs vajāt cilvēkus līdz pat aiziešanai pensijā. Munesue kļuva par policistu, lai atriebtos cilvēcei. Un atriebības deļ vajāts pretinieks tiek mocīts pec iespējas ilgāk…

Džonijam Hcivardam nebija radu, tādēļ viņa līķi saņēma ASV vēstniecība. Pēc kremācijas pīšļus apglabāja Jokoliamas ārzemnieku kapos, sektorā, kur parasti apbedī nelaiķus, kuriem nav piederīgo.

Izmeklēšana iestiga kā muklājā. Munesue gan bija noskaidrojis, ka naktī *Royal Hoteli restorāns «Mielasts debesīs» no tālienes izskatās pēc salmu cepures, bet šis atklājums izmeklēšanas norisi neveicināja. Acīmredzot salmu cepure upurim nozīmēja ko ļoli svarīgu, tomēr neviens nespēja uzminēt, kas tieši slēpjas šajos vārdos.

Varbūt lietā tomēr iejaukta sieviete, kuru bija pamanījuši liecinieki?— kāds ieteicās.— Viņa taču nāca arā 110 parka tobrīd, kad tika pastrādāts noziegums.

Bet pec visām ziņām Heivarda paziņu vidū nebija sievietes, kam būtu līdzīgas pazīmes.

.la sievietei te nav nekādas lomas, tad slepkavības motīvi meklējami noslepkavotā dzimtajā pusē.— Šāds viedoklis pamazām ieguva virsroku.

Nogalināts bija ārzemnieks, tāpēc jau 110 paša sākuma diezgan ticams šķila pieņēmums, ka arī slepkavam jābūt ārzemniekam. Svešzemnieku pastradātie noziegumi parasti tiek atklati samērā viegli. Japānā iebraukušo ārzemnieku skaits ir ierobežots, viņi nevar ne iebraukt, ne izbraukt neatstājot nekādas pēdas. Izmeklēšanas sākuma sladija neviens ārzemnieks netika turēts aizdomās. Ņemot verā liecības, ka parka redzēta sieviete bijusi japaniete, izmeklēšana lika novirzīta uz japāņiem. Taču, par spīti visām pūlēm, nekādi jauni pavedieni netika alrasli.

Un atkal bija jāgriežas pie aculieciniekiem. Pal pavirša ieskatīša- nās stāstītajājnerādīja, ka viņu liecības pārāk daudz neskaidrību — nebija noradīts nedz redzētās sievietes vecums, nedz kādas sevišķas pazīmes. Aculiecinieki gan apgalvoja, ka tā bijusi japāniete, bel šim apgalvojumam nebija nekāda pamatojuma.

-"-'Viņiem tikai likās, ka viņa bija japāniete, bet īstenībā tikpat labi viņa varēja būt arī ārzemniece.

Iespējams, ka jauktene. Tās neko daudz neatšķiras no japānietēm.

Jāmeklē viņa valstī — Amerika!

Virsroku guva versija «noziedznieks — ārzemnieks», jo pašā Japānā vairs nebija neviena ar noziegumu saistīta objekta, kuru policija nebūtu rūpīgi pārmeklējusi.

Tātad vajadzētu meklēt Amerikā, bet nosūtīt izmeklētāju uz turieni nebija iespējams. Noziegums pastrādāts Japanā, tātad izmeklēšanai ari jānotiek šajā valsti. Ja japāņu izmeklētājs aizbrauktu uz

Ameriku, tik un tā viņš nespētu iegūt kaut cik apmierinošus rezultātus, jo nebūtu tiesīgs izdarīt izmeklēšanu, viņam traucētu valodas barjera, šis zemes ģeogrāfisko apstākļu, tradīciju un ieražu nezināšana un vēl daudz kas cits. Šādā situācija parasti talkā nāk ICPO — starptautiskā policija. Tādē| ari japāņu izmeklētājiem neatlika nekas cits kā meklēt palīdzību Inlerpola, lai tas sāktu izmeklēšanu Heivarda dzīvesvietā, jo varbūt tieši tur vēl saglabājušās kādas pēdas, kas varētu liecināt par noziedznieka personību.

Lietas izmeklēšana virzījās uz priekšu līdz apnikumam lēni, bel visi jula, ka izmeklēšanai jāpārceļas aiz okeāna.

Inspektors Munesue vēl vairākas reizes apmeklēja arī «Tokyo Business Man llolel».

Tur *vairs nav ko darīt,— iebilda viņa pārinieks inspektors Jamadzi.

Un tomēr es nelieku skaidrībā par šo viesnīcu,— Munesue nosvērti atbildēja.

Kas tur neskaidrs?

Heivards nebija iepriekš pasūtījis istabu, bet ieradas viesnīcā negaidīti.

Ja. Tā teica administrators.

Bel ka viņš uzzināja par šadu viesnīcu?

Varbūt lidostā ieteica. Iespējams, ka taksometra šoferis atveda.

Lidostā mēdz ieteikt tikai jau pazīstamas viesnīcas. Bet šī nesen kā atvērta, un tās īpašnieks pat nav iestājies Viesnīcu apvienībā. Iedomāsimies, ka Heivardu uz šo viesnīcu atvedis taksometra šoferis. Bel tā atrodas ne visai ērlā vielā. Pa ceļam 110 lidostas pilsētas centrā — gan Sinagavā, gan Simbasi — ir vesels lērums dažādu viesnīcu.

Taksometra īpašnieks varēja spriest citādi. Viņam izdevīgi, lai skaitītājs uzrādītu pēc iespējas lielāku summu. Pie tam Sindzjuku ari ir gandrīz vai pilsētas centrs. Un arī tur ir lielas viesnīcas.

Tas viss ir pareizi, tomēr *Tok\o Business Man īloteh nav tā vieta, kur mēdz apmeslies ārzemnieki. Bet Heivards ir ārzemnieks, kas ieradies Japāna pirmo reizi. Nē, šķiet, ka viņam jau iepriekš bijusi zināma šī viesnīca.

Tu domā, ka iepriekš? Bet viņš apmeties tur pirmo reizi.

Protams, jo arī Japānā viņš iebraucis pirmo reizi.

Man liekas, tu esi pārāk aizrāvies ar izdomājumiem. Iespējams, ka šoferis, kas veda viņu no lidostas, bija nejauši uzzinājis par šo viesnīcu un tādēļ aizvedis savu pasažieri tieši uz turieni.

Šādā gadījumā Heivards kā ārzemnieks, kas neprot japāņu valodu, vispirms sūtītu šoferi pie administratora, lai uzzinātu, vai viesnīcā ir brīvas istabas. Tā taču parasti mēdz darīt, vai ne? Bet Heivards gāja pats.

Viņš taču mazliet prata runāt japāniski.

Un tomēr, ja cilvēks pirmo reizi ierodas šajā zemē, viņam daudz ērtāk ir uzticēties šoferim.

Var jau būt. Viss var būt,— Jamadzi acīmredzot ne visai piekrita šādām domām, bet droši vien daļēji noticēja Munesues prātojumiem, jo kopā ar viņu devās uz *Tokyo Business Man flotei».

Taču nekā jauna viņi. lur neuzzināja. Džonija Heivarda trūcīgā mantība bija nodota ASV vēstniecībai un līdz ar to galīgi izgaisušas pēdas, kas varētu liecināt par viņa uzturēšanos japāņu zemē.

Mēs veltīgi cerējām šeit kaut ko atrast,— teica Jamadzi, jūtot līdzi Munesuem, bet tas nekā neatbildēja. Iespējams, ka Jamadzi jau no sākuma bija taisnība un Heivards nokļuvis šajā viesnīcā gluži nejauši.

Nolēmis, ka šis ir viņa pēdējais nāciens uz viesnīcu, Munesue devās uz izejas pusi. Tajā brīdī pie viesnīcas piebrauca lepna automašīna. Šoferis atvēra durtiņas, un no limuzīna izkāpa gaumīgi tērpta dāma.

Ak!— Palaidis garām sievieti, Munesue atskatījās.

Kas tev?— Jamadzi vaicāja.

Nekas. Man likās, ka esmu viņu kaut kur redzējis.

Protams. Tā taču ir Jasugi Kjoko.

Nu jā, patiešām…

Apstājies Munesue vērīgi noskatījās viņai nopakaļ. Jasugi Kjoko bija populāra televīzijas un žurnālu komentētāja ģimenes dzīves jautājumos. Publicējusi superbestselleru —«Audzināšanas dienasgrāmata», kurā sarakstes veidā ar saviem diviem bērniem māte izklāsta savu attieksmi pret pusaudžiem sarežģītajā pārejas vecumā,— šī sieviete vienā mirklī kļuva slavena. Grainala lika pārtulkota.. angļu valodā, uji tās autore ieguva popularitāti arī ārzemēs. Jasugi kundzes piedavālais sirsnīgais audzināšanas veids un ari viņas pievilcīgā stāja bija īsts atradums televīzijai. Nebija nekāds brīnums, ka Munesue pazina Jasugi Kjoko,— viņas seju viņš jau daudzkārt bija redzējis gan televīzijas pārraidēs, gan žurnālos, bet viņš atskatījās ne jau šīs sejas deļ.

Brīdi, kad Kjoko, galvu mazliet noliekusi, gāja garām Munesuem, šīs sievietes veidols atmodināja viņā kādas tālas atmiņas. Bet gūtais impulss nebija tik spēcīgs, lai spētu pilnīgi pārraut aizmirstības biezo plīvuru. Kā ņirboši vilnīši ūdens virsma — atmiņas uznira, un atkal jau iestājās pilnīgs miers.

Viņas tagadējais veidols bija pārak majestātisks, tā priekšā pamatnes neskaidrās ainas mirkli izgaisa. Bet atmiņu dzi|ākajā slānī I" ja iespiedusies ne jau šī Jasugi Kjoko — visā Japāna slavenā žurnāliste, bet cita — ta Kjoko, ar kuru Munesui saistīja kaut kas ļoti intīms. Lai atbrīvotu šīs atmiņas no aizmirstības, bija nepieciešams spēcīgāks stimuls.

Munesue lo apzinājās un k|uva ērcīgs, ka nekādi nespēj atcerēties.

Kas tev kaiš?-— Jamadzi uzsauca sastingušajam, dziļās pārdomas iegrimušajam Munesuem.— Vai lik neesi viņa ieķēries?

Nez kāpēc šī Jasugi Kjoko atbraukusi šurp?— Munesue ntģidies nomurmināja.

Vai tad tu nezini?— Jamadzi brīnījās.

Ko nezinu?

Jasugi Kjoko ir Kori Joheja sieva.

Kori Joheja?— Munesue atcerējās, ka bija redzējis šo uzvārdu uz plāksnītes viesnīcas vestibilā.— Jasugi Kjoko… Kori… Tiešām?

Un tu to nezināji? Viņiem jau ir divi bērni.

Es zināju, ka viņai ir bērni, bet ka tie ir no Kori…

Policijas inspektoram derētu vairāk interesēties par sabiedrisko dzīvi,— Jamadzi smiedamies viņu paķircināja.

Munesue nebija visai pārliecināts, ka šis fakts būtu saistīts ar sabiedrisko dzīvi, bet, ja tas ir zināms Jamadzi, tad tas, protams, ir zināms visā Japānā.

Kori Johejs bija pazīstams ka jauno virsnieku līderis valdošajā «tautas draugu partijā». Viņu uzskatīja arī par «neosensuālistu frakcijas» karognesēju konservatīvajā nometnē, turklāt viņš bija plaši pazīstams kā kaismīgs polemists savā partijā. Attieksme pret viņu bija visai nenoteikta. Daži teica: «Grib visiem izdabāt, bet allaž nostājas stipro pusē,»—citi piekrita tam, ka «viņš ir taktiķis, kas viegli maina savu pārliecību un nostāju», bet bija ari tādi, kas uzsvēra viņa «mobilitātes un uzņēmības pārbagātā vadoņa lomu»—jauno cilvēku vidū reti sastopamu īpašību.

Valdot tagadējai Aso Fuinihiko administrācijai, viņš bija. izvēlējies «pamatstrāvas atbalstīšanas» pozīciju, bet daudzi domāja, ka neparedzētos apstākļos viņš var rīkoties pilnīgi pēc saviem ieskatiem — kā jau taifūna centrā, kur vēja brāzmu virzienus nosaka īpatnēji dabas likumi. Kori devīze bija — frakciju atlaišana partijas reformu labad, bet, izmantojot dabas doto pievilcību, viņš arvien vairāk un vairāk pievilināja sev piekritējus gan no opozīcijas frakcijām, gan no neitrālajiem grupējumiem.

Viņš nekādi neizrādīja tieksmi kļūt par kandidātu nākošajā administrācijā, bet bija pārāk skaidrs, ka, nostiprinājis savas pozīcijas partijas galvenajā frakcijā, viņš ieņems vadošu vietu tagadējā Aso administrācijā, lai, izmantojot partijas iekšējo noskaņojumu, «pēc Aso laikmeta» kļīitu par «tumšo zirdziņu», kas cīnīsies par līdera posteni jaunajā valdībā.

Cēlies zemnieku ģimenē Jamagatas prefektūrā, viņš grūtos apstākļos cītīgi mācījās, pabeidza augstskolu un nodibināja metālapstrādes darlmīcu. Viņa karjeras uzplaukums sākās iidz ar iekļūšanu armijas aprindās, bet ziņas par šo viņa dzīves posmu bija visai neskaidras. Pirmo reizi viņš izvirzīja savu kandidatūru un tika ievēlēts apakšpalātā trīsdesmit četru gadu vecumā. Toreiz viņš bija neatkarīgs deputāts.

• Tagad viņam ir jau piecdesmit pieci. Būdams Nacionālās saimniecības attīstības komitejas priekšsēdētājs, viņš pēdējos gados bija nodibinājis ļoti ciešus kontaktus ar finanšu pasaules dūžiem.

Viņa ģimenē ir sieva Jasugi Kjoko un divi bērni — studenti: deviņpadsmit gadu vecs dēls un septiņpadsmit gadu veca meita. Melsa, ka pēc Kjoko superbestsellera publicēšanas Kori Joheja popularitāte pieaugusi vēl vairāk. Bet acīmredzot taktisku apsvērumu deļ oficiālās sanāksmēs un dažādās konferencēs viņš necentās izrādīt, ka Kjoko ir viņa sieva. Gan televīzijas pārraidēs, gan žurnālu fotoatlēlos viņa bija pazīstama tikai kā Jasugi Kjoko un nekad kā «Kori Joheja dzīvesbiedre».

Lai ko arī stāsta, bet viņa tomēr ir skaista…— Jamadzi nopūlās.

Cik tad galu galā viņai ir gadu?

Ap četrdesmit, bel izskatās kā trīsdesmit gadu veca.

Vai tiešām jau tik daudz?

Esi pārsteigts? Manai sievai arī ir tikpat, bet viņa gan nevar blakus stāties. Šim Kori Johejam tiešam kritis īsts laimests.

Vai viņi bija precējušies no paša sākuma?

Kā to saprast no paša sākuma?

Varbūt kādam no viņiem šī ir otrā laulība?

To es tik sīki nezinu, bel, ja viņu meita un dēls jau studē, tad jādomā, ka sen prtecēti.

Ja Kjoko tagad ir četrdesmit, bet bērni mācās augstskolā, tad tas nozīmē, ka viņa izgājusi pie vīra ļoti jauna.

Iespējams, ka viņa kaut ko slēpj, bel precējusies gan ir krietni sen.

Vai kādam no viņiem nav bērni arī no pirmās laulības?

Nav dzirdēts. Bet kāpēc tu tik cītīgi iztaujā par viņu?

Viņa mani ar kaut ko ieinteresēja.

Jasugi Kjoko interesē visus vīriešus,— Jamadzi apgalvoja, izdarījis nepareizu secinājumu par Munesues domu gailu.

Izmeklēšana Džonija Heivarda slepkavības lietā nevirzījās uz priekšu. Interpols ari nedeva nekādas ziņas. Amerikāņu policijai lika ii/.lols apsekot upura dzīvesvietu, bel, tā kā noziegums bija izdarīts okeānā otrā pusē — Japānā, tad neviens lāgā nesaprata, kas tieši Jāmeklē.

Varēja iedomāties, ka pēdējā laikā Džonijs Heivards dzīvojis beiligi slavenajā Ņujorkas nēģeru kvartālā Hārlema, bet nekādas Heivarda pēdas ari tur netika airastas. Vismaz no ASV saņemtajos ziņojumos par to nebija teikls ne vārds. Acīmredzot šai kompozītval slij nerūpēja, ka ārzemēs nogalināts kāds viņu melnais iedzīvotājs. Ņujorkā cilvēka noslepkavošana nav nekāda sensācija. Amerikāņu policistu vienaldzīgā attieksme pret šo lietu, lai gan nogalināts bija viņu valsts pilsonis, zināmā mērā nelabvēlīgi ietekmeja ari japāņu i/meklēšanas orgānus.

Bet slepkava, iespējams, ir japānis. Lai arī Heivarda dzimtajā zemē valda vienaldzība, japāņu izmeklētāji savu darbu nepametīs. I n vesela grupa sāka meklēt taksometru, kas trīspadsmitajā septembri no Hanedas lidostas bija atvedis Heivardu uz «Tok\o Business Man Hotel».

Tokijā ir divdesmit tūkstoši taksometru, kas pieder transporta firmām, un vel sešpadsmit tūkstoši privāto. Turklāt nebija nekādas garantijas, ka Heivards braucis tieši ar taksometru. Un tomēr tas bija vienīgais palikušais izmeklēšanas pavediena gals.

Kāpēc Heivards bija devies uz Tokyo Business Man Hotel» ? Iespējams, ka tas ir zināms šoferim, kas atvedis Heivardu uz šo viesnīcu, ja nēģeris vispār braucis ar taksometru…

MĪKLAINAIS VĀRDS

I

Atausa apmācies rīts. Reibums bija jau izgulēts, bet galva vēl arvien nepatīkami smaga, kā ar svinu pielieta. Miegs joprojām spieda plakstiņus, tomēr bija skaidrs, ka aizmigt lik un la vairs nevarēs, lai cik ilgi ari vārtītos pa gullu.

Kjoliejs piecēlās, lai nomazgātos. Domāšana šķila skaidra, bet kājas ļenganas. Tām it kā trūka spēka, un viņš tikai ar grūllbam noturēja līdzsvaru. Tā izpatidas «paliekošā parādība-> pēc apreibināšanas ar «zālēm». Uz pēļiem krustām šķērsām gulēja kompānija, kas bija piedalījusies vakardienas uzdzīvē. Uzburbušas, pelēkas sejas, raupja, izkttltusi āda, tumši zili riņķi zem acīm, sasprēgājušas lūpas, pūžņaini acu kakliņi… Skaloties uz šiem dziļa miegā iegrimušajiem puišiem un meitenēm, bija grūti iedomāties, ka tie vel nav sasnieguši pat divdesmit gadu slieksni. Kāpjot pari šai ķermeņu kaudzei, Kjohejs nejauši uzmina kādam uz kājas un palūkojās lejup.

Jauna meiča savieba seju un mazliet pavēra acis, bel tūdaļ pagriezās uz otriem sāniem un atkal aizmiga. Viņa bija gandrīz kaila. Par spīti visiem ļaunajiem ieradumiem, kas nevarēja neiedra- gāt veselibu, viņas ķermenis bija spēka pārpilns. Šis vitalais augums, kuru tikai no krūtīm līdz gūžām aizsedza segas mala, kaut ka nepatīkami dūrās acīs starp vīriešu novārgušajiem augumiem. Guļošo sejas Kjohejatn nebija pazīstamas.

Acīmredzot viņš pats vakar bija atvedis visu šo varzu sev līdzi no naktsbāra. Tādēļ viņi tagad atradās šajā savrupmājā, ko vecāki bija nopirkuši, lai studentam būtu «mācību istaba». Tēvs ar māti ne tik daudz vēlējās izdabāt dēlam, cik ļaut viņain pilnīgu brīvību, tādēļ tūlīt izdeva gandrīz divdesmit miljonus jenu, lai iegādātos mājiņu Suginami rajona klusa nostūrī, jo bija dziļi pārliecināti, ka «bērnam» būs ērtāk dzīvot patstāvīgi, lalāk prom no m&jām.

Ierīkojis šeil slēpni, Kjohejs neapmeklēja lekcijas, bet izklaidējās kopa ar kursa biedriem un dažādiem dīkdieņiem. Naktis viņš pavadīja kafejnīcās un bāros, pēc tam nereti saaicināja sava mājā veselas kompānijas un sarīkoja īstas orģijas ar «zāļu» piedevām.

Istabās, kā parasti, valdīja drausmīga nekārtība un netīrība. Virtuves izlietnē bija sakratīta kaudze nemazgātu trauku ar ēdienu atliekām, pār kurām dūca mušu mākonis. Istabās, kā pagadās, bija izmētātas drēbes, starp tām ģitāras un skaņuplates.

Četrpadsmit kvadratmelru lielā istaba ar terasi bija pieblīvēta pēļiem un segām, no kuru apakšas rēgojās plikas kājas un «bītlu» griezumā noaudzēti nemazgāti mati. Pa visu grīdu kā vakardienas orģijas liecinieki mētājās tualetes papīra rullīši, augļu mizas, cigarešu galiem pārpildīti pelnutrauki, miegazāļu kārbiņas, tukšas kokako- las pudeles, preventīvie līdzekļi…

Sasmakušajā gaisā jautās saskābuša ēdiena smirdoņa. Visa kompānija vēl gulēja dziļā miegā. Blakus telpā — tā bija ēdamistaba — uz dēļu grīdas mētājās apgāzts tukšs ugunsdzēšamais balons. Arī šeit nāsis kairināja asa smaka, bet citāda nekā guļamistabā.

Kjohejs atcerējās, ka vakar, atgriezušies no bāra, viņi bija sarīkojuši «spēli ar ugunsdzēsi». Kas tik neienāk prātā, kad esi ar «zālītēm» uzkurināts! Četri puiši un čelras meitenes, izmetušies pliki, bija nogulušies uz grīdas. Kjohejs nosita ugunsdzēsim uzgali, un vienā mirklī visa ēdamistaba pārvērtās pulu jūrā. Viņi sāka cits citu aplaistīt ar šo ķimikāliju šķīdumu. Kaili, narkotisko vielu apdullināti un dzimumtieksmes dzīti, jaunieši kliedzot un spiedzot bija piedalījušies kolektīvajā «putu dejā».

Pēc tam putam aplipušie augumi bija saspiedušies vannas istabā, lai uzsāktu citu spēli —«dušas pīrādziņu». Šaurajā telpā sablīvētie

Iiii.iI stāvi nespēja pat pakustēties. Kjohejs pamīšus laida tiem Vii >> gan aukstu, gan karstu ūdeni, un glābiņa nebija pat tad, kad ļiliii garās gandrīz verdoša ūdens strūklas…

Ju. iepriekšējais vakars patiešām bijis sevišķi juceklīgs. Parasti e k joheja mēdza pulcēties vieni un tie paši cilvēki, un viņš, kaut mi i aptuveni, tomēr zināja, kas tie tādi ir. Profesionālās prostitūtas vlņs nicināja un pie sevis neaicinaja. Reizēm viņš sapinās ar Jmuiiņ&m kantoristčm, kas alka pēc vienas nakts baudas, bet ari tās ni*lek|uva viņa draugu pulkā. Šoreiz viss bija noticis pavisam citādi. ( ilv ki, ar kuriem kopā viņš bija uzdzīvojis pagajušajā naktī, |)<>k|uva viņa «pagrīdē» gluži nejauši…

Kāpēc viņš bija atvedis sev līdzi šo varzu? Kjohejam pašam viņa rīcības iemesls bija skaidrs. Vakar viņš kopā ar māti bija uzstājies Iclevizijas pārraidē. Atceroties to, viņam vēl tagad apšķebinājās ■Itiša.

Pārraidēs «Mālēs sarunas ar dēlu», kas tika translētas visā Japānā, Kjohejs uzstājās kā paraugd.ēls, kurš diskutē ar māti par lo, k:, šaja «zudušajā laikmetā» uzturēt garīgu saikni starp vecākiem un bfiniem. Taču būlībā Kjohejam vajadzēja uzturēt mātes reputāciju. I .1 viņš krāpa ne tikai klausītājus un skatītājus visā valsti, bet arī savus vecākus.

Kjolieja ģimenē nepastāv plaisa starp vecākiem un bērniem. Lai gan abi vecāki ir ļoti aizņemti darbā un viņiem atliek maz laika, ko pavadīt kopā ar bērniem, tomēr šajā ģimenē allaž valda vissirsnīgā- kās attiecības…

Mūsu ģimenē nevienam pat prātā nevar ienākt doma par attiecību saraušanu starp divām paaudzēm vai atsvešināšanos, jo mums ir savstarpēja saprašanās visos galvenajos jautājumos. Protams, gadās ari tādi brīži, kad grūti runāt. Tādos gadījumos mēs rakstām cits citam vēstules, kaut gan dzīvojam visi kopā vienā māja. Vēstulē var uzrakstīt visu lo, ko nevar izleikt vārdos. Un patiešām var tikai brīnīties, kādi neizpētīti slāņi, kādi jauno cilvēku dvēseles dziļumi man paveras, lasot d< la vai meitas vēstuli. Bet es taču biju domājusi, ka man par viņiem sen viss ir labi zināms…

Bērns augot mainās iui kļūst pavisam cits cilvēks. Lai gan viņš ir un paliek mūsu miesa un asinis, viņš vairs nav tāds, kāds bija autiņos. Man šķiet, ka paaudžu konflikts uzliesmo tad, ja vecāki nesaprot šo vienkāršo patiesību. Ko nozīmē «savstarpēja saprašanās galvenajos jautājumos»? Man šķiet, ka no vecāku puses tā ir spēja saskatīt, kā bērns attīstoties pārvēršas par citu cilvēku, un pastāvīgi sekot viņa gaitām. Vēstules, kuras es rakstu saviem bērniem, var sahdzinat ar vadāmiem šāviņiem, kas lido viņiem pa pēdām. Mūsdienu bērni attīstās ļoti ātri, tādēļ palaidīsim pēc iespējas vairāk šādu raķešu…»

Kjoheja acu priekšā vīdēja pašpārliecinātā matēs seja, kad viņa ar apburošu smaidu tērzēja par lietām, kas visiem bija saprotamas arī bez viņas pamācībām. Bet Kjohejam vajadzēja sēdēt blakus un attiecīgos brīžos piebalsot.

Cik briesmīgs spēks piemīt masu informācijas līdzekļiem — viņa māte tiek celta vai debesīs kā pestītājs, it kā viņa ar saviem sprediķiem spētu izglābt tautu no paaudžu sadursmēm!

Bet kādēļ viņš tur piedalījās? Tā bija sava veida atriebība. Māte darīja visu, lai allaž izskatītos labi citu acīs. Vēl nebūdama žurnālistu mīlule, Jasugi Kjoko, jauna un skaista sieviete, jau tēloja labi iegaiunētu lomu — vienmēr izlikties labakai, nekā viņa bija īstenībā.

Kaut gan tika uzskatīts, ka Kjohejam ir māte, viņam jau no agras bērnības nebija saglabājušās nekādas atmiņas par viņu. Veca aukle dzirdīja viņu ar pienu, mainīja autiņus, pavadīja uz bērnudārzu un veda mājās, gatavoja un deva līdzi ēdienu, kad viņš brauca ekskursijās.. Māle uzstājās kā māte tikai «Vecāku un skolotāju asociācijas» sapulcēs un atklāto stundu dienās, kad tur pulcējās daudz cilvēku. Šādas reizēs viņa izskatījās sevišķi skaista un pievilcīga.

Tomēr bērnībā Kjohejs cienīja māti un pat lepojās ar to, ka viņa atšķirībā no citām sievietēm skaisti ģērbās, arī atrazdamās mājās.

Kļūdams vecāks, viņš izprata mātes bulību un sāka just spīvu niknumu pret šo skaisto, it ka darbīgo, bet īstenībā tukšo būtni. Pirmo reizi viņš nonāca pie šāda atzinuma, vēl būdams pirmklasnieks. Skolā visi gatavojās pārgājienam, bet māte tajā dienā kopā ar citām turīgām dāmiņam devās uz sveiku sarīkojumu veco ļaužu pansionātā. Kā par nelaimi, vecā aukle toreiz slikti jutās un atprasījās uz mājām.

Mate pat neiedomājās, ka vajadzētu ielikt Kjoheja somā kaut ko ceļamaizei, bet visu laiku pielaikoja dažādus tērpus. Beidzot viņa paskaidroja:

— Šodien māmiņa apmeklēs ļoti mīlīgus vecīšus, bet Kjohejam būs jāpaciešas. K^d pienāks pusdienu laiks, nopērc pats sev kaut ko ēdamu.— Un iedeva viņam tūkstoš jenu naudaszīmi.

Lai citi bērni nepamanītu, ka viņa mugursoma ir tukša, Kjohejs iebāza tajā plīša lācīti, ko viņam uzdāvināja bērnudārza.

Pārgājiena ceļamērķis bija kalnu ezers. Toreiz tūkstoš jenu bija krietna nauda, bet ko par to var nopirkt tālu kalnos? Citi bērni jautri čaloja ar saviem vecākiem, kas kopa ar viņiem bija devušies pārgājienā un izsalkuši tina vaļā brokastu sainīšus. Bet Kjohejam nebija līdzi pat pudele ar ūdeni, un, iekams viņš sāka just izsalkumu, viņam jau bija izkaltusi mute. Citu bērnu vecāki, žēlodami viņu, iedeva viņam rīsu ptācenīšus un pacienāja ar tēju. Zēnam bija kauns

dl»cii savu mugursomu, tādēļ viņš apēda cienastu, aizgājis tālāk punu gar ezera krastu. Mute gan bija piebāzta ar plācenīšiem, bet |Mii vaigiem ritēja asaras…

Kjohejam uz visu mūžu iespiedās atmiņā šī kauna un pazemojumu pilnā ekskursija ar lācīti mugursomā. Mate gan laikam to jau til/uiirsusi — tas taču bija tik sen. Nē, nebija aizmirsusi, bet viņai put prātā neienāca, ka viņš toreiz.ēdiena vieta iebāzis mugursoma lili ili. Viņa bija pārliecinātā, ka ar uzviju izpildījusi savu mātes pienākumu, iespiežot dēla saujā veselu tūkstoti.

Tēva it kā nemaz nebija jau no paša sākuma. Viņš mūžīgi bija iil/ijemts, bet, kopš pievērsās politikai, viņi gandrīz vairs netikās, lai gan dzīvoja zem viena jumta. Un Kjohejs jutās tikpat kā bārenis, bet bārenim, protams, nevarēja būt nekādas atsvešināšanās no vecākiem.

Un vienlaikus viņš tomēr kopā ar māli piedalījās televīzijas pārraidēs «Sarunas ar dēlu», kas vienā rāvienā padarīja Jasugi Kjoko par visas Japānas māšu elku. Kāds izsmiekls! Un ari viņš, šā elka paraugdēls, nu k|uvis lieks.

Māte ar dēlu bija kļuvuši par viena nozieguma līdzdalībniekiem. Taču māte to neapzinājās. Bet dēls pārvērtas par hipiju, aizravās ar narkotiskām vielām un nodevās «brīvajam seksam». Ja lo uzzinātu radioklausītāju un televīzijas skatītāju miljoni, Jasugi Kjoko labā slava tūdaļ izgaistu un droši vien negatīvi ietekmētu ari tēva politisko karjeru. Tādējādi galvenais trumpis tagad atradās Kjoheja rokās. Viņam likās smieklīgi abi vecāki, kuri pat nenojauta, ka paši iedevuši dēlam rokā ieroci, kas spēj viņus iznīcināt. Izmantojot šo «senču» nezināšanu, viņš bezkaunīgi uzdzīvoja. Vai tā nebija lieliska atriebība vecākiem, kas, nedomājot par sava bērna dvēseli, izmantoja viņu savtīgos nolūkos?

Kjohejs atgriezās no tualetes istabā, bet tur visi vēl arvien gulēja, vienā kaudzē sakrituši. Tad viņš izgāja virtuvē, apsēdās kaktā uz krēsla un aizsmēķēja. Pēkšņi aiz muguras atskanēja balss:

Iedod man arī vienu.

Viņš atskatījās. Durvīs stāvēja meitene, kurai viņš nupat bija uzkāpis virsū.

Esi pamodusies?

Kjohejs pasniedza viņai *Sevcn stars» paciņu, un viņa veikli izvilka no tās cigareti.

Še uguns.

Tencinu.

Meitene aizsmēķēja pie Kjoheja uzrautā sērkociņa un dziļi ievilka dūmus.

Parasti uz paģirām smēķis man ncpalīk, bet šoreiz nez kāpēc ļoti garšo.

Viņa jau bija apģērbusies. Plata ķīniešu stila blūze un midisvārki sedza viņas augumu. Tērps vispirms izcēla viešņas jaunību. Vel nav pal divdesmit. Laikam studente.

Kur mēs iepazināmies?— Kjohejs mēģināja atcerēties.

Tējnīcā «Dzjodzi». Sākumā cirkulējām pa bāriem, tad viss sagriezās vienā virpulī un tu atvedi mani šurp.

Kā mazs bērns, kas pieķerts sīkā palaidnībā, viņa uz brīdi izbāza ārā mēles galiņu, un viņas seja pavīdēja neviltots bērnišķīgums. Negribējās ticēt, ka pavisam nesen viņa piedalījusies «putu dejā» kopā ar nejauši sastaptiem vīriešiem.

Ak «Dzjodzi»? Tātad arī tu tur dīdics ar visādiem «intelektuāļiem »?

Fui, vai tad es izskatos pēc tādas?

Viņa iesmējās, un viņas vaigos ievilkās pievilcīgas bedrītes. Smaids bija atklāts un neviltots. Ieskatījies meitenei acīs, Kjohejs pēkšņi noreiba.

«Vai tiešām viņa šonakt man piederējusi?» viņš vaicāja pats sev. Varbūt jā, varbūt arī ne. Balto putu jūrā viņš bija apskāvis visas pēc kārtas, un naktī partneres mainījās vairākas reizes.

Mani sauc Kori Kjohejs. Bet tevi?

Viņa droši vien bija pateikusi savu vārdu tējnīcā iepazīstoties, bet viņš neatcerējās.

Pēdējā bārā, kas pagadījās viņu ceļā, viņš bija sarijies himinālu. Tabletes ir rūgtas, bet, labi sakoš|ajot, tās iedarbojas ļoti ātri. Pēdējā laika dabūt «zālītes» kļuva arvien grūtāk. Nepilngadīgajiem aptiekās tās nepārdeva.

Reizēm «zāļu» meklēšanai bija jāziedo vairākas dienas. Daži pēc tām brauca pa visu Japānu. Citi tās aizvietoja ar acu pilieniem un pretsāpju tabletēm, bet bija ari tādi, kas dzēra pat matus tonizējošos līdzekļus.

Kjohejam un viņa draugiem himināls bija retums. Vakar pēc ilga pārtraukuma beidzot palaimējās.

Viņš laikam bija iepazinies ar šo meiteni, būdams jau krietnā reibumā. Liekas, ka abi pat dejoja. Ja viņa dauzas pa džeza tējnīcām Kičidzjodzi tempļa rajonā, iespejains, ka viņa pieder pie tām kompānijām, kas pārcēlušās uz turieni no centra.

Pēdējā laikā «trako» un hipiju midzeņi no Sindzjuku pārvietojās uz Nakano, Ogikubo, Kičidzjodzi, Simokitadzavu, Dzijugaoku un citām Tokijas nomalēm. Taisnības labad jāsaka, ka šie jaunieši nebija nekādi «trakie» vai «hipiji» pēc savas pārliecības, bet vienkārši spēlējās. Starp viņiem bija augstskolu un tehnikumu iestājeksāmenos izkritušie vai ari atskaitītie, no mājām aizbēgušie, viltus modeļi, dizaineri un žurnālisti, viegla rakstura studentltes, neatzīti mākslinieki avangardisti, neizdevušies kinooperatori, caur- krituši literāti, ambiciozi komponisti vai aktieri un citi tiem līdzīgie.

Viņi visi bija pozētāji, kas pat nedomāja par piedalīšanos lidilrdnbas dzīves veidošanā vai kādā ražošanas procesā, toties llilipial tēloja «trakos» un «hipijus». Drīz vien viņu iemīļotās Dillei šanās vietas — Sindzjuku un Haradzjuku — kļuva plaši pazis-

I visā Tokijā, un ap tam saka klīst gan «kaķenītes», gan

Vienkāršas staigules. «Iedzimtajiem» tas nepatika. Lai saglabātu NHvu stāju, viņi sāka «cilts migrāciju» uz nomalēm. Atteikušies no ftublcdribas, šie dīkdieņi tēloja protestu pret sen izveidoto sabiedrisko morāli un struktūru, pret cilvēku nonivclēšanu.

Kas pieder mums, jaunajiem?» viņi nikni klaigāja, bet nevīžoja iii' pirkstu pakustināt, lai paši sev iegūlu kaut vai mazumiņu. Apdullināja sevi ar narkotiskajām vielām, ar ausis apdullinošas mūzikas skaņām, izvirtību un trakulīgu joņošanu ar motocikliem. ■ Nav ko rūpēlies par rītdienu. Kaut kā nodzīvot tikai šo vienu tlienu!» Šādu jauniešu vidū reizēm iemaldījās arī «īstie», kas luslājās pret visām pastāvošajām sabiedriskajām normām, bet galu gala tomēr saprata, ka nav nekādu izredžu uzvarēt, ja pretinieks ir usa sabiedrība. Tie pameta pilsētas, meklēdami savu utopiju vientuļas salas jurā vai tālu kalnos. Pārējiem cīņa pret sabiedrības paražām bija tikai poza. Tic it viegli samierinājās, ka viņu labi situētie vecāki ieņem lieliskas vietiņas tajā pašā viņu nosodītajā sabiedrībā. Šādi mutes bajāri skaļi deklarēja, ka atsakās dzīvol kopā ar radiem, bet nepieciešamības gadījumā allaž atgriezās vecāku pajumtē. Bija pat tādi, kas nāca uz sanaksmēm no savām mājām. Apmainījuši maksas ģērbtuvēs savus parastos tērpus pret «trako uniformu» un pārvērtušies «pēkšņajos hipijos», viņi sūrojās par lielpilsētās valdošo vientulību un atsvešināšanos, par to, ka ir izstumti no dzīves un kļuvuši par dzimtās zemes «autsaideriem». Ja viņi tiešām būtu tādi, par kādiem uzdevās, viņiem nebūtu vajadzības tēlol mākslas darbiniekus un žurnālistus. Viņu nostājā skaidri jautās «brīvo profesiju» cilvēku apjūsmošana, kas atmaskoja viņu «antisa- biedrisko noskaņojumu». Tieši šo profesiju cilvēku darbība kalpoja vispirms sabiedrības interesēm.

«Ari šī meiča droši vien ir no šāda bara,» Kjohejs nodomāja.

Vai nav gluži vienalga, kā mani sauc?— Viņa smaidot izvairījās no atbildes.

Nelauzies! Tu man esi iepatikusies. Saki taču!

Mēs driz šķirsimies un laikam vairs nekad ncsatiksimies.

Bet es gribu vēlreiz tikties ar tevi.

Ai, kāds sentimentālais atradies!

Es tiešām tāds esmu. Citādi nedzīvotu vientulībā.

Jums gan veicies, ja varat viens pats dzīvot šādā mājā.

Kas nu par veiksmi! Nīkstu šeit kā vecāku pamests bārenis.

Jūs esat bārenis? Es arī.

Šķita, ka viņā pamodusies līdzjūtība prel Kjoheju. Tagad meitene raudzījās viņā ar zināmu interesi.

Tev nav vecāku?

Jā, tikpat kā nav.

Man ari. Kopš tās dienas, kad es devos pārgājienā ar lāci mugursomā, es atņēmu viņiem «mantojuma tiesības».

Vai tad bērns var atņemt vecākiem mantojuma tiesības? Un kas tas par lāci?

Kjohejs pastāstīja par ekskursiju uz kalnu ezeru.

Luk, kādas tās lietas! Tevi var tikai žēlot.

Bet tagad tu pastāsti par sevi.

Nekā sevišķa jau nav. Māte ir kādam draugaļa, tēvs… netīrs lops, kas izmanto māti kā verdzeni savas miesaskāres apmierināšanai. Tādēļ es aizbēgu no mājam.

Kā tad tevi sauc?

Asaeda Mičiko.

Labi. Bet kāpēc tu aizbēgi tikai tagad? Tu taču jau agrāk zināji visu par saviem vecākiem.

Esmu stāvoklī. Negribēju klausīties kaunināšanā: «Tavā vecumā, tādos gados un jau…»

Mičiko gribēja nospļauties, bet laikus atcerējās, ka atrodas svešā m ājā.

Tatad tev nebija kur likties, lādēļ vakar atnāci kopā ar mums… Ko tu domā darll turpmāk?

Pati vēl nezinu. Man ir mazliet naudas, kādam laiciņam pietiks.

L'n, kad naudas vairs nebūs, ko tad?

Es tik tālu uz priekšu nedomāju.

Gribi padzīvot pie manis?— Kjohejs piedāvāja.

Bet v;u drīkst?

Tu vienmēr būsi gaidīta.

Tas man būtu īsts glābiņš.

Tad viss ir izlemts.

Kjohejs sniedz? roku. Mičiko neviļus cieši pieķērās tai. Tā abi jaunie cilvēki bez kādām ceremonijām noslēdza «kopdzīves līgumu».

No blakus istabas atskanēja troksnis. Izgulējušies ciemiņi beidzot sāka celties augšā.

2

Kens Šeftens, Ņujorkas policijas sestās pārvaldes divdesmit piektā iecirkņa inspektors, vienaldzīgi un nesteidzīgi soļoja pa Hārlemas austrumu nostūri.

Izpētījis šo kvartālu krustām šķērsām, Kens lieliski saprata, ka un mugurā jābūt acīm. Pēc noteikumiem apgaitā jāiet diviem, I Kens allaž gāja viens, un iecirknī pret to neiebilda. Iedzīvotāju Birums šeit bija puertorikāņi un to dzīves līmenis vēl zemāks nekā IM'i:« i u rajonos.

f l'ic veca, gandrīz sagruvuša nama ieejas pulcējas kādi divdesmit Jaunieši un pusaudži. Uz ietves dubļos vārtījās piedzērušie un Burkotiķi, bet apkārt bez mitas skraidelēja bērni. Vietējie iedzīvotāji uvadija Kcnu naidīgiem, piesardzīgiem skatieniem. Šeit viņš bija vcšiuieks, bet no svešiniekiem nekā laba nevarēja gaidīt. Kens bija pin liecināts, ka dažs labs no tiem, kas atklāti naidīgi blenza uz viņu, (Kolc slēpj pistoli. Šeit gandrīz visi pieaugušie jau bija sodīti, tādēļ lliiiīemas iemītnieki tika uzskatīti par Ņujorkas noziedznieku «rezerves armiju».

Čikāgas mafija bija solīda organizācija ar plašu vērienu, bet Ņujorkā pa lielākai daļai uzdarbojās visādi sīki salašņas, kuriem par upuri krita nejauši garāmgājēji.

Te nekad nevarēja paredzēt, kas tevi sagaidīs pēc brīža. Uzbruka viņi pēkšņi un bez kāda iemesla. Pat kaimiņi cits citam neuzticējās. Kad satikās divi šo graustu iedzīvotāji, viņi neizrādīja ne prieku, ne savstarpēju laipnību, jo šis milzīgais mehāniskās civilizācijas centrs, ko sauc par Ņujorkas pilsētu, jau sen viņus padarījis cietsirdīgus. Šeit katrs turas nošķirti no citiem.

Šeftcns ienīda Hārlemu. Un tomēr viņš aizsvilās, ja kāds ķengāja šo rajonu. Tas, kas te nav dzīvojis, nekad nespēs saprast llārlemas iemītnieku bezcerīgo izmisumu. Mazajos būcenīšos, par kuriem mēnesī 'jāmaksā piecdesmit dolāru, var likai pārnakšņot, dienā tur nav pat kur apgriezties. llārlemas bērni neapmeklē skolu, bet caurām dienām klimst šaurajās ieliņās. Citas vietas viņiem nav. Lai izrautos no šejienes, cilvēki kļūsi par noziedzniekiem vai dodas karā.

Kens Šeftcns pats kādreiz bija dzīvojis Austrumhārlemā. Padzīts no mājām, viņš pēc ilgām pūlēm sameklēja mazu istabiņu, kurā gandrīz nekad neiespīdēja saule. Hārlemā drauģeļi iemācīja viņam zagt. Joņojot ar skrituļslidfim, viņš ii kā nejauši notrieca ielas tirgotāja leti, un, kamēr saniknotais saimnieks centās viņu panākt, Kena līdzdalībnieki piebāza kabatas ar izbirušajām mantām. Reizēm par zaglēnu upuriem kļuva tūristi, kas nejauši bija iemaldiju- šies Hārlemā. Pusaudži tēloja fotogrāfus. Lai gan aparātā, protams, nebija filmiņas, viņi lūdza samaksāt par uzņemto fotogrāfiju. Līdzko tūrists izņēma naudasmaku, puikas to izrāva viņam no rokām un skriešus laidās prom pa tuvāko šķērsielu. Kenam bija gadījies iebāzt degunu arī svešos dzīvokļos.

Tagad ejot pa Hārlemu, Kens it ka ielūkojās savas pagātnes vispretīgākajās ainās. Bet tieši šeit bija iesākusies viņa dzīve. Un, kad šo rajonu nopulgoja tie, kas paši uz savas ādas nebija izbaudījuši šejienes šausmas, Kens ne pa jokain kļuva dusmīgs.

Beidzot Kens atrada ilgi meklēto daudzdzīvokļu namu 123. iela. Aiz ieejas durvīm atradās tumša kāpņu telpa. Visas sienas bija izraibinātas ar neķītriem saukļiem, kas rakstīti ar eļļas krasām, flemāsteriem vai pulverizatoru laku. Retie pretkara lozungi un kritiskās piezīmes par valdības politiku to vidu likās ka svešķermeņi.

Pie pašas ieejas tukšu skatienu Kenā vērās sprogains jaunietis. Viņam blakus stāvēja vairāki bērni 110 pastāvīgas badošanās uzpūstiem vēderiem.

Vai šeit dzīvoja Džonijs Heivards?— Kens vaicāja jaunietim.

Nezinu,— tas norūca, izspļāvis košļājamo gumiju.

Ak nezini? Bet kur tu pats dzīvo?— Kena balss skanēja asi kā nazis.

Kāda tev darīšana, kur manas mājas?

Es vēlreiz jautāju — kur tu dzīvo?

Tādu kaut vai piekauj — vairāk par putekļiem neko ārā neizda- būsi. Ja inspektors meklē māju, nekas labs nav sagaidāms. Šejienes puiši nevar ciest, ka policija interesējas par viņu «laktām».

Sapratu. Es nesen kā pārcēlos uz šejieni. Pats vēl nevienu nepazīstu. Pajautā Mario.

Mario?

Astotā istaba pirmajā stāvā. Mario šeit pārzina durvis.

Iegājis mājā, Kens nokļuva pilnīgā tumsā. No kāda dzīvokļa plūda

ieslēgta televizora skaņas. Acis pamazām pierada pie tumsas. Kāpņu telpā kaul kas smirdēja. No griestiem nokarājās sadauzīta lustra bez lampiņam. Šķita, ka tā nogāzīsies pie visniecīgākās zemestrīces. Kens devās uz priekšu. Uz durvīm nebija ne plāksnīšu ar uzvārdiem, ne istabas numuru. Koridors bija piebāzts vecām, no istabām izmestām grabažām. Aiz kādām pusatvērtām durvīm visa skaļumā bija ieslēgts televizors, un no turienes skanēja apdullinoša džeza mūzika.

Kens kliedza šajās durvīs:

Sakiet, lūdzu,— kur ir Mario istaba?

Istabā kāds sakustējās, bet ārā neviens nenāca. Kens atkārtoja savu lilgumu. Uz sliekšņa parādījās drukna sieva pusmūža gados un uzmeta Kenam aizdomīgu skatienu.

Ir gan uzbāzīgs! Nu, es esmu Mario. Bet kas jūs tāds?

Jūs esat Mario? Gribēju jums šo to pajautāt.

Kens nebija gaidījis, ka Mario būs sieviete, tādēļ mazliet apjuka. Ieraudzījusi Kena rokās policista piezīmju grāmatiņu, Mario saspringa…

Policija? Ko tai no manis ievajadzējies?

Atļaujiet man ieiet iekšā.

Ar plecu pabīdījis sāņus Mario, kas aizšķērsoja viņam ceļu, Kens iegāja istabā. Tajā atradās gulta, ēdamgalds ar krēsliem, ledusskapis un televizors.

Ko jus vēlaties?— Mario neslēpa dusmas par Kena ielaušanos.

Vispirms dariet kaut ko ar lo vājprātīgo televizoru. Visus kaimiņus sacelsiet kājās.

Visas nepatikšanas allaž izceļas klusumā,— Mario atcirta, tuiiiēr izslēdza televizoru un naidīgi uzhikoja Kcnu, it ka jautājot: Kas tad galu galā no manis vajadzīgs?»

Mums zināms, ka šaja māja dzīvojis Džonijs Heivards…

Jā, bija te tāds. Bet tagad ir aizbraucis.

Džonijs ceļojuma laika Japānā nomiris. Vai viņam ir ģimene?

Džonijs nomiris Japanā? Tiešām?— Mario izbijās laikam ne pa jokam.

Jā. Vajag saņemt no turienes viņa pīšļus.

Viņam bija tēvs, bet pirms trim mēnešiem las gāja bojā zem automašīnas. Bet, ja arī bulu palicis dzīvs, lik un tā nekādas jēgas no viņa nebūtu.

Vai viņam nav kādu citu radinieku?

Domāju, ka nav. Bel neko sīkāk nezinu.

Vai jūs šajā namā vācat īres maksu?

Jā, es. Bet šeit neviens nesteidzas maksāt. Visus apstaigāt — tas ir liels darbs. Neparko nebūtu uzņēmusies, ja man pašai tādēļ nepiešķirtu par brīvu šo istabu.

Ar ko nodarbojās Džonijs Heivards un viņa tēvs?

Džonijs kaut kur strādaja par kravas automobiļa šoferi. Bet vecais bija pēdīgais plencis, sēdēja dēlam uz kakla un nodzēra visu, ko tas nopelnīja. Reizēm gāja pa ielu, visu ceļu dzejoļus skaitot. Laikam izglītots bija. Es jau ar viņu daudz nesatikos.

Bet jūs taču esat šeit it kā pārzine?

Mans pienākums — īres naudu savakl. Nekas cits man nav jāzina.

Vai viņi šeit jau sen dzīvoja?

Šeit visi sen dzīvo. īres maksa niecīga. Nu jau laikam būs piecpadsmit gadi, kā viņi ieradušies šajā māja.

Kur viņi pirms tam dzīvojuši?

Kā lai to zinu? Viņi neprata ar cilvēkiem sadzīvot, ne ar vienu kaimiņu nedraudzējās.

Vai Džonijs nestāstīja, kāpēc viņš brauc uz Japānu?

Kaut ko jau melsa, bet es neka lāga nesapratu.

Bet ko viņš tieši teica?

Ka braukšot uz Japānu «paskatīties Kisumī».

Kas tas par «Kisumī»?

To es nezinu. Varbūt cilvēka vārds vai arī kādas vielas nosaukums. Japāņiem ir daudz savādu vārdu.

Un vairāk nekā neteica?

Neka. Nebija viņš sirsnīgs. Pat dāvanu atvest nesolījās. Un, ja jau ir beigts, tad vairs nav ko cerēt. Bet kāpēc viņš nomira?

Viņu nogalināja.

Nogalināja?— Mario ieplēta muti.

Man ir uzdots sniegi atbildi japāņu policijai. Parādiet Džonija istabu!

Tad tiešām nogalināts? Tokijā? Stāsta, ka lā esot briesmīga pilsēta.

Mario pēkšņi pamodās ziņkārība, un viņa labprāt pavadīja Kcnu uz Heivardu mitekli.

Tumšās, šaurās istabiņas logā bija redzama tikai pretējā nama kailā siena. Televizors, ledusskapis, gulta, drēbju skapis, divi krēsli, mazs' galdiņš pie pašas gultas un plaukts ar dažām grāmatām. Ledusskapis bija galīgi tukšs. Elektrība atvienota. Istaba bija glīti sakopta. Acīmredzot saimnieks pirms lielā ceļojiuna bija savedis visu kārtībā.

Vēlreiz uzmetis acis tukšajam ledusskapim, Kens nodomāja, ka Heivards, pošoties tālajā ceļā, laikam nemaz nav domājis atgriezties.

Vai viņš kārtīgi maksāja par istabu?

Šajā ziņā L.ju ļoti kārtīgs. Ne reizes nebija jāskubina.

Līdz kādam laikam viņš ir samaksājis īri?

Par šo mēnesi ari.

Tātad vēl pusmēnesi istaba ir viņa rīcībā. Bez policijas norādījuma neviens nedrīkst to aizņemt.

Un kas turpmāk maksās? Policija, vai?

Nav ko uztraukties. Tādā mēslu kastē dzīvot gribētājs tik ātri neuzradīsies.

Kas par mēslu kasti! Kauns būtu tā izrunāties!

Mario dusmas lika Kenam atvadīties. Formāli it kā varēja aprobežoties ar šlsydienas apsekošanu un ziņot uz Japānu, ka nekā jauna uzzināt nav izdevies. Kens pildīja šo uzdevumu pēc augstāk stāvošu instanču pavēles un ar Heivarda lietu nodarbojās bez degsmes. Kaut kur ārpus ASV robežām bija gājis bojā kāds nēģeris. Nu, un kas par to? Ņujorka jau tā ir pārapdzīvota. Kenam bija dots rīkojums ievākt ziņas par Heivardu galvenokārt tādēļ, lai izpildītu pieklājības pienākumu prot japāņu policiju. Ja jau svešas valsts policija tik cītīgi ķērusies pie šīs lietas izmeklēšanas, tad ari amerikāņi — nogalinātā tautieši — nedrīkstēja stāvēt malā.

«Lūk, ja viņa līķis uzpeldētu llārlemas upē, tas tiktu izskaidrots

kā viens no daudzajiem nelaimes gadījumiem,» Kenam ienāca prātā ķecerīga doma.

Pašreiz beigt Heivarda lielu vēl nebija iespējams. Vajadzēja pārbaudīt, ko par Heivardu zina valsts iestādēs. Centrālais notariāts, kur tiek reģistrēti ņujorkiešu dzimšanas, nāves un precību dali, apliecināja, ka Džonijs Heivards ir dzimis 1950. gada oktobri Ņujorkā, 139. ielā. Viņa tēvs Vilšovs Heivards bija karojis Klusā okeāna frontē, 1949. gadā demobilizēts un tā paša gada decembri apprecējies ar Terēžu Norvudu. Pēc gada piedzimis Džonijs, bel 1958. gada oktobri viņa māte nomirusi. Ne par pašu Džoniju Heivardu, ne par viņa radiem nekādu citu datu nebija.

Ņujorkas policija nosūtīja uz Japānu attiecīgu ziņojumu un līdz ar to uzskatīja, ka tās misija veikta pilnā mērā. Lai tagad Japānas policija pati tiek galā. Ne jau velti saka, ka japāņu policija lieliski prot savu darbu, bet mums no tā, ka ārzemēs nobeidzies viens nēģeris, nav ne silts, ne auksts.

Gan Kens Šeftcns, gan viņa priekšniecība drīz vien aizmirsa Heivardu, bet pēc kāda laika no Japanas caur lnterpolu tika atsūtīts atkārtots pieprasījums: «Vēl arvien nav nekāda pieturas punkta slepkavas atrašanai. Lūdzam veikt izmeklēšanu cietušā dzīvesvietā un nosūtīt mums bez faklu materiāliem arī jūsu pieņēmumus, kas varētu būt saistīti ar noziedznieka personību.»

Vai, cik tie japāņi ir uzbāzīgi!— Kens žēlojās saviem draugiem.

Nogalināts ir amerikānis, un tas laikam viņu godam kauti rīvē.

Būs vien tev jāpapūlas un vēlreiz jāaiziet uz to māju, kurā dzīvojis Heivards,— gandrīz kā atvainodamies, teica Kena priekšnieks. 123. iela atradās Kena teritorijā, tatad darboties tur vajadzēja viņam.

Jūs sakāt, ka vajag pameklēt, vai neatradīsies kaut kas interesants? Bet tur nekas nav palicis. Salūzusi gulta, pāris krēslu un tukšs ledusskapis. Pie labākās gribas vairs nekā nesameklēsi.

Parakņājies vēlreiz tajos krāmos. Apjautājies, vai pirms Heivarda izbraukšanas uz Japānu pie viņa nav bijis kads ciemiņš. Painteresējies par Viņa darbavietu, gaitām, ieradumiem. Vai viņš nav bijis saistīts ar kādu kompāniju…

To visu vajadzēja izdarīt jau tad, kad no Japānas tika saņemts pirmais pieprasījums. Bet amerikāņu policisti nolēma, ka ar šo lietu jānodarbojas pašiem japāņiem, jo noziegums taču bija izdarīts viņu zemē, tādēļ izturējās pret šo izmeklēšanu visai vienaldzīgi. Viņiem jau tā bija darba lidz kaklam.

Smagiem soļiem Kens atkal aizvilkās uz 123. ielu. Bet nekā jauna neizdibināja. Pie Heivarda neviens nebija nācis, un ne ar kādām aizdomīgām personām viņš nebija ticies.

Šķendēdamies par veltīgi izniekoto laiku, Kens ziņoja priekšniekam par savu neveiksmi, bet tad atcerējās vel vienu sīkumu. Pirms atvadīšanās Džonijs bija teicis Mario, ka braukšot uz Japānu paskatīties «Kisumī». Toreiz uz Kena jautājumu, kas tas par «Kisumī», sieviete bija atbildējusi: «Varbūt cilvēka vārds vai arī kādas vietas nosaukums.» Kens izstāstīja par šo sarunu, un japāņu policija nekavējoties tika informēta par mīklaino vārdu «Kisumī».

3

Tātad Heivards bija devies uz Japanu, lai redzētu «Kisumī». Kas tas varētu būt — cilvēka uzvārds vai vietvārds? Japāņu izmeklētājiem bija par ko palauzīt galvu.

Pieņemsim, ka tas ir uzvārds. Tāda gadījumā — ar kādiem hieroglifiem vai kādu hieroglifu kombinācijā tas bulu jaraksta? Tūdaļ nak prātā vismaz septiņi varianti. Var jau sameklēt arī vel citus, bel tie ir pārāk reti sastopami. Un ka ar vietvārdiem? Japānā nav atrodams tāds ģeogrāfisks punkts, kura nosaukums būtu «Kisumī». Fonētiski līdzīgi izrunājami ir seši vielu nosaukumi: Kisimi Jamaguči prefektūrā, Kisuki Simancs prefektūrā, arī Kisuki (citi hieroglifi) Ehimes prefektūrā, Kidzuri Osakas apkaimē, Kudzumi Kiolo tuvumā un vēl — Kudzumj (atkal cili hieroglifi) Čibas prefektūrā. Iespējams, ka starp tiem miestiņiem un ciematiņiem, kas nav minēti «Japanas vietvārdu rādītājā», arī varētu atrast ko līdzīgu «Kisumī», bel izmeklēšanas nodaļai tāds darbs nebija pa spēkam. Turklāt Heivards acīmredzot ar to bija domājis kaut ko zināmu, varbūt pat kādu tūrisma centru.

Necerot uz veiksmi, izmeklēšanas grupa nosūtīja uz iepriekš minēto sešu vietu policijas iecirkņiem cirkulārās vēstules ar lūgumu sameklēt cilvēkus, kam varēlu būt kādi sakari ar amerikāni Džoniju Heivardu.

Kā jau varēja gaidīt, no visām sešām vietām pienāca vienādas atbildes: «Nedz personas, nedz kādi lietiski pierādījumi, kas būtu saistīti ar izmeklējamo lielu, nav atrasti.» Pieņēmums, ka «Kisumī» ir vietvārds, izrādījās aplams.

Pamazām virsroku guva versija, ka «Kisumī» ir cilvēka vārds. Bet, kā izdevās noskaidrot, Heivards Japānā nebija ticies ar cilvēku, kuru sauktu Kisumī.

Tad radās doma, ka tas varētu būt firmas vai restorāna, varbūt bāra vai tējnīcas nosaukums. Vārds «Kisumī» atgadināja slavenas parfimērijas firmas nosaukumu. Taču nekas neliecināja par nelaiķa sakariem ar šo uzņēmumu, bet reslorans, bārs vai lējnica ar šādu izkārtni neatradās ne Tokija, ne Osaka, ne Kobē, ne Kiolo, ne ari kadā citā lielākā Japānas pilsētā.

Pilnīga kapilulacija. Vienīgais no Ņujorkas saņemtais pavediens neizbēgami pārtrūka.

KAUNPILNAS PĒDAS

1

Pēdējā laikā Ojamadam Takeo bija radušās aizdomas, ka viņa sieva Fumie kļuvusi viņam neuzticīga. Viņš it kā juta, ka viņai līdzas atrodas cits vīrietis. Nekādu pierādījumu Ojamadam nebija, bet visu laiku viņu vajāja savāds nemiers.

Kad viņš sarunājās ar sievu, viņa reizēm atbildēja tikai pēc kāda laika. Likās, ka domās viņa ir kaut kur tālu prom. Kad Ojamada sievai uzsauca, viņa nekavējoties atbildēja, veikli tēlojot, ka uzmanīgi klausās. Bet, jo lielāku uzmanību viņa tēloja, jo aizdomīgāks kļuva Ojamada. Šādos gadījumos Fumie bija uzkrītoši mierīga. Dabiskāk izskatītos, ja viņa būtu kaut mazliet satraukusies. Ja sievietei pilnīgi nekā nevar pārmest un vīra klātbūtnē viņa izturas gluži mierīgi, tad droši vien var teikt, ka tas ir aizdomīgi. Tātad viņai ir kaut kas, ko slēpt.

Ojamada mīlēja sievu. Ar viņu kopā nebija kauns rādīties nevienā vietā. Tiešām — kad šis laulātais pāris gāja pa ielu, vīrieši atskatījās, un viņu acīs vīdēja skaudība un greizsirdība. Šāda sieva, pēc Ojainadas domām, bija pārāk laba, tādēļ viņš nerada nekur sev mieru, jo bija ieņēmis galvā domu, ka visas pasaules vīrieši alkst pēc Fumies. Vīrs bija pārliecināts, ka, tiklīdz viņš novērsis no sievas acis, lā aikainic tēvaiņi aizvedis to sev līdzi kaut kur tālu prom no viņa.

Pirms kāda laika Ojamadam bija pasliktinājies veselības stāvoklis. Ārsti atrada nelielu slimības perēkli plaušu augšēja daļā un ieteica divgadīgu ārstēšanās kursu. Viņš strādāja nelielā uzņēmumā, kur nebija nokārtots sociālās nodrošināšanas jautājums, un jau pec pusgada viņa pārāk pieticīgie ietaupījumi no darba algas bija izsīkuši.

Lai uzturētu vīru un samaksātu par viņa ārstēšanu, Fumie nolēma sākt strādāt. Darbu, kas neprasītu daudz laika un tiktu labi atalgots, varēja atrast tikai naktslokālos.

Izlasījusi avīzē sludinājumu, Fumie devās uz otrās šķiras bāru *Cattleya» Gindzā , kur viņai tūdaļ piedāvāja hostesess vietu. Bāra pārzine pirmajā acu uzmetienā novērtēja Fumies dotības un pieņēma viņu darbā ar reti izdevīgiem noteikumiem.

Padzirdējis par bāru, Ojamada sadrūma, bet Fumiei tur tika apsolīts- daudz lielāks atalgojums, nekā viņš pats bija pelnījis, tādēļ viņam vajadzēja klusēt. Lai atrak izveseļotos, viņam bija nepieciešamas dārgas zāles un augstvērtīgs uzturs. Tātad bija vajadzīga nauda. Un galu galā sieva taču iestājās darba tikai viņa dēļ.

Tagad hosteses darbs ir pavisam citāds nekā agrāk. Un nekā slikta lur nav. Sievietes, kas vēlas ātri nopelnīt naudu, labprāt strādā baros. Tur var sastapt gan kantoristes, gan studentes. Arī precētas sievas nav retums. Uz vīriešiem —ja nu vienīgi uz tevi —man pat skatīties negribas, tādēļ neuztraucies par manu darbavietu un labāk ātrāk veseļojies,— Fumie mierināja vīru.

Pēc pusgada Ojamada lika izrakstīts no sanatorijas. Jaunība un spēcīgais organisms ļāva izveseļoties ātrāk, nekā bija domāts, un ārsti atļāva viņam kādu laiku dzīvot mājās. Bel strādāt viņš vēl nedrīkstēja. Bija jāpārliek no Fumies ienākumiem.

Nu, un kas par to? Es taču esmu tava sieva. Kad vīrs slimo, sievai jārūpējas par viņu. Kā gan citādi?— Fumie dusmojās, redzēdama Ojamadas satraukumu.

Taču nepagāja ne pusgads, un Fumie pārmainījās līdz nepazīšanai. Skaistums bija viņai dabas dols, bel tagad pievienojās vēl profesionāls rūdījums.

Ojamadam nepalika, ka sieva, kas agrak piederēja tikai viņam vienam, tagad it ka kļuvusi pieejama publikai. Senāk viņai reizēm bija pietrūcis smalkuma, bet viņam patika šāds viņas skaistums. Slarp ēdienu no pašu mājas virtuves un mielastu lepnā restorānā ir liela atšķirība. Fumie tagad ir kļuvusi par delikatesi pārsātinātiem gardēžiem, bet Ojamada vēlējās baudil ēdienu, kas ar izdomu bija pagatavots likai viņam vienam, jo veikala kārumus katrs var nopirkt par naudu.

Kad viņš paieica to Fiimiei, viņa iesmējās.

Ko tu runā! Es piederu tikai tev. Ja manī parādījies kaut kas jauns, lā ir vienkārši maska klientiem. Es stingri sargāju sevi no citiem, jo gribu piederēt tikai tev.

Bet pat lāda—tikai viņam un nevienam citam piederoša — viņa tomēr uzvedās mazliet citādi — il kā tēloja publikai. Pusgada laikā puķudārzs, ko viņš bija kopis ar neizsakāmu mīlestību, bija pārgājis

' Tokijas cenlrālā iela. kur atrodas daudzi veikali un izpriecu vielas. 2 Bārā strādājoša meitene, kuras uzdevums ir tērzēt un dejot ar apmeklētājiem.

citu daudz veiksmīgāku, daudz profesionālāku dārznieku īpašumā.

Iespējams, ka tāda Fumie bija nepieciešama darbam Gindzā. Viņa nebija vairs tikai Ojamadas sieva, bet «sieviete no Gindzas», kas uzstājās plašai auditorijai. Bet tieši tas bija izglābis Ojamadam dzīvību. Par to, ka viņš ir izveseļojies un viņi necieš badu, bija jāpateicas vienīgi sievai.

Kaut ari tas bija sāpīgi, viņš tomēr ticēja, ka spēs pārciest visas nedienas. Viņa sieva it kā eksistēja paralēli «sievietei 110 Gindzas». Samierināšanās bija neizbēgama, bez tās nevarēja izkļūt no likstām.

Bet Gindzas ietekme ielauzās arī lajā teritorijā, kuru Ojamada uzskatīja likai par savu. Uzbrukums bija reāls un ļoti nežēlīgs. Viņam un tikai viņam domātais pieticīgais dārzs arvien vairāk un vairāk tika atsavināts.

Zobus sakodis, viņš nolēma pārciest šo pārestību. Jācieš, līdz pats pilnīgi atžirgs. Bet, tiklīdz viņš nostāsies pats uz savām kājām, tūlīt padzīs visus iebrucējus un grauzējus, atdzīvinās dārzu un sāks audzēt brīnišķīgas, neredzētas puķes, kas vairs netiks rādītas nevienai svešai acij.

Ojamada juta, ka tā Fumie, pie kuras viņš bija pieradis, aizslīd aizvien tālāk, izpaužoties it kā jaunā individualitātē. Viņa pamazām pārstāja būt viņa sieva un kļuva par citam vīrietim piederošu sievieti.

Šī iedoma, kas šausmināja Ojamadu, nebija bezjēdzīgi murgi. Ar vīra nekļūdīgo intuīciju viņš sadzirdēja la otra vīrieša soļus pat viņu guļamistabā.

Viņš pateica Fuiniei par savām aizdomām. Sākumā viņa tikai smējās, tad, skumji smaidīdama, sāka vīram pārmest, ka viņš netic viņai.

Svešinieka ietekme lēni, bet neatlaidīgi pastiprinājās. Sieva tagad ģērbās citādi, lietoja citu kosmētiku. Senāk viņai palika japāņu smaržas, jo, pēc viņas vārdiem, tās viņai labāk piestāvēja. Tagad viņa bija iecienījusi importa smaržas, kas ar savu specifiski dienvidniecisko aromātu likās kliedzošas un uzbāzīgas.

Viņai bija ari daudz Ojamadam nepazīstamu greznumi ieliņu. Krievzemes dzintara krelles, amerikāņu rokassprādze «indiāņa asa ras>… Kad Ojamada vaicāja, no kurienes viņai šīs mantas, Fumie mēdza teikt, ka tās ir klientu dāvanas, bet diezin vai parastie bāra apmeklētāji pasniegtu tik dārgus suvenīrus.

— Gindzā ir dažādi klienti,— viņa paskaidroja, bet Ojamadam šķita, ka krelles un rokassprādzi dāvinājis viens un tas pats cilvēks, jo abas rotas bija saskaņotas gan pēc krāsas, gan formas.

Taču šāds novērojums vēl nebija pierādījums, likai iemesls dzi|ākāin aizdomām.

L'n, lai cik dziļas tās bulu, bez noteiktiem pierādījumiem viņš nekā nevarēja darīt. Pašreiz viņš ir pilnīgi nespējīgs un atrodas sievas apgādībā. Tomēr pat nespējnieks var atgūt sievu, ja tā patiešām ir nolaupīta, ,1a tavā teritorijā kāds ir ielauzies, jāsaccļas un jādod tam pretspars.

Bet, kad Ojamada, sakoncentrējis slimības nokausētos spēkus, gribēja sākt sīvu cīņu, pēkšņi viņa sieva pazuda bez vēsts.

2

Tajā nakti viņa neatgriezās mājās. Tas bija tiešs izaicinājums Ojamadam. Pretinieks lātad jūtas pietiekami stiprs un atklāti pieteicis karu. Maska ir nomesta, redzama naidīga seja.

Gaidīdams sievu, Ojamada negulēja visu nakti un rītausmā jutās galīgi satriekts. Tas bija nežēlīgs rīts, kas nepārprotami apliecinaja vira pilnīgu sagrāvi.

Bet viņa sāncensis droši vien svin spožu uzvaru. Nebija grūti iedomāties, kā šis agresors, ar baudu apzinādamies savu triumfu, glāsta no vīra aizvilināto sievu, kas pēc mīlas nakts un salda miega šūpojas liegiaimē.

Ojamada bija izmisis. Viņu mocīja kauns un bēdas. Taču viņš negribēja padoties, cerēdams, ka varbūt vēl izdosies atgūt Fumii. Vai tad nevareja gadīties — ak, kaut tā būtu!— ka viņa nav pārnākusi mājās cita iemesla dēļ, piemēram, strādājusi līdz vēlai naktij, nogurusi un pārnakšņojusi pie kādas draudzenes, bet, baidīdamās kļūt smieklīga, nolēmusi uz mājām nezvanīt. Ja lā noticis, viņa drīz pārnāks. Viņš ir pārsteidzies, domādams slikti par sievu. Būt precētai un uzturēt vīru nav nekas patīkams sievietei, kas strādā par liostesi. Viņa, protaqis, neslēpa vira esamību, bet, strādājot bāra, centās daudz par to nerunāt.

Viņš gaidīja līdz pusdienai, bet Fumie nenāca. Ilgāk gaidīt vairs nebija spēka. Ojamada uzgrieza bāra īpašnieces telefona numuru.

Bāra īpašniece vēl gulēja, un Ojamadas zvans pamodināja viņu. Uzzinājis, ka sieva beigusi darbu parastā laika pēc bāra slēgšanas, Ojamada pilnīgi pārliecinājās par Fumies nodevību.

- Naomi-čana aizgāja kā vienmēr. Varbūt tikai mazliet vēlāk,— samiegojusies īpašniece skaidroja.

Bārā Fumie bija pazīstama ar vārdu Naomi.

-— Vai viņa aizgāja viena pati? Varbūt kopā ar draudzeni vai kādu klientu?

To es neievēroju. Bet vispār klienti dažreiz mēdz aicināt meitenes sev līdzi.

Bet ne jau uz visu nakti?

Nu, ja uz viesnīcu vai kur citur…— Bāra īpašniece aprāvās pusvārdā, beidzot sapratusi, ka runā ar savas hosteses vīru. Laikam viņa tikai tagad galīgi atmodās.

Vai tad Naomi-čana, piedodiet, jūsu sieva, nav pārnākusi mājās?—viņa jautāja pavisam citā tonī.

Vēl nav. Vai viņa neteica jums, ka atcc|ā grib kaut kur iegriezties?— Protams, ja Fumie gribētu lo kādam paziņot, viņa vispirms pateiktu to vīram, bet Ojamada bija ar mieru pieķerties pie visniecīgākā glābēja salmiņa.

Nē, neko tamlīdzīgu es nedzirdēju,— īpašniece līdzjūtīgi atbildēja.— Gan jau parādīsies. Iespējams, ka naks uz darbu tieši no turienes, kurp aizgājusi.

Jūs lā domājat?

Viņa varbūt ir pārnakšņojusi pie draudzenes. Jūs taču dzīvojat diezgan tālu.

Viņi dzīvoja K. pilsētas nomalē uz Saitamas prefektūras robežas. Līdz Tokijas centram ceļā bija jāpavada vismaz stunda. Fumiei šāda braukāšana sagādāja lielas neērtības, taču Ojamadas veselības labad viņi tuvāk nepārcēlās.

Bet agrāk sieva vienmer nakšņoja mājās…

Kāpēc jūs uztraucaties? Pagaidiet vēl mazliet. Esmu pārliecinātā, ka viņa ieradīsies darbā, it ka nekas nebūtu noticis. Tad es tūlīt jums piezvanīšu. Esmu viņai cieši piekodinājusi, lai veltīgi nesatrauc viru. Tādēļ nevajag nekā viņai pārmest.

Spriežot pēc sarunas, īpašniece baidījās, ka Ojamada var sadusmoties un aizliegt sievai strādāt, bet tad bars zaudētu savu labāko hostesi.

Taču Fumie neieradās darbā. Un arī nepiezvanīja. Kopš tās nakts viņa bija pazudusi bez pēdām. Neviens nekā nezināja par viņu. Autokatastrofa? Nolaupīšana? Ja būtu noticis nelaimes gadījums, par lo ziņotu 110 policijas vai slimnīcas. Ja viņa būtu nolaupīta, noziedznieks noteikti censtos uzsāki sarunas.

Bet neviens neka neziņoja un uz sarunām neaicināja.

Ojamada pārskatīja sievas mantas, cerot atrast tajās kadu pierādījumu, kas uzvestu uz pavedinātāja pēdām, bet nekā aizdomīga neatrada. Fumie bija atstājusi inājās visas rotas un dārglietas, pat dzintara krelles un «indiāņa asaras». Viņas mīļākie tērpi karajās skapī. Viss bija savā vietā, nebija vienīgi kleitas, kurā viņa todien aizgāja uz darbu.

Tas padarīja visu pilnīgi nesaprotamu. Ja Fumie būtu aizbēgusi ar kādu vīrieti, viņa droši vien būtu paķērusi līdzi visas kleitas un rotas.

Varbūt nolicis kas neparedzēts un viņai nekavējoties bijis jābēg?

Nākošajā dienā Ojamadu apmeklēja bara īpašniece. Fumies nozušana ļoti ietekmēja bāra darbu.

\'ai viņa nedraudzējās ar kādu no klientiem?- Ojamada mēģināja izdibināt.

Pie mums Naomi-čanu ļoti mīlēja. Daudzi protežēja viņu, bel viņa nevienam īpaši neuzticējās.

Naktslokālu pasaulē rūdītā bāra īpašniece piemīlīgām, bet reizē vērīgām aciin aplūkoja māju, jo viņai bija aizdomas, ka Ojamada pats noslēpis sievu.

Vai viņa nav aizgājusi pie kādas draudzenes?

Klienti viņu mīlēja, bet ar jaunajām meitenēm viņa nedraudzējās. Ar precē tām hostesēm ta mēdz būt.

