Falka Rita

Cūkgalva Al Dente

Rita Falka

Cūkgalva Al Dente

.

atsauksmes

Lieliska atslodze visiem tiem detektīvliteratūras faniem, kam apnikusi žanra svētsvinīgā nopietnība. Dažbrīd humors ir tik nešpetns, ka tā vien šķiet šo krimiķi sarakstījis kāds šņabi sadzēries krievu satīriķis, kurš jau laikus emigrējis uz Vāciju. Bet nē, autore tomēr ir viņa Rita Falka, dāma ar apgriezieniem.

Arno Jundze

Grāmatu caurvij ironija un smalks humors, kas ir visai netipiski šāda žanra darbam, tomēr lieliski piestāv galvenā varoņa raksturam un dzīves peripetijām.

Žurnāls Lilit

Ritas Falkas romāna tulkojums ir laba garastāvokļa grāmata piparota humora un sulīgu bavāriešu recepšu cienītājiem. Francis Eberhofers, visu laiku stulbākais un smieklīgākais detektīvs Bavārijas vēsturē, arī šoreiz ir formā.

1. nodaļa

Pavisam noteikti šitāda zvaigzne, tas ir labi. Protams, ja tā ir sudrabota. Nu, zelta būtu vēl labāka, bet tādas man nav. Tāpēc, ka tā, kura manējā, ir sudraba. Kopš vakardienas. Kopš vakardienas man uz katra pleca ir tieši viena sudraba zvaigzne. Un vēl sudrabota cepures lente.

Varena lieta.

Viena sudrabota ir tūkstošreiz labāk nekā četras zaļas, un nu man tāda ir. Par godu ierēdniecības reformai. Beidzot arī Gšaftela kungam un Hubera kungam, kuri taisa brīnišķīgās reformas, ir iekritis prātā kaut kas tāds. Parasti jau viņiem nekas jēdzīgs galvā neienāk, drīzāk kaut kas tāds kā līdzekļu iesaldēšana un atvaļinājuma naudas apgriešana. Bet šoreiz izcila lieta.

Stāvu spoguļa priekšā un esmu 'visai apmierināts. Pirmklasīga zvaigzne. Sudrabota. Pie tam jāsaka: kad gaisma spīd no stāvlampas puses, tā mirdz pat nedaudz zeltaini. Tiesa, pavisam nedaudz. Bet nav ko kreņķēties, jo tik un tā izskatās labi. Nožēlojamo bavārisko zirņu zaļo uniformu uzlabo taisni neticami. Redziet, aiz saimnieciskiem apsvērumiem mums vēl joprojām ir jāvalkā šīs kakainās krāsas skrandas. Nevis kā citu apgabalu kolēģiem, kuri noziedznieku medībās dodas eleganti zilās drēbēs. Nē, mums tas jādara kakainiem. Zināmā mērā gan

tas ir prātīgi. Jā, patiesi. Mēs vismaz mākam saturēt savu naudu un pārlieka iedomība mums nesakāpj galvā. Mēs savus gangsterus varam ķert arī kakaini, bez problēmām. Nūja, un sudraba zvaigzne par to ir lielisks novērtējums. Tā nozīmē komisāru komisārs Eberhofers tātad. Un tas jau ir kaut kas. Pavisam citādi nekā hauptmeistars Eberhofers. Pavisam citādi.

Tad Ome bungā pie loga.

“Brokastis ir gatavas, puika,” viņa kliedz tik stipri, ka to visai labi varētu dzirdēt pat kaimiņu ciemā. Ome jau ir pavisam kurla un dažreiz aizmirst, ka pārējo cilvēci nebūt nav piemeklējis viņas liktenis.

Atveru logu un ar rokām aizspiežu sev ausis.

“Ei, varbūt biju pārāk skaļa?” viņa tagad pajautā dažus decibelus klusāk.

Paloku galvu. Tad atkal aizveru logu un izeju pagalmā. Kopā ar savu uniformu. Redzēs nu, ko Ome teiks.

Viņa nesaka vispār neko. Pat nepaskatās uz mani. Pavisam vienkārši iet pāri pagalmam man blakus tā, it kā viss būtu tāpat kā parasti. Bet nav taču! Galu galā tagad esmu komisārs, un tas ir labi redzams. Pie tam ļoti labi. Pat Omei, jo ar acīm viņai viss kārtībā.

Es eju lēni. Tas taču viņai ir jāpamana. Bet to viņa nedara vis, viņa vienkārši pielāgojas man un iet tikpat lēni.

Neticami!

Kad nonākam virtuvē, Paps jau sēž pie galda un lasa avīzi. Viņš caur lūpām izspiež savu strupo “brīt”, pat acis

nepaceldams. Nu labi, neko vairāk jau nebiju gaidījis. Ja ir kas tāds Papa dzīvē, kas viņu interesē, izņemot bītlus, kāsi un cūkas, tad tā ir sestdienas avīze. Jo tā pilnībā apmierina viņa intereses. Pilnībā. Tur vienmēr var atrast kādu jauku ziņu par Polu Makartniju, kaut ko par cūkām lauksaimniecības lappusītē un kaut ko sakarā ar narkotiskajām vielām. Ko gan vairāk var vēlēties? Pret to dēla paaugstinājums tāds vārgs pirdiens vien ir.

“Neticami,” viņš saka un purina galvu. “Te rakstīts, ka kāds augsti mācīts vīrs, psihologs pēc amata, nožmiedzis savu sievu un, protams, pēc tam visu noliedz. Tagad novērtējumam pieaicinās speciālistu. Taisni jāsmejas! Vārna vārnai jau acīs neknābs.” Paps saloka avīzi un noliek uz galda. “Vai tu, Franci, par šo gadījumu kaut ko zini?”

“Nē, nav ne jausmas. Galu galā man Bavārijā iedalīts tikai noteikts darbības iecirknis,” nosaku un stāvu joprojām visai apjucis. Savā ziņā ari jūtos nedaudz apdalīts.

Tad beidzot uz mani paskatās Ome. Tieši šobrīd viņa gatavojas apsēsties un viņai rokā ir kafijkanna, bet tad viņa ierauga mani.

“Apžēlojies, Franci!” Ome pavisam apgaroti izsaucas un apsēžas. “Tu taču izskaties vienreizēji! Tieši kā tāds ģenerālis!”

“Apžēlojies! Nolādēts!” tad iesaucas Paps un parauj gaisā savu avīzi. Jo Ome no lielas apgarotības ir izšļakstījusi kafiju. Tieši uz mana radītāja vērtīgās lasāmvielas. Viņš ātri cenšas negadījumu novirzīt krūzē, izveidojot teknīti no savas iemīļotās sestdienas avīzes. Gatavais negals!

Visbeidzot Paps padodas. Noliek pie malas slapjo avīzi un pievērš pelnīto uzmanību man.

“Ohoho! Viss sudrabā. Varbūt tas nozīmē paaugstinājumu?”

Piekrītoši paloku galvu.

“Šis sudrabs nozīmē komisāru. Komisāru Eberhoferu, tā teikt.”

Papa sejā ieviešas smīniņš. Teikšu, tāds viltīgi lepns smīniņš. Viņš pieceļas.

“Jā, nu tad apsveicu tevi, komisār Eberhofer,” viņš saka, uzsit man uz pleca un paspiež roku.

Ari Ome tagad pieceļas un, saslaucījusi peļķi no galda, iestājas rindā, lai sirsnīgi apsveiktu mani. Saņemu pa bučai uz katra vaiga.

Tad beidzot ķeramies pie brokastīm.

Ah, viss pats labākais! Svaigas maizītes un mīksti vārītas olas, liess brokastu speķītis, Omes paštaisīts ievārījums un pirmklasīgs biezpiens ar augļiem, pats par sevi saprotams, arī pašgatavots. Viss būtu taisni perfekti, ja vien pagalmā neiedrāztos Leopolda auto. Un to es domāju tiešā nozīmē: viņš iedrāžas tā, ka oļi aizlido pa gaisu, un nospiež uz bremzēm tā, ka gaisā paceļas putekļu mākonis. Tipiski.

Papa acis mētā dzirksteles. Prieka dzirksteles, kā gan citādi.

“Skat tik! Arī tavs brālis ir klāt. Ej, Franci, un atnes viņam galda piederumu, varēsi?”

Nē, Francis nevar. Bet viņš to tik un tā izdara. Tā 7 > teikt, ģimeniskas harmonijas vārdā.

“Servus visapkārt,” saka Leopolds, tikko pa durvīm ienācis. “Ak brokastis. Tad jau nāku taisni laikā.”

Nemaz nav izstāstāms, cik ātri viņš ieņem vietu pie galda.

“Skat, Ome, ko es tev atnesu,” Leopolds saka un noliek viņai priekšā pavārgrāmatu. Internacionālā virtuve. Droši vien neiztirgotā prece no viņa stulbā grāmatveikala. “Lai tev visu laiku nebūtu jāgatavo vieni un tie paši bavāriskie mēsli,” viņš piebilst.

Ome priecājas, jo nedzird to vājprātu, ko Leopolds muld.

Es pasniedzu viņam galda piederumus.

“Ei, Franci, kā gan tu izskaties? Kā Ziemsvētku eglīte!” viņš smejas. “Nē, patiesi, kā Ziemsvētku eglīte!”

Tam vajadzētu mani aizskart, bet tā nenotiek. Jo to saka Leopolds. Un Leopolds ir dirsulis.

“Francis tagad ir komisārs,” ierunājas Paps, lai nolīdzinātu spriedzi.