Pēc sarunas ar bāra īpašnieci Ojamada uzzināja vēl vienu jaunumu. Apmēram divas reizes nedēļā Fumie atgriezās mājās divas trīs stundas vēlāk nekā parasti — pēc trijiem naktī. Viņa aizbildinājās ar aizkavēšanos darbā, un Ojamada ticēja viņai. Bārs dodot mašīnu braukšanai uz mājām, tādēļ virs neuztraucās.

«Mūsu darbs ir atkarīgs no klienta. Kamēr viesis nav aizgajis, mēs ari nevaram iet prom. Tu nedusmojies,» viņa sacīja it kā atvainodamās, un Ojamadam nebija ko iebilst.

Tādas sarunas, protams, nemazināja viņa aizdomas, bel vīrs. kas atradās sievas apgādībā, taču nedrīkstēja ierasties pie viņas darbā un pārbaudīt teikto tikai lādē), lai apvaldītu savu greizsirdību.

Toties tagad kļuva skaidrs, ka bārs vienmēr tika slēgts noteiktā laika — divpadsmitos naktī.

Mēs jau varētu strādāt ilgāk, bet policija sienas klāt. Un Naomi-čana vienmēr gaja prom līdz ar bara slēgšanu, bāra īpašniece apgalvoja.

No Gindzas līdz mājām ar autobusu var atbraukt stundas laikā. Ar vieglo mašīnu vēl ātrāk. Tātad sieva divreiz nedēļā kaut kur uzturējusies divas trīs stundas. Kur un ar ko viņa pavadījusi šo laiku? v

Ojamada sāka sievu meklēt. Ja viņš Fumii atrastu, tik un tā nevarēja galvot, ka viņa atgriezīsies mājās, taču Ojamada negribēja atteikties no sava nodoma. Klusībā viņš vēl arvien ticēja sievai.

Viņš nolēma vispirms atrast savu sāncensi. Viņa noteikti atrodas pie šā vīrieša. Sieva ir pārliecināta, ka vīrs nespēs viņu sameklēt, bet gan jau kaunpilnās pēdas kaut kur parādīsies.

Iespējams, ka naktīs, kad viņa veļu pārnāca mājās, šis vīrietis pavadīja viņu…

Automašīna!— Ojamadam pēkšņi šķita, ka viņš ir uz pareizā ceļa. Agrāk viņš bija ticējis, ka mašīnu dod bārs. Tagad viss ir skaidrs: viņa aizgāja no darba parastā laika, bet atgriezās vēlu, tatad mašīna viņai bija jāgādā pašai. Lai viņš būtu mierīgs un neietu viņai pretī, sieva apgalvoja, ka atbraukšot ar mašīnu, tadeļ neesot par ko uztraukties. Un vēl piebilda, kā celties nakts vidu un iet ārā uz ielas būs kaitīgi viņa veselībai, kas tikko sāk uzlaboties.

Tikai tagad Ojamada beidzot saprata, ka sievu patiešām pavadījis vīrietis, tādēļ viņa negribēja, ka virs viņus ieraudzītu. Ja vīrietis vedis viņu personīgaja automašīnā, varbūt kads ir lo ievērojis. Ojamada nolēma tūdaļ sākt iztaujāšanu.

Viegli teikl — iztaujāt. Bet vai šajā klusajā nomalē atradīsies kāds, kas ir nomodā lik vēlā nakts stundā? Neatradās neviens, kuru varētu izprašņāt. Vispirms vajadzēja sameklēt cilvēkus, kas neguļ vēl pēc pusnakts.

Bet tādu nebija. Pat dzelzceļa stacijas apkaimē, kur dzīve kūsāt kūsāja, pēc pēdējā vilciena aiziešanas viss apklusa. Turklāt Ojama- das māja atradās diezgan tālu no stacijas, Musasino meža nostūrī. Ja te kāds parādītos, viņš paliktu nepamanīts.

Ojamada sāka naktīs klimst apkārt mājai. Reiz viņu aizturēja policijas patruļa, kurai šis vēlā nakti vientuļi klīstošais cilvēks ļoti atgādināja mēnessērdzīgo. Policisti aizveda viņu uz māju 1111 tikai tad likās mierā.

Pa ceļam viņš pratināja policistus, vai viņi nav redzējuši automašīnu, ar kuru viņa sieva braukusi mājās. Policisti nebija gaidījuši šadu jautājumu, tādēļ mazliet apjuka. Tomēr ari viņiem nekas nebija zināms.

Mājiens viņām tika dots gluži negaidīti. Ojainada aizbrauca uz bāru pēc sievas personīgajām mantām. Atceļā, ejot kopā ar cilvēkiem, kuri nāca no darba, viņš ievēroja, ka stacijas tuvumā sākti ceļa remontdarbi, kas šaja rosīgajā vakara stundā apgrūtināja jau ta saspringto kustību. Automašīnu straumē radās sastrēgumi, starp mašīnām spraucās no ietvēm nogājuši cilvēki. Šoferi, zaudējuši pacietību, lika nepārtraukti rēkt automašīnu taurēm.

Kalpotājs, kas soļoja Ojamadam pa priekšu, sacīja savam kolēģim:

Ir nu gan atraduši īsto laiku, kad sākt darbus!

Tik tiešām, vienmēr kaut kur remontē.

Varētu taču nestrādāt maksimumstundās, bet saraut naktīs. Nesen pie mūsu mājas laboja ūdensvadu, tad darbi norisa tieši pusnakti, un neviens nelika traucēts.

Laikam kāds steidzīgs darbs.

Bet par gājējiem neviens nedomā. Lai tik notiek kāda sadursme vai kādu savaino, tad gan darbu vadītājs dabūs vērt maku vaļā.

Nejauši noklausījies šo tukšo pļāpāšanu, Ojamada atcerējas, ka apmēram pirms mēneša viņam nakts laikā bija gribējies padzerties, bet ūdens no krāna netecēja.

«Tātad tajā laikā varbūt laboja ūdensvadu?» Viņam iešāvās prātā lieliskai doma. Kalpotāju saruna bija kļuvusi par mājienu, kas lika pavīdēt līdz šim neiedomātai iespējai: «Varbūt Fumii ir pamanījuši ūdensvada meistari?»

Nākošajā rīta Ojamada devās uz pilsētas valdes celtniecības nodaļu, kur viņam paskaidroja, ka pirms mēneša viņa kvartālā tiešām labotas ūdensvada caurules. Viņš saka meklēt cilvēkus, kas bija tur strādājuši. Pilsētas ūdensvada pārvaldē viņš uzzināja, ka darbus veicis celtniecības uzņēmums «Okainoto Kogjo».

Ojamada aizgāja uz uzņēmuma kantori un no darbu vadītāja uzzināja vairāku strādnieku uzvārdus. Viņš bija neatlaidīgs, sameklēja šos cilvēkus — gan darbavietās, gan mājās — un, rādot viņiem sievas fotoattēlu, izprašņāja, vai tie nav redzējuši viņu automašīnā atbraucot un vai viņai lidzi nav bijis kāds vīrietis.

Strādniekiem ziņkārē spīdēja acis, taču neviens nekā nezināja pateikt. Visas pūles izrādījās veltīgas. Tomēr Ojamada nerimās. Var būt, ka remontdarbos bija piedalījušies ne tikai štata strādnieki, bet arī uz laiku salīgti. Kāds no viņiem taču varēja ieraudzīt viņa sievu. Galu galā noskaidrojās, ka visi pagaidu strādnieki no brigādes, kas laboja ūdensvadu viņa mājas tuvumā, pēc darbu pabeigšanas, meklēdami tabaku atalgojumu, izklīduši kur kurais. Vienam tomēr izdevās sadzīt pēdas.

Tātad uz bildes ir jūsu kundze?— Strādnieks diezgan nekautrīgi aplūkoja fotoattēlu un palūkojās uz Ojamadu.— Nē, neatceros. •Vai ar viņu kas noticis?— viņš jautāja, neslēpdams ziņkārību. Ojamada īsumā izstāstīja galveno.

Nu, tagad man skaidrs. Aizlaidusies lapās jūsu sieviņa. Nekas labs nav gaidāms. Vienreizējs sievišķis! Es ari mestos tādai pakaļ,— strādnieks līdzjūtīgi sacīja.

Sapratis, ka nekādas jēgas no lādas runāšanas nebūs, Ojamada pavisam sašļuka un devās prom, kad pēkšņi izdzirda, ka viņam kāds seko, un atskatījās.

Laikam kaut ko esmu atcerējies.— Panācis Ojamadu, strādnieks atvilka elpu.— Nezinu, vai tā bija jūsu sieva vai ne, bet naktī, kad es tur strādāju, tā ap trijiem no automašīnas izkapā jauna sieviete.

Tiešām? —Ojamada saspringa — nu beidzot kaut kas noskaidrosies.

Jā. Biju pavisam piemirsis, bet tagad ienāca prātā. Kad viņa kāpa ārā no mašīnas, es vēl nodomāju: lūk, kāda skaistule, nudien kā no pasakas. Bija tumšs, un es lāgā nesaredzēju, tikai atceros, ka tur mums bija pārnesamā lampa, un tās gaismā pavīdēja viņas seja, liala, pat mazliet šaušalīga. Ari ģērbusies viņa bija kaut ka neparasti. I s pat apstulbu. Nē, es nodomāju, šī nav mums domata.

Kas viņai bija mugurā?

Nespēšu izstāstīt. Virs svārkiem bija it kā vēl vieni svārki. Kaut kas ļoti skaists…

Tā acīmredzot būs bijusi Fumies pēc pasūtījuma darinātā vakarkleita, viņas mīļākais tērps. Sākumā viņa gaja uz darbu japaņu ģērbā, bel pēdējā laika arvien biežāk tērpās eiropiešu drēbes.

Vai viņai līdzi nebija kāds vīrietis?

Šķiet, ka nebija,— strādnieks atbildēja, cenzdamies kaut ko atcerēties.

Varbūt vīrietis sēdēja mašīnā?

Nē, tajā bija tikai šoferis. Šaubu nav.

Kādā mašīnā viņa atbrauca? Privātajā vai taksometrā?

Ja mašīna bija privāta, tad braucējs noteikti bija Fumies mīļākais.

Nē, ne privātajā.

Tātad taksometrā?

Ja Fumie atbraukusi taksometra viena, tad mīļākais būs braucis cilā mašīnā vai ari izkāpis pa ceļam. Ojamada juta, ka ar tādām grūtībām sadzītās pēdas tūlīt izzudis. Bet var taču sameklēt lo taksometru!

Nē, nekādā taksometrā.

Bet kā lad?

Ta bija — ka to lai pasaka — mašīna uz pasūtījumu. Šoferis pals atvēra viņai durtiņas. Un mašīna nebija tāda ka taksometrs, bet lielāka un greznāka.

Pēc pasūtījuma…

Es vel nodomāju: pēkšņi nez no kurienes acu priekšā apslajas limuzīns un no tā izkāpj skaistule. Goda vārds, kā pasaka!

Tas, ka sieva atgriezusies pasūtītā automašīnā, bija vēl viens jaunums. Bārs tādu mašīnu, protams, viņai nepiedāvātu. Kas tad? Mīļākais? Fumie laikam baidījusies, ka viņu varētu izsekot, ladeļ izkāpusi no mašīnas kaut kur mājas tuvumā.

Vai jūs nepateiktu, kādai kompānijai piederēja tā automašīna?— Ojamada pieķērās pēdējai cerībai.

Es skatījos tikai uz sievieti.— Strādnieks samulsis glaudīja vaigus.

Varbūt jūs ■ atceraties mašīnas numuru, firmas zīmi vai ko citu?— Ojamada nerimās.

Nezinn, vai tā bija firmas zīme, bet uz durtiņām bija uzzīmēts bruņurupucis.

Bruņurupucis uz durtiņām?

Redzēju to tikai īsu bridi. Apgalvot nevaru, bel kaut kas līdzīgs bruņurupucim bija.

Jūs esat pārliecināts?

Es taču teicu, ka galvot nevaru. Tas taču bija naktī…

Neka vairak no strādnieka izvilināt neizdevās, tomēr salīdzinājumā ar iepriekšējo dienu pilnīgo neveiksmi tas bija bagātīgs guvums. Ojamada apvaicājās bāra un saņēma atbildi, ka lur nekad nav izmantotas pasūtāmās automašīnas ar bruņurupuci uz durtiņām.

Arvien ticamāk šķita, ka mašīnu sievai būs pasūtījis tas nezināmais vīrietis. Ojamada sameklēja telefonu grāmatā «Tokijas pasūtāmo automašīnu uzņēmumu apvienību» un piezvanīja uz turieni. Viņa aprēķins izrādījās pareizs. Ojamadam paziņoja, ka mašīnas ar bruņurupuča zīmi pieder kompānijai «Bruņurupucīšu transports», kuras galvenā garaža atrodas Ikebukuro rajonā.

Viņš nekavējoties devās uz šis kompānijas kantori. Tas atradās putek|ainā šķērsielā kaut kur pie Kavagoes lielceļa. Stāvvietā bija redzami vairāki taksometri un melnas pasūtainās mašīnas, ap kuram rosījās automehāniķi. Visas lepno automobiļu durtiņas bija izgreznotas ar bruņurupuču attēliem.

Tātad pirms mēneša uz Mijamaes ielu K. pilsētā? Apmēram divas reizes nedēļā?— kompānijas darbinieks atkārtoja jautājumus, aizdomīgi vērojot Ojamadu.— Jūsu zinašanai, mēs par saviem klientiem nekādu informāciju nesniedzam,— viņš atcirta bez mazākās laipnības.

Jūs vedāt manu sievu. Pirms dažām dienām viņa pazudusi bez vēsts, tādēļ es viņu meklēju. Ja atrastos cilvēks, kas pasūtījis mašīnu, viņš varētu man palīdzēt. Ļoti lūdzu, noskaidrojiet pasūtītāju, tas taču nemaz nav tik sarežģīti.

Sieva pazudusi?— Šie vārdi mazliet aizkustināja darbinieku.— Pagaidiet brītiņu, apspriedīšos ar vadību.

Viņš kaut kur aizgāja un drīz vien atgriezās kopā ar druknu vīrieti, kuram bija gadu piecdesmit. Ojamada vēlreiz izteica savu lūgumu.

Vadītājs piekrītoši māja ar galvu. Darbinieks atnesa biezu grāmatu un sāka Id šķirstīt. Uz vāka rēgojās ar melnu tušu rakstīti hieroglifi: «Godājamo klientu pasūtījumu grāmata».

Tātad pirms mēneša apmēram trijos naktī uz K. pilsētas Mijamaes ielu… Bet 110 kurienes viņa brauca? Pasakiet, no kurienes, un mēs tūdaļ atradīsim.

Diemžēl es to nezinu. Man zināms tikai tas, ka mašīna redzēta tur pirms mēneša. Bet iespējams, ka šādi braucieni notikuši arī pēc tam.

Jūs sakāt — divreiz nedēļā? Kādās, lūdzu, dienās?

Kā nu kuro reizi. Tikai ne sestdienās un svētdienās.

Izejamās dienās bārs bija slēgts.

K. pilsēta, Mijamaes iela… Varbūl šis le?— Darbinieka pirksts pēkšņi apstājās.

Atrādāt?— Ojamada ielūkojās lappusē, cenzdamies apvaldīt satraukumu.

«Trīspadsmitajā septembrī divos trīsdesmit nakti padot vienu mašīnu uz Minamiocukas rajona trešo kvartālu pie ginkgo koka, tālāk braukt uz K. pilsētas Mijamaes ielu.» Ja, šis klients bieži pasūta. Pieņemot pasūtījumus, mēs vispirms pievēršam uzmanību vietai, uz kurieni jānosūta mašīna, liet jūs minējāt Mijamaes ielu K. pilsētā. Tādēļ es uzreiz neaptveru…

Bet ko nozīmē «pie ginkgo koka»?

Minamiocukas trešajā kvartāla aug liels ginkgo. Tas ir labs orientieris. Tādēļ mēs bieži sūtām mašīnas tieši uz turieni.

Kas bija pasūtītājs?

Ikreiz piezvanīja sieviete, uzdevās par Kavamuru.

Vai savu adresi neminēja?

Nē. Noradīja tikai ginkgo koku.

Bet kam jūs sūtāt rēķinu, ja adrese nav zināma?

Viņa maksāja skaidrā naudā.

Skaidrā naudā?—Ojamadam likās, ka saņēmis pliķi. Viņš nebija domājis, ka par pasūtītu automašīnu maksā skaidrā naudā tāpat ka par taksometru. Viņš bija pārliecināts, ka par mašīnu, ar kuru Fumie atgriezās mājās, tas vīrietis vēlāk samaksāja rēķinus. Bet tagad varēja vienīgi iedomāties, ka mīļākais jau iepriekš bija iedevis viņai naudu…

Vai mana sieva, las ir, sieviete, kas uzdevās par Kavamuru, brauca viena pati?

Te ir atzīmēts—«vienai personai». Pašreiz garāžā braucienam gatavojas šoferis, kas toreiz vedis kundzi. Palūgsim viņu atnakt uz šejieni.

Darbinieks, izbāzis galvu pa logu, uzsauca: — Osuga, panāc uz brītiņu šurp! — Jau pēc minūtes kantorī ienāca apmēram četrdesmit gadus vecs cilvēks zila — acīmredzot formas tērpa — žaketē.

Šis kungs jautā par Kavamuras kundzi, kuru tu vedi 110 ginkgo koka Minamiocukā uz K. pilsētu. Viņš ir klientes dzīvesbiedrs. Lūdzu, tālāk jautājiet pats,— teica darbinieks, nostājies starp Ojamadu un šoferi.

Darbinieks parādīja šoferim fotoattēlu. Osuga tūdaļ pazina Fumii.

Patiesi — šī ir Kavamuras kundze. Kas noticis?

Ojamada īsumā paskaidroja lielas būtību un jautāja:

Vai, ķēzoties mašīnā pie ginkgo koka, viņa allaž bija viena pati? Vai viņai līdzi nebija kāds vīrietis?

Vīrieti neesmu manījis. Viņa vienmēr bija viena.

No kurienes viņa mēdza ierasties?

No stacijas puses.

Vai ieradās savlaicīgi?

Parasti noteiktajā, laikā. Paretam gadījās aizkavēties, bet arī ne ilgāk par desmit minūtēm.

Bet kāpēc viņa pasūtīja mašīnu uz tādu vietu?

Kas to lai zina… Iespējams, ka viņas māja grūti atrodama vai pie tās nav ērti piebraukt… Iespējams, ka…

Šoferis aprāvās. Ojamada saprata, ko tas gribēja teikt. Iespējams, ka sieva bijusi tur, kur neviens nedrīkstēja viņu redzēt.

Ojamadam prātā ienāca jauna doma.

Sakiet, lūdzu,— vai pirms nedēļas šī pati kliente nav pasūtījusi mašīnu tajā pašā laikā? Precīzāk sakot — divdesmit sestā septembra naktī…

Tieši tajā naktī Fumie pazuda. Pasūtījumu grāmatā nemaz nevajadzēja pārbaudīt. Osuga pats to labi atcerējās.

.lā, arī tajā naktī viņa brauca manā mašīnā. Tas bija Kavamuras kundzes pēdējais izsaukums, tādēļ man labi palicis atmiņā.

Jūs viņu vedāt no ginkgo uz K.?— Ojamadas balsī ieskanējās cerība.

Jā, es piebraucu ap diviem naktī un apmēram pustrijos mēs jau bijām K. pilsētā parastajā vietā.

Kur las ir — parastajā vieta?

Mijamaes ielā. Pie lempja vārtiem. Viņa teica, ka dzīvojot kaut kur blakus…— Šoferis saminstinājās. Viņš acīmredzot nojauta, ka Fumie nevēlējās, lai mašīna piebrauktu tieši pie viņas mājas. Bet no tempļa vārtiem līdz mājai bija tikai daži soļi. Tātad viņa pazudusi šaja pavisam īsajā ceja posma.

Ojamada nosprieda, ka pēc atvadīšanās no mīļākā ar Fiunii kaut kas bija noticis, tādēļ viņš panācis savu draudzeni ceļā uz māju, iesēdinājis savā mašīnā un aizvedis nezināmā virzienā.

«Viņu bezkaunību midzenis noteikti atrodas kaut kur Ocukā, ginkgo koka tuvumā. Ja es aizbraukšu uz turieni, tad noteikti atradīšu viņas nozieguma līdzgaitnieku!»

Ojamada bija kā medību suns uzodis alkal jaunas pēdas.

3

Viņš tūlīt devās uz Ocuku. Jau pēc divdesmit minūtēm automašīna ar bruņurupuča zīmi uz durvīm piebrauca pie jau minētā ginkgo. Tas tiešām bija milzīgs koks, kas dūrās acīs jau no tālienes. Koka augstums bija vismaz trīsdesmit metru, stumbra apkārtmērs trīs četri metri. Ojamada rēķināja, ka koka vecums nevar būt mazāks |inr trim gadsimtiem. Blakus novietota plāksne vēstīja, ka koks ulrodas pilsētas valdes aizsardzībā, jo ir reģistrēts ka dabas piemineklis, un tā vecums ir ap trīssimt gadu.

Koks auga neliela laukumiņā, kas bija pārvērsts par automašīnu bezmaksas stāvvietu. Nekādas aizlieguma zīmes te nebija, tiiileļ dižkokam pilna mēra vajadzēja izbaudu automašīnu izplūde-. gāzes.

Fumie bija pieprasījusi mašīnu no garāžas «Bruņurupucītis» atsūtīt uz šejieni. Tātad viņu tikšanās vieta atrodas kaul kur tuvumā.

«Viņa mēdza ierasties no stacijas puses.» Ojamada atcerejas šofera Osugas vārdus.

Uz staciju veda tikai viens ceļš. Ojamada neminslinotics devās pa lo stacijas virzienā.

Stacijas apkārtne bija klusa. Starp nelielām mājiņām rēgojās neliels templitis. Turpat blakus bija iespiedies tabakas veikaliņš un risu plācenīšu «susi» restorāniņš. Tieši tobrīd pie ta durvīm piebrauca motorollers ar ēdienu izvadāšanas kasti. Ojamada, uzmetis skatienu vedējam, iegrima pārdomās.

Mīlēšanās starplaikā daži mēdz uzkost. Pilnīgi iespējams, ka viesnīcu īpašnieki, izpildot klientu negaidītos pasūtījumus, griežas pēc palīdzības tuvakajās ēdnīcās.

Vai šajā apkartnē nav kāda viesnīca, kurai jūs bieži piegādājat ēdienus?— Ojamada steidzīgi jautāja izsūtāmajam, kas jau grasījas nozust restorāniņa durvīs.

Tikko aizvedu uz «Suimeiso»,— draudzīgi atbildēja piņņains pusaudzis.

Uz «Suimeiso»?

Jā, tā ir maza viesnīca, kas galvenokārt domāta pārīšiem. Tepat aiz stūra.

Vai citu viesnīcu tuvumā nav?

Es zinu tikai «Suimeiso». Bet kāpēc jūs ta izprašņājat?— izsūtāmais pēkšņi kļuva tramīgs.

Nekas, nekas, es tapat vien.

Ojamada steigšus devās prom. Pusaudzis apmulsis noskatijas viņam pakaļ un tad atvēra ēdnīcas durvis.

Ielas stūri elektrības stabu greznoja izkārtne «Viesnīca Suimeiso». Ojamada nogriezās aiz stūra, pēc tam iegriezās vēl kādā šķērsieliņā un nokļuva nelielā, biezu koku ielenktā, ar smalku granti nokaisītā dārzā. Dārziņa dziļumā slēpās mājīgā «Suimeiso». Jā, ta pilnīgi atbilda nosaukuma hieroglifiem—«Dzidra ūdens villa».

Automašīna šeit piebraukt nevarēja. Atšķirībā no citām viesnīcām, kuras mēdz satikties mīlētāji, šī bija droši pasargata no svešinieku ziņkārīgajiem skatieniem, tādēļ šeit varēja bez bažam ierasties kaut vai dienas laika. Un līdz ginkgo kājām var aiziet piecās minūtēs.

«Beidzot esmu atradis!» Ojamada apstājās pie viesnīcas durvīm un smagi nopūtās.

Viņš skaidri juta, ka pazudusī sieva kopā ar mīļāko slēpjas tieši šeit. Koka lievenis bija rūpīgi nomazgāts un svaiguma labad aplaistīts ar ūdeni. Priekštejpa lējās ceremonijas paviljona stila bija iekārtota lā, ka no tās neko nevarēja saskatīt iekšējās telpas.

Ojamada skaļi lūdza atļauju ieiet iekšā, bet ilgu laiku neviens nerādījās, it kā visa māja būtu tukša. Viņš sauca vēl vairakas reizes, līdz no iekšienes atskanēja klusi soļi.

Parādījās gadu trīsdesmit veca istabene, kas bija tērpusies zīda kimono. Noslaucījusi rokas priekšautā, viņa griezās pie atnācēja.

Laipni lūdzam.— Istabene nemaz nebija pārsteigta, ka Ojamada ieradies viens. Acīmredzot mīlētāji mēdza satikties tieši šeit.— Vai jums norunāta tikšanas?—viņa jautāja, apstiprinādama Ojamadas minējumu.

Nē, es gribētu ko pajautāt…

Istabenes viesmīlīgais smaids tūdaļ nozuda zem piesardzības maskas. Viņa laikam bija saskatījusi Ojamada inspektoru no tikumības policijas vai kaut ko līdzīgu.

Lielas būtība ir tāda, ka es meklēju savu sievu,— Ojamada cenlās skaidrot pēc iespējas mierīgāk, lai vēl vairāk nesatrauktu istabeni.— Pirms vairākām dienām man pazuda sieva, un tagad es cenšos viņu atrast. Viņas somiņā es atradu jūsu viesnīcas sērkociņus, tādēļ nodomāju, ka varbūt šeit man kāds var palīdzēt.

Ojamada parādīja istabenei Fumies fotoattēlu.

Ahā, tātad šī kundze?— Istabene ielūkojās fotokartītē ar neslēptu ziņkāri.

Viņa mēdza ierasties šeit? Mūsu bērniņi caurām dienām raud. Viņi ļoti mīl mammu. Man ir aizdomas, ka-viņa aizbēgusi ar mīļāko. Es domāju, ka galu galā viņa tomēr nāks pie prāta un atgriezīsies, bet man ļoti žēl bērnu, tādēļ devos meklēt viņu. Negribu viņai neko pārmest. Bel, ja jums ir zināms, ar ko viņa šeit satikās— tā cilvēka vārds un dzīvesvieta,— lūdzu, pasakiet man.

Žēlabainais stāsts par neesošiem bērniem laikam bija iedarbojies.

Tātad tā ir jūsu sieva.— Istabenes vienaldzīgajā sejā, kurā jau sen neatspoguļojās interese par svešu cilvēku sirdslietām, parādījās pavisam jauna izteiksme.

Domāju, ka tas vīrietis zina, kur viņa pašreiz atrodas. Es nenodarīšu viņam nekā ļauna. Pasakiet tikai viņa vārdu un dzīvesvietu,— Ojamada nerimās.

Es saprotu…— Istabene mulsi pamāja.

Ļoti lūdzu,— Ojamada uzstāja.— Bērniņi maziņi, viņiem vajadzīga māte.

Varētu jau pateikt, ja tādas tās lietas, bet ari mēs paši nekā nezinām…

Kāpēc nezināt?— Ojamada neticīgi palūkojās sievietē.

Man zināms tikai las, ka viņa dēvēja sevi par Kavamuru. Bet vai tas ir īstais vārds? Kā to lai zina…

Bet jūs taču pierakstāt viesu adreses?

Ko jūs,— istabene iesmējās,— tad pie mums nebrauktu neviens klients.

Tātad jums itin nekas nav zināms?

Diemžēl nekas.

Šķita, ka istabene jut līdzi Ojamadam un nav noskaņota tīšām kaut ko no viņa slēpt. Ojamadu pārņēma izmisums.

Vismaz pasakiet — kas par cilvēku bija viņas pavadonis?

Kādā nozīmē?

Piemēram, cik vecs viņš bija?

Kā to lai pasaka. Laikam gadu četrdesmit. Tāds plecīgs, ļoti iznesīgs kungs,— istabene skaidroja un paraudzījās uz Ojamadu, it kā salīdzinādama viņu ar to otru vīrieti. Ojamada nevarēja lepoties ar staltu augumu, ari viņa tērps bija diezgan pieticigs, tādēļ istabenes acis viņš pamanīja nicinājumu — nav nekāds brīnums, ka sieva no tāda aizmukusi.

Vai viņam bija kādas īpašas pazīmes?

Nezinu, ko jums teikt.— Istabene kļuva domīga.— Nekādu pazīmju nebija, bet vienu mantiņu viņš gan ir aizmirsis.

Mantiņu? Kādu mantiņu?

Grāmatu: Gribējām atdot, bet viņš nav vairs rādījies.

Vai tā grāmata tagad ir pie jums?— Ojamadam aizrāvās elpa. Grāmatā varēja būt ierakstīts tās īpašnieka vārds.

Istabene nozuda un drīz atgriezās ar grāmatu rokā.

Lūdzu, te tā ir.

Tā bija mācību grāmata «Pārvaldīšanas speciālā stratēģija» ar apakšlitulu: «Konkrētu piemēru analīze augstākā ranga menedžeriem». Pēdējais izdevums, ko laidusi klajā liela izdevniecība, kura bija ieguvusi plašu popularitāti ar biznesmeņiem paredzētām grāmatām.

Grāmata bija jauna, bet bez apvāka, tādēļ nevarēja pateikt, kurā grāmatnīcā tā pirkta. īpašnieka vārds nebija ierakstīts. Ar grūtībām sameklētais pavediens atkal pārtrūka.

It kā negribēdams atteikties no pēdējās cerības, Ojamada sāka šķii-stīt grāmatu. No tās kaut kas izslīdēja un nokrita pie viņa kājām.

Tā bija vizītkarte. Diez vai kāds liktu grāmatā pals savu vizītkarti. Ticamāk, ka iepazīstoties grāmatas īpašnieks nejauši iebāzis tajā sarunu biedra kartīti.

Kartīte bija rakstīts: «Akciju sabiedrības «Toto kigjo» pārvaldīšanas grupas vadītājs». Blakus uzvārds un vārds: «Morito Kuņio». Iespējams, ka šis Morito atcerēsies, kam viņš iedevis savu vizītkarti. Bet japāņi ar vieglu roku bārsta tās uz visām pusēm. Vai Morito spēs atcerēties, kam viņš iedevis tieši šo kartīti?

Ojamada aplūkoja kartītes otru pusi un ieraudzīja ar roku rakstītas rindiņas: «Biju iegriezies pie Jums, bet nesastapu. Ļoti lūdzu palīdzību jums zināmā lietā.» Šāds uzraksts ļāva iedomāties, ka kartītes īpašnieks iedevis to tieši grāmatas īpašniekam un tādēļ varbūt atceresies, kam tā adresēta.

Spriežot pēc vizītkartē iespiestā teksta, Morito ir firmas tirdzniecības pārstāvis. Acīmredzot viņš apmeklējis kādu savu darījumu partneri un atstājis tam atgādinājumu par «zināmo lielu».

— Vai jūs man uz laiku neiedotu šo grāmatu?— Ojamada griezās pie istabenes, juzdamies kā zvejnieks, kuram nakts tumsā pazibējušas bākas ugunis.

BĒGŠANA NO NABADZĪBAS

1

«Braukšu uz Japānu paskatīties Kisumī,» bija teicis Džonijs Heivards, pošoties ceļā. Tas lika ziņots uz Tokiju, bet, vai japāņu policiju apmierināja šis paziņojums un vai tā neskaidrība nesamulsināja japāņu izmeklētājus, par to neviens neinteresējās.

Ņujorkas pilsētas policija bija izpildījusi Tokijas policijas pārvaldes lūgumu un varēja uzskatīt lielu par izbeigtu. Divdesmit piektajam iecirknim, kas pārzināja Auslruinliarlemu, līdzīgas lielas vajadzēja izmeklēt gandrīz ik dienas. Tādēļ notikums ar nēģeri, kas gājis,boja tālas, svešas valsts galvaspilsēta, lika aizmirsts tikpat airi kā ūdens burbulis Hārlemas upē.

To bija aizmirsis arī Kens Šeftens. Jaunas lietas neļāva viņam daudz prātot par šo nolikumu. Saņēmis priekšniecības pavēli, viņš to noskaidroja, nekādu aizrautību neizrādot.

Kens bija pārliecināts, ka Ņujorku pārņēmusi agonija. Manliatana augstu slējās debesskrāpju mežs, bet tam blakus Hārlemas un Bruklinas grausti. Milzīgas celtnes, simbolizējot Amerikas pārticību un uzplaukumu, sacentās apmēros un apdarē, bet tikai nedaudz tālāk — Hārlemas, Bedfordstaivzantas, Braunsvilas un Dienvidbron- ksas nabadzīgajos kvartālos cilvēki mitinājās nožēlojamās būdas, kas jau sen bija nolemtas nojaukšanai. Šo ļaužu eksistenci vairs nevarēja saukt par cilvēcisku dzīvi. Notupušas sienas, sašķiebušies jumti, izdauzītas logu rūtis. Izbirušo stiklu vielā saliktas skārda plātnes. Ielas piebārstītas netīrumiem un atkritumiem, apkart netraucēti skraida žurkas un klejojoši suņi, nereti nokožot zīdaiņus nu Uzbrūkot bērniem. Braunsvilā ir visaugstākā jaundzimušo bērnu mirstība visā Ņujorkā.

Bieži tiek atvienota gāze, ūdens un elektrība, jo iedzīvotājiem nav naudas, ar ko samaksāt rēķinus, un tad tiek sabojāti ugunsdzēsības hidranti, jo tā ir vienīgā iespēja, kā tikt pie ūdens. Ja šeit izceļas ugunsgrēks, vairs nelīdz pat ugunsdzēsēju mašīna.

Tieši šādos kvartālos savus midzeņus iekārto galīgi pagrimuši cilvēki — noziedznieki, alkoholiķi un narkomāni, kas izplata ļaunumu pa visu pilsētu.

Ņujorkā līdzās pastāv dažādas pasaules. Volslrītā — debesskrāpji, avīžu un žurnālu izdevniecības, augstskolas, rūpnieciskie konglomerāti, literatūra, māksla, mūzika, teātri, modes skates, restorāni un citas izpriecas, šeit vienkopus savākts vislabākais, kas atrodams šajā zemē, bet turpat blakus no smirdošu notekgrāvju dibena savas ļaunuma pilnās rokas stiepj neslēpts netikums. Slepkavība, dedzināšana. laupīšana, izvarošana, prostitūcija, narkomānija — nav tāda nozieguma, kas nebūtu uzplaucis Ņujorkā. Plaisa starp augstākajiem un zemākajiem slāņiem nav aptverama, pilsēta nonākusi mokpilnu pretrunu žņaugos.

Cilvēki pazaudējuši sevi Ņujorkas milzīgajā plašumā, pūlas un sadeg, paši nezinot, pēc kā viņi tiecas. Pilsētas ielās gandrīz ik dienas notiek demonstrācijas. Uz katra stūra kāds kaut ko sprediķo, lai gan klausītāju tikpat ka nav.

Ja nav demonstrāciju, tad ir parādes. Piecpadsmit procenti iedzīvotāju, las ir, miljons divsimttūksloš cilvēku, tik tikko velk dzīvību ar bezdarbnieka pabalstu, toties turpat blakus viņiem allaž kaut kas tiek svinēts.

Ņujorkā, šajā dažādu tautību sakausēšanas katlā, sapulcējušies ieceļotāji gandrīz no visām pasaules valstīm, cerot rast šeit brīvību un panākumus. Kādu tautību pārstāvji tik nav sastopami šīs pilsētas ielās: angļi, īri, skandināvi, vācieši, franči, austrieši, itālieši, krievi, ungāri, arābi, grieķi, izceļotāji no Vidusāzijas, puertorikāņi un, protams, ari nēģeri. Viņi visi ieradušies šeit ar vienu domu — kur daudz cilvēku, tur arī daudz iespēju gūt panākumus. Dodoties tālajā ceļā pāri jūrām un okeāniem, viņu aprēķini bijuši vienkārši — ja jau dzimtajā zemē lemts badoties, tad labāk meklel laimi svešatnē.

Bet veiksme gaida tikai nelielu saujiņu. Tādēļ jau to mēdz dēvēt par veiksmi. «Uz vienu vinnētāju tūkstotis zaudētāju» tāda ir Ņujorka, kur atšķirība starp nabadzību un pārticību, zaudētājiem un vinnētājiem kļūst arvien lielākā un asāka.

Jo vairāk sarodas cilvēku, jo sīvāka uzliesmo konkurence, un jauniebraucējiem vairs nav nekādu izredžu. Ieceļotajiem atliek tikai viena brīvība — dzīvot badā. Bet, kad viņi to apjēdz, tad jau ir par vēlu. Šie cilvēki paguvuši pamatīgi iestigt Ņujorkas grēcīgajā padibeņu muklājā. Tajā apraktas viņu nepiepildītās cerības un uzkrāta rūgtā vilšanās, kura līdzīgi metāna gāzei var uzsprāgt ar milzīgu spēku, ar enerģiju, kas sabiedrībai spēj dot vienīgi ļaunumu.

Divdesmit piektajā iecirknī ir piecdesmit viens izmeklētājs un septiņi inspektori. Vairāk nekā puse no tiem ir «bilingvisti», tātad pēc izcelsmes lalīņamerikāņi. Jāstrādā viņiem četrās maiņās, bet darba ir tik daudz, ka nereti jāpaliek bez izejamām dienām ūn daļēji pat bez atvaļinājuma.

Un tomēr darbs divdesmit piektajā un divdesmit astotajā iecirkni — Amerikas vislielākajos graustu rajonos Hārlemā un Austrum- hārlemā — vilina jaunos policistus. Šeit ir visvairāk huligānu starp jauniešiem, visaugstākais noziegumu skaits, vislielākais narkotisko vielu patēriņš, bieži notiek slepkavības un citi smagi noziegumi — tātad ir vairāk iespēju izvirzīties. Vidēji katrs detektīvs vienlaikus izmeklē desmit lietas, un puse no tam beidzas ar noziedznieku apcietināšanu.

Bel Kens pieteicās darbā divdesmit piektajā iecirkni ne karjeras dēļ, bet tāpēc, ka pats bija dzimis un audzis šajā pusē.

Šodien viņš dežurēja pēcpusdienā no diviem līdz desmitiem. Šajā laikā 121. ielā izcēlās kautiņš, bet 125. ielā tika izdarītas divas kabatas zādzības un izlaupīts viens dzīvoklis. Šāda veida zādzības un laupīšanas Ņujorkas pilsētas policija vairs neuzskatīja par noziegumiem, bet tās varēja izvērsties arī nopietnākos likuma pārkāpumos, tādēļ, tiklīdz tika saņemts ziņojums, tūdaļ uzsaka izmeklēšanu.

Kad Kens bi ja ticis galā ar kaūtiņu un zādzībām, iecirknim ziņoja, ka nezināma piedzērusies jauna sieviete kaila klaiņo pa ielām.

«Striptīzs? Nu, lai taču staigā!» Kens kļuva īgns, jo viņa dežūras laiks jau beidzās. Bet signāls bija saņemts, un viņš nedrīkstēja lo atstāt bez ievērības.

Tika noskaidrots, ka sieviete ir narkomāne, kurai izbeigušās «zāles». Nesaņēmusi kārtējo devu, viņa nonākusi proslrācijā un izmetušies kaila uz ielas.

Kens ievilka viņu patruļas automašīnā un. aizveda uz iecirkni. Tā bija jauna puertorikāniete, mazliet vecāka par divdesmit gadiem. Ada sausa un bāla, kājas un rokas sadurstītas ar šļirces adatu. Redzokļi paplašināti, pali kaut ko nesakarīgi murmina. Viņa pretojās, ālējās, un Kenam bija krietni jānopūlas, līdz viņš aizgādāja jauno sievieti uz iecirkni.

Ne jau pirmo reizi šī sieviete tika apcietināta kā hroniska narkomāne. Ārstēt šādus slimniekus ir ļoti grūti. Atradināt viņus no narkotiskajām vielām var vienīgi psihiatriskajā slimnīcā. Bet, tiklīdz ārstēšana pabeigta un viņus izlaiž brīvībā, atkal sākas durstīšanās. I ai apmierinātu tieksmi pēc narkotiskām vielām, sievietes nododas prostitūcijai. Un ne tikai prostitūcijai — viņas gatavas darīt visu, lai likai iegūtu kārtējo devu «dulluma zaļu».

Kens nodeva meiteni policistam, kura pārziņā bija narkomānija, 1111 līdz ar to viņa garās darbadienas nepatīkamie pienākumi bija izpildīti. Tagad viņš atgriezīsies savā dzīvoklī Bronksa un tūdaļ aizmigs. Viņš dzīvoja viens. Kādreiz bija precējies, bet, kamēr viņš tramdīja noziedzniekus,, sieva aizbēga ar kādu dīkdieni jaunekli. Kopš tā laika Kens ir gluži viens. Pēdējā laikā viņš vairs nespēja nakts miega atgūt dienā izšķiesto spēku. Bet agrāk viņš domāja, ka viņa vienīgais lepnums ir labā veselība. Vecums jau pamazām iedragāja viņu. Un vientulība laikam vēl vairāk paātrināja novecošanos.

Divdesmit piektais iecirknis atrodas Austrumhārlemas centrālajā daļā, 119. ielā. Paši policisti cenšas pēc iespējas ātrāk tikt laukā no šejienes, tiklīdz beidzas viņu darba stundas. Kopš ta laika, kad drošības un kārtības sargi, meklēdami mierīgu patvērumu, sāka kopā ar ģimenēm pārcelties no bīstamajiem pilsēlas rajoniem tālāk uz nomalēm, noziedzība Ņujorka strauji pieauga. Pilsētnieki, zaudējuši ticību policijai, izveidoja pašaizsardzības vienības. Turīgie algoja miesassargus. Lielos uzņēmumos sargi mudžēt mudžēja. Uz ielām policistus gandrīz nemanīja, toties privātdetektīvi un miesassargi rēgojās vai ik uz soļa.

Pērngad Ņujorka bija notikusi 1351 slepkavība, 1803 izvarošanas, 49238 laupīšanas, 293053 zādzības; pildot dienesta uzdevumus, bija gājuši bojā pieci policisti. Aritmētika vienkārša — katru dienu lika nogalinati apmēram Iris cilvēki, izvarotas piecas sievietes. Aptīrīja pat policijas iecirkņus, personīgās mantas varēja glabāt tikai aiz atslēgas. Iecirkņu telpās ieklīda pat klejojoši suņi. Un neviens vairs nesmējās, ja kāds pa jokam piedāvāja policijai lās aizsargāšanai savervēt algotus miesassargus. Tādēļ nebija nekāds brīnums, ka pat policisti centās tikt ārā no Ņujorkas.

Kens izgāja no iecirkņa. Iela bija piesvaidīta ar papīriem un kartona glāzītēm. Viss bija netīrs kā jautrajā kvartāls nākošajā rītā pēc izejamās dienas, bet neviens par to nelikās ne zinis. Kens kājām devās uz metro staciju. Hārlemā automašīnu nav iespējams izmantot. Novietota pat policijas iecirkņa priekšā, tā tiks sabojāta jau pirmajā vakarā. Sadurstīs riepas, noraus antenas, izsitīs starmešus un stiklus. Benzīntvertnē iebērs smiltis. Sācis strādāt divdesmit piektajā iecirknī, Kens vairs nebrauca ar savu mašīnu. Ielas malā rēgojās sadeguša automobiļa karkass. Kāds laikam bija atbraucis no citurienes, novietojis mašīnu, un tā drīz vien sadedzināta.

— Ser, iedodiet man desmit centus!— Kenam pretim pastiepa roku zēns, kas bija iekārtojies pie metro ieejas.

Kens atraidīja diedelnieku un devās lejup pa kāpnēm. Zēns turpināja mangot — tagad viņam bija vajadzīga cigarete. Uz kāpnēm gulēja vai nu narkomāni, vai alkoholiķi, turklāt nevarēja saprast — vai viņi ir dzīvi vai miruši.

No lejas naca jaunu, ska|i klaigājošu nēģeru kompānija. Ieraudzījuši Kenu, puiši apklusa un blenza uz viņu ar savām izvalbītajam acīm. Šejienes metro stacijas baltais cilvēks sastopams reti. Kens pagāja tiem garām, it kā nemaz nebūtu viņus pamanījis. Bet puiši paši nojauta, ko viņš te dara. Kāds no kompānijās nospļāvās Kenam pie kājām. Kens uzmeta puisim tādu skatienu, ka tas pielika soli un gandrīz skriešus devās pa kāpnēm augšup.

«Kāds no šiem salašņām ja ne šodien, tad rīt noteikti kaut ko izdarīs un nokļūs pie mums iecirknī,» Kens nodomāja.

Vajadzīga liela drosme, lai šajā rajonā nokāptu metro. Sešdesmit procenti telefona aparātu katru nakti liek sadauzīti. Un, lai cik bieži tos labotu, tos atkal un atkal sabojā. Kad cilvēks no rīta iet uz darbu, telefons darbojas, bet vakarā tas jau ir sabojāts. Pat Kens, kas ir šeit dzimis un audzis, nekad nezināja, kurš no telefona aparatiem vēl darbojas. Ja nokļūsi te kāda ķezā, tālrunis tevi neglābs.

Kens aizgāja līdz vilcienu pieturai. Vēmekļi, kurus viņš ievēroja, ejot uz darbu, vēl arvien smirdēja tajā pašā vietā. Neviens neiedomājas tos notīrīt — gan jau tāpat izkaltis. Vecie netīrumi vēl nepagūst nožūt, kad tiem virsū jau spļauj jaunus. Ik brīdi jāskatās zem kājām, lai neiekāptu kādos mēslos. Atkritumu kastes piebāztas līdz malām un apgāztas.

Vilciens ilgi nenāca. Platformas pulksteņa ciparnīca bija aizlīmēta ar papīra gabalu, uz kura kāda nevīžīga roka bija uzšņāpusi: «Nedarbojas». Kens neviļus noklakšķināja ar mēli: nu jau pagājis mēnesis, kopš šis pulkstenis nedarbojas. Un košļajamās gumijas automāts ari sabojāts.

Beidzot pienācaNietīrs vilciens. Vagoni gan ārpusē, gan iekšpusē bija izrotāti ar apšaubāma satura uzrakstiem. Braucēju lielum lielais vairums bija nēģeri. Ari puertorikāņi un itālieši. Šoreiz vilciens bija pustukšs. Pasažieri klusēdami sēdēja atstatu cits no cita. Vilciens sakustējās, un tā radītais troksnis vēl vairāk kontrastēja ar klusumu vagonā. Blavas, kailas spuldzes, reizēm mirkšķinādamas, izdalīja trūcīgus gaismas starus. Caurvējš dzenāja pa vagona eju saplēstas avīzes, tās aizķērās aiz braucēju apaviem, bet viņiem viss apkārtējais bija vienaldzīgs.

Šeit neviens nekam nepievērš uzmanību, it sevišķi kaimiņiem. Katrs ir vientuļš. Cilvēkus pārņēmusi lielpilsētas bezcerīgā vientulība. Bet viņi ir tik noguruši no dzīves, ka pat to neapzinās.

Vagona priekšējā da|ā sēdus gulēja vecs nēģeris. Šķita, ka viņš lulit nokritīs no sēdekļa. Rokās viņam bija pustukša Ieta viskija ļuidele. Tiklīdz tā sāka slīdēt arā no pirkstiem, nēģeris satrūkās un cieši sažņaudza savu dārgumu.

Netālu no viņa snauda nēģeriele pusmūža gados, acīmredzot kāda debesskrāpja apkopēja. Galīgi zaudējusi spēkus, viņa nevarīgi šupojās reizē ar vagonu. Vēl tālāk, cieši apskāvušies, sēdēja puertori- kaņi — māte ar dēlu. Puisītim bija kādi astoņi gadiņi, uz viņa pleca karājās kaste ar apavu tīrīšanas piederumiem. Viņš jau bija skolas gados, bet nabadzības dēļ droši vien pat nezināja ceļu uz mācību iestādi. Un angliski ari laikam neprot runāt.

Blakus viņiem apsēdusies prostitūtai līdzīga nenosakāma vecuma nēģeriete… Pēc profesionāla ieraduma Kens neuzkrītoši vēroja braucējus.

Pēkšņi viņu pārsteidza kāda dīvaina doma. Kens pat izbrīnījās, ka vēl arvien nebija to aizmirsis.

Tokijā nogalinātais Džonijs Heivards bija kravas automašīnas šoferis. «Kur lādam vīram gadījās nauda braukšanai uz Japa- nu?»—Kenam prātā iešāvās šāds dīvains jautājums.

2

Amerikas sabiedrības padibenes veido galvenokārt nēģeri. Daži no tiem ar pašu pītiem iegūst labu izglītību un izraujas no nabadzības, bet nēģeru masas lielāko daļu dzīves nasta velk uz leju, nolemjot viņus mūža ieslodzījumam sabiedrības padibenēs.

Atkritumu vācēji, ostu krāvēji, universālveikalu izsūtāmie, kravas automašīnu un taksometru šoferi, bāru un restorānu šveicari, krematoriju strādnieki, nosprāgušo dzīvnieku aizvācēji — tikai šāds vienkāršs, nekvalificēts darbs, 110 kura baltais cilvēks cenšas turēties tālāk vai kuram pietrūkst balto darba darītāju roku, tiek nēģeriem. Maksā viņiem maz, labi, ja simt dolāru nedēļā, bet parasti vēl mazāk. Ar šādu algu uzturēt ģimeni nav iespējams, tādēļ nav reti gadījumi, kad ģimenes apgadnieki, kuriem apnicis līst vai no ādas ārā, lai gūlu iespēju dzīvot pusbadā, uzskata par labāku «izgaist», jo ģimene, kas palikusi bez gādniekā, var saņemt pabalstu. Tādējādi arvien vairāk pieaug viltus bāreņu skaits.

Pēc katriem desmit gadiem Amerikas Savienotajās Valstīs notiek iedzīvotāju skaitīšana. Pēc 1970. gada statistikas datiem var spriest, ka Ņujorkas iedzīvotāju skaits sasniedzis astoņus miljonus. No tiem miljons septiņsimt tūkstošu ir nēģeri, astoņsimt tūkstošu — puertori- kāņi, un, ja pieskaita vēl citus krāsainos, tad redzams, ka četrdesmit procenti Ņujorkas iedzīvotāju nav baltie cilvēki.

Tautas skaitīšanas rezultāti nepārprotami pierāda, ka nēģeri un puertorikāņi labklājības un izglītības ziņā krasi atpaliek no baltajiem. Baltās ģimenes vidējais gada ienākums ir desmittūkstoš dolāru, nēģeru ģimene gadā saņem septiņus tūkstošus, bet puerlorikāņu — tikai piecarpus tūkstošu. Balto vidū augstāko izglītību iegūst trīspadsmit procenti, nēģeru vidū—četri procenti, bet no puertorikā- ņiem — tikai viens procents.

Toties, pēc oficiālā «nabadzības robežas» viedokļa (1970. gadā tā bija 4700 dolāri gadā četru cilvēku ģimenei), attiecība ir gluži pretēja. Cilvēku skaits, kuriem ienākumi ir zem šīs robežas, balto vidū nepārsniedz deviņus procentus, turpretī nēģeru vidū tas sasniedz jau divdesmit piecus procentus, bel puerlorikāņu vidū pat divdesmit deviņus procentus.

No viena miljona divsimttūkstoš ņujorkiešiem, kas saņem nabadzības pabalstu, trīs piektdaļas ir nēģeri un puertorikāņi. Tos, kam ir kaut vai īslaicīgs nekvalificēts darbs, var uzskatīt par laimes lutekļiem, jo vairumam vispār nav nekādas nodarbošanās, un šie cilvēki caurām dienām drūzmējas lētajās dzertuvēs vai bez mērķa klīst pa pilsētas ielām.

Grūti iedomāties, ka nēģeris Džonijs Heivards — ārštata šoferis— bijis tik turīgs, lai pēkšņi varētu braukt uz Japānu.

Ņujorkas nēģeriem ir viena vienīga doma — kā izrauties no padibenēm, bet nabadzība un rasu diskriminācija liek viņiem līdz kapa malai čurnēt pašā zemākajā sabiedrības slānī. Ārzemju ceļojums tādiem, protams, varētu būt iespēja, kā atbrīvoties 110 apnikušā dzīves jūga.

Heivardam tas bija izdevies. Bet vai viņš varēja paredzēt, ka bēgšana no nabadzības atnesīs viņam nāvi?

Kravas automašīnas šoferim nedēļas atalgojums labākajā gadījumā ir simt dolāru. Lai mēnesī nopelnītu septiņsimt dolāru, jābrauc, pārkāpjot satiksmes noteikumus. Ja strādā, spēkus netaupīdams, tad galus kaut ka var savilkt, bet, ka varētu sakrāt naudu ceļojumam uz Japānu,— tas pat sapņos nevar rādīties.

Un tomēr šāds nēģeris pēkšņi dodas tālā ceļā, it kā kāds dzītos viņam pa pēdām. Iedomāsimies, ka viņam tiešām bijis iemesls aizbraukt uz Japānu, bet kur viņš dabūja naudu ceļam?

Kena aizdomas arvien vairāk pieauga. Puertorikāniete ar dēlu izkāpa no vagona Dienvidbronksā Mclouzas stacijā. Nēģeru vieta ieradās puertorikāņi, jo bija sākušies viņu apdzīvotie kvartāli. Vagona klusumu pārtrauca rupja spāņu valoda.

«To ir vērts pārbaudīt,» Kens nolēma, kad pienāca laiks izkāpt no vilciena. Viņam likās dīvaini, ka jau sen aizmirstā lieta par kāda

nēģera nāvi tālā zemē atkal aizrāvusi viņu. Japānas policijas neatlaidībai šajā gadījumā nebija nekādas nozīmes. Laikam Kenu ieinteresēja jautājums, kādā nolūkā Džonijs Heivards bija devies uz Japānu.

Inspektors Kenels O'Braiens bija patiesi pārsteigts, dzirdot, ka Kenam vajadzētu vēl ko noskaidrot par Džoniju Heivardu.

«Lieta izbeigta, ko tur vēl skaidrot?» viņš gribēja iebilst, bet aprāvās, saskatīdams Kena sejā nelokāmu apņēmību.

«Ja viņam tāda sejas izteiksme, tad jau viņu neviens neapturēs.» To Kenets labi zināja no pieredzes. «Viņš strīdas ar priekšniecību un izmeklēšanas laikā ir tik sīkumains, ka visi par viņu sūdzas, bet viņam ne no kā nav bail.» Ja O'Braiens neizturētos labvēlīgi pret Kenu, tas jau sen būtu atlaists vai vismaz atstādināts no izmeklētāja darba.

Sadzīvot ar Kenu nav viegli, toties visā iecirknī nav otra cilvēka, kuram būtu tik smalka izmeklētāja nojauta un kurš šo apvidu tik lieliski pazītu,— viņš taču pats te audzis. Mēdz turēties malā, bet tieši šādi darbinieki ir Ņujorkas policijas balsts. Tagadējie policisti lielākoties ir tikai ierēdņi, tādēļ tādi cilvēki kā Kens ir zelta vērti.

Bet priekšniecība, kurai nav pieredzes izmeklēšanas darbā un kura ir apbruņota tikai ar teorētiskām zināšanām, saskata viņā vispirms darbinieku, kas neiekļaujas ierastajos organizatoriskajos ietvaros. Vadītājiem galvenais ir cilvēks, kas būtu droša skrūvīte lielajā mehānismā. Tādēļ Kenets allaž atgādināja Kenam: «Centies neizlēkt, citādi augšā uz tevi skatīsies greizi.»

Dabūjis no Keneta O'Braiena atļauju, Kens tūlīt sāka darboties. Vispirms viņš nolēma aprunāties ar Laionelu Adamsu, kas ieņēma ļoti ievērojamu posteni —«.Yeu> York Internaiioiuil Ciiy Bank» kredīta nodaļas vadītāja vietu.

Par šo Laionelu Adamsu Kens neko daudz nezināja. Pareizāk sakot, nezināja itin nekā. Viņš domāja, ka tiklies ar šo cilvēku nebūs grūti, taču sekretārs noteica viņam pieņemšanu tikai pēc mēneša. Kens nevarēja tik ilgi gaidīt, tādēļ uzslājīgi atkārtoja, ka tikšanās nepieciešama vistuvakajā laikā izmeklēšanas dēļ, ko veic policija. Galu galā izdevās panākt, ka Kenu uzaicināja ierasties pec trim dienām Adamsa dzīvoklī pusdienu laikā.

*New York International City Bank» pēc kapitālieguldījumu apjoma bija viena no piecām lielākajām bankām Amerikā. Ņujorkas ekonomiskā dzīve nebija iedomājama bez šīs bankas. Bet vadil Ņujorkas ekonomiku nozīmē valdīt pār Amerikas — nē, pat visas pasaules finansēm. Un tad vēl šīs bankas milzīgā ietekme uz Vašingtonu, kas nosaka ASV ekonomisko politiku!

Kens varēja biīt apmierināts — ne jau katram izdodas tikt pie bankas bosa Adamsa, turklāt viņa privātajā mājoklī.

Tikai desmit minūtes — nav pārāk daudz,— Kens īgni norūca, sēzdamies patru|as automašīna. Tieši tik daudz laika Adamss bija atvēlējfs sarunai. Turklāt sekretārs lika saprast, ka šāds izņēmums izdarīts tikai policijas labad. Parasti Adamsa kungs veltīja apmeklētājam ne vairāk par piecām minūtēm.

Patru|as mašīna, šķērsojusi Manhalanas ziemeļu daļu, devās uz dienvidiem pa Medisona avēniju garām Centralajain parkam, kura apkaimē dzīvoja pasaules bagātākie dūži.

Pāris soļu attalumā no trūkumcietēju Hārlemas bija uzbūvēti pārmērīgi dārgi dzīvokļi, kuros laikam savākta visa greznība, kāda vien pieejama šajā pasaulē. Tas ir vēl viens kontrasts Ņujorkas daudzšķautņainajā dzīvē.

Laionela Adamsa dzīvoklis atradās trīsdesmitstāvu dzīvojamās ēkas augšējā stāvā —Centrālā parka austrumu pusē, f>8. ielā. Kaut gan te bija pals pilsētas centrs, tomēr biezo apstādījumu dēļ gaiss bija patīkams.

Pavisam cita elpošana nekā llarleinā,— Kens nopurpināja. Pats izaudzis graustos, viņš ilgu laiku bija zemākās pakāpes policists un varbūt tieši tādēļ nejuta patiku pret bagalibu un greznību. Viņš nebija komunists, bet, redzot bagali- bas galējās izpausmes, viņam allaž bija jādomā, ka te darbojas netaisnīgi faktori, kam nav nekāda sakara ar cilvēka spējam un centieniem. •

Liekas, ka šī rajona iedzīvotāji maksā naudu pal par gaisu, ko viņi elpo,— izmeta jauns policists Magū, kas sēdēja pie patruļas mašīnas stūres.

Tātad esam par velti ierāvuši sev daļu no tā gaisa, par kuru viņi maksā skaidru naudu.

Jā, tā jau ir.

Kamēr abi policisti sarunājās, mašīna jau piebrauca pie meklētās celtnes. %

Labi. Pagaidi mani kaut kur tuvumā. Es būšu ātri atpakaļ.

Viņa rīcībā bija tikai desmit minūtes. Izkāpis no mašīnas, Kens

iegāja ēkas vestibilā. Grīdu sedza biezs, pūkains paklājs, tādēļ grezna, bet pilnīgi tukšā telpa atgādināja pirmšķirīgas viesnīcas halli.

Vestibilā bija daudz liftu. Kens uzmeta acis gaismas tablo. Visos norādīts — līdz divdesmit devītajam stāvam. Bet bija teikts, ka Adamsa dzīvoklis atnxlas trīsdesmitajā stāva. Kens nodomāja, ka bus jābrauc ar liftu līdz divdesmit devītajam stāvam un tālāk jāiet kajain, taču tajā brīdī viņa skatienu piesaistīja durvis ar uzrakstu: «Tikai pie Laionela Adamsa».

«Tātad viņam ir personisks lifts.» Kens jula, ka viņā mostas īgnums, un nospieda izsaukuma pogu. No lifta durvju augšpuses atskanēja balss: Kas jus esat?

- Inspektors Šeftens no divdesmit piektā iecirkņa. Man jāierodas vienos.

Durvis viegli pavērās, un laipna balss uzmundrināja:

Lūdzu, brauciet augšā…

Nebija šaubu, ka tagad Kenu novēroja ar slēptu televīzijas kameru.

Viņš iegāja kabīnē, un durvis pašas aizvērās. Arī kabīnes grīda bija noklāta ar mīkstu paklāju, kurā iegrima kajas. Atskanēja liega mūzika, piepildot lifta šauro telpu. Kenam šķita, ka viņš nokļuvis cilā pasaulē.

Melodija aprāvās, kabīne apstājās, un šoreiz durvis tikpat viegli atvērās pretējā pusē. Kenam atklājās tiešām cilada pasaule.

Pie lifta durvīm, godbijīgi noliecis galvu, stāvēja smokingā tērpies pārvaldnieks. Aiz viņa muguras visas varavīksnes krāsās laistījās strūklaka. No kristāla griestu lustras gaismas un īpašas iekārtas pašā strūklakā ūdens krāsa pastāvīgi mainījās. Nez kāpēc šķita, ka I ārvaldnieka stāvs izniris tieši no šīs strūklakas. Uz grīdas bija vēl biezāks paklājs, kas pilnīgi noslāpēja soļu troksni. Medisona avēnijas kņada līdz šejienei nenokļuva.

Pēkšņi uzvēdīja ziedu smarža. Aiz strūklakas bija ierīkots puķu dārzs. Jā, te bija no Ņujorkas jezgas atšķirta izsmalcināta mikropa- saule.

Laipni lūdzam. Misters Adamss gaida jūs.— Pārvaldnieks vadīja Kenu garām strūklakai. Puķu dobēs visa krāšņumā plauka šajā gadalaika reti sastopami ziedi. Tie laikam bija pārstādīti šeit no siltumnīcas.

«Viena tāda zieda iegādei droši vien «nepietiek ar visu manu mēnešalgu,» nodomāja Kens, neviļus juzdamies diezgan nožēlojams.

Laionels Adamss gaidīja Kenu viesistabā, pa kuras logiem bija redzams viss Centrālais parks. Saimnieks sēdēja, atgāzies uz dīvāna, kas bija pārvilkts ar zīdam līdzīgu audumu. Gadu piecdesmit vecs, ne vairak. Augums spēcīgs, pilnīgi atbilstošs ieņemamajam amatam, bet ne mazāko drukiiuina pazīmju. Mati gaiši, acis zilas piere plata, skatiens un lūpas saspringtas, paužot stingru apņēmību. Deguns nedaudz izliekts.

Misters Šeftens?— viņš jautāja, sniedzot roku, un stādījās priekšā:— Adamss. Lūdzu, sedielies!— Viņā bija jaušama dzīvē daudz sasnieguša cilvēka pašpārliecība.

Laionels Adamss nosēdās ar muguru pret logu. Ņujorka nevar lepoties ar dabas krāšņumu, tādēļ platais logs bija paredzēts, lai apžilbinātu skatītāju ar lielpilsētas grandiozo kopskatu. Aiz Adamsa muguras bija redzams Centrālais parks, tālāk rēgojas Vestsaidas augstceltnes, un vēl tālāk Hudzona līča pretējā krastā kā jūra pletās pilsētas rajoni.

Kens nevarēja saskatīt Adamsa sejas izteiksmi, jo viņš stāvēja ar muguru pret gaismu, turpretī Kenu traucēja saules stari un viņš juta, ka tiek vērīgi aplvdvots, un tas nebija visai patīkami. Iespējams, ka Adamss vienmēr tā sagaida cilvēku, kas pirmo reizi ieradies pie viņa.

Tātad, mister Šeften, kādas jums šoreiz darīšanas pie manis? Redziet, man ir ļoti saspringta dienas kartība, viss sadalīts līdz pēdējai minūtei…— Adamss ielūkojās rokas pulkstenī, likdams manīt, ka sarunu biedram būs jāapmierinās ar apsolītajām desmit minūtēm.

Kens nebija pārliecināts, ka viņam izdosies iekļauties atvēlētajā laikā. Bel, ja nu viņš reiz ir šeit iekļuvis, tad jārīkojas ātri un enerģiski.

Es gribētu uzdot jums dažus jautājumus par cilvēku, kuru sauc Vilšovs Heivards.

Vilšovs Heivards?— Adamsa balsī, kā jau bija gaidāms, jautas neizpratne.

Vai jau aizmirsāt? Tas ir vecais vīrs, kuru jūs pirms pusgada notriecāt ar savu mašīnu.

Es notriecu?— Adamsa sejā vēl arvien vīdēja lā pati neizpratne.

Vecs nēģeris. Viņš nomira no toreiz iegūtajām brūcēm.

Nēģeris? Jā, jā, kaut ko atceros.

Pēc Adamsa izturēšanās bija skaidrs, ka viņam vienalga, kam braukt pāri — nēģerim vai sunim.

Es gribētu uzzināt sīkāk par to negadījumu,— teica Kens, cenzdamies savaldīties un neizrādīt dusmas.

Ko es varu pateikt? Es taču nesēdēju pie stūres…

,— Bet protokolos tieši jūs figurējat kā vainīgais.

Vainīgais? It kā es būtu kāds noziedznieks! Cietušajam ir izmaksāta kompensācija, un ar to lieta lika izbeigta.

Adamss bija saērcināts. Pieklājības maska viņa sejā izplēnēja, tās vietā parādījās valdnieka augstprātīgais smīns, kas nepārprotami liecināja — šis cilvēks pieradis, ka visi viņam izdabā.

Izmaksāta kompensācija?

Jā. Turklāt man par šo nolikumu nav nekādas daļas. Viņš pats bija vainīgs.

Tatad jūs neesat vainīgs?

Satiksmes avāriju cēloņus noskaidrojot, abas iejauktās puses allaž mēdz viena otrai uzvelt atbildību.

Protams. Viņš pats uzdrāzās virsū manai mašīnai. Mans šoferis ir lielisks darba veterāns. Jau divdesmit gadu brauc bez iivarijSm. Bet, kad tas pēkšņi izlēca mašīnas priekšā, iad no sadursmes vairs nebija iespējams izvairīties.

- Jūs sakāt, ka viņš pēkšņi izlēca mašīnas priekšā?

Protams. Viņš droši vien piederēja pie tiem slaistiem, kas dodas medīt kompensācijas. Tas tips jau bija stipri pavecs. Bet man nauda nav svarīga. Samaksāju tik, cik viņš prasīja. NepaiiKams I'adījums…— Adamss sarauca uzacis.— Sīkāk var pastāstīt mans šoferis Vago. Manā uzdevumā viņš kārtoja visas darīšanas tajā lielā.

Istabā ienāca pārvaldnieks. Viegli paklanījies, viņš piegāja pie Adamsa un kaut ko iečukstēja viņam ausī. Saimnieks cēli pamaja ar galvu.

Piedodiet, mani jau gaida citā vietā. Atļaujiet atvaditiesi Vago vēl joprojām strādā pie manis, un jūs varat noskaidrot visus sīkumus.— To pateicis, Adamss steidzīgi piecēlās.

Pēc tam Kens satikās ar Vago, bet tas tikai atkārtoja saimnieka leikto. Viņš braucis, nepārsniedzot noteikto ātrumu, kad pēkšņi uz ceļa braucamās daļas, kur nemaz nav iezīmēta pāreja, izlēcis kāds cilvēks. Vago strauji bremzējis, taču bijis jau par vēlu. Cājējs meties zem mašīnas gluži kā pašnāvnieks. Vago domāja, ka šaja gadījumā šoferis nemaz nav bijis vainīgs, lādēļ arī nekāda kompensācija nebija vajadzīga, bet saimnieks, lai izvaintos no liekiem strīdiem, licis izmaksāt apdrošināšanas naudu un vēl izsniedzis krietnu atlīdzību.

Cik tad sanāca kopā ar apdrošināšanu?

Apdrošināšanas prēmija divi tūkstoši dolāru un no mūsu puses arī divi tūkstoši.

Tātad kopsummā četri tūkstoši…

Jā, ar tādu naudu var mierīgi braukt uz Japānu un kādu laiciņu tur padzīvot.

Protams, ja cilvēks pats sevi sakropļo vai metas zem mašīnas, lai darilu sev galu, nav nekādu tiesību pieprasīt apdrošināšanas prēmiju. Bet mums izdevās pārliecināt apdrošināšanas sabiedrību, lai tā izmaksā minēto summu. Nē, mēs nesniedzām villus liecības, vienkārši atzinām, ka lā nebija pašnāvība. Saimniekam ir darīšanas tajā apdrošināšanas sabiedrībā, un viņa teiktajam tur ir izšķiroša nozīme.

Bija manāms, ka Vago baidās ar lieki izmestu vārdu kaitēt savam saimniekam, tādēļ vairākkārt ar citiem vārdiem skaidroja to, kas jau sen bija saprotams. Bet Kenam svarīga bija tikai viena lieta — Vilšovs Heivards pats bija meties zem Adamsa automašīnas un pēc tam saņēmis četrus tūkstošus dolāru. Bet drīz pec sirmgalvja nāves viņa dēls bija devies uz Japānu.

Cilvēks, zem kura mašīnas riteņiem dabūja galu Vilšovs, bija viens no Ņujorkas finanšu aprindu dūžiem. Iespējams, ka Vilšovs, pirms spēra izšķirošo soli, bija sīki izpētījis savus «partnerus» šajā spēlē. Un izvēlējies tieši Adamsu.

Ja viņš mestos zem tādas automašīnas, kuras īpašnieks dzīvo 110 rokas imitē, tad diezin vai viņam pienāktos atlīdzība. Bet turīgs cilvēks dara visu, lai tikai izvairītos no jebkādiem sarežģījumiem. Un dara to ar savas naudas palīdzību. Varbūt Vilšovs tiešam meties zem automašīnas, lai izspiestu kompensāciju?

— Vai jums vēl ir kādi jautājumi?—Vago satraukti vaicāja Kenam, kas bija iegrimis dziļās pārdomās.

ASINS TRAIPS

Sadzinis Morito Kuņio — akciju sabiedrības «Toto Kigjo» kalpotāja — pēdas, Ojamada nekavējoties sāka sava jaunā atraduma vajāšanu.

Jau nākošajā dienā viņš uzgrieza vizītkartē uzrādīto telefona numuru. Atbildēja firma, kas piegādāja klientiem kantora iekārtas. Ojamada teica, ka gribētu tikties ar Morito kungu, un viņam paskaidroja, ka meklējamā persona sastopama darbavietā ik dienas līdz pulksten pieciem vakara. Uzzinājis firmas adresi, Ojamada nolēma netērēt velti laiku 1111 devās ce|ā. Uzņēmums atradās ostas rajonā. Gara piecstāvu ēka, pirmajā stāvā liels vestibils ar apskatei paredzētiem dažāda veida kantora skapjiem, grāmatu plauktiem, katalogu kastēm, ātršuvējiem 1111 visu citu, kas nepieciešams informācijās glabāšanai.

Pasniedzis dežurantam vecu vizītkarti, Ojamada pajautāja, vai būtu iespējams tikties ar Morito, un kalpotājs, domadams, ka ieradies firmas klients, ļoti pieklājīgi pavadīja viņu līdz pieņemšanas telpai.

Sķ ita, ka tuvojas darbalaika beigas. No augšēja stāva skanēja daudzu vīriešu balsu jnurdoņa. Ieklausījies Ojamada sadzirdēja:

Pirmkārt, pilnīgi jāpārzina lietas būtība, otrkārt — jābūt uzņēmīgam un drosmīgam, treškārt — nepieciešama pilnīga godprātība…

Izklausījās pēc «tirdzniecības aģentu deklarācijas», ko mēdza korī skandēt, darbadienu beidzot, lai stiprinātu kalpotāju «kaujas garu» nākošajam darba cēlienam.

Aizritēja minūtes desmit. Vakara ceremonija acīmredzot bija noslēgusies, jo troksnis strauji pieauga un kāpņu telpā -atskanēja daudzu kāju dipoņa. Atvērās pieņemšanas telpas durvis.

Mani sauc Morito. Jūs esat Ojamadas kungs?

Ojamada lūkojas apmēram divdesmit piecus gadus vecs vīrietis, (tīrot rokas viņa vizītkarti. Slaids, jauns cilvēks modernā žaketē — Ka jau pieklājas tirdzniecības aģentam.

- Piedodiet par pēkšņo traucējumu. Es gribēju jums ko pajautāt…— Ojamada piecēlās un viegli palocījās.

Mans pienākums ir jās uzklausīt,— laipni smaidot, atbildēja Morito, jo arī viņš laikam noturēja Ojamadu par klientu. Ojamada nepaguva vēl izteikt ne vārda, kad Morito jau turpināja:— Šodien neizdevās noslēgt nevienu līgumu, bel nodaļas vadītājs izvirza inums stingras prasības. Tirdzniecība darbs ir viļņveidīgs, bet firmas vadība lo neņem vērā.

Redziet, es…

Pavisam nesen mani iecēla par nodaļas vadītāju. Mana nodaļa risina dažādas problēmas, kas saistītas ar ražošanas uzņēmumu noslēpumu glabāšanas iekārtām. Salīdzinājumā ar militārajiem un politiskajiem noslēpumiem mūsu zemē pret rūpnieciskajiem noslēpumiem vēl nav izveidojusies pietiekami nopietna attieksme. Spiegu skaits, kas darbojas ražošanas sfērā, arvien pieaug, bet trauksme par viņu aktivitāti tiek celta tikai romānos un kinofilmās. Šajā ziņā uzņēmumos valda tāda nekārtība, it kā tie tīšām aicināt aicinātu — nāciet un paņemiet mūsu vissvarīgākos dokumentus un ziņas par ražošanas tehnoloģiju. Un tik tiešam viņi tiek apzagti, bel, kad saceļ troksni, tad jau ir par vēlu. Jo rūpnīcu vadītājiem vai nu nemaz, vai gandrīz nemaz nav apziņas, cik svarīgi ir nosargāt rūpnieciskos noslēpumus un cīnīties pret informācijas izlaupītājiem.

Esmu šodien ieradies, lai…

Neviens neapjēdz lietas būtību, tādēļ ir velnišķīgi grūti pārdot mūsu firmas ražojumus. Vispirms vajadzētu izmainīt cilvēku apziņu. Uzņēmumu noslēpumus var iedalīt trijās grupās. Nosauksim grupu A par firmas noslēpumiem. Ja tie aizplūdīs uz ārpusi, akciju īpašnieki cietīs ievērojamus zaudējumus. B grupā ietilpst konfidenciālie noslēpumi, lo atklašana ietekmē peļņu un traucē firmas pārvaldīšanu. Bet C grupā…

Morito kungs, vai jūs atceraties šo grāmatu?— Notvēris brīdi, kad jaunā cilvēka vārdu birums mazliet pierima, lai viņš varētu atvilkt elpu, Ojamada beidzot tika pie vārda. Izvilcis 110 portfeļa viesnīcā «Suimeiso» saņemto grāmatu «Pārvaldīšanas speciālā stratēģija», viņš satraukts pasniedza lo savam sarunu biedram.

Kas la par grāmatu?— Morito sejā nebija saskatāms ne mazākais pārs te i g ums.

Vai tā nav jūsu grāmata?

Ja grāmata pieder Morito, tad acīmredzot viņš arī ir sievas mīļākais.

Nē, šādas grāmatas es nemēdzu lasīt. Tās domātas tiem, kas ieņem augstākus amatus.

Bet vai šo vizītkarti jūs atceraties?— Ojamada rādīja Morito kartīti, ko bija atradis starp grāmatas lappusēm.

Tā… tā ir manējā,— Morito atbildēja, aizdomīgi lūkodamies uz to.— Bet ko jūs vēlaties?

"Lūdzu, paskatieties kartītes otro pusi. Vai tas ir jūsu rokraksts?

Jā, tiešām mans. Bet kur jūs to dabūjat?— Morito ar dziļu interesi paraudzījās uz Ojamadu.

Vai neatceraties, kam jūs iedevāt šo kartīti?

Vai tad visu var atcerēties? Mums jau tāds darbs, ka vizītkartes tiek izdāļātas pa labi un pa kreisi. Bet kur jūs lo dabūjāt?

Tādā mazliet savādā vietā. Redziet, pirms dažām dienām es kopā ar kādu sievieti biju viesnīcā. Un atradu istabā šo grāmatu, kuru laikam lur bija aizmirsis iepriekšējais viesis. Kā jau izklaidīgs cilvēks, paķēru to līdz. Vēlāk pāršķirstīju un pamanīju, ka daudzās lappusēs teksts pasvītrots ar sarkanu zūnuli. Nodomāju, ka šai grāmatai jābūt vērtīgam izziņu materiālam tam, kas to pazaudējis, tādēļ nolēmu sameklēt tās īpašnieku. Starp lappusēm ieraudzīju jūsu vizītkarti.