“Patiesi?” vaicā Leopolds un iekožas ievārījuma maizītē. Tā ir manējā.

“Dritvai micīt, tā ir manējā!” uzsaucu viņam. “Vari taču pats savu stulbo maizīti apsmērēt!”

“Jā, starp citu…” Leopolds izklaidīgi vēršas pie Papa, mani pilnībā ignorēdams.

Tad uzzinām, ka vakar viņš bijis ceļojumu birojā, lai izplānotu atvaļinājumu savai ģimenei. Un ka tā bijusi totāla neveiksme. Absolūti totāla neveiksme. Visi piedāvājumi bijuši nekam nederīgi. Vieni pārāk dārgi, citi

pārāk tāli, vēl citi nepiemēroti mazam bērnam. Nu nekādu iespēju savu sūri grūti nopelnīto atvaļinājumu pavadīt svešās zemēs!

Bet šonakt, saka Leopolds, viņam prātā ienākusi lieliska ideja. Tieši šonakt viņš izdomājis perfektu atvaļinājumu sev un saviem mīļajiem. Pat nekur tālu nebūšot jābrauc.

“Klāj vaļā!” Paps ir visai ieinteresēts.

“Atvaļinājums zemnieku sētā,” gremodams paskaidro Leopolds.

“Izklausās labi,” turpina Paps, uzmundrinoši skatīdamies uz savu pirmdzimto.

“Izklausās labi?” pārvaicā Leopolds. “Tas izklausās fantastiski labi!”

Abi paloka galvu.

Vai būs vēl kāds turpinājums vai arī tā bija viņa nožēlojamās dzīves virsotne? Nekavējoties ķeros pie ēšanas, jo groziņā palikusi vairs tikai viena maizīte. Man tā jāiegūst, pirms tai uzklupuši bezkaunīgi rijīgie radi.

“Un uz kurieni tad dosieties?” tagad grib zināt Paps.

Leopolds velta viņam tik sirsnīgu smaidu, ka prieks noskatīties.

“Nu, protams, ka pie jums,” viņš saka un nogrābj pēdējo maizīti.

“Tikai pār manu līķi!” es iebļaujos un izrauju maizīti viņam no rokas. Pieceļos un eju. Tad atgriežos un paņemu līdzi visu brokastu speķi. Veikli ārā, durvis ciet, un prom.

Atlikušo nedēļas nogali pavadu kopā ar Ludvigu brīvā dabā. Tāpēc, ka pārliekais brokastu speķa patēriņš

novedis pie nāvīgas caurejas. Tā traucē dzīvot gan sunim, gan viņa saimniekam.

Kad pirmdienas rītā dodos uz darbu, man, pats par sevi saprotams, mugurā ir uniforma. Lai gan parasti es tā nedaru. Parasti man mugurā ir civilās lupatas, džinsi, ādas jaka, un viss normāli. Bet tagad gribas parādīt, kas iegūts, kāpjot augšup pa akmeņainajām karjeras kāpnēm. Tāpēc arī uniforma.

Rātsnamā trīs pašvaldības dāmas jau čakli rosās divas no viņām noliekušās pār rokdarbu žurnālu, trešā rokās tur adīkli un skaita valdziņus. Jā, Nīderkaltenkirhenes pašvaldībā darbs mutuļot mutuļo.

“Vēlu jums skaistu labrītu, meitenes,” nosaku, ienācis pa durvīm, un aizdefilēju līdz kafijas automātam.

“Ā, tad tu, Franci, noteikti jau zini,” ierunājas Adīklis, bet man nav skaidrs, ko viņa ar to domā.

“Nezinu, par ko tu runā,” es saku un ieleju sev kafiju.

“Par uniformu taču. Birģermeistars teica, ka tu viņam šodien pavisam noteikti esi vajadzīgs uniformā.”

“Ak tad tā viņš teica.”

Adīklis piekrītoši paloka galvu.

“Ieej pie viņa kabinetā,” viņa nosaka un pavērš skatienu uz pulksteni. “Viņam jau vajadzētu būt klāt.”

“Nūjā, ja jau viņam vajadzētu būt klāt, tad nebūtu par skādi pie viņa iegriezties, vai ne,” es saku un vēl dažus mirkļus mīņājos durvīs. Bet nekā, neviena vārda par manu sudrabu. Nemaz neko nav pamanījušas, stulbās bābas! Tā vietā ar sajūsmu vēro iepirktās dzijas izlietošanas iespējas.

Bet ko gan citu varēja gaidīt? No pašvaldības darbiniecēm. Atzīsim taču beidzot godīgi, ka šim darbam necik daudz smadzeņu nevajag. Vēl jo vairāk te pie mums, Nīderkaltenkirhenē.

Tātad eju pāri koridoram pie birģermeistara, un te jau ir pavisam cita situācija.

“Jā, Eberhofer,” viņš saka un tūlīt pieceļas. “Nāciet iekšā un ļaujiet uz jums paskatīties. Izcili, patiesi izcili jūs izskatāties.”

Birģermeistars apiet man apkārt un nopēta no galvas līdz kājām. Varu teikt, tas ir patīkami.

“Jā, jā, jau dzirdēju komisārs Eberhofers. Izklausās pavisam citādi. Un cik smuki izskatās! Taisni izcili! Kā virsnieks un džentlmenis, man jāsaka. Jā, mans vectēvs, lai Dievs mielo vina dvēseli, arī savā laikā loti labi izskatījās. Ziniet, toreiz savā virsnieka uniformā. Sprigans vīrišķis, patiesi. Tas bija gluži vai apskaužami.”

Birģermeistars gandarīti iesmejas un apsēžas aiz sava rakstāmgalda.

“Bet lai jau paliek, Eberhofer. Iemesls, kuram esat man vajadzīgs, ir sekojošais. Ozdemiri no Egļu gatves, pazīstat taču viņus, vai ne? Jaunākais spēlē futbolu Sarkanbaltajā biedrībā, pirmklasīgs centra spēlētājs. Vienādi labi darbojas ar abām kājām. Brīnišķīga tehnika, varbūt pat labāks par Ballaku. Bet diemžēl par resnu, pieļauju, kādi piecpadsmit kilogrami par daudz.”

Viņš aptausta savu vēderu.

“Tātad, kā ir, zināt viņus vai nezināt?”

Paraustu plecus.

“Ko nu nozīmē zināt. Dažas reizes esmu redzējis, bet nevarētu teikt, ka pazīstu.”

“Tas gan šajā gadījumā neko nemaina, komisāra kungs. Un šim nolūkam tieši ir svarīgi, ka esat uniformā. Jo pie turkiem tas atstāj iespaidu, kā zināms. Sevišķi tagad, ar tik daudz sudraba.”

“Un tieši kas man no tiem Ozdemiriem vajadzīgs?” es pajautāju, vienlaikus uzsēzdamies uz viņa rakstāmgalda. To es šad un tad praktizēju. It īpaši, ja viņam no manis kaut ko vajag, šim birģermeistara kungam. Tas rada tādas neticami labas izjūtas. Tādu kā pārākuma apziņu.

Un tad uzzinu ka vecākajam no Ozdemiriem, tātad ģimenes tēvam, izvirzīta apsūdzība. To izdarījusi paša meita. Jo viņš to vardarbīgi gribējis izprecināt kādam otrās pakāpes brālēnam. Par gaidāmajām kāzām zinājusi visa ģimene. Visa, izņemot topošo līgavu. Un tieši tad, kad viņa atvaļinājumā aizbraukusi paciemoties uz Turciju, onkulis viņu nostādījis fakta priekšā. Aizbraucis sagaidīt meiteni uz lidostu un tūlīt izstāstījis pilnīgi visu: ko viņš no tās sagaida un visu pārējo, kas ar to sakarā. Bet ko iesāk nepateicīgais bērns? Tikko iebrauc Ankarā, tā aizskrien uz Vācijas vēstniecību un nosūdz visu savu radu varzu. Tēvu, onkuli, līgavaini un visu turku klanu. Visus, kuri zinājuši par viltīgajiem precību plāniem.

Mans uzdevums visā šajā notikumā ir nopratināt to ģimenes daļu, kura dzīvo Vācijā, precīzāk, mūsu ciemā. Labi, saku birģermeistaram, tā nav nekāda problēma. Galu galā mums te nav nekādi viduslaiki, un, ja jau Ozdemiri dzīvo mūsu skaistajā valstī, tad arī viņiem vajadzētu ievērot mūsu likumus. Tā tak nevarēs ne no šā, ne no tā tādu jaunu un skaistu būtni izprecināt

kaut kādam neveiksminiekam, vai ne? Kur tad mēs tā nonāksim?

Birģermeistars mani pateicīgi uzlūko, un es viņam augstsirdīgi paspiežu roku. Es šo lietu nokārtošu, apsolu. Tā nav problēma.

2.  nodaļa

Ozdemiri īrē vecu bungalo, kurš saglabājies no septiņdesmitajiem gadiem. Es pazīstu ēkas īpašnieku viņš katrus desmit gadus būvē sev jaunu māju, jo vecajā viss jau ir pārāk sagrauts. To tad viņš arī izīrē. Un, tā kā viņš izīrējamo ēku nemaz neremontē, tad arī nekādus labos īrniekus nedabū. Pamatā tie ir ļaudis, kuriem vajadzīga sociālā aprūpe. Vai arī turki. Lai gan jāsaka, turkiem par to maza bēda. Reiz jau esmu bijis Turcijā un zinu, kā viņi tur dzīvo. Pret to šis apdrupušais bungalo patiesībā ir romantiska viduslaiku pils. Tas nu man jums jāpasaka.

Tātad stāvu pie namdurvīm un zvanu. Ir sācis nedaudz snigt, kas marta sākumā, protams, ir kaitinoši. Bet lai jau paliek.

Durvis atveras, un, ja es kaut ko nejaucu, manā priekšā stāv futbola dievs ar lieko svaru. Pat netieku pie vārda, kad viņš jau mani aicina tālāk un uzrunā, pie tam vāciski.

“Labrīt, komisāra kungs. Es esmu Murats. Nāciet dziļāk, nāciet taču!” viņš saka un dodas koridorā man

> 7 > pa priekšu. Pat nesaprotu, kā man rīkoties, bet sekoju viņam uz soli.

>

Ienākam dzīvojamā istabā, un man taisni elpa aizraujas. Kur vien skaties persiešu tepiķi! Uz grīdas vairākos slāņos tā, ka kājas iegrimst, pie sienām brīnišķīgās krāsās un interesantos ornamentos. Tam visam pa vidu, cik vien tālu redz acs, plastmasas puķes.

Uz izteikti zema stūra dīvāna sēž vīrietis kleitā un pīpē ūdenspīpi. Tiklīdz viņš mani ierauga, tā pieceļas. Gan ļoti lēni, pat varētu teikt ceremoniāli, bet tik un tā pieceļas. Tā viņš parāda godu. Tad vīrietis sasit plaukstas, un gandrīz kā no grīdas izaugusi viņa priekšā stāv maza sieviņa, kurai galva ietīta lakatā. Vīrietis tai kaut ko nočukst, un viņa pazūd tikpat veikli kā parādījusies. Līdz pat šim brīdim es neesmu ticis pie vārda.

“Laipni lūgts mūsu pieticīgajā mitekli, komisāra kungs. Lūdzu, apsēdieties,” viņš saka un norāda uz dīvānu. Tad ieņem iepriekšējo pozu.

Nu gan esmu visai pārsteigts. Ne tikai par visiem šiem viesmīlības pekstiņiem, bet arī par to, ka viņi atpazīst manu dienesta pakāpi. Ar to nebiju rēķinājies. Tad nosēžos uz mīkstā polstera un iegrimstu tajā. Situācija ir tāda, ka gandrīz neredzu pāri saviem ceļiem.

Sieviete atkal izaug no grīdas, un šoreiz viņai līdzi ir tēja. Šķiet, piparmētru. Vismaz pēc tādas smaržo. Viņa uzliek paplāti uz mazītiņa galdiņa mūsu priekšā un atkal izkūp gaisā.

Mājas saimnieks sāk izliet tēju, un tas nu ir neticami sarežģīts teātris. Tējkannu viņš tur neiedomājamā augstumā un pielej glāzi līdz pusei. Tad sakrata tējkannu,

ielej pusglāzi tajā atpakaļ, pie tam no tikpat liela augstuma, un atkal sakrata. Tā tas turpinās vairākas reizes. Man jau sāk reibt galva no augstā ūdenskrituma un kratīšanas, bet tad viņš beidzot sniedz man līdz malai pielietu glāzi. Mēs saskandinām, kas gan pie piparmētru tējas ir nedaudz muļķīgi, bet lai jau.

Garšo gan lieliski šī tēja, kaut nebūt nav mans mīļākais dzēriens. Nemaz arī ne. Tēju es parasti dzeru tikai tad, kad esmu slims. Bet šī te ir laba, tur nu nekā nevar piebilst.

Tomēr dienests ir un paliek dienests, tāpēc uzsāku sarunu.

“Ozdemira kungs, man ir sūdzība par jums. No jūsu meitas Medines. Viņa apgalvo, ka esat vēlējies viņu vardarbīgi apprecināt Turcijā. To var uzskatīt par noziedzīgu nodarījumu. Mūsu brīnišķīgajā valstī par to draud cietumsods no sešiem mēnešiem līdz gariem desmit gadiem. Vai jūs to saprotat?”

Vīrietis atkal atsāk tējkannas kratīšanu, tad pielej glāzēs vēl tēju.

“Komisāra kungs, piedodiet, bet jūs no tā neko nesaprotat,” viņš mierīgi un draudzīgi nosaka.

“Personīgi man ir pie kājas, vai es no tā kaut ko saprotu vai nesaprotu. Jo lietas būtība ir tāda, ka tas ir sodāmi,” nosaku tikpat mierīgi, bet ne tikpat draudzīgi un turpinu dzert savu tēju.

Koridorā zvana telefons, un kāds steidzīgi paceļ klausuli. Mājas saimnieks pielej vēl tēju. Man uz zemā sēdekļa lēni, bet nenovēršami tirpst kājas.

“Redziet, komisāra kungs, mana meita Medine ir mans mazais eņģelis. Viņa vienmēr bijusi mans mazais eņģelis. Paklausīga, centīga, gudra…” Viņš dievinoši skatās savā tējasglāzē, bet, tā kā es neko nepiebilstu, pēc mirkļa turpina:

“Jā, viņa ir ļoti gudra. Tā arī laikam ir viņas nelaime. Vai zināt, komisāra kungs, mēs te, jūsu brīnišķīgajā valstī, dzīvojam jau vairāk nekā divdesmit gadu. Mani bērni šeit ir piedzimuši un arī skolojušies. Medine bija gudra skolniece nobeidza skolu, pat tā īsti nepiepūloties.”

Viņš atkal iegrimst klusēšanas minūtē, es turpinu dzert savu tēju.

“Jā,” visbeidzot nosaku, jo citādi mēs nekur tālu netiksim. “Bet tas jums neko nelīdzēs. Lai cik gudra būtu meitene, viņu nedrīkst tā vienkārši sapārot ar kuru katru, vai saprotat? Vismaz ne te, pie mums.”

Ozdemirs pieceļas, pieiet pie dzīvojamās istabas skapja, izņem no tā albumu un atkal apsēžas. Nedaudz pameklējies, viņš izņem no albuma fotogrāfiju.

“Medine,” viņš saka un sniedz man foto.

Jēzus Kristus!

Man ir kolosāli jāsavaldās, lai neiekliegtos. Momentā kļūst skaidrs, kāpēc Ozdemiram šīs laulības bija tik svarīgas.

Mans mazais eņģelis…

Nabaga vīrs. Viņa meita izskatās kā Parīzes Dievmātes katedrāles zvaniķis. Vai vismaz kā vina māsa. Kaut » > kam tādam brīvajā tirgū nav ne mazāko izredžu. Pat ne visniecīgāko.

“Mcdine studē politiku,” tagad saka nomocītais tēvs.

Tātad viņa studē. Nu vismaz kaut kas. Tad jau viss vēl nav zudis. Teiksim tā tikai būt neglītai, ar to nepietiek, ir jāizdomā vēl kaut kas. Galu galā kaut kad ir jāsāk dzīvot patstāvīgi, un, ja nevar dabūt viru, tad maizīti nāksies pirkt par pašas naudu. Pie tam tādas studijas izmantojamas ari kā novērsošs faktors. Piemēram, no pašas spoguļattēla.

Istabā ienāk futbola dievs un rāda norūpējušos seju. Tēvs uzaicina viņu apsēsties, dēls paklausa.

“Kas noticis?” jautā rūpju māktais virs.

“Piezvanīja Hasans,” atbild Murats, skatienu iegremdējis brīnišķajos paklāja rakstos.

Ozdemirs noklana galvu. Jauneklis uz bridi paceļ acis, bet tad atkal sagumst.

“Hasans vairs negrib precēties,” turpina Murats. “Viņš ticies ar Medini un izrunājies.”

Pauze. Abi klusē.

Palūkojos uz viņu nelaimīgajām sejām, un manī mostas aizdomas.

“Cik ilgi Hasans ar Medini nebija tikušies?” es gribu zināt.

“Viņi viens otru vispār nekad nebija redzējuši,” man paskaidro Murats.

Jā, to jau varēja nojaust.

“Brīnišķīgi,” es nosaku un cenšos izkūņoties no dziļā polstera. Vairs nejūtu savas kājas, tikai sīkas adatiņas dursta miesu. “Tad jau viss ar apsūdzību ir noskaidrojies.

Ja reiz abi nevēlas, tad apprecināt būs visai sarežģīti, vai ne, Ozdemira kungs?”

Taču izskatās, ka mājas saimnieks mani nedzird. Viņš tur roku pie acīm un ir noliecis galvu. Iespējams, pēta brīnišķos paklāja ornamentus. Nesaprotu, ko viņš tur tā blenž, galu galā zvaniķa māsa studē politiku, tad jau pati varēs parūpēties par sevi.

Murats pavada mani līdz durvīm un grib apkampt. Es veikli izvairos, paspiežu viņa roku un piekodinu parūpēties par tēvu. To viņš arī apsola.

Tikko iesēžos savā trafaretētajā auto, tā tūlīt jūtu pūslis ir pilns. Tēja prasās ārā, pie tam nekavējoties. Tātad zilās ugunis, sirēna un pa ātrāko atpakaļ uz darbu!

Mūsu pašvaldības mājā, pats par sevi saprotams, ir tikai viena vīriešu tualete. Parasti man un birģermeistaram ar to pilnībā pietiek, bet šodien ir pavisam citādi. Tāpēc, ka man ir ļoti spiedīga vajadzība un birģermeistars akurāt šobrīd sēž tronī.

Nu forši.

“Eberhofer?” viņš man uzsauc caur tualetes durvīm.

“Jā, tas esmu es,” izšņācu, stāvot sakrustotām kājām un aplūkojot savu izmisušo seju spogulī virs izlietnes. Cerams, viņam vajag tikai pačurāt.