Un tādēļ ieradāties pie manis?

Jā, tieši lādēļ.

Morito laikam visu saprata. Viņš atkal uzmeta skatienu vizītkartei.

Lūk, kas…— Viņa acis sāka šaudīties.

Atcerējāties?—Ojamadam aizrāvās elpa.

Atcerējos. Šo vizītkarti es iedevu Ņīmi, firmas «Tojo Giken» nodaļas vadītājam.

Ņīmi no «Tojo Giken»?

Ojamada bija dzirdējis par šo uzņēmumu. Liela precīzu aparālu ražošanas un piegādes firina.

Šī firma aktīvi darbojās visās jomās, kas saistītas ar iekārtām pret informācijas noplūdi, un Ņīmi tur bija ietekmīga persona.

Vai jūs esat pārliecināts, ka iedevāt kartīti tieši viņam?— Ojamada neviļus saka runāt skaļak. Beidzot viņš bija uztaustījis savu pretinieku. k

Esmu par to pilnīgi drošs. Viņš interesējās par mašīnu dokumentu iznīcināšanai. Vēlējās iepazīties ar jaunakajiem modeļiem. Devos pie viņa ar prospektiem. Bet viņš bija aizbraucis kārtot steidzīgu darījumu. Nesastapis viņu, es atstāju tur savu vizītkarti. Tagad man šķiet, ka tieši šī grāmata toreiz bija redzama uz Ņīmi galda.

Kas viņš ir par cilvēku — šis Ņīmi?—Ojamada jautāja. Saticis pļāpīgo Morito, viņš nolēma izvilināt no viņa visu, ko var.

Liels vīrs. Viņam tikko palika četrdesmit, bel jau iecelts par vienu no pārvaldniekiem. Firma apdedzinājusi pirkstus, pieļaujot informācijas noplūdi, tādēļ nodibinājusi speciālu nodaļu cīņai pre' so negatīvo parādību. Nu beidzot sākuši nopietni sargāt savus noslēpumus. Un šo nodaļu vadīs tieši Ņīmi. Pēdējā laika mašīnas dokumentu iznīcināšanai ir ļoti iecienītas. Tokijā tās iegādājušās pari par astoņdesmit procentiem vadošo firmu. Parasti tiek uzstādītas viena vai divas lieljaudas mašīnas centralizēti — visām nodaļām kopā. Bet Ņīmi kungs ieviesa decentralizācijas principu un no sistēmas «viena mašīna katra nodaļā» pārgāja uz sistēmu «viena mašīna uz katra galda». Jo mazāk cilvēku saskarsies ar firmas noslēpumiem, jo lielāka būs drošība. Visideālākais variants ir, ja noslēpums zināms tikai vienam cilvēkam. Ņīmi kungs jau sen bija pievērsies šai problēmai un tagad sācis dekoncentrēt slepenos dokumentus. Ļoti izdarīgs cilvēks. Stāsta, ka ar visu tiekot galā ne tikai darbā, bet arī sieviešu sabiedrībā.— Morito pavīpsnāja. Pēdējie vardi laikam bija domāti Ojamadam, kurš bija atradis šo grāmatu slepeno tikšanos vietā.

Sirsnīgi pateicos par jusu laipnību. Ceru, ka jau rītdien varēšu grāmatu nogādāt tās īpašniekam,— Ojamada teica, domādams, ka uzzinājis visu, kas viņam vajadzīgs.

Piedodiet, vai jums būtu nepieciešams tā apgrūtināt sevi. Es drīz tikšos ar Ņīmi un varu nodot viņam grāmatu.

Nē, es pats to izdarīšu. Viņš droši vien gribētu noklusēt lo, ka grāmatu atstajis tādā vietā. Jo visideālākais variants taču ir, ja noslēpums zināms tikai vienam cilvēkam.

Jums pilnīga taisnība. Iedomāsimies, ka es nekā nezinu.— Morito viltīgi nosmīnēja.

Ojamada atvadījās no Morito, būdams pilnīgā pārliecībā, ka beidzot atradis savas sievas nolaupītāju. Visi fakti liecināja, ka Ņīmi ir viņa sievas mīļākais, un arī intuitīvi Ojamada juta — sāncensis nu ir atmaskots! Iespējams, ka tā bija apzagtā, nožēlojamā ragneša zemapziņa.

Pirms tikšanās ar Ņīmi Ojamada nolēma slepus izlūkot pretinieku. Gan viņa ārējās pazīmes, gan vecums saskanēja ar to, ko bija teikusi viesnīcas «Suimeiso» kalpone.

Ielūkojies Ņīmi sejā, Ojamada no pirmā acu uzmetiena saprata, ka tas ir sievas mīļākais. Ņīmi bija tāda tipa vīrietis, kas varēja patikt Fumiei. Stalts un plecīgs, gandrīz divreiz druknāks par Ojamadu. Jaunībā acīmredzot guvis sportisku rūdījumu. Viņa četrstūrainā seja, kurā izcēlās kuplās uzacis un dzēlīgās acis, bija diezgan nepatīkama. Šajā cilvēkā dīvainā kārtā vīrišķība apvienojās ar neģēlību. Tādējādi Ņīmi bija pilnīgs pretstats slimīgajam, nelaimīgajam un greizsirdības apmātajam Ojamadam. Salīdzinājumā ar viņu — cilvēku, kas piedzīvojis cerību sabrukumu un tikai kaut kā vēl vilka dzīvību, būdams sievas apgādībā,— Ņīmi atradās pretējā situācijā un varēja justies kā noteicējs.

Nebija šaubu, ka sieva, apskaujot šo spēkpilno vīrieti, varēja just tādus kaisles uzplūdus, kādus Ojamada nespēja pat iedomāties. Viņš iztēlojās, kā viņa sieva arvien ciešāk un ciešāk piekļaujas Ņīmi, un no šīm domām Ojamada dega kā elles liesmās.

Greizsirdības lēkmēs gandrīz zaudējis prātu, Ojamada beidzot iesāka izsekošanu. Pretinieks bija varens, tādēļ vajadzēja rūpīgi sagatavoties.

Viņš bija uzzinājis, ka Ņīmi ir četrdesmit vienu gadu vecs. Beidzis Tokijas Politehniska institūta mašīnbūves fakultāti, Ņīmi bija iestājies darbā firmā «Tojo Seiko» («Tojo Giken» agrakais nosaukums) un trīsdesmit trīs gadu vecumā apprecējies, izmantojot firmas direktora labvēlīgo atbalstu. Viņam ir divi bērni — piecpadsmit gadu veca meita un septiņus gadus vecs dēls. Būdams spējīgs un darbīgs, viņš ātri iemantoja firmas vadības labvēlību, lika iecelts vadošos amatos, un viņam pavērās plašas iespējas. Šā gada martā viņš bijis komandējumā Amerikā, bet jūlijā apmeklējis Padomju Savienību. Lūk, no kurienes nākušas tās mantiņas, kuras Ojamada bija redzējis*savai sievai.

Bet par viņa sakariem ar sievietēm nebija nekādu ziņu. Jādomā, ka Ņīmi, kura precības bija nokārtojis pats firmas prezidents, uzvedas ārkārtīgi piesardzīgi. Tikai Ojamada, kuram bija nozagta sieva, spēja izprast viņa izsmalcinātos paņēmienus. Ņīmi — informācijas glabāšanas nodaļas vadītājam, speciālistam noslēpumu sargāšanā — mīlas deku noslēpšana nesagādāja nekādas grūtības. Jā, pieķert viņu nozieguma vietā nebūs tik viegli.

Taču beidzot viss bija sagatavots. Pienāca brīdis, kad varēja vaigu vaiga sastapties ar pretinieku. Ojamada vēl mazliet vilcinājās, jo nespēja izdomāt, kas būtu drošāk — kaut kādā veidā iekļūt sāncenša mājā vai arī pārsteigt viņu darbavietā. Izlēmis, ka otrs variants pretiniekam būs nepatīkamāks, Ojamada devās uz «Tojo Giken».

Firma atradās moderna ēkā, kuras fasādi greznoja zili, sauli atstarojoši logu slikli. Desmitos no rīta Ojamada stāvēja firmas ēkas vestibilā. Viņš nebija pārliecināts, ka Ņīmi jau ir ieradies darbā. Ojamadam vienīgi liija izdevies noskaidrot, ka Ņīmi nav aizbraucis komandējumā un parasti ierodas savā nodaļā pusdeviņos.

Desmitos te mēdza sasaukt rīta apspriedes, lādēļ šajā laika firmā bija visvairāk darbinieku.

Jūs vēlaties sastapt nodaļas vadilāju Ņīmi? Atļaujiet pavaicāt - vai jus esat jau iepriekš norunājis šo tikšanos?-— pie Ojama- das vērsās caurlaižu kontroliere. Viņš bija paredzējis šādu jautājumu.

— Taisnību sakot, Ņīmi kungs nav nozīmējis man šo tikšanos. Bet man jānodod viņam svarīgs Morito kunga ziņojums no firmas «Toto Kigjo». Tas nebūs ilgi.

No Morito kunga…

Ojamada baidījās uzdoties par pašu Morito, jo kontroliere varēja pazīt Morito pēc izskata, tādēļ pieteicās kā viņa pārstāvis. Pēc Morito runas veida Ojamada saprata, ka Ņīmi labvēlīgi izturas pret viņu, un tādēļ iedomājās, ka, atsaucoties uz Morito, viņam būs vieglāk nokļūt pie Ņīmi bez iepriekšējas norunas.

Ojamadu pavadīja uz pieņemamo istabu. Tatad pirmais šķērslis bija pārvarēts. Viņš juta milzīgu sasprindzinājumu.

Pēc brīža atvērās durvis un atskanēja pārsteigta Ņīmi balss:-

Ko? Tev lika te gaidīt?

Viņš laikam bija domājis, ka atnācis pats Morito, bet, neredzēdams viņu istaba, nesaprašanā grozīja galvu.

Jūs esat Ņīmi kungs?—Cieši raugoties pretinieka seja, Ojamada lēni piecēlās. Viņš pirmoreiz tik tuvu redzēja savu sāncensi un pilnīgi apzinājās lā pārākumu.

Lūk, ar kuru viņš bija dalījies. Lūk, kuru viņa sieva bija apskāvusi, kamēr Ojamada svēti ticēja, ka viņa pieder vienīgi vīram. Ke, kur ir las, kas tīksminājās par viņas brīnišķīgo augumu. Nē, viņi nedalījās baudā. Ņīmi viens pats bija sagrābis savā varā gan Fumies miesu, gan viņas dvēseli… Ņīmi spēcīgās rokas apskāva viņas tvirlo augumu, viņa pirksti slīdēja pār viņas maigo ādu, bet mute baudīja viņas lūpu saldumu…

Ņīmi paspēra soli pretī Ojamadam.

Jā, es esmu Ņīmi, bet kas jus tāds?— Viņa seja pauda izbrīnu.

Ojamada pasniedza Ņīmi savu vizītkarti.

Ojamadas kungs?—Izbrīns vēl arvien neizgaisa Ņīmi sejā. Un tas nelikās mākslots. Varēja nojaust, ka viņam Fumies vārds nesaistās ar Ojamadas vizītkarti. Laikam viņa nosaukusi sevi cilā vārdā.

Jūs laikam nesaprotat? Es esmu Naomi vīrs.

Ak tā…

Ņīmi sejā izzuda pašpārliecinātība. Tā jau bija pietiekami izteiksmīga reakcija. Ojamadas pirmā bulta bija trāpījusi tieši mērķī.

Šķiet, ka jūs pazīstat manu sievu?

Ne visai. Zinu, ka viņa ir liostese bārā, kurā es šad un tad iegriežos. Un jūs tātad esat Naomi kundzes virs?—Ņīmi pēkšņi iztaisnoja augumu.— Kādā lietā jūs ieradāties pie manis?

Netēlojiet, Ņūni kungs! Jums ir slepeni sakari ar manu sievu.

Ko jūs runājat? Ielavījies pie manis un melš visādas blēņas! Palūgšu jūs uzvesties pieklājīgāk…

Atguvies no negaidītā trieciena, Ņinu atguva pašpārliecinātību un nolēma galīgi iznīcināt šo nožēlojamo vārguli Ojamadu.

Es melšu blēņas — jūs sakal? Tad varbūt atvest šurp kalponi no «Suimeiso»?

Ņīmi alki'.I sakumpa, un viņa seja nobālēja.

Tā laikam ir jūsu grāmata?— Ojamada turpinaja uzbrukumu.

Ieraudzījis «Pārvaldīšanas speciālo stratēģiju», Ņīmi nespeja

vairs izslieties. Viņam drebēja lūpas, bet viņš neteica ne varda. Ojamada bija trāpījis neaizsargātā vietā.

Šo grāmatu jūs bijāt atstājis viesnīcā, kur pavadījāt laiku kopa ar manu sievu. Vai jūs vēl mēģināsit apgāzt neapgāžamo?

Ņīmi klusēšana pierādīja viņa neķītro sakaru ar Fumii.

Ņīmi kungs, jūs esat ģimenes cilvēks. Jums ir noteikts sabiedriskais stāvoklis. Ja šī lieta kļūs zināma atklātība, jums nebūs patīkami. Bet, ja jus klusi atdosit manu sievu, tad arī es necelšu troksni.

Ojamada steidzās uzstādīt savas prasības, iekams pretinieks vēl nebija atguvies. Ojamadam bija daudz kas sakāms šim svešu sievu laupītājam, bet pašreiz galvenais bija dabūt atpakaļ Fumii.

Ojamadas kungs, man trūkst vārdu, lai atvainotos jums.— Ņīmi piemita retas spējas ātri pārorientēties jebkurā situācijā. Te vairs nelīdzēja nekāda atrunāšanās. Viņš nodūra acis. Viņam, elitārās sabiedrības cilvēkam, kurš baudīja lielas firmas prezidenta u/ticību, šāda veida atmaskošana nesolīja neka laba. Prezidents novērsīsies, ģimene sabruks…

Ja jūs atzīstat sevi par vainīgu, tad atdodiet man sievu.

Turpmāk es vairs nesatikšos ar Naomi… tas ir, ar jūsu sievu.

Zvēru, ka visas attiecības tiks pārtrauktas. Lai šī lieta paliek starp rnums.

Ņīmi bija gatavs mesties ceļos. Viens no svarīgākajiem firmas darboņiem patlaban bija norūpējies tikai par savas ādas glābšanu. Allaž būdams ļoti izveicīgs, šoreiz viņš tomēr bija iekļuvis lielā ķezā.

Ojamada sāka justies brīvāk.

Atdodiet manu sievu!— viņš uzstājigi atkārtoja.

Es saprotu, ka nespēšu izlūgties piedošanu. Bet esmu gatavs izpirkt savu vainu. Dalīšu visu, kas bus manos spēkos.

Atdodiet man sievu! Tas ir viss, ko es prasu.

Turpmāk visas saites starp jusu sievu un mani tiks pārrautas.

Kur jus viņu noslēpāt?

Es viņu nemaz neesmu slēpis.

Atkal gribai tēlot neziniti?

Esmu gatavs samaksāt jums sāpju naudu. Ja summa būs pieņemama, dabūsiet to tūlīt.

Summa? Jums ir savādi rēķini. Es neveļos nekādu naudu. Atdodiet man sievu!

Vai tad viņa nedzīvo mājās?

Kas tas par jautājumu?

Beidzot abi saprata, ka viņu sarunā kaut kas nesaskan.

Man jau labu laiku nav nekādu ziņu par jūsu kundzi. Esmu ļoti satraukts. Tātad viņas nav mājās?

Nejokojiet! Kā viņa var būt mājā, ja ir aizbēgusi kopā ar jums!

Pagaidiet, vienu brītiņu pagaidiet! Vai Naomi… piedodiet, jūsu dzīvesbiedre tiešām nav majā?

Jā, viņa ir pazudusi. Nu jau desmit dienas kā aizgāja un vēl nav atgriezusies.

Tiešām?

Ņīmi sejā atspoguļojās neviltots satraukums. Ojamadu pārņēma ļauna nojauta.

Tātad jūs neesat aizvedis viņu?— viņš izdvesa.

Nē, neesmu viņu nekur aizvedis. No viņas nebija nekādu ziņu. Uztraucos, darīju visu, lai atrastu…

Melojat!

Tie nav meli. Agrāk, ja es nevarēju ierasties bārā, Naomi vismaz reizi dienā piezvanīja man. Bet nu jau desmit dienas viņa vairs nav rādījusies darba un nav ari man zvanījusi. Gribēju jau zvanīt viņai uz mājām, bet neuzdrošinājos, jo pie aparāta varējāt pienākt jūs. Neatlika nekas cits kā staigāt ap jūsu māju un gaidīt viņu iznākam. Tad es sapratu, ka viņas laikam arī tur nav. Nodomāju, ka jūs būsiet uzzinājis par mūsu attiecībām un paslēpis viņu man nepieejamā vielā.

Ņīmi runāja atklāti. Viņš vairs necentās pasargāt sevi no nepatik šanām. Naomi pazušana bija viņu galīgi satriekusi.

Ojamada sāka nojaust, ka lieta kļūst sarežģītāka. Arī sievas mīļākais, kura pēdas viņš bija sadzinis ar tādām pūlēm, tātad nezina, kūr viņa atrodas. Bet kur tad galu galā viņa varēja palikt?

Vai jūs nevarat iedomāties, kur viņa varētu paslēpties?— Ņīmi jautāja, it kā vēlēdamies kopā ar Ojamadu piedalīties meklēšanā.

Kad jūs tikālies ar viņu pēdējo reizi?— Ojamada taujāja.

Ņīmi nosauca dienu, kad Fumie neatgriezās mājās. Ja lā bija

taisnība, tad sievas pēdas bija izgaisušas. Tieši tajā naktī, kad viņa brauca mājās pēc satikšanās ar mīļāko.

Vai jūs toreiz nemanījāt ko savādu viņas uzvedībā?

Tagad vairs nebija laika pārmetumiem. Tātad sievas pēdējā tikšanās ar Ņīmi ir vienīgais pavediens, kas var palīdzēt sadzīt viņas pēdas.

Nē. Mēs, kā vienmēr, satikāmies pusvienos viesnīcā «Suimeiso». Ap diviem nakti tika izsaukts taksometrs, lai aizvestu Naomi mājās.

— Kas bija šoferis?

Pastāvīgi tika sūtīts viens un tas pats šoferis, laikam Osuga. Bet ceļā nekas nav noticis, to es pārbaudīju.

Par to bija pārliecinājies ari Ojamada. Tātad Fumiei kaut kas gadījies tieši tajā brīdī, kad viņa, izkāpusi no automašīnas, kājām bija devusies uz mājām. Līdz šim brīdim Ojamadam šķita, ka pie visa vainīgs ir Ņīmi, bet, ja viņš nebija iejaukts šajā lieta, tad jābūt vēl kādam trešajam — pagaidām nezināmam.

Kas ir šis X? Un kādē| viņam jāslēpj Fumie?

Ojamadu pilnīgi satrieca tas, ka ari Ņīmi jau desmit dienas nav redzējis Fumii un nav saņēmis no viņas arī nekādu ziņu. Ņīmi stāvoklis nebija apskaužams. Kā svešas sievas pavedējs viņš pārdzīvoja neviltotu izmisumu, ka cits nozadzis viņam mī|oto sievieti uu, iespējams, jau neģēlīgi piesmējis viņu. Sajā ziņā viņi abi ar Ojamadu bija nozieguma upuri.

Ojamada labi saprata Ņuni izmisumu. Naids pret viņu bija mazliet pierimis. Abi apzinājās, ka nepieciešams apvienot spēkus, lai atgutu Fumii.

Ņīmi kungs, jūs teicāt, ka esat meklējis viņu pēc tam, kad viņa vairs juins nezvanīja…— Ojamada uzsāka pieklājīgu sarunu.

Meklēju gan, bet…

Bet nesadzināl pēdas?

Diemžēl tā tas ir…

Ņīmi kautrīgi nolieca galvu. Iestājās drūms klusums. Atkal iedegās savstarpējais naids. Lai izkliedetu smago nomāktību, Ņuni iedrošinājās atsākt sarunu:

Nezinu, vai tas varētu palīdzēt, taču…

Jūs esat kaut ko atradis?— Ojamada iekliedzās, priecādamies ne tikai par Ņīmi vārdiem, bet vēl vairāk par to, ka atkal izdevies izkļūt no saspīlējuma.

Nākamajā dienā pēc viņas pazušanas es klīdu ap jūsu māju un tempļa vārtu tuvumā atradu dīvainu mantiņu.

Ko tad jūs atradāt?

Rotaļu lācēnu. Apmēram tik lielu,— Ņuni izpleta rokas.

Lācēnu?

Nezinu, vai tam ir kāds sakars ar jūsu sievas pazušanu, bel tas mētājās netālu no tās vietas, kur viņai vajadzēja izkāpt no automašīnas. Es to paņēmu. »

Varbūt kaimiņu bērni pametuši?

Iespējams. Bel ļoti veca gan ir šī rotaļlieta. Tā ieslēgta tepat skapī. Tūlīt atnesīšu.

Ņīmi piecēlās un izgāja. Laikam viņam bija neērti nest lācēnu majas, tādēļ atstājis to darbā. Viņš drīz atgriezās, turot rokās nobružātu rotaļlietu. Bērni laikam sēdušies lācēnam mugurā, jo samts tajā vielā nodilis līdz diegu šķēriem. Droši vien lācēns pastāvīgi pavadījis bērnus viņu rotaļās — viņš bija notraipīts no galvas līdz kājām. Atlika to iesviest atkritumu tvertnē.

Kur jūs to pacēlāt?

Ceļmalas nezālēs. Sākumā pat nepamanīju.

Kā jums liekas, cik dienas tas tur nogulējis?

Nav ne jausmas. Bet jādomā, ka ne visai ilgi. Ja lācēns ticis izmests, tad tikai kādas pāris dienas pirms tā atrašanas.

Un ja nu ši mantiņa kaut kādā veidā saistīta ar Fumies pazušanu? Ojamadas acīs iezaigojās uguntiņas.

Es ari tā nodomāju. Tādēļ*pacēlu…

rs'īmi kungs, tatad jūs domājāt, ka šo lācēnu pametis tas, kas nolaupījis manu sievu?

Neesmu pilnīgi pārliecināts, bet viss var būt.

Bet kādēļ?

Kas to lai zina. Varbūt nejauši pazaudēja un nepamanīja?

Nepamanīja? Tik lielu priekšmetu?

Ja tas, kas aizvedis jūsu sievu, turējis šo mantiņu rokās, tad diezin vai viņš būtu varējis tik vienkārši to pazaudēt un aizmirst. Bet man piala ienāca cita doma vai tik lācēns nav bijis mašīna?

Mašīnā? Jums liekas, ka tam cilvēkam bijusi mašīna?

Automobilis bija viņam pilnīgi nepieciešams, lai tik veļā stundā varētu pec iespējas ātrāk nogādāt savu upuri drošā vietā. Sēdinot Naomi mašīnā, viņš nejauši varēja nosviest lācēnu no sēdekļa.

.Ņimi kungs!— Ojamada pēkšņi iekliedzās, vērīgi aplūkodams rotaļlietu.— Skatieties, lācim uz labās kājas kaut kails traips.

Tiešām. Bel es to nebiju ievērojis. Lācēns viss ir tik netīrs, ka to nemaz, nevar saredzēt.

Vai jums neliekas, ka tas ir asins traips?

Nevar būt!— Ņīmi cieši lūkojās Ojamada.

Tā jau grūti pateikt, bet, ja tās ir asinis un turklāt cilvēka asinis, tad gan…

Ojamadas kungs, vai jūs tiešām domājat, ka tās ir jūsu sievas asinis?— Ņīmi ar pūlēm izdvesa, baidīdamies, ka Ojamadam var būt taisnība.

Nezinu, kāpēc man radusies šāda pārliecība, bet, jo vairāk es par to domāju, jo ticamāk man tas liekas.

Kas tad nolicis, ja tas tiešām ir Naomi asinis?

Ņmii kungs, gribu uzdot jums vienu jautājumu, un, lūdzu, atbildiet atklati. Vai jus ticējāt Fuiniei?

Ko nozīmē «ticējāt»?

Saruna kļuva pavisam citāda, tādēļ Ņīmi nezināja, kā atbildēt uz šādu jautājumu.

Vai ticējāt, ka Fumie mīl jūs?

Iestājās klusums.

Neslēpiet! Es netaisos jums pārmest.

Teikšu patiesību. Viņa no sirds inileja mani un arī es viņu. Bet jūs pats saprotat, ka mēs esam saistīti ar sabiedrības normām un nevarējām precēties, lai gan ļoti mīlējām viens otru.

Tātad viņa nevarēja pazust, neteikusi jums ne vārda?

Pat iedomāties nevaru. Biju tik satraukts, ka naktīs nespēju aizmigt.'

Vai pēdējās likšanās laikā jūs norunājāt, kad redzēsities nākamreiz?

Jā, norunājām.

Kad tai bija jānotiek?

Pēc trim dienām parastajā laikā, kā vienmēr «Suimeiso» viesnīcā.

Savu solījumu viņa neizpildīja, pēkšņi iekrita kā akā. Vai jums neliekas, ka tas ir noticis pret viņas gribu?

Kā to saprast — pret viņas gribu?

Tā arī jāsaprot. Vai viņa varētu neierasties, nepaziņojusi par to mīļotajam cilvēkam? Diezin vai. Jūs taču sazinājāties katru dienu?

Ņīmi piekrītoši pamāja.

Tātad viņa ir aizvesta ar varu…

Un vēl tas lācēns ar asins traipu. Kad manu sievu grūda mašīnā, no tās būs izkritusi šī rotaļlieta. Tieši tajā brīdī lā notraipīta ar… Tātad Fumie jau bija noplūdusi asinīm.

Ojamadas prāts bija tik skaidrs un domāšana tik precīza, ka viņš pats varēja tikai brīnīties par savām spējam. Cits aiz cita virknējās dažādi minējumi, un tiem visiem bija viens vienīgs pamatojums — traips uz lācēna kājas ir Fumies asinis.

Ojamadas kungs, vai jūs tiešām domājat…— Ņīmi sašķobījās seja — viņš sāka nojaust Ojamadas šausmīgo pieņēmumu.

Bel jus taču pirmais iedomājāties, ka lācēns bijis mašīnā, ar kuru aizvesta inana sieva.

Ojamadas kungs, jus domājat, ka Naomi vairs nav starp dzīvajiem?

Par nožēlošanu^ citādi domāt nevaru. Pagājušas jau desmil dienas, kopš no viņas nav nekādu ziņu. Ja viņa būtu cietusi autokatastrofā,.tad nokļūtu slimnīcā un man las būtu nekavējoties paziņots.

Bet ja viņa ir bezsamaņā?

Viņas personību varēja noskaidrot pēc lietām, kas bija viņai klāt,— Ojamada sprieda tik aukstasinīgi, it kā runātu par gluži svešu cilvēku.

Ņīmi turpretī neparko negribēja atzīt acīm redzamos faktus.

Ojamada bēdīgi apzinajas, ka viņa spēja ar vēsu prātu analizēt notikušo šāda situācijā liecina vienīgi par zaudējumu divkaujā ar sāncensi. Un tomēr viņš nolēma novest meklēšanu līdz galam. Viņš par kairu cenu gribēja alrast sievu, lai pats varētu to apglabāt par piemiņu zaudētajai mīlestībai.

Tagad, kad slēdziens bija radies pats no sevis un atlika tikai to vārdos formulēt, abus vīriešus pārņēma bailes. Viņi sāka apzināties, ka viņu minējumi ir jau nolicis fakts.

Kāds X tumšajā nakti būs uzbraucis Furniei. Laikam noziedzīgs nodoms viņam nebūs bijis. Traģēdija droši vien notikusi neuzmanības dēļ. Pēc neilga apjukuma atjēdzies, X aizvedis Fumii savā mašīnā nezināmā virzienā, lai izvairītos no atbildības.

Nav svarīgi, vai tajā brīdī viņa jau bija mirusi vai vēl dzīva. Tumša nakts, tuvumā neviena liecinieka. Pietika noslēpt upuri, lai X būtu drošībā. Nebūs iespējams noskaidrot pat nozieguma vietu. Tātad X aizvedis un kaut kur apracis Fumies mirstīgās atliekas. Vienīgā viņa neuzmanība — rotaļu lācēna nozaudēšana.

Tāds bija slēdziens, pie kura nonāca Ojamada ar Ņīmi.

Un tomēr, kamēr tas traips nav izpētīts, mēs nevaram būt pilnīgi pārliecināti.— Ņīmi vēl uz kaut ko cerēja.

Nekādas nozieguma pēdas vairs, protams, nevar būt saglabājušās, tomēr es gribētu vēlreiz pārmeklēt apkārtni tur, kur jūs atradāt lācēnu. Ja ekspertīzē tiks konstatēts, ka traips radies no manas sievas asinīm, policija noteikti sarosīsies. Ņīmi kungs, lūdzu, palīdziet man!

Protams. Paļaujielies uz mani, darīšu visu, ko varēšu. Es tūlīt sazināšos ar man pazīstamu ārstu un palūgšu viņu izdarīt traipa analīzi.

Tā bija savāda apvienība. Divi vīrieši, kuriem piederējusi viena sieviete, apvienojās cīņā pret nezināmu laupītāju X. Sāncenšus vienoja zaudējums. Un pilnīgi iespējams, ka viņu sadarbība bija sevišķi saskaņota tieši tādēļ, ka vēl pavisam nesen viņi bija bijuši sīvi konkurenti.

PARTRAUKTA JOŅOŠANA 1

Cik tālu tu brauksi?—Asaeda Mičiko jautāja, cieši raugoties uz priekšu biezajā tumsa, kuru šķēla tikai automašīnas starmešu ugunis.

Līdz ceļš beigsies!— izaicinoši attrauca Kori Kjohejs.

Cik cēli skan!—Mičiko nospurdza.

Visapkārt dziļa nakts, nevienas automašīnas. Uz mērpaneļa gandrīz ka lidotāju kabīnē šaudās bultas, kas rāda braukšanas ātrumu, degvielas krājumu, smēreļļas un ūdens spiedienu. Varbūt lidojuma sajūtu radīja ātrums, ar kādu viņi traucās,— simt divdesmit kilometru stundā.

Nevajag tik ātri.

Nobijies?

Nenobijos, bet tu nepaspēsi nobremzēt, ja kāds pēkšņi izlēks uz ceļa. Te taču nav autostrāde.

Bet es nemaz netaisos bremzēt.

Vai tu esi pie pilna prata?

Toties tu šodien esi pārāk prātīga.

Cik tas viss ir muļķīgi!

Kas ir muļķīgi?

Runājot viņš neviļus samazināja ātrumu. Japānas pilsētu ielas vēl nav lā pārveidotas, lai uz tām varētu riskēt ar ātrumu.

Kas lad ir muļķīgi?— Kjohejs parjautāja.

Itin viss. Gan tas, ka saķildojos ar māti un aizgāju no mājām, gan arī tas, ka lagad braucu kopā ar tevi.

Ak, kādas runas!

Jā, tādas. Un vispār — kāpēc mēs esam nākuši pasaulē?

To es tev nevaru izskaidrot. Bel saviem vecākiem es gan neesmu lūdzis mani laist pasaulē.

Neviens to nav lūdzis. Bet lielākā daļa cilvēku dzīvo, ne par ko negud rojot.

Vai tu gudro?

Jā, pēdējā laikā domāju par to arvien biežāk… Labāk nebūtu piedzimusi.

Kas par muļķīgu prātošanu!

Kjohejs izvilka cigareti, iebāza to mutē, bet Mičiko paņēma šķiltavas, aizdedzināja un pasniedza Kjohejam.

Māte insn bieži atgādināja: «Tu esi piedzimusi kļūdas dēļ. Biju rēķinājusi, ka tā diena droša, bet izgāja greizi.»

Pretīgi klausīties!

Kjohejs smēķēja, grozīdams stūri ar vienu roku.

Tev pretīgi klausīties, bet man pretīgi, ka esmu nākusi pasaulē. Pat mātei no ta nav bijis nekāda prieka, bet kas tad tev nekaiš, labi barotam mcminesdēliņam?

Kas man nekaiš? Taisni vai jāsmejas. Pateicoties man, māte kļuvusi par televīzijas zvaigzni. Bet tēvs izmanto viņas popularitāti. Vārdu sakot, visa ģimene izmanto mani…

Nu, un kas par to? Tev taču labi klājas, vai ne?

Kas tur labs, ja man neveicas jau no dzimšanas.

Lai nu kas ta runātu! Tu taču vispār nezini, kā las ir, kad cilvēks patiešām ir nelaimīgs. Tava dzīve bijusi parak laba, tādēļ vari tēlot neveiksminieku.

Man bijusi pārāk laba dzīve? Ja, kas gan vēl var būt labāks

par tūkstoš jenām ekskursijai? Viņi ir pārliecināti, ka pietiek apbārstīt bērnu ar naudu un mantām, lai vecāku pienākums būtu izpildīts. Lūk, mašīna nopirkta, dzīvoklis sagādals! Bet kas tas patiesībā ir? Tās pašas tūkstoš jenas brokastu vieta. Tevi dzemdēja vismaz k|ūdas dēļ, bet man vispār nevajadzeja piedzimt…

Tātad mēs abi esam bēdubrāļi?

Protams. Bet nav ko raizēties. Kā viņi izturas pret mani, tā es pret viņiem. Dots pret dotu. Esmu izdomājis atriebību — šķērdēšu viņu naudiņu, cik vien spēšu.

Vai tad tā ir atriebība?

Visīstākā. «Visas Japānas māšu ticības» pamatiicējas Jasugi Kjoko dēliņš ir bezatbildīgs uzdzīvotājs. Skaisti, vai ne?

Bet tikai drauģeļiem ir zināmas tavas trakulības. Lai atriebtos pa īstam, jāizdara kaut kas vienreizējs, kas pievērstu sev visu cilvēku uzmanību. Bet patlaban tu mātes un televīzijas kameras priekšā tēlo paraugpuisīti… Nu ko tu apkiusi? Lai kādu triku tu izspēlētu, tik un lā to uzskatīs par nevainīga bērna mīļu jociņu. Vecāku paspārnē jau var padraiskuļolies. Ari mašīna un personīga māja vai tās nav palaidnības papa un mammas aizsegā? Lai cik lalu lu aizbēgtu, 110 viņu važām tev netikt vaļa. Tu esi kā Suņs Ukuns1, kas alejas Būdas uzraudzībā.

Tātad, pēc tavām domām, es esmu mērkaķis?

Lielu starpību nesaskatu.

Tu tomēr esi īsta draņķe!

Automašīna izbrauca uz taisna ceļa. Kjohejs nodzēsa cigaretes galu un zibošām acīm vērās sev priekšā. Tad strauji ar visu spēku nospieda gāzes pedāli. Spidometra bulta uzšāvās līdz augšai. Ierēcās motors. Mičiko un Kjohejs it kā pieplaka sēdekļa atzveltnei. Kā tērauda hiēna mašīna traucās uz priekšu. Kauca dzinējs, kaut kas čīkstēja un žņerkstēja ātrumkārbā. Vējš gaudoja ka pēc asinīm izslāpis zvērs.

Apturi! — Mičiko iekliedzās, bet Kjohejs izlikās viņu nedzirdam.— Ta nedrīkst!—viņa atkal sauca.

Milzīgā atruma dēļ vairs nebija iespējams sekot, kas notiek uz ielas. Pēkšņi starmešu gaismas kūlī parādījās melns stāvs, kas metās šķērsām pāri ceļam. Kjohejs izmisīgi bremzēja. Mašīna kā pretodamās šausminoši iekaucās. Biepas iecirtās asfalta segumā, saceldamas ballu dūmu mākoni. Automobiļa smaguma centrs lika pārnests uz priekšējiem riteņiem, bet aizmugure strauji sagriezās uz kreiso pusi. Vēl mirklis, un mašīna sāka virpuļot. Tā vairs nebija savaldāma.

' Pērtiķis — ķiniešu rakstnieka U Čcņeņa romāna «Piezīmes par ceļojumu uz laidumiem» varonis.

Nepakļaudamas stūrei, tērauda hiēna slīdēja tumsā kā pa ledu, nesot sev līdzi varmācīgu nāvi.

Likās, ka riteņi aizlidos katrs uz savu pusi. Atkal atskanēja sirdi plosoša žļerkstoņa, kurā skaidri varēja sadzirdēt divu cilvēku izmisuma pilnus kliedzienus.

2

Mašīna, vairākkārt apgriezušies, beidzot apstājās. Kādu brīdi Kjohejs un Mičiko nespēja izkustēties no vietas. Viņus bija pārņēmušas tik neprātīgās bailes, ka likās — sirdis pārstājušas pukstēt.

Mičiko atguvās pirmā.

Paklau, mēs kaut kam uzbraucām… — Kjohejs klusēja. — Dzirdi, saņemies! Pirms apstājāmies, mašīnas priekšā pazibēja kaut kas melns. Man šķita, ka mašīna pret kaut ko atdūrās.

Atdūrās?— Kjohejs beidzot nočukstēja.

Vai tu pats neredzēji? Tu taču biji pie stūres. Vajag tūlīt pārbaudīt, kas noticis.

Mičiko skubināts, Kjohejs beidzot izkustējās, bet nespēja atvērt durtiņas.

Kāp ārā pa otru pusi!— sauca Mičiko, kas jau bija izlēkusi no mašīnas.

Kjohejs izrāpās ārā. Bampers un radiators bija ieliekti. Vairs nebija nekādu šaubu, ka mašīna pret kaut ko atsitusies. Un, protams, pie tada ātruma arī upuris nevarēja iziet sveikā. Labi, ja tas bijis klaiņojošs suns vai kaķis. Bel ja cilvēks… Kjohejs nodrebēja.

Te kaut kas guļ,— teica Mičiko un pēkšņi iekliedzās.— Tas ir cilvēks! Tu esi uzbraucis cilvēkam!…

Kjohejs saprata, ka ir noticis visļaunākais. Cilvēks gulēja ceļmalas nezālēs un atgadināja vecu lupatu saini.

Tā ir sieviete…

Kad viņu acis pierada pie blāvās gaismas, kas ausa tālumā, abi ieraudzīja, ka no «sЈyņa» stiepjas ārā divas baltas kājas. Jauna sieviete…

Viņa šausmīgi savainota. Visi mati asinīs.— Mičiko balss drebēja.— Bet viņa vēl ir dzīva.

Sieviete tikko elpoja. Pareizāk būtu teikt, ka viņa vēl nebija mirusi.

Tūlīt vajadzīgs ārsts!

Šeit nav telefona. Kā lai izsauc ātro palīdzību?

Tālumā aiz plašas pļavas blāvi spīdēja uguntiņa. Visapkārt ne cilvēku, ne mašīnu.

Ko lai darām?— Mičiko izmisīgi vaimanāja.

Kjohejs mazliet pacēla sievieti.

Ko tu gribi ar viņu darīt?

Vedīsim uz slimnīcu. Ņem viņu aiz kājām.

Viņi novietoja sievieti mašīnā uz aizmugures sēdekļa. Bet Kjohejs necerēja uz slimnīcas brinumspējām. Sieviete bija tik smagi sakropļota, ka, pat izglābta no nāves, nevarētu atgūt veselību. Un pie visa vainīgs bija viņš pats. Joņodams trakā ātruma, bija notriecis sievieti. Vai tam ir kāds attaisnojums? V.,dot mašīnu apgaismotā krustojuma virzienā, Kjohejs pēkšņi sajuta nodarījuma smagumu.

Mirusi,— Mičiko ievaidējās. Viņa visu laiku bija vērojusi, kas notiek aizmugures sēdekli.

Kas?

Viņa vairs neelpo…

Tiešām?

Tiešām. Pārbaudi pats.

Kjohejs apturēja mašīnu un, pārliecies pāri sēdekļa atzveltnei, aplūkoja asiņaino ķermeni.

Jā, laikam tā ir,— viņš muisi piekrita.

Talad jābrauc uz policiju, nevis uz slimnīcu, Mičiko nomurmināja.

Pēc šiem vārdiem it kā atjēdzies, Kjohejs atkal satvēra stūri. Mašīna izkustējās, strauji uzņēma ātrumu un, riepām kaucot, apgriezās pretējā virzienā.

Uz kurieni?—Mičiko bailīgi ierunājās, bet Kjohejs, atstājis tālu aiz muguras apgaismoto krustojumu, traucās uz priekšu biezajā tumsā.— Vai tad policija ir tur?

Un kā tu pati domā?

Bezprātīgām acīm lūkodamies uz priekšu, Kjohejs vadīja mašīnu un traucās arvien ātrāk un ātrāk. Mičiko pārņēma ļauna nojauta.

Saki jel — uz kurieni tu joņo?

Klusē un brauc iīdzi,— Kjohejs beidzot nogārdza.

Met ārā no galvas visu, ko esi sadomājis! Tik un ta nekui neaizbēgsi…

Vispirms jāpamēģina. Tad redzēsim.

Tu tiešām gribi bēgt?

Tur mūs neviens nav redzējis. Un ja mēs noslēpsim liķi…

Rimsties! Kada šausmīga doma! Ja mēs tūlīt pieteiksimies policijā, mūsu vaina tiks mīkstināta. Bet uzbraukt cilvēkam un noslēpt līķi — tā ir slepkavība!

Ko tu runā! Viņiem vispirms jaatrod šis līķis. Bet es to noslēpšu tā, ka neviens neuzokšķerēs.

Es negribu. Csriez atpakaļ!

Nemuldi! Un vispār jaunai sievietei nepieklājas blandīties apkāri lik vēlā nakts stundā. Viņa pati vainīga, ka uzskrēja mums virsū. Kāpēc man būtu jāuzņemas par to atbildība?

Vai tu neesi jucis?

Doma, kā gribi. Bet atpakaļceļa vairs nav, un tu esi nozieguma līdzdalībniece.

Es — līdzdalībniece?

Protams. Esi braukusi mana mašīna un varbūt pal bijusi pie stūres.

Ko tas nozīmē?

Neviens taču nav redzējis, kas vadīja mašīnu.

Gļēvulis!

Nemaz netaisos tāds būt. Bet tu labāk sēdi un klusē.

Vardi «nozieguma līdzdalībniece» salauza Mičiko pretošanos. Viņiem pretī traucas bieza tumsa. Iespējams, ka viņi tuvojās kalnu grēdai, jo priekšā vīdēja kas līdzīgs milzīgai ēnai.

3

Mirklis neuzmanība;, un notika tas, ko vairs nebija iespējams labot. Kori Kjohejs un Asaeda Mičiko bija iekrituši velnišķīgās lamatās. Nebija svarīgi, vai sieviete bija savainota vai nogalināta. Galvenais bija tas, ka viss nolicis nejauši, talad bez nozieguma ar iepriekšēju nodomu. Ir labi zināms, ka starpība atbildībā par nejaušu vai par noziegumu ar iepriekšēju nodomu ir milzīga. Bet Kjohejs, gribēdams glābt sevi, izvēlējās bēgšanu. Pārliecinājies, ka sieviete ir mirusi, viņš nekavējoties brauca prom no apgaismotā krustojuma. Neklausoties Mičiko lūgumos un padomos, viņš joņoja arvien tālāk tumsā. Turpmāk šī tumsa kļuva par noteicošo viņa dzīvē. Notikuma aculiecinieku nebija, un las izšķīra viņa rīcību. Viņi brauca tālāk — tieši iekšā velnišķīgajās lamatās.

Aprokot cietušās līķi meža dziļumā, tālu prom no cilvēku acīm, viņi saprata, ka ir iekrituši slazdā, no kura vairs nespēs izkļūt.

Mičiko, pārliecinājusies, ka Kjoheja apņēmība ir nelokāma, saka viņam palīdzēt. Nebija viegli rakt zemi ar automašīnas instrumentiem. Lai zvēri un klaiņojoši suņi nepiekļūtu līķim, bedri vajadzēja rakt dziļu. Lukturi viņi neiededza. Darbojās zvaigžņu mirgojošajā gaisma, kas spīdēja caur koku biezo lapotni. Bedres dziļums it kā atbilda viņu nozieguma un izmisuma dziļumam.

Kad viņi beidza rakt, ausa gaisma. Kvēlojošā debess mala izskatījās kā briesmu signāls. Vajadzēja nekavējoties doties prom, jo pat šaja meža biezokni varēja uzrasties kāds cilvēks.

Tomēr abi bija tā noguruši, ka nespēja ne soli paspert. Beidzot Kjohejs atguvās, un jūtu sasprindzinājums dzina viņu pie Mičiko.

Viņa nepretojās. Uz pakalniņa, zem kura tikko bija aprakuši līķi, viņi it kā saplūda mežonīgos skāvienos. Tā abi ar miesu un dvēseli kļuva par nozieguma līdzdalībniekiem. Un visā turpmākajā dzīvē, kas viņiem pārvērtās par nepārtrauktu bēgšanu, viņi pārbaudīja, vai vēl arvien ir «kopēja ceļa gājēji».

Notikums nekļuva zināms atklatibā. Kjohejs ar Mičiko izvilka līķi no tumsas un tumsā to apraka. Galīgi satriekti, viņi pat ncpacentās noskaidrot, kas bija bojā gājusī sieviete. Vienkārši ieraka zemē ar visām viņas mantām.

Pēdējā laikā cilvēki bieži pazūd, un par viņiem laikam neceļ lielu trauksmi,— Kjohejs teica pēc vairākām dienām, jūtot nelielu atvieglojumu, jo par nozudušo sievieti laikrakstos nekādi ziņojumi neparādījās.

Esmu pārliecināta, ka tuvinieki meklē viņu,— Mičiko brīdināja, saprazdama, ka vēl pārāk agri mierināt sevi.

Varbūt viņa ir vientuļa…

Tu gribētu, lai lā būtu, bet man šķiet, ka viņa tiek meklēta un tieši tādēļ nav nekādu ziņojumu. Kaut tikai viņas tuvinieki nenonāktu mums uz pēdām!

Viņi taču nav profesionāļi. Bet policija uz tādu meklēšanu nav nemaz tik naska. Un pa to laiku 110 līķa paliks pari vairs tikai kauliņi. Tātad varam dzīvot vienā mierā.

Un, lai nebūtu nekādu lietisku pierādījumu, abi nolēma izjaukt automašīnu un iznīcināt to pa daļām. Kad pirmo dienu bailes un satraukums norima, Mičiko atcerējās, ka viena lieta viņiem pazudusi.

Paklau — kāpēc es vairs nekur neredzu lācēnu?

Lācēnu?

Nu, lo lavu mīluli. Agrāk tu no viņa nekad nešķīries. Kur tu esi viņu licis?

Tiešam, kur tas varēja palikt?— Vainas apziņas plosīts, Kjohejs bija pavisam aizmirsis savu draudziņu.

Kad tu viņu redzēji pēdējoreiz? —Mičiko nelikās miera. — Vai lajā naktī viņš bija mašīnā?

«Tajā nakti», protams, nozīmēja «la nolikuma naklī». Kjoheja sejā atkal parādījās satraukuma ēna.

Neesmu pārliecināts…

Mēģini atcereties. Vai lajā naktī tu paņēmi viņu līdzi?

Laikam ne…

Ko tas nozīmē — laikam ne? Tu lāču visur vazaji viņu sev līdzi kā talismanu. Man liekas, ka las tomēr bija mašīnā.

Nu, un, ja tas arī ir pazudis, kas tad?

Ja lacis bija mašīnā, bet tagad ir pazudis, tas nozīme, ka viņš ir kaut kur izkritis.

Tu domā, ka esam viņu pazaudējuši lurf

Pilnīgi iespējams. Taja naktī mēs divās vielās kāpām āra 110 mašīnas.

Divās vielās?

Jā, tur, kur notriecām sievieti, un tur, kur aprakām. Ja lācēns izkritis kada 110 šīm vielām, las var kļūt par neapstrīdamu pierādījumu pret mums.

Bet ja tas ir pazudis pirms vai pēc tās nakts?

Bailes atkal satrauca Kjoheja un Mičiko sirdis.

Ko lai tagad darām?— Kjohejs apjucis jautāja trīsošā balsi.

Varbūt vēl turpat mētājas,— Mičiko aukstasinīgi sprieda.

Bet meklēt tagad būtu bīstami, vai ne?

Protams, bīstami. Bet, ja nekādu ziņojumu nav, tad laikam neviens nenojauš, ka to sievieti notriekusi mašīna. Un kā var atrast notikuma vietu? Mašīna uzbrauca viņai pašā ceļmalā. Viņa iekrita nezālēs. Asinis iesūcās zemē. Mašīna neko daudz nav cietusi. Pat stikli nav izsisli. tālad arī lauskas nepalika. Aizbraukšu uz turieni un apskatīšu. Bet tu dodies it kā pārgājiena garam tai vietai, kur mēs viņu ierakam. Ja tur viss kārtībā, tad mums nav ko uztraukties. Bet, ja kas liksies aizdomīgs, tad nemaz netuvojies. Skaidrs?

Vai tad man vienam jābrauc?—Kjohejs nevarīgi vaicāja.

Nu protams. Ko esi sējis, lo arī pļausi. Viens nekrīt tik ļoti acīs ka divi.

Es nemaz neatceros lo vietu.

Nu pavisam kā zīdainis. Labi, nekā darīt, brauksim kopā. Citādi vēl sāksi pinkšķēt.

Nedusmojies…

Pilnīgi atzinis Mičiko virsvadību, Kjohejs pārvērtās par marioneti viņas rokas.

Bet meklējumi bija nesekmīgi lācēns nelika atrasts.

Tatad esam [«zaudējuši kaul ktir citur,— Kjohejs cerīgi iesaucas.

Pārāk agri mierini sevi. Iespējams, ka to jau kāds pacēlis pirms mūsu ierašanās.

Kam būtu vajadzīgs tāds netīrs lupatu vīkšķis?

Tam, kas tagad varbūt meklē mūs. Vai tiešām tu nevari saprast?

Tu esi pārāk tramīga. Pareizāk sakot, bailīga. Iedomāsimies risļaunāko variantu. Pieņemsim, ka lācis ir nokļuvis m>ūsu vajatāju rokās. Ka viņi uzzinās, kam viņš pieder? īpašnieka uzvārds nekur nav rakstīts. Un kam ienāks prālā doma saistīl šo rotaļlietu ar

notikušo? Tāda veca lupata var mētāties jebkurā vietā. Nav nekāds brīnums.

Apsveicu, apsveicu!— Mičiko nicinoši iesmējās.

Ar ko tad?— Kjohejs kļuva dusmīgs.

Lūk, ar ko. Pati esmu dzirdējusi no tavas mutes, ka lācēns bijis tev mātes vietā. Cik gadu tu kā mazs bērns esi staigājis, viņu apkampis? Kurš gan nezina, ka lācēns piederējis tev? Un, ja tas tiks izmantots kā pierādījums, tev gan neizdosies izlocīties.

Tādu lācēnu ir, cik tīk, ne jau man vienam,— Kjohejs mēģināja iebilst, bet viņa balss neskanēja pārliecināti.

Lācis ir pazudis, un tur vairs nekā nevar darīt. Bet turpmāk būsim piesardzīgāki. Jātur acis vaļā!

TILTS UZ PAGĀTNI

1

Izmeklēšana Džonija Heivarda nogalināšanas lietā bija nonākusi galīgā strupceļā. Neviens nespēja izskaidrot, ko nozīmē no Ņujorkas paziņotais noslēpumainais vārds «Kisumī».

Bija jau pagājušas divdesmit dienas, kopš sākās izmeklēšana, bet, par spīti visām pūlēm, tā arī neizdevās sadzīt kādas pēdas. Visas versijas sabruka, lieta sāka atgādināt sarežģītu labirintu.

Izmeklētājam Jokovatari seja aiz dusjnām bija sarkana kā pērti- ķim. Kāda galu galā viņam daļa par to, ka Japānā nogalināts nezināms svešzemnieks.

Kāda velna pēc viņam vajadzēja braukt uz mūsu mazo zemi, lai šķirtos no dzīves? Varēja taču atrast pasaulē kādu citu vietu nomiršanai. Bez viņa jau tā darba līdz kaklam,—viņš pukojās.

Bet ārzemnieki arī ir cilvēki,— viņam iebilda izmeklētājs Kavaņisi. Pat vasaras laikā viņa rūpīgi izgludinātā uzvalka visas pogas bija aizpogātas. Kavaņisi izskatījās pārāk kārtīgs un, iespējams, tieši tādēļ — lai cik tas liktos dīvaini — reizēm tika uzskatīts par neaptēstu cilvēku.— Taisnību sakot, es neciešu ārzemniekus, īpaši amerikāņus un eiropiešus. Materiālās civilizācijas ziņā mēs jau sen esam aizsteigušies viņiem priekšā, bel tie vēl arvien uzskata sevi par attīstītākiem. Sabrauc pie mums visādi lauķi, kas neko dzīvē nav redzējuši, pat ne savu Ņujorku un Parīzi. Tokija viņus pārsteidz, dvēseles dziļumos tie ir satriekti un tomēr nebeidz plātīties. Ja kaut kur Ņujorka būtu nogalināts japānis, viņu policija vis necenstos tā, kā mēs to darām. Pārāk lišķējam ārzemnieku priekšā. Tādēļ viņi mūs ne par ko netur.

Inspektors Nasu drūmi smīnēja, klausoties šajos spriedelējumos.

Var jau pukoties, bel no tā nekāda labuma nav, jo izmeklēšana tā kā tā nevirzās uz priekšu. Pirmais apņēmības vilnis bija norimis un visu izmeklēšanas grupu pārņēmusi apātija. Šadā brīdī policijā ieradās Nonojama Takajosi — šoferis no taksometru parka, kura galvenā garāža atradas Nakano rajonā.

Man vajadzēja jau agrāk pieteikties, bet es biju izbraucis 117. laukiem, avīzes nelasīju…— viņš vērsās pie izmeklētāja Munesues.

Kāpēc vajadzēja pieteikties?— Munesue jautāja, nojauzdams ko neparastu. Policija bija saņēmusi dažādus ziņojumus, bet galu galā izrādījās, ka liem nebija nekāda sakara ar izmeklējamo lietu.

Domāju, ka pasažieris, kuru es trīspadsmitajā septembrī vedu no Hanedas lidostas līdz «Tnkyo Business Man llotel», ir tas pats nēģeris, kuru nogalināja viesnīcā «Royal Hotel».

Šie vārdi lika Munesuem saspringt.

Vai jūs nekļūdāties?

Laikam ne. Nēģeri gan visi šķiet vienādi, bet tas nebija visai melns. Izskatījās drīzāk pēc austrumnieka.

Kāpēc jus ncatnācāt pie mums agrāk?

Biju laukos. Pieprasīju, lai garāža dod man visu atvaļinājumu uzreiz.

Bet kā las gadījās, ka, tikko atgriezāties, tūdaļ pie mums?

Taksometru parka ēdnīcā pašķirstīju vecus laikrakstus. Ieraudzīju fotoattēlu un nodomāju — jā, tas ir las pats, kuru toreiz vedu.

Labi, ka atnācāt. Mēs jau sen meklējam jūs.

Atvainojiet, ka ar tādu nokavēšanos.

Tas nekas. Pateicos par palīdzību. Vispirms gribu pajautāt, kāpēc jus aizvedat pasažieri uz viesnīcu Sindzjuku rajonā? Vai viņš pats pateica, kurp jābrauc?

Jā, viņš lika braukt tieši uz turieni.

Tatad viņam viesnīca bija zināma jau iepriekš?

Laikam gan. Bel varēja manīt, ka viņš zina tikai viesnīcas nosaukumu. Nešaubos, ka tur viņš nekad nebija dzīvojis.

Vai viņš neteic^, no kurienes viņam zināms viesnīcas nosaukums?

Nē, viņš bija ļoti nerunīgs. Gandrīz nevēra muti vaļa.

Vai viņš jūs uzrunaja angliski?

Nē, japāniski, bel ne visai saprotami. Laikam mazliet prata mūsu valodu. Kāpjot arā no mašīnas, «paldies» un «atlikumu nevajag» ari pateica japāniski.

Vairāk nekā neteica?

Nē. Braucot klusēja visu ceļu. Man viņš IikHs ļoti drūms.

Varbūt jūs pamanījāt kādu sevišķu īpašību?

Šķiet, ka ne.

Tas bija viss, ko Nonojama varēja pastāstīt. Pateicoties viņam, kļuva skaidrs, ka Heivardam bija vajadzīgs tieši «Tokyo Business Man Hotel». Bet izmeklēšanas gaitā konstatēja, ka viņš nav stājies sakaros ne ar vienu šīs viesnīcas viesi.

Kāpēc Heivards zināja tieši šo viesnīcu? Iespējams, ka viņa atmiņā saglabājies kādreiz dzirdēts šīs viesnīcas nosaukums un, nokļuvis svešā zemē, viņš nolēmis doties uz turieni?

Par to vēl bija grūti spriest. Munesue jau gribēja pateikties un atvadīties no Nonojamas, bet tieši tobrīd šoferis nedroši sniedza inspektoram grāmatu.

Kas tā par grāmatu?— Munesue raudzījās gan uz grāmatu, gan uz Nonojamu.

Es to atradu savā mašīnā.

Vai Džonijs Heivards to aizmirsis?

Apgalvot nevaru. Bija aizkritusi aiz sēdekļa. To ieraudzīja trešais vai ceturtais pasažieris pēc viņa.

Grāmata bija ļoti nobružāta. Nebija iespējams izburtot pat tās nosaukumu. Vaki arī noplīsuši. Šķita, ka tā sairs gabalos, tiklīdz to stingrāk saspiedīs.

Ja pēc Heivarda mašīnā braukuši vēl citi pasažieri, lad šī grāmata varēja piederēt arī kādam no tiem. Bet pilnīgi iespējams, ka tā tika aizmirsta jau pirms Džonija Heivarda.

Nobružātā grāmata neviļus atsauca atmiņā veco salmu cepuri, kas tika atrasta Simidzudaņi parkā. Abas mantas bija apmēram vienāda vecuma.

Vai jus katru dienu ielūkojaties aiz sēdekļa?—Munesue jautāja taksometra šoferim.

Pēc maiņas beigām obligāti apskata visu mašīnu. Gadās atrast pasažieru aizmirstas mantas, reizēm viņiem kaut kas izkrīt no kabatain.

Iepriekšējā diena jūs nekā neatradāt?

Strādāju maiņās. Vienu dienu rīta inaiņā, nākamajā dienā — vakara maiņā. Ja mašīnā kaut kas būtu atstāts, mans pārinieks tūlīt par to ziņotu. Bet arī es pats vienmēr apskatu. Iepriekšējā dienā tur nekā nebija.

Tātad grāmata bija aizmirsta Nonojainas mašīnā tieši lajā dienā, kad lo izmantoja Džonijs Heivards.

Bet kāpēc grāmata vēl arvien atrodas pie jums?

Piedodiet. Mums ir tāda kārtība, ka visas atrastās mantas jānodod policijas iecirkni reizi nedēļā, bet pārtikas produkti un visādi sīkumi var palikt pie mums. Policija uz to skatās caur pirkstiem.

Policijas iestādēm klālos grūti, ja visi precīzi ievērotu noteikumus par atrasto mantu nodošanu. Kuģniecību, taksometru parku un sabiedrisko ēku administrācijām vajadzēja policijas vietā pašām glabāt aizmirstās lietas, bet ar pāriikas produktiem un citiem mazvērtīgiem priekšmetiem vadība rīkojās pēc saviem ieskatiem.

Un ko jOs teiksiet par šo grāmatu?

Man tā likās interesanta, aiznesu to mājās, bet vēlāk aizmirsu. Taču man tiešām nebija nekāda ļauna nodoma.

Nonojama laikam nobijās, ka viņam inkriminēs sveša īpašuma piesavināšanos. Munesue pavīpsnāja.

Šķiet, ka tas ir dzejoļu krājums?

Jā, Saidzjo Jaso dzeja.— Šoferis godbijīgi pašķirstīja grama- tas lappuses.

Saidzjo Jaso? Tā dziesmu teksta autora?

Jā, viņš tiešām kļuva slavens kā populāru dziesmiņu sacerētājs, bet galvenokurt viņš ir lielisks dzejnieks romantiķis, kuram neviens cits nav spējis līdzināties. Studēdams «Vaseda» universitātē, viņš kopa ar Hinacu Konosuke izdeva literāru žurnālu, bet pēc tam mācījās Francijā, kur sadraudzējas ar Jeitsu un Māterlinku un franču simbolistu ietekmē izkopa savu sapņaino dzejošanas manieri. Viņa krājumā «Sarkanais putns» ievietoti vairāki brīnišķīgi dzejoļi bērniem. Vispār viņš ir cienīgs nostāties līdzās Kitaharam Hakusju. Man patīk Saidzjo smalkais sentimentālisms.

Gluži negaidīti šoferis Nonojama izrādījās lielisks literatūras pazinējs. Tāpēc nav brīnums, ka, būdams Saidzjo Jaso cienītājs, viņš bija paturējis mājās dzejoļu krājumu kā lielu dārgumu. Ja šo grāmatu ir aizmirsis Džonijs Heivards, tad jājautā, kāpēc viņam bijuši līdzi japāņu rakstnieka dzejoļi. Munesuem radās vēl viena neatrisināta mikla.

Krājums bija izdots tūlīt pēc kara. Kopš tā laika aizritējuši vairāk neka divdesmit gadi. Un tomēr, ja šo grāmatu automašīnā atstājis tieši Džonijs Heivards,— šādu lietisku pierādījumu nedrīkst atstāt neievērotu. Munesue paturēja grāmata

2

Munesue neaizrāvās ne ar prozu, ne ar dzeju. Viņš domaja, ka literatūra ir izdomu pasaule, kurā cilvēki, kam daba devusi talantu, rotaļajas ar vārdiem. Tādēļ viņam, kura pienākums bija apkarot patiesu ļaunumu un tā iemiesojumu — noziedzniekus, šādas vārdu rotaļas šķita nepieļaujama greznība.

Saņēmis no Nonojamas «Saidzjo Jaso dzejoļu krājumu», Munesue nolēma ievākt sīkākas ziņas par šo dzejnieku. Policijas iecirkņa uzziņu kabinetā bija dažādas enciklopēdijas. Sameklējis starp tām -Literatūras rādītāju», viņš atšķīra rakstu par Saidzjo Jaso.

Saidzjo Jaso (1892—1970), dzejnieks. Dzimis Tokijā. Mācījies speciāla angļu skolā, studējis angļu literatūru «Vaseda» universitātē un japāņu iiteratūru Tokijas universitātē. Mācoties vidusskolā, nonācis iemīļotā angļu valodas skolotāja Josies Takamacu literārajā ietekmē, kas noteicis visu viņa turpmāko dzīvi. 1919. gadā publicējis pirmo dzejoļu grāmatu «Smilšu zelts». Viņa izsmalcinātās, romantiskās vārsmas tika augstu novērtētas. 1921. gadā viņš kļuvis par «Vaseda» universitātes pasniedzēju. 1920. gadā iznācis atdzejojumu krājums «Baltais pāvs», pēc tam viņa paša dzejoļu grāmatas «Nezināmā izredzētā» un «Vaska lelle» (1922). 1923. gadā iestājies Sorbonnas universitātē, kur studējis sešpadsmitā gadsimta un vēlāko franču dzeju. Tur viņš darbojies Malarmē literārajā pulciņā un nodibinājis draudzīgas attiecības ar dzejniekiem simbolistiem, Vale- rī piekritējiem. Atgriezies Japānā, kļūst par «Vaseda» universitātes profesoru un japāņu dzejnieku simbolistu vadoni. Iznāk viņa darbi «Saidzjo Jaso dzejoļu krājums» (1927), «Skaistais zaudējums» (1929), «Zelta pils» (1944). Viņa grāmatām «Dzejas karalis», «Baltais pāvs», «Vaska lelle» bija liela nozīme jauno dzejnieku audzināšanā. Vadoša loma bērnu dzejas attīstībā ir viņa krājumam «Sarkanais putns». 1924. gadā tiek publicēts «Saidzjo Jaso bērnu dzejoļu krājums». Sacerējis gandrīz sešus tūkstošus dzejoļu, kas kļuvuši par dziesmu tekstiem, viņš ieņem vadošo vietu dziesmu poēzijas pasaule. Pēc Otra pasaules kara viņš publicējis dzejoļu krājumu «Sauja kristālu» un «Apcerējumus par Arturu Rcmbo» (1967). 1961. gadā tiek ievēlēts par Mākslas akadēmijas locekli… Tā par viņu bija rakstīts enciklopēdijas *Japonica» sējumā «Literatūra».

Saidzjo Jaso un Džonijs Heivards… Munesue atrāva skatienu no enciklopēdijas un stingi raudzījās sev priekšā. Kas varēja būt kopīgs Japānas izsmalcinātajam liriķim ar nēģeri no Ņujorkas graustiem?

Munesue sāka uzmanīgi lapu pa lapai šķirstīt grāmatu, kurā sākumā bija likai pavirši ieskatījies. Lai gan nebija tiešu pierādījumu, ka dzejoļu krājums piederējis Heivardam, tomēr Munesue nojauta, ka lā las ir.

Grāmata bija izdota 1947. gadā. Izdevniecība, kas laida klajā šo krājumu, jau sen likvidēta, jo kopš tā laika pagajis vairāk nekā divdesmit gadu. Tikpat veca bija salmu cepure, ko atrada Simidzudaņi parkā, kur tika sadurts nēģeris.

Džonijs Heivards — salmu cepure — Saidzjo Jaso… Kas gan viņus vieno? Varbūt atbiidc paslēpta šīs grāmatas lappusēs? Vispirms pašain jāatrod šī saikne, un tikai lad var nodot grāmatu izmeklēšanas grupai.

Munesue rūpīgi šķīra lappuses. Vajadzēja būt ļoti uzmanīgam, jo uz pēckara gadu rupja papīra iespiestā un pavirši brošētā grāmata varēja jebkurā brīdī pilnīgi izjukt. Nelasīto lappušu skaitam sarūkot, Munesue sāka just ko līdzīgu izmisumam. Viņš saspringti ielūkojās katrā vārdā, bet nespēja saskatīt to saikni, ko viņš tik cītīgi meklēja. Laikam grāmatu bus aizmirsis mašīnā kāds cits braucējs.

Lasot*pēdējās lappuses, Munesue satrūkās. Viņa roka, kas šķirstīja grāmatu, sastinga. Inspektoram likās, ka acu priekšā nozibsnī zibens.

«Māt, kas noticis ar manu cepuri, To salmu cepuri, kas aiza iekrita. Kad vasarā uz Kirid/.umi gājām mēs no Usni?»

— Atradu!—Munesue neviļus iekliedzās. Saidzjo Jaso dzejoļu krājumā bija minēta salmu cepure! Munesue pārsteigumā nodrebēja.

«Māt, tā cepurīte bija man tik mīļa,

Es toreiz ļoti bēdājos par to!

bel vēja brāzma uzpūta tik spēji… v

Māt, mums pretim nāca zāļu tirgotājs,

Tik jauns, ar zilām getrām, cimdiem rokā.

Viņš ļoti centās notvert cepuri.

Bet veltas bija viya pulēs.

Tik dziļa aiza, un pāri galvai biezi krūmi…

Kas toreiz, māt, bij noticis tai cepurei?

Tie īrisi, kas ziedēja tur ceļmalā,

•lati sen kn novītuši,

Bet kalnus rudeni sedz pclnukrāsas migla.

Varbūt ik vakaru zein manas cepures

Tur sienāži nāk dziesmas sisināt?

Tu z.ini, māt, man šķiet.

Ka šonakt aizā klusi krājas sniegs

Un skumji aprok itāliešu salmu cepuri,

Kas toreiz, spīdēja tik jauna,

Un izdzēš burtus Y. S„ ko taja ierakstīju es…»

Munesue vairākas reizes pārlasīja šo garo dzejoli. Kad uzbudinājums beidzot norima, viņš juta, ka sirdi pārņem prieka vilnis, jo beidzot bija atrasta tik ilgi meklēlā saikne. Prieks kļuva vēl lielāks tādēļ, ka dzejolis bija viņu ļoti aizkustinājis. Pret dzeju vienaldzīgo Munesui pārsteidza Iļrīnišķīgā aina — māte ar bērnu pastaigajas vasaras saules pielietā ielejā un tērzē par salmu cepuri. Munesui, kuru mālē bija pametusi jau agrā bērnībā, satrieca autora sirds dāsnums, kas veltīts mātes gādībā aizvadītajām dienām.

Acīmredzot dzejolis uzrakstīts tad, kad māte bija jau mirusi, vai ari abi dzīvojuši šķirti. Jādomā, ka salmu cepure bijusi mātes dāvana.

Munesues acu priekšā pavīdēja viņi abi — māte ar dēlu roku rokā pastaigājas vasarīgā ielejā, kas pilna zaļumu un vēsuma. Māte vēl jauna un skaista, bet bērns mazs. Vasara pilnā plaukumā, visapkart miers un klusums…

Munesuem arī gribējās pabūt lajā ielejā. Interesanti, kur alrodas kiridzumi karstie avoti? Ja «lolos ceļā no Usui. laikam netālu no (iimūnas un Nagano prefektūras robežas. Un te Munesue, kas jau bija sācis iztēloties nezināmos karstos avotus kalnu aizā, pēkšņi satrūkās no pārsteidzošas domas. Džonijs Heivards bija teicis, ka brauc uz Japānu palūkoties uz Kisumī». Vardi «Kisumī» un Kiridzumi» pēc skaņām ir ļoti līdzīgi. «Kisumī» bija saklausījuši amerikāņi. Bet viņš droši vien bija teicis «Kiridzumi». Salmu cepure 1111 Kiridzumi.

Tātad divi fakti, kas cieši saistīti ar Džoniju, pēkšņi atradušies Saidzjo Jaso dzejoļu grāmatā. Munesue devās ziņot izmeklēšanas grupai par savu atklājumu.

Viņa vēsts iedvesmoja visus grupas dalībniekus. Par salmu cepuri domstarpību nebija, loties tika apšaubīta versija, ka «Kisutnī» ir 1as pats, kas «Kiridzumi».

Un tomēr es esmu pārliecināts, ka tā tas ir,— Munesue nepiekāpās. Taksometra šoferis «straiv hat» vietā taču sadzirdēja «stouha». Abos gadījumos skaņa «r» nav saklausāma. Pilnīgi iespējams, ka Heivards bija izrunājis «r» īpaši mīksti.

Arī Ņujorkas priekšpilsētās, tāpat kā Tokijā, ir savs īpatnējs dialekts. Varbūt tur mēdz izlaist skaņu «r»?

Diemžēl izmeklēšanas grupā nebija neviena, kam angļu valoda būtu stiprā puse. Šajā gadījumā bija īpaši grūti, jo bija jāsaduras ar īpatnēju Bruklinas amerikāņu izrunu.

Nedrīkst paļauties uz minējumiem. Konsultēsimies ar speciālistiem,— teica inspektors Nasu, ātrāk par pārējiem izdarījis pareizu secinājumu.

Viņi devās pie profesora Mijatakes Tosijuki — lielas autoujtātes amerikāņu valodas fonētikas jautājiunos Tokijas svešvalodu institūtā. Profesors sniedza izsmeļošu paskaidrojumu.

Ievērojot Amerikas Savienoto Valstu teritorijas milzīgo plašumu, atkarībā no reģiona un iedzīvotāju slāņa ta, ko mēdz dēvēt par amerikāņu valodu, ļoti atšķiras gan leksikas, gan izrunas ziņa. Reģionāli to var iedalīt standartvaloda, austrumu štatu valodā un dienvidu štatu valoda. Ņujorkā runā standarlvalodā, kurai piejaukti austrumu dialekta elementi. Atbildot uz jūsu jautājumu par skaņas «r izlaišanu vārdos *slraw hat» un «Kiridzumi», jāteic, ka amerikāņu valodas fonētikā tāda parādība nav fiksēta.

Nav fiksēta?—neslēpdams vilšanos, jautāja Munesue, kas ar savu atklājumu bija izpelnījies atļauju pašam konsultēties ar profesoru.

Ir gadījumi, kad skaņa izzūd nākamās skaņas ietekmē un netiek izrunāta. Tādu parādību var novērot gan atsevišķā vārdā, gan saplūstot diviem vārdiem. Piemēram, vārdos «asfced» un «stopped» liaži amerikāņi neizrunā līdzskaņus «k» un «p>, un mēs dzirdam tikai «ast» un «stot». Gadās, ka izzūd nāseņi un dubultie līdzskaņi, bet tas, par ko jūs jautājāt, nemēdz būt.

Munesuem sāka zust drosme. Noiet tik garu meklējumu ceļu un tad pēkšņi vilties visās cerībās. Viņš tik tikko turējās kājās.

Par skaņu «r» jāteic, ka angļu valodas amerikāņu variantā tā drīzāk pati ietekmē blakus esošās skaņas. Gadās, ka vārdā vispār nav «r», bet, ja nākamais vārds sākas ar patskani, tad šo divu vārdu starpā parādās līdzskanis «r». Piemēram, «esmu redzējis to»—«sau> j7» vai arī «viņš un es»—«/«c and met reizēm tiek izrunāti «sorit» un «hirendmi». Atvainojiet par manu slikto izrunu! Tomēr skaņas «r» izlaišana arī ir iespējama,— profesors mierināja galīgi sašļukušo Munesui.

Ko nozīmē «iespējama»?—-Izmeklētāja sejā pavīdēja priecīgs smaids.

Jā, iespējama, bet ne kā zinātniska norma.

Man vienalga, kā. Gribu tikai noskaidrot, vai šāda parādība novērojama reālajā dzīvē…

Jūs, šķiet, vēlējāties uzzināt manu zinātnieka viedokli?— profesors Mijatake likās aizvainots par Munesues nicīgo attieksmi pret zinātni.

Nu jā, pilnīgi piekritu jiuns… Redziet… vārdu sakot, es ļoti vēlos uzmanīgi ieklausīties jūsu — nepārspējama speciālista — domās, vai ir iespējama tāda izruna, pat ja tā netiek atzita par normu zinātnieku aprindās.— Munesue centās glābt, kas vēl bija glābjams. Nednksteja zaudēt profesora atbalstu dažu aplam izteiktu vārdu dēļ.

Savienotajās Valstīs angļu valoda kas ir tā saucamās amerikāņu valodas pamats, fonētiski ir ļoti atšķirīga ne tikai katrā reģionā, bet ari katrā sabiedriskajā slānī. Tā angļu valoda, ko mēs mācāmies skolās, ir inteliģences standartvaloda. Cilvēks, kas ir apguvis angļu valodu skolā, nesapratīs nekā 110 ta, ko runā Koknijā vai Bruklinā. Bet Ņujorkas priekšpilsētās dzīvo ari iri, izceļotāji no Skandināvijas valstīm un Austrumeiropas, itālieši, spāņi, puertorikāņi, ebreji, nēģeri no dienvidu štatiem… īsts valodu sakausējums. Protams, k&'.rs no viņiem pēc savas gaumes kropļo angļu valodu, norijot dažādas skaņas. Piemēram, spāņiem parasii ļoti vibrē skaņa «r», bet, ccn/damies slēpt spānisko izcelšanos, viņi apzināti klusina vai pat pavisam izlaiž šo skaņu.

■—Tātad šāds cilvēks varētu *straiu hat» vietā pateikt «stouha» un «Kiridzumi» pārvērst par «Kisumī»?—Munesue sasparojās. Džonijs Heivards bija dzīvojis Austrumharlemas spāņu kvartalā.

Varētu gan,— profesors piekrītoši pamāja.

3

Gandrīz tajā pašā laikā izmeklēšanas grupa saņēma no Ņujorkas policijas jaunu informāciju. Tika izteikts pieņēmums, ka Džonija tēvs Vilšovs Heivards meties zem bagātnieka automašīnas riteņiem, lai saņemtu kompensāciju un tādā veidā iegūtu līdzekļus Džonija ceļojumam uz Japānu. Upurēdams dzīvību, tēvs bija ieguvis dēlam ceļanaudu. Bel kādēļ bija vajadzīgs šāds brauciens? Uz šo jautājumu nevarēja atbildēt ne tēvs, ne dēls — abi jau bija miruši. Skaidrs bija tikai tas, ka Džonija braukšanai uz Japānu bijis kāds svarīgs mērķis. Varbūt to var atrast Kiridzumi? Izmeklēšanas grupa beidzot kļuva možāka.

Kluss lauku miestiņš Kiridzumi, izsenis slavens ar karstajiem avotiem, atrodas Usui kalnos uz Gummas un Nagano prefektūru robežas.