Diemžēl trokšņi nepārprotami liecina, ka ieplānots nopietnāks pasākums.

“Kā beidzās apciemojums pie turkiem?” birģermeistars nodārdina.

“Brīnišķīgi. Visi atkal ir samierinājušies, un apsūdzība jau ir vēsture,” es izspiežu sakniebtām lūpām.

“Jā, tā jau es domāju, ka jūs to paveiksiet. Kaut vai tāpēc, ka šodien tik labi izskatījāties.”

“Vai jūs vēl ilgi, birģermeistar?”

“Nu, to, Eberhofer, nekad nevar droši zināt. Pirms dažiem gadiem pārcietu zarnu aizcietējumu, tagad cenšos būt piesardzīgs. Starp citu, man no tā palikusi briesmīga rēta. Vai gribēsiet to kādreiz apskatīt?”

Papurinu galvu.

“Nē, paldies.”

Man jau tek pa acīm laukā. Blakus dāmu tualetē dzirdu smieklus, tātad arī avārijas variants jāatceļ.

“Kas ar jums ir? Varbūt kas steidzams?” atkal atskan balss caur tualetes durvīm.

“Nē, vairs ne,” es saku un izlaižu tēju pa tiešo izlietnē.

Patīkams atvieglojums pārņem ķermeni. Pie tik ekstrēmas nieru protesta akcijas higiēnai jāpaliek otrajā plānā.

Pusdienās braucu mājās un ceru, ka Ome ir izvārījusi kaut ko garšīgu. Piparmētru garša ir ne tikai iestrēgusi rīklē, bet ari okupējusi visu ožas aparātu nevaru lāgā saost ēdienu Omes cepeškrāsnī. Visa apkārtne man šodien ož pēc piparmētrām.

Uzklāju galdu un apsēžos priecīgās gaidās. Kas tāds smeķīgs šodien būs? Ienāk Paps un tāpat apsēžas un gaida.

Tas, ko mēs sagaidām, ir jēra kotletes piparmētru mērcē angļu gaumē. Recepte no svaigās Leopolda pavārgrāmatas! Un ēdiens ir taisni pretīgs. Pretīgs un nebaudāms.

Pat ceptie kartupeļi, kuri Omei vienmēr izdodas lieliski, tagad garšo piparmētraini. Pie labākās gribas es to nevaru dabūt iekšā, tāpēc pāreju pāri virtuvei un ēdiens nonāk atkritumos. Man seko Paps. Un, lai arī Ome vienmēr ir visai jūtīga jautājumos, kas skar viņas pavārmākslu, arī viņas šķīvja saturs seko mūsējiem. Un tūlīt aiz tā jaunā pavārgrāmata.

“Tik daudz darba, un viss velti. Lai viņš pats to ēd, šis gudrais Leopolds,” pie sevis ņurd Ome.

“Atvedīšu dažus siltos no Zimmerļa,” saku.

“Dari tā,” Paps mani atbalsta.

Un tad jau esmu prom.

“Servus, Zimmerli,” es sveicinu, pārkāpdams miesniekbodītes slieksni.

“Jā, Eberhofer, kas tad nu noticis? Kāpēc tev šodien mugurā klauna kostīms?” jautā Zimmerlis, ar to domādams manu uniformu. Skaidrs, ja kāda cilvēka darba apģērbs sastāv no asiņaina priekšauta un gumijas zābakiem, tad droši var teikt, ka viņš no uniformām neko nejēdz.

“Iedod man astoņas aknusiera bulciņas un vienkārši » > turi muti,” nosaku un uzreiz nolieku naudu uz letes.

Kamēr Zimmerlis taisa bulciņas, viņš, protams, neklusē.

“Klau, Franci, šodien taču pie Volfija ir ballīte. Ko domā? Iesi? Es domāju, masku tērps tev jau ir… Katrā gadījumā mēs ar Gizelu tur būsim,” ņirdz stulbais miesnieks un pāri letei sniedz man bulciņas.

Es labāk eju, pirms izceļas konflikts.

Pēc darba vēl iegriežos pie Volfija. Ne jau visu to karnevāla nieku dēļ. Vienkārši tāpēc, lai izskalotu piparmētru orģijas no rīkles. Pasūtu sev alu.

“Visai agri esi atnācis, bet tērps gan tev oriģināls, Franci,” saka saimnieks, sniedzot man alu, un tad attālinās, līkumodams ap galdiņiem.

Alus garšo pēc piparmētrām. Padodos.

Pēc tam paņemu Ludvigu un mēs dodamies savā ikdienas līkumā. Šodien viņš skrien tālu man pa priekšu, laikam viņam nepatīk mana smaka. Par godu mežonīgajam ātrumam, ko Ludvigs šodien attīsta, mums vajag tikai 1:16. Tas ir mūsu labākais laiks. Un tas mani priecē.

Kad pārnāku, Ome ar Papu ņemas ap zābaksmēra tūbiņu. Tas tāpēc, ka Paps gatavojas iet pie Volfija uz karnevālu un pārģērbjas. Par Bobu Mārliju kā katru gadu. Un Ome nekādi nav pierunājama atkal izmest vienu gultasveļas komplektu.

“Franci, saki tak arī tu reiz kaut ko! Lai viņš, nolādēts, atkal nesmērē savu seju. Sacūkos visu gultasveļu ar to dranki.”

>  >

Izņemu no vinu rokām tūbiņu. Tā ir totāli samīcīta. Paps neizpratnē purina galvu, dredu pinkas tā vien lido pa gaisu.

“Saki nu viens cilvēks! Vai man vairs nav nekādas teikšanas? Vai vispār kāds vēl mani ņem par pilnu?”

“Paskaties uz sevi spogulī, varbūt tur dabūsi atbildi,” es nosaku un dodos pie ledusskapja.

Jauns alus, jauns mēģinājums.

Šoreiz jau garšo labāk, izteikti labāk. Piparmētru sajūtu tikai kā pēcgaršu.

Paps tagad stāv spoguļa priekšā. Viņam mugurā ir T krekls ar Jamaikas karogu un džinsi. Un uz galvas, protams, dredi. Līdz pat pakaļai. Lieliska pārģērbšanās, patiesi.

“Lieliska pārģērbšanās, patiesi,” saku.

“Izskatās sūdīgi ar bālo seju,” Paps noburkšķ.

“Izkatās lieliski,” es nepadodos. “Daudz labāk nekā ar zābaksmēru. Un Mārlijs jau arī nebija melns pa īstam. Drīzāk tāds kā mulats, ja gribi zināt. Labāk nosmērējies ar šokolādi, varbūt sievietes vēlāk nolaizīs.”

Tagad man jāņirdz.

Paps gan nesmejas. Tā vietā sataisa drūmu ģīmi un slāj prom.

“Kas ir ar tevi? Vai pie Volfija neiesi?” tagad grib zināt Ome.

Ar rokām un galvu nodemonstrēju “es-no-tā-visaesmu-noguris” un tad pazūdu savā cūkkūtī.

Pārbūve tagad ir pavisam nobeigta. Varbūt vēl daži sīkumi vajadzīgi kaut kas tāds kā apdarināt sienas vai nokrāsot logu rāmjus. Bet viss būtiskais jau ir gatavs. Ir ievilkta apkure un ierīkota lieliska vannasistaba. Nu labi, pie flīzēm būs jāpierod: tās ir zirņu zaļumā un sinepju dzeltenumā, izkārtotas šaha dēlīša rakstā. Jau veselu gadu uz tām skatos, bet vēl joprojām neesmu pieradis… Nu, par to tās bija lētas. Ļoti lētas. Tik ļoti, ka Ome izpirka visu pārpalikumu un izflīzēja manu vannasistabu. Un daļu priekšnama. Un arī virtuvi, protams.

Trijos nakti no dzīvojamās mājas atskan bītli neizturamā skaļumā. Tas ir tik neizturami, ka pat Ludvigs sāk gaudot. Tātad man jādodas uz turieni ar ieroci rokās.

Misters Dreduvīrs sveču gaismā sēž uz grīdas un tempj sarkanvīnu taisni no kaldina. No skandām trako A hard day's night'. Vispirms sašauju sveces. Kļūst tumšāks, bet ne klusāks. Tad noklikšķ šķiltavas. Paps stāv manā priekšā un kliedz uz mani. Bet es viņu nesaprotu, tāpēc paraustu plecus. Viņš ieslēdz gaismu un izslēdz mūziku. Tas viss norisinās kā brīvajā kritienā, nūja, ķermenis jau nemaz nevar tik ātri noreaģēt. Papam ir tāpat kā man, mēs abi nedaudz līgojamies.

“Ja tu vēlreiz mēģināsi te šaudīties, es ziņošu tavai priekšniecībai,” saka Paps un uztin sev kāsi. Tas lieliski piestāv viņa tēlam.

“Un, ja tu vēlreiz sadomāsi te appīpēties, es arī ziņošu savai priekšniecībai.” Iebāžu pistoli makstī un eju prom.

Vienmēr viens un tas pats Rožu pirmdienā atkal šī muļķīgā karnevāla depresija. Tikai tāpēc, ka Rožu pirmdienā Paps iepazinās ar mammu. Ar savas dzīves lielo un vienīgo mīlu. Un viņa ir uz manas sirdsapziņas. Jo nomira, mani dzemdējot. Taisni vēmiens nāk!

1 Nakts pйc garas dienas. Tulk. no angļu vai.)

3.  nodaļa

Nākamās dienas rīta agrumā man piezvana no Landshūtes policijas iecirkņa. Viņiem mani vajagot nodrošinājumam tiesā. Nu, ja jau svarīgie Landshūtes kolēģi sauc, tad komisārs Eberhofers, protams, zibenīgi taisās ceļā.

Tiek izskatīta kāda slepkavība, akurāt tā, par kuru Paps lasīja savā avīzē. Uz netiešiem pierādījumiem balstīta apsūdzība. Uz tā tipa sirdsapziņas ir viņa mīļotā, jo viņš vēlējies piesavināties viņas naudu. Bet viņš, protams, visu noliedz.

Apsūdzētā advokāts pastāv uz klienta nevainīgumu. Loģiski, par to jau arī tiek maksāts. Prokurors prasa mūža ieslodzījumu stingra režīma cietumā. Var teikt, pavisam normāls gadījums. Nav normāli tas, ka apsūdzētais ir psihopāts, tāpēc arī tiku izsaukts. Patiesībā viņš pēc profesijas ir psihologs, man tā šķiet. Tas par psihopātiju ir ekspertu un tiesneša Morāčeka stingra pārliecība. Viņi apgalvo, ka Hanibāls Lekters pret šito tāds štrunts vien esot. Un viņi jau nu zina, ko runā.

Tagad var rasties jautājums: psihopāts un psihologs, kā gan tas sader kopā? Taču, ja labi padomā, tas sader lieliski. Kurš gan cits, ja ne psihologs, varētu precīzi zināt, kā uzvedas psihopāts? Nu re!

Un tagad mums viņš ir jāapsargā, šis Kistners. Tas ir viņa vārds — Dr. Kistners. Apsūdzēts par slepkavību ar iepriekšēju nodomu aiz mantkārīgiem motīviem. Kad nonākam līdz Izmeklēšanas cietumam, mani kolēģi jau ir sašņorējuši viņam gan rokas, gan kājas. Gatavais cirks, ko Kistners te uzrīkojis, to pat izstāstīt nav iespējams. Tā viņš nevarot paiet, un šitā viņam sāpot roku locītavas, un vispār viņam esot alerģija pret tēraudu, un tā tālāk. Praktiski totāls vārgulis. Kaut gan… ja viņš patiesi ir tik bīstams, kā minēts, tad varbūt šie ir viņa psihopātiskie i/.gājieni? Kas to lai zina.

Tā nu mēs esam kā uzvilktas stīgas. Un, lai izkustinātu psihopātu no vietas, sitam viņam pa augšstilbiem no aizmugures. Ne pārāk sāpīgi, bet viņš tik un tā apgāžas. Tā tas turpinās, kamēr nonākam līdz restotajam busiņam, ko mīļi dēvējam par cūku ratiem. Mums ir vajadzīgas veselas divdesmit minūtes! Apbrīnas vērts rezultātas. Galu galā Dr. Kistners tomēr tiek iesēdināts busiņā. Viņš raud, un mēs beidzot varam braukt prom.

Apsūdzības raksts ir garš un garlaicīgs, prokurora balss — monotona un plūstoša. Taisni ideāla snauduļošanai. Ja neesi krācējs, tad to droši var darīt. Šodien gan ir citādi, jo cienījamā prokurora runu ik pa brīdim pārtrauc psihopāta histēriskie izsaucieni. Nervus bendējoši līdz neiespējamībai. Katru reizi, kad man izdodas puslīdz iesnausties, viņš atkal ieķērcās tā, ka gandrīz nokrītu no krēsla. Par mazu snaudienu vispār nav ko domāt.

Pusdienas pārtraukumā pie kafijas automāta satieku Morāčeku.

“Eberhofer, ko jūs te darāt? Kurš tagad apsargā Kistneru?” viņš jautā, vandīdamies pa savu bikšu kabatu.

“Pārējie pieci kolēģi,” es saku un izņemu no automāta savu kafijas trauciņu.

“Vai viņi ari to zina? Vai nav tā, ka jūs visi vazājaties apkārt un neviens to psihu neapsargā? Varbūt jums atradīsies viens eiro manai kafijai?”

“Pirmkārt, Dr. Kistners tiek teicami apsargāts, un, otrkārt, kā gan viņš varētu aizmukt, ja viņam ir saķēdētas gan rokas, gan kājas?” es paskaidroju, sniedzot tiesnesim sīknaudu.

Morāčeks piekrītoši paloka galvu un ielej sev kafiju.

“Murgs! Viens vienīgs murgs ar šo Kistncru. Būšu bezgala priecīgs un pateicīgs liktenim, kad process beigsies, tam jūs varat ticēt,” saka tiesnesis, nedaudz papūš un tad ieņem malku kafijas no sava trauciņa. Pēc tam viņš iespiež savu kafiju man rokā, izzvejo tabakdozi no bikšu kabatas un iešņauc krietnu šķipsnu.

“Cik dienas paredzētas procesam?” es apjautājos.

“Ja viņš turpinās visu laiku brēkāt pa vidu, tad vēl līdz Ziemsvētkiem nebūs cauri.”

“Viņam varētu aizlīmēt muti,” izsaku priekšlikumu un atdodu tiesnesim kafiju.

Morāčeks nogroza galvu.

“Kistnera advokāts dabūtu trieku, viņš mums jau sakurināja pirti par transportēšanu. Bet tagad gan iesim un turpināsim, lai šis vājprāts vienreiz beigtos,” nosaka Morāčeks un dodas uz tiesas zāli.

Turpmākajās divās dienās nekas daudz nemainās. I ikai trešās dienas vēlā pēcpusdienā lieta beidzot tuvojas noslēgumam. Spriedums jau ir sagatavots, un es, lai gan pagalam nervozs no visas šīs apsargāšanas, ar nepacietību gaidu tā nolasīšanu.

Tiesas zālē kādu bridi valda kapa klusums. Tad to pārtrauc Morāčeka enerģiskā ņemšanās viņš uzsit ar savu āmuriņu un svinīgi sāk sprieduma nolasīšanu.

“Tu to nožēlosi, šņaucēj! Dzirdi? Tu to rūgti nožēlosi!” no visa spēka kliedz psihopāts. Ar to viņš domā tiesnesi. Viņam raustās viss ķermenis, un mums ir jāpieliek lielas pūles, lai viņu noturētu uz krēsla. Dr. Kistners lokās kā dārza šļūtene, pie tam pārmaiņus nolamā prokuroru, tiesnesi un pat savu advokātu. Tomēr visvairāk psihopāts n uzēdies tieši nabaga Morāčekam, viņš tam pareģo drīzu nāvi un sola par to parūpēties.

Tas, protams, ir muļķīgi. Tā taču neviens neuzvedas, tas neliecina ne par kādām labām manierēm, patiesi. Par to nu Dr. Kistneram būtu jāpadomā.

Bet tam viņam būs laika atliku likām. Piecpadsmit vienmuļi gadi stingrā režīma cietumā. Pat ja viņš no turienes atgriezīsies tagad viņam ir sešdesmit divi -, labākie gadi jau būs pagātne.

Mēs aizvedam Kistneru uz Straubingas izmeklēšanas rietumu, jo tur iemitina ilgtermiņa klientus. Transportēšanas laikā viņš neizsaka nevienu apvainojumu. Savukārt mēs neizlaižam nevienu stāvlaukumu, neuzspēlējot .11 viņu krievu ruleti. Ar mūsu dienesta ieročiem tas ir pilnīgi neiespējami, bet to jau viņš nezina.

Kad vakarā atgriežos dzimtajā ciemā, jau priecājos par gaidāmajām salīdzinoši mierīgajām dienām. Jo darbs Landshūtē prasa daudz nervu. Protams, to nevar ne salīdzināt ar Minheni, kur pavadīju daudzus panākumiem bagātus dienesta gadus. Ar to ne. Bet salīdzinājumā ar Nīderkaltenkirheni neiedomājams stress.

Nav ko cerēt uz sātīgām vakariņām, jo ir tieši gavēņa vidus. Uz to Ome ir konsekventa, tur nu nekas nelīdz. Lai cik izsalkuši būtu vīrieši, gavēņa laikā nekādu vakariņu nav. Brokastis gan ir, ar visu, kas tām piederas. Pusdienas jau ir samērā nožēlojamas, bet vakarā pilnīga nulle. To te daudzi ciemā ievēro, galu galā esam tak stingri katoļi, vai ne? Un par to priecājas mācītājs. Bet vēl vairāk par to priecājas Zimmerlis. Jo gavēņa laikā viņš kopā ar savu resno Gizelu stāv aiz letes un pārdod siltu ēdienu izsalkušiem vīriešiem. Un vakarā priecīgi berzē savas asinainās rokas, šis Zimmerlis.

>

Tieši tas notiek arī tagad. Rinda veikalā met līkumu līkumus, un miesnieku pāris aiz izsalkušajiem vīriešiem gandrīz nav redzams.

“Servus, Zimmerli! Kas šodien tāds garšīgs piedāvājumā?” nobļaujos cauri pūlim.

“Ej, ej, ej…” noburkšķ priekšā stāvošie.

“Gaļas plācenīši ar kartupeļu salātiem,” Zimmerlis atbļauj. “Cik daudz gribēsi?”

“Dod man trīs. Trīs plācenīšus un trīs bulciņas.”

“Bez salātiem?”

“Bez salātiem,” atbildu, jo ēdu tikai tos, ko gatavojusi Ome. Tas, kurš kaut reizi dzīvē nobaudījis Omes kartupeļu salātus, citiem vairs ne virsū neskatās. Nekādā gadījumā.

“Bet tie ir labi,” tagad nokliedzas Gizela, tinot folijā gaļas plācenīšu kaudzi.