Tūrisma biroja izdotajā ceļvedī bija teikts: «… atrodas Kiridzumi upes augštecē, 1180 metru virs jūras līmeņa, tas ir, 200 metru augstāk nekā kūrorts Karuidzava. No visām pusēm to ieskauj lutini un ūdeņi, veidojot brīnišķīgas dabas ainavas. Sevišķi skaisti tur ir rudenī, kad kalnu nogāzēs iedegas sarkano kļavu lapotnes. Vieta sevišķi piemērota tūristu nometņu izvietošanai. Pusotras stundas laikā no avotiem kājām var aiziet līdz Hanamagarijamai — Šķībde- guna kalnam, kur ari visā krāšņumā kvēlo sarkanās kļavas…

Avotu ūdens kaļķains, ar rūgtu piegaršu. Līdzot ārējām brūcēm, aterosklerozei, nervu un sieviešu slimībām, kuņģa un zarnu kaitēm. Lai nokļūtu līdz Kiridzumi, jābrauc līdz galam ar autobusu no Jokogavas stacijas, kas atrodas uz Sinecu dzelzceļa līnijas, un tad vēl deviņi kilometri jāiet kājām pa kalnu ceļu vismaz trīs stundas.»

— Trīs stundas kājām!— Izmeklēšanas grupas dalībnieki bija pārsteigti.— Vai tiešām mūsdienās tik tālu kalnos vēl atrodas šādas mazas kūrvietas?

Kiridzumi bija divas viesnīcas. Izmeklētāji piezvanīja uz turieni un nekavējoši saņēma atbildi, ka vecajā viesnīcā «Kinto- kana»—«Zelta ūdeņu nams»—ir brīvas istabas.

Stāsta, ka Saidzjo Jaso dzīves laikā «Kintokanas» viesiem brokastis esot tītas salvetēs, uz kurām bijis iespiests viņa dzejolis par salmu cepini, jo tas sacerēts to dienu piemiņai, kad dzejnieks atpūties Kiridzumi.

radās jauns meklējumu objekts — tur jāmeklē, lai varētu atrisināt mīklu,» nodomāja Munesue, patei-

Tādējādi izmeklēšanas grupai Kiridzumi karstie avoti. «Tieši Džonija Heivarda nogalināšanas clgi atvadīdamies no profesora.

Ja šī vieta kaut kādā veidā ir saistīta ar Džoniju Heivardu, tad vislabāk šo jautājumu varēja noskaidrot viesnīcā «Kintokana». Pavēli doties komandējumā uz Kiridzumi saņēma divi — Munesue un Jokovatari.

Šaja laika lika saņemti traipa analīzes rezultāti uz atrastā lācēna. Tās bija cilvēka asinis ar tādu pašu grupu ka Fuiniei.

Lai cik bēdīgi tas būtu, abu vīriešu minējumi apstiprinājās. Ar iegūtajiem datiem Ojamada devās uz policiju. Saņēmusi konkrētus materiālus, policija vairs nedrīkstēja kvalificēt lietu kā parasti — «pazuduša cilvēka meklešana».

Speciālisti rūpīgi izpētīja lācēnu. Bet kopš nozieguma izdarīšanas bija aizritējis daudz dienu, tādēļ neizdevās atrast nekādus jaunus pavedienus.

NEAIZMIRSTAMĀ KALNU VIESNĪCA

1

Munesue un Jokovatari, Ueno stacijā iekāpuši vilcienā, ap vieniem dienā ieradās Jokogavā. Sarkano k|avu laiks jau bija beidzies, bet apkārtējos kalnos vēl arvien kvēloja sārtums. Uz Kiridzumi vajadzēja doties kājām. Varēja gan ar mašīnu aizbraukt līdz vietai, ko sauca par «sešstūri», bet tālāk tik un tā būtū jāsoļo vēl vismaz kilometrs.

Stacijas laukumā brīvi taksometri nebija redzami. No visam pusēm apbūvēts laukumiņš vairāk līdzinājās nelielam pagalmam un nemaz neatgādināja parastos stacijas laukumus, kas tik parasti lauku rajoniem. Virs namiņu jumtiem rēgojās televīzijas antenu mežs. Televīzija piešķīra standartizētu izskatu pat šādiem klusiem miestiņiem. Šauro zemes pleķīti stacijas priekšā aizņēma automašīnu rindas, tādēļ tas izskatījās vēl šauraks. Bija darba diena. No vilciena bez viņiem izkāpa tikai daži cilvēki, acīmredzot vietējie iedzīvotāji. Stacijas ēka atradās taksometru parka dispečers. Izmeklētāji griezās pie viņa, bet izrādījās, ka dispečera pārziņā ir tikai viena automašīna un ta, kā par spīti, tieši šajā laikā aizbraukusi uz Takasaki.

— Jāpiezvana uz Kiridzumi viesnīcu. Varbūt no turienes atsūtīs mikroautobusu,— laipni ierosināja dispečers un pats paņēma telefona aparātu. Drīz vien viņš paziņoja:—Jums, godājamie viesi, palaimējies. Autobuss jau alrodas ceļā uz šejieni. Pēc desmit minūtēm būs klāt.

Inspektori atviegloti saskatījās. Iešana kājām, protams, ietilpst viņu dienesta pienākumos, tomēr četras stundas kājām pa kalnu ceļu — tas viņiem bija par grūtu.

Drīz pienāca mikroautobuss. Uz tā sāniem bija uzraksts: «Karstie avoti Kiridzumi». No autobusa izkāpa vairāki jauni puiši un meitenes.

Vai jūs esat Munesue un Jokovatari kungi no Tokijas?—jautāja šoferis pusmūža gados. Abi piekrītoši pamāja.— Par jums zvanīts no Tokijas. Atbraucu pretī. Ludzu, kāpiet mašīnā!—viņš aicināja un gribēja paņemt viesu ceļasomas.

Neuztraucieties, tik vieglu bagāžu mēs paši paturēsim,— Jokovatari kautrīgi iebilda.

Pavadot darbabiedrus ceļā, inspektors Nasu bija teicis: «Pie stacijas būs mašīna.» Acīmredzot šis mikroautobuss arī bija apsolītais satiksmes līdzeklis.

Mikroautobuss ripoja jautri un raiti. Sākumā brauca pa šoseju gar dzelzceļa stigu. Pēc minūtēm piecām viņi iebrauca nelielā kūrortpil- sētiņā. Māju jumti bija izvirzīti uz priekšu un it kā nokarājās virs ielas. Pie dažu namiņu logiem bija redzami gadu gaitā nomelnējuši senlaicīgi režģi. Tās bija jau Edo laikmetā (tātad vismaz pirms simt gadiem) celtas iebraucamās vietas. Tālumā pret debesīm augstu slējās milzu kalni.

Šī ir Sakamoto pilsētiņa. Stāsta, ka senos laikos te bijuši izpriecu kvartāli,— šoferis paskaidroja.

Pilsētiņa stiepās tālu gar dzelzceļa malu, un izmeklētājus pārņēma sajūta, ka tūliņ no tumsas caur šiem režģiem jautro namu iedzīvotājās pastieps uz viņu pusi aicinošās rokas.

Autobuss apstājās pilsētiņas nomalē, lai uzņemtu vairākus skolniekus un vīrieti pusmūža gados. Bija grūti pateikt, vai viņš ir vietējais vai iebraucējs. Mugurā viņam bija pilsētnieka tērps. Vīrietis sasveicinājās ar šoferi kā ar vecu draugu. Rokā viņš turēja nelielu, nobružātu ādas portfeli. Bērni laikam dzīvoja attālākos ciematiņos un braukāja ar autobusu uz skolu un atpakaļ.

Vecās mājas gandrīz visas pārbūvētas, no agrākajām te palicis pavisam maz,— jaunais pasažieris draudzīgi uzrunāja Munesui, pamanījis, ka tas ar lielu interesi ielūkojas senajās ieliņās.

Tik tiešām starp vecām, laika zoba sagrauztām mājiņām varēja redzēt ne mazums jaunu ēku. Bet ari to jumti un fasādes veidoti senlaicīgā stilā, tādēļ kopējā vēsturiskā atmosfēra nebija zudusi. Šķērsieliņās izvietotās automašīnas nedūrās acīs. Koši balts ceļš, uz kura nemanīja pat cilvēku ēnas, stiepās starp divām māju rindām ar kopā saplūdušiem jumtiem.

Senāk šajās iebraucamajās vietās dzīve kūsāt kūsāja. Tagad viss kā izmiris. No senajiem laikiem tikai atmiņas palikušas,— pasažieris skumīgi teica. Laikam viņš tomēr bija vietējais.

Iespējams, ka senatnīguma sajūtu radīja ne tik daudz ēku vecums kā izmirstošās pilsētas kapa klusums.

Redzat, cik vienveidīgas ir visas fasādes? Pilsētiņa tika izveidota pēc valdības pavēles. Visi zeines gabali bija vienāda lieluma. Agrāk te atradās iebraucamās vietas, priekanaini, pirtis, važoņu stacijas,— vīrietis turpināja skaidrot.

Bet ar ko tagad te nodarbojas cilvēki?— Munesue izrādīja ziņkārību. Viņš ievēroja, ka uz ielāin pat suņi nebija redzami. Pilsētiņa atgādināja tuksnesi.

Tiklīdz izveidoja Usui kalnu pāreju, visi sāka pārtikt no tās.

Ko nozīmē — pārtikt no pārejas?

Tas nozīmē — pelnīt uz dzelzceļa. Viens strādā stacijā, cits par ceļa apgaitnieku. Vārdu sakot, visi pilsētnieki kļuvuši par dzelzceļniekiem.

Autobuss, izbraucis no Sakamoto pilsētas, nogriezās no šosejas un ienira tunelī zem dzelzceļa stigas. Bērni, rādot ar pirkstiem uz logiem, sāka skaļi saukt:—Mērkaķis! Mērkaķis! —Izkaltušajā zālē kalna nogāzē tiešām bija parādījies melns punkts, bet tas nozuda, iekams izdevās to aplūkot. Izrādījās, ka šajā apkārtnē pērtiķi mēdz parādīties lielos baros — pa piecdesmit sešdesmit dzīvniekiem kopā.

Asfaltētajam ceļam beidzoties, autobuss pēkšņi sāka stipri kratīties. Pa labi parādījās diezgan augsts uzbērums.

Kiridzumi aizsprosts,— šoferis paziņoja. Garums 320 metri, augstums 67 metri. Celtniecības darbi iesākti pirms četriem gadiem un drīz tiks pabeigti. Odens krātuve vēl nebija piepildīta, un aiz varenās betona sienas dažviet rēgojās pamestas mājas un birztalas, kurām bija lemts nogrimt ūdens dzelmē. Šajā cilvēku uzbrukumā dabai jautās kaut kas skumjš un satraucošs.

Tālāk stipri kratīs, turieties ciešāk!— šoferis brīdināja. Viņi atradās kalnos.— Ja būtu atbraukuši agrāk, kādu skaistumu redzētu — apkārt viss kvēlotu kā milzīgs sārts,— šoferis turpināja ar tādu nožēlu, it kā ne atbraucēji, bet viņš pats būtu zaudējis iespēju baudīt dabas krāšņumu.

Arī tagad ir ļoti»skaisti.— Jokovatari lūkojās augšup uz kalnu grēdas virsotni, kur vēl bija saglabājušās rudens krāsas. Acīm, kas pieradušas raudzīties tikai pilsētas ģeometriskajās celtnēs, jebkurš dabas stūrītis ar savām košajām krāsām šķiet kā maigs glāsts. Kalni, kas augstu slējās visapkārt, nenomāca ar savu varenību. Tieši otrādi — tie mierīgi un maigi it kā apskāva no pilsētas dzīves pārgurušos ceļiniekus.

Autobuss rausās augšup pa upes krastu. Ceļa abās pusēs vīdēja izkaisītas mazas birzis.

Šofera kungs, vai jūs jau ilgi dzīvojat šeit?— Jokovatari sāka pamatam iztaujāt.

Agrāk strādāju Macuidas zīda austuvē, bet izpeļņa bija pārāk maza, tādēļ pirms gada pārnācu uz šejieni.

Tikai pirms gada?—Izmeklētāji saskatījās. Viņiem kļuva skaidrs, ka nav vērts prašņāt par seniem notikumiem.

Agrāk te automašīnas laikam nebraukāja?— Munesue piebilda.— Redzat, ir tāds dzejolis par salmu cepuri. Tur ir teikts apmēram tā: «To nopūta vējš, kad mēs gājām pa ceļu gar aizu.» Tiesa gan, dzejnieks domājis ceļu no Usui līdz Kiridzimi. Tas nav šis ceļš, vai ne?

Autošoseju uzbūvēja septiņdesmitajā gadā. Bet līdz tam no Jokogavas nāca kājām. Viesnīca bija tikai viena—«Kintokana». Viesi dzīvoja tajā ilgi —mēnesi, reizēm pat divus.

Un cik viesnīcu ir tagad?

Tagad ir divas. Bet saimnieks — viens. Ceļa galā jaunā —«Kiridzumi kana», bet vecā—«Kintokana».

Kad to jauno uzcēla?

Ari septiņdesmitajā.

Vai līdz «Kintokanai» mašīnas nebrauc?

Nē, tur nokļūt var tikai kājām. Pa kalnu taciņu jāiet apmēram trīsdesmit minūtes.

Pusstundu pa kalnu ceļu?— Jokovatari saviebās.

Agrāk no stacijas bija jāiet četras stundas. Bet tagadējiem viesiem pat pusstunda jau par daudz, tādēļ visi cenšas tikt jaunajā viesnīcā, bet uz «Kintokanu» iet tikai tie, kam patīk kāpelēt pa kalniem.

Sarunājoties braucēji nebija pamanījuši, ka mašīna iebraukusi tālu kalnos. Pirmīt pa labi no autobusa burbuļoja upīte, tagad ta putoja pa kreisi, bet ceļš, mezdams cilpu pēc cilpas, vijās arvien augstāk.

Pēc kāda laika neliela laukumiņa stūri starp kļavām, ozoliem, skābaržiem, dižskābaržiem un kastaņām parādījās zaļa divstāvu māja ar sarkanu jumtu. Mikroautobuss piebrauca pie pašām durvīm. Izkāpuši ara, Munesue un Jokovatari saprata, ka atrodas ielejā, ko no visām pusēm ielenkuši stāvi kalni.

Aiz priekštelpas atklājās skaisti iekārtota halle ar dīvāniem un suvenīru stendiem. Viesus saņēma istabene — apmēram četrdesmit gadu veca laipna sieviete.

Jokovatari un Munesues kungi? Mēs jus gaidām.

Istabene paņēma no šofera ceļasomas un aicināja viesus doties uz istabām. Bet Munesue aizkavēja viņu.

Mēs labak apmetisimies «Kintokanā».

Labi, es jūs pavadīšu uz «Kintokanu». Bet tagad atpūtieties pēc garā ceļa,— istabene teica un ielaida viņus telpā, kas atradās gaiteņa galā.

Logā lūkojās kļavas zars ar pēdējām sarkanām lapām. Kaut gan bija dienas vidus, visapkārt valdīja apbrīnojams klusums.

Tūlīt atnesīšu tēju,- istabene sacīja, nolika somas sienas nišā un izgāja no istabas.

Viņi atvēra logu, un viņus apņēma spirdzinošs kalnu gaisa vilnis.

Kāds klusums…

It ka ausis butu aizkritušas.

Neesam pieraduši pie klusuma, tādēļ liekas tik savādi.

Ik dienas apkārt valda viena vienīga dārdoņa. Nav brīnums, ka tagad liekas tik dīvaini.

Bel kads sakars šim klusajam nostūrim ar Džoniju Heivardu?— Jokovatari, aizdedzinot cigareti, paraustīja plecus.

Gaitenī dipēja viegli soļi, un istabene ienesa tēju.

Esiet sveicināti mūsu Kiridzumi!— Viņa vēlreiz zemu paklanī- jas.

Sievietes manierēs un runas veidā jautās kaut kas tāds, kas lika domāt, ka tieši viņa ir viesnīcas īpašniece, nevis istabene, kā viņi bija iedomājušies sakumā.

Pie jums ir tik labi, — Jokovatari atklāti jūsmoja. — Vismaz varēsim izvēdināt" plaušas, ko nomocījis smogs un sodrēji.

• — Jā, pie mums tiešām ir jauki,— sieviete priecājās.— Visi viesi saka lo pašu.

Piedodiet, jūs esat šīs mājas saimniece?— Jokovatari nolēma pārliecināties.

Jā, tiekam ar visu galā pašu ģimenes spēkiem.

Bet kā jūs spējat parvaldil abas viesnīcas?

Sezonas laikā algojam palīgus. Bel, ja pastāvīgi turētu svešus cilvēkus, viņu darbs būtu jāuzmana, un tad viesi tiktu sliktāk apkalpoti.

Tātad pie jums ir īsts mājas serviss.

Tā ir, paldies…

Bet ko jums tcica par mums, zvanot no Tokijas?— ar nevainīgu skatienu pajautaja Jokovatari. Viņam šķita, ka saimniece nojauš, kas viņi ir.

Neko. Vai tad jūs neesat paši pieteikušies?

Firma pasūtīja,— Jokovatari izvairīgi atbildēja.

Izmeklēšanas sākumā vienmēr jācenšas neatklāt sevi, citādi

sarunu biedrs nobīstas un vairs neatver muti. Ar dažiem gan, tieši otrādi, iet raitāk, ja tūlīt, nekā neslēpjot, pasaka, ka esi izmeklētājs,— tad viņi paši visu izstāsta. Vārdu sakot, viss atkarīgs no tā, kāds «partneris» gadās.

Jūs te laikam kādās darīšanās?—saimniece jautāja.

Ka jūs lo zināt?— Jokovatari brīnījās. Likās, ka, par spīli piesardzībai, viņa tomēr nojauš abu nodarbošanos.

Kedziet… Pie mums parasti ierodas grupas, ģimenes vai ari pārīši. Bet divi vīrieši karstajos avotos — tas ir ārkārtīgi rels gadījums.

Skaidrs. Jā, vajadzēja paķert līdzi kādus skuķus.— Jokovatari ar nožēlu paraudzījās uz Munesues pusi.

Gribat, es uzminēšu, kas jūs tādi esat?—saimniece piedāvājās, neslēpdama smaidu.

Vai tiešām uzminēsiet?

Sākumā domāju, ka avīžnieki. Bet pēc korespondentiem jūs neizskatāties… Okšķeri, vai ne?

Inspektori mulsi saskatījās.

Precīzs trāpījums! Kā jums tas izdevās?— Jokovatari atzinās. Vairs nebija ko slēpties. Saimniece acīmredzot ir runīga. Prātīgāk būs atklāti lūgt viņas palīdzību.

Ja ierodas korespondenti, tad viens noteikti ar fotoaparātu. Bet jūsu somas ir vieglas. Neliekas, ka tajās varētu būt aparali. Turklāt korespondentu kungi allaž ir uzcirtušies.

Tas tik ir kompliments!— Jokovatari nosmīnēja.

Mūsdienās noziedznieki lido lidmašīnās un brauka sporta automašīnās. Līdz ar to zudis ari priekšstats par detektīvu nobružātā žaketītē un nomīdītos zābakos. Tagad starp jaunajiem izmeklētājiem sastopami tādi, kas ne ar ko neatšķiras no augslas kategorijas firmas kalpotājiem. Munesue un Jokovatari nebija tādi, bet pēc «nomīdītiem zābakiem» ari neizskatījās. Tomēr salīdzinājumā ar žurnālistiem viņu izskats bija diezgan pieticīgs. Un to viņiem atgādināja kalnu iebraucamās vietas saimniece.

Piedodiet, es negribēju tā teikl,— saimniece centās labot neviļus izteikto aplamību.— Avīžnieki tiešām izskatās smalki un uzcirtušies, bet uzvedībā viņiem it kā pietrūkst smalkjūtības. Pat nezinu, kā to pareizāk pateikt.

Nē, mēs nekā slikta nedomājam. Bet, ja nu jūs esat mūs atmaskojusi, tad pastāstīsim visu, kā ir. Mēs esam ieradušies šeit policijas pārvaldes uzdevumā, lai noskaidrotu kādu lietu. Tas ir izmeklētājs Jokovatari, bet mans uzvārds — Munesue. Mēs gribam uzdot jums un jūsu dzīvesbiedram dažus jautājumus. Vai jūs mums palīdzēsiet?— Munesue parādīja saimniecei savu darba apliecību.

Centīsimies būt jums noderīgi un darīsim visu, kas mūsu spēkos. Piedodiet, ja esmu kaut ko pateikusi ne tā, kā vajag.

Pirmīt pieļautais netaktiskums acīmredzot lika viņai justies vainīgai, un viņa vēlējās kļūdu labot. Bet inspektori nekavējās izmantot izdevīgo situāciju.

Vai pie jums bieži ierodas ārzemnieki?—Munesue sāka ar pašu galveno jautājumu.

Kā to lai saka? Ne visai bieži. Mums te tāda nomaļa vieta.

Bet reizēm ierodas?

Sezonas laikā dažreiz ierodas.

Vai pēdējā laikā nav bijusi nēģeri no Amerikas?

Nēģeri? Nē, tādus gan neatceros.

No trīspadsmitā līdz septiņpadsmitajam septembrim?— Munesue raudzījās saimniecei acis. Spriežot pēc dokumentiem, Džonijs Heivards bija ieradies Japānā pirino reizi. Tātad viņš varēja apmeklēt Kiridzumi tikai šo četru dienu laikā -— no ierašanās brīža Japānā, tas ir, trīspadsmitā septembra, līdz bojāejas brīdim viesnīcā «Royah. Dzīvodams «Tokyo Business Man lloteU, viņš ik vakaru bija atgriezies savā istabā, bet varēja taču nokļūt līdz Kiridzumi un atpakaļ ari vienas dienas laikā.

Septembri mums bija daudz viesu, bet nēģeri gan ne.

Mūs interesē šis nēģeris. Iespējams, ka viņš šeit nav bijis. Bel kaut kas viņu saista ar šīm vietām. Viņš izskatās drīzāk pēc austrumnieka nekā pēc nēģera.—- Munesue parādīja nogalinātā Džonija Heivarda fotoattēlu un fotokartītes kopiju no viņa pases. Bet saimniece uz to nereaģēja.

Ja jūs neatceraties, tad laikam arī jūsu vīrs nepazīs viņu?

So nēģeri?

Nu protams.

Ja nēģera kungs apmestos pie mums, mēs noteikti atcerētos, jo tādi viesi šeit nekad nav bijuši. Bet kas ar viņu noticis?— saimniece satraukti jautāja.

Nekas sevišķs. Mēs interesējamies par viņu kāda notikuma dēļ. Lūdzu, neuztraucieties I—Munesue steidzās mierināt sievieti. Ja viņa būtu lasījusi avīzes, tad droši vien zinātu, ka nēģeris Džonijs Heivards nogalināts Tokijas viesnīcā. Bet bija grūti iedomāties, ka šī labsirdīgā sieviete, kas noņēmās ar dažādām saimniecības lietām, varētu interesēties par šādiem asiņainiem notikumiem. Un, ja viņa arī būtu ziņkārīga, diez vai varētu parādītajos fotoattēlos pazīt seju, kuru viņa tikai nejauši ieraudzījusi laikrakstā.

Vai ir bijuši gadījumi, kad jūsu vīrs palika viesnīcā viens pats?

Kā nu ne. Kad tuvojās dzemdības, aizbraucu pie vecākiem — abas reizes uz veselu mēnesi. Bet tagad bērneļi jau iet skolā.

Varēja saprast, ka tie bijuši viņas bērni, kas atbrauca līdzi mikroautobusā.

Vai nēģeris nevarēja ierasties šeit tieši tajā laikā?

Kas zina, varbūt kāds no Džonija Heivarda radiem senāk bijis Kiridzumi?

Nē, laikam gan ne. Par tādu notikumu vīrs katrā ziņā butu pastāstījis.

Cik ilgi jūs glabājat viesu reģistrācijas grāmatas?

Parasti iznīcinām tās pēc gada.

Sarunādamies ar saimnieci, Munesue saprata, ka nekāda labuma no viņas nebūs. Protams, ir vēl viņas vīrs. Varbūt viņš kaut ko zina par Džoniju?

Kur pašlaik ir jūsu dzīvesbiedrs?

Vecajā viesnīca. Ja nepieciešams, izsaukšu viņu.

Nē, mēs paši aiziesim pie viņa. Tur ari pārnakšņosim. Atvainojiet, saimniec,— vai jūs jau sen dzīvojat šajā vietā?

Iespējams, ka Džonijs nodibinājis sakarus ar vietējiem iedzīvotājiem vai nu pirms viņas ierašanās šeit, vai viņas prombūtnes laikā.

Izgāju pie vīra sešdesmit piektajā gadā un kopš tās dienas visu laiku esmu šeit.

Tātad nēģeri te nekad nav bijuši?

Domāju, ka nav bijuši.

Un no kādam citām zemēm ieradās ārzemnieki?

Visvairāk amerikāņu karavīri no bāzēm. Tad studenti. Vispirms galvenokārt amerikāņi, tad franči, vācieši, angļi.

Vai starp vietējiem iedzīvotājiem ir cilvēki, kas šeit dzīvo jau no kara laikiem?

Protams. Piemēram, vīra vecāki. Vajadzētu viņiem pajautāt.

Tātad Vira kunga vecāki vēl dzīvi?

Jā, abiem jau pāri septiņdesmit, bet turas braši.

Vai viņi šeit dzīvojuši visu laiku?

Jā, kopš mantojuši šo saimniecību, tā nekur citur nav aizbraukuši.

Mantojuši?

Vīratēvam īpašumu atstājis tēvabrālis. Bet es no tām lietām neko daudz nesajēdzu. Jūs labāk pajautājiet pašam vīratēvam.

No saimnieces teiktā kļuva skaidrs, ka tagadējais viesnīcas saimnieks ir viņas dzīvesbiedrs, bet vīratēvs vairs ne ar ko nenodarbojas un klusi dzīvo «Kiridzumikanā». Diez vai divdesmit četru gadu vecumā bojā gājušajam Džonijam Heivardam varētu būt sakari ar sirmgalvi, kas jau pārsniedzis septītā gadu desmita slieksni, vai ari ar viņa priekštečiem.

Vai jums ir pazīstami šie dzejoļi?— Munesue mainīja sarunas tematu un parādīja sievietei Saidzjo Jaso dzejoļu krājumu, kas piederēja Džonijam Heivardam.— Šī grāmata lika atrasta starp nēģera mantām. Braucot prom 110 Amerikas, viņš teicis, ka dodas uz Japānu apmeklēt Kiridzumi.— Skaidrot sievietei, kā viņi no «Kisumī» lika līdz Kiridzumi, nebija nekādas vajadzības.— Šiem dzejoļiem ir svarīgs sakars ar nēģeri Džoniju Heivardu. Tajos rakstīts par

Kiridzumi. Viņš devies uz Japānu, iai nokļūtu šeit. Bet ko viņš gribēja te darīt? Pilnīgi iespējams, ka miklas atrisinājums slēpjas šajos dzejoļos. Vai tie jums neko neizteic?

Es zinu, ka dzejolī par salmu cepuri Saidzjo Jaso kungs atceras'savas bērnības gadus, kad viņš kopā ar māli bija atbraucis uz Kiridzumi. Esmu dzirdējusi, ka vīratēvs sanieklejis šīs vārsmas un licis tās iespiest reklāmas brošūrā un uz salvetēm.

Vai jums vēl tagad ir tāda brošūra?

Tagad vairs nav, tas bijis ļoti sen.

Žel,— Munesue teica, neslēpdams vilšanos.— Līdz kādam laikam tās salvetes un brošūras lietoja?

To zina tikai vīrs vai vīratēvs.

Bet kā jūs domājat, kāds sakars šim dzejolim var būt ar nēģeri Džoniju Heivardu?— Munesue bikli jautāja saimniecei, kaut gan pats necerēja saņemt atbildi no cilvēka, kas visā mūžā nebija sastapis nevienu nēģeri.

Par Kiridzumi sauc visu apkārtni, ne tikai vietu, kur mēs dzīvojam…

Šie saimnieces vārdi laikam bija piesaistījuši Jokovatari uzmanību, jo viņš klusi nočukstēja: «Pilnīgi iespējams, ka Džonijs domājis ne tikai pašus karstos avotus…»

Kad izmeklēšanas grupā apsprieda vietvārdu «Kiridzumi», kas tika atrasts Saidzjo Jaso grāmatā, tad visi saistīja šo vārdu tikai ar karstajiem avotiem, bet varēja taču būt, ka runa ir par visu Kiridzumi rajonu.

Vai cilvēki dzīvo likai šeit, Kiridzumi?— Jokovatari jautāja. Ja kaut kur tuvumā ir vēl citas vietas, kur dzīvo cilvēki, tad Džonijs Heivards varēja tiekties ari uz turieni. Vai varbūt viņam nebija vajadzīgi cilvēki, bet pati Kiridzumi zeme? Tad gan neizdosies noskaidrot nenieka.

Tas ir, vai vietējie iedzīvotāji vienmēr dzīvojuši tikai karsto avolu tuvumā?— Munesue skaidrak pateica Jokovatari domu.

Agrāk vēl bija ^lunosavas ciemats, bet tagad tur neviens vairs nedzīvo.

Junosava? Kur lā atrodas?

Braucot no Sakamoto, jūs laikam redzējāt aizsprostu? No tā mazliet uz augšteces pusi. Drīz lo ciematu applūdinās, tādēļ gandrīz visi jau pārbraukuši uz citurieni.

Sen aizbraukuši?

Apmēram trīs gadi jau pagājuši. Tomēr pati Junosava nav Kiridzumi.

Nu vairs nekas nebija skaidrs. Tādēļ vajadzēja tūlīt doties uz veco viesnīcu.

Piedodiet par traucējumu. Mēs iesim uz «Kintokanu».

Es jus pavadīšu.

Paldies. Nepūlieties veltīgi. Te taču ir tikai viens ceļš, vai ne?

Jā, cita ceļa nav. Bet man tik un tā jāiet uz turieni.— Saimniece labā noskaņojumā piecēlās.

2

Līdz «Kintokanai» vijās šaura meža taciņa. Saule jau bija paslēpusies aiz kalniem, debesīs kvēloja sarkans riets. Uzkāpuši apmēram septiņsimt metru augstuma, viņi sasniedza kalnu pāreju, no kuras jau varēja saskatīt veco viesnīcu. Jokovatari un Munesue smagi elsa, bet saimniece jutās lieliski. «Kintokana» bija paslēpusies klusā ielejā. Virs tās virmoja viegls dūmu mākonītis, kas vairak līdzinājās tvaikiem. Sākumā tic tiecās augšup, bet, atdevuši siltumu vēsajam gaisa slānim, izplūda plašumā, tādēļ šī kalnu aizsegā paslēpusies atpūtas vieta karsto vannu cienītājiem šķita vēl mājīgāka. Pēc brīža saule jau bija norietējusi, un tikai dziestoša rieta blāzma vēl apgaismoja ieleju ar savu liego gaismu.

Gandrīz pie pašas laika zoba sagrauztās viesnīcas čurnēja ūdens dzirnavas.

Pilsētas viesiem tās ļoti patīk, tādēļ saglabājām, lai tik griežas,— saimniece paskaidroja.

Viņi iegāja viesnīcas priekštelpā. Mājā jau dega gaisma. Viesus sagaidīja ne visai izskatīgs vīrs pusmūža gados. Tas bija pals saimnieks. Sieva kaut ko iečukstēja viņam ausī, un viņš kā atvainodamies aicināja atbraucējus istabā.

Esam priecīgi, ka nolēmāt apmesties tik tālā nostūrī. Droši vien esat ļoti noguruši pēc grūtā brauciena. Vispirms gribu piedāvāt jums vannu ceļa sviedru un putekļu noskalošanai.

Pēc «Kiridzumi» dūrās acīs «Kintokanas» cienījamais vecums. Nomelnējušie balsti bija sašķiebušies katrs uz savu pusi, izbīdāmajās starpsienās rēgojās caurumi plaukstas lielumā. Saliekušies gaiteņa grīdas dēļi skaļi čīkstēja.

Te jau ir nevis lakstīgalu [5] , bet īsts gaiļu grīdas segums!— Jokovatari, nesavaldījis savu aso mēli, dzēlīgi izmeta saimnieku klātbūtnē.

Te visu vajadzētu pārbūvēt,— saimnieks sāka taisnoties, — bet visus mūsu līdzekļus paņēmusi «Kiridzumi».

Nevajag. Tāpat ir ļoti labi. Saglabājies īpašs skaistums, senatnīgs gars. Šai ēkai piemīt savdabīgs aroinats, kas reibina ka nostāvējies vīns.— Jokovatari paslavēja saimniekus.

Tiešām, ja kāds gribētu nozust klusā nomalē, kas pilnīgi atrauta no ārpasaules, tad neatrastu labāku vietu par šo patvērumu kalnos.

Gandrīz neticami, ka vēl atrodamas šādas vietiņas tikai dažu stundu braucienā no Tokijas!— Munesue bija sajūsmā. Viņš jau tik sen nebija devies šādos ceļojumos, ka patlaban jutās vismaz desmit gadu jaunāks.

Viņus pavadīja uz atsevišķu namiņu krietni tālu no galvenās ēkas. Zem japāņu stilā iekārtotas istabiņas loga burbuļoja straume, kas pa reni tika vadīta uz ūdensratu. Kad viesi iegāja istabā, ārā jau bija pilnīgi satumsis, vakara blāzma nodzisusi un no ielejas dziļuma cēlās tumsa — bieza kā tuša. Saimnieks iededza uguni, un aiz durvīm palika melna nakts. Istabas vidū bija ierīkota kotacu'.

Sieva tulit atnesīs teju.— Saimnieks jau gribēja atvadīties, bet Munesue viņu aizkavēja.

Nē, mums vispirms gribētos no jums šo to uzzināt. Mēs jau esam izjautājuši jūsu dzīvesbiedri…

Ja, sieva man teica, bet šaubos, vai es bušu jums noderīgs.

Mūs interesē šis cilvēks. Paskatieties, lūdzu,— Munesue pasniedza saimniekam Džonija fotoattēlu.

Nē, tāds pie mums nav bijis. Ja viņš būtu te apmeties, es viņu noteikti atcerētos. Viņam tik neparasts izskats. Iespējams, ka viņš bijis šeit ļoti sen, vēl pirms manis. Tādā gadījumā tēvam vajadzētu atcerēties. Es viņu atvedīšu, tiklīdz jūs būsiet ieturējuši vakariņas.

Bija liels vilinājums vienlaikus uzdot visus jautājumus, bet vajadzēja ņemt vera ari saimnieka vēlēšanos un ierosinājumus. Tādēļ tika nolemts vispirms izpeldēties karstaja avotā. Peldētava atradās galvenās ēkas aizmugurē. Garajā gaitenī, kas savienoja peldētavu ar galveno eku, nāsis kairinaja garšīga ēdiena smarža. Viesiem gribējās sēsties pie galda.

Odens temperatūra — trīsdesmit deviņi grādi. Kādreiz bijis trīsdesmit septiņi. Pēc tam izdarīts papiklurbums, un temperatūra pacēlusies nedaudz augstāk. Baseina ielaida «sjogi» [6] spēles dēli, un viesi, baudot ūdens siltumu, ilgi nodevas prāta vingrināšanai.

Nu gan iznāca gluži negaidīta mazgāšanās,— izstiepies baseinā, teica Jokovatari. Aiz peldētavas sienām viss grima necaurredzamā tumsā, 1111 koku tumšā lapotne padarīja to sevišķi biezu.

Ja nebūtu šī lieta, mēs nemūžam neko nezinātu par tādiem karstajiem avotiem.

Tātad esam pateicību parādā nogalinātajam nēģerim?

Jokovatari, ko jūs domājat par mūsu lietu?

Kādā nozīmē?

Nogalinātais ir ārzemnieks, un tādē|, man šķiet, neviens neizrāda īpašu dedzību, lai noziegumu atklātu. Liekas, ka mūsu grupa izveidota tīri formāli tikai tādē|, ka šī lieta aizskar Japānas policijas profesionālo godu.

Bet vai jūs citādi domājat?—Jokovatari uzmeta sarunu biedram greizu skatienu, kurā jautās ļaunums. Munesue tikko bija atkārtojis to pašu, ko jau izmeklēšanas sākumā izteica Jokovatari.

Es? Taisnību sakot, man ir vienalga — viens nogalināts vai divi. Un nogalinātais arī mani neinteresē. Man svarīga tikai viena lieta — izrēķināties ar slepkavu. Un viss.

Šajā brīdī Munesues acis iegailējās. Vai varbūt tā tikai likās tvaiku mutulī? Ne jau velti pirms izbraukšanas uz Kiridzumi Jamadzi par Munesui bija teicis: «Pārāk karstasinīgs. Kad sāks vazāt pa kalnu takām, netiksi viņam līdzi.» Un viņš savā vietā aizsūtīja Jokovatari.

Munesue slēpa sevī īpatnēju naidu pret noziedzniekiem. Pavisam dabiski, ka policijas darbinieks jūt riebumu un naidu pret likumpārkāpēju. Bet Munesue savu naidu pret neliešiem, kas nogalināja viņa tēvu, attiecināja uz visu noziedznieku pasauli. Var būt, ka tieši tādēļ viņu kaitināja izmeklēšanas grupas pasivitāte. Nebija iemesla apgalvot, ka viņa darbabiedri pavirši izturētos pret saviem pienākumiem tādēļ vien, ka nogalināts ārzemnieks. Tieši otrādi, šis apstaklis varētu būt pat papilddzinulis nozieguma atklāšanā. Tomēr būtībā nepazīstamā nēģera lieta nevienam nelikās sevišķi svarīga. Bet Munesue domāja, ka pat bez līdzjūtības pret upuri jāveltī visas pūles, lai slepkava tiktu notverts.

Jokovatari arī nepatika Munesues degsme. Nasu brigādē viņi visi bija ar lielu pieredzi. Jokovatari izcēlās ar ilggadīgu darba stāžu un pēc izmeklēto lietu skaita ierindojās lūlīt aiz Jamadzi. Bet pat viņu pārspēja Munesues apņēmība un neatlaidība. «Ja Munesues cītību ievirzītu pareizā gultnē, no viņa izveidotos lielisks izmeklētājs…» Jokovatari prātoja, gremdējoties karstajā ūdenī. «Citādi viņš vēl sāks izmantot savu enerģiju izmeklēšanā iesaistīto darbabiedru spīdzināšanai. Bet izmeklēšana jāveic, ievērojot stingn.'s noteikumus, tādēļ nedrīkst pieļaut ne mazāko varmācību.»

Jokovatari saprata, kāpēc Jamadzi sūtīja komandējumā ar Munesui lieši viņu. Gados jaunākajam būtu grūti savaldīt Munesui.

«Tā jau ir,» Jokovatari nodomāja un pēkšņi juta nogurumu, kuram vēl pievienojās izsalkums. «Pietiks plunčātiesl Laiks kaut ko ieēst.»

Istabā viņus gaidīja vakariņas. Rīsi un zupa vel bija silti. Skaisti uzklāto galdu greznoja karpu sasimi' un tempura [7] ar sēnēm, papardēm, selerijām, kresēm, arālijām un citiem kaluu augiem.

Kā tik te nav!— abi reizē iesaucās.

Atšķirība no lielo restorānu jau iepriekš sagatavotajiem ēdieniem, kuros nav jūtama ne mazākā sirsnība, šeit katrā kumosā jautās vietējais aromāts un gatavotāju roku siltums.

— Te, pie mums kalnos, nekā nav. Nezinu, vai jums garšos,— saimniece kautrīgi noteica, bet viesi, nekā nebilstot, sāka mieloties. Un tikai tagad viņi beidzot aizmirsa, kāds mērķis atvedis viņus šajā klusajā kalnu nostūrī.

3

Kad abi izmeklētāji, iztukšojuši visus šķīvjus, atvilka elpu, gaitenī atskanēja klusinātu soļu švīkoņa. Saimnieks bija atvedis savus vecīšus.

Nevajadzēja pūlēties. Mēs jau gribējām paši aiziet pie jums,— atvainojās parasti paskarbais Jokovatari.

Ko jūs, veciem večiem aprunaties ar cilvekiem ir tīrais prieks.

Večuks bija kalsns un ļoti žirgts. Viņam kā ēna sekoja maza

auguma večiņa. Iepazīstinājis viesus ar saviem vecākiem, saimnieks atvadījās un atkal aizgāja uz galveno ēku.

Visi četri sasēdas ap kotacu, kas, kā par brīnumu, nebija elektriska, bet tika kurināta ar kokoglēm.

Dēls jau stāstīja, kas jūs interesē. Ārzemnieki te bija sastopami jau pirms kara. Cilvēkiem šeit patika, tādēļ brauca katru gadu. Dažs nodzīvoja tikai dažas dienas, dažs ilgāku laiku,— vecais iesāka savu stāstījumu.

Kaut gan inspektorus interesēja tikai Džonijs Heivards, viņiem tomēr vispirms bija jānoklausās Kiridzumi vēsture.

Kā apgalvoja sirmgalvis, karstie avoti šeit atrasti jau vairāk nekā pirms tūkstoš gadiem. Tos saodis suns, kas piederējis Minamoto Jorimicu [8] vasaļa Usui Sadamicu tēvam. Tādēļ kādu laiku los saukuši par «Suņa avotiem». Pirmā kūrvieta šeit atklāta 1880. gadā. Desmit iniciatori nodibinājuši «Akciju sabiedrību Usui karstie avoti», kas ir tagadējā Kiridzumi kūrorta priekštece. Tieši tajos gados uzbūvēta vecā viesnīca, kas daudz ko pieredzējusi savā ilgajā mūžā. To desmit dibinātāju vidū bijis arī vecīša vectēvs, kurš vēlāk kļuvis par uzņēmuma vienīgo saimnieku. 191t. gadā īpašumu pārņēmis mantinieks, un tas ticis pārdēvēts par «Kiridzumi-Kintokanas karstajiem avotiem». Bet kāpēc nosaukumā parādījies «Kiridzumi»—tas nav skaidrs vel šodien.

Laikam jau tādēļ, ka šeit bieži krājas migla, — teica vecais, rakņādamies sen pagājušu laiku notikumos. Jautājumi izraisīja atmiņas, un viņš domās atskatījās uz vairāk nekā septiņdesmit gadu garu ce|u.

Varēja aprēķināt, ka vecais bijis saimnieks trešajā paaudzē, bet tagadējais saimnieks — ceturtajā. Kas tik te nav atgadījies šo četru paaudžu laikā!

Mums ir pieraksti, ka šeit viesojušies Kacu Kaisjīi' un Koda Rolians . Ari Saidzjo Jaso bijis šeit. Man gan nav gadījies viņu redzēt. Tas bijis vēl mana tēva laikā. Bet dzejolis man nejauši patrāpījās viena krājumā, un es liku to iespiest uz salvetēm.

Kad tas bija?— Beidzot saruna ievirzījās īstajās sliedēs.

Vēl pirms kara. Precizi vairs neatceros.

Vai tās salvetes lieto vēl tagad?

Nē. Piecdesmitajos gados vēl bija, bet tagad vairs nav.

Džonijs Heivards ir dzimis drīz pēc kara. Tātad viņš varēja redzēt

šādas salvetes. Cits jautājums, vai viņš spēja saprast, kas tās tādas un no kurienes.

Vai jūs neatceraties šo nēģeri?— Munesue pasniedza večukam fotoattēlu.— Varbūt jūs kaut ko zināt par viņu?

Ārzemnieku pie mums bijis pulka, bet nēģeri gan nav redzēti.— Vecītis pakratīja galvu, caur brillēm cieši raudzīdamies kartītē. Tad viņš to parādīja večai, kas bija iegrimusi pārdomās. Uzmetusi lai acumirklīgu skatienu, viņa klusi čukstēja, tik tikko kustinot iekritušo muti:

Mēs nekā nezinām. Varbūt O-Tane [9] var kaut ko pastāstīt?

-— Tev taisnība. Viņa vienmēr apkalpoja viesus mūsu prombūtnē,— vecais sacīja.

Kas ir šī O-Tane?—izmeklētāji saausījās.

Istabene. Strādāja jau kopš seniem laikiem. Ja mēs aizbraucām uz Tokiju vai kur citur, viņa palika par saimnieci. Un par Kiridzumi neviens nezinās tik daudz sīkumu kā viņa.

Kur tagad atrodama O-Tane?— Atbraucēji nojauta, ka viņiem būs jasatiekas ari ar šo veču.

Viņa dzīvo Junosavā.

Junosava?—Tas bija jau kaut kur dzirdēts vārds.

Ciematā virs aizsprosta. Tur visu drīz applūdinās, tādēļ viņa viena pati palikusi.

Nu jā, par šo ciematu bija stāstījusi saimniece, kad viņi dzēra tēju «Kiridzumikana».

Bet tagad mums saimniekot palīdz O-Tanes mazmeitiņa.

Šeit ir viņas mazmeita?

Ļoti mīlīgs bērns. Jau agrā bērnībā palikusi bārenīle, O-Tane viņu izaudzināja. Bet, kad O-Tane kļuva veca un vairs nespēja strādāt, mēs kādu laiku pieskatījām Sidzui, tā meiteni sauc, bet vēlāk viņa pabeidza skolu un tagad, strādājot pie mums, uztur vecomāti. Mēs teicām, lai iet tālāk mācīties, gan jau parūpēsimies par O-Tani, bet viņa neparko nepiekrita. Saka — nedrīkstot pamest vecmāmiņu. Tāpēc turpina strādāt te pie mums. Tūlīt pasauksim viņu…

Vecais vēl nebija paguvis visu izstāstīt, kad večiņa ar viņas gadiem nepierastu veiklumu un žirgtumu piecēlās, atvēra izbīdāmo starpsienu «sjodzi» un izgāja no istabas. Drīz viņa atgriezās kopā ar veselīgu, apmēram astoņpadsmit gadu vecu meiteni. Ieradās arī saimniece ar svaigu tēju.

Tā ir mūsu Sidzue. Ļoti dūšīgi strādā, mēs bez viņas kā bez rokām. Bet nedrīkst viņu visu laiku turēt tik talu kalnos…— saimniece it ka taisnojās, lejot tēju tasītēs.

Sārtvaidze Sidzue vēl vairāk nosarka un kautrīgi paklanījās izmeklētājiem.

Patīkami iepazīties. Redziet, mēs gribam aprunāties ar jūsu vecmāmiņu par kādu ļoti svarīgu lietu… Sakiet, lūdzu,— kā viņai ar atmiņu?— Munesue runāja ļoti sirsnīgi, lai nesatrauktu meiteni.

Vecmāmiņai ļoti patīk parunāties par seniem laikiem, un viņa bieži stāsta, kādi cilvēki agrāk braukuši pie mums atpūsties. Un atceras visu tik sīki, ka es varu tikai brīnīties.— Sidzui laikam ļoti iepriecināja saruna par viņas mīļo vecomāti.

Tas ir lieliski. Bet vai vecmāmiņa nav stāstījusi par kādu nēģeri ?

Par nēģeri?

Nu jā, no Amerikas.

Stāstīja gan, ka reiz ļoti sen atpakaļ atbraucis melns zaldāts ar bērnu.

Melnādains karavīrs ar dēlu?—neviļus iesaucās abi policisti.

Jā. Bel viņa par to stāstīja tik sen. Varbūt es kaut ko jaucu.

Mēs gribētu tikties ar jūsu vecmāmiņu…

Ļoti labi. Rīt Sidzuei brīvdiena, viņa varēs jūs pavadīt uz Junosavu.— Saimniece smaidīja, pievērsusies meitenei.

Viss, ko varējām noskaidrot Kiridzumi, bija jau noskaidrots.

Atlika gaidīt rītdienu. Izmeklētāji izgaja svaigā gaisā. Virs viņiem pletās spoža, zvaigžņota debess. Viņi jau sen nebija vērojuši tādu dabas krāšņumu. Pilsētā debesu jums likās blāvs, zvaigznes skumjas, gandrīz nesaskatāmas. Bet šeit tām it kā pietrūka vietas, tas drūzmējās, zaigoja, zibsnīja. Debesu spīdekļi, izstarojot vienaldzīgu, metālisku spīdumu, kurā nebija jūtams ne mazākais siltums, līdzinājās šķēpu smailēm. Šķita, ka, ieraudzījušas cilvēkus, zvaigznes gluži kā plēsoņu bars atņirdz zobus, lai tūda| mestos virsū jebkurai dzīvai radībai.

— Cik draudīgas var būt debesis!—Jokovatari sarāvās un steidzās atgriezties istabā. Munesue viņam sekoja, jo baidījās palikt viens.

4

Rīts bija skaidrs kā jau rudenī. Viesnīcas dārzā skanēja jautras balsis. Paraudzljušies pa logu, inspektori ieraudzīja jauniešu pulciņu, kas posās pārgājienam.

Tatad ne jau mēs vieni te pārnakšņojām?—Munesue sacīja Jokovatari.

Laikam labi atpūtušies, ja tik jautri čalo.

Šeit sākas tūristu maršruts uz kaut kādu Šķibnabas kalnu un tālāk līdz Asamas plakankalnei.

Ne uz Šķībnabas, bet Šķibdeguna kalnu.— Aizmugurē atskanēja meitenes smiekli. Tā bija Sidzue. Viņa bija atnesusi brokastis.

A, Sidzues jaunkundze!

Vai labi izgulējāties?

Jā, sen nav tā gulēts. Atmodos tikai tādēļ, ka ēst sagribējās.

Es ari saku to pašu. Svaigā gaisā ir sevišķi laba ēstgriba,— Jokovatari, raugoties uz uzklāto galdu, piebiedrojās Munesues domām.

Sidzue, kad jūs dosieties ceļā?

Viss atkarīgs no jums. Tiklīdz būsiet gatavi, varēsim iet.

Ko lad mēs tik ilgi sēžam!—Jokovatari skubināja.— Tikai laiku tērējam. Jums taču šodien brīvdiena.

Lūdzu, nesteidzieties, ēdiet mierīgi!— Sidzue apsēdās blakus viesiem.

Naktsmītne viesnīcā, smalkās, bagātīgās vakariņas un brokastis izmaksāja tikai trīstūkstoš jenu. Dodoties prom, viesi samaksāja rēķinu un nobrīnījās par zemajām cenām. Saimnieku paris viņus pavadīja. Bija kaut kas ļoti aizkustinošs, ka viņi divatā tur stāvēja, kamēr izmeklētāji vēl nebija nozuduši pārejas otrā pusē. Rīta saules gaišajos staros vecīšu stāvi kļuva arvien mazāki un mazāki, līdz pārvērtās divās tumšas ēnās, kas beidzot saplūda vienā punktā uz vecas ēkas fona ielejas dzi|umā.

Vel arvien pavada mūs ar skatienu,— Munesue neizpratnē teica.

Viņi allaž tā pavada viesus,— Sidzue paskaidroja.

Tā ari visu mūžu nodzīvos šajā kalnu viesnīcas klusumā,— Jokovatari skumji sacīja.

Skaista, mierīga dzīve.

- Ta tik liekas no ārpuses. Kas zina, ko viņiem nācies pārciest savā mūžā?— Jokovatari piebilda.

Sarunādamies viņi sasniedza kalnu pāreju, no kurienes viesnīca vairs nebija redzama. Munesue pamāja ar roku un, nevienam nedzirdot, klusi nočukstēja: «Palieciet sveiki!» Sidzue gāja pa priekšu un jau bija viņpus kalnu pārejas, no kurienes pavērās skats uz jauno viesnīcu.

Laikam jau vairs uz šejieni nekad neliksim…

Tā šķiet…

Abi vēl labu laiku jutās aizkustināti, jo saprata, ka viņi tiešām vairs nekad te neatgriezīsies.

Atceļā no jaunās viesnīcas viņi atkal brauca mikroautobusā. Šoferis bija tas pats. Un arī vakardienas ceļabiedrs, vīrietis pusmūža gados, brauca kopā ar viņiem. Viņš laikam bija pārnakšņojis «Kiridzumikanā». Reklāmas lapiņā, ko atvadoties viņiem pasniedza saimniece, bija teikts: «Mūsu viesnīcā visu gadu ir brīvas vietas.» Neparasts gadījums!

Tā, protams, nav mūsu darīšana,— nez kāpēc pēkšņi noraizējies teica Jokovatari,— bet kā viņiem izdodas savilkt galus kopā?

Laikam netiecas pēc lielas peļņas. Iespējams, ka labi ienākumi ir atvaļinājumu laikā un svētku dienās.

Tiešām — reklāmā bija paskaidrots, ka šajos karstajos avotos daudz cilvēku uzturas lielajos pavasara un rudens svētkos, vasaras plaukumā un arī Jaungada dienas. Bet nebija teikts, kad uz viesnīcas durvīm parātlas plāksnīte ar uzrakstu: «Vietu nav».

Cik labi būtu, ja šādas viesnīcas saglabātos vēl ilgi!

Tiešām žēl, ja tās izzustu.

Abi saprotoši pamāja.

Vecā O-Tanc dzīvoja vienīgajā mājā, kas vēl bija saglabājusies Junosavas ciemā. Viņai jau sen piedāvāja pārcelties uz jaunu dzīvokli, ko bija ierādījusi mazpilsētiņas valde, bet večiņa atrunājās, ka gribot pēc iespējas ilgāk palikt savas mazmeitas tuvuma, un tādēļ vel arvien turpināja mitināties pussagruvušajā būdiņā.

O-Tane pavadīja Junosava mūža nogali, un viņas vienīgais prieks bija Sidzue, kas brīvdienās apciemoja viņu. O-Tanei bija skumji bez Sidzues, bet citādi viņai neklājās slikti, jo par viņas iztiku rūpējās Kiridzumi saimnieki.

Sidzue bija jauka meitene, un viņa nemaz nepārdzīvoja to, ka viņas skolasbiedri turpina mācīties vai iestājušies darbā Takasaki un Tokijā. Viņa nevēlējās pamest vecmāmiņu un palika strādāt tepat Kiridzumi. Tas nekas, ka viņai — tik jaunai un jaukai — lemts skumt un garlaikoties kalnu miestiņā. Jaunības sapņi un cerības nekur nepazudīs, bet tagad galvenais bija rūpes par vecmāmiņu.

■—Vai jums nav garlaicīgi kalnos?—Munesue jautāja.

Meitene mulsi pacēla acis.

Ja paklausās, ko stāsta draudzenes, kuras strādā Tokijā vai kur citur, liekas, ka viņam viss iet kā pa diegu. Tikai nekādi nevaru saprast, kāpēc viņas allaž atgriežas no turienes tādas bālas un izkāmējušas? Pie mums reizēm apmetas mana vecuma viešņas un tad stāsta, ka nopelnot mazāk nekā es šeit, Kiridzumi. Bet pašas ir tievas kā skali un ko tik nedara, lai saglabātu figūru! Bet man vairāk patīk kalnos. Apkārt tāds skaistums, gaiss tīrs un svaigs, un arī saimnieki ir ļoti sirsnīgi cilvēki. Un pats galvenais — vecmāmiņa blakus.

Sidzue runāja vienkārši un atklāti.

Pilnīgi pareizi,— Jokovatari atsaucās.— Neka laba tajā Tokijā nav. Un tadai meitenei kā tu tur vispār nav ko meklēt.

Kad reizēm atbrauc studenti piepelnīties, tad gan jābūt piesardzīgai.

Kāpēc piesardzīgai?

Tādēļ, ka tūlīt piedāvā palikt divatā. Bet paši tādi garlaicīgi un darbā slinki.— Sidzue bija loti acīga novērotāja.

Mikroautobuss brauca lejup pa kalnu ccļu, un tagad ieplaka vairs nepletās tik dziļi lejup, bel atradās pavisam blakus.

Kad es braucu mājās, vecmāmiņa vienmēr nāk man pretī līdz pašam aizsprostam,— teica aiz prieka sasarkusi Sidzue.

Parādījās aizsprosts. Tā pakājē drūzmējās cilvēku pūlis.

Kaut kas ir noticis,— teica šoferis un nobremzēja.

Vai kāda avārija?— Sidzue nemierīgi sarauca uzacis.

Liekas, cilvēks nokritis.

Nokritis no aizsprosta? Tad ir beigas!— Izmeklētāji saskatījās.

Neredzu vecmāmiņu!— Meitene satraucās, raugoties uz to vietu, kur vecenīte viņu parasti sagaidīja.

Laikam būs nogājusi lejā palūkoties, kas noticis,— Munesue teica, nevis lai mierinātu meiteni, bel gan lai apklusinātu bažas savā sirdī.

Autobuss piebrauca pie ai/sprosta.

Kas tur nokritis?— šoferis skaļi jautāja tiem, kas bija sapulcējušies augstajā krastā un raudzījās lejup uz notikuma vietu.

It kā vietējā veča,— kāds atbildēja.

Un ja nu tā ir inana vecmāmiņa?— Sidzue gandrīz vai raudāja.

Nevar būt. Vai tad mazums te vecenīšu… Neraizējies veltīgi un skrien žigli mājās!— šoferis uzmundrināja meiteni un pasniedza viņai dāvanu sainīti, ko tā bija aizmirsusi autobusā.

Pareizi. Varbūt viņai atgadījies kaut kas svarīgs un viņa nav varējusi jūs sagaidīt,— Munesue pievienojās šoferim.

Stacijas priekšnieka kungs, vai es drīkstu noiet lejā palūkoties?— šoferis vērsās pie pasažiera, kas brauca no jaunās viesnīcas. Tā nebija ziņkārība, bet patiess satraukums.

Ej, Cune-san. Un es ari iešu tev līdzi,— teica vīrietis, kas tika dēvēts par stacijas priekšnieku, un izkāpa no autobusa. Abi sekoja Sidzuei, jo labi zināja, ka bez O-Tanes citas večas Junosavā nav. Pie kāpnēm, kas veda lejup no aizsprosta, ceļu aizšķērsoja cilvēks aizsargķiverē, acīmredzot kāds strādnieks.

Ceļš slēgts.

Sakiet — kas tur nosities?—šoferis jautāja strādniekam.

Nezinu, nezinu. Ejiet visi prom, visi prom,— tas māja ar rokām, it kā atgaiņādams suņus.

Laidiet šo meiteni! Viņa ir no Junosavas, tur dzīvo viņas vecmāmiņa…

No Junosavas?—strādnieka seja pārmainījās, un tas nevēstīja nekā laba.

Kāpēc jūs tā jautājat? Vai Junosavā kas noticis?

Tātad meitenes vecmāmiņa?

Nu jā. Bet vai tiešām…— Cunes seja sadrūma.

Sidzue bija bāla un tik tikko turējās kājās. Ja Munesue neatbalstītu meiteni, viņa jau sen būtu noģībusi.

Nu tad ejiet. Es te esmu nolikts par dežurantu,— strādnieks paskaidroja, ar roku norādot uz aizsprosta pakāji.

Man bail!—Sidzue sastinga.

Ko tu runā, Sidzue! Ar tavu vecmāmiņu viss kārtībā. Ej ātrāk mājās!—Cune mierināja meiteni.

Bet, lai nokļūtu Junosavā, tik un tā bija jānoiet lejā pa kāpnēm. Dzeltenbrūnajā ielejā rēgojās pamesto māju drupas un nokaltuši koki. Kaut kur vajadzēja būt ari vecās O-Tanes mājai.

Lai gan strādnieks izvairījās no tiešas atbildes, viņi vēl nebija nonākuši galīgā izmisumā. O-Tane ir sieviete krietni gados, un var taču gadīties, ka viņa šodien slikti jutusies un tādēļ nav varējusi atnākt sagaidīt mazmeitu.

Viņi nokāpa līdz aizsprosta pakājei, kur trokšņoja (aužu pūlis un liija redzami policistu stāvi.

Kas noticis?—jautāja Cune, cenzdamies izlauzties caurs pūlim.

Viņu apturēja policista griezīgā balss:

Kas jūs tadi?

Mēs no Kiridzumi. Dzirdējām, ka nokritis kāds cilvēks no Junosavas.

Kas jūs izlaida cauri?

Šī meitene dzīvo Junosavā, ir ļoli uztraukusies, ka…

Ak Junosavā?

Un šis kungs ir stacijas priekšnieks…

Kāds policists laikam bija pazinis dzelzceļnieku. Sarunas tonis un kārtībnieku nostāja tūlīt mainījās.

Pūlis izklīda, ūn viņu priekšā slējās sešdesmit septiņus metrus augstais betona aizsprosts. Tā pakājē zem nevīžīgi uzmestas salmu mašas gulēja līķis. Visapkārt zeme un akmeņi bija notraipīti asinīm.

Kads policists pacēla mašu, kas sedza līķi. Tas bija drausmīgi sašķaidīts. No pirmā acu uzmetiena pat nojaust nevarēja, ka tas bijis cilvēks.

Vecmāmiņ!—palūkojusies uz līķi, Sidzue skaļi iekliedzās un apskāva mašu.— Es jau to nojautu.

Vai ši meitene ir bojā gājušās radiniece?— sapulcējušies cilvēki līdzjūtīgi taujāja.

Vecmāmiņ, kā tad tā? Tu taču zināji, ka es šodien atbraukšu pie tevis!— Sidzue rūgti raudāja. Apkāri stāvošie pat necentās meiteni mierināt. Viņai vajadzēja |aut izraudāties.

Kā viņa varēja nokrist?— stacijas priekšnieks vaicāja.

Paši nezinām. Aizsprosta abās malās ir margas. Pat gribēdams nenokritīsi, ja pats nemetīsies pāri vai kāds nenogrūdīs,— atbildēja policists, pēc formas tērpa un uzšuvēin — inspektora palīgs. Parasti notikuma vietu apseko pals inspektors, bet provincē bieži vien iztiek ar palīgu.

Ja nenogrūdīs?— Munesue atkārtoja, un viņa acīs iedegās uguntiņas.— Vai ir kādas aizdomas?

Nē, nekā tāda nav. Kam vajadzētu izrēķināties ar tik vecu cilvēku? Droši vien kāja paslīdēja — paskatījās lejup, galva apreiba, nu, un… Būvdarbi nav pabeigti, staigāt pa aizsprostu aizliegts, bet vai tad visus var uzraudzīt? Bet kas jūs tādi esat?

Inspektora palīgs jau labu bridi nojauta, ka Jokovatari un Munesue nav vietējie. Sākumā, ieraudzījis viņus kopā ar stacijas priekšnieku, bija nodomājis, ka tie ir viņa draugi, bet tagad kļuva piesardzīgāks.

Atvainojiet, ka neesam stādījušies priekšā. Abi esam atbraukuši no Tokijas policijas pārvaldes: Tas ir inspektors Jokovatari no pirmās izmeklēšanas daļas, bet es esmu Munesue no Kodzimači iecirkņa.

No policijas pārvaldes? Laipni lūdzam. Sibue, mans iecirknis ir Macpīda,— inspektora palīgs runāja jau gluži draudzīgi.— Ko tad policijas pārvalde meklē šajos kalnos?

Mums vajadzēja tikties ar šo večiņu, kas nokritusi no aizsprosta.

Kā? Tikties ar nelaiķi? Laikam sakarā ar kādas lietas izmeklēšanu?— Sibue, tukls vidēja vecuma vīrietis ar olveidīgu seju, kas stipri atgādināja regbija bumbu, saspringa.

Viņa dienesta pakāpe bija augstāka nekā atbraucējiem, bet, uzzinājis, ka tie atsūtīti no centra, nolēma izturēties pret viņiem pēc iespējas uzmanīgāk.

Iespējams, ka vecenīte zināja kaut ko svarīgu par lietu, ko mēs pašreiz izmeklējam.

Zināja ko svarīgu?— Sibue laikam saprata, cik liela nozīme ir šim nelaimes gadījumam.

Jā, mēs gribētu noskaidrot visus sīkumus ka pirms, tā arī pēc viņas kritiena,— Munesue sausi noskaldīja, ar vienu aci palūkojies uz Sidzui, kas raudāja, noliekusies par vecmāmiņas līķi. Viņam bija ļoti žēl meitenes, bet līdzēt nebija iespējams. Turklāt viņa domas bija jau tālu prom no sērojošās Sidzues…

5

Kā liecināja inspektora palīgs Sibue, sirmgalves Nakajainas Tanes līķis bija ieraudzīts šodien, 22. oktobrī, ap astoņiem no rīta. To atradis kāds strādnieks, kas pamanījis pie aizsprosta margām pamestu vecu salmu sandali. Tas viņam licies aizdomīgi. Viņš pārliecies pār margām un ieraudzījis lejā līķi. Pārbiedētais strādnieks par to tūlīt paziņojis celtniecības kantorim, un pēc brīža policija jau ieradusie? notikuma vielā. Pēc līķa apskates konstatēts, ka nāve iestājusies ap pulksten sešiem no rīta un las cēlonis bijis galvaskausa lūzums pēc kritiena no liela augstuma. Policija nespēja saprast, kā veča varējusi nokrist no aizsprosta, un nezināja, ko darīt tālāk. Bet tad ieradās Sidzue un Jokovatari ar Munesui.

Izmeklētāji bija izmisuši. Pazudušas pēdas, kas bija sadzītas ar tik lielām pūlēm. Bija ļoti sāpīgi atzīt, ka Nakajama Tanc ir nogalināta. Noziedznieks bija neatlaidīgi sekojis policijas darbībai un, noskaidrojis, ka policija interesējas par Kiridzumi, apsteidzis izmeklētājas un izrēķinājies ar veco O-Tani, kuras rokās acīmredzot bijis mīklas atminējums. Jā, šādā situācijā var nonākt izmisumā.

Bet večas noslepkavošana pierada, ka mes esam gājuši pa pareizu ceļu,— pēc ilgām pārdomām Munesue pēkšņi teica.

Pareizu vai nepareizu, kāda tam nozīme, ja tagad mēs atkal grābstīsimies pilnīgā neziņā,— Jokovatari īgni atsaucās.

Sešos jau ir pavisam gaišs. Ja noziedznieks uzdrošinājies kārtot rēķinus viņam tik bīstamā laikā, tas nozīmē, ka viņam vajadzējis steigties. Iespējams, ka viņš nedrīkstēja kavēties. Tādēļ arī riskēja.

Un tomēr — kādēļ tik aplama rīcība?

Nezinu. Bet domāju, ka noziedzniekam nebija nekādas vajadzības slepkavot veču tieši pirms mūsu ierašanas. To viņš varēja izdarīt jebkurā laikā. Taču izvēlējās visbīstamāko brīdi. Tāiad te tas suns aprakts. Noziedznieks acīmredzot nedomaja, ka mēs aizraksimies līdz večai. Bet, pamanījis, cik atri mēs sameklējām viņu, nobijās un novāca veču no ceļa.

Pilnīgi iespējams, ka, rīkojoties tik lielā steigā, viņš pieļāvis kādu aplamību vai paviršību…

Tāda varbūtība nav izslēgta. Ta kā vecenīte gāja līdzi noziedzniekam, tad viņš bijis viņai pazīstams.

Jāsecina, ka vecā O-Tane pazinusi Džonija Heivarda slepkavu?

Jā, var pieņemt, ka viņa pazinusi slepkavu pēc izskata. Un jau tas vien bija noziedzniekam ārkārtīgi bīstams faktors.

Tu esi pārliecināts, ka Džoniju un veču ir nogalinajis viens un tas pals cilvēks?— Jokovatari kļuva mundrāks.

Apgalvot nevaru, bet, ja noziedznieks nolēma aizbāzt večai muti, lai sajauktu Džonija slepkavības pēdas, tad jauni līdzzinātāji viņam bija pilnīgi lieki.

Ja šajā lielā iejaukts tikai viens slepkava, tad viņš, protams, ir japānis.

Kādēļ tāda pārliecība?

Tu taču pats leici, ka viņš bijis pazīstams večai.

Bet ari ārzemnieks varēja būt pazīstams ar viņu.

Ja veča viņu pazinusi, tad iepazīties viņi varēja vienīgi Kiridzumi un laikam ļoti sen. Diez vai viņa pazītu ārzemnieku pēc tik daudziem gadiem.

Jā…

Turklāl, ja noziedznieks ir ārzemnieks, viņam risks bijis vēl lielāks. Kāds noteikti būtu pievērsis viņam uzmanību.

Tev taisiūba. Un tomēr slepkava, pat ja viņš nav ārzemnieks, rīkojies ļoti bīstami. Jāmeklē! Nevar būt, ka nav palikušas nekādas pēdas.

Izmeklētāji beidzot atjēdzās no saņemtā trieciena. Lieta vairs nelikās tik bezcerīga. Kāds policists piegāja pie Sidzues, kas vēl rrvicn raudāja pie vecmāmiņas līķa, paņēma viņu aiz rokas un aizveda prom. Neviens nespēja palīdzēt viņas lielajās bēdās.

Macuīdas policijas iecirknī izcēlās satraukums. Līdz ar Tokijas policijas pārvaldes atsūtīto izmekietāju ierašanos izgaisa pārliecība, ka tas-bijis nelaimes gadījums. Jokovatari un Munesue piezvanīja uz Tokiju, pagarināja komandējumus un saņēma norādījumus sadarbībā ar vietējo policiju ievākt ziņas par Nakajamu Tani.

DARBARĪKU DUMPIS

1

Vai drīkstu šonakt beidzot apmeklēt tevi?—Johejs vaicāja sievai pēc vakariņām, kuras viņi pirmo reizi pēdējā pusmēneša laikā ēda kopā.

Tu nopietni?—Kjoko uzspēlēti jautāja un pavērās uz loga pusi.— Vai nav uzsnidzis sniegs?

Varbūt es tevi traucēšu?

Ko tu, ko tu! Nerunā muļķības!—Kjoko piesarka un viegli iesita vīram. Par spīti saviem gadiem, viņa vēl spēja but koķeta.

Ja neslauka putck|us, tad rodas tīmck|i…— Johejs ciniski pasmīnēja.

Pietaupi savas asprātības.

Nu, protams, jūs taču esat visu cienītā Jasugi Kjoko, plaši pazīstama komentētāja ģimenes dzīves jautājumos. Drīz jau pašas virs vairs netiks tik vienkārši ielaists guļamistabā.

Liecies mierā! Vai esmu tev kādreiz liegusi? Ko lai dara, ja mēs abi esam pārāk noslogoti un netiekamics ilgu laiku, lai gan es allaž cenšos izkārtot savas lietas tā, lai tev būtu ērtāk. Un par kome%tētāju es arī kļuvu pēc tava ierosinājuma.

Nedusmojies. Es to saku aiz lepnuma, ka man ir tik skaista sieva, kas vēl turklāt ir plaši pazīstama kobientētāja. Visi vīrieši gandrīz vai plīst ai^ skaudības. Nu pasaki pati — vai tā nav tāda laime, par kādu vīrietis var tikai sapņot?

Tu vērtē mani pārāk augstu. Es esmu parasta sieviete. Novilkusi komentētājas tērpu, es kļūstu par parastu namamāti. Toties tu esi Tautas draugu partijas jaunais vadonis un galvenā persona starp kandidātiem nākamai valdībai. Es, protams, saprotu, ka sieva vēl nav viss, kas vajadzīgs vīrietim, bet man ļoti žēl, ka es nespēju, tā sakot, monopolizēt tevi.

Bet vai tu kā sieva neesi monopoliste?

Diezgan. Es visu saprotu. Man netīk runāt muļķības. Tu esi jauns un enerģijas piins, bet tomēr tev nevajadzētu nu jau veselu mēnesi izturēties tā, it kā tu mani vispār neredzētu.

Paklau, kāpēc tu tik dīvaini runā?— Johejs neizpratnē novilka ar delnu pār seju, un šis žests it kā izteica: «Kas viņai pēkšņi

lēcies?»

Es ļoti lūdzu tevi. Esi kaut vienu nakti pilnīgi mans. Es tūlīt…

Kjoko piecēlās. Traukus lai mazgā kalpone. Viņai jāuzpošas, lai

pienācīgā izskatā varētu mesties vīra apkampienos. Mīlas rotaļās viņa negribēja līdzināties vienkāršai namamātei.

Prātodama, kādu naktskreklu izvēlēties, Kjoko centās atcerēties, kad viņi pēdējoreiz kopā pavadījuši nakti. Gulēt atsevišķās istabās viņi sāka jau drīz pēc kāzām.

Kjoko apprecējās ar Joheju divdesmit trīs gadu vecumā. Viņam toreiz bija trīsdesmit un viņš jau pārvaldīja diezgan lielu tēraudlietu- vi. Pēc četriem gadiem, ieguvis kāda ievērojama finansista atbalstu, viņš izvirzīja savu kandidatūru parlamenta vēlēšanām un sāka pievērsties politikai. Kopš tā laika viņš bija tik aizņemts, ka vajadzēja ierobežot pat gulēšanai nepieciešamo laiku. Lai varētu labāk atpūsties īsajās nakts stundās, viņš iekārtoja sev atsevišķu guļamistabu.

Laulātie draugi norunāja, ka apmeklēs viens otru, kad viņiem labpatiks, bet patiesībā šo norunu izmantoja vienīgi vīrs. Laulības dzīves pirmajos gados viņš apciemoja Kjoko gandrīz katru nakti, palika pie viņas līdz rītam un bija visai nesaprotami, kādēļ viņiem vajadzīgas atsevišķas guļamistabas. Bet, jo lielāku lomu Johejs ieguva politiskajā arēnā, jo retāk viņš apmeklēja sievu. Un varēja nojaust, ka viņam ir mīļākā.

Sākumā Kjoko ļoti skuma par to, bet tad piedzima bērni — dēls Kjohejs un meita Joko. Un, kļuvusi par televīzijas studijas komentētāju, viņa visai ātri apjauta, ka vairs nav laika nodoties skumjām.

Laulātie draugi tikās arvien retāk. Pat būdami mājās, viņi nodarbojās katrs ar savām darīšanām un tikai ļoti retos gadījumos atlicināja laiku kopīgiem priekiem. Tomēr viņi nebija ari pilnīgi atsvešinājušies, tādēļ reizēm tika izteikti tādi aicinājumi kā šovakar, un gandrīz katru reizi tos izteica vīrs.

Pēc ilgstošas atturības laulātie draugi izturējās sevišķi maigi viens pret otru.

Kas ticēs, ka tā ir četrdesmit astoņus gadus veca divu bērnu māte?— teica Johejs, noguris no sievas skāvieniem un apreibis no viņas viegli sasarkušās kailās miesas. Ilgajos kopdzīves gados bija zudis kauns vienam no otra. Tā vietā bija radusies pašvērtības sajūta un pieredzējušu laulātu draugu atraisītība. Varētu teikt, ka par panākumiem sabiedrībā' Kjoko jāpateicas tieši šai nobriedušas sievietes atraisītībai, kuras dēļ viņa vēl arvien šķita vīram ļoti pievilcīga.

Neatgādini man vecumu. Man tas nepatīk.

Kas tur nepatīkams. Tu taču nemaz neatpaliec 110 jaunām sievietēm. liet dažas lietās pat pārspēj tās.

Ar k:ulu sievieti tu gribi mani salīdzināt? Cik nepatīkami kaut ko tādu dzirdēt. Butu labak mazāk glaimojis, bet biežāk iegriezies pie manis,— Kjoko pārmeta vīram.

Darītu to ar lielāko prieku. Bet tevis jau nekad nav mājās. Vai tik tev nav uzradies kāds brašs skaistulis?

Nespried par citiem pēc sevis. Un ņem vērā, ka mans darbs veicina tavus panākumus.

Zinu. Tādēļ jau paciešu mūsu lā saucamo ģimenes dzīvi. Mīlu tevi un tikai tevi vienīgo.

Kaut ari liekas neticami, tomēr prieks to dzirdēt. Tu man ari esi vismīļākais un vienīgais.

Nu, ja lā, tad vēl viss nav zaudēts.

Cik patīkami! Mes tomēr esam virs un sieva.

Bet kur ir mūsu bērni?—Johejs pēkšņi atcerējās delu un meitu.

Joko ir savā istabā, bet Kjoheju pēdējā laikā gandrīz nemaz neredz. Esmu noraizējusies.

Bet tu taču pali nopirki viņam atsevišķu māju.

Un tu arī tam piekriti. Teici, ka viņš vairs nav nekāds maziņais un viņu jāradina pie patstāvības…

Nu jā…

Patstāvība ir laba lieta, bel kā tēvs tu pret viņu izturies ļoti bezatbildīgi.

Un kādai jābūt lai atbildībai? Es šos jaunekļus neizprotu. Man šķiet, ka viņi ieradušies no kadas citas pasaules.

Tā nerunā. Mūsu ģimenē nevar būt nekādas vecāku un bērnu alsvcšināšanās.

Šaubu nav. Jo mūsu bērni ir darbarīki tavā biznesā.

Ko tu atkal mels! Kas par darbarīkiem! Bērni būs dusmīgi, dzirdot šādus vārdus…

Bet vai man nav taisnība? Cilvēki tie paši darbarīki vien ir, un tādēļ viņiem jāpakļaujas meistaram… Mūsu bērni ir ievērojamo Kori Joheja un Jasugi Kjoko dēls un meita. Un tādēļ viņiem jāuzvedas tā, lai būtu savu vecāku vārda cienīgi.

To viņi ļoti labi saprot.

Šajā jautājumā es pilnīgi paļaujos uz tevi. Nepalaid tikai grožus vaļīgāk.