“Tā jau tas varētu būt, mīļā Gizela,” es atsaucos. “Bet gavēnis ir un paliek gavēnis.”

“Tagad pasaki, Eberhofer,” nu ierunājas kāds no priekšā stāvošajiem. “Vai tev šeit ir kādas īpašas tiesības?”

“Tā gandrīz izskatās,” es nevaru nepiekrist. Un tad vēršos pie Zimmerļa: “Cik esmu tev parādā?” “Simtu divdesmit eiro un trīsdesmit centus. īpašās tiesības nav lētas, mans draugs,” nosmīn Zimmerlis pāri desu frontei.

“Tad pieraksti tos man,” nosaku un dodos prom.

Gājienu uz dzīvojamo māju ēdiena trūkuma dēļ šodien var izlaist, tāpēc uzreiz kātoju uz savu cūkkūti. Veru durvis, priecādamies par gaļas plācenīšiem, bet jau priekšnamā mani sagaida tvaiku mākonis. Kas, pie vella, te atkal noticis?

Zibenīgi iesteidzos vannasistabā, jo no turienes nāk tvaiki, un atklāju dušā Papu. Manā dušā!

“Ko tas nozīmē?” gribu zināt.

“Ak, Franci, labi, ka esi te. Ej un atnes manu dvieli. Tas pakabināts uz pakarināmā pie durvīm. Es jau te mirkstu kādas divdesmit minūtes, gaidīdams, kad beidzot nāksi,” saka Paps cauri tvaiku mākonim.

Es pasniedzu viņam dvieli, viņš izkāpj no duškabīnes un noslaukās. Tas ir optiski nebaudāms skats, tāpēc dodos prom un apsēžos uz dīvāniņa. Pienāk Ludvigs un piespiežas man pie kājas. Gaļas plācenīši dziest. Es attopos, izsaiņoju tos un sāku ēst.

Nepaiet ne minūte, kad manu gaļīgo idilli iztraucē Paps. Ap gurniem viņš ir apsējis dvieli un ar rokām bužina matus.

“Jā, brīnišķīgi,” Paps izdveš un paķer vienu trešdaļu no manas sūri grūti iegūtās maltītes.

“Negrābsties!” uzbļauju viņam.

Viņš klusē un izbauda.

>

“Kāpēc nemazgājies savā dušā?” gribu zināt.

“Apkure pagalam,” Paps nočāpstina.

“Nu tad tev jāpiezvana Flecingeram un ar labu vai ļaunu jāpanāk, ka viņš atbrauc.”

“To jau es izdarīju. Viņš būs klāt otrdien. Nākamajā nedēļā otrdien. Bet nav jau tik traki, mums taču ir arī krāsns,” saka Paps un noslauka muti.

Tā ir taisnība, dzīvojamā istabā mums ir pirmklasīga podiņu krāsns, kas dod varenu siltumu. Bet diemžēl nesilda dušas ūdeni.

Tad manā cūkkūtī ienāk Ome. Viņai mugurā ir peldmētelis un galvā dušas cepurīte.

Nu gan man pietiek! Pasaucu Ludvigu, un mēs dodamies savā ikdienas līkumā.

Gluži nejauši izgadās tā, ka ejam garām Flecingera mājai. Viņš stāv pie garāžas un krāmējas pa mašīnas bagāžnieku.

“Tev tas jāsaprot, Franci. Man pirms jums ir vēl viens pasūtījums, un tur viss ir stingri norunāts. Otrdien, pats vēlākais, trešdien es būšu klāt kā likts,” saka gāzes-ūdens.ipkures haltūrists.

“Tātad, vēlākais, trešdien?”

Flecingers piekrītoši paloka galvu.

“Tev tas jāsaprot,” viņš atkārto, rūpīgi uzsvērdams vārdus.

“Es saprotu, Flecinger, kā gan citādi.”

Viņš izskatās manāmi atvieglots.

Apeju apkārt haltūrista autoparkam. Precīzāk sakot, .ipkārt visām trim mašīnām viņa firmas autiņam, šikajam, privātajam BMWun viņa sievas Marijas lejļuratiem.

“Riepas nobrauktas. Tehniskā apskate beigusies. Apdrošināšana nokavēta. Vai BMW ir uztjūnēts? Vai tas noformēts arī dokumentos?”

«r* r * ”

h/i) rrānci..!

“Avārijas trijstūris, atstarojošā veste, aptieciņa, AIDS cimdi?”

“Franci, lūdzu…”

“Autovadītāja apliecība, tehniskā pase?”

“Ei nu, Franci, izbeidz taču!” iesaucas haltūrists.

Bet Francis neizbeidz. Jo viņš nevēlas dalīt savu dušu ne ar vienu citu.

Pieši pēc stundas Flecingers stāv mūsu pagrabā akurāt pretī nodevīgajam apkures katlam. Pēc divām ar pusi stundām viss atkal darbojas lieliski. Tas ir pavisam viegli un vienkārši. Vajag tikai gribēt.

“Varbūt aizejam pie Volfija uz vienu alu?” es piedāvāju, kad darbs ir paveikts.

“Ir gandrīz pusnakts, vari man iepūst,” attrauc Flecingers.

Kā kungs vēlas!

4.  nodaļa

Pēc dažām dienām svaigs un možs ierodos savā kabinetā, cerēdams uz mierīgu darbdienu. Bet uzreiz saņemu sitienu!

Esmu tā ērti iekārtojies pie monitora, strebju kafiju, kura, kā jau bija domāts, nav nekāda garšīgā, bet tik un tā ir kafija, un lasu policijas notikumu apskatu. Te ir praktiski viss pēdējo stundu laikā notikušais, tāda kā dienesta informācija. Lai es būtu pilnībā informēts ciema policists, nevis no mēness nokritis pajoliņš. Un te nu es skaidri izlasu:

Lejasbavārijas policijas prezidija ziņojums par esošo situāciju

Notikuma vieta: Straubinga.

Ieslodzītais simulējis sirdslēkmi un transportēšanas laikā (no Straubingas ieslodzījuma vietas uz Straubingas slimnīcu) ātrās palīdzības automašīnā ar skalpeli sadūris vēderā . 15 gadus veco pavadoni. Pēc tam aizbēdzis nezināmā virzienā.

Meklēšanā iesaistīts helikopters. Izziņota vispārējā trauksme.

Līdz šim Landshūtē un tās apkārtnē meklēšanas rezultāti negatīvi.

Aizturēšanas gadījumā ievērot personīgo drošību (noziedznieks ir apbruņots un loti bīstams)!

Cietušajam pēc steidzami izdarītas operācijas dzīvībai briesmas vairs nedraud.

Personas apraksts…

Kistners ir izbēdzis!

Nakti viltīgi notēlojis sirdslēkmi un ar pirmajiem ātrajiem vests uz tuvāko slimnīcu. Autiņā aukstasinīgi iedūris pavadonim vēderā skalpeli un aizmucis. Zvikts, un prom! Labāk mēs būtu viņu pa īstam nošāvuši, ne tikai āzējuši. Bet nu jau ir par vēlu viņš ir prom.

Tomēr galu galā tā nav mana problēma. Nav taču mans apgabals. Man jāatbild par Nīderkaltenkirheni, un te viņa, šī Kistnera, nav.

Tātad vispirms man vienā mierā jāizlasa avīze.

Tieši esmu iegrimis sporta lappusē, kad zvana telefons. Un tas ir kaitinoši. Lai gan jāatzīst: Nīderkaltenkirhenes sporta ziņas ir nožēlojamas. Par kādiem vērā ņemamiem panākumiem reti var lasīt. Pamatā raksta tikai par futbola komandu. Nu labi, dažreiz arī kādu rindiņu par sieviešu vingrošanu, bet ļoti reti. Tā vairumā par futbolu. Taču mūsu bumbotāji no Sarkanbaltā futbola kluba ir vairāk nekā nožēlojami, jau gadu gadiem muļļājas pa vienu un to pašu līgu. Pat angoliešu uzbrucēja imports pēdējā sezonā neko lielu nespēja mainīt. Tad arī nav jābrīnās, ka avīzei nav par ko rakstīt. Parasti tas mani neinteresē, bet šodien ir citādi jo tur rakstīts par Ozdemiru. Par

jaunāko no viņiem, Muratu. Ir ari fotogrāfija. Redz, Murats iesitis vārtus, šis resnais futbola dievs. Tas ir jauki. Un priecīgs notikums komandai, jo līdz ar to viņi uzvarējuši spēli. Mazāk priecīgi ir tas, ka telefons nepārstāj zvanīt. Neko darīt paceļu klausuli.

“Eberhofer, vai jau dzirdējāt! Tas ir prātam neaptve-

• ļ» rami!

Uzreiz nesaprotu, ar ko runāju, un jau sāku par to prātot, kad dzirdu šņaucienu. Tādu dziļu un ilgu, kam seko atvieglots izpūtiens. Nu gan skaidrs, tas ir tiesnesis Morāčeks, vecais šņaucamtabakas upuris.

“Tieši ko jūs domājat, tiesneša kungs?” es jautāju un ērti atlaižos biroja krēslā.

“Nu, šitais psihopāts ir izmucis. Kā viņu tur sauca, pag…”

“Kistners.”

“Jā, tieši tā. Un tas ir briesmīgi! Ko mēs tagad darisimr

“Izsludināsim meklēšanu?”

“Eberhofer, tas jau sen ir izdarīts! Par ko jūs vispār domājat? Visi kolēģi jau diennakti ar to nodarbojas.”

“Personīgi es tajā neesmu iesaistīts,” atsaku.