Laulāto draugu saruna aprāvās. Guļamistabā bija dzirdama tikai Joheja veselīgā krākšana. Viss liecināja, ka šonakt viņš netaisās atstāt sievas istabu.

Tajā laika Kori Joko stāvēja savas istabas vidū un bezcerīgi raudzījās vienā punktā. No viņas plaši ieplestajām acīm ritēja lielas asaras. Laiku pa laikam viņa kaut ko čukstēja trīsošām lūpām. Reizēm čukstēšana pārvērtās nesakarīgā murmināšanā, gandrīz vaidos.

Ak šausmas! Kādas šausmas! Nekrietnība!— viņa centās savaldīt raudas, lai aiz sienas to nedzirdētu, bet tieši tādēļ šņuksti skanēja vēl skaļāk. Uz viņas galdiņa stavēja portatīvs radiouztvērējs, pa kuru viņa tikko bija dzirdējusi šo šausmīgo sarunu. Joko noklausījās vecāku domu apmaiņā gluži nejauši. Grozot radioaparāta pārslēdzējus, viņa pēkšņi uztvēra vilni no mikroraidītāja, ko Kjohejs bija slepus ierīkojis mātes guļamistabā.

Ultrajutīgā noklausīšanās ierīce bija atklājusi meitenei patiesību par viņas vecākiem, tādējādi apliecinot visu, ko viņai bija stāstījis brālis.

Ai, cik ļoti Joko lūdza viņu neiet prom no mājām. Bet viņš nepaklausīja, tikai rūgti nosmīnēja.

«Joko, tev arī būtu laiks pazust no šejienes. Tēvs un māte izturas pret mums ka pret klēpja sunīšiem.»

«Kāpēc tu ta runā? Viņi taču ļoti mīl mūs.»

«Kas tā par mīlestību? Vai vari atcerēties, kad tevi pēdējo reizi lēvs apskava? Vai varbūt māte? Ak neatceries? Kopš dzimšanas mēs bijām pamesti aukļu varā, un tēvs ar māti pat pirkstu nepakustināja, lai mūs audzinātu. Vienīgais, ko tie ir darījuši — tērējuši par mums «audzināšanas maksu».»

«Papus un mamma nav nekādi «tie». Nedrīkst tā apsaukāt!» Joko gandrīz vai raudāja.

«Kā lai citādi viņus nosauc? «Tic» viņiem ir vispiemērotākais apzīmējums.»

«Bet, brāl, kāpēc tu tādā gadījumā uzstājies kopā ar mammu televīzijas un radiopārraidēs un diskutē ar viņu žurnālu slejās?»

«Palīdzu viņai darboties viņas «biznesā». Lai cik skaistas būtu, runas, šinī pasaulē bez naudas nekur neliksi. Mīlestības tiem nav, toties naudu par mums maksājuši pamatīgu. Tagad dzīvot nabadzībā arī nevienam nav vēlēšanās. Tādēļ jāpiepalīdz pelnīt naudiņu. Tu taču arī viņiem palīdzi ar savu piedalīšanos labi atalgotajā spēlē «mamma un meita». Vai saprati?»

«Spēle «mamma un meita»! Nu kā tu, brāl, vari tā runāt?»

«Es jau sen esmu izpratis, kādi viņi ir īstenībā. Viņi nav nekādi vecāki, tikai izlikšanās meistari. Vienīgā vecāku pazīme ir tā, ka viņi dzīvo kopā, bet, taisnību sakot, ari kopdzīves tikpat kā nav.»

«Tu tikai tīšām tā runā, bet pats viņus ļoti mīli.»

«Tīšām? Jāsmejas! Man tie būtu mīļi?» Kjohejs smējās lulz asarām, tā jau bija īsta smieklu lēkme. Viņš norima tikai pēc krietna laika.—«Labi, ja netici, es tev parādīšu, kādi tie ir īstenībā.»

«Ko tu esi sadomājis?»

«Ielikšu viņu istabās mazus aparātiņus. Klausīties varēsi ar parasto ultraīsviļņu uztvērēju. Noklausīsies un sapratīsi, kas tic ir par tipiem.»

«Lūdzu, neesi tik zemisks!» Joko izmisusi iekliedzās.

«Vai es esmu zemisks? Māte pirmā iesāka. Bet tu jau pati to zini. Tas bestsellers, kas padarīja viņu slavenu, taču uzrakstīts pēc manas dienasgrāmatas. Māte lasīja to slepus, man nezinot. Lasīja veselu gadu un tad uzrakstīja savu grāmatiņu. Tā vārds vārdā ir mana dienasgrāmata. Māte ieguva slavu, bet mani noslēpumi kļuva zināmi visai pasaulei. Tas ir tāpat kā —ja es sēdētu tualetē, domādams, ka neviens mani neredz,— tieši lajā laikā mani rādītu pa televizoru. Tagad es saprotu, kāda mūsu māte ir īstenībā. Visas Japānas māšu elks, mīlošā māte, uzticīgā sieva, gudrā, skaistā un cēlā, bet, ja norautu ārējo čaulu, atklātos īsls vilkatis, kas, tiekdamies pēc ārišķīga skaistuma un personiskas slavas, kā darbarīkus izmanto savas bērnus. Kad viņa vēl nebija plaši pazīstama, tad centās it kā tēva labā, bet īstenībā darīja visu, lai izceltu pali sevi. Starp cilu, vai arī tavās vēstulēs un dienasgrāmatā viņa zagšus neiebāž degunu?»

Brāļa teiktais lika Joko padomāt par savu dzīvi. Viņa nerakstīja dienasgrāmatu, bet tagad atcerējās, ka māte ne vienu reizi vien bija skubinājusi to darīt:

«Kad būsi pieradusi, dienasgrāmatas rakstīšana neliksies apgrūtinoša. Tieši otrādi, tiklīdz izlaidīsi vienu dienu, sirdī jau radīsies nemiers. Tas būs tavas dzīves atspulgs, tajā nekas nemēdz atkārtoties…» Lūk, kādā nolūkā tas viss tika teikts!

Joko vēl kaut ko atcerējās. Viņai bija paradums vispirms uzrakstīt vēstules melnrakstā un tad tās pārrakstīt. Vairākkārt viņai bija nepieciešams ieskatīties melnrakstos. Viņa meklēja tos papīrgrozā, bet neatrada, kaut gan labi atcerējās, ka bija iesviedusi lapas tieši tur. Kalpone apgalvoja, ka no papīrgroza nekā nav izbērusi. Varbūt melnrakstus zaga māte? Tad kļūst saprotams, kāpēc mātes darbos reizēm pavīdēja arī meitas iemīļotie vārdi ūn izteicieni, par ko Joko vienmēr bija ļoti pārsteigta.

«Vārdu sakot, esi piesardzīga, par ļaunu nenāks,» brālis brīdināja. «Ja iemīlēsies, vari būt pārliecināta, ka māte to izmantos savā kārtējā grāmatiņā par nepilngadīgo dzimumdzīvi. Ik brīdi jāatceras, ka mājās ir spiegs. Bet es vairs nevarēju paciest, ka mani izspiego. Māte, protams, pārbijās, ka tāds svarīgs materiāls izslīd viņai no rokām, un tad mēs noslēdzām darījumu.»

«Darījumu?»

«Jā. Apsolīju ari turpmāk rādīt viņai savas dienasgrāmatas. Būtu tu redzējusi viņas seju tajā bridi, kad es to pateicu! Bet galu galā viņa bija spiesta piekrist, jo pati nekad neizdomātu to, ko es tur rakstu. Vēlāk man tas viss apnika. Nodomāju — vai nav gluži vienalga, kas raksta šo dienasgrāmatu, ja reiz lā ir viltota. Sāku ņemt no draugiem labākos gabalus, ko viņi uzskribelējuši, un uzdot tos par saviem. Draugi piepelnās un priecājas. Bet es ari nepalieku bešā un pie tam pat pirkstu nepakustinu. Vienīgais zaudējums — mālei vairs nav novērošanas materiāla. Tu vēl esi palikusi. Tāde| bēdz prom pēc iespējas ātrāk.»

Kjohejs aizgāja. Joko ilgi nespēja aizmirst viņa vārdus, bet pagāja laiks, un viņa nomierinājās. Taču šodien gluži negaidīti noklausījās vecāku sarunu.

Jau ciniskums vien, kas valdīja guļamistabā pirms sarunas par bērniem, bija pietiekami spēcīgs, lai sagrautu vecāku autoritāti un iecirstu dziļu rētu jaunās meitenes sirdi. Un tad satriecošā saruna! Brālim bija taisnība. Viņi tiešām bija «darbarīki» vecāku darījumos.

Joko izmisīgi elsoja. Bet, kad asaras nožuva, iestājās miers, un meitene saprata — kaut kas uz visiem laikiem zudis viņas dvēselē, atstājot tajā biedējošu tukšumu.

3

Lai gan ekspertīzē apstiprinājās, ka uz lācēna atrastajām asinīm ir tada pati grupa kā Ojamadai Fumiei, visi turpmākie meklējumi K. pilsētā nedeva nekādus rezultātus. Varēja tikai minēt, ka viņu notriekusi automašīna, bet liķis kaut kur aizvests un izmests, taču nekādu pierādījumu tam nebija un neviens nezināja, kur tos meklēt. Ojamada ar Ņīmi palika vieni un nezināja, kā rīkoties tālāk.

Ojamadas kungs, ko mēs turpmāk darīsim?— Ņīmi vaicāja.

Nezinu,— Ojamada atbildēja, bezcerīgi raugoties tukšumā.

Nedrīkstam padoties.

Bet ko mēs vēl varētu iesākt?

Ņīmi nezināja, ko atbildēt.

Lai nu kā, tagad galvenais ir nepadoties. Kas gan meklēs jūsu sievu, ja ne mēs? Man visu laiku liekas, ka viņa sauc mani kaut kur no tālienes.

Varbūt jūs viņa sauc. Bet cs tādu balsi nedzirdu,— Ojamada izmisis atcirta.

- Es jiis labi saprotu, bet nevajadzētu tagad tā runāt. Naomi sauc arī jūs. Tikai mēģiniet saklausīt viņas saucienus,— Ņīmi mierināja un uzmundrināja Ojamadu. Bet ari pašam Ņīmi bija vajadzīgs mierinājums. Zaudējis Fumii, savu Naomi, viņš bija it kā šķiries no dvēseles.

Bet Ojamada nedrīkstēja to zināt. Ņīmi nebija tiesību atklāti skumt par Fumies zaudējumu. Tādēļ viņa bēdas bija neremdināmas. Sabiedrības acīs viņa mīlestība bija grēcīga un no visiem slēpjama. Nekad agrāk Ņīmi nebija mīlējis sievieti tik aizrautīgi. Tikai iepazinis Fumii, viņš pirmo reizi izjuta, kas ir īsta mīlestība. To pašu viņam bija teikusi ari Fumie.

Ņīmi apprecējās aiz aprēķina, kas izrādījās ļoti precīzs, un viņš bez mazākās piepūles sasniedza savu tagadējo sabiedrisko stāvokli. Bel par to viņam vajadzēja dārgi maksāt. Ģimenē viņš jutās nepatīkami un nemājīgi. Ar sievu viņi dzīvoja vienā mājā, bet tas arī bija viss, kas viņus vienoja. Pat laulībā dzimušie bērni nebija viņu mīlestības auglis, bet tikai veselīga vīrieša un sievietes fiziskas tuvības sekas.

Un tad parādijās Fumie. Viņa bija kā radīta Ņīmi. Šķita, kāda neredzama, bet neapturama straume turēja viņus savā vara un nesa uz priekšu nezināmā virzienā. Sākumā viņi mēģināja pretoties šai straumei, jo apzinājās, ka drīz vien tā iesviedīs abus ūdenskrituma mutulī. Jo stiprāk viņi viens pēc otra tiecas, jo smagaka šķita neizbēgamā šķiršanās. Doma, ka viņi nevar palikt kopā, noveda abus gandrīz līdz ārprātam.

Un nu Fumie ir pazudusi. Laikam viņas vairs nav starp dzīvajiem. Ja viņa būtu dzīva, noteikti dolu Ņīmi kādu ziņu par sevi.

«Naomi, uz kurieni tu esi aizgājusi?» Ņīmi bez mitas atkārtoja, kad tuvumā neviena nebija. Bet viņa nepārtraukti sauca no tālienes. «Atnāc, izglāb mani!» viņš skaidri dzirdēja mīļākās balsi.«Kur tu esi, Naomi, pasaki jel man!» viņš vērsās pie noslēpumainās balss, kas tik neatlaidīgi sauca palīgā. Naklī šī balss cauri spilvenam skanēja vēl nevarīgāk un skumjaķ. «Naomi, ja tu vairs neesi šaja pasaulē, tad lai lava dvēsele pasaka, kur tevi meklēt. Es atnākšu, apskaušu tevi, un tu varēsi mierīgi aizmigt,» Ņīmi čukstēja, piespiedis ausi spilvenam, līdz iegrima smagā miegā. Likās, ari viņam vairs nebūs lemts mierīgi aizmigt, ieķams netiks atrasta viņa mīļotā.

4

Kādā svētdienā Ņīmi apciemoja viņa jaunākā māsa Čijoko ar vīru. Pirms pieciem gadiem viņa bija apprecejusies ar celtniecības firmas darbinieku — Uodzaki. Aizbraukusi reiz atpūsties kalnu nometnē, viņa tur bija iepazinusies ar Uodzaki, kas strādāja netālā aizsprosta būvdarbos, un driz vien abi svinēja kāzas. Tagad viņi audzināja trīs gadus vecu delu, kuram šogad vajadzēja sākt iet bērnudārzā. Viņi

Iii j.i atnākuši atvadīties, jo Uodzaki devās ilgstošā komandējumā uz llīnziliju, lai piedalītos hidroelektrostacijas celtniecībā.

Vai, cik grūti gāja ar to bērnudārzu! Mēs ar vīru uz maiņām tūkām rindās trīs diennaktis, lai dabūtu visus nepieciešamos dokumentus,— Čijoko lepodamās stāstīja Ņīmi sievai tajā brīdī, kad viesistabā ienāca pats Ņīmi.

Ko tu te stāsti?— Ņīmi jautāja.

Čijoko atkal atsāka savu stāstu — šoreiz speciāli brālim — par to, kā viņi abi pulējušies, lai iekārtotu savu dēlu Tadasi bērnudārzā, kas piederēja universitātei *Saint-Felicia». Ja kāds reiz bija ticis šajā dārziņā, lad tālāk viņš virzījās līdz pat augstskolas solam ka pa eskalatoru. Tādēļ gribētāju skaits gan no Tokijas, gan tuvākajām prefektūrām desmitkārtīgi pārsniedza vietu skaitu.

Tātad tu arī vīru iepini šajā muļķīgajā pasākumā?— Ņīmi

neapmierināts ņurdēja.

Nav nekādas muļķības. Tas ir ļoti svarīgs jautājums, no kura var būt alkatīga visa Tadasi dzīve.— Čijoko jutās apvainota.

Kaut kāds bērnudārzs un visa dzīve. Kāds tam sakars? Itērnudārzi visur ir vienādi. Redzu, ka mammām tagad nav ko darīt.— Pēdējie vardi acīmredzot bija domāti ari viņa sievai.

Brālīt, lu visu redzi pārāk brīnišķīgā gaismā. Bet būtu laiks saprast, ka mūsdienās cilvēka vieta sabiedrībā veidojas jau 110 bērnudārza gadiem. Kādu tevi izveidos bērnudārzā, tads tu ari nodzīvosi visu mūžu. Tagad nedrīkst dzīvot tik bezrūpīgi kā tolaik, kad mēs vēl bijām mazi.

Piekritu, ka mūsu dienās konkurence kļūst arvien sīvāka. Bet gan bērnudārzā, gan arī pamatskolā vēl pārak agri spriest, ko cilvēks darīs tālāk — uzvarēs vai zaudēs. Tagadējās mammas saceļ pārāk lielu kņadu ap saviem lolojumiem. Vēl nemaz nav zināms, kad un kur viņiem parādīsies talants. Var jau bērnībā pērt viņus, cik tīk, taču viņi tik un tā ies pa savu izvēlēto ceļu. Bieži jo bieži bērniem liek sacensties tikai vecāku egoisms un godkārība. Jau bērnudārzā un pamatskolā piespiež viņus dzīties pēc labām atzīmēm. Man tas viss šķiet tāds mērkaķu dresētāju konkurss.

Vai tu apjēdz, ko runā!— Čijoko saknieba lūpas, lai nesāktu raudāt.

Tiešām, kā nav kauna! Uodzaki kungs var apvainoties,— sieva aizstāvēja vīramāšu.

Tad saimniekam piebiedrojās Uodzaki, kas līdz šim bija klusējis.

Es pilnīgi piekrītu svainim. Man arī nav pa prātam tagadējā tiekšanās pēc izglītības, lai lā maksātu ko maksādama. Ja vecāku sapņi nav piepildījušies, tad vismaz lai bērniem labi veicas. Šāda brīnumbērnu veidošana, manuprāt, ir visīstākā nejēdzība.

Ak tu arī tā runā!— Čijoko uzbruka vīram.— Tu taču pats

piekriti, ka vajag jau tagad iekārtot Tadasi labā vietā, lai vēlāk nebulu jāmokās, un nu, redz, ko samelsi.

Dēla audzināšana ir tavā pārziņā. Kā izlemsi, tā arī būs.

Ko nozīmē «lavā pārziņā»? Kāpēc tāda bezatbildība? Bērns taču ir mūsu abu.

Jā, tas ir mūsu kopējo pūliņu auglis.— Uodzaki pasmaidīja, redzot, ka jaunā sieviņa ne pa jokam sadusmojusies.

Ko tu smejies? Pretīgi skatīties!

Bet man pretīgi tevī klausīties!— Laulāto draugu strīds k|uva arvien asāks.

Vai, cik jūs abi esat karstasinīgi!—skaudīgi teica Ņīmi sieva. Viņas vārdos skanēja paliesas skumjas par pašas neizdevušos ģimenes dzīvi.

Pēkšņi istabā ieskrēja Tadasi kopā ar Ņīmi jaunāko dēlu, kuri līdz šim bija rotaļājušies citā telpā.

Atdod, tūlīt atdod,— klaigāja Tadasi, dzenoties pakaļ Ņīmi dēlam, kurš bija atņēmis Tadasi rotaļlietu, ko mazulis bija atnesis sev līdzi.

Rjūiči, nedrīkst kaitināt maziņo!—Ņīmi stingri aizrādīja dēlam.

Uzmetis skatienu rotaļlietai dēla rokās, Ņīmi sastinga. Viņš ieraudzīja lācēnu, kas pēc formas, izmēriem, materiāla un krasas bija pilnīgi tāds pats kā TAS, tikai pavisam jauns.

Šis… šis lācis… no kurienes tas tev?

Bērni nobijās no Ņīmi kliedziena. Tadasi mulsi palūkojās uz tēvoci, pieskrēja pie mātes un sāka raudāt. Viņš laikam domāja, ka tēvocis noskaities uz viņu.

Ko tu tā kliedz? Tadasi nobijās,— sieva pārmetoši aizrādīja.

Man tas lācēns likās tāds dīvains.

Neka dīvaina. Visparastākā rotaļlieta.

Kur jūs to nopirkāt?—Ņīmi jautāja māsai.

Neesam pirkuši. Tā ir dāvana.

Dāvana. No kā?

Piemiņas velffe sakarā ar uzņemšanu tFelicia». Bērnudārzs uzdāvināja šādus lācēnus visiem jaunajiem audzēkņiem. Ne jau par velli. Cena ir ierēķināta maksā par bērnudārzu.

—'Piemiņas velte? Visiem bērniem?

Itin visiem. «Felicia» ir slavens ar saviem rotaļzvēriem. Vai tu zini, cik irmammu, kas vēlētos dabūt savam bērnam tādu talismanu?

Vai kairu gadu dāvina tikai lācēnus?

Nē, bija gadi, kad pasniedza sunīšus, pērtiķus, zaķus. Bet šogad dāvināja lācēnus. Nez kāpēc vislielākā piekrišana ir lācēniem.

Vai agrāk arī ir bijuši gadi, kad dāvināja lācēnus?

Laikam ik pēc pieciem gadiem. Bet kāpēc tas tevi tā interesē?

- Ļoti jocīgs lācēns. Tādēļ tāda ziņkāre. Vai tādus dāvina tikai bērnudārzā «Felicia» ?

Stasta, ka tikai tur. Veikalos pārdošanā tādu nav. Citādi visi skrietu pirkt, jo tie nesot bērniem laimi.

Un cik tādu lāču uzdāvina katru gadu?

Tik, cik bērnu uzņem. Ne vairak par piecdesmit. Brāl, kas tev lēcies, tu taču nekad nees'i interesējies par šādām mantiņām!

Bet māsu acīmredzot nodarbināja tikai tās.

Jau nākamajā dienā Ņīmi devās uz universitātes «Saint-Felicia » bērnudārzu. Augstskolas rīcībā bija liels zemes gabals klusa Tokijas nostūrī. Tur vienotā kompleksā bija izveidotas pirmšķirīgas mācību iestādes, sākot ar bērnudārzu un beidzot ar augstskolu, kas n<xlroši- naja saviem absolventiem iespēju izvēlēties dzīvē elitei paredzēto ceļu.

Universitātes pilsētiņa slīga zaļumos, un mācību korpusi gandrīz pazuda tajos. Ap ēkām pletās palielas pļaviņas, kas bija nodotas studentu rīcībā. Tur kā koši ziedi ņirbēja studenšu kleitas.

Studentu automašīnu stāvvieta bija ne mazums sporta un ārzemju mašīnu. Šīs universitātes audzēkņi neģērbās lā ka parasti studenti, šeit valdīja augsti inteliģenta atmosfēra, un te pulcējās labi situētu ģimeņu atvases. Varēja manīt, ka tās nepazīst naudas trūkumu. Tikpat nesaprotami viņiem bija konflikti jautājumā par mācību maksas paaugstināšanu un ideoloģiskas domstarpības. Nekāda maksas palielināšana nespēja nopietni satraukt turīgos studentus, bet par politiku un ideoloģiju viņi vispār nedomāja. Viņus interesēja tikai viens jautājums — ka pēc iespējas jaulrak pavadīt jaunību, kas vairs nekad neatgriezīsies.

Ja reizēm konflikti tomēr izcēlās bet, taisnību sakot, tie bija ārkārtīgi reti gadījumi , tos izraisīja nejauši šeit ieklīduši studenti. Ārējo spēku atbalstīti, viņi izvērsa vētrainu aģitāciju, bet sekotāji tomēr neradās. (Viņas un pasaules pārkārtošanas idejas *Saint-Feli- cia bija svešas. Zelta jaunatne te krāja zinības un attīstīja savas intelektuālās spējas augstākās sabiedrības salonu atmosfērā, un nebūtu pārspīlēts, ja teiktu, ka visa «Saint-Felicia» bija šāds salons. Vecāku stāvoklis sabiedrībā pilnīgi nodrošināja audzēkņiem komfortablu apkārtējo vidi. Viņiem vajadzēja tikai traukties uz priekšu pa sliedēm, ko bija ierīkojuši vecāki, nekur no tam nenovirzoties, lai netiktu izjaukta ieviesta kārtība. Tādēļ svešie nespēja ilgu laiku noturēties universitātē. Studentu nemieri reizēm uzbangoja visā Japānā, bet šeit ari tad valdī ja miers un klusums.

Universitātes teritorijas attālākajā stūrī bija iekārtots bērnudārzs.

Lai cik tas bija dīvaini, bet ari šeit nebija varējuši izlikt bez autostāvvietas, kas bija pieblīvēta ar dārgu marku automašīnām. Tajās atveda un aizveda bērnus. Šajā lepnajā bērnudārzā uzturējās bērni ne tikai no Tokijas un tās piepilsētām, bet ari 110 apkārtējam prefektūrām. Tādēļ, protams, bija nepieciešama autostāvvieta.

Ņīmi bija gandrīz aizmirsis, kādēļ te ieradies. Viņu ļoti satrauca doma — vai tikai viņa māsa ar savu vīru spēs ar viņu rīcībā esošajiem līdzekļiem nodrošināt dēlam pilnu mācību kursu?

Apmeklētāju pieņemšanas istabā viņš tikās ar lietu pārvaldnieku, kas nesaprašanā nolūkojās uz lācēnu Ņīmi rokās un apliecināja, ka tā tiešām ir *SairU-Felicia» bērnudārza rotaļlieta.

Kāpēc jums ir līdzi šis lācis?— lietu pārvaldnieks piesardzīgi jautāja.

Hedzat, pēc visa spriežot, šā lācēna īpašnieks pakļuvis zem automašīnas?

Nu un tad?

Taisnību sakot, pēc nolikušās nelaimes cietušais kaut kur aizvests un līdz šim laikam nav vel atrasts…— Ņīmi paskaidroja, ka gluži negaidīti nokļuvis notikuma vietā drīz pēc avārijas un pacēlis tur šo lācēnu. Nekādu pierādījumu par nelaimes gadījumu viņam nav, tādēļ policija nevēlas šaja lietā pat pirkstu pakustināt. Traips uz lācēna muguras acīmredzot radies 110 cietušā asinīm, .la arī neizdotos neka izdarīt šis lietas labad, vismaz vajadzētu aldot lācēnu cietušā piederīgajiem, bet vispirms tie ir jāsameklē.

Šķita, ka lietu pārvaldnieks noticēja Ņīmi.

Šī piemiņas velte tika pasniegta jaunpieņemtajiem audzēkņiem piecdesmit astotajā gadā.

Kā jus varai to pateikt?

Mums ir piecu veidu rotaļlietas: lācis, vāvere-, zaķis, pērtiķis un suns. Pēc katriem pieciem gadiem tie atkārtojas. Lāčus bērni saņem tajos gados, kas beidzas ar trīs un astoņi. Trijnieka lāčiem deguni balti, bet astoņnieka — melni.

Bet kāpēc jus esat pārliecināts, ka šis lācēns ir 110 piecdesmitajiem gadiem?

Viņam uz kakla ir piecas baltas iezīmes. Tātad piecdesmitie gadi. Turklāt katrai šo rotaļzvēriņu paaudzei ir sava veida nagi, zobi, ausis un tā tālāk.

Skaidrs. Vai jūs nevarētu parādīt man to bērnu sarakstu, kas uzņemti dārziņā piecdesmit astotajā gadā?

Redziet…

Ja cietuša ģimene iesniegs nopietnu prasību par lietas izmeklēšanu, varbūt šis lācēns būs noderīgs.

Tāda gadījumā es neiebilstu,— lietu pārvaldnieks piekrita. Ņīmi veikli sadomātā versija iedarbojās. Tas bija viņa stratēģiskais gājiens — iztēlot lācēna īpašnieku par cietušo. Ja Ņīmi būtu teicis,

ka mantiņa pieder noziedzniekam, viņam ne tikai liegtu ieskatīties audzēkņu sarakstā, bet tūlīt parādītu durvis. Nevainojamo tSaint-Fe- licia» absolventu vidu nevar but nelietīgi cilvēki.

1958. gadā bērnudārzs uzņēmis četrdesmit trīs audzēkņus. Tagad viņi sasnieguši deviņpadsmit divdesmit gadu vecumu. Ka jau varēja domāt, sarakstā bija minētas tikai augsti stāvošu personu atvases. Viņu vecāki bija galvenokārt uzņēmēji, ārsti, advokāti, rakstnieki, ievērojami mākslinieki un aktieri. Šo bērnu pulciņā bija divdesmit sešas meitenes. Mācības «Saint-Felicia» universitātē ka pa eskalatoru turpināja trīsdesmit viens cilvēks.

Tātad aizdomās pagaidām tika turēti šie četrdesmit trīs audzēkņi. Iespējams, ka kāds no tiem uzdāvinājis lācēnu citam cilvēkam. Bet, ja «Felicia» absolventi visu mūžu glabā šīs mantiņas kā laimes talismanus, tad liekas ticami, ka lācēna īpašnieks ir arī meklējamais noziedznieks.

Lai no kā, bel turpmāk vajadzēs meklēt ne vairs bezgalīgā cilvēku jūrā, bet stingri norobežotā personu lokā, un jau las vien bija milzīgs panākums. Ņīmi visu laiku šķita, ka Fumies dvēsele norāda viņam pareizo ceļu.

Visgrūtākais vēl priekšā,— viņš teica, tiekoties ar Ojamadu.— Mēs lāču nevaram katram no šiem četrdesmit trim jautāt, kur atrodas viņa lacis.

Pat ja izdotos atrast noziedznieku, tas gluži vienkārši kaut kā atrunāsies, un lieta būs izbeigta. Viņiem nav tiesību nodarboties ar izmeklēšanu, un nevienam nav pienākums sniegt paskaidrojumus.

Ko lai darām?— Ojamada paļāvās tikai uz Ņīmi.

Vajadzētu slepeni ievākt ziņas par viņu mašīnām. Ja mašīna notriekusi cilvēku, uz tās noleikti jāpaliek pēdām.

Vai griezīsimies policijā?

Par lācēna īpašnieka meklēšanu un tas rezultātiem mēs, protams, ziņosim policijai. Bet, tā ka notikuma vietā sadursmes pēdas nav atrastas, policija, jādomā, neko neuzsāks. Galu galā mums nav nekādu pierādījumu, ka starp mašīnu un lācēnu ir kāda saikne.

Bet ir taču asins traips?

Nav zināms, kā las radies. Var būt, ka pēc sadursmes ar mašīnu, bel iespējams, ka gluži citādi. Asinsgrupa arī vēl ne par ko neliecina. Var taču būt vienkārša sagadīšanās. Tatad nav pamata kategoriski apgalvot, ka tās ir jūsu sievas asinis.

Tātad mēs nekad nenotversim noziedznieku…

Musu rokās ir lācēns. Slepkavas talismans tagad pārvērties mūsu laimes nesējā. Spriežot pēc lā, ka mantiņa mētājās notikuma vielā un ir ļoti nobružāta, īpašnieks vienmēr vadājis to sev līdzi. Mums jāievāc ziņas par katru no četrdesmit trim audzēkņiem un jāuzzina, kurš no tiem nesen pazaudējis lācēnu.

Četrdesmit tris un vēl viņu paziņas. Šausmas…

—- Nekas, man ir slepens ierocis.

Kas tas tāds?

Morilo no firmas «Toto Kigjo».

K*ā tad lā?

Viņam ir brīnišķīga oža. Taisni žēl, ka viņš strādā par tirdzniecības aģentu un aprok savas īstās — okšķera spējas'. Esmu pārliecināts, ka viņš mums palīdzēs.

liet vai viņš gribēs uzņemties?

Ja es palūgšu, viņš būs ar mieru. Tas, ko es jums tagad pastāstīšu, lai paliek starp mums. Morilo strādā mana uzdevumā — ievāc man nepieciešamo rūpniecisko informāciju. Bet es kā atlīdzību iepērku vairumā viņa firmas ražotās iekārtas. Tātad ziņu iegūšanai Morito ir vispiemērotākais cilvēks. Es viņam pilnīgi uzticos.

5

Kjohej, tu dzirdi, Kjohej?— Mičiko neatlaidīgi sauca. Kjohejs satrūkās un pamodās. Viņš bija vienos sviedros.— Kas noticis? Kāpēc tu kliedzi?

Redzēju visādas šausmas.

Tev pārāk bieži rādās tādi sapņi…

Visu laiku man kāds dzenas paka|. Pēdējiem spēkiem bēgu kaut kada alā. Es skrienu, skrienu, man seko, bet neķer, likai biedē. Vēl arvien ausīs skan soļu dimdoņa, il ka nemaz nebūtu pamodies. Bet kājas kaul kur stieg, tik tikko spēju pakustēties…

Kāpēc tā jāuztraucas?

Nekādi nevaru savaldīties.

Jāizbeidz šī nervozēšana. Citādi novedlsi sevi kapa. Vai negribi doties ceļojumā?

Ceļojumā?

Ja. Uz ārzemēm. Aizbrauksi prom no Japānas, un visas neirozes būs kā ar roku atņemtas.

Tu domā — uz ārzemēm?

Protams! Kas tur tik sevišķs? Dosimies divatā uz kādu tālu zemi. Es vēl nekad neesmu bijusi ārzemēs.

Es ari.

Nu, redzi. Varbūt lur aizmirsīsim to muļķīgo lietu, un murgi vairs nerādīsies.— Mičiko sasparojās.

Bel ja nu tēvs ar māli pēkšņi neļauj?

Ko vēl neizdomāsi? Tu taču neesi atkarīgs no vecākiem. Pats esi saimnieks savā mājā.

Lai brauktu uz ārzemēm, vajadzīga nauda.

Palūdz i-ammail Vai tad tu neuzrakstīji grāmatu, kuras dēļ viņa kļuvusi slavena? Tātad tev ir pilnīgas tiesības pieprasīt no viņas vismaz pusi honorāra.

Tā ir laba doma…

Neesi mikstpēdiņš. Ja nedos, tad pārdod māju. Tā taču norakstīta uz tava vārda.

Pārdot māju?—Kjohejs nebija gaidījis no Mičiko tādu priekšlikumu.

Protams. Maja ir lieliska. Cenas pēdējā laikā tā cēlušās, ka saņemsi liela žūksni naudas. Un par lādu summiņu varēsim braukt, kux vien sirds vēlas.

Bet, ja es aizbraukšu, māte nonāks neapskaužamā stāvokli. Kas viņa būs bez manis? Es taču vēl arvien esmu viņas darbarīks.

Tu atkal dīc veco dziesmu! Kad tev reiz beigsies šis mammiņas komplekss? Visu laiku melsi, ka esi patstāvīgs, bet patiesībā par to vien sapņo kā ielīst vecāku paspārnē.

Nekā tamlīdzīga.

Tad izbeidz šis nejēdzīgās runas! Tavai māmiņai jau paliks vēl viens rīks — tava māsiņa. Laiks nodot stafeti viņai. Un pie tam…— Mičiko pēkšņi sastomījās.

Nu, kas vēl par «pie tam»?

Un pie tam, ja ari policija nokļūs uz mūsu pēdām, ārzemēs mēs būsim nenotverami.

Tu domā, ka mūs izsekos?— Kjohejs nobijās.

Pals taču visu laiku par to vien prāto. Tādēļ jau sapņos rādās visādi murgi.

Kā tad policija varēs mūs sameklēt?— Kjohejs aiz bailēm spalgi spiedza.

Nekliedz, neesmu kurla. Vai lācēnu esi jau aizmirsis? Tas taču vēl arvien nav atradies.

Ko tu visu laiku bubini par to lāci!

Runāju par to, ka jābrauc tur, kur viņš mūs nevarēs aizsniegt.

Tev taisnība. Jūru pārpeldēt lācis nevarēs,— Kjohejs beidzot izlēma.

6

Morilo rīkojās ātri. Jau pēc nedēļas viņš ziņoja Ņīmi pirmos rezultātus.

Vai tiešām jau kaut kas atradies?— Ņīmi brīnījās.

Pašreiz vēl tikai iepriekšēja informācija.— Morito lepni smaidīja.

—- Ja jau kaut kas kļuvis zināms, tad laikam kāds ir uzķēries uz āķa?

Var teikt, ka tā ir noticis.

Nevelc garumā! Stāsti visu, ko zini!

Šis lietas dēļ esmu atstājis novārtā visus firmas darbus. Ar jūsu uzdevumu vien noņēmos.

Saprotu. Neskumsti. Nokārtošu pie jums veselu kaudzi pasūtī- jumu, lai gan tagad tie man nemaz nav vajadzīgi.— Ņiini rūgti pasmīnēja. «Slepenais ierocis» maksāja dārgi.

Esmu nolēmis sievietes kādu laiku likt mierā. Vispirms ķēros pie vīriešiem. Diez vai sieviete spētu ievilkt līķi mašīnā, turklāt vēl vest to kaul kur prom un noslēpt.

Aizspriedumaini viedokļi nav pieņemami.

Zinu. Tādēļ vispirms noskaidrošu visu par vīriešiem un lad ķeršos pie sievietēm.

Vai starp vīriešiem jau ir kāds aizdomīgs?

Nē, visi ir uzvedīgi un gūst panākumus. Bet viens no tiem nesen ne no ša, ne no lā pēkšņi aizbraucis uz ārzemēm.

Par ko tas liecina?

Mūsu dienās ārzemju ceļojums, protams, nav nekāds retums. Tomēr liekas savādi, ka cilvēks bez kāda mērķa skrien, kur deguns rāda.

Kas viņš tāds ir? Uz kurieni aizbraucis?

Netraucējiet ar jautājumiem! Pastāstīšu visu pēc kartas. Šo cilvēku sauc Kori Kjohejs. Deviņpadsmit gadu vecs. Studē universitātē «Saint-Feticia». Pirms nedēļas aizbraucis kopa ar kailu meiteni. Brīvdienas vēl nav sākušās, bel viņš, ka jau turīgs lekciju kavēlajs, par to nelikās ne zinis.

Kori Kjohejs? Tas taču ir Kori Joheja un Jasugi Kjoko dēls!— Nimi atcerējās sarakstu, kas viņam bija rādīts bērnudārza.

Jums taisnība. Jasugi Kjoko lepnums. Liels aktieris. Brīnišķīgi tēlo paraugdēlu, bel būtībā ir īsts delveris. Viņš ir no tiem «mežonīgajiem». Izdiedelējis no mātes savrupmāju un dara tajā visu, kas ienāk prātā. Bet tagad ar tādu pašu «mežonīgo» devies uz ārzemēm. »

Vai mašīna viņam ir?

Braukā ar «GT-6»1 otro modeli. Pirms kada laika bija iesaistījies motociklistu sacīkšu grupa *Crazy Messengers»— mūsu valodā las laikam nozīmē «Irakie ziņneši».

Vai tagad ir atvadījies no viņiem?

Māte lūgusi. Bet, tiklīdz pārstājis joņot ar mašīnu, tūlīt aizdrāzies uz Ameriku. Lidmašīnas biļetes nopircis līdz Ņujorkai. Savādi, vai ne?

' OT — Grand Touring Car — liclgabarīta automašīna latiem braucieniem.

Morito raudzījās Ņīmi acis kā suns, kam zobos medījums. Ko saimnieks teiks? Vai uzslavēs?

Kas zināms par lācēnu? Vai viņam tāds ir?

Šis Kori Kjohejs, lai gan viņam drīz būs divdesmit, vienmēr vazājis līdzi savu lāci. Tādēļ drauģeļi iesaukuši viņu par Kumahcju1.

Bet kur tagad atrodas lācis?

Nezinu. Kjohejs ir aizbraucis uz Ameriku. Var būt, ka paņēmis līdzi. Pārbaudīt nav iespējams.

Mašīna ir bijusi nodota remontā?

Laikam ne.

Kur tā novietota?

Droši vien stāvvietā. Bet varbūt vecāku mājas garāžā.

Jānoskaidro, vai uz mašīnas nav kādas pēdas. Varēsi?

Ja šis puisis ar savu mašīnu ir notriecis cilvēku, tad diez vai bus novietojis braucamo stāvvietā, bet, ja viņiem ir sava garāža, tad man klāsies grūti. Ap tēvu nepārtraukti grozās miesassargi.

Bet varbūt tomēr pamēģināsi?

Tikai jūsu — nodaļas vadītāja — dēļ.

Ludzu, pacenties!

Iespējams, ka šis brauciens ir vienīgi izlutināta kundzēna untums. Bet uzmanību piesaista tas, ka tas noticis tūlīt pēc Ojamadas Fumies pazušanas. «Ja būs nepieciešams,» nodomāja Ņīmi, «aizbraukšu pēc puiša kaut vai uz Ņujorku».

MĀTI NEVAR AIZMIRST

1

Vilšovs Heivards meties zem automašīnas riteņiem, cerot saņemt apdrošināšanas prēmiju un kompensāciju, lai viņa dēls varētu aizbraukt uz Japānu. Tāds bija Kena Šef'tena galīgais un negrozāmais secinājums. Vecais Heivards noteikta iemesla dēļ par katru cenu gribējis aizsūtīt dēlu tieši uz šo zemi.

Kads viņam bijis iemesls?

Kens pēkšņi juta personisku interesi par šo lietu, kaut gan sākumā lā viņam nemaz nelikās aizraujoša un viņš izmeklēja to tikai pēc priekšniecības pavēles.

«Uz Japānu…» Kens iegrima pārdomās. Tā zeme Kenam nebija sveša. Viņš pavadījis tur savu trakulīgo jaunību. Ja viņam būtu nauda, viņš labprāt vēlreiz aizbrauktu uz turieni. Tā Japāna, kuru viņš pazina, bija izpostīta krāsmatu zeme, kas vēl nebija paguvusi

' Kuma — lācis (jap.).

atjēgties pēc zaudētā kara, bet tajā bija jūtama cilvēcība — tieši tas, kas galīgi izzudis mūsdienu Amerikā.

Kopš tā laika Kens vairs nebija redzējis Japānu un nezināja, kā tā izmainījusies. Strādīgie un saliedētie japāņi īsā laikā bija atdzimuši no gruvešiem un pārsteiguši pasauli. Kādreiz Kenam un viņa draugiem šo «dzelteno mērkaķu» skudru čaklums un vienotība bija iedvesusi mistiskas bailes, jo šīs tautas spēkā slēpās kas līdzīgs kodoireakcijai. Ja viņu rīcībā toreiz būtu tāda materialā varenība kā Amerikai, tie laikam būtu neuzvarami. Viņu galvenais spēks, šķiet, bija šai nācijai raksturīgās īpašības — radniecības apziņa, pārliecība, ka vienotu valsti veido tikai viena tautība un spēcīga apgaroūba. Ja esi japānis, tad ari zināms, kāds tu esi un no kurienes cēlies. Starp japāņiem nav «tumšu zirdziņu». Un tieši tas padara viņus tik stiprus un bīstamus.

Amerikā viss ir citādi. Šajā tautību sajaukumā, kompozītvalstī, kas veidola kā visu pasaules rasu mozaīka, cilvēki cits citam ir sveši un katrs no tiem var būt «tumšs zirdziņš». Šeit starp cilvēkiem ātri rodas neuzticība. Te vairāk uzticas lietām nekā cilvēkiem. No pasaules zemēm tieši Amerikā visvairāk ieviesti tirdzniecības automāti. Te visdažādākās lietas — dzērienus, ēdienus, žurnālus, bi|ctes, it visu, kas nepieciešams ikdienas dzīvē,— pārdod automāti. Ja tev ir skumji, ja tev klājas grūti, ja esi zaudējis mīlestību, iesvied automāta spraugā naudas gabalu, un magnetofona lentē ierakstīta attiecīgas nozares eksperta balss remdēs tavas bēdas. Vajag tikai izvēlēties attiecīgu podziņu, un par vienu monētu tūdaļ saņemsi visu, ko sirds vēlas,— no dievvārdiem līdz telefoniskam seksam vecpuišiem. Automāti ir viegli pieejami, ērti un droši — preces visūr vienādas. Un sabiedrībā, kas pieradusi uzticēties tikai materiālām vērtībām, cilvēki labprat izmanto automātu pakalpojumus. Automāti ļauj atbrīvot no darba liekos cilvēkus, samazināt liekus izdevumus, un tieši to dēļ nauda kļūst par vienīgo saiti starp cilvēkiem un mantām. Arī vietās, kur vēl nav automātu, bet kur vienmēr pulcējas daudz cilvēku,— stacijās, teātros, viesnīcās un moteļos — naudu atdod un saņem, neskatoties cits citam sejā. Ir pat vietas, kas speciāli iekārtotas tā, lai būtu redzamas tikai rokas. Nauda apgrozās starp cilvēkiem, bet pašu cilvēku it kā nemaz nav. Un tas vairs nevienu nepārsteidz.

Augsti attīstītā civilizācija jau sen ir atbrīvojusies no cilvēcības kā no liekas nastas. Uz priekšu traucas tikai manta. Amerikas Savienotās Valstis izrādījās vispiemērotākā augsne mantu kulta sātanam. Uz Ameriku no malu malām sabrauc cilvēki, Īsas meklē dzīvē laimi un panākumus vai arī bēg no nabadzības un posta dzimtajā zemē. Viņi kļūst par sāncenšiem, kuriem dzīvē vadošais princips ir pārliecība, ka matērija valda pār garu,— pārliecība, kas dzimusi reizē ar Amerikas Savienotajām Valstīm. Pavisam citāda ir Japāna. Tur cilvēks kopš senseniem laikiem ir saliedēts kopā ar valsti. Un. lai cik liela tajā būtu mantu pārbagātība, tā nekad negūs virsroku pār cilvēku. Šajā tēzē Kens saskatīja kaut ko pievilcīgu. Viņš pārāk labi zināja, kas ir Ņujorka. Zināja gan no darba viedokļa, gan ka iedzīvotājs, kas ar sirdi un dvēseli jūt dzimtās pilsētas postu.

Jādomā, ka noziedzība pastāvējusi visos laikos. Tā pastāv arī tagad, pastāv visās valstīs. Bet noziedzība Amerikā ir pavisam savdabīga. Pat slepkavībai, kas ir visneģēlīgākais noziegums, ir jābūt kādam motīvam. Bet Ņujorkā itin bieži nogalina un sakropļo bez kāda nolūka. Tāpat — garāmejot. Aplaupīs cilvēku un iedurs lam nazi ribās. Izvaros un, acis nemirkšķinot, nogalēs. Bet vienlaikus nogalinās arī nejaušus garāmgājējus. Stasta, ka Ņujorkā jāstaigā gar pašu ietves malu. Ja iesi pa ietvi tajā pusē, kur mājas, tevi ievilks šķērsielā un izģērbs gluži pliku.

Pavisam nesen Centrālajā parkā piekāva un gandrīz nožņaudza japāņu studentu. Viņš sauca palīgā, bet garāmgājēji izturējās tā, it kā neko nebūtu manījuši. Japani izglāba policijas patruļa, kas gluži nejauši gadījās tuvumā. Jaunietis tikko bija iestājies augstskolā, bet pēc nolikušā tūlīt pameta mācības un aizbrauca atpakaļ uz Japānu. Pirms izbraukšanas no Savienotajām Valstīm viņš teica: «Man kļuva bail ne tādēļ, ka mani gribēja aplaupīt un nogalināt, bet gan tādēļ, ka brīdī, kad es saucu palīgā garāmejošos inteliģentus — vecus laulātos draugus, sieva neļāva vīram iejaukties un aiz piedurknes vilka viņu prom. Viņi aizbēga, un tas man likās Amerikā visbīstamākais.» Pēc Kena domām, šis notikums visai precīzi atspoguļoja amerikāņu nacionālās slimības būtību.

Ja kādu grib nogalināt, lai galē, bet tu neiejaucies, jo tā nav lava darīšana. Galvenais, lai tev pašam būtu ērti un labi. Tādēļ nekad negriez krūtis pretī nazim. Cīņu par taisnību var uzsākt vienīgi tad, ja pats esi drošībā. Būt nozieguma aculieciniekam un izlikties, ka nekas nav noticisl Tik prātīgu sabiedrības locekļu uzvedību ir panākusi milzīgā mašinizētās civilizācijas iedarbība, kas apspiež un iznīdē cilvēkos visu cilvēcisko.

Lai cik tas būtu savādi, bet arī policistu vidū ir manāma tieksme norobežoties no cilvēkū bēdām. Policisti sargā cilvēku un rūpējas par kārtību tikai savā darbalaikā. Pārējā laikā viņi ir parasti pilsoņi. Tad cilvēks var nokļūt briesmās kaut vai viņu acu priekšā — viņi pat pirkstu nepakustinās viņa labā, ja pašu drošība kaut nedaudz būs apdraudēta. Ari Kens nebija nekāds izņēmums. Darba stundās viņš drosmīgi gāja pretī slepkavam, bet, ja pēc ilgas un saspringtas dežūras ceļā uz mājām redzēja, ka paklīdeņu bars piesienas kādam pilsonim,viņš vienaldzīgi aizslīdēja tiem garām. Policisti arī ir cilvēki. Arī viņiem ir tiesības atpūsties pēc darba.

Un tomēr reizēm Kens ļoti -pārdzīvoja, ka bija pak|āvies šādam noskaņojumam. «Arī mani ir saindējusi Ņujorka,» viņš šādos brīžos domāja.

Miglainās atmiņās Kens redzēja Japanu kā zemi, kur dzīvo cilvēki. Tādēļ viņu satrauca jautājums, kas vēl arvien palika bez atbildes: kas vecajam Vilšovam Heivardam bijusi Japāna, ja viņš upurēja sevi, lai sūtītu uz turieni savu dēlu?

2

Kens nolēma vēlreiz apmeklēt dzīvokli, kurā bija dzīvojuši abi Heivardi. Uz ielas, ka parasti, bija atkritumi, smirdoņa un alkoholiķi. Visvairāk pārsteidza, ka tieši ierastajās vielās, kā vienmēr, māju sienas stutēja vieni un tie paši dīkdieņi. Un vēl pavisam nesen viens no tiem bija Vilšovs Heivards.

Heivardu mājas tuvumā arī stāvēja vīriešu pulciņš. Tic likās par kaut ko bēdājamies. Uzburbušas sejas, mitri un spīdīgi vaigi. Vīri raudāja.

Kas noticis?— Kens jautāja, piegājis tuvāk.

Paskatieties, policista kungs, kāda liksta!

Kāds klaidonis, sakņupis pret mūri, tupēja, paslēpis seju starp ceļiem. Viņam priekšā rindā bija noliktas vairākas lēta viskija pudeles. Visas pustukšas. Kens tūlīt saprata, kas notici*. Viņam jau agrāk bija gadījies vērol šādas ainas.

Kad?

Šorīt. Atnācām, bel nabaga Sardijs savā parastajā vieta jau pavisam auksts. Ak, Sardij, kāpēc tu aizsteidzies mums priekšā!

Vai paziņojāt?

Jā, līķrati drīz būšot klāt…

Tā bija skumja atvadīšanās. Uz ielas bija nomiris vēl viens alkoholiķis. Cilvēki, kurus sakropļojusi dzīve, meklē glābiņu reibinošos dzērienos, bet agri vai vēlu alkohols tos nogalina. Izgaisušas visas vēlmes, palikusi tikai viena vienīga tieksme — kārtējo reizi piedzerties. Viņi pārvērtušies dzīvos miroņos un truli gaida savu pēdējo stundu, slīcinot sevi vīnā, kas pirkts par garāmgājēju žēlastības dāvanām.

Bet arī šiem jau gandrīz mirušajiem cilvēkiem ir sāpīgi šķirties no sava biedra. Viņš nodzīvojis grūtu, nejēdzīgu dzīvi un beidzot kā zvērs, kas jūt nāves tuvošanos, atvilcies nomirt ierastajā vietā.

Jāteic, ka viņam tomēr paveicies, jo ir, kas viņu izvada,— sanākuši tādi paši bēdubrā|i un svecīšu vietā salikuši apkārt pudeles ar viskiju.

Sardijs tā gribēja vēl pirms nāves nok|ūt savā dzimtajā zemē.

No kurienes viņš atbraucis?

Teica, ka no Sardīnijas salas, it kā no Itālijas, es lāgā nezinu, kur tā atrodas.

Laikam jau tadeļ viņu iesaukuši par Sardiju. Un dzive viņš tā pieradis pie šis iesaukas, ka aizmirsis savu īsto vārdu. Bet iespējams, ka viņš nemaz neatcerējās īsto vārdu un uzvārdu. Vismaz daži no šiem cilvēkiem pat nezina, kur ir viņu dzimtā puse.

Visi šie klaidoņi, kas sanākuši atvadīties 110 sava drauģeļa, ļoli labi saprot, ka ari viņus gaida tāds pals liktenis. Tikai viņi negribētu mirt pēdējie, .lo tad nebulu neviena, kas atnāktu pavadīt viņus.

Piebrauca līķu mašīna. Ņujorkas ielās ik dienas atrod vairakus mirušos. Nomirst uz ietvēm, metro stacijās, uz parku soliem, publiskajās tualetēs, reizēm pat telefonu būdās. Līķu savākšanai tādēļ ir iekārtotas speciālas automašīnas.

Mašīnai aizbraucot, dzērāji atgriezās ierastajās vietas un atkal sāka sūkt viskiju.

Priekšniek, vienu malciņu, ko?— kāds no dzērājiem, kas bija aizkavējies uz ietves, sniedza Kenam pudeli.

Atgrūdis cienastu, Kens iegāja mājā un pa kāpnēm devās uz augšējo stāvu. Mario dzīvoklī, tāpat kā iepriekšējā reizē, pilnā spēkā auroja televizors. Ieraudzījusi policistu, viņa paraustīja plecus, it ka sacīdama: re, kur atkal uzradies,— un paskaidroja:

Kā kungs lika, tas dzivoklis stāv tukšs.

Vai tad kāds gribētu apmesties laja atkritumu kastē?

—- Ka to ņem. Silta gulta nav nemaz lik viegli atrodama. Katru dienu gribētāji stāv rindā. Nedodu nevienam, jo policija neļauj. Bet zaudējumus gan palūgšu samaksāt.

Kas par zaudējumiem? Pals saimnieks šo māju pametis uz visiem laikiem. Šāda cūku laidara remonts viņam izmaksātu dārgāk nekā visa īres maksa.

Labi, labi. Kas šodien lēcies? Neesmu taču izdarījusi nekā tada, lai policisti pie manis staigātu,— Mario sāka runāt mierīgāk.

Vispirms apklusini televizoru!

Mario druknais stāvs sakustējās, un iestājās klusums.

Es atkal par tiem Heivardicm. Vai jums nav viņu foloalteli?

Jums vajadzīgas bildītes?

Jā, mani īpaši interesē tēvs.

Kur lai es las ņemu?

Jūs dzīvojat blakus lik daudz gadu. Varbūt kādreiz kopā fotografējāties?

Neesam lik bagāti šādām izpriecām. Bet kartītēm taču jābūt pie jums policijā. Autovadītāju tiesībās vai jau sodīto sarakstos.

Viņi nebija tiesāti.

Citur nav ko meklēt.

Mantas viņu istabā neviens nav aizticis?

Tās grabažas tu dēvē par inantam? Pat zaglis tur nelīdīs iekšā.

Gribu vēlreiz tās apskatīt.

Ņemiet tos krāmus sev līdzi uz policiju, un visiem būs miers…

Kens .iegāja Heivardu miteklī. Aiz viņa uz putekļainas grīdas

palika pēdas. Citu pēdu nebija. Tātad kopš pirmā apmeklējuma tiešām neviens nebija spēris kāju šajā istabā. Mantas novietotas tāpat kā toreiz.

Kratīšana izrādījās veltīga. Viss jau toreiz bija pārmeklēts. Vilšovs Heivards ir dienējis armijā. Vai nevajadzētu paprasīt armijas vīriem viņa fotogrāfiju? Bet tad vajadzīga oficiāla atļauja, taču Kens turpināja izmeklēt Heivarda lietu aiz ziņkārības, un viņam negribējās vērsties pie inspektora O'Braiena ar šādu lūgumu. Viņš jau tā sagādājis inspektoram daudz rūpju. «Izmeklēšanai prieka pēc» bija stingras robežas.

Pie durvīm kāds viegli pieklauvēja. Mario pabāza galvu istabā.

Es jau eju prom,— Kens teica, sapratis, ka sieviete nespēj sagaidīt viņa aiziešanu.

Acīmredzot pēc Kena sejas nojautusi, ka pārmeklēšana bijusi nesekmīga, sieviete saka runāt:

Es !«jut ko atcerējos. Laikam zinu, pie kā var meklēt tēvoča Villija fotokartīti.

Tiešām? Kā sauc to cilvēku? Vārds, uzvārds?

Netaisi tik zvērīgu seju. Pati alnācu, lai pastāstītu. Tā ir japāniete. •

Japāniete?

Tāda savādniece. Apmetusies šeit pat tuvumā un to vien dara kā fotografē Hārlemu. Var būt, ka tēvocis Villijs ari kļuvis par viņas fotoinodeli.

Viņa? Tātad sieviete?

Nūja, ka sieviete. Jau divus gadus dzīvo šeit.

Kur tieši?

Simt trīsdesmit sestajā ielā. Mājas numurs divdesmit divi. Blakus slimnīcai. Viijui šeit visi pazīst, tūlīt atradīsi.

Kens izskrēja no Mario mājas, pat neatvadījies un paldies nepateicis. Viņš zināja, ka ārzemju tūristiem patīk fotografēt Hārlemu,— no garām braucošu autobusu logiem allaž rēgojās fotoaparātu baterijas. Bet ne jau katram ir dūša darboties pašā Hārlemā. Pat visdrosmīgākie spēj aiziet tikai uz galveno — simt divdesmit piekto ielu un gandrīz vai ģībst aiz bailēm, kad uzriko savu ierīci. Bet te japāniete, sieviete, bija apmetusies uz dzīvi Hārlemā, lai iemūžinātu to kinofilmā. Un Kenam, kurš pārzināja vietējos notikumus līdz pēdējam sīkumam, tā ir pirmā dzirdēšana!

Japāniete dzīvoja uz pašas robežas starp nēģeru Hārlemu un

Austrumhārlemu. Dīkdieņi, kas pulcējās ceļmalā, bez vilcināšanās paskaidroja, kur viņa meklējama. Laikam ari tiem bija gadījies kļūt par ārzemnieces fotoobjektiem.

Fotogrāfes maja bija tikpat veca, nolaista un netīra kā tā, kurā dzīvoja Mario. Četrstāvu ēkas sarkano ķieģeļu sienas, kas gaidīt gaidīja savu bēdīgo likteni — nojaukšanu, bija izraibinātas ar prelkara saukļiem un neķītriem uzrakstiem. Blakus ieejas durvīm mētājas apgāzta atkritumu kaste, kurā rakņājās suņi. Blakus saulītē sildījās dzērājs vecis. Bet, kā par brīnumu, nekur neredzēja bērnus. Parasti viņi sastopami uz katra soļa. Pēcpusdienā Hārlemā bez apkārt skraidelējošiem bērneļiem, kuru galvas klatas ar strutainiem izsitumiem, izskatījās baismīga, kā pēc pārciestas sērgas.

Tādas sardzes ka Mario te nebija. Namīpašnieks laikam pats mēdza ierasties pēc īres maksas. Atrast japānietes dzīvokli nebija grūti. Otrajā stāvā uz kādām durvīm Kens ieraudzīja plāksnīti ar uzvārdu. Viņš pieklauvēja.

Kas tur ir?— atskanēja balss viņpus durvīm.

Policija.— Kens nosauca savu uzvārdu un ieņemamo amatu Vārds «policija» iedarbojās, jo durvis tūlīt tika atvērtas. Kena priekšā stāvēja ne visai gara, slaida sieviete. Policists mazliet apjuka. Viņš bija sagatavojies ieraudzīt fūriju, kas iekundzējusics Ilarlemā, bet izrādījās, ka tā bija skaista, jauna būtne, kas laikam nesen pārkāpusi otra gadu desmita slieksnim.

Jūs esat Misiina Jukio?— Kens pārbaudīja uz plāksnītes minētā uzraksta pareizību.

Ne, es esmu Misima Jukiko.— Sieviete pasmīnēja, jo atnācējs bija piedēvējis viņai populāra japāņu rakstnieka vārdu.

Mani sauc Kens Šeftcns. Neiesaku tādā steiga vērt vaļā durvis pat tad, ja jums saka «te policijai. Ņujorkā ir daudz viltus policistu. Bel ari īstajiem ne vienmēr var uzticēties.

Ko jūs! Es jau sen esmu Hārlemā, un visu šo laiku nav noticis nekas ļauns. No malas raugoties, šķiet bīstami, bet patiesībā ļaudis šeit ir ļoti sirsnīgi. Kāpēc visi ta baidās no Hārlemas? Es, piemēram, julos droši tieši šeit un nekur citur.

Tas tādēļ, ka jūs vēl labi nepazīstat Hārlemu. Arī Ņujorku vēl ne. Par laimi, Hārlemā uzņēmusi jūs ka viešņu, tādēļ viss (aunais iet jums secen.

Es pilnībā uzticos Hārlemai. Ņujorkai un visai Amerikai.

Pateicos jums amerikāņu vārdā. Esmu šodien ieradies, lai

pajautātu, vai jums nav gadījies fotografēt kādu vecu cilvēku — Vil- šovu Heivardu?

Vilšovu?

- Nēģeri, kas dzīvoja simt divdesmit trešajā ielā. Jūnijā viņu

notrieca mašīna, un no savainojumiem viņš nomira. Vilšovs dzīvoja kopā ar dēlu Džoniju.

Esmu fotografējusi daudzus hārlemiešus… Vai nav kādas īpašas pazīmes?

To es gribēju uzzināt no jums…

Apmēram cik vecs viņš bija?

Sešdesmit viens gads. Alkoholiķis. Jaunībā bijis Japāna karadienestā.

Japānā? Simt divdesmit trešā iela… Varbūt tas ir «Džapan- pa» ?

Ko nozīmē «Džapan-pa»?

Jā, tajā ielā bija viens savāds vecis. Liels Japānas cienītājs. Allaž atcerējās, kā viņš jaunībā tur nok|uvis. Tādēļ viņu iesaucu par «Džapan-pa».

Tas būs viņš. Nedomāju, ka llārlcmā ir daudz tādu, kas tikuši līdz Japānai.

Ja tas ir Džapan-pa, tad esmu bieži viņu fotografējusi. Tūlīt parādīšu. Lūdzu, nāciet iekšā!

Lidz šim brīdim saruna bija noritējusi, viņiem stāvot durvīs. Lai gan inaja, kurā dzīvoja fotogrāfe, bija tipiska llārlemas celtne, viņas dzīvokli izskatījās pavisam citādi nekā pie Mario vai Heivardiem. Tas bija uzposts, mājīgs un varēja piederēt tikai jaunai sievietei.

Istabā, skaisti izvietoti, atradās galds, krēsli, gulta, naktsgaldiņš, dīvāns, skapis, televizors, spogulis un grāmatplaukts, kurā bija redzamas grāmatas arī japāņu valodā. Telpā valdīja kārtība, kas liecināja par tas saimnieces raksturu. Sārtie loga aizkari radīja istabā siltu mājīgumu. Likās, ka Jukiko dzīvo šeit jau labi sen.

Daļu istabas noslēpa biezs aizkars, aiz kura acīmredzot bija salikti fotomatcriāli un aparāti, blakus istabiņā laikam bija iekārtotā fotolaboratorija, jo tieši no turienes Jukiko iznesa vairakus fotoattēlus.

Izvēlējos pašus raksturīgākos. Lūk, te viņš ir — tas Džapan-pa.

No kabineta formāta uzņēmumiem raudzījās vecs nēģeris biezām

lupām. Dziļas, rētān»līdzīgas krunkas. Padzīvojuša cilvēka uzblidu- šajā sejā vienaldzīgas acis. Nepārtrauktās dzeršanas dēļ Vilšovs izskatījās vecāks par saviem gadiem. Viņam bija stipri panīkuša veča seja, kas līdz ar gadiem zaudējusi visas vēlmes, tikai atmiņas par tām vēl mazliet jautas zem krunkainās adas. Uzņemts tuvplānā dažādos rakursos.

Tātad šis ir Vilšovs Heivards?

Es nezinu, kā sauc šo cilvēku. Bet, ja jūs meklējat simt divdesmit trešās ielas nēģeri, kas bijis Japānā, tad tas ir Džapan-pa. Cita tāda tur nav.

Kens vērīgi lūkojās fotoattēlos, it kā gribēdams tos apēst.

Viņš ir jūsu paziņa?— Jukiko izbrīnījusies jautāja, jo Kena aizrautīgais skatiens bija pārāk uzkrītošs.

Nē… Vai jūs nevarētu atdot man šīs fotogrāfijas?

Lūdzu, ņemiet! Man taču paliek negatīvi.

—• Ļoti pateicos. Un iesaku turēt istabu mazliet lielākā nekārtībā.

Kāpēc?

Pārāk pievilcīga.

Un izaicinoša?

Neteiksim, ka izaicinoša, bet, lūdzu, neaizmirstiet, ka te tomēr ir Hārlemā.

Paldies par brīdinājumu. Bet es tomēr atstāšu visu, kā ir. Līdz šim taču nekas nav noticis.

Un nelaidiet nevienu iekšā, pat ja tas uzdotos par policistu. Ar mani, protams, ir cita liela…— Kens pasmaidīja un izgāja no Jukiko dzīvokļa.

3

Jau uzmetot skatienu Vilšova Heivarda fotoattēliem, Kens nespēja atgūties no pārsteiguma, kas drīz vien pārvērtās aizdomās.

Agrāk viņam šāda doma nebija ienākusi prātā. Lai izkliedētu savas šaubas, Kens vēlreiz devās uz Centrālo uzskaites biroju. Tur viņš parbaudīja metriku dokumentos ierakstus par Tcrēzas Norvudas, Vilšova Heivarda sievas, ģimeni. Terēzas vecāmāte un vectēvs no mātes puses bijuši neģeri, kas pārcēlušies no dienvidiem uz Ņujorku mūsu gadsimta divdesmitajos gados. Viņas vecāki ari bijuši nēģeri. Dzīvojuši Hārlemā kopš 1943. gada.

Ari Vilšovs Heivards bijis īsts nēģeris. Seno dokumentu pētīšana pierādīja, ka viņa tuvākajiem senčiem nav bijušas nedz eiropiešu, nedz aziatu asinis. Ziņas par vēl senākiem radiem — pirms trim paaudzēm — vajadzētu meklēt dienvidu štatos, bet diez vai tur būs saglabājušies ieraksti par nēģeru ģimeni, kas tik sen izceļojusi uz ziemeļiem. It sevišķi tādēļ, ka dienvidos nēģerus vispār neuzskata par cilvēkiem. Amerikā atšķirība no Japānas iedzīvotājus uzskaita ne ģimeņu stāvokļa reģistrēšanas grāmatās, bet individuāli. Tiek gan uzrādīts, ar ko cilvēks ir precējies, bet vecāku vārdus un uzvārdus nemēdz pierakstīt. Tādēļ ļoti grūti izsekot radnieciskām saitēm. Iespējams, ka dati par Terēzas un Vilšova piedzimšanu bija pusspai- du kārtā pierakstīti tautas skaitīšanas laikā. Laikam jau viņi paši ne visai labi zināja savus radurakstus.

Bet no iepriekšējām iztaujāšanām Kenam bija zināms, ka Džonijs Heivards neizskatījās pēc īsta nēģera. Viņa pēdējā darbavieta, transporta uzņēmumā, Kens bija redzējis Džonija fotogrāfiju — uz tās viņš likās daudz gaišāks par nēģeri, bet sejas pantos bija kaul kas austrumniecisks.

Ir daudz visādu jaukteņu — nēģeri sajaukušies ar baltajiem, puertorikāņi ar itāliešiem. Bet nēģera un aziāta sajaukums ir retums. «Džonija tēvs ir dienējis Japānā. Un ja nu Džonijs?…» Acu priekšā pavērās jauns redzes lauks. Taču Džonijs piedzimis 1050. gada oktobri, tas ir, apmēram desmit mēnešus pēc vecāku laulībām. Tātad tēvs nevarēja atvest Džoniju n"> Japānas.

Bet ja nu Vilšovs bija iesniedzis viltus ziņas par bērna piedzimšanas laiku? Ari šādu varbūtību nedrīkstēja neņemt vērā. Tagad dzimšanas apliecības tiek izsniegtas, pamatojoties uz ārsta izziņu, kuru izraksta pēc dzemdībām, bet graustos, kur dzemdības bieži notiek bez ārsta palīdzības, itin labi iztiek ari bez šādas izziņas.

Un tūlīt pēc kara, pirms divdesmit gadiem, kad dokumentus droši vien kārtoja paviršāk, nemaz nebija tik sarežģīti uzrādīt vēlāku dzimšanas datumu. Vārdu sakot, ja ieraksti izdarīti pēc vecāku mutiskam liecībām, tad šaubu ir atliku likām.

Iedomāsimies, ka Džonijs Heivards piedzimis Japānā. Kaut kādu iemeslu dēļ viņa tēvs šķīries no bērna mātes un paņēmis dēlu sev līdzi uz Ameriku. Atgriezies dzimtajā pusē, apprecējās un, lai uzdotu Džoniju par likumīgās sievas berilu, uzrādīja viltotus dzimšanas datus. «Visai ticami. Ja tā, tad Džonija māte dzīvo Japānā!»

Šāds pieņēmums bija vilinošs. Tas palīdzēja izprast Džonija Japānas cc|ojuma mērķi. Pilnīgi iespējams, ka viņš devas uz turieni, lai saliktos ar mati. Varbūt pagrimušais alkoholiķis Vilšovs, juzdams tuvo galu, atklajis dēlam, kas ir viņa īstā māte. l'n vai Džonijs to nevareja zināt jau 110 agras bērnības? Vilšova dienas bija skaitītas. Viņa veselību bija sabeidzis alkohols. Nevienam nevajadzīgs viņš tikai traucēja dēlam dzīvot. Varbūt tādēļ arī bija nolēmis nodot sevi utilī un tādā veidā iegūt naudu, lai dēls varētu aizbraukt uz. Japānu un satikties ar mati. Kens bija pārliecināts, ka viņa pieņēmums ir pareizs. «Aizbrauca uz Japanu tikties ar māti. bet tur lika nogalināts. Kāds bēdīgs liktenis!» viņš nodomāja, un pirmo reizi viņam kļuva žēl nepazīstamā nēģeru puiša, kas gājis bojā svešā zemē. Nē, Džonijam Japāna nebija sveša zeme. Tā viņam bija «mātes zeme». Bel tieši tur viņu noslepkavoja.

Vai viņš paguva tikties ar māti? Laikam gan gājis bojā jau pirms sastapšanās. Ja māte uzzinās par viņa nāvi, tas viņai būs smags trieciens. Bet visticamāk, ka viņa neka nav zinājusi par dela atbraukšanu.

Izveidojis it ka tillu no saviem minējumiem. Kens satrūkās, kā saņēmis spēcīgu strāvas triecienu. Tilta pretējais gals atdūrās pret šausmīgu ainu.

— Vai tiešām?…— Kens mulsi raudzījās tukšumā.

TĀLAS NOMALES MAZPILSĒTA

1

Kiridzumi apkaimes izpēte beidzās tikpat nesekmīgi kā plaša apjoma izmeklēšana, ko vadīja prefektūras policija. Valdīja uzskats, ka Nakajamai Tanei paslīdējusi kaja un lādēļ viņa nokritusi 110 aizsprosta. Vietējie policisti necentās slēpt īgnumu—ja policijas pārvalde nebūtu bāzusi šaja lietā savu degunu, tad nevajadzētu veltīgi pulēties un šķiest laiku.

Arī Tokijā sāka saprast, ka pamazām zūd viņu autoritāte. Bet tur vismaz vēl valdīja stingra pārliecība, ka Nakajainas Tanes bojāeja nav negadījums. Uzskatīja, ka noziedznieks, apsteidzot policijas ierašanos, aizvilinājis savu upuri uz aizsprostu, lai nogrūstu viņu lejā. Citādi nevarēja izskaidrot, kāpēc septiņdesmit gadu veca sieviete lik agrā rīta stunda atradusies uz aizsprosta. Nevarēja būt nekādu šaubu, ka slepkava apvārdojis viņu 1111 aizvilinājis uz nozieguma vietu. Turklāt upuris noteikti pazinis varmāku pretējā gadījumā taču nebūtu gājis viņam līdzi. Vecenīti un noziedznieku acīmredzot kaut kas saistījis.

Atgriezies no neveiksmīgā komandējuma. Munesue vēl ilgi nespēja nomierināties. Viņa acu priekša bieži parādījās sakropļotais vecenītes līķis un par to pārliekusies raudošā Sidzue.

«Veču noteikti ir nogalinājis tas pats cilvēks, kas nodūra Džoniju. vai ari tā līdzdalībnieks,■> Munesue prātoja. Vecā varēja iepazīties ar slepkavu, kad tas kopā ar Džoniju Heivardu bija ieradies Kiridzumi Viņa noteikti ir zinājusi, ka šis cilvēks saistīts ar Džoniju. Un, ja veča pastāstītu policijai par šiem sakariem, tad viņš būtu pagalam. Bet izmeklēšana bija ievirzījusies tieši tada gultnē, 110 kailas noziedznieks visvairāk baidījies.

Ļoti iespējams, ka O-Tane iepazinusies ar noziedznieku jau toreiz, kad vēl strādāja, bet viņš, kā jau viesis, bija apmeties Kiridzumi viesnīcā. Taču večiņa jau tik sen beigusi darba gaitas. Vai ilga mūža nogurdinātā vecā sieviete varēja paturēt atmiņā tik senu viesi" Vienīgi tad, ja viņi tikušies arī vēlāk, kad viņa vairs nestrādāja Kiridzumi viesnīcā…

Munesue pievērsa uzmanību kādam svarīgam apstāklim, kas līdz šim bija palicis neievērots.

Nakajama Tane daudzus gadus bija strādājusi Kiridzumi karsta jos avotos. Ari pēc tam viņa turpināja dzīvot netālu no Kiridzumi Un lādēļ visi viņu uzskatīja par vietējo. Bel varbūt tā nemaz, nav? .1 > nu viņa šeit ieradusies no citurienes? Un ja nu noziedznieks ir viņas novadnieks, protams, ne jau no Kiridzumi? Versija par varmācīgo nāvi lika policijai uzsākt izmeklēšanu arī šajā virziena.

Munesue tūlit griezās Macuīdas policijas iecirknī un uzzināja, ka Nakajama Tane apprecējusies ar Nakajamu Sakudzo no Macuīdas ciemata un ierakstīta viņa ģimenes grāmatā 1924. gada martā, bet pirms tam viņa bijusi pierakstīta Tojamas prefektūras Jacuo pilsētiņā. *

— Jacuo, Jacuo…— Munesue domīgi atkārtoja viņam pavisam svešo vietvārdu. Varbūt noziedznieks ieradies no turienes? Veča, kuru visi uzskatīja par vietējo, bija pārcēlusies uz šejieni 110 Jacuo vairāk nekā pirms pusgadsimta. Neviens tagad nepateiks, kādā veidā liktenis savedis viņu kopā ar Nakajamu Sakudzo. Munesue centās iztēloties, kadas cerības tajās senajās dienās bija atvedušas jauno meiču sveša ģimenē uz tik tālu vietu.

Pārcelties no Tojamas prefektūras uz Gummas prefektūru pirms piecdesmit gadiem laikam bija tas pats, !.as mūsu dienās brauciens uz ārzemēm. Bet viņa brauca, labi zinot, ka vienīgais atbalsts tur būs tikai viņas vīrs. Nav grūti iedomāties, cik skiunji viņai bija, līdz iejutās jaunajā dzīvē. Tomēr viņa pārvarēja visas likstas, dzemdēja bērnus, sagaidīja mazbērnus, nodzīvoja ilgu mūžu, un tagad kāda Jauna roka pēkšņi aprāvusi šis sirmgalves dzīves pavedienu. Ja slepkava tiešām ir vecenītes novadnieks, tad viņam ar vienu nāvi būtu par maz.

Munesue nolēma izteikt savas pārdomas izmeklēšanas grupas apspriedē.

Apspriedē tika pieņemts lēmums sākt meklēšanu Nakajamas Tanes dzimtajā pusē, Jacuo pilsētiņā. Ja Tane tiešām ir nogalinata. tad tur visdrīzāk varēs sameklēt pavedienu nozieguma atklāšanai. Varbūt tieši šajā pilsētiņa radušies slepkavības motīvi. Bel Nakajama Tane bija aizbraukusi no turienes jau 1924. gadā, un pati aizbraukšana taču nevarēja kļūt par iemeslu slepkavībai. Kāds galu galā ir motīvs, kas briedis veselus piecdesmit gadus?

Kiridzumi un tas apkārtnē visa informācija jau bija savākta, tadē| tālāka izmeklēšana butu veltīga laika šķiešana. Braukt uz Jacuo atkal tika uzticēts Jokovatari un Munesuem. Viņi jau agrāk bija devušies kopīgos komandējumos, un ari doma par Jacuo radusies, pateicoties abu pūlēm. Labākas kandidatūras nav ko meklēt.

Lūk, ko par Jacuo vēstīja ceļveži:

«Atrodas Tojamas prefektūras dienviddaļā, robežojas ar Gil'u prefektūru. Apmēram 23 tūkstoši iedzīvotāju. Uz dienvidiem no pilsētiņas stiepjas viena no Hidas kalnu grēdas atradzēm ar galveno virsotni Kongodo (1638 metri virs jūras līmeņa), kur sākas Muroka- mi, Nodzumi un Bcso upes. Vijoties pa kalnu aizām un veidojot ielejas, tās tiecas uz ziemeļiem, bet Jacuo pilsētas vidū saplūst kopā, dodot dzīvību Idas upei.