Morāčeks atkal iešņauc šķipsnu tabakas.

“Pie visa vainīgs tikai tas sūda insulīns,” viņš turpina.

“Tieši kuru sūda insulīnu jūs tagad domājat?”

“Nu viņš taču ir diabētiķis, šis Kistners. Tāpēc viņam katru dienu izsniedza insulīna porciju, vai zināt. Bet šis tēviņš katru dienu nedaudz iekrāja — tā, ka beigās sanāca vesela porcija. Un to viņš paslēpa ampulā zem matrača. Kā tas iespējams mūsu kontrolsistēmā, nejautājiet. Bet tā

nu ir noticis. Un vakar… vakar viņš to visu sev injicēja. Kopā ar dienas devu! Un tad sirds sāka trakot. Muļķīgā kārtā gan tikai uz īsu brīdi, tieši tik ilgi, līdz viņš bija nokļuvis ātrās palīdzības auto.”

“Aha. Tad viņš atkal atguva možumu un…”

“Jā, vai nav trakums? Neiedomājami! Taisni neiedomājami! Paldies Dievam, kolēģa dzīvībai briesmas vairs nedraud. Skarta jau arī bija tikai aklā zarna, un tā tagad ir izoperēta. Tātad nekas briesmīgs.”

“Nē, tas nav nekas briesmīgs,” es piekrītu. “Arī mana aklā zarna ir prom. Ar to var sadzīvot.”

“Nu tad skatieties, Eberhofer! Turiet acis vaļā. Kas ' > zina, kur šis Kistners aizvazājas. Iespējams, ka ierodas Nīderkaltenkirhenē.”

“Iespējams,” nosaku, jo nekas labāks man šobrīd neienāk prātā.

Un tad cienījamajam tiesnesim ir jādodas prom, jo sākas kāda no tiesas sēdēm. Viņš vēlreiz nosaka, lai turu acis vaļā. Visādā gadījumā, es atbildu, un tad jau ir pienācis pusdienas pārtraukums.

Mājās ēdam kartupeļus ar spinātiem un vēršacīm. Pēc maltītes palīdzu Omei nokopt traukus, un tad arī ievirzās sarunas. Redz, Omei šodien pavisam noteikti jātiek uz veikalu. Jo šodien visām elektroprecēm ir trīsdesmit procentu atlaide. Tāpēc viņai turp vajag, lai tas maksā ko maksādams. Un, ja Omei ir turp jātiek, tad Francim nav izvēles. Ne mazākās.

Tā nu braucam uz veikalu.

Ome man iedod eiro monētu lai es sadabūjot iepirkumu ratiņus. Un lai tie būtu lielākie, tā, ka visam pietiek vietas! Viņai kaut kādus sīkus rateļus nevajagot. Es, protams, izdaru visu, kā pavēlēts, un nu Ome soļo man pa priekšu kā Sābas ķēniņiene, ar savām īsajām kājelēm uzņēmusi visai nopietnu tempu. Nūjā, mērķtiecību no Omes var pamācīties. Tagad tikai jālūko turēties viņai līdzi. Ja viņa turpinās tādā tempā, tad ātri vien nonāks bērnu autosēdeklīšu nodaļā.

>

Pēkšņi mēs apstājamies pie vannasistabas mēbeļu stenda. Cik vien tālu un augstu var redzēt, vannasistabas skapīši ar spoguli. Vesela skapīšu siena!

“Tagad, puika, izmeklē sev kādu smuku. Lai beidzot cūkkūtī vannasistaba izskatītos pēc vannasistabas. Un tā, lai būtu arī labs apgaismojums. Un atvilktne fēnam.”

Aha.

“Aha,” saku un blenžu uz skapīšu sienu mājas augstumā.

“Otrais tur augšā, tas ir smuks,” pēc brīža secina Ome.

“Vai varu jums kā palīdzēt?” jautā kāds laipns pārdevējs ar kazbārdiņu.

“Jā, brīnišķīgi, ka esat šeit,” atteic Ome, un nu pēc visas šīs skriešanas man jākalpo arī par tulku. Jo Omei ir simtiem jautājumu un Kazbārdiņam simtiem atbilžu. Bet Ome jau tās dzirdēt nevar, tāpēc mana loma ir visus viņa izteikumus novest līdz Omes apziņai.

Kaut kādā brīdī nonākam līdz vēlamam rezultātam. Ņemam lielāko skapīti ar trim durvīm un halogēno apgaismojumu. Tas ir arī dārgākais, bet ar trīsdesmit procentu atlaidi tam nav nekādas nozīmes.

Kad beidzot paziņojam savu izvēli, bārdainis jau ir nosvīdis līdz elkoņiem. Tomēr viņš nopriecājas un paziņo, ka nokārtos, lai brīnišķīgā mēbele oriģinālajā iepakojumā tiktu atgādāta no noliktavas un nolikta mums priekšā tieši pie kases.

Lielisks darījums. Esam ļoti apmierināti. Un Kazbārdinš acīm redzami arī.

>

“Savu izvēli jūs nenožēlosiet. Tā ir lieliska lieta,” viņš atvadoties nosaka un sniedz mums roku.

“Un arī cena izdevīga,” saku, norādot uz procentu zīmi.

“Ah, mirklīti! Laikam būs noticis pārpratums,” iebilst Kazbārdiņš, manā uztverē nedaudz augstprātīgi. “Trīsdesmit procenti attiecas tikai uz elektroprecēm.”

Ome vicinās kā traka, un es viņai ātri paskaidroju lietas būtību.

“Un kas tā, lūdzu, būtu, ja ne elektroprece?” bļauj Ome.

Pārdevējs uzsit uz plāksnītes, kur skaidri un gaiši rakstīts: “Santehnikas preces”.

“Santehnikas prece? Taisni jāsmejas! Tam ir elektrības pievads. Un slēdži. Iekšā deg lampiņas. Elektriskāk nemaz nevar būt.” Ome ir riktīgās burās.

Pārdevējs krata savu ugunīgi piesarkušo galvu. Ome aptur sievieti, kura stumj savus iepirkumu ratiņus tieši mums garām.

“Klausieties, kundze,” viņai uzkliedz Ome. “Ja kaut kam iekšā ieiet strāva un no tā arī iznāk, vai tā ir elektroprece?”

Sieviete paloka galvu.

“Tik tiešām, tā tas ir.”

Ome triumfāli iespiež rokas sānos. Kazbārdiņš tver pēc gaisa.

“Tā ir santehnikas prece! Un beigta balle!” tagad arī viņš sāk kliegt

Nekas nav beigts! Ķīviņā iejaucas kāds vecāks pāris un pavisam vienbalsīgi un viennozīmīgi šo priekšmetu atzīst par elektrisku. Diskusijai pievienojas arī vīrs zilā kombinezonā. Viņš apgalvo, ka esot mehāniķis un ka vannasistabas skapītis pavisam noteikti esot santehnikas prece. Skaidra bilde. Ome uzreiz noprot, ka Kombinezons nav mūsu pusē un uzbļauj viņam. Loģiski, ko gan tāds mehāniķis var zināt par elektrību? Taisni smiekli nāk.

Tikko Ome ir pabeigusi uz viņu kliegt, tā stafeti pārņem viņš. Saprotams, Kombinezons nezina, ka Ome ir kurla, tāpēc kliedz, cik vien spēj. Lai arī Ome neko nedzird, viņa tik un tā nojauš, ka mehāniķis ir naidīgi noskaņots, tāpēc iesper šim pa apakšstilbu.

Jēzus Kristus!

Un ko izdara Kombinezons? Viņš Omi PAGRŪŽ!

>

Tā gan bija viņa liktenīgā kļūda. Nepiedodama. Neviens nedrīkst grūstīt Omi. Neviens! Kombinezons nepaspēj ne attapties, kad jau guļ uz grīdas un es sēžu viņam jāteniski virsū. Mans ierocis notēmēts viņam pakausī. Kur mēs nonāksim, ja sīkiem, trausliem, bezpalīdzīgiem un ļoti veciem cilvēciņiem vairs nebūs glābiņa no proletārisko amatnieku spontānas agresijas izpausmēm?

Kombinezons trīc.

Kazbārdiņš raud.

Saceļas tāda brēka, ka nemaz nav iespējams aprakstīt. Viss pasākums beidzas ar to, ka ierodas veikala vadītājs.

Kazbārdiņš saņem aizrādījumu.

Mēs dabūjam trīsdesmit procentu atlaidi.

Lielisks pirkums, patiesi.

Pēc dažām dienām, kad ienāku virtuvē, uzzinu, ka vannasistabas skapītis jau esot piekabināts. Paps teic, ka viņi abi ar Omi to lietu nokārtojuši. Lai arī tas prasījis lielas pūles un svīšanu, tagad spoguļskapītis ar pirmklasīgu dībeļu palīdzību karājas pie sienas, kur tam ir pareizā vieta. Tātad tur, pāri pagalmam, manā vannasistabā.

Tas gan nebijis tik vienkārši, Paps turpina. Jo lieta pati par sevi ir neiedomājami smaga. Un ar visu to piemērīšanu un turēšanu, un urbšanu viņi visai traki dabūjuši nomocīties. Bet tagad skapītis ir piestiprināts, pie tam tā gruntīgi, ka ne atraut.

Tas man, protams, ir jāredz. Jau iepriekš priecājos, ka zaļi dzelteno flīžu vietā beidzot varēšu aplūkot savu seju.