Jacuo pilsētai ir sena vēsture, kuras pirmsākumi meklējami leģendās un teikās. Arheoloģiskajos izrakumos pilsētiņas teritorijā lika atrasts daudz akmens un māla senlietu, kas liecina, ka tā sauktā ' Jacuo kultūra» izveidojusies jau Asukas laikmetā, las ir, piektajā un sestajā gadsimtā. Pilsēta veidojusies ap cietoksni, ko Sirogaja- ■nas kalnā uzcēlis Kirijamas pils valdnieks Suva Sakons. Pilsēta kļuva par svarīgu punktu sakaros starp Etčjū un Hidas apgabaliem, kas sekmēja tās uzplaukumu. Vēlākos gados te atradies Tojamas klana klaušu un nodevu norēķinu nams, attīstījusies zidkopība un papīra ražošana. Vairāki Edo laikmeta (16.—17. gadsimts) plaukstošas pilsētas kultūras pieminekļi līdz pat mūsu dienam tiek glabāti kā izcils kultūras mantojums, pie kura, protams, pieder arī visā mūsu zemē slavenie vietējie tautas svētki «Ovarasecu».»

Nokļūt uz Jacuo varēja ar lidmašīnu vai ar vilcienu. Rija trīs dzelzceļa maršruti, bet visos bija jāparsēžas. Policisti izvēlējās nakts vilcienu, kas atgāja no Ueno stacijas. Brauciens nesolīja neko īpašu, lādēļ vajadzēja izpildīt uzdevumu pec iespējas lēti un ātri. Un tomēr, gatavojoties paredzētajam darbam, viņi nopirka biļetes guļamvagonā. Vilciens izgāja no Tokijas pīkst. 21.18 un pienāca Tojama pīkst. 5.10 no rīta. Guļamvietas jau bija sakārtotas, taču viņi negāja tūlīt gulēt, bel vēl labu laiku stāvēja pie vagona loga.

Ja nebūtu šīs lietas, mēs laikam nekad nenokļūtu Jacuo,— Jokovatari satraukts ieminējās, kad zvans pavēstīja par atiešanu un vilciens lēni izkustējās.

Joko, lo jūs sacījāt jau par Kiridzumi,— Munesue aizrādīja.

Ak! Vai tiešām?— Jokovatari brīdi klusēja, tad, it kā kaut ko atcerēdamies, izgrūda:— Man nupat iešāvās prātā doma, ka vecā Tane paliktu dzīva, ja mēs nebūtu braukuši uz Kiridzumi.

Kas to lai zina? Iespējams, ka šajā gadījumā Džonija slepkava nemaz nav. vainojams. Nav lāču nekādu pierādījumu par viņu sakariem.

Bet tu pats tomēr tici, ka tādiem jābūt.

Ne ja, ne nē…

Tātad mēs aizbraucām uz turieni, kur citādi nemūžam nenokļūtu, un tādēļ tika nogalināta sirmgalve. Dārga maksa…

Nevajag pārāk aizdomāties.

Esmu ļoti nobažījies par viņas mazmeitu Sidzui.

Munesue ari raizējās par šo meiteni. Viņa bija zaudējusi vienīgo tuvo cilvēku. Un jāatzīst, ka tieši viņas nelaimes dēļ radas doma braukt uz Jacuo.

Noziedznieku mēs varbūt notversim, bet remdināt meitenes

skumjas tomēr nespēsim,— Jokovatari turpināja. Agrāk tāds jutīgums viņam nepiemita.

Vecenīte jau bija krietni gados. Ja nenomirtu tagad, tik un tā ilga dzīvotāja nebulu.

Apskaužu tavu saprātīgumu.

Man nav ne radu, ne īstu draugu. Esmu pieradis pie vientulības. Un arī skumjas par zaudētiem tuviniekiem ir pārejošas. Cilvēki būtībā ir vientuļi.

—- Vai tu nedomā precēties?

Viņi viens par otru nekā daudz nezināja, bet Jokovatari bija dzirdējis, ka Munesue ir vecpuisis.

—- Varbūt kādreiz apprecēšos, bel pašreiz neesmu noskaņots.

Apņemsi sievu, piedzims bērni, un domāsi citādi.

Labi. Apņemšu sievu, būs bērni, bet arī viņi dzīvos katrs savu dzīvi. Es taču nevarēšu visu mūžu būt kopā ar viņiem.

Jā, cilvēki, protams, agri vai veļu šķiras. Toties lielāko dzīves daļu lev blakus būs lava ģimene.

Tieši la blakus. Bet es kā esmu. tā arī palikšu viens pats ar sevi. Radi un draugi ir kā lidmašīnu eskadriļa lidojumā.

Lidmašīnu eskadriļa?

Protams. Ja ar lidmašīnu kas atgadās vai arī pilots tiek savainots, lidojums vairs nevar nolikt. Pie stūres cits nevar sēsties. Var tikai sēdēt blakus un uzmundrināt.

Kaut vai tik daudz — arī tā ir labi!

Uzmundrināt — tas vel nav nekas. Lai kā censtos, tomēr kļūmi motorā ar to nenovērsīsi un lidotāja brūci nesadziedēsi. Ja viņš novaldīs lidmašīnu, tad likai pats ar saviem spēkiem.

Ļoti bargs slēdziens.

Dzīve ir lidojums vienvietīga lidmašīnā. Ja ar to kaut kas notiek, cita nepārsēdīsies un arī palīgā neviens nenāks…

Kamēr viņi vagona gaitenī sarunājās, uguntiņas aiz vilciena logiem Zibēja arvien blāvāk un retāk. Laikam jau sākusies Saitamas prefektūra, un visi pārējie pasažieri sen ieņēmuši savas vietas.

Dosimies arī mēs pie miera. Rīt agri jāceļas.— Jokovatari nožāvājās, un līdz ar lo saruna beidzās.

2

Vilciens pienāca Tojamā ar piecu minūšu nokavēšanos. Vēl bija tumšs. Šeit viņiem vajadzēja sagaidīt vilcienu uz Jacuo.

Tojamā ir aukstāks nekā Tokijā. Bet tā tam jābūt,— Jokova tari sarāvies teica.

Pēc siltā vilciena ziemeļu rajona gaiss likās īpaši stindzinošs.

Līdz mūsu vilciena atiešanai vēl ir četrdesmit minūtes. Pasēdēsim kaut kur, atpūtīsimies.

Stacijas ēkā viņi sameklēja tējnīcu, bet tik agrā stundā lā vēl bija slēgta. Iet meklēt vēl kur citur ārpus stacijas neatlika laika. Noskalojuši seju un rokas tualetes istabā, viņi apsēdas uzgaidāmā telpā un. aukstajā rīta gaisa drebinādamies, sāka gaidīt vilcienu.

Vietējais lēngaitnieks krasi atšķīrās no galvaspilsētas ekspreša. Vilcienam bija tikai četri vai pieci vagoni un arī tie pustukši. Nedaudzie braucēji, kas nez kāpēc un nez uz kurieni devās rīta agrumā, snauda solos.

Bet man miegs nemaz vairs nenāk,— Jokovatari mundri teica

Pēc mazgāšanās aukstaja ūdenī un pastaigas svaigā gaisā abi

jutās lieliski.

Vai labi atpūtāties?— Munesue jautāja ceļabiedram.

Ne visai. Es reti braucu nakts vilcienos, neesmu pieradis.

Es ari. Bel jūtos labi.

Un ja mums vajadzētu visu nakti kratīties sēdvietā? Kā tad mēs strādātu pēc tādas braukšanas?

Vilciens pienāks Jacuo sešos un deviņpadsmit minūtēs. Mazliet par agru. Ko darīsim?

Patiešām. Šajā laikā visas iestādes būs vēl slēgtas. Varbūt labāk vajadzēja mierīgi pasēdēt Tojamā?

Ielūkosimies iecirknī.

Dežurants tur, protams, būs, bet neērli bez vajadzības uztraukt cilvēku. Nav taču nekādas steigas.— Jokovatari iztēlojās klusu, kalnos iegrimušu pilsētiņu, necilu policijas iecirkni un dežurantu, kurš vēl saldi dus un pat nenojauš, ka drīz vien viņa miegu iztraucēs izmeklētāji no Tokijas, kas ieradīsies mazā gaismiņā, atnesot sev līdzi asins dvaku. Parādīties tur tomēr vajadzēs, bet labāk mazliet vēlāk.

Piekrītu.

Kamēr viņi sarunājās, vilciens izkustējās. Pustumsā aiz loga pletās līdzenums, līdz pašam apvārsnim balts, kā ar sniega segu pārklāts. Pilsētiņas ielas palika aizmugurē, un likai kaut kur tālumā skumji mirgoja vientuļu māju uguntiņas.

Reizēm vilciens pieturēja stacijās. Daži pasažieri izkāpa, to vietā ieradās citi. Sastāvs, riteņiem klaudzot, ripoja pāri līdzenumam uz kalnu pusi. Cita pēc citas izdzisa retās uguntiņas. Pamazām arvien skaidrāks atausa rīts, un līdz ar to labāk saskatāma bija ari ainava aiz vilciena logiem. Smagu mākoņu klāta, sākās pelēcīga ziemeļu diena.

Mums jāizkāpj nākamajā,— Jokovatari tcica, izlasījis stacijas nosaukumu, no kuras nupat bija atgājis vilciens.

Tuvojās kalni. Biežāk bija redzamas mājas. Vairāki pasažieri gatavojās izkāpt. Pēc Tojainas tā bija pirmā pilsēta. Beidzot vilciens apstājās pie platformas ar uzrakstu «Etčjū-Jacuo». Atbraucēji izkapa uz īsa perona, kas nebija piemērots pat nelielam vilcienam, jo ari šā sastāva aste palika aiz platformas.

Beidzot esam atbraukuši.— Jokovatari atviegloti uzelpoja, pārlaižot acis līdzbraucējiem, kas, pēc visām pazīmēm spriežot, bija vietējie iedzīvotāji. No tālienes bija ieradušies tikai viņš un Munesue.

Sekojot pārējiem pasažieriem, viņi šķērsoja gaisa tiltu pār dzelzceļa sliedēm, izgāja no stacijas un pēkšņi pamanīja, ka palikuši vieni. Viena acumirklī atbraucēju bariņš bija izklīdis. Salīgi sabozušies, visi steidzās savās darīšanās.

Sagaidījis un tūlīt izvadījis nedaudzos pasažierus, stacijas lau kuins atkal iegrima klusumā. Mazpilsētiņa vel nebija atmodusies. Un pavisam lieka šķila arka ar uzrakstu—«Esiet sveicināti!». Veikali stacijas laukumā bija slēgti, un uz ielas, kas šeil sākās, nebija nevienas dzīvas dvēseles. Tikai tālumā rēgojās kāds vecis ar suni, kas vēl vairāk radīja iespaidu, ka pilsēta ir pilnīgi neapdzīvota.

Ja, esam ieradušies pārak agri, smagi nopūtās Jokovatari, raugoties tukšajā ielā, kuru ieskava divas pie zemes pieplakušu mājiņu rindas.

Ne ēdnīcas, ne kas cils tām līdzīgs vel nav atvērts. Varbūt iegriezīsimies viesnīcā, lai pacienā mūs ar brokastīm?

Var jau…

Viņi pieklauvēja pie viesnīcas durvīm. Izkārtne liecināja, ka tās nosaukums ir «Mijata». Tā nebija peļama doma— pabrokastot un vienlaikus izpra.šņat apmeklētājus par Jacuo.

Pēc viņu izstrādātā operācijas plana vispirms vajadzēja ierasties vietējā mērija, pieprasīt Nakajamas Tanes ģimenes reģistrācijas grāmatu un mēģināt sameklēt taja viņas radurakstus. Ja neviens no radiem vairs nebūs palicis, varbūt izdosies atrast kadu, kas vel atceras viņu. Lielu cerību, protams, nebija. Tane taču bija aizbrauku si no šejienes jau pirms piecdesmit gadiem.

Arī pirms komandējuma izmeklētāji neko lielu necerēja atrast šajā pilsētiņā, bet»tagad, redzot tukšo stacijas laukumu, viņiem neviļus radās iespaids, ka visas pūles būs veltīgas.

Brokastis viņiem atteica, jo tas vel neesot pagatavotas, bel viņi bija uzstājīgi un beidzot panāca savu. Ēdamtelpa viņus ielaida pēc stundu ilgas gaidīšanas.

Kāpēc cienījamiem viesiem labpaticies ierasties tik agrā stundā?— Atbraucējus ziņkārīgi vēroja jauna kalpone, klājot galdu.

Vilciens no Tokijas pienāk tikai šajā laika.

Tātad jiīs no pašas Tokijas!— Meitenes acis iezibējās.

Munesue nespeja iedomāties, ka televīzijas laikmetā Tokijas

pieminēšana var izraisīt tik naivu reakciju. Pateicoties televīzijai, pat visattālākos Japānas nostūros modes taču izplatās tikpat ātri kā lielpilsētās, provincē tās pat tiek ieviestas vēl straujāk nekā metropolē. Palūkojoties kaut vai uz šo kalponi — pēc izskata viņa taču ne ar ko neatšķiras no meitenēm Tokijas ielās.

Kāds tur brīnums?— Munesue pavīpsnāja.

Man ļoti gribētos tikt uz Tokiju. Vai arī kur citur, tikai prom no šejienes.

Kāpēc? Te ir tik klusi un skaisti. Es gan būtu ļoti laimīgs, ja varētu apmesties šādā mājīgā pilsētiņā.

Jūs lā runājat tādēļ, ka nekad neesat šeit dzīvojis. Bet es vēlētos pārcelties uz tādu vietu, kur mani itin neviens nepazītu. Turpretī šeit, tiklīdz izej uz ielas, tev apkārt tikai paziņas vien. Un tā visu mūžu jānodzīvo starp vieniem un tiem pašiem cilvēkiem. Pat domāt negribas…

Aizbrauksi uz lielu pilsētu, dzīvosi lielā mājā, un, kad saslimsi, neviens nenāks tevi apraudzīt. Nomirsi, un nevienam par to nebūs nekādas daļas. Tu tiecies pēc tādas dzīves?

Man šeit nepatīk. Pilsētiņa ir maza kā kaķa piere, tavas privātās lietas katram zināmas. Kas par to, ka te ir klusi un mierīgi? Toties nekad nav nekā jauna. Garlaicība. Labāk mirstu kaut kur uz lielceļa, toties pirms tam būšu pasauli redzējusi. Ja kāds būtu ar mieru aizvest mani no šejienes, es tūlīt dotos viņam līdzi.

Meitene runaja tik aizrautīgi, ka Munesuem likās — pasauksi viņu, un viņa tiešām bez liekas domāšanas posīsies ceļā.

«Tāda domāšana ir bīstama, ļoti bīstama,» Munesue gribēja teikt, bet noklusēja. Sacīt jau var, bet vai viņa uzklausīs. Tāda jau ir jaunatne — sapņo par nepazīstamām lielpilsētām un, kamēr neizbauda uz savas ādas, tikmēr nesaprot, cik jauki ir dzimtajā pusē. Bet maksa par jaunības sapņiem ir pašu dzīve. Lūk, Sidzue, Nakajamas Tanes mazmeita, domāja pavisam citādi. Bel vai viņas vecāmāte, aizejot no dzimtā ciemata, arī nebija spriedusi tāpat kā šī apkalpotāja?

Vai, aizpļāpājos, brokastis atdzisīs! Lūdzu piedošanu!— Meitene apmulsusi sāka likt tasītēs rīsus. Nāsis kairinoši kutināja sojas pupu vira.— Jūs no Tokijas kādā lietā?— viņa pēkšņi jautāja.

Šis tas jānoskaidro,— Munesue atbildēja.—- Vai tu neesi kaut ko dzirdējusi par Taņī Tani? Viņa dzimusi šajā pilsētiņā, bet jau pirms piecdesmit gadiem aizbraukusi prom. Tas bijis vēl pirms tevis, bet varbūt esi par viņu dzirdējusi no vecākiem, vectēva vai vecāsmātes?

Taņī bija vecās Tanes meitas uzvārds.

Munesue vaicāja, nemaz necerot saņemt atbildi, bet viņam par pārsteigumu meitene pēkšņi pasmaidīja.

Tu viņu pazīsti?

Mans uzvārds taču ari ir Taņī.

Tu ari esi Taņī?

Mūsu pilsētiņā daudziem ir tāds uzvārds.

Varbūt viņa ir tava radiniece?

Mēs te visi esam cits citam radinieki. Tādēļ jau gribris bēgt prom no šejienes.

Tātad tev nekas nav zināms par Taņī Tani?

Laikam gan ne.

Munesue un Jokovatari saskatījās. Nekā darīt, būs jāiet uz mēriju.

Kad viņi beidza brokastot, stacijas laukums manāmi atdzīvojās. Tuvojas maksimumstuuda, ļaužu skaits krasi pieauga. Stacijā aizbraucēju bija daudz vairāk nekā atbraucēju. Skolu jaunatne un kalpotāji pa lielākai daļai devās uz Tojamu. Bija, protams, ari atbraucēji, jo ne jau visi tiecās tikt prom. Cits pec cita pienāca vairāki autobusi, ieliņās pavīdēja braucošas automašīnas.

Pilsēta bija atmodusies. Varēja doties uz mēriju. Pajautājuši viesnīcas kalponei ceļu, viņi gāja pa Stacijas ielu, gar kuru stiepās zemu namiņu rindas, sasniedza T veida krustojumu un pagriezās pa labi — uz upes pusi. Te ceļš sazarojās divos virzienos. Kreisais atzarojums veda uz tiltu. Upe likās diezgan plata. Cdens dzidrs — pal akmentiņus upes dibenā varēja saskatīt. Tā bija Idas upe. Betona tillu greznoja plāksne ar uzrakstu «Trīspadsmit akmeņu tilts».

Mākoņi izklida, uzspīdēja saule. Tās spilgtie stari, atspoguļodamies ūdenī, žilbināja miegainos ceļiniekus. Policisti apstājās pie tilta, lai aplūkotu upi un pilsētiņu tās krastos. Šeit beidzās Tojamas līdzenums un sakās kalni. Pilsēta, izveidojusies uz līdzenuma un kalnu robežas, pamazām pletās tālāk pa nogāzēm, bet Idas upe, sadalījusi to divas daļās, turpināja plūst uz ziemeļiem līdz Tojamas līcim.

Ar dakstiņu jumtiem klātu zemu mājiņu ciešās rindas, kuras tikai vietumis izjauca moderni daudzstāvu nami, piešķīra pilsētiņai burvīgu senlaicīgu izskatu. Beigsies rīla kņada, un viss atkal būs kā miegā iegrimis. Vecā, labā province, aizmirstais Japānas nomales stūrī tis I

Taisni neticami, ka mūsu zemē vēl ir šādas vietiņas,— Jokovatari ieteicās, miedzot acis spilgtaja saulē.

Nu jau visur iesakņojusies mašīnu civilizācija, bet šim miestiņam lā vēl apmetuši līkumu. Ari autobusu nav pārāk daudz.

Gan jau tā mašīnu civilizācija nepaies garām ari šai vietai. Nešaubos, ka braucamo skaits te pieaug no dienas dienā. No pašu iedzīvotāju apziņas būs atkarīgs, vai viņi nosargās ūdeņu dzidrumu un pilsētiņas savdabīgo skaistumu vai ari atdos to visu iznīcībai.

Šajā brīdi tiltu Šķērsoja vairākas kravas automaSīnas, aiz kurām stiepās izplūdes gāzu mutuļi. Šī aina lika vērotājiem atgriezties īstenībā. Iet uz mēriju vajadzēja pāri tiltam, tad pa labi un augšup pa kalna nogāzi. Mērija atradās gaumīgi celtā dzelzsbetona ēkā. Keti gadās, ka moderna celtne pilnīgi saskaņojas ar apkārtējo vidi. Iespējams, ka tā būvēta pēc speciāla projekta. Zema, tikai divu slāvu augstumā — mērija neizskatījās pēc valsts iestādes, tā vairāk atgādināja savrupmāju vai sanatoriju.

Viņi iegāja priekštelpā un devās pie lodziņa ar uzrakstu «Vietējo iedzīvotāju reģistrācijas nodaļa». Tur sēdēja jauna darbiniece vecmodīgā, pialā virsvalka, kas vairāk būtu piemērots grūtniecēm. Tokijā šādi tērpi jau sen izzuduši. Munesue uzradīja darba apliecību un izklāstīja noskaidrojamās lietas būtību.

Taņi Tane?— sieviete brīnījās. Viņu laikam bija pārsteigusi policista apliecība un nosauktais divdesmit ceturtais gads. Bet visvairāk droši vien lieši šī apliecība, jo veco ģimeņu grāmatu pārbaude pati par sevi nav nekāds retums.

Lūdzu, pagaidiet.— Sieviete pagriezās pret skapi un izvilka no plaukta biezu foliantu.

Tātad… Taņī Tane… Bijusi pierakstīta Kacuvas ielā, mājas numurs divdesmit septiņi… Bet 1924. gada 18. martā apprecējusies un aizbraukusi uz Gunmas prefektūru.

Šī izziņa pilnīgi atbilda tiem datiem, ko viņi bija saņēmuši Macuīdas ciematā. Tanes vecāki sen miruši. Viņa bijusi ģimenē vienīgais bērns — reta parādība lajos laikos. Tanes vecākais brālis septiņu gadu vecumā saslimis un nomiris. Viņas tēvs arī ir dzimis Jacuo. Kā liecināja ieraksti, viņa brāļi un māsas, protams, sen vairs nav starp dzīvajiem. Tomēr viņi noskaidroja, ka Fukudzimas kvartālā vēl joprojām dzīvo Tanes tēva jaunākā brāļa meita, tātad Tanes māsīca. Viņu sauc Josino, uzvārds pēc apprecēšanās — Omuro. Vai nevajadzētu griezties pie viņas? Varbūt viņa zina par Tani ko ļoti svarīgu? Katram gadījumam palūguši reģistrācijas nodaļā kopiju no Tanes ģimenes saraksta, iztaujājuši, kā nokļūt līdz Kacuvas ielai, kur dzīvojusi Tane, un uzzinājuši, kā var sameklēt Omuro Josino, Munesue un Jokovatari devās prom no mērijas.

Kacuvas iela bija tirdzniecības centrs. Tanes dzimtā māja jau sen nojaukta, un tagad tur bija ierīkota automašīnu stāvvieta. Izmeklētāji mēģināja aprunāties par Taņī ģimeni ar šīs stāvvietas īpašniekiem, kuriem piederēja ari blakus esošais zivju veikaliņš, bet tie nekā nezināja pastāstīt. Pirms viņu ierašanās bija nomainījušies jau vairāki īpašnieki, kas apsaimniekoja zemes gabalu, uz kura kādreiz bija atradusies māja. Tagad tur izveidojies visdzīvākais kvartāls Jacuo pilsētiņā, bet cilvēki, kas pinns piecdesmit gadiem dzīvojuši agrākajā klusajā ieliņā, pilnīgi izzuduši no ļaužu atmiņas. Mazajā, snaudulīgajā pilsētiņā, tāpat kā visur citur, d/īve ritēja, mainījās paaudzes, mainījās cilvēki, un viņu dzīve un darbība bez žēlastības iznīcināja priekšteču dzīves un darbības pēdas. Tagad šeit dzīvojošiem neatlika laika prātot par tiem, kas savu mūžu jau nodzīvojuši.

Jokovatari un Munesue pēkšņi |oti asi juta, cik nežēlīga ir dzīve. Viņi devās meklēt Omuro Josino, vienīgo cilvēku, kas varbūt vēl atcerejās Tani. Fukudzimas kvartālā bija jaunu dzīvojamo namu masīvs dzelzceļa stacijas tuvumā. Pēc mājas numura varēja saprast, ka Tanes māsīca dzīvoja kaut kur blakus viesnīcai, kurā abi bija brokastojuši. Ieraudzījuši tuvumā policijas posteni, izmeklētāji pajautāja, kurp jāiet, un uzzināja, ka maja, kuru viņi meklē, ir tā pati viesnīca.

Viesnīcas «Mijata» īpašnieka uzvārds ir Omuro,— policists paskaidroja. Viesi no Tokijas atstāja uz viņu tik dziļu iespaidu, ka viņš pals pieteicas pavadīt ciemiņus līdz viesnīcai.

Vai jau visu noskaidrojāt?— kalpone brīnījās, ieraudzījusi viņus. Ejot prom, iebraucēji bija brīdinājuši, ka varbūt pārnakšņos viesnīcā, bet patlaban vēl nebija pat pusdienu laiks.

Vēl ne. Pasaki labāk — vai te dzīvo tāda Omuro Josino?

Josino? Jūs runājat par manu vecomāti?

Pilnīgi iespējams.

Pēc vecuma Tanes māsīca varēja būt šīs meitenes vecāmāte. Tātad meitene nebija kalpone, bet viesnīcas īpašnieku radiniece.

Jums pie vecāsmātes ir kādas darīšanas?

Gribētos ar viņu aprunāties.

Viņa dzīvo istabā mājas pagalma pusē. Bet kas jums vajadzīgs no viņas?

Tic ir izmeklētāji no Tokijas. Ej pasauc ātrāk saimnieci!— vietējais policists deva rīkojumu.

Meitene, aiz pārsteiguma un ziņkārības iepletusi acis, aizskrēja pēc saimnieces, un tā nelika sevi ilgi gaidīt.

Vai mūsu vecāmāte tiešām ir ko izdarījusi?— saimniece nobijusies jautāja. Izmeklētāju ierašanās šādā nomales pilsētiņa, protams, bija ārkārtējs notikums.

Nē, nekas nav noticis. Mēs gribam uzdot viņai dažus jautājumus.

Lūdzu, neuztraucieties!— Munesue mierināja viņu.

Un tomēr lā laikam ir ļoti svarīga lieta, ja tās dēļ jūs esat mērojuši tik tālu ceļu no pašas Tokijas?— Saimnieces balsī vēl arvien jautās piesardzība.

Nav nekā sevišķa. Mērijā mēs uzzinājām, ka šeit dzīvojošā sirmgalve ir Taņī Tanes māsīca,— Munesue teica, uzmanīgi vērojot saimnieces seju. Bet tajā neatspoguļojās nekāds satraukums.

Vecāmāte ir mazliet pakurla, bet vispār žirgta,— saimniece teica, pavadot apmeklētājus pie vecenītes. Munesues draudzīgā izturēšanās laikam palīdzēja sievietei galīgi atbrīvoties no saspringuma.

Josino ar kaķi klēpī sildījās saulītē. Viņa likās klusa, labsirdīga vecenīte. Plašā, japāņu gaumē iekārtotā istaba bija tīra un gaiša. Varēja manīt, ka Josino tiek ļoti aprūpēta.

Vecomāt, pie jums ciemiņi no Tokijas,— ari saimnieces teiktajā izpaudās vēlēšanas nesatraukt veču, jo viņa neminēja aso vārdu «izmeklētāji».

Varēja redzēt, ka veca sieviete sagaida sava mūža pēdējās dienas mierā un laimē. Izmeklētājiem ienaca prātā, cik ļoti viņas liktenis atšķiras no Tanes likteņa, kas jau 110 jaunības dienam bija dzīvojusi starp svešiem ļaudīm un gājusi bojā tādā šausmīgā nāvē. Tik tuvi cilvēki, bet lik dažādi likteņi… Kāpēc?

No Tokijas? Pie manis? Kāds pagodinājums!— Josino sarosījās.

Inspektori sasveicinājās un ļoti piesardzīgi, lai neuzbudinātu večiņu, pastastija viņai par lietu.

Ak jūs par O-Tani? Prieks dzirdēt šo vardu!—Večas sejā atplauka sirsnīgs smaids.

Jūs pazīstat O-Tani?—Munesue vaicāja.

Kā lai nepazīstu. Bērnībā abas kopā augām un gājāin rotaļās gluži kā māsas. Bet nu jau labu laiku no viņas nav nekādu ziņu. Vai viņa ir sveika un vesela?

Josino nezināja, ka Tane gājusi bojā, bet Munesue nolēma, ka nav nekādas vajadzības stāstīt par Tanes traģisko likteni.

Mēs gribam jums pajautai -— kā tas gadījās, ka O-Tane aizbrauca uz Guīnmu?

Tane bija ļoti uzņēmīga. Viņai palika viss jaunais. Tādēļ laikam ari aizbrauca. Ne jau lāpēc, ka šeit viņai nepatika, bel gribēja jaunas vietas redzēt.

Kā viņa iepazinās ar savu vīru Nakajamu Sakudzo?

To es gan labi nezinu. Viņa iestājās darba Tojamas zāļu fabrikā, tur ari iepazinās.

Vai Nakajamas kungs strādāja tajā fabrika?

Nūja. Kad abi sagāja kopā, onkulis ar tanti varen dusmīgi bija. Viņš taču pavisam svešs cilvēks, nevienam nepazīstams, kā tā var… Un tad viņi aizmuka…

Aizmuka?

Vēl nebija precējušies, bet bērniņš jau tūliņās klāt! Kā lai saka mātei un tēvam? Sāks iztaujāt, kas un kāpēc. Tādēļ, ka bija grūta, tad ari aizbēga ar to Nakajamu.

Šis bērniņš vēlāk laikam kļuva Sidzues lēvs vai māte.

Tātad viņi aizbrauca uz Gumrnu un tur apprecējās, vai lā?

No sākuma vecāki bija ļoti dusmīgi, pat gribēja mantu citiem norakstīt, bet, kad uzzināja, ka meitai bērniņš piedzimis, viņu mazbērns tomēr,— pamazām samierinājās un grēku piedeva. Taču izrakstījās viņa no šejienes ne tūlīt pec aizbēgšanas, bet pāris gadu vēlāk. Tagadējā jaunatne jau ir uz visu ko spējīga, bet toreiz bija vajadzīga liela drosme…

Josino nevarēja zināt, kāds liktenis piemeklējis šo mīlas dēkas varoni. Viņas balsī bija jaušama skaudība pret māsīcu, kas bija visu upurējusi kvēlas mīlestības dēļ.

Jūs teicāt, ka no O-Tanes sen nav nekādu ziņu. Det vai agrak viņa jums rakstīja?

Reizēm. Kad atcerējās, uzrakstīja vēstuliti.

Vai bieži rakstīja?

Pēdējo reizi saņēmu vēstuli pirms desmit gadiem. Varbūt pat pirms divdesmit…— Josino gremdējās atmiņās, šķetinot savu mūžu, kas bija garš, bet ne notikumiem bagāts.

Kas bija rakstīts taja vēstulē?

:— Kā lai pasaka. Kā viņai pa dzīvi iet un vēl kaut kas. Tagad lāgā neatceros, viss aizmirsies.

Vēstule laikam nav saglabājusies?— Munesue jautāja, necerot uz labvēlīgu atbildi. Aizritējuši taču desmit gadi. Varbūt pat vairāk. Bet šāds jautājums nepārsteidza vecenīti.

Iespējams, ka ir saglabājusies. Jāpameklē kumodes atvilktnēs. Kopš palieku veca, neko nesviežu ārā, visu cenšos saglabāt.

Esiet tik laipna, pameklējiet, ļoti lūdzam.

Vai tiešām var noderēt tik veca vēstule?

Un kā vēl! Tādēļ jau mēs atbraucām pie jums.

Pagaidiet, es tfili't.— Josino aizdzina kaķi un negaidīti veikli piecēlās kājas. Sēdot viņa izskatījās sakumpusi, bet tagad šķita, ka gadu nasta nemaz nav viņu saliekusi.

O-Sina, palīdzi man!—veča pasauca meiteni. Tā visu laiku bija sēdējusi vecītei aiz muguras, ziņkārīgi ieklausoties sarunā. Acīmredzot viesu profesija ne vien neatbaidīja viņu, bet, tieši otrādi, satrauca meitenes iztēli.

Ļaujiet man pameklēt,— atsaucās O-Sina, kas bija ļoti apmierināta par Josino lūgumu, jo līdz ar to it kā tika atzīta viņas klātbūtne.

Abas izgāja blakus istabā, kur kaut kas sāka čabēt un čaukstēt, un drīz vien Josino atgriezās ar vecu vēstuļu paciņu rokās.

Re, tomēr alradās.— Viņa priecīgi smaidīja.

Vai tiešām atradās?— Abiem vīriešiem neviļus aizrāvās elpa. Ja nu pēkšņi šajās vēstulēs atklājas kaut kas par Džoniju Heivardu vai viņa slepkavu?

Te man ir tās svarīgākās vēstules. Es tās ļoti glabāju. Ari Tanes rakstītajām jābūt. Bet tagad acis slikti rāda, sīkus rokrakstus nemaz vairs nevaru saburtot.

Vēstu(u papīrs bija nodzeltējis, un šķita, ka tas sairs pēc pirmā oieskāriena.

Vai drīkst ielūkoties?

Lūdzu, lasiet vien, lasiet…

Munesue sadalīja vēstuļu paciņu divās daļās, vienu atdeva Jokovatari, un abi saka meklēt.

Tās bija vēstules vai atklātnes?

Viņa biežāk sūtīja atklālmles.

Vai nosūtītājas uzvārds ari bija uzrādīts?

Jā. O-Tane rakstīja ļoti skaidri. Jūs tīilit pamanīsiet.

Cik viņas vēsluļu te var būt?

Trīs vai četras. Bija vēl, bel pārējās pazudušas.

Pēc datumiem varēja redzēt, ka vēstules bija rakstītas pirms divdesmit trīsdesmit gadiem.

Kad jauna biju, puiši man bieži sūtīja mīlestības depešas, bet, kad pie vīra izgāju, visas sadedzināju,— vecenīte gremdējas atmiņās.

Vecomāt, kas ir depeša?—jautāja O-Sina.

Tad nu ir gan brīnumu lietas. Šis bērns nezina, kas ir mīlestības depeša,— Josino brīnījās.— Vai tev puiši nekad neko nav rakstījuši?

Ahfi, sapratu — mīlestības vēstule! Kas tagad tā pūlēsies. Mūsdienās daudz ērtāk pa telefonu.

Kamēr Josino sarunājās ar O-Sinu. izmeklētāji rūpīgi citu pēc citas parbaudija atpakaļadreses uz vecajām aploksnēm. Paciņas viņu rokās kļuva arvien plānākas un plānākas…

3

Te lā ir!— Jokovatari iekliedzās, kad viņa paciņā bija atlikušas vairs tikai dažas aploksnes.

Vai tiešām atradās?—Munesue jau bija zaudējis cerību un vairs neticēja savām ausīm. Jokovatari rādīja nodzeltējušu atklātni.

No Nakajamas Tanes, Zīmogs — pasta nodaļa Macuīoa.

Kāda datuma?

Četrdesmit devītā gada astoņpadsmitā jūlija. Cik sen!— Jokovatari balsī jautās izbrīns. Abi ielūkojās tekstā. Tinte bija krietni padzisusi, tomēr sievietēm raksturīgais apaļīgais rokraksts bija viegli salasāms.

«Ludzu, atvaino par ilgo klusēšanu. Kā tev klājas? Pie mums viss iet pa vecam, bet Jacuo gan laikam daudz jaunumu. Pirms neilga laika šeit viesojās īpatnēja persona — pēc izrunas man šķita, ka no Jacuo. Tik patīkami bija atkal dzirdēt mūsu runas veidu. Atcerējos dzimtās vietas…»

Tālāk vietējā izloksnē bija aprakstīti visādi mazsvarīgi sīkumi. Citu Tanes vēstuļu nebija.

—: Kas varētu būt tā persona no Jacuo?— Munesue vaicāja Josino.— O-Tane jums nav neko vairāk rakstījusi par šo ciemiņu?

Vairāk neko.

Tu domā, ka šim cilvēkam varētu būt kāds sakars ar mūsu lietu?— Jokovatari jaulāja Munesuem.

Pašreiz grūti pateikt… Bet ir viens interesants moments.

Kāds tieši?

O-Tane ziņo, ka atbraukusi «īpatnēja persona», kura pēc izrunas viņai atgādinājusi cilvēku no Jacuo.

Un kas par to?

Tātad vecā Tane, kas toreiz vēl nemaz nebija tik veca, pirmo reizi ieraudzījusi šo svešinieku, nez kāpēc uzskatījusi viņu par īpatnēju personu.

Bet viņa uzsver, ka ta bijusi no Jacuo. Varbūt tādēļ likās īpatnēja?

Neticami. Domāju, ka viesis jau pirmajā tikšanās brīdī atstājis īpatnēju iespaidu.

Iespaids pēc pirmās tikšanās?

Jā. Ne velti par lo rakstīts atklātnītē.

Uz karstajiem avotiem brauc dažnedažādi atpūtnieki. Ar ko tas cilvēks lik ļoti pārsteidzis?

Varbūt tā bijusi kāda slavenība?

Tad parasta kalpone nevarētu tik vienkārši sarunāties ar viņu.

Nevaru saprast, kur tas suns aprakts.

Džonijā Hei vārdā!

Tu gribi teikt, ka lorciz Kiridzumi atpūtās pats Džonijs Heivards?

Bet jau sen ir noskaidrots, ka Džonijs nekad nav bijis Japānā un laja laikā vēl nemaz nebija piedzimis.

Protams, ne. Bet iespējams, ka tas bijis kāds ar viņu saistīts cilvēks. Varbūt kads ārzemnieks?

O-Tane skaidri rakstījusi, ka tas bijis viesis no Jacuo. Nevar taču ārzemnieks būt cilvēks no Jacuo.

Pareizi, bet tāds cilvēks varēja būt ārzemnieka ceļabiedrs.

Jokovatari šķita, it ka no acīm nokristu plīvurs. Līdz šim viņš bija

domājis par Džonijam tuvu cilvēku tikai vienskaitlī. Bet nebija taču nekāda teorētiska pamata domāt tikai vienskaitlī.

Tātad no Kiridzumi reizē atbraukuši ārzemnieks un japānis no Jacuo?

Laikam tieši tādēļ O-Tanei tas licies tik savādi.

Kāds Džonijam tuvs cilvēks un persona no Jacuo…

Nav drošas pārliecības, bet vēstules saturs it kā pieļauj šādu i/skaidrojumu.

Jā, pieļauj. Un tad kļūst skaidrs, kāpēc vecenītei aizbāza muti.

Vai tas nozīmē, ka, sīki izpētot Jacuo, mes atklāsim, kas ir slepkava?

Bet nav taču nekādu pierādījumu, ka tieši šī «īpatnējā persona» ir slepkava vai ir ar to saistīta. Neaizmirsti, ka mums ir tikai divdesmit gadu veca atklātne.

Jokovatari nepatika pārsteidzīgi secinājumi. Ko viņi bija ieguvuši, atbraucot uz Jacuo? Vienu vecu pastkartīti! Vai tā kaut ka atklāj noziedznieku? Un vai dzīšanās pa pēdām cilvēkam, kas kādreiz atstājis Jacuo, nelīdzinās tieksmei satvert mākoni? Atkal radās sajūta, ka tūlīt pārtrūks pavediens, ko viņi bija atraduši ar tik lielām grūtībām. Cik reižu tas jau nebija izslīdējis no pirkstiem, bet ik reizi atkal tika satverts ta gals un vilkts un vilkts gaisma. Bet šoreiz gan viņi laikam būs nonākuši strupceļā. Nav nekādu cerību, ka varētu atkal laimēties sasiet pavediena galus.

Ar kādām ziņām mēs atgriezīsimies Tokijā?

Neko darīt. Izmeklēšana paliek izmeklēšana,— Jokovatari mierināja kolēģi, bet varēja redzēt, ka pats bija satraukts vēl vairāk nekā Munesue.

Viņi būtu varējuši braukt mājās jau ar pēcpusdienas vai nakts vilcienu, bet, kaut arī nebija guvuši nekādas sekmes, viņi juta tadu nogurumu, ka nebija nedz noskaņojuma, nedz spēka visu nakti kratīties vagonā.

Nolēmuši pārnakšņot viesnīcā «Mijata», izmeklētāji pēcpusdienā apmeklēja Jacuo policijas iecirkni. Vietējais policists pirmīt bija lik laipni viņus pavadījis, ka būtu nepieklājīgi, ja viņi neiegrieztos iecirknī. Kas zina, varbūt vietējās policijas pakalpojumi var būt visai noderīgi?

Policijas iecirknis atradās blakus mērijai. Pabeiguši sarunu ar policistiem, tokijieši devās uz parku Sirogajamas kalna, lai no tā virsotnes vēlreiz uzmestu skatienu pilsētiņai. Parkā bija saglabājušās cietokšņa drupas; to sava laikā bija uzcēlis Suva Sakons..Rudens saule aizslīdēja aiz kalniem rietumu pusē. Acu priekšā pavērās vakarīga ainava.

Kā vakara migla no zemo mājiņu skursteņiem vijās dūmu strūklas, kas šaurās ieliņas darīja vel mājīgākas.

Mājiņas mijās ar koku puduriem. Starp namiem ka čūska līkumoja riela saules staros sārtojošā Idas upe, un šur tur kā spoguļi zaigoja kaut kas līdzīgs dīķīšiem vai ūdens peļķēm. Aizrāvušies ar šo burvīgo ainu, viņi nemaz nepamanīja, kā norietēja saule. Tikai tad kļuva skaidrs, ka, visai apkārtnei iegrimstot tumsā, zaigojuši namiņu jumti.

Virs galvas pletās pēdējo rudens dienu dzidrās debesis, kas šajā ziemeļu novadā jau vēstīja, ka tuvojas bargs karavadonis — ziema. Dienas gaismas atblāzma lēni ka lipigs sīrups lereja lejup rietumpusē, bet zenītā uz tumšzilā debesu audekla kā maigi roza triepieni vēl arvien sārtoja vairāki spalvu mākonīši. Bija mierīgs bezvēja vakars.

Uz Sirogajamas kalna virsotni veda lēzenas akmens kāpnes, kuras no abām pusēm ieskāva nokaltušu sakuras koku rindas. Pakāpienus klāja nobirušās koku lapas, kuru dēļ kajas, atduroties pret akmc ņiem, nejuta to cietumu. Starp kokiem plūda tīkama diimu smarža — laikam kaut kur tuvumā dedzināja nobirušās lapas.

Pa kāpnēm, sadevušies rokās, lejup soļoja tēvs ar «Ielu. Tēvs bija vidējos gados, bērnam trīs četri gadiņi. Viņi pagāja garām. Uz puisīša galviņas dzeltēja uzkritusi lapiņa. Tēvs ar dēlu soļoja skumja klusumā. «Laikam sieva un māte pametusi abus,» Munesue nodomāja. Viņš vēl ilgi raudzījās tiem nopakaļ, līdz Jokovatari iztraucēja viņu no pārdomām:

Kas tev noticis?

Nē, nekas,— Munesue samulsis atrunājās.

Pakāpieni beidzās. Viņi bija sasnieguši kalna virsotni. No šejienes pavērās plašs skats tālumā. Kamēr viņi kapa kalnā, vakara blāzma bija pavisam izdzisusi, un pilsētiņa viņu priekšā atklājās kā uguntiņu punktiņi uz biezas tumsas fona. Oranžkrāsas uguntiņas maigi mirgoja, un gribējās iztēloties, ka pie katras gaismiņas tagad kāds mierīgi atpūšas pēc dienas raizēm. No šejienes varēja labi saskatīt sniega segas klātās ne visai augstās kalnu virsotnes. Tie laikam bija Tatejamas 1111 Sirajamas kalni, kas ielenca Tojaina> līdzenumu. No kalniem kā jūras paisums plūda zilgi krēslaim gaišums, sūtot cilvēkiem norieta pēdējo sveicienu.

Šādas pilsētiņas izraisa juteklību…

Jā, šķiet, ka «tā ir tava tāla dzimta puse»…

Munesue, bet kur ir tava dzimtā puse?

Mana ir Tokijā.

Es arī esmu dzimis Tokijā.

Tātad mums abiem nav «tālās dzimtās puses»…'

Patiešām nav. Bet jaunieši bēg no šādam dzimtām pusēm Viņi vēlas aizlidot prom no mammu paspārnēm.

Kamēr neaizbrauks no dzimtā ciema, tikmēr neapjēgs un neizpratīs tā pievilcību.

Ja aizbrauks un nenožēlos, ka aizbraukuši, tad lā ari nodzīvos, lo neapjēguši. Bet. ja aizbrauks un dzīve sniegs ne tikai glāstus, tad nonāks pie šis atziņas.

Negribētos, ka ta meitene O-Sina lik viegli aizspurgto

prom.—Munesue atcerējās lielacaino apaļvaidzi — viesnīcas «Mi- jata kalponi.

Nenāktu par |aunu doties atpakaļ. Esmu nosalis un izsalcis,— Jokovatari teica, raustot plecus. Sacēlās vējš.

Nakamaja dienā Jokovatari un Munesue ar rīta vilcienu aizbrau- « a no Tojamas. Piecos vakarā viņi iebrauca Ueno stacijā. Sliktā oma izmeklētāji devas uz pārvaldi un ziņoja inspektoram Nasu, ka nekādu dāvanu no komandējuma nav atveduši.

Kas lai zina, varbūt tā būs vislabākā dāvana,— viņus mierināja Nasu, no abām pusēm aplūkodams Omuro Josino atklatni. Bet negrozāms tomēr palika lakts, ka līdz šim brīdim tā nebija palīdzējusi izmeklēšanai pavirzīties uz priekšu ne par mata tiesu.

PARDROŠA IELAUŠANĀS

1 -

Morito Kuņio izdevās bez lielam grūtībām noskaidrot, ka Kori Kjohejs aizbraucis uz. Ameriku. Tad meklēšana apstājās. Bet Ņīmi neatlaidīgi skubināja un pieprasīja rezultātus. Viņš it ka nevēlējās saprast, ka nav taču tik viegli ielīst svešā garāža un pārmeklēt automašīnu. Vispirms nebija nemaz zināms, vai Kjohejs savu «GT-6» tur tēva garāžā. Diemžēl Ņīmi savās prasībās bija nežēlīgs.

Morito, ko tu lik ilgi minstinies?

Tā taču būs ielaušanās!

Ceru, ka tu to zināji jau agrāk. Bel tu taču netaisies neka zagt. Pat ja tevi pieķers nozieguma vielā, lielas brēkas nebūs. Teiksi, ka dzērumā esi apmaldījies. Un cauri!

Bel notvertais būšu es…

Tu pats piekriti. Un puse darba jau ir padarīta.

To es saprotu.

Kāpēc tad nekā nedari, ja labi saproti? Nevar būt, ka ne no šā, ne no lā Kjohejs pēkšņi aizbraucis uz Ameriku. Nu, ja tu negribi nekā darīt, es meklēšu kādu citu.

Tas bija mājiens, ka Ņīmi vairs nebūs Morilo aizbildnis koinerc- 1 ietās.

Nodaļas vadilāj, neesiet tik nežēlīgs! Sakiet — vai es kaut reizi esmu pievīlis jūsu cerības?

Nu tad nepievil ari turpmāk.

Morito vairs nebija izvēles. Viņam jau agrāk bija gadījies piedalīties diezgan nepatīkamos darījumos. Bel kā laupītājam ielauzties svešā mājā… Nē, tādas operācijas viņam vēl nav bijis.

Ņīmi viņam ļoti vajadzīgs ka drošs aizbildnis. Par lieliskajiem panākumiem darbā Morilo jāpateicas Ņīmi labvēlībai. Ja Ņīmi ieviesīs sistēmu «uz katra galda pa aparātam», firma, kura strādā Morilo, gus milzīgu peļņu. Un tad. protams, netiks aizmirsts nedz pats Morito, nedz viņa atalgojums.

Lai kāds bulu Ņīini lūgums, nedrīkst to neizpildīt, jo pretējā gadījumā var zaudēt viņa labvēlību. Morilo beidzot sadūšojas. Jālien iekšā, citādi nekā neuzzināšu.

«Ja mani noķers garāžā, vaina tomēr būs mazāka, nekā ielaužoties dzīvoklī,» Morito sevi mierināja.

Kori Joheja savrupmāja atradās Čijodas rajona otrajā kvartālā, netālu no imperatora pils, bet visapkārt tai bija ārvalstu vēstniecības, greznas savrupmājas un daudzstāvu nami ar dārgiem dzīvokļiem. Bel pat šaja lepno namu parādes ierindā krasi izdalījās Kori ģimenes īpašums. Johejs uzbūvēja to par ienākumiem, ko ieguva no tēraudlietuves, ņemot par paraugu viduslaiku angļu arhitektūru. Kolonnas un sijas skaisti izdalījās uz balto sienu fona, bet jumta stāvā slipne un augstais čukurs īpaši izcēla mūsdienīgās dzīvojamās mājas savdabīgo skaistumu. Tas bija ta sauktais < zeimerēto zāģmateriālu stils». Dzelzsbetona bloku žogs un dzelzs plāksnēm apkulIic vārti izskatījās sevišķi iespaidīgi. Blakus lielajiem bija redzami šauri vārtiņi. Lielos vārtus laikam atvēra tikai oficiālu pieņemšanu laika vai arī lad, kad vajadzēja izbraukt vai iebraukt automašīnu.

Garāža atradās mājas pirmajā slavā. Tās durvis bija nolaižamas. Lai tiktu tai klat, vajadzēja ieiet pagalmā pa vārtiem vai rāpties pāri mūrim. Citas iespējas nebija. Morito bija apjucis. Par laimi, pagalmā neredzēja suni.

Tātad kādā vēlā nakli Morito sāka darboties. Baidoties iekrist, viņš ietērpās parastas drēbēs. Kas noticēs, ka viņš «vienkārši apmaldījies», ja viņš uzmauks galvā zeķi un uzvilks mugurā melnas drānas? Morito paķēra līdzi laternu un fotoaparātu, lai nofotografētu pierādījumus. Pulksten trijos nakti viņš nostājās iepretī Kori mājai. Apgaismojums pie mājas bija izslēgts. Viss kvartāls gulēja dziļā miegā. Pat suņj nerēja. Bija tumša bezmēness nakts.

Morito jau dienā bija nolūkojis mūrī vietu, kur betons izdrupis. Iedobumā varēja ērti atbalstīt kāju. Kā jau viņš bija paredzējis, šī bedrīte viņam lieli noderēja. Izmantodams to kā atbalstu, Morilo pārrāpās pār mūri lā, ka viņa galva atradās vienā līmenī ar tā augšējo malu. Morilo ieklausījās — mājā valdīja pilnīgs klusums, visi gulēja. Tad viņš pavilkās augšup un bez kādiem starpgadījumiem pārlēca pāri sētai. Pa zālāja celiņu viņš nokļuva tieši pie garāžas. Durvis bija nolaistas. Morito uzmanīgi pataustīja un, pārliecinājies, ka tās nav aizslēgtas, pašapmierināti pasmaidīja. Nekas un neviens netraucēs viņam iekļūt garāžā. Viņš pacēla durvis

lik augstu, lai varētu ielīst spraugā, ierāpās iekšā un aiz sevis durvis atkal nolaida, lai gaisma ncbutu redzama no ārpuses.

— Lūk, kur ta ir!— Morito neviļus iekliedzās un nobijies pats sev aizspieda ar roku muti.

blakus Kori Joheja lielgabarita mašīnai stāvēja «GT-G MK 2», kas izcēlās ar spilgti izteiktām plūdlīniju formām. Tātad braucamrīks nav izjaukts. Morilo nostājās automašīnas priekšpusē un saka rūpīgi aplūkot tās detaļas. Nekāda skrupuloza pētīšana nebija nepieciešama, jo priekšējā bamperā un radiatora režģī bija skaidri redzami ieliekumi, beidzot pretinieks ir viņu rokās! Meklēšanas ceļš, ko bija izvēlējies Morito, izrādījās pareizs. Tik tikko valdot uzvaras prieka vilni, viņš noregulēja fotoaparatu un noklakšķināja slēdzi. Zibspuldzes uzliesmojums bija kā salūts Morilo uzvarai.

Taņī Sinko pa miegam likās, ka dzird dīvainu čabēšanu. Viņa atvēra acis un ielūkojās uz naktsgaldiņa nolikta rokas pulksteņa fosforescējošajā ciparnīcā. Vēl likai mazliet pāri trijiem. Kas varēja uzmodināt viņu tik agrā stundā?

Sinko gulēja tumsā un uzmanīgi ieklausījās. Mājā valdīja pilnīgs klusums. Ne mazākās skaņas. Saimniece izbraukusi lekciju turnejā, mājās palikuši likai saimnieks ar jaunkundzi, bet arī tie acīmredzot guļ ciešā miega.

«Laikam ausīs džinkstēja,» Sinko nodomāja un jau gribēja mierīgi laisties miegā, kad tumsā atkal visai skaidri kļuva dzirdams kluss troksnis. Šķita, ka šaurā telpā šaudās kāds dzīvnieciņš.

Ak jūs tādas!— Sinko miegs pilnīgi pazuda. Skaņas bija dzirdamas no krātiņa ar vāverītēm, kuras turēja mājā prieka pēc. Tas laikam nodevās «nakts izpriecām». Tomēr dīvaini, ka tās trokšņo pašā nakls vidū. Vai tik nav ielīdis kāds klaiņojošs kaķis? Tas būs izbiedējis vāveres. Jāizdzen ārā, kamēr nav par vēlu. Kūpēties par dzīvnieciņiem bija Sinko pienākums.

Meitene izkāpa no gultas un uzģērba halātiņu. Vāveru krātiņš atradās blakus Sinko istabai trīsstūraina laukumiņā zem kāpnēm. Pirmajā slāvā bija ēdamistaba, virtuve, halle, viesistaba, garaža. Otrajā stāvā — mājnieku guļamistabas.

Sinko iededzināja kāpņu telpā gaismu un ielūkojās krātiņā. Vāveres bija izlīdušas no plastmasas mājiņas un skraidelēja pa visu krātiņu.

Li, Romeo un Džuljeta, kas jums lēcies?— Sinko uzsauca vāverēm. Dzīvnieki likās ļoti uzbudināti. Kopš meitene bija iestājusies šeit darbā, viņa pirmo reizi redzēja, ka vāveres draiskujojas nakts vidū. Sinko apskatījās visapkārt, bet nevarēja ieraudzīt nekā tāda, kas varētu satraukt krātiņā iemītnieces.— Žigli miga un sust!

Nav miera jūsu dēļ.— Meitene pasliepa roku uz krātiņā pusi, un Romeo skaļi iespiedzās.— Kas ar jums galu gala notiek?

«Varbūt viņām sācies meklēšanās laiks?» Sinko iedomājas un neviļus nosarka. Šaja bridi atskanēja jauns troksnis. Tas ne ar ko ncalgadinaja vāverišu kņadu. Sprakšķis, tad vēl vairāki sprakšķi pēc kartas. Vāveres alkal sāka šaudīties pa krātiņu.

Kas tas varētu būt?— Sinko atgāja nost 110 krātiņā 1111 uzmanīgi ieklausījās noslēpumaino skaņu virzienā. Acīmredzot troksnis skanēja no garāžas blakus vannas istabai. Diezgan neticami, ka tur būtu ielauzušies zagļi. Vai tiešām kādam varētu ienākt prāta doma aizbraukt automašīnu tieši no garāžas?

Sinko bija ziņkārīga un turklāt bezbailīga. Tādēļ jau viņa uzdrošinājās atbraukt uz Tokiju viena pati, paļaujoties vienīgi uz tālu radu atbalstu. Tik un tā nevarēs aizmigt, līdz nebūs noskaidrots, kas tie par trokšņiem. Modināt sargu negribējās. Ja vēlāk noskaidrosies, ka tīrais nieks vien bijis, aiz kauna būs vai zeme jālien. • Nokļūt garāžā varēja, tikai izejot ārpus mājas. Sinko, izmantojot aizmugures durvis, pielīda pie pašas garāžas. Caur lās durvju spraugu plūda savādas skaņas, kurām sekoja gaismas uzliesmojums. Turklāt durvis, kas vakarā bija cieši aizvērtas, tagad likās mazliet pavērtas. No turienes reizēm atspīdēja īpatnēji spilgta gaisma. Garažā tāda gaismas avota nebija.

Sinko ielūkojas spraugā un tika apžilbināta. Meitene saprata, ka lā ir zibspuldze. Kāds bija ielavījies garāžā un tur fotografēja.

ZagļiI— Sinko skaļi iekliedzas.

Morito satrūkās. Dziļā miegā iegrimušās mājas klusums bija devis viņam drošibas sajūtu, lādēļ viņš aizrāvās ar pierādījumu fotografēšanu. Bet te pēkšņi kāds it kā iedūra viņam mugura. Viņš satraukumā sāka mīņāties uz vietas, līdz aizķēra ar kāju tukšu benzīna kannu. Tā apgāžas ar tik drausmīgu troksni, kas laikam spētu sacelt kājās visu kvartālu. Troksnis vēl vairāk sadūšoja Sinko.

Zagļi! Laupītāji! Slepkavas!

Morito bailēs skraidīja pa garāžu šurp un turp. Visļaunākais bija tas, ka Sinko aizšķērsoja atkāpšanās ceļu. Nebija kur bēgt. Iedzīts strupceļā, Morito paslēpās zem automašīnas. Sinko kliedzienu uzmodināti, no augšējā stāva nokāpa saimnieks ar meitu. Atskrēja arī sargs ar zobenu.

Kas noticis?— Saimnieks pietūkušām acīm raudzījās uz Sinko.

Garāžā zaglis!

Ko lad zaglis grib zagt no garāžas?

Nezinu. Bel tur tiešām kāds ložņā.

Sargs melās garāža, un drīz vien viņa spēcīgas rokas izvilka

Morito no automašīnas apakšas. Pa to laiku jaunkundze piezvanīja ii/. Kodzimači [>olicijas iecirkni, kas atradās pāris so|u attālumā no Kori mājas, un Morito tika mxlots atskrčjušajam policistam.

2

Morito Kuņio apcietināja kā noziedznieku, kas aizturēts nozieguma vietā. Pratināšanā viņš sniedza policijai visai dīvainas liecības. Morito paziņoja, ka viņam esot iemesls nopietnām aizdomām, ka mājas īpašnieka Kori Joheja dēls Kjohejs ar savu automašīnu notriecis cilvēku. Lai gulu apstiprinājumu savām aizdomām, viņam bijis jāielavās Kori garāža. Un vēl Morito piebilda, ka noziegums pastrādāts K. pilsēta, tempļa vārtu tuvumā, iespējams, pustrijos naktī divdesmit sestajā augustā un cietušo sauc Ojamada Fumie. Beigās Morito apgalvoja, ka tajā policijas iecirkni, kura teritorijā atrodas nozieguma vieta, jābūt materiāliem, kas var apliecināt viņa liecību pareizību.

Morito teiktais, protams, nevarēja attaisnot viņa rīcību, bet nedrīkstēja arī neievērot viņa paziņojumu, tādēļ lika pieņemts lēmums sazināties ar policijas iecirkni K. pilsētā. No turienes atbildēja, ka Ojamadas Fumies vīrs tiešām ziņojis par sievas iespējamo bojāeju un tempļa vārtu apkaime rūpīgi pārmeklēla, bet nekādas pēdas, kas liecinātu par to, ka te sabraukts cilvēks, nav atrastas.

Tomēr no Morito liecībām nevarēja tik viegli atkratīties. Policisti jau sākumā nojauta, ka aiz Morito muguras stāv kāda prominenta persona. Tādēļ policijas attieksme pret viņu bija samērā iecietīga. Bet, lā kā policijas iecirknim K. pilsētā bez cietušas puses ziņojuma nekādu citu konkrētu datu par notikumu nebija, tad nekas neliecināja, ka noziegums patiešām noticis. Pat būdams pilnīgi pārliecināts par Kori Kjoheja vainu, Morito tomēr nedrīkstēja patvaļīgi ielauzties garāžā. Tas bija tiešs likuma pārkāpums. Jo vairāk tādēļ, ka no viņa apgalvojumiem nevarēja nekā izsecināt.

Pat noticot visam, ko stastīja Morito, policijai nebija tiesību pieprasīt Kori Kjoheja automašīnas apsekošanu. Fotofilmu, ko uzrādīja Morito, attīstīja, un uz mašīnas tiešām varēja redzēt ieliekumus. Bet kas uzdrošinātos apgalvot, ka tie radušies no uzbraukšanas cilvēkam? Kjoheja tēvs bija ievērojams vīrs politiskajā arēna, un policija, protams, nedrīkstēja to neievērot.

Ojamadas Fumies atrašanās vieta tiešām vēl arvien nebija zināma. Morito apgalvoja, ka tieši tas'ir vissvarīgākais pierādījums. Bel nebija nekāda pamata saistīt Ojamadas Fumies pazušanu ar Kori Kjoheja vārdu. Kas zina, varbūt kādi personiska rakstura apsvērumi liek viņai bēguļot un slēpties? Kori Kjohejs pašlaik bija devies ārzemju ceļojumā, un viņa lēvs Johejs izteica vēlēšanos nokārtot šo lietu ļiec iespējas klusi, jo pret Morito viņam nekādu pretenziju un iebildumu neesot.

Policija, dažādi izprātojusies, ko darīt ar Morito, galu gala nolēma nolasīt* viņam stingru pamācību un atlaist brīvība. Bet uzņemtā fotofilma tika konfiscēta.

Morito lielas izmeklēšanas laikā uz policijas iecirkni vairākas reizes tika saukta Taņī Sinko — Kori mājas kalpone. Meitene nemaz ncapjoka policistu klātbūtnē, pat pati pieteicās sniegi liecības. Likās, ka visa šī jezga sagādā viņai prieku.

Kadu dienu, kārtējo reizi ieradusies policijas iecirknī. Sinko gaitenī saskrējās ar Munesui.

Vai, policista kungs!

Munesue, kas bija pārsteigts, ieraugot pustumšajā telpā grezni tērptu meiteni, nodomāja, ka viņa uzrunājusi kādu citu, un paraudzījās apkārt.

Policista kungs, tā esmu es. Vai jūs jau esat mani aizmirsis?— Meitene uzsmaidīja tieši viņam — Munesuem.

Ak tā esi tu!— Munesue beidzot atcerējās meiteni. Paliesi, viņš taču bija redzējis viņu Stacijas laukuma viesnīcā Jacuo pilsētiņā.— Esi gan pārvērtusies. Es tevi nemaz nepazinu.

Izmeklētājs vērīgi aplūkoja savu sarunu biedreni. Bieza kosmētikas kārta. Jauna frizūra. Agrāk Sinko mati brīvi krita par pleciem, tagad tie bija sakārtoti pakausī, atgadinot augstu saldējuma turziņu. Tādēļ meitenes izskats pārmainījies līdz nepazīšanai. Moderna blūzīte krievu krekla stilā un gari svārki, kas gandrīz vilkās pa grīdu. Jā, lā vairs nebija viesnīcas kalpone, bet viena no tām daudzajām jaunietēm, kuras inedz dēvēt par «jaunajiem talantiem».

Ko jūs tā pētāt inani? Kļūst neērti.— Meitene palocījās labi ielrenetā veidā. Arī runas maniere citāda — ka jau galvaspilsēta Tokijā.

Vai tu tiešām esi O-Sina?

Sinko! Mani saSc Taņī Sinko.

Kad 1u pārcēlies uz Tokiju?

Tūlīt pēc jūsu aizbraukšanas. Sazinājos ar attāliem radiem un atspurdzu.

Kādēļ tev ievajadzējas nokļūt Tokijā?

Jocīgs jautājums. Varbūt gribu sadarboties ar policiju. Nemaz nezināju, ka jūsu «kantoris» alrodas šaja iecirknī.

Kāpēc jocīgs jautājums? Esi atspurgusi uz Tokiju bez noteikta mērķa. Ja ar tevi kas notiks, tad nebūs neviena, pie ka griezties pēc palīdzības.

Ta nemaz nav! Dzīvoju parlamenta deputāta Kori Joheja kunga mājā. Taisnību sakot, ta ir skolotājas Jasugi Kjoko maja.

Tu dzīvo pie Jasugi Kjoko?

I'ie skolotājas Jasugi Kjoko. Pie pasaulē vienīgās Jasugi Kjoko kundzes! Un pie tanī viņa ir mana radiniece.

Tu esi rados ar Jasugi Kjoko?… Ar skolotāju Jasugi?

Tā man stāstīja mamma. Viņa it kā esot mūsu attāla radiniece. Viņas dzimtā puse ari esot .lacuo. Tādēļ ierados ne saukta, ne aicināta.

Te runā par ielaušanos Kori Joheja mājā. Tātad pie jums.

Munesue nebija saistīts ar Morito lietu, bet, strādājot Kodzimači

iecirknī, pa ausu galam bija par to dzirdējis.

Nūja. Es to noziedznieku noķēru,— Sinko lepni paziņoja.

Apsveicu par varoņdarbu. Lūk, kā mēs gluži negaidīti satikāmies.

Toreiz ar jums kopa bija vēl viens policists. Tāds pertiķim līdzīgs. Viņš arī šeit strādā?

Ja Jokovatari kungs dzirdētu tavus vārdus, viņš noteikti sadusmotos.— Munesue pasmaidīja, dzirdot Sinko vientiesīgo pļāpa- šanu, bet jau pec šis sarunas varēja konstatēt, ka meitenes valodā vairs nav ne vēsts no laucinieciskuma.

Mes tagad esam kaimiņi. Nāciet ciemos! Pacienāšu ar kafiju,— Sinko teica un koķetīgā gaitā devās uz izeju.

Noraudzijics meitenei paka|, Munesue atgriežas savā darba istabā un pēkšņi apstulba. Jasugi Kjoko ir Taņī Sinko radiniece. Meitene pati teica: «Viņa it kā esot mūsu attāla radiniece. Viņas dzimtā puse ari ir Jacuo.» Tātad Jasugi Kjoko dzimusi Jacuo, interesanti…

Lūk, ka būs bijis. 1949. gada jūlija Nakajama Tane bija tikusies Kiridzumi ar kādu X no Jacuo. Viņi pazinuši viens otru, Jacuo taču dzimuši daudzi. Bet Munesue nezin kāpēc tūdaļ iztēlojās, ka šis X ir Jasugi Kjoko. Džonijs Heivards ierodas Tokija un tūdaļ dodas uz « Tokyo Business Man llolel». Bet tur tajā brīdi atrodas Jasugi Kjoko. Pareizāk sakot, tur ir viņas vīra Kori Joheja politiskās darbības štābs.

Vai to var uzskatīt tikai par nejaušu sagadīšanos? Kāpēc nevarētu būt lā, ka Džonijs gājis satikties ar Jasugi Kjoko, bet Džonija ierašanās bijusi viņai nevēlama. Un, ja nu vecā Nakajama Tane labi zināja, ko Jasugi Kjoko nozīmē Heivarda atbraukšana, tad… Munesue drudžaini domāja, salīdzināja, secinaja.

Munesue, ko tu tāds ka sastindzis? Kādas domas tevi nomāc?— aiz muguras atskanēja balss.

Munesue atskatījās. Viņa priekšā stāvēja inspektors Nasu, kas laikam tikko bija ieradies darbā. Stāstit inspektoram par jauno pieņēmumu vēl bija pāragri. Vispirms vajadzētu paklausīties, ko par lo saka Jokovatari.

Tas, ka jau varēja iedomāties, bija ļoti pārsteigts, uzzinot, ka Taņī Sinko dzīvo pie Jasugi Kjoko.

Kā jums liekas, vai tā ir tikai nejaušība, ka Džonijs Heivards tūlīt devas uz «Tokyo Business Man Hotel» ?—viņam jautāja Munesue.

Jokovatari nomurmināja kaut ko nesakarīgu un ari iegrima dziļās pārdomās.

Un ja nu viņš gribēja tikties ar Jasugi Kjoko?

Tieši ar Jasugi?

Jā, tieši ar viņu. Vajadzētu viņai pajautāt, vai viņa kaut kad nav bijusi Kiridzumi.

Kas tur sevišķs, ja viņa ari būtu tur bijusi?

Ja viņai būs kas uz sirds, tad jau dzirdot vārdu Kiridzumi, viņa kaut kādā veidā reaģēs.

Diezin vai. Ja Kjoko patiešām ir noziedzniece, tad viņa jau sen sagatavojusies atbildēt uz jebkuru jautājumu.

Vēl pāragri uzskatīt Kjoko par noziedznieci, bet, ja mēs tā domāsim, tad būs jāsecina, ka viņa ir nogalinājusi Nakajamu Tani tādēļ, ka vecenīte bija vienīgais cilvēks, kas zināja, kādēļ viņa ieradusies Kiridzumi. Ja mūsu pieņēmums ir pareizs, Kjoko visādi centīsies noliegt, ka bijusi Kiridzumi.

Tu gribi teikt, ka viņa tomēr bijusi tajos karstajos avotos, bet negribēs šo faktu atzīt?

Padomājiet pats. Vai būs daudz tādu cilvēku, kas dzimuši Jacuo un pēc daudziem gadiem atkal apmeklējuši Kiridzumi? Ja Jasugi kaut kādā veidā ir saistīta ar vecenītes slepkavību, tad skaidrs, ka viņai ļoti gribēsies noslēpt pēdas, kas liecinātu par viņas uzturēšanos Kiridzumi. Tā būtu gluži dabiska vēlēšanās.

Bet kāpēc Jasugi vajadzēja pieņemt savā mājā Taņī Sinko?

Ko jūs gribat ar to teikt?

Ja Jasugi pastrādājusi noziegumu, tad viens no tā motīviem acīmredzot bija vēle?anās noslēpt savu ar Jacuo saistīto pagātni. Un nu viņa pēkšņi ne no šā, ne no tā ludz apmesties savās mājas radinieci no Jacuo. Te ir kaut kāda pretruna.

Jasugi nav lūgusi Sinko to darīt. Meitene pati uzbāzusies, izmantojot radnieciskās saites. Man ir pamatotas aizdomas, ka Nakajamas Tanes bojāeja ir cieši saistīta ar Džonija slepkavību. Šķiet, ka veča ir kaut ko zinājusi par šo noziegumu, un noziedznieka rīcības vadmotīvs bijis ļoti vienkāršs — aizbāzt vecenei muti. Bet vēlēšanās noslēpt ar Jacuo saistīto pagātni, manuprāt, nekādi neiekļaujas nozieguma norisē. Padomājiet pats: ja nebūtu nekas zināms par sirmgalvi Tani, ko mes varētu secināt no tā fakta, ka slepkavas dzimtā puse ir Jacuo? Bet tie, protams, ir likai mani pieņēmumi, kas savukārt dibināti uz cita pieņēmuma — ka Džonija slepkava vai šā nozieguma līdzdalībnieks ir tas pats X, kuru vecā Tane salikusi Kiridzumi, un las nav neviens cits kā pati Jasugi Kjoko.

Tagad jau k|ūst saprotamāks, kāpēc Jasugi neatraidīja meiteni, kas, aizmukusi no mājām, uzmācās radiniecei galvaspilsētā.

Ar tiem datiem, kas pašreiz ir mūsu rīcībā, mēs nevaram nekā iesākt pret Jasugi. Šajā lietā vēl pārāk daudz neskaidrību.

Un ja nu mēs tiktos ar Jasugi un pavērotu viņas attieksmi?

Nebūtu slikti,— Munesue piekrita Jokovatari priekšlikumam un piebilda:— Manuprāt, vajadzētu vēlreiz aizbraukt uz Kiridzumi un, kaut gan ir maz cerību, atrast vecās viesu grāmatas; tomēr jāmēģina noskaidrot, vai nav saglabājusies tieši ta gramata, kurā ierakstīts X, kas tur ieradās četrdesmit devītā gada jūlijā.

Vai Jasugi ir literārs pseidonīms vai meitasvārds?

Man šķiet — lasīju kādā žurnālā, ka tas ir viņas meitasvārds, kuru viņa tagad izmanto kā pseidonīmu.

Arī to vajadzētu pārbaudīt. Vārdu sakot, darba ir līdz kaklam,— teica Jokovatari, kuram jau sen bija skaidrs, ka ap Jasugi Kjoko saradies pārak daudz tumšu mākoņu.

Bieži vien pieredzējis izmeklētājs, vairāk uzticēdamies intuīcijai nekā objektīviem datiem, precīzi saskata noziedznieku un nekļūdīgi iet tam pa pēdām kā īsts medību suns. Šajā ziņā viņš atgādina daudz pieredzējušu klīnicistu, kas pat bez precīziem analīžu datiem, kuru iegūšanai izmantota vismodernākā aparatūra, pareizi nosaka slimnieka stāvokli pēc viņa sejas krāsas, ķermeņa uzbūves, palpācijas un citām pazīmēm.

Man ir tāda nojauta, ka Džonija Heivarda nogalināšana kaut kādā veidā ir saistīta ar to Morilo, kurš ielauzās Kori Joheja garāžā.

Viņš apgalvoja, ka Kori dēls ir sabraucis cilvēku.

Šķiet, ka tā nav tukša pļāpāšana. Uz fotoattēliem skaidri redzami ieliekumi. Automašīna noteikti ir kaut kam uztriekusies.

Nedomāju, ka tam ir sakars ar Džonija slepkavību, bet mēs to varētu izmantot kā ieganstu, lai tiktos ar Jasugi. Kas zina, varbūt viņas dēliņš tiešām ir kaut ko pastrādājis ar savu lepno braucamo.

3

Jasugi Kjoko zvēroja svētās dusmās. Viņa no visas sirds nožēloja, ka bija devusi patvērumu Taņī Sinko. Kad meitene ieradās viņas mājā un uzdevās par tālu radinieci, Jasugi pirmajā acumirklī bija vēlēšanās parādīt tai durvis. Taču tieši tolaik vecā kalpone pieprasīja sev brīvdienas, bet Sinko likās atjautīga un izveicīga, tādēļ saimniece nolēma viņu paturēt. Un lūk, kādas tam tagad sekas!

Nebija nekādās vajadzības skriet uz policiju,— Kjoko dusmās bāra Sinko. Saimnieci visvairāk kaitināja tas, ka meitene neslēpti lepojās ar savu «varoņdarbu».

Uz policiju piezvanīja Joko jaunkundze,— Sinko uzpūtusies taisnojās. Viņa jutas aizvainota: noķērusi zagli, bet tiek barla un strostēta, it kā viņa būtu izdarījusi ko sliktu.

Noziedznieks tika nodots policijas rokas, un ar to pietika. Kas tev lika skraidīt uz turieni un melst visādus niekus?

Bet vajadzēja taču visu noskaidrot…

Viss jau tapai bija skaidrs. Tu ieraudzīji noziedznieku un palīdzēji viņu notvert. Vai ar lo nepietiek? Bīītu pašai jāsaprot, ka manam darbam nenāk par labu nekādas darīšanas ar policiju.

Pieliks dusmoties,— iejaucās Kori Johejs, ienācis istabā, lai nomierinātu saērcināto sievu.

Bet tu biji lur klāt un pat pirkstu nepakustināji, lai novērstu policijas iejaukšanos,— Kjoko uzbruka vīram.— Tas cilvēks nebija nekā zadzis, tādē| varēja visu noklusēt.

Bet neviens nezināja, kādā nolūka viņš ielīdis mūsu mājā. Un gluži dabiski, ka tika izsaukta policija.

Pašiem vajadzēja tūlīt uz vielas izjautai noziedznieku. Bet iecirknī viņš jau samelsis, ka Kjohejs esot uzbraucis cilvēkam, un gan jau vēl kaut ko safabricēs. Meli vien būs, bet baumas paklīdis… Vai jūs esat padomājuši, kā šī jezga kaitēs man?

Tas satrauc ari mani. Vai tu apjēdz to, ka uz Kjoheja mašīnas tiešām redzami ieliekumi? Tam Morito laikam tomēr ir taisnība.

Un tu tici tam, ko sastāstījis šis tēvainis?

Neticu, bet ta lieta man ļoti nepatīk. Viņam bija fotoaparāts ar zibspuldzi. Nemaz neizskatījās pēc parasta zagļa.

Acīmredzot viņš rīkojies kada laikraksta vai izdevniecības uzdevumā. Būs sadomājis zagšus uzfilmēt kadrus no mūsu ģimenes dzīves. Ieraudzījis, ka mašīna saskrambāta, tūdaļ izdomāja sev attaisnojumu.

Pārāk daudz sagadīšanos. Esmu uzzinājis, ka K. pilsētas policijā saņemts ziņdjums par to, ka automašīna sabraukusi kādu sievieti, vārdā Ojamada Fumie. Izmeklētāji jau apsekojuši notikuma vietu.

Bet kāds tam sakars ar Kjoheju? Pilnīgi iespējams, ka tā Ojamada pakļuvusi zem automašīnas riteņiem, bet kādēļ gan tas jāsaista ar skrambām uz Kjoheja mašīnas? Policija par to vien sapņo kā izsludināt par noziedznieku Kori Joheja un Jasugi Kjoko dēlu. Kāds izmeklētāju panākums! Lai padarītu mūs par likumpārkāpējiem, viņi gatavi mums piedēvēt velns zina ko.

Bel tas Morilo nav no avīžnieku aprindām. Esot parasts preču piegādātājs.

Nē, tie tik primitīvi nestrādā. Esmu pārliecināta, ka viņš tomēr ii saistīts ar presi. Kādēļ gan viņš būtu sācis nodarboties ar Ojamadas lietu?

Morilo esot viņas vira draugs im rīkojoties viņa uzdevumā.

Nu kāds tam sakars ar Kjoheju?

Policisti jau neko noteiktu nav teikuši par viņu.

Spried pals. Viņiem nav nekādu pierādījumu. Tev vajadzētu vairāk uzticēties saviem bērniem. Vai lad mūsu Kjohejs spētu pastrādal kaut ko tādu?

Saruna novirzījās no temata, un Sinko strostēšana tika aizmirsta.

MILZU CIETUMS

1

Munesue un Jokovatari nolēma tikties ar Jasugi Kjoko. Bez pietiekošiem pierādījumiem nav ieteicams sastapties ar personu, kas tiek turēta aizdomās. Jo tad tā var uzminēt pretējās puses nodomus un darīt visu, lai nosargalu savu drošību.

Bel pašreizējos apstakļos nebija nekāda pamata uzskatīt Kjoko par aizdomīgu personu. Vienkārši tā sagadījies, ka viena no izmeklēšanas versijām rada nepieciešamību griezties pie viņas. Taču nebija viegli sastapt mājās šo televīzijas ekrāna zvaigzni. Pie tam satikties vajadzēja it ka nejauši, lai viņa nepagūtu apdomāt savu izturēšanos.

Kjoko bieži uzstājās kādas privātas televīzijas kompānijas ■ rīta raidījumos, iso apstākli izmeklētāji izmantoja sava labā. Munesue uzrunāja Kjoko tieši taja brīdī, kad viņa pēc pārraides iznāca no studijas.

Vai jūs esat Jasugi Kjoko kundze?

Jā gan,— Kjoko atbildēja, veltījusi Munesuem televīzijas zvaigznēm raksturīgo smaidu. Bel viņas acis raudzījās salti un caururbjoši.

Es gribētu ar jums mazliet aprunāties. Ceru, ka neatņemšu jums daudz laika.— Munesue iesāka, negaidot dāmas piekrišanu.

Kas jūs…— Laipnais smaids nozuda no Kjoko sejas, un to nomainīja piesardzība.

Esmu no policijas.— Munesue uzrādīja apliecību. Viņam nepatika uzsākt sarunu tādā veidā, un šādu paņēmienu viņš izmantoja likai lajos gadījumos, kad sarunu biedrs, sūdzēdamies par laika trukumu, mēģināja izvairīties no tikšanās.

Kas policijai būtu vajadzīgs no manis?— Kjoko likās nedaudz satraukta.

Nekas sevišķs. Gribētu parunāt par jūsu dēlu.

Ja Morito liecībās ir kaut maza daļiņa patiesības, Kjoko nepārprotami nodos sevi. Cita iemesla sākt sarunu nebija, un Morito ziņojums tika izmantots tikai kā iegansts.

Kjohejs pašreiz atrodas ārzemju ceļojumā.— Piesardzību Kjoko„sejā nomainīja neizpratne. Kas tas bija — veikla spēle vai dabiska izturēšanās?

Bel mēs gribētu aprunāties tieši ar jums.

Man nav visai daudz laika. Nu, varbūt desmit minūtes…

Kjoko negribīgi, it kā pakļaujoties Munesues uzmācībai, apsēdās

pie galdiņa studijas restorāna kaklā. Pašapkalpošanās sistēma bija īpaši piemērota šādai sarunai.

Nu, kas lā ir par lielu?— Kjoko palūkojās rokas pulkstenī. Viņa nepārprotami gribēja parādīt, ka viņai tiešām ir likai desmit minūtes laika.

Centīšos jūs neaizkavēt. Vai jums ir zināms miestiņš Kiridzumi?— Munesuem šis jautājums bija ļoti nozīmīgs, tadeļ viņš cieši raudzījās uz Kjoko.

Kiridzumi?— Kjoko seja nekā nepauda.

Tic ir karstie avoti Guuunas prefektūrā. Vai kundzei nav gadījies būt tajā vietā?

Nē, tādu vietvārdu es dzirdu pirmoreiz. Kurā Gummas prefektūras pusē tie atrodas?

Raugoties Kjoko sejā, nevarēja apgalvot, ka viņa censtos kaut kādā veidā apvaldīl savas jūtas. Bet, pastāvīgi uzstājoties televīzijas pārraidēs, viņa, protams, bija iemācījusies neatspoguļot sejā savas jūtas.

Netālu no Jokogavas upes, pa ceļam uz Karuidzavu. Gandrīz pie Nagano prefeklūras robežas.

Nē, nezinu. Bet kas par lietu?

Vai jums nav gadījies tur būt četrdesmit devītā gada jūlijā?

Kā es varēju būt tādā vietā, kuras nosaukumu dzirdu pirmo reizi?— Kjoko nicinoši piemiedza acis.

Jūsu dzimšanas vieta ir Jacuo pilsētiņa Tojamas prefektūrā?— Munesue uzdeva cita veida jautājumu.

Jums ir labas zināšanas.

Esmu lasījis kādā aprakstā. Varbūt jūs paziņā! lādu Nakajamu Tani. kas strādājusi Kiridzumi par istabeni. Viņa ari ir dzimusi Jacuo.

Kāpēc man viņa jāpazīst? Es jau paskaidroju, ka tajā vietā neesmu bijusi un šo nosaukumu pirmo reizi dzirdu no jums. Kads sakars man ar to sievieti, un vai nav vienalga, kur viņa dzimusi?— Kjoko parādīja savu raksturu. Bel varbūt viņa domāja, ka pienācis brīdis ļaut vaļu uzbudinājumam?— Lūdzu piedodiet, man ir svarīga tikšanās. Un Kjoko piecēlās no galda, tādējādi atklāti parādot, ka viņai apnikusi šī muļķīgā saruna. Munesue vairs nespēja viņu aizkavei.

Jasugi kundze,— sarunā pēkšņi iejaucās Jukovatari, kas visu laiku bija sēdējis klusēdams,— vai jus zināt dzejoli par salmu cepuri?

Par salmu cepuri?— Kjoko izbrīnījusies pievērsās Jo&ovatari -«Māt, kas nolicis ar manu cepuri?

To salmu cepuri, kas aizā iekrita.

Kad vasarā uz Kiridzumi gājām mēs no Isui? —Jokovatari skandēja vārsmas 110 Saidzjo Jaso plaši pazīstamā dzejoļa.

Kjoko seja pēkšņi pārmainījās. Kā sastingusi viņa stāvēja pie galda un ieplestām acīm raudzījās uz Jokovatari, it kā bīilu saskatījusi viņā kaul ko negaidītu. Bet jau pēc dažiem mirkļiem viņa atkal paslēpās zem ierastas profesionālās maskas.

Nē, šādu dzejoli es nezinu. Piedodiet, uz redzēšanos…— viņa izmeta un aizsteidzas.

Bet Munesue un Jokovatari joprojām sēdēja pie galdiņa, stīvi raugoties uz durvīm, aiz kurām nozuda Kjoko. Pēc brīža viņi atguvās

Munesue, vai tu redzēji?

Redzēju.

Jasugi Kjoko tomēr uzķērās uz šo dzejoli.

Pat ļoti. Šķiet, ka viņai tas labi zināms.

Zina, bel apgalvo, ka nezina.

Dzejolī ari ir minēta Kiridzumi. Tātad viņai tomēr pazīstama šī vieta.

Bet kāda viņai jēga to noliegt?

Te kaut kas nav skaidrs.

Pat pārāk aizdomīgi. Tu saki sarunu ar to, ka gribi aprunāties par dēlu, bet viņa pat nepajaulaja, kāpēc. Tikai visu laiku grasījās pēc iespējas ātrāk nozust. Ļoti savadi.

Likās, it ka gribēja aizbēgt no mums.

Viņa tiešām gribēja aizbēgt. Un aizmuka ari.

Izmeklētāji it ka satina visus atsevišķi atšķetinātos pavedienus, un beidzot viņu acu priekšā pavīdēja īstais mērķis. Bet vēl viņiem trūka bultu, lai varētu lajā trāpīt.

Izmeklēšanas grupas apspriedē Munesue un Jokovatari ierosināja pievērst uzmanību Jasugi Kjoko.

Tātad, pēc jūsu domam, Jasugi Kjoko ir iejaukta Džonija un vecītes noslepkavošanā?—Nasu piemiedza acis.

Mums ir ļoti lielas aizdomas.

Labi. Pieņemsim, ka Jasugi Kjoko ir slepkava. Kādi ir nozieguma motīvi?

Tādu jautājumu varēja gaidīt.

Viņa nogalināja Nakajamu Tani tādēļ, ka veča kaut ko zināja par Džonija slepkavību.

Tātad, lai aizbāztu viņai muti, vai ne tā? Bet kāpēc viņai vajadžēja novākt Džoniju? Šķiet, ka nekas nesaista Džoniju ar Jasugi.

Šeit būtu jāparok dziļāk. Iespējams, ka atrodas kāds apslēpts pavediens. Tikai. . .— Munesue pēkšņi apklusa.

Kas par «tikai»?

Nakajama Tane atklātnītē, kas tika nosūtīta Omuro Josino, rakstījusi, ka četrdesmit devītā gada jūlijā satikusi Kiridzumi kādu X, kura dzimtā vieta ir Jacuo.

Gribi teikt, ka tas X ir Jasugi Kjoko?

.— Nevaru apgalvot, bet man šķiet, ka starp Jacuo dzimušajiem nav daudz tādu, kas apmeklējuši Kiridzumi — kalnos paslēpušos, maz pazīstamu miestiņu, kur ir karstie avoti.

Nu, un kas par to?

Pieņemsim, ka X tiešam ir Jasugi Kjoko. Kādēļ viņai vajadzēja tolaik doties uz Kiridzumi? Laikam taču tādēļ, lai paslēptos.

Bet kādēļ viņa gribēja slēpties?

Pēc atklātnītes satura var spriest, ka X nav bijis viens, bet kopā ar kādu citu personu. Varbūt vajadzēja noslēpt šo nepazīstamo ceļab iedru?

Ja ceļabiedrs nav bijis Kori Johejs, bet X bijusi Jasugi Kjoko, tātad viņa nevēlas, lai las kļūtu zināms viņas vīram?

Labi, iedomāsimies, ka tā patiešām ir.

Šaubos, vai viņa nogalētu veču vienīgi tādēļ, lai slēptu lo, kas, gadiem ritot, jau sen aizmirsts.

Nakajama Tane par šo ceļabiedru raksta, ka tas bijis ļoti neparasts cilvēks. Varbūt kāds ārzemnieks?

Ārzemnieks? Bet kāds tam sakars ar Džoniju Heivardu? Četrdesmit devītajā gadā Džonijs vēl nebija nācis pasaulē.

Man šķiet, ka šis mīklas atminējums jāmeklē Saidzjo Jaso dzejā,— Munesue tČica un nesteidzīgi izvilka «Dzejoļa par salmu cepuri» kopiju. Visu klātesošo skatieni pievērsās viņam.

2

Pēc atbrīvošanas Morito steidzās pie Ņīmi ziņot par notikušo.

Liekas, ka biji pamatīgi iekritis.— Ņīmi apsveica viņu.

Jā, nošāvu buku.— Morito pakratīja galvu.— Policiju visvairāk interesēja, kas mani pierunājis tēlot laupitaju, bet es neparko neizpaudu nodaļas vadītāja vārdu.

Nekas nenoliktu, ja tu atsauktos uz mani. Rija atnākuši no policijas pie Ojamadas kunga, šo to pajautajuši. Saruna noritējusi pavisam mierīgi.

Es biju aizrāvies ar fotografēšanu un aizmirsu, kur atrodos. I ur mani ari pieķēra. Un tomēr pierādījumi ir man kabatā. Uz automašīnas skaidri redzami ieliekumi.

Filmiņu tev, protams, atņēma?

Kad sakās tā jezga, es jau domāju, ka filma tiks konfiscēta, tādēļ pirmo kaseti paslēpu.

Tiešām? Un filmiņa ir tev līdzi?

Ka aklai vistai grauds. Pirmā filmiņa ātri izbeidzās. Es izņēmu to, un tadeļ tā palika pie manis, jo policisti laikam domāja, ka es esmu knipsējis tikai ar lo filmu, kas bija ielikta aparātā. Viņiem pietika ar lo pašu.

Rādi šurp!

Atnesu gan negatīvus, gan bildes.— Morito pašapmierināts pasniedza Ņīmim attīstītu filmiņu un fotoattēlus, kas bija palielinati līdz puskabineta formātam. Nimi ļoti vērīgi apskatīja visus uzņēmumus.

Nu, kā ir?— Morito jautaja, nepacietīgi gaidot, kad Nīmi beigs pētīšanu.

Mašīna tiešām ir iedauzīta.

Labāku pierādījumu nevar vēlēties.

Vai esi pārliecināts, ka tas ir pierādījums?

Ko jūs gribai leikt?— Morito, klusībā gaidījis uzslavu par paveikto darbu, skumji nopūtās.

Tādi ieliekumi var rasties no daudz kā. Tādēļ šādu pierādījumu nedrīkst uzskatīt par ncapgažamu.

Bel es tā cenlos fotografēt…

Tu esi izdarījis visu, kas bija tavos spēkos. Vairāk es no tevis nedrīkstu prasīt,— ĪŅiInii beidzot uzslavēja Morilo. Pēc viņa sejas nepārprotami varēja redzēt, ka viņš neaizmirsīs izdarīto pakalpojumu. Un Morito saprata, ka viņa pulēs un ciešanas nav bijušas veltīgas.

Aizvadījis Morito, Ņīmi pēc tam salikās ar Ojamadu.

Tagad man ir precīzi zināms, ka jūsu sievai ir uzbraucis Kori Kjohejs.

Tad tūlīt jāiel uz policiju,— Ojamada gribēja rīkoties nolcikti.

To mēs nedrīkstam darīt,— Ņīmi atbildēja un paskaidroja: — Mēs nespēsim pierādīt sakarību starp notraipīto lācēnu un ieliekumiem uz Kori Kjoheja automašīnas. Un vēl viens apstāklis — šie fotoattēli ir iegūti nelikumīgi, tādēļ tos nedrīkst uzradīt liesā.

Bet kāpēc policija neka nedara, lai gan lās rīcībā ir pietiekoši daudz aizdomīgu datu? Būtu paši apskatījuši Kjoheja mašīnu. Ja uz tās atrastu Fumies asinis vai matus, kas tad uzdrīkstētos apstrīdēt vai noraidīt šādus pierādījumus?

Tā lieta nav lik vienkārša. Vispirms vēl arvien nav noskaidrots, vai mašīna patiešām ir uzbraukusi Fumiei. l ikai mēs abi apgalvojam, ka las noticis. Bez pietiekama pamatojuma policija nedrīkst pārmeklē! privātu automašīnu. Turklāt neaizmirstiet, ka Kjoheja tēvs ir ievērojams politisks darbinieks. Policijai jārīkojas ļoti piesardzīgi.

Mums ir pierādījums. Lācēns!

Kā var pierādīt, ka las pieder Kjohejam?

Ojamada apklusa. Tātad viņu privalineklešanai lemts izbeigties? Bet kaut kas tomēr ir noskaidrots. Boz Ņīmi viņš neko nebūtu uzzinājis. Ak. cik gruti atkāpties sada bridi, kad rokās ir jau taustāmi pavedieni!

Ņīmi kungs, vai tiešām vairs nav iespējams neko darīt? Esmu pilnīgi pārliecināts, ka sievu sabraucis Kori Kjohejs. Mēs esam lik daudz pūlējušies, lai to noskaidrotu. Un tagad viss jāpamet pusceļā?

•— Es pats esmu satriekts. Bel pašreizējā situācijā nies nedrīkstam traucēt policiju. Un arī Morito — mans slepenais ierocis — turpmāk nav izmantojams.

Vīrieši apmainījās nožēlas pilniem skatieniem.

Mums ir palikusi vēl viena iespēja…— Ņuni pēkšņi paziņoja.

Kāda?— Ojamada satrūkās.

Tikties vaigu vaiga ar pašu Kori Kjoheju.

Ar KjOheju? liet viņš taču patlaban ir Ņujorka…

Līdz Ņujorkai viens pūtiens. Lidmašīnas lido katru dienu.

Bet…— Par spīli «vienam pūtienam» un katras dienas lidmašīnu reisiem, Ojamadam Ņujorka šķita nesasniedzamā tālumā.

Kas zina, varbūt mums nāks par labu tieši tas, ka viņš atrodas ārzemēs. Savējo, las ir, japāņu, tur nebūs, pabāzīsim viņam zem deguna lācēnu, iztaujāsim, varbūt pavisam negaidīti atzīsies?

Iespējams, ka jums ir taisnība. Bel es gan uz Ameriku nevaru aizbraukt.

Ojamada nespēji! iedomāties, ka viņam būtu jābrauc meklēt noziedznieku cita zemē, kur viss ir svešs un nepazīstams. Un ari ceļanaudas viņam nebija.

Ja jūs, Ojamadas kungs, man atļausiet, es došos uz Ņujorku viens pats.

Jūs?

Esmu daudzreiz bijis Amerikā. Ņujorka man ir paziņas, tur atrodas mūsu firmas filiāle. Sestdiena, svētdiena, vēl pāris dienu, un liela būs nokārtota.

Ņīmi kungs, jūs to domājat nopietni?

Ar tādām lietām nejoko.

Mana sieva bija jums lik…

.Iiilos vainīgs viņas priekšā.— Uz lādu rīrību Ņmii mudināja protams, ne likai pienākumā sajūta, bel vīram to nevajadzēja lieku reizi atgādināt. Vajag nevis sēdēt un gaidīt Kjoheju, kas vēl nezin kad atgriezīsies Japānā, bel gan pašam aizlidot pie viņa. Un, jo ālrak, jo labāk. Ja Kjohejs atzīsies, varēsim pēc automašīnas apskates iegul papildu pierādījumus.

Esmu virs, bet nespēju nekā viņas labā darīl. Ojamada'- balsi skanēja sarūgtinājums. Viņš ļoti pārdzīvoja,šo bezspēcību.

Kāpēc jus tā runājat! Šaja gadījuma es rīkošos jusu vietā tikai tādēļ, ka pazīstu turienes apstākļus. Turklāt man ir ilgtermiņa lidmašīnas biļete un apliecība, ka man izdarītas visas vajadzīgās potes. Ja brauktu jūs, formalitātes vien bulu jākārto vismaz divas nedēļas. Tādēļ neņemiet visu tik ļoti pie sirds,— Ņīmi centī*; mierināt Ojamadu.

3

Atbraukuši uz Ņujorku, viņi jau pēc neilga laika sāka garlaikoties. Ši pilsēta gandrīz ne ar ko neatšķīrās no Tokijas. Kontrasti gan bija vēl izteiktāki nekā Tokijā, bet viss pārējais tāpat bija mašinizētas civilizācijas produkts. Prakticisms, visizsmalcinātākā greznība un bezgalīga nabadzība, neuzticība cilvēkam, automašīnu plūsma, netīrība un smirdoņa, pārapdzīvotība, uzspodrinātas fasādes un pagrimums aiz tām… Tā vien šķita, ka visas šis parādības, kas lik jūtamas Tokijā, nokļuvušas ari aiz okeāna.

Drīz viņiem apnika viss, ko mēdza dēvēt par «vienīgo pasaulē». Vajag likai pierast, 1111 tad debesskrāpju augstums vairs nepārsteidz, jo šajās celtnēs nav ne mākslas, ne skaistuma. Kjoheja uzmanību piesaistīja likai veikaliņš «Times Square» tuvumā, kur pārdeva pornogrāfiskas bildītes, 1111 pornofilmu leālrītis, bet Mičiko nevarēja tos ciest.

Tokijā izklaidēšanās vietas bija izkaisītas pa visu pilsētu, bet Ņujorkā tās visas atrodas Manhalanā. Var būt, ka nemaz nav slikti, ja uzdzīve notiek vienā rajonā, bet šie iestādījumi nudien ir visi vienādi. Brīžiem liekas, ka visu laiku atrodies vienā un tajā pašā vieta. Iespējams, ka arī Ņujorkā ir interesantākas vietiņas, bet svešā pilsētā tās uzost nav lik viegli. Un tādēļ viņiem bija jāapmierinās ar slaveniem un visādā ziņā drošiem restorāniem. Valodu viņi arī nezināja, un tas viņus vēl vairāk ierobežoja.

— Nekad nebūtu domājis, ka Ņujorka ir tik garlaicīga.— Kjohejs skaļi žāvājas, vārtīdamies pa viesnīcas gultu. Negribējās iet ne uz Brodveju, ne uz Piekto avēniju. No rīta piecelies — un nav kur dēties. Labi, ka vēl ir naudas žūksnītis. Arī vārtīties gultā var tikai līdz zināmam laikam. Nevar lāču caurām dienām nodoties mīlas rota|ām. Novārties trīs diennaktis, un pec tam pal skatīties uz draudzeni vairs negribas. Nav jau nu tā, ka viņa vairs nepaliktu, bet ir tāda «ajīlta, it kā abi bulu ieslodzīti vienā cietuma kamerā un jau pārklājušies ar pelējumu. Tik ļoti gribējās nobaudi! ko jaunu un svaigu. Ņujorka — šis dzelzs un betona milzis — kļuva viņiem īsts cietums.

Ņujorka ir saplānota pārāk ģeometriski. Tā sastāv no taisnām ielām un asiem leņķiem. Kvartāli ir ka šaha dēļa laukumi. No dienvidiem uz ziemeļiem stiepjas avēnijas, no rietumiem uz austrumiem — ielas. Un gandrīz visas ir numurētas.

Bel māju numerācija sniedzas simtos. Katra kvartāla ziemeļu pusē ir nepāra numuri, dienvidu pusē — pāra numuri. Kjohejam saka rēgoties, ka milzu cictumpilsētā Ņujorkā nami ir numurēti līdzīgi kamerām un arī cilvēkiem, lāpāt kā cietumniekiem, jābūt numurētiem.

Ak, cik sirdij mīļi bija Setagajas un Suginami ieliņu labirinti, kur māju numerācijā nav nekādas secības vai kārtības un kur tik viegli nomaldīties! Un kā viņš ilgojas pēc drauģeļiem, kuri allaž sastopami Dzjodzi vai Sindzjuku tējnīcās un bāriņos. Bet Ņujorka likās kā īsla bedre, kur pat pazīstamu cilvēku neatrast.

Es tev teicu — aizbrauksim vēl kur citur. Amerika ir liela. Varējām pabūt arī Eiropa. Kāpēc ieslēgties šaja Ņujorkā?— Mičiko žāvādamās aizsedza muti ar roku. Jā, šāda Mičiko viņam bija apriebusies līdz kaklam.

Lai kur mēs brauktu, visur tā pati apniclba. Ciest vairs nevaru šis taukainās sejas un ēdienus! Gribu atpakaļ uz Japānu.

Mēs esam tikko atbraukuši. Bet, aizbraucis inājās, tu pat sapņos atkal trīcēsi 1111 drebēsi bailēs, ka tevi kāds izseko.

Un tomēr es vēlos būt Japānā!

Kjohejs bija pavisam sašļucis. Izgājis no viesnīcas istabas, viņš jutās gluži ka kurlmēmais. Nedaudzie angļu vārdi, ko viņš bija iemācījies skolā, ncRo nelīdzēja. Viņš nekad nebija izcelies ar īpašām valodnieciskām spējām. Un tagad, nespēdams sazināties ar apkārtējiem cilvēkiem, viņš jutās apmulsis un bikls.

Kjohejs bija domājis, ka lielpilsētā cilvēkam ar biezu maku ir atvērtas visas durvis, bet, ieradies Ņujorkā, visai drīz pārliecinājās par savu domu aplamību. Protams, ka par samaksu viņš varēja dabūt visu, ko vien sirds vēlas. Un tomēr pirkšana te notiek it kā no automata. Te nav tā kā Tokijā, kur katrs cenšas izturēties pret klientu pec iespējas sirsnīgāk. Šeit, iegājis slavenā klubā, restorānā vai teātrī, viņš tūdaļ apjuka, Kjohejs nespēja atbrīvoties no pārliecības, ka visi boji un oficiantes nicina viņu un skatās kā uz dzeltenu perliķi.

Un tiešām — Ņujorkā attieksme pret krāsainajiem ir citāda neka pret baltajiem cilvēkiem. Tu maksā to pašu naudu, bet labakās vietas tomēr tiek baltajiem, un apkalpošana viņiem arī ir visādas privilēģijas. Kam un par ko tu iebildīsi? Tokijā tādas situācijas ir pilnīgi neiespējamas. Tiklīdz apkalpojošais personāls pieļauj kaul mazāko paviršību, tūlīt tiek izsaukts pārvaldnieks vai kāds cits pārzinis.

Viņa vecākus—«pasaulē vienīgos Kori Joheju un Jasugi Kjoko»— šeit, Ņujorkā, neviens nepazīst. Lūk, cik tālu var nonākt,— viņš, pircējs un klients, dreb darbinieku un apkalpotāju priekšā. Šādas situācijas bojaja Kjoheja nervus, bet savaldīšanās viņam maksāja dārgi. Un, kamēr viņš uzturēsies valstī, kur vadošā loma pieder baltajiem, tikt vaļā no šī stresa nebūs iespējams. Tādēļ, lai kur viņš brauktu, visur būs tā pati garlaicība, un likai Japānā var dzīvot pilnvērtīgu dzīvi. Bet te neatliek nekas cits kā nodoties seksam. Vismaz nenāk prātā muļķīgas domas un reizēm var japāniski dažiem vārdiem apmainīties.

Kjohejs nav ziņkārīgs kā citi jaunieši. Viņu nekas neinteresē. Viņu nespēj aizkustināt nekāda māksla. Viņš ir audzis tādā atmosfērā, kur valda krasi izteikta disproporcija starp materiālām un garīgām vērtībām, tādēļ viņa jūtas ir samaitātas. Arī Mičiko mazliet līdzinās Kjohejam, tikai viņai nav gadījies baudīt ievērojamu vecāku slavas atspulgu, un varbūt tādēļ meitene ir iecietīgākā nekā viņas ceļabiedrs.

Tik un tā nav ko darīt. Aiziesim kaut kur,— Mičiko aicināja. Viņai likās, ka šajā viesnīcas istabā, kura neielaužas saules stari un kuras logs nav atverams, viņa gandrīz vai smok.

Aiziesim kaut kur… Bet kur?

Iziesim ārā — un lad jau redzēsim.

Mums nav kur iet.

Es nespēju te nīkt caurām dienām.

Nu tad nāc šurp, pagulēsim divatā…

Pietiekami daudz esmu gulējusiI

Šorīt vēl nav gana.

Apnicis… Visu nakti no vakara līdz rītam… Apnicis!

Bet cik vajag, lai neapniktu?

Paklausies, liecies mierā! Man vairs negribas.

Tad ej viena pati, kur acis rāda.

Lai mani ievilktu pavārtē kādi zaļknābji un es pazustu bez vēsts?

Nu atkal sākas gaušanās!

Pēc šādas jau pierastas ķildas viņi beidzot pieceļas, iziet no viesnīcas un bezmērķīgi klīst pa Ņujorkas ielām.

Lidmašīnas no Tokijas uz Ņujorku un atpakaļ lido ik dienas. Ņīmi pasūtīja biļeti uz tiešo reisu caur Ankoridžu un devās ce|a ar Japānas aviokompānijas «JAL» lidmašīnu piektdien, pulksten desmitos no rīta. Līdz Ankoridžai bija jālido septiņas stundas, tur pusotru stundu-uzpildīja degvielu un veica lidmašīnas tehnisko apskati, tad vel sešas stundas gaisā, un beidzot klāt Ņujorka. Laika starpība ir četrpadsmit stundu, tādēļ iznāk, ka lidmašīna ierodas galapunktā tajā pašā dienā ap vienpadsmitiem no rīta.

Kori Kjoheja apmešanās vietu Ņujorka bija uzzinājis Morito. Ceļojumu birojā, kas organizēja Kjoheja braucienu, viņš noskaidroja viesnīcas nosaukumu. Netērējot vel līgi laiku, Morito pieteica starptautisku telefona sarunu ar šo viesnīcu un uzzināja, ka Kori Kjohejs dzīvo tur jau divas nedēļas.

Tādēļ Ņīmi tā steidzās. Ja Kjohejs aizbrauks no viesnīcas, sadzīt viņa pēdas nebūs tik viegli. Bet, ja Kjoheju varēs noķert Ņujorkā, tad varbūt izdosies panākt viņa apcietināšanu.

Sarunāt ar sievu bija daudz grūtāk neka ar firmas vadību. Vai lad varēja teikl viņai, ka jābrauc uz ārzemēm meklēt pazudušo mīļāko? Ņīmi gail bieži devās komandējumos, un šads negaidīts brauciens nespēja pārsteigt sievu. Bet, ja viņa sadomā piezvanīt viņam uz darbu, tad viss atklāsies. Bija jāsaka sievai, ka viņš brauc ievākt informāciju sevišķi svarīgos jautājumos un tādēļ par viņa komandē jumu ir zināms tikai dažiem cilvēkiem. Kā viņam šoreiz noderēja profesionālās iemaņas!

Lidojot uz Ņujorku, Ņīmi vairākkārt pieķēra sevi pie doinas, ka pals apbrīno savu neparasto uzņēmību. Kaut arī viņš un Fumie ļoti mīlēja viens otru, viņu attiecības nevarēja ilgt mūžīgi. Viņš nespētu viņas dēļ upurēt ģimeni, sievu, bērnus, un arī Fumie nevēlējās pamest viru. Tomēr abiem tās bija īstas, kvēlas jūtas, kadas viņi pārdzīvoja pirmo reizi. Bet sabiedrībā tas tika uzskatīts par amorālu uzvedību, tādēļ bija rūpīgi jāslēpj no svešām acīm.

Patiesību sakot, šādas attiecības neprasīja no Ņīmi nekādu upuri'. Viņš bija zadzis svešu sievu un baudījis tās skaisto miesu. Tik vien! Viņa un Fumies attiecības, protams, varēja dēvēt par amorālam, bet viņi bija pieauguši cilvēki un rīkojās pēc savstarpējas vienošanās. Viņi vienkārši darīja to, kas viņiem palika. Un vēl jāņem vērā tas, ka Fumie strādaja bārā, bel tur koķetēšana ar viesiem bija profesionāls pienākums. Ja vīrs atļauj sievai strādāt tādā darbā, viņam jābūt gatavam uz visu.

Ojamada viņam nekā nebija lūdzis, bet viņš tagad aizkūlies līdz pašai Amerikai, lai kaut ko uzzinātu par Fumii. Risks bija liels Ja sievai kļūtu zināms viņa ceļojuma mērķis, ģimenē saceltos īsta vētra un firmas direktora uzticība arī būtu zaudēta. Vārdu sakot, nekas labs nebija gaidāms. Un tomēr viņš devās šaja tālajā ceļojumā. Ņīmi pals nespēja saprast, kas viņam lēcies. Taču vienlaikus viņš bija pārliecināts, ka tieši lagad viņa rīcībā visvairāk izpaužas uzticība sev.

Ņīmi piedzima materiāli nodrošinātā ģimenē, kas piederēja pie sabiedrības vidējā slāņa. Viņam pavērās tā sauktais «elites ce|.š», bel ar laiku radās sajūta, ka viņš zaudē pals sevi. Viņš allaž bijis ģimenes lepnums, vecāki lika uz viņu lielas cerības. Un dēls pārspēja visu iecerēto — pirmšķirīga augstskola, pirmklasīga firma, ievērojams postenis darbā," direkcijas īpaša labvēlība… Bet, ja lab; padomāja, visa viņa dzīve bija nepārtraukta cīņa par to, lai attaisnotu uz viņu liktās cerības. Līdz šim brīdim tas viņam bija izdevies. Vai tā būs arī turpmāk? Bet tā taču ir eksistēšana citu labad, nevis viņa paša dzīve. Iegūt kāda labvēlību, attaisnot citu uzticību, nepievilt svešas cerības un visu šo laiku rāpties arvien augstāk un augstāk… Bet kas viņu gaida ce|a galā? Par to Ņīmi nekad nebija domājis. Viņš bija pārliecināts, ka iet pa paša izvēlēto ceļu. Šo pārliecību satricinaja Fumie. Ņīmi negribēja pilnīgi atdoties viņas mīlestībai. Un vai viņš, visādiem pienākumiem un rūpēm pārslogots cilvēks, vispār drīkstēja nodoties mīlestībai?

Bet šī visu uzvarošā sirds un miesas bauda, kādu viņš izjuta kopā ar Fumii, un dvēseles tukšums viņas prombūtnē jauca četrdesmit gadus vecā vīrieša prātu. Viņam šķila, ka visu mūžu dzīvojis tikai citu labad un tikai tagad pirmo reizi dzīvo pats savu — īstu dzīvi. Taču, mīlot Fumii, viņš nebija zaudējis nedz apdomību, nedz piesardzību. Kas zina, vai viņam vēl kādreiz laimēsies sastapt tādu mīlestību?…

Laime nevar būt pilnīga, ja cilvēks pilnīgi nenok]ūst savu jūtu varā. To viņš saprata, tikai iepazinis Fumii. Viņa dāvāja Ņīmim gan mīlestības priekus, gan bēdas. Un, par spīti tam. ka vajadzēja ievērot dažadus ierobežojumus, Fumie atklaja Ņīmim īstas dzīves prieku, sajūsmu par dzīvi un arī sevi pašu. Bet tagad viņa ir pazudusi, .lādara viss, kas ir viņa spēkos, lai atrastu šo sievieti. Šķita, ka Ņīmi mantojis no viņas kaismi un neatlaidību.

Lidmašīna ielidoja Ņujorkā pusvienpadsmitos. Kenedija lidosta bija pārslogota, un gandrīz pusstundu viņiem nedeva atļauju nolaisties. Lidmašīna riņķoja virs pilsētas. Caur miglu un dūmiem debesskrāpju izplūdušās kontūras atgādināja milzu dzīvnieka skeletu, kas iet bojā mašinizētās civilizācijas iztvņikojumos. Jura bija melna, netīra. Tāds pats skats no putna lidojuma paveras virs Tokijas līča un Tokijas—Jokohamas rūpnieciskās zonas, kas mūžīgi tinas dūmu un sodrēju dūmakā.

Beidzot pienāca arī viņu kārta un lidmašīna sāka nolaisties. Pēc ilgās nīkšanas gaisā nosēšanās šķita neticami ātra.

Visas formalitātes bija nokārtotas jau Ankoridžā. Ņīmi nekādas bagāžas nebija. Liekam mantām neapkravies, viņš iznāca no lidostas un ar taksometru aizbrauca uz pilsētu. Vispirms vajadzēja piebraukt pie Kjoheja viesnīcas un pārliecināties, vai viņš vēl dzīvo turpat. No tā bits atkarīga Ņīmi tālākā rīcība. Viņam nav laika ilgi gaidīt. Kjoheja lieta jānokārto paris dienās.

Izklaiņojušies ielu burzmā, Kjohejs un Mičiko atgriezās viesnīcā. Pārak daudz viņi nestaigāja, bet nogurums bija drausmīgs. Istaba vēl nebija sakopta.

•—Lopi tādi! Kjohejs dusmojas, bet pacelt klausuli, lai sūdzētos, viņš tomēr neuzdrošinājās.

Mums kaut kāds ziņojums.— Mičiko ieraudzīja mirgojošu sarkanu spuldzīti telefona aparātā uz naktsgaldiņa. Tas bija signāls, ka administratoram lejas halle ir kaut kas sakāms. Izejot 110 viesnīcas, viņiem vienmēr bija slinkums nodot dežurantam istabas atslēgu. Ta palika kabatā, tādē| atgriežoties nebija vajadzības iet pie administratora un ziņojums netika saņemts.

Savādi, mums Ņujorkā nav neviena pazīstama.— Mičiko domīgi nogrozīja galvu.

Laikam būs izrakstīts rēķins.

Nevar būt. Mes samaksājām krietni uz priekšu.

Tu domā, ka pie mums kāds bulu atnācis?

Es neka nedomāju. Pašam jātiek skaidrībā, kas tas varētu būt.

Varbūt kāds no mūsu kompānijas atbraucis ciemos?

Vai lu esi kadam nosaucis mūsu viesnīcu?

Itin nevienam.

Kas ladā gadījumā varētu atbraukt?

Nu tad aizej un noskaidro, kas par lietu.

Es? Nē, es gan neiešu. Nav noskaņojuma.

Lūdzu, aizej. Tev ang|u valoda padodas labāk nekā man. Un vispār sievietei izdodas vieglāk sarunāt ar vīrieti.

Labi, aizčāpošu. Neka darīt. Dzīvoju taču tava maizē.

Kopš ierašanās Amerikā Kjohejam duša bija pavisam saš|ukusi. Sarunāties viņš nespēja un tādēļ ccnlas izvairīties 110 jebkādiem sakariem ar apkārtējiem. Esi viņi gāja uz pašapkalpošanas kafetērijām, bet iepirkās supermārketos. Ja bez sarunām nekādi nevarēja izlikt, Kjohejs vienmēr lika to darīt Mičiko. Meitenes angļu valodas zināšanas nebija labakas kā Kjohejam, bet viņa nekautrējās runāt, ņēma palīgā arī žestus un galu galā sapratās. Mičiko ātri iedzīvojās jaunajos apstākļos un nezaudēja možumu, bet, jo brīvāk jutās Mičiko, jo neveiklāks kļuva Kjohejs. Jau bija lik tālu, ka viņš nespēja pat pateikt taksometra šoferim, kur jābrauc.

«Es tev esmu ka pavadone aklajam,» Mičiko smējās pati par sevi.

Zinot, ka sīilit Kjoheju ir bezcerīgi, Mičiko nekavēdamās devās pie administratora. Bet Kjohejs nolēma pa to laiku nomazgāties dušā. Viņš nepievērsa uzmanību izsaukumam, jo domāja, ka tā ir kļūdīšanās vai kads aizrādījums no viesnīcas direkcijas. Tieši lajā brīdī, kad viņš iznāca 110 vannas istabas, atgriezās Mičiko. Meitene bija gluži bāla.

Kas tev noticis? Tev tāda seja, it kā tu būtu satikusies ar spoku.— Kjohejs nobijās, jo meitene tiešām drebēja ka drudzī.

Jā, es tikos ar spoku, ar īslu spoku…

—: Nemels niekus! Stāsti — kas nolicis? Un netrīci kā receklis…— Kjohejs uzkliedza draudzenei.

Še, skaties pats.

Mičiko pastiepa Kjohejam lo, ko visu laiku bija turējusi rokās.

Šis te?

Jā, ja, tas pats! Varbūt esi aizmirsis? Lācītis, tavs mīļais

lācītis…

Tiešām, tas bija lācēns, Kjoheja talismans, kas bija pazudis bez vēsts taja naktī, kad viņš sabrauca sievieti. Kjohejs pazina lo no pirmā acu uzmetiena.

Kur tu viņu dabūji?

Pie administratora.

Kas lo atnesis?

Nezinu. Pirms stundas esot atnācis kāds japānis, palūdzis lo nodot tev un atvadījies.

Tā arī teicis — nodot man? Varbūl kādam cilam?

Vai tu saproti, ko tu runā? Tas taču ir tavs lācis. Kam cilam var to atnest?

Kas tas bijis par japāni? Cik vecs, kā viņš izskatījies?

Administrators neatceras. Viesnīca esot liela, apmeklētāju daudz. Visus paturēt prātā neesot iespējams. Pie tam amerikāņiem visi japāņi šķiet cits citam līdzīgi.

Kas un kādēļ to atnesis?

Kā lai es to zinu?

Mičiko, saki jel — ko lai es tagad daru?

Nejautā man, es nekā nezinu.

Mičiko, man bail. Skaidrs, ka mūs izseko.

Kjohejs trīcēja tāpat kā pirms brīža Mičiko. Viņš tik tikko turējās kājās.

Kjohej, savaldies! Liela brēka, ka tev kāds atsūtījis lāci! Kas tur sevišķs?

Nu ka tu nespēj to aptvert! Tas ir smalks aprēķins. Nav šaubu, ka kāds ir visu redzējis, pacēlis lāci un tagad mēģinās mani šantažēt.

Kāds tu esi jocīgs, Kjohej! Šeit taču ir Ņujorka… Kam gan ienāks prātā doma speciāli doties pāri Klusajam okeānam, lai pabiedētu tevi. Labi, pieņemsim, ka tev ir taisnība. Bet nav taču zināms, ka tu esi pazaudējis lācēnu tieši tur. Varbūt viņš lika atrasts kaut kur pavisam citur.

Nē, tieši tur! Viss ir skaidrs. Kāds ir bijis tur un visu redzējis. Man.ir beigas. Ko lai daru?— Kjohejs bija pilnīgi zaudējis galvu. Viņš aiz bailēm lā trīcēja, it kā vajātājs jau stāvētu istabā un stieptu viņam pretī roku dzelžus.— Lai kā tas būtu, mēs nedrīkstam šeit ilgāk palikt.

Nedrīkstam! Bet uz kurieni lai dodamies?

Kur acis rāda. Tikai prom no Ņujorkas.

Es vēlreiz saku — bailēm ir lielas acis. Vispirms uzzināsim, kas atnesis šo lācēnu.

Tad jau būs par vēlu. Ja tu gribi palikt, es braukšu viens.

Nē, viens tu nekur tālu netiksi.

Es levi lūdzu, brauksim abi kopā! Tu taču mani nepametīsi, vai ne?— Kjohejs žēlabaini vaimanāja.

Ja jau tā, tad mūs abus saņems aiz apkakles. Nekā darīt, būs jāmūk kopā ar tevi,— Mičiko drūmi noteica.

Viņi sāka steidzīgi kravāties. Kjohejs nezināja, ko lai iesāk ar lācēnu—izsviest ārā nespēja, bet ņemt līdzi bija bail. Nobraukuši lejā ar mantām, abi devās pie administratora un paziņoja par aizbraukšanu. Kasieris ievadīja istabas numuru elektronu skaitļojamā mašīnā, kas acumirklī aprēķināja maksu. Kjohejs gaidīja atlikumu no iemaksātās depozitārās summas, kad pēkšņi kāds viegli uzsita viņam uz pleca.

Kjoheja priekšā stāvēja spēcīgs pusmūža japānis ar vērīgu skatienu.

Pēkšņi iepatikās braukt prom?—atskanēja dobja balss, kas it ka nāca no krūšu dziļumiem. Acis stingri vēroja Kjoheju un Mičiko.

Kas t-tu t-tāds esi?— Kjohejs stostījās.

Mani sauc Ņipii-

Es tevi nepazīstu…

Bet man viss ir labi zināms!

Ko tev vajag? Esmu aizņemts. Es gatavojos…— Kjohejs apmulsa, jo saprata, ka pašam nav ne mazākās jausmas, kurp un kāpēc viņš gatavojas.

Gribat kaut kur braukt, vai ne?— Ņīmi paleica viņam priekšā.

- Braukšu vai nebraukšu, kāda tev dala!

Kāpēc tā jāuztraucas? Gribu jums pakalpot un neko vairāk.

Es tevi nepazīstu, ko tu uzbāzies ar savu runāšanu!

Toties es jūs pazīstu labāk nekā daudzus citus. Pirmīt es

atļāvos pasniegt jums mazu dāvaniņu — samta lācīti. Vai tas jums patika?

Kjohejs paraudzījās uz savu koferi. Vai tik lācis nav iebāzts starp mantām…

T-tu t-tas biji, kas atnesa… Kāda velna pēc jātēlo šī komēdija?

Tas tev pašam būtu labak jāzina.

■— Ak tu t-tāds, tāds…

Vai lācītis pieder lev?

Nē!

Es biju blakus istabā un noklausījos jūsu sarunu no sākuma līdz beigām. Sienas ir plāniņas, dzirdamība lieliska. Ierakstīju visu magnetofona lentē. Vai, cik Amerika ir ērtas viesnīcas! Iespied, kam pienākas, saujā dzeramnaudu, un tu dabū jebkuru istabu, kādu vien vēlies. Jā, tev gan nelaimējās, ka blakus istaba bija brīva.

Tu esi īsts lops!

Kori Kjohej! Beidz ākstīties! Viss liecina pret tevi!—Ņīmi nosvērtajā balsī ieskanējās draudīgs lonis.

NOZIEGUMA VADMOTĪVS

1

Džonija Heivarda tēvs uzturējās Japānā kā amerikāņu armijas karavīrs. Tur viņš iemīlējās japanietē, un nebija nekāds brīnums, ka lai piedzima bērns. Parasti amerikāņu karavīri, atgriežoties dzimtenē, pameta savas japāņu mīļākās. Un, ja uzradās bērns, ari tas tika pamests. Gandrīz visas šis sievietes bija prostitūtas. Pēc Savienoto Valstu armijas izvešanas šie vecāku pamestie nelaimīgie jaukteņi kļuva Japānai par sociālu problēmu.

Tikai nedaudziem laimes lutck|icm izdevās aizbraukt līdzi tēviem uz viņu dzimto zemi. Varbūt Džonijs bija viens no tiem? Kaut kādu apstākļu dēļ māte nav varējusi braukt. Viņa palikusi Japānā, un tādēļ ģimene izira.

Iespējams, ka, atgriezies Amerikā, Džonija tēvs kādu laiku netika ziņojis, ka viņam ir bērns, un tikai pēc laulībām ar Terēžu Norvudu pieteica Džoniju reģistrēšanai kā viņa un Terēzas dēlu, viltojot bērna dzimšanas datumu. Vēlāk, kad Terēza nomira, Vilšovs Heivards, nemitīgā dzeršanā sabendējis savu veselību, būs sapratis, ka viņa dienas ir skaitītas, un laikam ierosinājis Džoniju, kas varbūt jau sen zināja, ka Japānā dzīvo viņa īstā māte, aizbraukt uz turieni un apciemot viņu. Lai dabūtu ceļanaudu, Vilšovs metās zem bagātnieka mašīnas riteņiem, un par saņemto kompensāciju Džonijs devās uz Japānu. Bet tēva pašuzupurēšanās izrādījās veltīga. Džonijs Japānā tika nogalināts. Kas to izdarījis? Kādēļ?

Kenam Šeflenam pēkšņi iešāvās prātā šausmīga doma. Vai «japāņu mamma» hija priecīga, tiekoties ar tādu necerētu un negaidītu viesi? Ja iedomājas parastas vecāku un bērnu jutas, viņai gan būtu vajadzējis priecāties. Viņas puisītis, kas bija pazudis bez, vēsts kopš tā laika, kad tēvs aizveda viņu uz Ameriku, atgriezies pie mātes jau kā stalts, pieaudzis cilvēks! Kura māte gan nebūtu laimīga un prieka pārņemta? Šis bērns, kas tika viņai atrauts 1111 pazuda kaut kur aiz okeāna, droši vien uz mūžu palicis viņas sirdi un domās un allaž vīdējis viņas acu priekšā. Kas zina, var būt, ka viņi, cieši apskāvušies, kādu brīdi nebija spējīgi izteikt ne vārda.

Bet ja pa šo laiku māte bija izgājusi pie vira un viņai ir cita ģimene? Ko tad? Jaunajā ģimenē laikam arī ir bērni. Un dzīvesbiedram nekas nav zināms par viņas pagātni. Vīrs mīl sievu, bērni dievina māti. Dzīve rit klusi un mierīgi. Vidēji pārtikusi un vispār kārtīga japāņu ģimene. Un tad pēkšņi ierodas melns dēliņš. Viņa, protams, zina, ka tas ir viņas dēls, kuru pirms divdesmit gadiem tēvs aizveda uz savu zemi. Zina, bet tajā pašā laikā arī nevēlas nekā zināt…

Tāda dēla ierašanās vīram būtu īsts trieciens. Arī viņas «japāņu bērni» būs satriekti. Ģimenes locekļu iztēlē rādīsies ainas no mātes pagalnes. Un tad līdz izmisumam novestā māte… «Bet vai tiešām māte, kaut ari viņa censtos nosargāt savu drošibu, būtu spējīga paceli roku pret pašas bērnu?»

Šis jautājums darīja galu Kena šaubām.

2

Izmeklēšanas grupas dalībnieki ar saspringtu uzmanību klausījās Munesues ziņojumu. Viņš domāja, ka ir pienācis laiks galīgi formulēt savu versiju.

Saidzjo Jaso dzejoli caurstrāvo mīlestības jūtas pret māti. Cilvēks atceras, kā bērnībā viņš kopā ar māli devies pastaiga kalnos, un šis atmiņas izraisa viņa ilgas pēc mātes. Vārsmās dziļi un izjusti atainotas mātes un'bēma jutas. Mēģināsim iedomāties, ka mate ir Jasugi Kjoko, bel bērns — Džonijs Heivards.

Ko?— Munesues paziņojums pārsteidza visus klausītājus.

Vārdu sakot, Džonijs ir Jasugi Kjoko ārlaulības bērns un tādā gadījumā…

Bel tajā laikā Džonijs vēl nebija nācis pasaule!

Inspektors Nasu skaļi izteica domu, kas laikam mulsināja visus

grupas dalībniekus.

Mēs spriežam par Džonija vecumu tikai pēc tā, kas ierakstīts viņa pasē. Bet pilnīgi iespējams, ka Džonija tēvs ir viltojis bērna dzimšanas datumu vai arī daudz velak to reģistrējis.

Tad jau Jasugi Kjoko, kurai tagad ir četrdesmit, dzemdējusi Džoniju gandrīz nepilnu sešpadsmit gadu vecumā…

Domāju, ka Jasugi patiesais vecums nav sevišķi pārliecinošs lakts.

Tātad ārzemnieks, kas pavadīja Jasugi, bijis…

Džonija tēvs un viņas toreizējais vīrs…

…kas nezināmu iemeslu dēļ aizvedis uz Ameriku tikai Džoniju…

Laikam gan. L'n pēc vairāk nekā divdesmit gadiem Džonijs ieradās Japānā, lai apmeklētu savu īsto māti.

Varu iedomāties, kāds pārsteigums tas bija Jasugi Kjoko!

Nedomāju, ka viņa bija tikai pārsteigta. Kori Joliejs, protams, nekā nezina par sievas pagātni. Ja viss atklātos, piedošanas nebūtu. Padomājiet paši — visu cienījamā, vienreizējā Jasugi Kjoko kundze jaunība sapinusies ar nēģeri un dzemdējusi jaukteni. Turklāt pēc dokumentiem viņa nav bijusi precējusies. Tātad viņas toreizējais dzīves veids ir pilnīgi noskaidrots. Bet slavenajai komentētājai Jasugi Kjoko daudz bīstamāks liktos viņas karjeras sabrukums neka vira dusmas. Ja atklātos, ka viņa ir ārlaulības melnādaina zēna māte, televīzija droši vien ar kannu padzītu savu mīluli un šaustītu viņu no tiem pašiem ekrāniem.

Tātad Džoniju nogalinājusi Jasugi Kjoko?— Nasu acis iezibe- jās.

Aizdomas ir ļoti lielas un pamatotas.

Bet tad jau māte ir nogalinājusi savu dēlu.

Ko nozīmē «savu dēlu»? Bērns tika šķirts no viņas jau agrā bērnībā. Turklāt Džonijam ir melna āda, un vispār nav zināms, vai viņai bijušas pret zēnu mātes jiitas. Un nu pēkšņi Džonijs ierodas gluži negaidili, stādās priekšā kā viņas dēls, tādējādi liekot Jasugi saprast, ka viņa ierašanās nozīmē visas ģimenes sabrukumu un viņas pašas bojāeju. Līdz ar lo atbraucējs kļūst par nīstamu personu.

Kāds sakars ir starp Saidzjo Jaso dzejoļiem un Jasugi attieksmi pret delu?

Man staslīja, ka jau pirms kara Kiridzumi karstajos avotos «Dzejolis par salmu cepuri» bijis iespiests uz salvetēm un reklāmas izdevumiem. Kad Jasugi ar viru un dēlu ieradās Kiridzumi, viņa varēja izlasīt šo dzejoli, tas viņai būs iepaticies, un viņa būs iztulkojusi tā saturu vīram un dēlam. Tas iespiedās Vilšova atmiņā, un, kad zēns paaugās, tēvs pastāstīja viņam, kā visa ģimene trijata reiz braukusi uz Kiridzumi. Viņš atcerējas arī dzejoli, kurā aprakstītas šīs vietas. Džonija agras bērnības atmiņās būs saglabājies mātes tēls no tā laika, kad viņi uzturējās Kiridzumi. Tēva atstāstītās vārsmas dēlam bija tas pats, kas mātes glāsti un apskāvieni, un galu galā šī dzeja ataicināja Džoniju uz Japānu.

Nu, bet kā īsti ir ar to dzejoļu krājumu? Laikam tas tiešām bijis Džonijs, kas aizmirsis grāmatiņu taksometrā.

Acīmredzot Jasugi Kjoko, atgriežoties no Kiridzumi, bija nopirkusi un uzdāvinājusi lo bērnam. Tādejādi šis vārsmas patiešām kļuva zēnam par mātes simbolu.

Tas ir tāds saldi sērīgs stāsts, kā dēls atbraucis no Amerikas, lai satiktos ar neaizmirstamo māmiņu, bet māmiņa paņem nazīti — un šņāks… Nudien jauki!

Jasugi ir divi bērni japāņi. Kas tas viņiem bulu par triecienu, ja viņi uzzinātu par mīļās mātes apšaubāmo pagātni un melnādaina brāļa esamību! Lai nosargātu šos abus bērnus, viņa nogalināja dēlu jaukteni.

Visus klātesošos nomāca Munesues uzburtā gandrīz vai fantastiska aina.

Nudien, par Jasugi Kjoko radies ne mazums aizdomu, tikai pierādījumu nav.— Nasu smagi nopūtās.— Visas ģimenes brauciens uz Kiridzumi ir tikai pieņēmums. Nevienam nav skaidri zināms, vai Jasugi Kjoko tiešām tur bijusi. Munesues versijai par labu nak tikai Jasugi apgalvojums, ka viņa nekad un neka nav dzirdējusi par Kiridzumi, lai gan pati atklāti satraucās par Saidzjo Jaso dzejoli, kurā pieminēts šis ciematiņš. Tas ir ļoti aizdomīgi. Bet iespējams arī, ka viņa nezina visu dzejoli. Gadās taču, ka cilvēks atceras tikai kādu rindiņu vai pantiņu. Atklātnītē, kas adresēta Omuro Josino, ar Nakajamas Tanes roku bija rakstīts par cilvēku «no mūsu dzimtās vietas», bel nav nekāda pamata domāt, ka te minēta tieši Jasugi Kjoko. Visi Munesues pieņēmumi balstās uz to, ka X ir Jasugi. Uz šādiem pieņēmumiem dibinātā Munesues versija tiešām apvieno daudzus atsevišķus faktus, un tādējādi rodas iespaids, ka Jasugi tiešām ir vainīga. Bet, atklāti runājot, tas nav nekas cits kā izmeklēšanas grupas subjektīvs viedoklis.

Vajadzētu izpētīt Jasugi pagātni un pierādīt viņas alibi,— Jamadzi meklēja atbalstu pie Nasu.

Protams.

Bet, ja arī pārliecināsimies, ka Jasugi nav droša alibi, tas mums tik un ta neko nelīdzēs,— iebilda Kavaņisi.

Parasti alibi jānoskaidro tajos gadījumos, kad rodas pārāk daudz aizdomu. Ja alibi nevar pierādīt cilvēks, kuram ar izmeklējamo lietu nav nekāda sakara, tas vēl ne par ko neliecina. Izmeklēšanas orgāni var celt apsūdzību likai tad, ja ir uzkrāts pietiekami daudz materiāla, kas apstiprina aizdomās turamās personas vainu. Pašreizējā stadijā policijai vajadzēja domāt par nopietnu tālāko izmeklēšanu, un drīz vien jauni fakti atklājās tur, kur nevienam nenāca ne prātā tos meklēt.

Tikko Munesue bija ieradies darbā, dežurants ziņoja, ka viņu gaida apmeklētājs. Parasti policija daudz apmeklētāju ierodas tādos brīžos, kad tiek izmeklēta kada svarīga liela. Bet kas gan varētu nākt lik agri? Iecirknī vēl neviena darbinieka nebija.

Jus meklē jauna meitene. Nedod viņas jums mieru!— Dežurants pasmīnēja. Munesuem nebija ne jausmas, kam viņš būtu vajadzīgs. Iegājis uzgaidāmā telpa un ieraudzījis meiteni, kas nāca viņam pretim, Munesue nespēja apvaldīt izbrīnu:

Ak tu tā esi!

Taņī Sinko no Jacuo veikli paklanījās un aplaizīja apkaltušas lupas.

Kāpēc lik agri? Vai tevi vēl arvien vazā tas lietas dēļ?

Lūdzu, piedodiet. Es laikam traucēju jums strādāt. Bet, ziniet, mani padzina…

Padzina?

Ja. protams. Jasugi kundze atbrīvoja mani 110 darba.

Tad nu gan. Un par ko viņa tevi atbrīvoja?

Pati nezinu. Saimniecei laikam nepatika, ka es toreiz iejaucos.

Kāpēc tu saki — iejaucos? Tu taču neizdarīji neka slikta. Tieši otrādi, palīdzēji policijai. Aizturēji noziedznieku.

Lūk, lieši lo es laikam nedrīkstēju darīt. Rīkojos pec policijas norādījumiem, bet saimniece saērcinājās. Apgalvo, ka viņas vardu nekādā gadījumā nedrīkstot iejaukt policijas darīšanās.

Saimnieks taču pats izsauca policistus?

Bel viņa saka — nav ko bizot uz policiju un melst, ko nevajag.

Un tādēļ tevi padzina?

Jā. Turklāt — es it kā nemaz neesot pieņemta darbā. Esot pati atbraukusi un palikusi. Un tagad, kad man paradīja durvis, es nedrīkstu iebilst ne vārda.

Ko tu turpmāk darīsi? Vai tev ir kur palikt?

Munesue aplūkoja Sinko. Viņai mugurā bija tā pati blūzīte krievu krekla stilā un tie paši svārki. Tikai tagad viņa turēja rokās divus koferīšus. Toreiz Munesue brīnījās, cik ātri meitene piesavinājusies lielpilsētas manieres, bet tagad viņa izskatījās nožēlojama. Laikam tādēļ, ka bija zaudējusi darbavietu.

Atsūtīt šādu bezpalīdzīgu meitēnu Tokijas burzmā ir tas pats, kas iedzīt pliku aitiņu vilku barā.

Kori kungs mani pažēloja. Teica, ka es varot strādāt viņa kantorī.

Tas atrodas kādā viesnīcā Sindzjuku, vai ne?

Jā. Saimnieks ir noīrējis man istabu tajā paša viesnīcā. Tas ir ļoti labi. Tādēļ esmu atnakusi atvadīties no jums. Tagad dzīvošu tālu prom, mi laikam vairs negadīsies būt šajā pusē…

Paldies par uzmanību. Patīkami dzirdēt, ka tev ir laimējies iekārtoties cita darbā.

Jums taisnība. Kad viņa mani padzina, es tiešām nezināju, ko iesākt. Atgriezties Jacuo nav jēgas. Esmu nolēmusi — atgriezīšos tikai .tad, ja nevarēšu neko iemācīties vai būšu nomirusi.

Lieliska apņēmība. L'n ko tu gribi iemācīties?

-— Ir daudz dažādu lietu. Vispirms iepazīšos ar pasauli, paplašināšu savu redzesloku. Esmu vēl jauna, gribētos vēl daudz ko pamēģināt.

Pareizi. Jaunībā vajag mācīties. Bet tikai neaizmirsti, ka sevi arī jāsargā. Jaunība otrreiz vairs neatgriezīsies.

Munesue apzinājās, ka viņa vārdi skan pārāk pamācoši, un viņam kļuva neērti. Varēja nodomāt, ka viņš šaubās par meitenes godīgumu.

Es jus saprotu. Sargāšu to, kas mūžā dots tikai vienu reizi.

Taņī Sinko balss intonācija liecināja, ka meitene nojautusi viņa

vārdos apslēpto domu.

Tad Munesue pēkšņi atskārta, kas neliek viņu miera visu sarunas laiku. Vai tikai Jasugi Kjoko nav padzinuši Taņī Sinko tādēļ, lai dabūtu viņu prom no Kodzimači iecirkņa, kur liek izmeklēta Džonija slepkavība? Jasugi droši vien ir dzirdējusi, ka Sinko pazīst policistus, kas bija ieradušies Jacuo, un nu ir nobažījusies, ka kalpone neizpļāpā ko lieku. Tādēļ Jasugi pasteigusies nosūtīt meiteni uz vīra biroju Sindzjuku rajonā. Ja būtu viņas spēkos, viņa droši vien aizsūtītu Sinko atpakaļ uz Jacuo.

«Jasugi Kjoko nepatīk, ka Taņī Sinko sapinusies ar policiju. Tātad kundzei ir kas slēpjams,» Munesue nodomāja.

Izmeklētāja kungs, kas jums lēcies? Kāpēc tik barga seja?

Sinko balss iztraucēja Munesues pārdomas.

O-Sina, man ir viens lūgums.

Lūgums? Kāds lūgums?— Sinko naivi jautaja, šķielējot uz Munesui.

Vai tu nevarētu man palīdzēt noskaidrot vienu lietu par Jasugi kundzi? »

Ko viņa tādu savārījusi?— Sinko acis iezibējās ziņkāres uguntiņas.

Neko sevišķu. Bet, lūdzu, pārāk neiekarsti.

Nu, ja neko sevišķu, tad nav ko runāt.

Bet, pēc tavāin domām, viņa ir spējīga…

Protams. Saimnieces ārējais izskats nemaz neatbilst viņas apslēptajai būtībai. Televīzijā un žurnālos viņa parādīta kā skaista, gudra, laba sieva, gādīga māte — īsts paraugs visiem. Bel mājās rūpējas tikai par sevi. Vīrs un bērni ir pamesli kalpoņu ziņā. Dēls un meita viņu vispār neinteresē jau no dzimšanas. Ne reizi pati nav ēdienu gatavojusi vai kādam veļu izmazgājusi. Toties prot sevi parādīt visai Japānai kā paraugsievu un māti. Jocīga padarīšana…

Ko tu viņai tā uzbrūc?

Nelikās, ka Sinko tādā veidā censtos atmaksāt par izraidīšanu. Acīmredzot nepatika pret Jasugi Kjoko meitenei bija radusies jau paša sākumā. Vēl jo labāk.

Ko jūs vēlējāties noskaidrot?— Sinko ieinteresēta raudzījās uz Munesui.

Man jānoskaidro, kur Jasugi Kjoko… tas ir, Jasugi kundze… bijusi septiņpadsmitajā septembri un divdesmit otrajā oktobrī.

Septiņpadsmitajā septembrī un divdesmit otrajā oktobrī? Bet kas tajās dienās noticis?

Šie dati vajadzīgi, lai noskaidrotu kādu lietu. Vārdu sakot, mani interesē, ko viņa darījusi laikā 110 astoņiem līdz deviņiem vakarā septiņpadsmitajā septembrī un ap sešiem no rīta divdesmit otrajā oktobrī.

Tādēļ jūs bijāt atbraucis uz Jacuo?

Iespējams, ka tādēļ…— Munesuem bija jāpiekrīt meitenes niinēj urnām.

Saprotu. Jāpierāda alibi, vai ne?— Sinko acis kvēloja ziņkārē, un, kamēr Munesue vilcinājās ar atbildi, Sinko turpināja čalot:

Ja ko uzzināšu, tūlil paziņošu jums. Gan jau es noraušu no viņas sejas lo viltus masku!

Esi mierīga, Sinko, neaizraujies! Jasugi kundze nav neko…

Labi, labi. Man viss ir skaidrs. Aiziešu uz kādu lasītavu un pašķirstīšu vecas avīzes. Gan jau pati noskaidrošu, kas noticis septiņpadsmitajā septembri un divdesmit otrajā oktobri. Un ne tikai to vien. Jau pēc uzraksta uz plāksnītes pie durvīm var nojaust, ko jūs te izmeklējat.— Sinko ar zodu pamāja uz izmeklēšanas nodaļas pusi. Jā, šī meiča bija daudz atjautīgāka, nekā likās sākumā, kad vispirms dūrās acīs viņas šķietamā vieglprātībā.

Tikai, lūdzu, nestāsti nevienam par manu lūgumu!

Esiet mierīgs! Citādi iznāks, ka nododu savu saimnieci. Labāk jau klusēt.

Nu tad man vairs nav ko piebilst. Tikai rīkojies tā, lai Jasugi kundze nekā nenojauš.

Munesue daudz necerēja uz Sinko palīdzību, bel jau pēc divām dienām atskanēja telefona zvans.

Noskaidroju,— meitene teica, smagi elsdama klausulē.

Jau noskaidroji?— Munesue nebija gaidījis tik ātru atbildi.

Septiņpadsmitajā septembrī viņa it kā bijusi mājās. Bet tas nav visai precīzi.

Bijusi mājās?

Par šo datumu nav nekādu piezīmju.

Vai tad viņai viss ir pierakstīts?

Ja viņai jādodas kaut kur ārpus mājas, tad tas liek atzīmēts Bet, ja nekādu pierakstu nav, tad viņa bijusi mājās.

Un kas notika divdesmit otrajā oktobrī?

Par šo dienu ir ierakstīts.

- Patiesi? Un uz kurieni viņa devusies?

Iepriekšējā dienā, divdesmit pirmajā oktobrī, Takasaki pilsētā aotikusi sapulce, kurā piedalījies pats Kori kungs. Viņa braukusi kungam līdzi.

Ko lu saki? Vai tiešām uz Takasaki?—Munesue iekliedzās.

Kas lur lik savāds? Kāpēc jus ta kliedzat? Gandrīz vai nobijos.

Piedod. Tā ir la pati Takasaki, kas atrodas Gummas prefektūrā?

Vai ir vēl arī cita Takasaki?

Nav, nav. Saki — vai tavas ziņas ir pavisam drošas?

Ziņas ir pavisam precīzas. Tās ir ierakstītas Kori kunga kalendārajā plānā.

Ak jā, lu taču strādā Kori Joheja kantorī.— Munesue kļuva domīgs. No Takasaki līdz Jokogavai nav pat trīsdesmit kilometru. Tātad tās dienas priekšvakarā, kad Nakajama Tane gaja bojā pie Kiridzumi aizsprosta, Jasugi Kjoko atradusies Takasaki, tas ir, trīsdesmit kilometru attālumā no nolikuma vietas.

Paklau, Sinko! Vai saimnieki divdesmit pirmajā oktobri palika pa nakti Takasaki? Vai varbūt viņi atgriezās Tokijā jau taja pašā dienā?

Nē, pārnakšņojuši Takasaki. Sapulce notikusi pilsētas kluba trijos dienā un tad, pēc pārtraukuma, septiņos vakarā. Pēc sapulces vēl bijušas pārrunas ar pilsētas iedzīvotājiem, 1111 nakti viņi palikuši viesnīcā «Karasugava». Tas viss ierakstīts piezīmju blokā.

Tu man esi ļoti palīdzējusi, paldies!

Nav par ko. Man šī lieta šausmīgi patīk. Varbūt es ari kļušu par izmeklētāju?-»- Sinko teica un daudznozīmīgi piebilda:— Bet es zinu vēl kaut ko…

Nu. ko lad tu zini?

Tajā pašā diena no aizsprosta Macuīdas ciematā nokritusi un nositusics vecenīte Nakajama Tane. Bet viņa ir tā pali Nakajama Tane, par kuru uzzināt jus bijāt atbraucis uz Jacuo. Vai nav taisnība?

Tu nu gan esi…

Uu no 'Takasaki Macuīdu var ar roku aizsniegt…

Tu un gan esi īsts detektīvs. Tikai nejaucies tālāk šaja lietā!

Ja jums būs vēl kas vajadzīgs, liīdzu, ziņojiet. Palīdzēšu ar lielāko prieku,— atvadoties satraukti leica Taņī Sinko.

TRŪKSTOŠAIS PIERĀDĪJUMS

1

Jo tuvāk nāca ciemats kalna pakāje, jo mazāk iespēju atlika. Viņam visu laiku likās, ka varbūt tālāk radīsies kāda piemērotāka vietiņa, tādēļ viņš jau vairākkārt bija atlicis savu nodomu. Dct ceļš, ka par spīli, veda lejup, un apvidus kļuva arvien klajāks.

Žēl, ka ceļš ved lejup. Te ir tik skaistil—vientiesīgi teica Arai Masa jo, kurai nebija ne jausmas par Kavamuras slepenajiem nodomiem.

Apstāsimies šeit, atvilksim elpu,— Kavamura piedāvāja, vēlīgi lūkodamies apkārt.

Priekšā pletās ne visai bieza kriptomēriju birzs. Diezin cik ideāla šī vieta nebija. Ret, ejot tālāk, aizvien tuvāk būs ciemats, un tad šada iespēja zudīs uz visiem laikiem.

Bet kādas pūles bija jāpieliek, lai atvilinātu meiteni līdz šejienei! Diezin vai vēl kādreiz radīsies iespēja divatā doties šādā pārgājienā. Nākamgad abi beigs augstskolu. Kavamura zina, ka viņam būs jāstrādā otršķirīgā firmā. Bet Masajo izies pie vīra. Līgavas lūkošana jau notikusi, viss jau ir nornnāts, un kāzas būs tūlīt pēc izlaiduma.

Kavamura negribēja, lai citi zinātu par šo «ekskursiju», tādēļ nosauca to par grupas pārgājienu. Kavamura un Masajo bija privātas Tokijas universitātes studenti. Abi mācījās vienā grupā un visus četras gadus aktīvi darbojās «Zinātniski pētnieciskajā tūrisma sekcijā».

Šis sekcijas zinātniskais nosaukums nebūt nenozīmēja, ka lā veiktu speciālus pētījumus. Pulciņā bija apvienojušies tūrisma cienītāji, kas laiku pa laikam devās pārgājienos. Reizēm viņi izdomāja saviem izbraucieniem skanīgus nosaukumus, piemēram, «Jaunas tendences ceļotāju aprindās masu tūrisma laikmetā» vai arī «Pārgājiens pārdomām, kāds tu esi», bet aiz šīm skaistajam devīzēm slēpās vienkārša vēlēšanās pavadīt laiku jautrā sabiedrībā.

Kā gan citādi varētu ceļot kopā ar kursa biedrenēm, ja nebūtu šāda kluba? Arī meitenes neiebilda pret braucieniem kopā ar puišiem ceļotāju pulciņa ietvaros. Un vecākiem bija mierīgs prāts — tomēr sabiedrisks pasākums.

Arai Masajo, kas izcēlās ar mūsdienīgu skaistumu un staltu, samērīgu augumu, bija šā ceļotāju pulciņa elks. Pārgājienus organizēja dažādas —gan viss pulciņš kopā, gan individuāli, gan nelielās grupiņās, ļjn ikreiz, kad pieteicās Arai Masajo, arī daudzi puiši labprāt piebiedrojās. Bet, ja viņa ceļoja individuāli, tad gandrīz izcēlās kautiņš par tiesībām braukt kopā ar šo meiteni.

Stacijā, lai viņus pavadītu, ieradās gandrīz visi puiši. Viņu starpā norisinājās slēpta sacensība — kuram biežāk izdosies ce|ot kopā ar Masajo.

Tomēr vistuvakais viņai bija Kavamura. Viņi taču mācījās vienā grupā. Ja nesatikās klubā, tad auditorijā vienmēr bija kopā. Arī auditorijā Masajo uzskatīja par elku, kuru pielūdza visi studenti, un Kavamuram ari šeil bija priekšrocība viņi taču nodarbojās vienā sporta pulciņā.

Masajo laikam to neapzinājās, toties Kavamura pilnā mērā izmantoja savu «dubulto saikni» ar meiteni.

Gan tūristu pulciņa dalībnieki, gan kursa biedri atzina Kavamuras pirmtiesības šajā joma. Taisnību sakot, tas nebūt nenozīmēja, ka meitene izturētos pret viņu labvēlīgāk nekā pret citiem. Bet visi domaja, ka Kavamura stiprāk iemīlējies Masajo nekā pārējie.

Visus četrus gadus viņš pilnībā izmantoja savas privilēģijas. Ja Masajo devās pārgājienā, līdzi gāja arī Kavamura. Ja ceļojumu organizēja Kavamura, viņš par katru cenu panāca, lai dalībnieku vidu būtu Masajo; nevienam citam pulciņa dalībniekam nebija tiesību «monopolizēt» šo elku. Vienīgais izņēmums bija Kavamura. Meitene pati laikam gan nekad nebija nopietni novērtējusi savas jūtas pret Kavamuru, tomēr allaž izturējās ļoti sirsnigi ur. nekad nevairījās no viņa sabiedrības. Viņi bija labi draugi. Bet. draudzība starp vīrieti un sievieti neuzliek nekādus pienākumus. Kad Kavamuras draudzīgās jūtas pārauga mīlestībā, meitene lo vienkārši nepamanīja.

Masajo labprāt devās pārgājienos kopā ar Kavamuru un pilnīgi uzticējās viņam, jo nesaskatīja viņā vīrieti. Četrus gadus, kopš viņi draudzējās, Kavamura ne reizi nepalaida rokas. Tas neliktos savādi, ja meitene būtu viņam vienaldzīga. Bet viņš bija iemīlējies viņā līdz neprātam. Un viņa slēpto, vienpusējo mīlu nedrīkstēja pamanīt. Viņš nekad nerunāja ar Masajo par savām jutām. Viņi bija pārāk labi draugi, lai par io runātu. Bet, ja cilvēki ir labi draugi, tad atzīšanās nav iespējama.

Kavamura saprata, ka Masajo izmanto viņu tikai kā miesassargu. Kad viņš bija blakus, citi virieši savaldījās un izturējās pret meiteni vienīgi kā pret «ceļojumu princesi», tādējādi viņa bija pasargata no briesmām, kādas reizēm rada pargalvīgi jaunības prieki. Viņa pilnībā baudīja dzīvi un tagad gatavojas jaunam posmam. Viņas līgavainis bija beidzis Tokijas universitāti un piederēja pie vadošas tirdzniecības firmas elites. Pēc kāzām viņa drīz vien aizmirsīs gari Kavamuru, gan pārējos jaunības draugus.

«Tātad mēs esam sargājuši Masajo viņas nākamajam vīram!»— tāda doma laikam nodarbināja visu meitenes draugu prātus. Viņi ar

<l/.i|u nožēlu uzņēma vēsti par Masajo gaidāmajām kāzām. «Tā jau ir liegšana no rēķina samaksasi» teica viens no studentiem, kas bija Iemīlējies Masajo, un viņa vārdi ļoti labi atklāja arī visu pārējo puišu noskaņojumu.

Masajo bija tūristu pulciņa karaliene, un gandrīz visi tā dalībnieki klusībā sapņoja par viņu. Bet karaliene mierīgi un vienaldzīgi uztvēra viņu dažādās uzmanības izpausmes un tagad jau bija ar mieru šķirties no visiem draugiem. Šie jaunieši, kas lidinājās viņai apkārt, var ilģoties pēc viņas, cik tīk, bet neviens no viņiem nav materiāli nodrošināts. Neviens no viņiem, iestājies darbā, nespēs nodrošināt viņai karalisku dzīvi. Vai viņiem ir tiesības sapņot par laulībām ar tādu meiteni kā viņa? Un meitenes izvēle skaidri pierādīja, ka karaliene nedomā saistīt savu likteni ar zemu atalgotu kalpotāju iesācēju. Tādēļ viņa pievērsa uzmanību Tokijas universitātes absolventam. Karaliene vēsu prātu nosprieda, ka studiju biedri, ar kuriem viņai palika kopā doties pārgājienos, ir viens, bet dzīvesbiedrs jau pavisam kas cits.

«Nekas viņai neiznāks!» Kavamura klusībā nolēma. Ja Masajo būtu izvēlējusies kadu no viņu kopējiem draugiem, viņš, protams, to smagi pārdzīvotu, bel galu galā tomēr samierinātos. Bet ar viņas vēso aprēķinu viņš nespēja samierināties. Tik viegli pamest jaunības draugus, kas visu laiku viņu sargājuši, un aizskriet pie kaut kāda izlēcēja! Protams, var jau viņu saprast. Tomēr viņai gan vajadzēja iedomāties, ka viņas rīcība apvaino draugus, kas visus šos gadus tik uzticīgi bija viņu mīlējuši. Tik nicinoši atraidīt mīļus biedrus, kas dalījušies ar viņu visos studentu dzīves priekos un bēdās, tikai tādēļ, lai varētu apprecēties ar karjeristu, kuru viņa pat lāgā nepazīst! Atdoties vīrietim tikai tāpēc, ka viņš var nodrošināt pārticīgu dzīvi! Kavamura nespēja samierināties ar tik zemisku rīcību.

«Kas gan tur liels, ka viņš beidzis Tokijas universitāti? Maks laikam biezs. Visiem šiem elites pārstāvjiem prātā ir viena vienīga doma — kā taisīt karjeru. Bet patiesībā viņi ir garlaicīgi cilvēki. Ļaut sevi savaldzināt ar skaistas dzīves solījumiem un pārdoties kā īstai staigulei… Bet, lai gan Masajo ir pa prātam tāds darījums, pirmais tomēr būšu es!» Kavamura nolēma. Bija sāpīgi apzināties, ka viņš uzticīgi sargājis Masajo tikai tādēļ, lai viņa kļūtu par sievu nožēlojamam karjeristam. Un, cenšoties neizrādīt savu aizvainojumu, viņš uzaicināja Masajo doties pārgājienā divatā.

Sākumā viņa svārstījās, bet pēc tam piekrita aicinājumam: «Labi, lai las ir mans pēdējais pārgājiens, lai paliek piemiņa no studentu dzīves!»

Viņa šaubījās ne jau tādēļ, ka baidītos doties ekskursijā divatā ar Kavamuru. Viņa bažījās par līgavaini. Būs neērti, ja viņš uzzinās, ka mMasajo bijusi kalnos divatS ar vīrieti, kaut ari tas ir tikai «nekatras dzimtes» studiju biedrs.

Kavamura ierosināja doties uz Okutamu, kur stiepjas astoņsimt metru augsta kalnu grēda, un uzkāpt Sengena virsotnē. Maršruts nebija grūts, bel satiksme ar'šo rajonu bija neērta, lādēļ tūristi sevišķi necienīja šos kalnus. Darbdienās tur vispār nebija nevienas dzīvas dvēseles. Vārdu sakot, ideāla vietiņa Kavamuras plāna īstenošanai.

Šis plāns bija ļoti vienkāršs — ievilināt Masajo lālāk kalnos un iegūt viņu ar varu. Lai raud un sauc — tik un tā neviens nedzirdes. Sūdzēties pēc tam neskries, jo nav lik dumja, lai nesaprastu, ka no lā pašai būs vēl lielāks ļaunums. Redzot, ka nav kur sprukt, droši vien neko daudz nepretosies. Tas būs viņu abu noslēpums, un lai tad pēc tam precas. Varen smalki izdomājusi to precēšanos, tādēļ visai iespējams, ka šāds jaunības noslēpums arī viņai sagādās prieku. Lai nu kā, bel aizmukt viņai neizdosies, un būs pieredze visam mūžam.

Kā jau varēja paredzēt, darbdienā kalnos neredzēja neviena ceļotāja. No Sengena virsotnes pavērās brīnišķīgs skats uz Okutamu. Masajo bezrūpīgi priecājās par dabas skaistumu, pat neiedomājoties, ka viņai varētu kas draudēt kalnu krūmājos vai kriptomēriju biezoknī, kur Kavamura pacentīsies izmantot savu spēku. Un, lai gan medījums jau pats bija ielidojis tiklā, Kavamura vēl arvien neuzdrošinājās ļaut vaļu saviem instinktiem. Kamēr viņš vilcinājās, ceļojums jau tuvojās beigām.

«Vairs nav ko gaidīt,» Kavamura nolēma un aicināja meiteni uz kriptomēriju birzi kalna nogāzē.

Dzirdi, tur burbuļo strautiņš,— viņš teica un aiz rokas ieveda Masajo birzī.

Bel man nemaz negribas dzert,— meilene atbildēja.

Nomazgāsimies avota ūdenī.

Jā, tā ir laba doma. Esmu ļoti nosvīdusi.— Masajo gāja līdzi Kavamuram.— Cik te ir vēsi un patīkami!

Masajo, apsēdusies pie strautiņa, pievēra acis saules slaros, kas lauzās cauri koku zariem. Saule cepināja spēcīgi, un meitenes vaigi bija jau krietni iedeguši.

«Tagad vai nekad!» Kavamura centās apvaldīt satraukumu.

Masajo!— viņš vērsās pie meitenes, un viņa balss griezīgi skanēja birzs klusumā.

Kas ir?— Viņa pagriezās pret Kavamuru.

Es tevi mīlu.

Es arī tevi mīlu.

Masajo acīmredzot nebija sapratusi, kādu nozīmi Kavamura ielicis vārdā «mīlu».

Es jau sen gribu tevi iegūt.

— Ko tu runā?— Meitene iesmējās, un viņas smiekli liecināja, ka viņa neuztver teikto nopietni.

Atdod ies mani

Kas tie par jokiem?

Es nemaz nejokoju!— Puisis strauji pielēca kājās.

Kavamura, kas tev lēcies?

No meitenes sejas nozuda smaids, bet viņa nebija izbijusies. Tikai apjukusi. Viņas draugs, kuru viņa visu laiku bija uzskatījusi par nekatras dzimtes būtni, tagad parādīja sevi gluži citādu. Kavamura metās viņai virsū. Viņš centās nogāzt Masajo zemē.

Liecies mierā, es tevi lūdzu!— Meitenes acīs iezibējās bailes.

Ja klusēsi, neviens nekā neuzzinās. Aldodies…

Ne par ko! Tu esi īsts lops… Palīgā!…

Masajo izmisīgi pretojās. Kavamura, kas nebija gaidījis tādu pretsparu, apjuka. Viņš bija domājis, ka mei'.ene tikai sākumā mazliet patielēsies un tad draudzības vārdā padosies. Bet, šķiet, viņš bija smagi kļūdījies.

Nu ko tu māžojies? Pateiksi, ka esi pāris reižu pārgulējusi ar citu. Kas tur sevišķs?

Masajo pretošanās satracināja Kavamuru. Kam viņa taupa savu nevainību? Lai izdevīgāk varētu sevi pārdot? Cik neķītri ir šadi aprēķini!

Viņš jlita gandrīz vai naidu pret meiteni, un dusmu uzplūdi vairoja viņa apņēmību. Nav vairs ko žēlot. Spēks it kā dubultojās. Upura pretošanās pamazām apsīka. Tad Kavamura pēkšņi iekliedzās. Masajo bija iekodusi viņam rokā. Sāka tecēt asinis. Aiz sāpēm Kavamura palaida meiteni vaļā, un Masajo netērēja laiku veltīgi. Ar spēku atgrūdusi Kavamuru, viņa metās bēgt. Lejup pa kalna nogāzi, nemeklējot ne ceļu, ne taciņu. Viņa nebaidījās nomaldīties, jo le taču nebija nekāds aizlaists nostūris. Kaut kur kalna pakājē jābūt ciematiņam. Masajo lauzās cauri biezoknim. Zari šaustīja seju, bet viņa nejula sāpes. Priekšā krūmos kaut kas sakustējās. Trokšņa izbiedēti, augšup ka melnas ēnas uz visām pusēm šāvās putni. Bet nākošaja mirklī meitene apstājās kā sastingusi, lai gan aizmugurē bija dzirdama vajātāja soļu dunoņa. Masajo pašķira krūmus un, griezīgi iekliegušies, metās atpakaļ — pretim varmākam.

Tokijas pievārtē, Ņisilamas apriņķī, Hinoharas ciemata tuvumā, divdesmit trešajā novembrī ap pulksten trijiem dienā jauniešu pāris, pastaigājoties mežā, uzgāja satrūdējušu sievietes līķi.

Izbiedētie jaunie cilvēki aizskrēja uz ciematu, kura iedzīvotāji tūlīt sazinājās ar tuvāko policijas iecirkni. Dežurējošais policists paziņoja uz lciikaiči pilsētiņu, bet pals kopā ar puisi devās uz notikuma vietu. Meitene, kas vēl arvien nespēja atjēgties no satraukuma, palika ciema ļaužu aizgādnībā.

Līķis, liekas, bijis aprakts, bet klejojoši suņi un meža zvēri izkārpījuši to no bedres. Putnu saknābātais līķis izskatījās šausmīgi. No policijas pārvaldes ieradās izmeklētājs un eksperti. Pēc notikuma vietas apskates līķis tika nogādāts uz Icukaiči morgu.

Diena jau gāja uz vakarpusi, tādēļ izmeklēšanu atlika līdz nākamās dienas rītam, bet nolikuma vietā atstāja sargposteni.

Līdz ar līķi iika atrakta sieviešu rokassomiņa, pēc kuras satura izdevās noskaidrot bojā gājušās sievietes personību. Tā bija divdesmit sešus gadus vecā Ojamada Fumie. Viņas adrese — K. pilsētā, Mijamaes ielā Nr. 48. Bez vēsts pazudusi ap divdesmit sesto septembri, par ko liecināja vīra iesniegums policijā ar luguinu par viņas meklēšanu.

Policija sazinājās ar piederīgajiem un sarīkoja līķa identificēšanu. Ieraudzījis līdz nepazīšanai sakropļoto sievas līķi, virs spēja nesakarīgi nomurmināt likai vienu vārdu —«tomēr»— un palika stāvot kā sastindzis.

Sekcijā tika konstatēts, ka pēc nāves pagājušas četrdesmit vai sešdesmit dienas un nāves cēlonis ir smagas brūces, kadas parasti ir ceļu negadījumos cietušajiem. Tādējādi apstiprinājās vira iesniegumā teiktais, ka sievu sabraukusi un nezināmā virzienā aizvedusi kāda automašīna. Policija, ņemot vērā šo iesniegumu, vēlreiz apsekoja apkārtni K. pilsētas tempļa varlu priekšā, jo uzskatīja, ka tieši te noticis nelaimes gadījums. Atkārtoti pārmeklēja ari apkārtni, kur atrada līķi, bet nekādi papildu dati netika iegūti.

Meklējumu loku paplašinot, kāds policists nezālēs atrada mazu samta futrāli. Sarūsējušais slēdzis ilgi nepadevās. Futrālis vērās vaļā tāpat kā cigarešu etvija, un tā iekšpuse bija izklāta ar mīkstu audumu, kādu parasti lieto briļļu stikli) tīrīšanai.

Policisti bija nesaprašanā, ko var glabat lik mazā futrālīti. Neraduši atbildi uz šo jautājumu, viņi nogādāja atradumu augstākajai priekšniecībai. Arī tai nebija skaidrs, kam var kalpot šāda manta. Beidzot kāds policists izteica domu, vai tik tas nav kontaktlēcu futrālis. *

Varbūt tev ari ir ieliktas kontaktlēcas?— Priekšnieks ar izbrīnu raudzījās policista, kurš nekad nebija sūdzējies par vāju redzi.

Nē, man acis ir pilnīgā kārtībā. Mierīgi iztieku bez lik smalkām mantām. Bel esmu redzējis tādu kastīti kādai jaunai radiniecei.

Iespējams, ka atradums ir piederējis noziedzniekam. Spriežot pēc futrāļa ārienes, tas nogulējis zālē tikpal ilgi, cik pagājis kopš Ojamadas Fumies nāves. Uz futrāliša vāciņa vēl varēja saburtot firmas nosaukumu: «Kinrjūdo. Tokija, (iindza». Ja šī mantiņa tiešām piederējusi noziedzniekam, tā var kļul par svarīgu lietisku pierādījumu. Izmeklētāji ar visu futrālīti tūlīt devās uz Gindzu.

2

«Viss liecina pret tevi!» Šiem draudīgajiem vārdiem atskanot, Kjoheja acis satumsa. Apkārtejie priekšmeti izplūda, bet ausīs dardēja Ņīmi balss. I'aša spēkiem izjaukt automašīnu nebija viegli, un viņš dienu pēc dienas bija šo darbu atlicis, un nu, lūk, kas iznācis. Ja viņu pat šeit ir atraduši, tad vairs nav kur begl. Vai varēja iedomāties, ka viņu izsekos pat Ņujorkā?

«Kori Joheja un Jasugi Kjoko dēls sabrauc gājēju un noslēpj tā līķi kalnos», «Slēpta slimība paraugģimenē»… Kjoheja prātā cits pec cita pazibēja šadi un līdzīgi virsraksti avīžu slejas. Tagad ir beigas ne vien viņam, bet sagrauta arī mātes reputācija. Tāpat cietīs arī tēva politiskā karjera. Kjohejs nicināja savus vecākus, tomēr labi saprata, ka ārpus viņu paspārnes viņš pats ir niecība.

Ak, cik gruli ir saki dzīvi, kad viss zaudēts, bet pašam nav itin nekā! Nevarētu apgalvot, ka Kjoheju nabadzība atbaidītu. Viņš taču to nekad nebija izjutis. Kopš dzimšanas viņam nekā netrūka. Ja viņš ko vēlējās, jebkurš untums tika tūlīl izpildīts. Viņa rīcībā bija visādas materiālas vērtības. Un tagad viņš visu zaudēs. Viņam tiks atņemta ierastā vide, bet pats viņš tiks saukts pie atbildības par izdarīto noziegumu un droši vien nokļūs ieslodzījumā.

Viņam tiks liegts viss skaistais, priecīgais, garšīgais un patīkamais, kas ir pasaulē, un viņu iespundēs tumšā, smirdošā cietuma kamerā, kur viņain nebūs nekādu tiesību. Jau iedomājoties vien par tādu likteni, sallas tirpas skrēja pa muguru.

Cietums — tas vēl nav lik šausmīgi. Bel ja nu par šādu noziegumu draud nāves sods?

Nāves sods… Kinofilmas viņš bija redzējis gan elektrisko krēslu, gan karātavas. Šausmu ainas iznira Kjoheja apziņā, un viņam likās, ka viņš tiešām redz lās īstenībā.

— Ejam!— Ņīmi noteikti teica.

«Nē, las jums neizdosies,» Kjohejs pēkšņi izlēma. «Te nav Japāna, bet Amerika. Šķiet, ka šis viens pals atbraucis vajat mani. Jābēg. Bēgšu, kamēr vien būšu dzīvs un pietiks speķa.» Viņš strauji pagriezās un metas uz durvīm. Ņīmi šāda rīcība nepārsteidza, likai viņš nebija gaidījis, ka puisis pametīs meiteni un mēģinās aizbēgt viens pals.

Ņīmi apmulsa tikai īsu mirkli. Bel pa to laiku Kjohejam izdevās šķērsot viesnīcas plašo halli un nok|ūt līdz durvīm. Dubultdurvis bija izveidotas ta, lai āra gaiss neieplūstu telpā, kur darbojās gaisa kondicionētājs,— ārplusē virpuļdurvis, iekšpusē — automātiski izbīdāma stikla starpsiena. Bēgot Kjohejs redzēja tikai ārdurvis. Tieši tajā bj-Idi pa tām nāca iekša cilvēki. Visu uzmanību pievērsis sarežģītajām virpuļdurvīm, viņš laikam nepamanīja stikla starpsienu. Domājot tikai, kā ātrāk izkļūt no viesnīcas, viņš ar visu spēku ietriecās biezajā starpsienas stiklā.

Atskanēja dobjš troksnis. Kā elastīgas atsperes mests, Kjohejs tika atsviests atpakaļ un nokrita uz grīdas.

Visi hallē esošie pārsteigti vērās Kjoheja. Viņam likās, ka 110 visām pusēm pie viņa skrien viesnīcas darbinieki. Šausmu pārņēmis, viņš mēģināja piecelties, bet zaļš vien gar acīm nošķīda, un, pirms galīgi zaudēja samaņu, viņš vēl izjuta griezīgu sapīkumu — ak, kā vajadzēja nozaudēto lēcu vietā tūlīt ielikt jaunas!

Kjolicjs bija ļoti tuvredzīgs, bet viņš necieta brilles un tādēļ lietoja kontaktlēcas. Apmēram pirms trim mēnešiem viņš bija tās izņēmis uit nezin kur nolicis. Kjohejs jau gribēja pasūtīt jaunas, bet tad notika tā avarija. Ja viņam toreiz būtu lēcas, varbūt ari tā sieviete paliktu dzīva. Pals pie visa vainīgs. Pazaudēja lēcas, ietriecās durvīs, nespēja aizbēgt. Caurspīdīgā telpa it kā pēkšņi sacēlās pret viņu un rupji atgrūda. Un tās trieciens līdzinājās viņa izraidīšanai no dzīves…

«Kinrjūdo» bija slavens briļļu veikals Gindzas sestajā kvartālā. Tur varēja iegādāties ne likai speciālās brilles un lēcas, bet arī dārgus rokas pulksteņus. Veikala darbinieki apliecināja, ka futrālis, kas bija piesaistījis izmeklētāju uzmanību, paredzēts kontaktlēcu glabāšanai un ir izgatavots pēc jauna parauga, ko izstrādājuši firmas dizaineri.

Veikala klientu sarakstā bija arī Kori Kjoheja vārds. Tieši šo cilvēku Ojamada bija savā ziņojumā uzrādījis kā iespējamo noziedznieku. Bet vēl pavisam nesen pret Ojamadas iesniegumu visi izturējās pat pārāk skeptiski—pierādījumi neskaidri, nekādīt noteiktu datu nebija, labak jānogaida. Tagad kriminālmeklēšana ķērās pie šis lietas visā nopietnībā. Sākuši interesēties par Kori Kjoheja gaitām, izmeklētāji bez lielām grūtībām konstatēja, ka viņš jau ilgāku laiku atrodas Amerikā. Apmēram tajā laikā uz Kori Joheja adresi no Ņujorkas pienāca paziņojums, ka viņa dēls Kjohejs ir ievainots un ievietots slimnīcā. Bet Ojamada un K. pilsētas policijas pārvalde saņēma Ņīmi vēstuli, kurā viņš apgalvoja, ka viņa rokas nonācis neapstrīdams Kjoheja vainas pierādījums.

CILVĒCĪBAS apliecinājums

1

Kaut kas bija noskaidrots ari par Jasugi Kjoko. Vēl vajadzēja rūpīgi pārbaudīt, ko viņa darījusi divdesmit pirmajā oktobri, kad, kā liecināja Taņī Sinko; pavadīja savu vīni Kori Joheju uz Takasaki.

Uz turieni devās Munesue un Jokovatari. Iepriekšējā komandējuma uz Kiridzumi viņi jau bija lai cauri braukuši.

Viesnīca, kurā apmetās izmeklētāji, atradās pilsētas parkā, Takasaki pilsdrupu dienvidu pusē. No Karasugavas upes krasta pavērās brīnišķīgs skats uz Dzjosinetsu kalniem. Bet viesnīcā policisti alklaja savādu faktu. Viņi bija pārliecināti, ka tādai slavenībai, kāda ir Jasugi Kjoko, vajadzēja atstāt uz visiem viesnīcas darbiniekiem neizdzēšamu iespaidu, bet, kā par brīnumu, neviens viņu neatcerējās. Pat vēl vairāk — visi izbrīnījušies jautāja izmeklētājiem, vai tiešām bija atbraukusi puti Jasugi Kjoko. Beidzot viņi sameklēja kalponi, kas strādāja tajā stāvā, kurā Jasugi kundzei bija rezervēta islaba. Uz jautājumu, vai viņa dežurējusi divdesmit pirmajā oktobri, kalpone atbildēja apstiprinoši:

Jā. Es pazinu viešņā Jasugi Kjoko un lūdzu autogrāfu, bel viņa atcirta, ka esmu pārskatījusies, un tūlīt aizgāja, gandrīz vai aizskrēja. Lai gan viņai bija tumšas brilles un citāds matu sakārtojums, es esmu pilnīgi pārliecināta, ka ta tomēr bija Jasugi Kjoko. Es toreiz vēl nobrīnījos, kāpēc lāda maskarāde. It kā viņai būtu jāslēpjas.

Tātad viņa nelika ierakstīta viesu grāmatā?

Nē. Piereģistrējās likai parlamenta deputāts. Viņa uzvārds laikam bija Kori. Viņš ierakstīja: «Deputāts Kori un personas, kas viņu pavada». Bet, kas tās bija,— nav zināms. Uzvārdus nenosauca.

Tātad Jasugi Kjoko ierašanās nekur nav atzīmēta?

Jā. Kad es lūdzo autogrāfu, viņa tik strupi mani atraidīja, ka man gandrīz sāka likties — es tiešām esmu pārskatījusies.

Kāpēc Jasugi Kjoko vajadzēja braukt vīram līdzi? Izmeklētāji saskatījās. Ja kalpone runā taisnību, Jasugi pavadījusi dzīvesbiedru ne jau tāde.ļ, lai ar savu autoritāti atbalstītu viņu pirmsvēlēšanu kampaņas braucienā. Un tomēr — kāpēc viņa brauca līdzi, ja gribēja slēpt savu uzvārdu? Vēlāk noskaidrojās, ka par Jasugi Kjoko ierašanos neviens nezināja ne tikai viesnīcā vien, bet ari pilsētā. Tātad nekādās sapulcēs viņa nebija piedalījusies.

Runājot ar Kori Joheja uzstāšanās organizatoriem, atklājās, ka Jasugi kundzes ierašanās Takasaki nebija paredzēta. Visi bijuši loti pārsteigti, ieraugot viņu kopā ar Kori Joheju. Bel Jasugi steigusies paziņot, ka viņa likai pavada vīru, bet sapulcēs neuzstāsies.

— Tātad privātbrauciens sievas lomā, liīk, kā…— Jokovatari mulsi berzēja zodu. Tik populāra persona kā Jasugi Kjoko devusies kopā ar viru braucienā, kas ļoti nozīmīgs viņa darbā, bet apkārtējiem tas paliek nezināms… Province, protams, nav galvaspilsēta, un šeit nav daudz tādu, kas zina, kļi Jasugi ir Kori Joheja sieva. Ja viņa bija velējusies palikt neievērota, tas viņai pilnīgi izdevies.

Ir noskaidrots, ka Jasugi Kjoko bijusi Takasaki, bet palika nezināms, ko viņa tur darījusi. Pilnīgi iespējams, ka viņa bija iegriezusies Kiridzumi. Vārdu sakot, nevarēja noskaidrot neko noteiktu par viņas gailam Takasaki.

Vajadzēja ielūkoties Jasugi pagatnē. Dzimusi 1927. gada 3. oktobrī dižciltīga Jacuo pilsētas ģimenē. Ļoti sekmīgi mācījusies pamatskolā, un pēc skolotāju ieteikuma vecāki aizsūtījuši meiteni pie radiniekiem uz Tokiju, kur viņa iestājusies *Saint-Felicia* universitātes (loreiz tā saucās tSeisiii») meiteņu ģimnāzija. Kad pretinieka aviācijas uzlidojumi kļuva pārāk bieži, Kjoko atgriezās dzimtajā pusē, bet pēc kara atkal aizbrauca uz galvaspilsētu, lai turpinātu mācības. Bet līdz 1949. gada oktobrim, kad viņa otrreiz atgriezās mājas, viņa vēl aizvien nebija atsākusi mācības ģimnāzijā. Ģimenei viņa rakstīja, ka iestājusies darbā, bet, kas las par darbu, tā arī nepaziņoja. Drīz vien nomira abi vecāki, māju mantoja jaunākais dēls, un kopš tā laika par meiteni vairs nebija nekādu ziņu. Bet, dzīvi būdami, vecāki acīmredzot bija ticējuši katram meitas vā rdam.

Pēckara Tokija, pārvērsta krāsmatu kaudzē, nebija piemērota dzīves vieta vicntu|ai meitenei. Viņai laikam bija daudz kas jāpārcieš. Tagadējā publikas mīlule Jasugi Kjoko staigā slavas apstarota, bet ceļš uz šo slavu, bez šaubām, bijis ērkšķains un mokpilns.

1951. gada jūlijā Jasugi bija apprecējusies ar Kori Joheju. Vairak neko noskaidrot neizdevās. Viņas sakari ar Vilšovu Heivardu, ja tādi vispār bijuši, attiecās uz tiem četriem pēckara gadiem, kad viņa dzīvojusi galvaspilsētā. Bet nekādās ziņas par tiem nav saglabājušās. Pēc apprecēšanās Kjoko vairs ne reizi nav bijusi dzimtaja pusē. Pēc vecāku nāves visas saites ar pārējiem radiem pārtrūkušās.

Pēc Munesues un Jokovatari komandējuma uz Takasaki izmeklēšanas grupa saņēma divus interesantus paziņojumus. Pirmkārt, ka Okutamas kalnos kopā ar sabrauktas sievietes līķi atrasts kontaktlēcu futrālis un, otrkārt, Ņujorkā aizturētais Kori Kjohejs atzinies, ka sabraucis sievieti un tās līķi apracis mežā. Bet tieši to pašu bija apgalvojis preču piegādātājs Morito, kas bija ielauzies Kori mājā, kur viņu aizturējusi Taņī Sinko.

Vel vajadzēja noskaidrot, vai Kori Kjohejs tiešām ir kontaktlēcu lulra|a īpašnieks, un tad viņa vaina vairs nebūs noliedzama.

Jasugi Kjoko tas būs smags trieciens…

Tātad dēls, kuru televīzijas parraidēs rādija kā paraugu visai pasaulei, ir nežēlīgs noziedznieks.

Nu Jasugi Kjoko karjerai ir beigas.

Ko jūs runāja! par kaut kādu karjeru. Arī uz viņu krīt aizdomas par Džonija Heivarda un Nakajamas Tanes noslepkavošanu. Pašreiz mēs vēl nedrīkstam viņu apcietināt, bet nekur jau viņa neaizbēgs. Es nepieļaušu, lai dēliņa izdarību aizsegā tiktu paslēpts viss pārējaisI— pēkšņi iesvilās Munesue, kas visu laiku bija mierīgi klausījis darbabiedru sarunās. Viņa parasti vienaldzīgajā seja atspoguļojas dziļš satraukums.— Kad es sapratu, kāpēc Džonijs ar nazi krūtīs, jau mirstot, tomēr saņēmis visus speķus, lai uzbrauktu «Ro\al llotel» pēdējā slāvā, man sažņaudzās sirds. Viņš taču visu mūžu atcerējies savu braucienu bērnibā kopā ar māti un tēvu uz Kiridzumi.

Tās laikam viņa visdārgākās un skaistākās atmiņas, kas gaiši apmirdzējušas šo iso, nelaimīgo dzīvi. No mātes puisītis bija dzirdējis uz salvetes iespiesto «Dzejoli par salmu cepuri». Iespējams, ka bērnībā viņš arī pats bija pratis japāniski. Šis dzejolis par Kiridzumi uz visiem laikiem palicis Džonija sirdī kā darga piemiņa no mātes, kā viņas labestības apliecinājums. Viņš gribēja tikties ar māti. Gribēja vēlreiz uzmest viņai kaut vienu skatienu. Pastaiga Kiridzumi gar zaļumos slīgstošo aizu nekad nelika aizmirsta. Visus šos ilgos gadus viņš bija tiecies pēc mātes. L"n, jo tālākā pagātnē palika bērnība, jo kvēlāka kļuva vēlme likties ar māti. Nav grūti iedomāties, kāda bija Džonija dzīve Ņujorkā kopa ar tēvu. Jo grūtāk viņam klajās, jo kvēlākas bija ilgas pēc mātes. Viņš visus gadus kraja naudu, lai varētu aizbraukt uz Japānu. Bet, kad sakrālo līdzekļu lomer nepietika, lēvs upurēja vdzīvibu, lai dēls iegūlu trūkstošo summu. Lai likai Džonijs varētu aizbraukt paskatīties uz savu māli. Bet viņa cietsirdīgi ietrieca dēlam kiūtīs nazi… Ja, šī sieviete rūpējās tikai par sevi…

Kads gan bezgalīgs izmisums tad pārņēma- Džonija sirdi! Un pēkšņi viņa acu priekšā iezaigojās restorāna logi *Ro\ul Holeh augšējā slavā. Ugunis spīdoša salmu cepure! Lūk, kur viņu gaida islā māte. Un, saņēmis pēdējos spēkus, Džonijs devās uz lurieni. Viņam acu priekšā bija vienīgi mātes tēls. Jau nāvīgi ievainots, viņš tomēr nokļuva līdz restorānam viesnīcas pēdēja stāva. Vai las neliecina par viņa jutu spēku?

Un cik gan zemu bija kritusi Jasugi Kjoko, ja karjera viņai bija dārgākā par cilvēka dzīvību! Nogalina! bērnu, kuru pali iznēsājusi zem savas sirds! Es ienislu šo sievieti. Viņa nav cilvēks, bet plēsoņa.

kas slēpjas zem mātes maskas. Cilvēciskas jūtas šai sievietei ir svešas.

Munesue smagi elpoja. Likās, ka viņš runā pats ar sevi. Acu priekšā atausa tālās pagātnes ainas, kad amerikāņu karavīri izrēķinās ar viņa tēvu. Sit, spārda kājām, apspļauj. Tēvs nepretojas, un kareivjf mīda viņu ar saviem apkaltajiem zabakiein. Apkārt stāv daudz japāņu, bet neviens pat nedomā nakt palīgā.

«Glābiet, nāciet taču kāds…»

Mazais Munesue izmisis kliedz. Bel visi stāv un ar neslēptu interesi vēro notiekošo kā ugunsgrēku upes pretējā krastā. Viņus tas neskar. L'n kas var būt pievilcīgāks par cietsirdīgu skalu, ja tu pals tur nepiedalies un tev nekas nedraud?

Tēvs iztraucēja amerikāņus brīdī, kad viņi gribēja izvarot jaunu meiteni, tādēļ karavīru dusmas vērsās pret viņu. Tic nikni sita tēvu kā satracinati zvēri, jo to iekāre bija palikusi neapmierināta. Ko lai dara — viņi ir uzvarētāji, dievišķais karapulks, kas ir varenāks par pašu Japānas imperatoru. Palīdzību nebija no kā gaidīt.

…Pa zemi izbārstīti plāceniši, kurus tēvs bija nopircis Munesuem atceļā no darba. Armijas zābaki mīda tos ka zirgu mēslus. Turpat mētājas sīkas druskās sašķaidītās tēva brilles. Tēvs nekustas, viņš guļ pie karavīru kājām kā saplēstu lupatu kaudze. Viņš vairs nespēj pakustēties…

Amerikāņu barā īpaši izceļas kāds ruds gara auguma puisis. Viņa rokā redzama vēl neaizdzijusi brūce. Laikam pavisam nesen bijis kaujā. Ada klāta rudiem sariem. Rudmatis atver bikšu priekšu un laiž pār tēvu garu strūklu. Pārējie karavīri seko viņa piemēram. Urīns tek pār nekustīgo ķermeni, bet amerikāņi skaļi zviedz. Smejas arī dīkie japāņi, kas aiz ziņkārības sastājušies apkart. Tēvs nomira no smagajiem sitieniem…

Šī aina uz visu mūžu palikusi Munesues atmiņā, tāpēc jau bērnībā viņš nozvērējās atriebties. Viņa ienaidnieki bija visi — ne tikai cilvēki, kuri ziņkārīgi vēroja piekaušanu, bet visa sabiedrība un arī pati dzīve, kas pieļāva tēva apgānīšanu. Lai varētu atriebties, Munesue k|uva par policistu. Tagad viņa ienaidnieka tēls bija iemiesojies Jasugi Kjoko. Ja Munesuem būtu māte, tēvu nepiemeklētu tik šausmīgs liktenis. Un viņš būtu palicis dzīvs. Bet māte pameta viņus, kad Munesue vēl bija mazs zēns.

Arī Jasugi Kjoko personisku interešu dēļ pameta savu bērnu. Nē, ne tikai pameta. Viņa nogalināja viņu, savu dēlu, kurš bija atbraucis no tālas zemes vienīgi tādēļ, lai kaut reizi saliktos ar māti. Kas var būt drausmīgāks par mātes nodevību?

Munesuem likās, ka Jasugi ir viņa paša māte, kas atraidījusi tēvu un pametusi viņu vienu. Neciešamās atmiņas, kas visu laiku it kā snaudušas viņa dvēseles dziļumos, pēkšņi pamodās. Plīvurs nokrita no acīm. Aiz pierastā televīzijas zvaigznes teļa viņš saskatīja īsto, slēpto seja. Munesue beidzot atcerējās, kas bija Jasugi Kjoko. «Luk, ka… tā meitene…»

Munesue it kā sastinga. Viņa iztēlē pavīdēja tās meitenes seja, kuru vairāk nekā pirms divdesmit gadiem viņa tēvs pašaizliedzīgi bija izglābis no amerikāņu karavīru ķetnām. Tagadējai Jasugi Kjoko - ietekmīgajai, pieaugušajai sievietei no augstākajām aprindām — vairs nav itin neka kopēja ar to nožēlojamo meitenīti, kurai uzmācās jauno amerikāņu karavīru bars. Bet, ja neievērotu laika zoba atstātās pēdas, kas izmainījušas viņas sejas pantus, un notīrītu to no kosmētikas kai las, tad kļūtu skaidri redzams, ka viņa tiešām ir tā pali skuķe, kura aizskrēja, nepametot ne skatienu atpakaļ un |aujot viņa lēvam kļūt par vienīgo upuri.

Pirmo reizi ieraudzījis Jasugi Kjoko «Tokyo Business Man Hotel» vestibilā, Munesue juta, ka zemapziņa sarosās neskaidras atmiņas, bet. tā kā mūždien bija pieradis redzēt šo sievieti televizora ekrānā, tad nespēja to iedomāties citādu un tas traucēja viņam saprast, ko slēpj šīs atmiņas. Ja viņa negadītos ceļā, tēvs būtu palicis dzīvs! Tieši Kjoko dēļ Munesue bija zaudējis tēvu. Bet viņa, glābjot sevi, aizbēga, nemaz nepadomājot par glābēja likteni. Varbūt viņa arī Džoniju Heivardu pametusi tādēļ, lai glābtu sevi? Munesue kvēloja dusmās. Nē, no viņa Jasugi K joko nesodīta neaizies. Vai viņā tiešām nav saglabājušās vairs cilvēciskas jūtas? Pat plēsīgiem zvēriem ir mātes instinkts. Nu, pārliecināsimies…

Munesue, kā pamodies 110 ļauna sapņa, pacēla galvu un teica:

Gribu pārbaudīt, vai viņā ir vēl kas palicis no cilvēciskuma.

Tu ceri uz viņas sirdsapziņu?— Inspektors Nasu pagriezās uz Munesues pusi.

Es nostādīšu viņu tādā situācijā, ka viņa būs spiesta atzīties, ja vien viņā vēl ir kaut kas cilvēcisks.

Kādā veida?

Tincināšu viņu par lo salmu cepuri.

Kā tu to izdarīsi?

Pals vēl nezinu. Pašreiz nav prātā nevienas noteiktas domas. Bet es gribu ietekmēt viņas jutas un piespiest atzīties.

Ak lā…

Vadītāja kungs, atļaujiet man to izdarīt!—Munesue cieši raudzījās Nasu acīs.

Ceri gūt panākumus?

Nezinu… Mēģināšu…

Izmeklēšanā tāda zīlēšana nav pieļaujama.

Arī mani māte pameta pavisam mazu. Tādēļ es ienīstu viņu. Bet aiz mana naida vēl arvien slēpjas ticība mātei. Pareizāk sakot, es vēl arvien gribu viņai ticēt. Jasugi Kjoko mātes jūtas nevar būt svešas. Tas ir mana vienīgā cerība. Viņa nav tikai cilvēks, viņa ir māte, un tāde| viņa nevarēs neatzīties. Es gribu aprunāties ar Jasugi Kjoko tā, it kā viņa būtu mana īstā māte, kas mani pameta.

Patiesi…

Vadītāja kungs, atļaujiet man to izdarīti

Labi.— Nasu pamāja.— Rīkojies, ka atzīsti par labāku.

2

Saņēmusi paziņojumu, ka Kjohejs ievainots, satrauktā Jasugi Kjoko pati piezvanīja uz Ņujorku. Viņai paskaidroja, ka trauma nav bijusi smaga, slimnīcā izdarīts-viss, kas nepieciešams, un Kjohejs jau ir atceļā uz dzimteni.

Bel tad pienāca otrs paziņojums, šoreiz no policijas, kas pilnīgi satrieca Kori laulātos draugus. Esot pamatotas aizdomas, ka Okuta- mas apkaimes kalnos atrasto līķi apracis Kjohejs, pec tam kad bija sabraucis ar savu mašīnu nepazīstamu sievieti. Tādēļ policija nolēmusi vēlreiz sīki un rūpīgi apsekot Kjoheja automašīnu. Vecākiem paziņoja arī to, ka Ņujorkā Kjohejs atzinies izdarītajā noziegumā. Kjoko gribēja tūlīt sazināties ar dēlu, bet viņš jau bija izlidojis uz Japānu, tādēļ saruna nevarēja nolikt.

Pēc tam Kjoko saņēma no Kodzimači policijas iecirkņa izmeklēšanas daļas ielūgumu ierasties uz pārrunām viņai piemērotā laikā. Policisti bija ļoti laipni, bet viņu attieksmē Kjoko tomēr saskatīja kaut kādus draudus. Viņa nojauta, ka aicināta šurp ne tikai kā parasta lieciniece.

Jūs mani izsaucāt, bet man diemžēl šodien nav daiidz laika,— viņa teica jaunam policistam, kuram bija nosvērta, vīrišķīga seja un kurš sēdēja viņai pretī. Tas bija tas pats izmeklētājs, kurš reiz bija atbraucis uz televīzijas studiju. Vai viņu nesauca Munesue? Pie sienas atradās vel viens krēsls. Uz tā sēdēja neizskatīgs policists, laikam mazliet vecāk» nekā Munesue. Viņš raudzījās uz Kjoko ar neslēptu nelabvēlību. Skatoties 110 malas — īsts pērtiķis. Viņš arī toreiz bija kopā ar Munesui.— Kjohejs drīz atgriezīsies,— viņa piebilda.— Bet es pati nezinu itin nekā. Te būs kāds pārpratums. Diezin vai Kjohejs varētu…

Jasugi kundze, šoreiz mēs uzaicinājām jūs pavisam cilā jautājumā. Ar jūsu cienījamā dēla lietu mēs nenodarbojamies.

«Bet toreiz viņi bija ieradušies kaut ko prašņāt tieši par Kjohcju…»

Kādā lietā lād jūs mani izsaucāt?

Munesue, nebilstot ne vārda, cieši raudzījās uz Kjoko. Viņai pašai būtu jāzina…

Sakarā ar Amerikas Savienoto Valstu pilsoņa, pēc taulibas nēģera, noslepkavošanu šā gada septiņpadsmitajā septembri viesnīcā *Royal Hotel». Pareizāk būtu jāsaka: cietušais bija sadurts ar nazi Simidzudaņi parkā, tomēr viņš paspēja vēl aizvilkties līdz restorānam viesnīcas pēdējā stāvā, kur tad arī nomira.

Bet kāds tam sakars ar mani?— Kjoko seja pauda neviltotu izbrīnu.

Varbūt kundze var kaut ko pastāstīt par šo notikumu?

Kāpēc man vajadzētu kaut ko teikt šaja lieta?

Mēs esam pārliecināti, ka jums šoreiz daudz kas ir zināms.

—- Patiesi, policija ir ta vieta, kur katram var nezin ko piede-

vēt.— Kjoko mazliet piesarka.

Izteikšos skaidrāk,— Munesue teica.— Mēs domājām, ka nogalinātais ir jūsu dēls.

Kas?— Jasugi Kjoko aizrāvās elpa.

Kundze, vai trīs četrus pēckara gadus jūs neesat dzīvojusi laulībā ar amerikāņu armijas nēģeri Vilšovu Heivardu vai arī bijusi ar viņu tuvās attiecībās?— Munesue stingri noprasīja.

Kjoko pēkšņi nodūra galvu un nomurmināja ko nesakarīgu. Policistiem likās, ka jau pēc pirmā Munesues trieciena Kjoko zaudējusi dvēseles līdzsvaru. Bel tad Kjoko pacēla galvu, un visi policisti redzēja, ka viņa tik tikko spej valdīt smieklus.

Kādas tik blēņas policistiem nenāk prāta! Sagudrot, ka biju precējusies ar nēģeri un dzemdēju melnādainu bērnu… Tā tik vēl trūka! Ko vēl jūs izgudrosiet? Ja kāds to dzirdētu, las aiz smiekliem parplīstu. Nu gan ir joki!— Kjoko skaļi smejas līdz asarām, bel, beigusi smieties, sāka runāt pavisam cilā toni:—Atļaujiet atvadīties, man nav laika tādām muļķībām.

Četrdesmit devītā gada jūlijā jus kopā ar Vilšovu Heivardu un Džoniju bijāt Kiridzumi.

Par lo mēs jau reiz runājām, un es jums skaidri pateicu, ka nekad neesmu dzirdējusi par lādu Kiridzumi. I.ai gan es pirmīt smējos, tomēr, liciel man, esmu bezgala sašutusi. Jūsu izdomas mani dziļi aizvainojušas. Man ir vīrs un bērni. Viņi visi ir īsti japāņi. Mes ar vīru ieņemam sabiedrībā diezgan ievērojamu stāvokli. Kādi jums ir pierādījumi, ka drīkstat kaut ko tādu paziņot?

Vai jūs pazīstat Nakajamu Tani, kas kādū laiku strādāja par istabeni Kiridzumi viesnīcā?

Nu kā es varu viņu pazīt, ja ne reizi neesmu bijusi tadā Kiridzumi?

Bet jums vaindzētu pazīt. Nakajama Tane ir jūsu novadniece. Viņas dzimtā puse arī ir Jacuo.

Vai tad mazums cilvēku dzimuši Jacuo?

Tane rakstījusi vēstules jūsu attalai radiniecei Omuro

Josino.— Munesue izvilka divas pastkartes. To saturam nebija lielas nozīmes, bet viņš cerēja, ka tās spēji ietekmes Kjoko.

Jūs gribat teikt, ka tur ir rakstīts par mani?— Kjoko dzēlīgi paraudzījās Munesuem acis.

Mēs domājam, ka tur ir runa par jiuns.

Ko tas nozīmē? Lūdzu, izsakieties skaidrāk.

Viņa raksta, ka jūs ar Heivardu un Džoniju esat bijusi Kiridzumi.

Tiešām? Paradiet to vēstuli!— Šādu prasību jau varēja gaidīt, bet parādīt pastkarti būtu tikpat kā atzīties savā nevarībā.

Pašreiz man nav tās vēstules,— Munesue centās izk]ūt 110 nepatīkamās situācijas.

Kā !ad tā? Tik svarīgs pierādījums, bet tas nemaz nav jūsu rīcībā. Savādi!—Kjoko, redzot, ka Munesue klusē, devās uzbrukumā.— Vai tik tada vēstule vispār jebkad ir eksistējusi? Vai ari tajā par mani nav ne pušplēsta vārda. Nu, vai man nav taisnība?

Pārņēmusi iniciatīvu savās rokās, Kjoko neļāva Munesuem atjeg- ties. Veikli izkļuvuši no pastkaršu lamatām, viņa laikam nojauta, ka policijai tiešām nav nekādu nopietnu pierādījumu.

Jūs izvirzāt pret mani neiedomājamu apsūdzību,— viņa turpināja,— bet nemaz nevēlaties saprast, ka jūsu izdomājumi met nelabvēlīgu ēnu uz manu reputāciju. Nedomājiet, ka es klusēšu par jūsu izdarībām. Apspriedīšos ar vīru, un mēs divatā izlemsim, kā jūs savaldīt. Bet tagad gan man jāiet.

Kjoko strauji piecēlās.

Jasugi kundze, es lūgšu jūs aizkavēties vēl brīdi!

Munesues tonis lika Kjoko apstāties. Viņa izbrīnījusies paraudzījās izmeklētajā, un varēja skaidri nojaust ka negaida no viņa neko ievērības cienīgu.

Vai jūs zināt dzejoli par salmu cepuri?

Jūs jau agrāk man to jautājāt. Nē, es nezinu tādu dzejoli. Nevaru gan teikt, ka dzeja man vienaldzīga, bet neesmu noskaņota tērzēt par to šeit, policijā.

Jasugi kundze, uzdrošināšos apgalvot, ka jūs zināt šo dzejoli.

Ko jūs uzdrošināties? Es taču teicu, ka nezinu!

Vasaras dienā mazs bērniņš kopā ar māti ir aizbraucis uz Kiridzumi. Viņi iet rokrokā pa ceļu gar kalnu aizu. Pēkšņi uzpūš vēja brāzma, norauj no mazuļa galviņas cepurīti un ienes to aizas dibenā… Vai jūs nenojaušat, kas pateikts šajā dzejoli? Bērna neremdināmās ilgas pēc mātes, viņa jutas, kuras izraisa domas par salmu cepuri. Pilnīgi dabiski, ka šīs vārsmas uz mūžu palikušas Iris cilvēku atmiņā…

Vecāki laikam likai vienu reizi varēja kopā ar bērnu izbraukt zaļumos. Kalnus todien sedza zaļš paklājs, bet māte bija tik jauna, skaista, mīloša. Atmiņas par šo braucienu nekad neizzuda no bērna sirds. Viņa tālākā dzīve bija smaga un rūgta, bel savas atmiņas par māti viņš glabāja kā vienīgo dārgumu. Drīz pec šī brauciena ģimene izira, iespējams, ka tas bija atvadu ceļojums…

Beidziet! Šis stāsts it nemaz neattiecas uz mani,— Kjoko teica, bet vairs necentās iet prom. It kā nezināms spēks viņu pret pašas gribu spieda palikt uz vietas.

Jā, drīz pēc tā brauciena viņi izšķīrās. Bērns ar lēvu aizbrauca uz Ameriku, bet māte palika Japānā. Es nezinu, kāpēc tā noticis, bet bērna atmiņā uz mūžu iespiedās brauciens uz Kiridzumi un ari mātes tēls. Viņam likās, ka Saidzjo Jaso dzejoli rakstīts tieši par viņu. Laikam toreiz Kiridzumi māte nolasīja bērnam šo dzejoli. L'n kopš tās dienas tas bija kļuvis par viņa dzīves neatņemamu sastāvdaļu.

Kādreiz uz Ameriku aizvestais puisītis, nespēdams remdēt ilgas pēc mātes, beidzot nolēma braukt uz Japānu. Tēvam vairs nebija atlicis ilgi dzīvot, un ar šo apziņu viņš metās zem automašīnas riteņiem, lai par iegūto kompensāciju dēls varētu doties lalajā ceļā. Acīmredzot tēva nāve galīgi pārliecināja jauno cilvēku, ka viņam jāliekas ar mati. Jādomā, arī tēvam bija sapnis — kaut ari ar dela starpniecību — vēlreiz tikties ar savu japaņu sievu. Jauna, skaista māte uz Kiridzumi zaļo kalnu fona — tāda viņa allaž bija saglabājusies dēla atmiņā. Domas par māti deva dēlam spēku viņa nabadzīgajā, beztiesīgajā dzīvē un sniedza mierinājumu skumju un ilgu brīžos.

Jasugi Kjoko klusēja. Viņas seja it kā bija paslēpta zem bruņām, tikai skropstu gali viegli trīsēja.

Dēls gribēja likai paskatīties uz māti un atdzīvināt dārgās almiņas. Varbūt viņš zināja, ka māte apprecējusies otrreiz un viņai ir jaunaģimene. Viņš nevēlējās traucēt viņu. Viņa mūža sapnis bija tikai tikties ar viņu, tikai uz viņu paskatīties. Tas ir tik dabiski.

Bet male atraidīja dēlu. Viņa dzīvē bija daudz ko sasniegusi. Bija iegūla popularitāte, ievērojama viela sabiedrībā, laba ģimene, bērni. Vai gan drīkstēja pieļaut, lai viss sabrūk likai tādēļ, ka pēkšņi ieradies viņas melnādainais ārlaulības dēls, par kura esamību viņa jau bija gandrīz aizmirsusi. Un savas labklājības dēl māte nolēma upurēt dēlu. Ko gan juta šis nelaimīgais, mirstot no mīļotās mutes rokas un pēdēja elpas vilcienā vēl apjaušot, ka par šo tikšanos ar māli tēvs ir samaksājis ar savu dzīvību! Viņa vienīgā cerība tika nežēlīgi iznīcināta. Acis aiz bēdām satumsa. Un tad viņa skatiens apstājās pie salmu cepures. Tumšajās debesīs mirgojoša salmu cepure, kuras malas veidoja iluminācijas košas uguntiņas. Paskatieties nakti uz tRoyal Hotel»] Tā jumta aprises tik ļoti atgādina salmu cepuri. Jā, tieši uz turieni un nekur citur, saņēmis visus atlikušos spēkus, devās Džonijs Heivards.

Kaut arī māte bija viņu atraidījusi, Džonijs vēl arvien tiecās pēc tās. Viņa laikam ir tur augšā. Cik viņa būs priecīga, ieraugot dēlu! Tik tikko turēdamies kājās, viņš aizkļuva līdz viesnīcai, un asins pilieni iezīmēja viņa noieto ceļu. Asinis pilēja no brūces, ko bija iecirtuši māte. Jasugi kundze, vai jūs atceraties šo cepurīti?

Muaesuc nolika Kjoko priekšā Simidzudaņi parkā atrasto nodriskāto salmu cepuri.

Kjoko aizrāvās elpa, bet Munesue turpināja:

Māte nopirka Džonijam šo cepuri, kad viņš bija pavisam mazs. Tā laikam tika iegādātā piemiņai par šo braucienu atceļā no Kiridzumi. Vairak nekā divdesmit gadu Džonijs glabājis šo mātes dāvanu. Paskatieties, cik tā ir veca! Lūdzu, paņemiet to rokās! Vai jums neliekas, ka lā var sairt no pirmā pieskāriena? Bet šī cepure bija Džonija vislielākais dārgums.

Munesue sniedza Kjoko cepuri, bet viņa atlēca sāņus.

Ja jums ir vēl drusciņ palicis kaut kas no cilvēka sirds, nemaz nerunājot par mātes jūtām, kādas piemīt jebkuram zvēram, tad nevar bīīt, ka tā nesavi|ņosies, dzirdot dzejoli par salmu cepuri.

Munesue, turot rokās veco cepuri, nenovērsa acis no Kjoko. Viņai trīsēja lūpas un seja bija marmora baltumā.

—«Māt, kas nolicis ar manu cepuri?»—Munesue atcerējās šis rindiņas no galvas.

Nevajag,— Kjoko čukstēja, bet Munesue turpināja:

—«To salmu cepuri, kas aizā iekrita, kad vasarā uz Kiridzumi gājām mēs no Usui?»

Lūdzu, nevajag! — Sarāvusies čokurā, Kjoko aizsedza seju ar rokām.

Bet Munesue deva viņai pēdējo triecienu. Sadistiskā priekā viņš nolika uz galda Saidzjo Jaso dzejoļu krājumu.

Jasugi kundze, — viņš teica, — vai jus atceraties šo grāmatu? Džonijs Heivards bija atvedis to sev līdzi no Amerikas kopā ar salmu cepuri. Tas ir viss, kas palicis no viņa. Jūs laikam pati nopirkāt viņam šo grāmatiņu? Izlasiet, lūdzu, dzejoli līdz beigām. Skaista dzeja, vai ne? Kairu, kas spējīgs just — vai tas ir bērns vai pieaudzis cilvēks, kam pašam jau ir bērni,— nevar nesaviļņot šis vārsmas. Jūs nevēlaties lasīt? Tad cs pals jums tās nolasīšu.

Munesue atšķīra grāmatu.

—«Māt, tā cepurīte bija man tik mīļa,

Es toreiz ļoti bēdājos par lo!

Bet vēja brāzma uzputa tik spēji…

Māt, mums pretim nāca zā|u tirgotājs,

lik jauns, ar zilām getrām, cimdiem rokas.

Viņš ļoti centās notvert cepuri,

Bet veltas bija viņa pūles.»

Jasugi Kjoko raustījās pleci.

— «Tik <lzi|a aiza, un pāri galvai biezi krūmi…

Kas toreiz, māt, bij noticis tai cepurei?

Tie irisi, kas ziedēja tur ceļmalā.

Jau laikam sen kā novītuši.

Bet kalnus rudeni sedz pelnu krāsas migla.

Varbūt ik vakaru zem manas cepures

Tur sienāži nak dziesmas sisināt?

Tu zini, māt, man šķiet,

Ka šonakt aiza klusi krājas sniegs

Un skumji aprok itāliešu salmu cepuri,

Kas toreiz spīdēja tik jauna,

Un izdzēš burtus Y. S., ko tajā ierakstīju es…>

Munesue beidza lasīt, un izmeklēšanas noda|as kabinetā — pašā pilsētas centrā — iestājās tāds klusums kā jūras dzelmē. Ielas trokšņi atpluda līdz šejienei kā no citas pasaules.

No Kjoko krūtīm izlauzās elsas.

Tātad Džonijs Heivards bija jūsu dēls?—Munesue pārtrauca ieilgušo klusumu.

Es… es… nekad neesmu aizmirsusi savu puisīti.— Kjoko raudāja, noliekusies pār galdu.

Un jūs viņu nogalinājāt,— Munesues uzbrukums vēl arvien neatslāba.

Kjoko raudādama piekrītoši pamāja ar galva

Un Nakajamu Tani arī nogalinājāt jūs?…

Man nekas cits neatlika… Lai viņa vairs nespētu runāt.

Neieguvis vajadzīgos pierādījumus, Munesue bija aizkustinājis

aizdomās turētās personas sirdi un guvis pārliecinošu uzvaru. Viņa atzinās…

3

Ņimi atgriezās no Ņujorkas kopā ar Kori Kjoheju un Asaedu Mičiko. Nodevis abus policijas rokās, viņš steidzās satikties ar Ojamadu.

— Viņa ir mirusi,— tie bija pirmie vārdi, ko Ojamada teica Ņlmi. Viņa balsī skanēja skumjas. Līdz pēdējam brīdim viņš bija lolojis cerību, bet tagad viss bija pagalam.

Ari Ņlmi zināja, ka viņa pirmā un pēdējā mīlestība — īstā mīlestība ir zudusi. Viņš vairs nekad nemīlēs tā, kā bija mīlējis Fumii. Viņa dzīvē, kas vienmēr bija pakjauta citu cilvēku interesēm, šī mīlestība bijusi vienīgais pretošanās veids, lai ari viņš pats spētu justies kā cilvēks. Un tagad šī pretošanās zaudējusi gan pamatu, gan mērķi. Turpmāk alkal atsāksies agrākais dzīvesveids, kurā tiks apsvērts ik solis, būs cīņa par katru niecīgu panākumu. Bet šādu ceļu viņš pals izvēlējas.

Ņīmi kungs, es esmu jums ļoti pateicīgs.

Ojamadas vārdi bija patiesi un sirsnīgi. Lai gan Ņīmi bija nozadzis viņam sievu, naids prel sāncensi norima, tiklīdz Ojamada pārliecinājās, ka Fumies vairs nav. Arī pats Ņīmi bija darijis visu, lai izpirktu savu vainu, kaut gan bija pārliecināts, ka cenšas galvenokārt sevis labad.

Ojamadas kungs, ko jūs domājat darīt tālāk?— Ņīmi jautāja.

Patlaban man negribas neko darīl. Bel būs jau jāsameklē kāds darbs.— Bez sievas nopelnītās naudas Ojamadas dzīve nebija viegla.

Ja jūs esat ar mieru, es sameklēšu jums kaut ko piemērotu,— Ņuni ne visai droši ierosināja. •

Paldies par gādību. Bet es negribu izmantot jūsu labsirdību, Ojamada stingri noraidīja priekšlikumu.

Līdz ar Fumies nāvi vajadzēja izbeigties viņu attiecībām. Ojamada nevēlējās, lai viņa iurpmākā dzīve kaut kādā veidā bulū atkarīga no nelaiķes mīļākā. Ņīmi lo saprata un vairs neuzstāja.

Nu, tad mums jāatvadās,— viņš teica.

- Jā,— Ojamada piekrita.— Vēlu jums visu to labāko.

Viņi šķiras, lai nekad vairs nesatiktos. Viņi bija dalījuši vienas sievietes mīlestību 1111 līdz ar tās nāvi abi bija zaudējuši pašu dārgāko sava dzīvē. Nekad vairs nekas neaizstās viņiem Fumii. Kopīgās bēdas viņus tuvinaja un arī izšķīra uz visiem laikiem.

4

Jasugi Kjoko atzinās visos savos noziegumos.

Kad es ieraudzīju Džoniju, mani vispirms pārņēma prieks par šo tikšanos, bet vienlaikus jutos arī izmisusi, ka nu sabruks visa mana pašreizējā dzīve. Džonijs pastāstīja, ka Ņujorkā pavisam nejauši ieraudzījis manu grāmatu, 110 kuras uzzinājis par manu esamību. Ieradies Japānā, viņš tūlīL 110 Hanedas lidostas piezvanīja man. F.s ierosināju,' lai viņš atbrauc uz «Tok-fo Business Man llolel». Tur atrodas mana vīra kantoris, un es domāju, ka tur mūs neviens netraucēs. Ar Džonija tēvu Vilšovu es iepazinos pēc kara, kad viņš ieradās Japānā okupācijas karaspēka sastāvā. Pirms tam es dzīvoju pie radiem Tokijā un mācījos sieviešu ģimnāzijā. Aviācijas uzlidojumi kļuva aizvien biežāki, palikt galvaspilsēta bija bīstami, tādē| es atgriezos mājās. Bet mani vilinaja lielpilsēta. Dzīve provincē man likās neciešama. Man izdevās pierunāt vecākus atkal atlaist mani uz Tokiju. Bija labs iegansts—japabeidz mācības. Bet toreiz neklājās viegli. Biju spiesta pat klaiņot. No galīgas pagrimšanas mani izglāba Vilšovs. Savas ādas krāsas dēļ viņš bija daudz cietis un pārdzīvojis, bet viņš bija īsts vīrietis. Drosmīgs un labsirdīgs. Labāku par Vilšovu man nav gadījies satikt. Mēs iemīlējām viens otru un sākām dzīvot kopā. Saviem piederīgajiem es paziņoju, ka esmu iestājusies darbā. Drīz mums piedzima bērns.

Mēs aizbraucām uz Kiridzumi, kad Džonijam apritēja divi gadi. Es zināju, ka tur strādā mana attala radiniece, kuras dzimtā pwse arī bija Jacuo. Bet «Dzejolis par salmu cepuri» bija iespiests uz salvetes, kurā Tane ietina mūsu brokastis. Man ļoti patika šis dzejolis, un es atstāstīju Vilšovam un Džonijam tā saturu. Nekad nebūtu domājusi, ka tas atstās uz bērnu tik dzi|u iespaidu. Viņš taču vēl bija tik maziņš. Džonijam ļoti gribējās šadu salmu cepuri, un es to nopirku Macuīdas ciematā. Drīz pienāca laiks šķirties, jo Vilšovs saņēma pavēli atgriezties dzimtenē. Mūsu laulība nebija oficiāli reģistrēta. Toreiz amerikāņu karavīri nedrīkstēja ņemt līdzi nekādas citas sievietes, vienīgi likumīgās sievas. Bet mani vecāki un radi nekādā gadījumā nepiekristu laulībām ar ārzemnieku, it sevišķi tādēļ, ka viņš bija nēģeris. Es taču esmu cēlusies no ļoti senas dzimtas. Vārdu sakot, es nevarēju precēties, lai gan Vilšovs vairākkārt aicināja to nokārtot. Tā nu iznāca, ka Vilšovs atgriezās Amerikā vienīgi kopā ar mazo Džoniju. Pirms aizbraukšanas es uzdāvināju viņam Saidzjo Jaso dzejoļu grāmatu piemiņai par braucienu uz Kiridzumi. Mēs norunājām, ka vēlāk, kad man izdosies pārliecināt savus vecākus, es aizbraukšu pie viņiem uz Ameriku. Palikusi Japānā viena pati bez eksistences līdzekļiem, es nebūtu spējīga uzturēt un audzinat puisīti.Turklāt Džonijam bija jākļūst par ķīlu tam, ka es aizbraukšu uz Ņujorku.

Aizvadījusi Vilšovu, es atgriezos Jacuo un cerēju pierunāt vecākus un saņemt viņu piekrišanu sekot savam vīram. Bet es nekādi nevarēju sadūšoties un iesākt šādu sarunu, un pa to laiku vecāki izprecināja mani Kori Joliejam. Bija jau sarunāta līgavas lūkošana, un atzīšanās nu kļuva neiespējama.

Visas manas domas bija Amerikā pie abiem man tuvajiem cilvēkiem, bet. apprecējusies ar Kori, es nodzīvoju laulībā ar viņu līdz pat šim laikam. Visus šos gadus es ne bridi neaizmiršu savu dēlu. Un, kad viņš, nu jau pieaudzis cilvēks, atbrauca pie manis, es biju laimīga. Bet tikšanās pirmais prieks norima, un es it kā zaudēju prālu. Kori nezināja, ka pirms laulībām ar viņu esmu dzīvojusi ar nēģeri un dzemdējusi bērnu. Kjohejs un Joko ari pat iedomāties nespēja, ka viņiem ir pusbrālis. Ko gan es varēju darīt, lai glābtu sevi un nosargātu ģimeni? Un tad man radās ši briesmīgā doma — Džonijam jāpazūd, cilās izejas nav. Mani sakari ar Džoniju nevienam debija zināmi. Sapratis, ka viņš var sagādāt man nepatikšanas, Džonijs allaž centas tikties ar mani tā, lai nepievērstu svešu cilvēku uzmanību.

No Džonija es uzzināju, ka Vilšovs nomiris neilgi pirms dēla aizbraukšanas. Bet, ka viņš bija upurējis sevi, lai dēls varētu doties ce|ā pie manis, es uzzināju tikai no jums, izmeklētāja kungs. Džonijs teica, ka negribot atgriezties Amerikā. Viņš bija nolēmis iegīit Japānas pavalstniecību un apmesties uz dzīvi miisu zemē. Viņš apsolīja, ka netraucēs mani, tikai būs blakus. Bet, ja Džonijs paliktu man blakus, mana pagātne reiz tomēr atklātos. Tafu inan .tā bulu bojāeja. Es lūdzu Džoniju braukt atpakaļ uz Ameriku, bet viņš nevēlējās klausīt. Biju nonākusi galīgā izmisumā.

Nolēmusi nogalināt Džoniju, es norunāju likties ar viņu septiņpadsmitajā septembrī astoņos vakarā Simidzudaņi parkā. Jau iepriekš biju izlūkojusi, ka vakaros tur nav cilvēku un ladeļ bus iespējams nemanot pazusl. Bet, kad es ieraudzīju Džoniju, man pietrūka spēka. Un tomēr, lai glābtu sevi un savu ģimeni, es izvilku nazi un iedūru lo Džonijam krūtīs. Bet es biju tikai nedaudz savainojusi viņu. Džonijs visu saprata. «Māt, es tevi traucēju…» viņš teica. Nav iespējams vārdos izteikt las skumjas, kas bija viņa acīs. Nemūžam nespēšu aizmirst viņa skatienu. Es… es pati… ar savu roku gribēju nodurt savu bērnu. Nespēdama tomēr izpildīt šo nodomu, izlaidu 110 rokas nazi, un tad Džonijs pats salvēra naža spalu un ar visu spēku iedūra to sev dziļi krūtīs. Bet man viņš leica: «Ej ātrāk prom… Mat, es nenomiršu, kamēr tu nebūsi drošībā…» Pat mirstot viņš gribēja pasargāt mati, kura bija mēģinājusi viņu nogalināt. Kopš ta laika man nav bijis neviena mierīga brīža. Bet es gribēju līdz pēdējai iespējai saglabāt savu sabiedrisko stāvokli un ģimeni, kaut vai upurējot vienu no saviem bērniem.

Kādēļ un kādā veidā jūs nogalinājāt Nakajamu Tani?

Man nebija ne mazākās vēlēšanas nodarīt ļaunu vecajai Tanei. Izlasījusi avīzes, es sapratu, ka policija droši vien brauks uz Kiridzumi, tādēļ nolēmu pārliecināties, cik daudz veča vēl atceras par mums. Bet las, ka mans brauciens sakrita ar izmeklētāju ierašanos Kiridzumi, bija tīrā nejaušība.

Kāpēc tad jūs darījāt visu iespējamo, lai Takasaki pilsētā jūs neviens nepazītu?

— Gribēju paturēt slepenībā savu tikšanos ar Tani. Tādēļ norunāju ar viru, ka braukšu viņam līdzi kā privātpersona un neuzstāšos nekādās sapulcēs. Divdesmit pirmajā oktobrī pēc vīra referāta un tikšanās ar pilsētas iedzīvotajiem es teicu vīram, ka gribu satikties ar netālu dzīvojošo skolasbiedreni. Vēlu naktī, slēpjoties no visiem, es aizbraucu uz Junosavu pie Tanes. Noskaidroju, ka Tane lieliski atceras gan mani, gan manu ģimeni — nēģeri un puisīti. Tad es sapratu, ka būs nepieciešams novākt no ceļa ari Tani. Es paliku pie viņas pārnakšņot, lai sagaidītu izdevīgu brīdi, bet tāds nerādās. Tane pastāstīja, ka drīz Junosavas tuvumā uzbūvēšot aizsprostu un ciemats tikšot appludināts. Es izteicu vēlēšanos apskatīt apkārtni un ierosināju doties kopīgā pastaigā.

Bija agrs rīts, kad mēs ar Tani uzkāpām uz aizsprosta. Tuvumā nemanīju nevienu dzīvu radību. O-Tane bija ļoti laba omā, jo tajā diena viņu bija solījusies apciemot mazmeita, kas stradāja Kiridzumi. Vecenīte cerēja, ka pastaiga viņu uzmundrinās un mazmeita varēs pārliecināties, cik viņa vēl žirgta. Mani Tane, protams, neturēja nekādās aizdomās. Nogrūst viņu no aizsprosta izrādījās nieka lieta. Viņa bija tik viegla kā papīra lapiņa. Man pat nelikās, ka es būtu nogrūdusi leja cilvēku…

Pēc Kjoko atzīšanās savā noziegumā atzinās arī Kori Kjohejs un Asaeda Mičiko. Kjoheja mašīnā lika atrasti cilvēka mati un sarecējuši asins pilieni, kurus izmeklēšanas eksperti identificēja kā Ojamadai Fumiei piederošus. Kjohejs arī apliecināja, ka kontaktlēcu futrālis un samta lācēns pieder viņam. Futralītis. ko Kjohejs bija iebāzis dziļi kabatā, aprokot līķi, tomēr bija izkritis un beigās kļuvis par izšķirošu lietisku pierādījumu.

Apmēram tajā pašā laikā Sindzjuku policijas iecirknis pievērsa uzmanību vairak nekā desmit jauniešiem, puišiem un meitenēm, kas, narkotisku vielu apdullināti, kādā privātā dzīvoklī bija rīkojuši orģijas un nodevušies izvirtībai. Tajās piedalījās arī Kori un Jasugi meita Joko. Jasugi Kjoko bija upurējusi vienu savu bērnu, lai glābtu abus pārējos, taču tagad ari tos zaudēja. Un tas nebija viņas vienīgais zaudējums. Kori Johejs ierosināja šķiršanos, apsūdzot Kjoko par svarīgu savas biogrāfijās datu slēpšanu, kurus zinot viņu laulība noteikti nebūtu noslēgta. Kjoko bez pretošanās izpildīja vira prasību. Viņa saprata, ka vīram visvairāk rūp viņa politiskā karjera, turpretī viņa jau bija zaudējusi visu. Viņas dzīvē vairs nepalika itin nekas.

Bet viens 110 izmeklētājiem zināja, ka šī sieviete, zaudējot visu, tomēr saglabā sevī kaut ko ļoti būtisku. Jasugi Kjoko šķīrās no visa, lai apliecinatu, ka viņā vēl ir saglabajušas cilvēciskas jutas.

Kjoko atzīšanās dziļi satrieca Munesui. Viņš apzinājās pretrunas savā dvēselē, un tās nedeya viņam miera. Viņš nekad nebija ticējis cilvēkiem. Tā viņam vismaz likās. Bet, kad divkaujā ar Kjoko pietrūka izšķirošu pierādījumu, viņš lika visas cerības uz viņas cilvēciskajām jūtām, jo sirds dziļumos tomēr vēl ticēja cilvēkam. Izmeklētāji bija notvēruši ļaunu noziedznieku, bet neviens tomēr nesvinēja uzvaru.

Tuvojās gada beigas…

5

Saņēmis no japāņu policijas ziņojumu par Džonija Heivarda slepkavas apcietinašanu, Kens Šeftens atviegloti nopūtās. Šis lietas izmeklēšana neietilpa viņa tiešajos pienākumos, bet, skaid-, rojot dažādus ar Džonija dzīvi saisiītus jautājumus, Kens neviļus sāka iedziļināties cilvēku attiecību problēmās, un kopš tā laika viņam ķeras pie sirds viss, kam bija sakars ar Heivardu likteni.

Inspektors O'Braiens uzsvēra, ka Kena savāktie un uz Japānu nosūtītie materiāli bijuši ļoti noderīgi noziedznieka atmaskošanai un apcietināšanai. Neviens nezināja, kadā veidā šie materiāli tieši noderējuši, bet Kenam tas sagādāja prieku. Viņam likās, ka tādējādi viņš kaut daļēji atmaksājis savu parādu Japānai.

Nākamajā dienā viņu gaidīja steidzīgs izsaukums sakarā ar laupīšanas gadījumu Hārlemā. Kādam tūristam bija atņemts fotoaparāts. Ar patruļas mašīnu Kens izbrauca uz notikuma vietu. Sīkas zādzības Hārlemā notiek ik uz soļa, un neviens tām nepievērš uzmanību. Bet šoreiz cietušais bija ārzemnieks, tādēļ Konam vajadzēja kaut ko darīt. Hārlemā, protams, nav labākā vieta tūristu pastaigai, bet cietušais, aizrāvies ar fotografēšanu, acīmredzot bija ieklīdis pašā attālākajā kvartālā. Izrāvis tam no rokām aparātu, zaglis bija aizbēdzis.

Iztaujājis cietušo un aculieciniekus, Kens jau gribēja braukt atpakaļ uz iecirkni, kad pēkšņi pamanīja, ka nolikuma vieta atrodas pavisam tuvu Mario mājai, kurā bija dzīvojuši Heivardi.

Pavisam nesen viņš bija sagādājis mājas pārzinei Mario nepatikšanas, pat visu māju nosaucis par mēslu bedri, bet, ja lā labi padomā, tad ari Mario bija devusi savu ieguldījumu Džonija Heivarda slepkavas atmaskošana. Viņa droši vien vēl arvien tur Heivardu dzīvokli aiz atslēgas. Taču noziedznieks jau ir atrasts un

vairs nav nekādas jēgas turēt dzīvokli aizslēgtu. Jāpasaka Mario, lai taisa to vaļā un izīrē gribētajiem.

Kens atlaida mašīnu un gāja kājām pa Hārlemas ielām. Viņš bija šeit izaudzis — šajā Hārlemā. Sarkani ķieģeļu nami, kuri ir tik veci, ka tie der vairs tikai nojaukšanai, pūstošu atkritumu kaudzes… Netīrība, troksnis un smirdoņa… Bet te bija jūtama dzīves elpa!

Kens tvēra šīs dzīves atbalsis, un viņa sirdī bija apbrīnojams miers. Viņam likās, ka visi cilvēki, kas, salīkuši zem dzīves smagās nastas, kā melnas ēnas klīst apkārtējās ielās, ir viņa brāļi. Šobrīd viņš nejuta neuzticību pret Hārlemas iedzīvotājiem. Varbūt tādēļ, ka beidzot bija apcietināta Džonija Heivarda slepkava?

Viņam pretim nāca meimurojoša cilvēka ēna. Droši vien kāds alkoholiķis, ar kuriem piina visa Hārlemā.

«Tas arī ir mans brālis,» Kens nodomāja.

Tāds šodien bija viņa noskaņojums. Jā, tas ir viņa brālis, kas arī paklupis zem dzīves smagās nastas, bēdām un likstām. Viņi sastapās. Tas bija gara auguma nēģeris. Laiks it kā apstājās. Kenam likās, ka pār nēģera !ūpāin atskan šņāciens: «Policijas maita!» L'n nakamajā mirkli viņš jula sānā ieurbjamies svilinošu metāla asmeni.

Par ko?— Kens ievaidējās.

Viņš nespēja noturēties kājās, sagrīļojās un pakrita. Bel nēģeris aši pazuda aiz ielas pagrieziena. Pār klusējošo Hārlemu nolaidās vakara krēsla. Palīgā neviens nenāks. Bēgot prom, nēģeris bija izrāvis savu ieroci. No dziļās brūces asinis šļācās ar tādu spēku, ka rokas spiediens tās nespēja apturēt. Asiņu straumīte tecēja pa ielas segumu kaut kur lejup, bet, kur, to Kens nespēja saskatīt. Viņš juta, ka zaudē samaņu.

Kāpēc, par ko?— Kens čukstēja, kaut gan labi zināja cēloni. Tam, kas viņu sadūra, nekāda īpaša iegansta nebija. Vienkārši naids pret visu pasauli. Un šis naids tika vērsts pret Kenu, kas nejauši gadījās ceļā. Jo sevišķi tādēļ, ka Kens bija policists. Tas šādā gadījumā ir pietiekams iemesls. No sabiedrības izraidītie ļoti bieži maldīgi domā, ka policisti ir viņu galvenie vajātāji, kas rīkojas ar viņu dzīvībām pēc sava prāta. Un Kenam neviens vairs nevarēja līdzēt.

«Es arī esmu tāds pals… Nebiju jau nekāds taisnības aizstāvis…» spēku zaudējošā Kena galvā jaucās domas.

Pirms daudziem gadiem Japānā, kad Kens vēl dienēja armijā, viņš ar saviem drauģeļiem bija apsmējis kādu japāni. Vispirms japāni zvērīgi piekāva un, kad viņš, notriekts no kājām, jau gulēja zemē, nolaida pār viņu ūdeni. Un tam arī nebija nekāda iemesla. Vienkārši vajadzēja izgāzt dusmas, kas Kenam bija sakrājušās, dienot priekšējās pozīcijās, uz kurieni ka jau jaukteni vispirms norīkoja viņu. Un tad ceļa gadījās šis japānis…

Frontes kaujas laukos viņu allaž iesaistīja visbīstamākajās operācijās, bet pēc atgriešanas civilaja dzīvē, viņš atkal tika iesviests sabiedrības padibenēs.

Toreiz viņš bija jauns, spēcīgs, nesavaldīgs, ienīda visus, kas vairījās no viņa. Un vēl Kens labi zināja, ka dzimtajā zemē labi koptās baltas sievietes jau pa gabalu novērsīsies no viņa. Savu apvainoto patmīlību un jauna zvēra iekāri viņš izgāza uz okupētas zemes sievietei». Un viena tādā reizē ceļu viņam šķērsoja šis japānis. Tātad ienaidnieks…

Bet tagad tads pats naids un dusmas tika vērstas pret viņu.

…Toreiz pa kājām pinās kads puika, laikam la japāņa dēlēns. Viņa ačelēs kvēloja naids. Kens visu mūžu atcerējās šo bērnišķīgo, naidpilno skatienu…

«Ja es lagad nomiršu, parāds būs dzēsts,» bija Kena pēdējā— doma, pirms viņš zaudēja samaņu. Boka, kas pirms brīža vēl centās aizspiest brūci, bezspēcīgi izstiepās. Uz tas varēja skaidri saskatīt atbaidošu rētu. Kaujā par vientuļu saliņu Klusā okeāna dienvidu daļā pāris metru no Kena bija sprāgusi granāta un tas šķemba savainojusi viņam roku. Toreiz viņš viegli bija ticis cauri.

Starp Hārlemas ēkām iezaigojās vakara saules slīpie stari, un to gaisma vecā, gadu gaita nomelnējusī rēta kvēloja kā asiņojoša brūce.

Dzīvība atstāja Kena Šel'tena ķermeni.

Un Hārlemas šķērsielā, tālu no Ņujorkas trokšņiem un burzmas, iestājās neparasts klusums…

' Kotaca — liela ogļu panna, kas apsegta ar biezu segu, zem kuras var pabāzt un sildīt kājas.

' Sasimi—plānos gabaliņos sagrieztas jēlas zivis.

' Kiri — migla, dzumi (no vārda cumu)— uzkrāšana.

1 Kacu Kaisju (1823—1899)—japāņu valstsvīrs un karaflotes radītājs.

3 Koda Itohans (1867 —1947)—ievērojams japāņu rakstnieks.

[2] tu, dzeltenais mērkaķi! (Angl.)

[3] netīrais japanizors! (angl.)

[4] kuccs dēls! (angl.)

[5] par «lakstīgalu grīdu» sauca grīdas segumu viduslaiku valdnieka pili Kioto pilsētā. Grīdas dē|u čīkstoņa brīdināja sardzi un valdnieku, ja kāds tuvojās viņa istabām.

[9] pieklājīga sarunā sieviešu vārdiem mēdz pievienot priedēkli <o».

Content

Morimura Sejiči Cilvēcības apliecinājums (Plīša lācēns)

SEJIČI MORIMURA Cilvēcības apliecinājums

ĀRZEMNIEKĀ NĀVE

NAIDA ZĪMOGS

MĪKLAINAIS VĀRDS

KAUNPILNAS PĒDAS

BĒGŠANA NO NABADZĪBAS

ASINS TRAIPS

TILTS UZ PAGĀTNI

NEAIZMIRSTAMĀ KALNU VIESNĪCA

DARBARĪKU DUMPIS

MĀTI NEVAR AIZMIRST

TĀLAS NOMALES MAZPILSĒTA

PARDROŠA IELAUŠANĀS

MILZU CIETUMS

NOZIEGUMA VADMOTĪVS

TRŪKSTOŠAIS PIERĀDĪJUMS

CILVĒCĪBAS apliecinājums