Nu labi, tieši savu seju aplūkot es nevaru. Drīzāk jau tās ir krūtis. Acīmredzot Paps vairāk noņēmies ar urbšanu, bet Ome ar izvietošanu. Un viņa, protams, ir ļoti precīzi noteikusi vajadzīgo augstumu, akurāti pēc sava auguma. Toties man turpmāk ikreiz, kad tīrīšu zobus, būs vai nu jāmetas ceļos, vai arī jāapbrīno savu krūšu galiņi. Pagaidām vēl neesmu izlēmis, kura versija man labāk tīk.

Kad pēc lieliskā skata un švakām pusdienām atkal atgriežos savā kabinetā, birģermeistars jau ir priekšā.

I’recīzāk sakot, viņš sēž manā krēslā. Un nemaz nedomā no tā izkustēties. Uzkarinu savu jaku uz pakarināmā un apsēžos uz rakstāmgalda. Galu galā tas ir manējais.

“Ar ko esmu izpelnījies tādu godu?” es pajautāju.

“Eberhofer, Eberhofer…”

So balss toni jau pazīstu, un tas nebūt nevēsta, ka gaidāma uzslava. Birģermeistars pieceļas un pieiet pie loga, tad aizliek rokas aiz muguras. Diez vai būtu iespējams ieņemt vēl dramatiskāku pozu.

“Kas lēcies?”

Es cenšos šai frāzei piešķirt jautrāku toņkārtu, bet birģermeistars uz to neiekrīt. Viņš nekļūst jautrāks. It nemaz. Viņš lēnām pagriežas pret mani un lūkojas kā tāds līķu apstāvētājs.

“Vai kāds ir nomiris?” pajautāju, jo tas ir pirmais, kas iešaujas prātā.

“Ja jūs tā sakāt, Eberhofer, tad nomiris ir Bavārijas policijas gods. Vai arī tas tagad guļ komā.”

Skaidrs, šodien birģermeistars runā mīklās. Uz rakstāmgalda vairs nejūtos īsti omulīgi; tādai sēdēšanai būtu jāakcentē mans pārākums, bet šobrīd tas mani ir pametis. Ieslīdu savā krēslā aiz rakstāmgalda.

“Celtniecības veikala vadītājs zvanīja.”

Aha, tātad redz, no kurienes vējš pūš.

“Un ko tad šis veikala vadītājs tā gribēja stāstīt?”

“Apžēliņ, Eberhofer! Saņemieties taču! Ko jūs galu galā domājāt, iepērkoties agrā pēcpusdienā, tātad darba laikā? Un ko jūs domājāt, uzbrūkot pilnīgi svešiem veikala klientiem? Vārtot viņus pa grīdu!? Un tieši tagad, kad valkājat savu brīnišķīgo uniformu. Jums būtu jārāda

priekšzīme it visā. Tieši tā priekšzīme. Bet ko darāt jūs? Jūs mani dzenat izmisumā, Eberhofer!”

Vai, vai, vai. Sava histēriskā priekšnesuma laikā birģermeistars ir atspiedies ar rokām pret manu rakstāmgaldu un tagad elpo man tieši sejā. Tas nu gan ir par daudz. To nav iespējams izturēt, pat pie labākās gribas ne. Tāpēc pieceļos un mazliet nesakarīgi paejos pa kabinetu.

“Un tad vēl aizraujošais stāsts par jūsu ieroci,” turpina birģermeistars un atkal, aizlicis rokas aiz muguras, skatās ārā pa logu. “Augstais, svētais Dievs! Cik bieži esmu jums teicis, lai atstājat ieroci tur, kur tam ir īstā vieta. Tātad makstī. Nu, Eberhofer, cik bieži?”

“Nūja,” es atsaku un paraustu plecus.

Viņš nesaka neko, bet blenž uz mani tā, it kā es savu dienesta ieroci turētu viņam tieši pie deniņiem.

Sasodīts! Nebiju domājis, ka veikala vadītājs būs tāds sūdzībnieks. Pie skapīšu sienas taču viņš bija tik pielaizīgi laipns… Bet pēc tam ņēmis un nosūdzējis, vecais maita. Nu labi, vismaz tagad zināšu, kas ir kas.

Birģermeistars dziļi ievelk elpu un atkal pagriežas pret mani.

“Tas būtu viss?” es vaicāju.

“Jā, viss gan. Bet iegaumējiet, Eberhofer, reizi par visām reizēm: neapkaunojiet šo brīnišķīgo bavārisko uniformu! Ja nezināt, kā uzvesties, to valkājot, tad arī nav vērts to valkāt. Vai jūs man piekrītat?”

Labs ir, esam vienojušies.

Birģermeistars nepaspēj bilst ne vārda, kad jau esmu novilcis brīnišķīgo bavārisko uniformu un iespiedis viņa rokās. Pārlieku ieroča jostu tieši pāri apakšbiksēm, un gatavs.

Tagad gan viņam ir padumjš paskats, šim birģermeistaram. Bet es jau esmu ceļā uz trafaretēto auto.

“Un jā, piezvaniet Morāčekam!” viņš vēl nosauc man pakaļ.

Ko?! Piezvanīt Morāčekam? It kā ar vienu brāzienu dienā nepietiktu! Parasti viņi savā starpā vienojas, Morāčeks un birģermeistars, kurš no viņiem mani dīrās. Bet šodien laikam paredzēts dubultā. Jo tālāk, jo trakāk.

Un par ieroci viņam, gudriniekam, viegli runāt. Vai viņu kādreiz kāds ir smagi sašāvis? Nē! Bet mani gan! Tas bija toreiz, pamatīgajā bankas aplaupīšanā, kad vēl dienēju Minhenē. Un tas nebija nekāds joks, varat man ticēt. Bet, ja kādu reiz smagi ievaino, kā tas bija ar mani, tad atliek tikai viens labs draugs visai dzīvei. Un tas ir no metāla.

Vispār šis Minhenes laiks manā dzīvē bija visai nemierīgs katru dienu pa krimināllietai, var teikt. Pavisam ritādi nekā iejusties ciema policista lomā. Jā, pavisam citādi. Tomēr man tas bija par daudz. Šito milzīgo stresu! Nē, lai arī cik stulbi runātu birģermeistars, šeit tik un tā ir daudz mierīgāk.

Kad kāpju ārā no auto, Paps rosās pa pagalmu. Jau atkal snieg, tāpēc viņš attīra ceļu līdz mājai. Tad viņš aplūko mani un konstatē:

“Jau atkal snieg.”

“Jā, pilnīgi riebjas,” piekrītu.

“Ir arī zvērīgi auksti,” Paps turpina.

“Tie ir no flaneļa,” es nosaku, norādīdams uz saviem bokseršortiem.

“Tad jau labi,” viņš atmet un turpina tīrīt ceļu.

Ieeju cūkkūtī, lai uzvilktu ādas jaku un džinsus.

Jā, uzkāst man uz zvaigznēm, kaut arī tās smuki mirguļo. Jo savus džinsus es nekādi nevaru apkaunot, lai ko arī darītu.

5.  nodaļa

Nolemju tūlīt ķerties vērsim pie ragiem nemaz nezvanu Morāčekam, bet pa taisno braucu pie viņa. Tādā veidā es viņam atņemšu argumentu par brīnišķīgo bavārisko uniformu.

Diemžēl viņam ir tiesas process un man jāgaida priekštelpā. Tas velkas krietni ilgi. Tikko esmu iemidzis, tā viņš nāk, šis tiesneša kungs. Izbrāžas no tiesas zāles un aiznesas uz savu kabinetu tā, ka mantija vien nopland. Durvis aizcērtas ar blīkški.

»

Ak tā, arī Morāčekam šodien ir slikts garastāvoklis. Nu forši.

Izstaipos un nedaudz nožāvājos, tad sekoju viņam. Pieklauvēju pie durvīm un gaidu uzaicinājumu ienākt. Bet nesagaidu. Tā vietā pats Morāčeks personīgi pienāk pie durvīm un tās paver šaurā šķirbā.

“Ak tas esat jūs,” viņš saka un ievelk mani iekšā. "Labi, ka tas esat jūs, Eberhofer. Lūdzu, apsēdieties.” Daru, kā tiesneša kungs liek, un esmu augstākajā mērā pārsteigts. Ne vārda par antisociālu uzvedību vai nesankcionētu ieroča pielietošanu. Tieši otrādi.

“Vai vēlaties kafiju?”

“Neatteikšos.”

“Tad atnesiet vienu. No kafijas automāta gaiteni. Un, esiet tik labs, paņemiet man arī.”

Pieceļos un dodos uz durvīm. Morāčeks man seko, atver durvis šaurā spraugā — tikai tik daudz, lai varu izlīst, un tūlīt aiz manis tās aizcērt. Šodien viņš ir tāds nedaudz dīvains, man jāsaka. Es paņemu divas kafijas un atgriežos pie durvīm. Un viņš atkal atver durvis niecīgā spraudziņā, lai tūlīt aiz manis tās aizcirstu uz atslēgu.

“Kaut kas noticis ar jūsu kabineta durvīm?” gribu zināt.

Morāčeks papurina galvu un ierauj malku kafijas. Tad iešņauc pamatīgu šķipsnu un visbeidzot sāk runāt.

“Šorīt pašā agrumā es saņēmu vēstījumu no Kistnera. Uz automašīnas vējstikla,” pārliecies pāri rakstāmgaldam, čukst tiesnesis.

“Un ko tad viņš tādu raksta, šis Kistners?”

j 7

“Ka viņš mani noslaktēs kā kraupainu suni, līdzko tiks klāt. Un, ja tā ņem, tas nav nemaz tik grūti tikt man klāt, vai ne?”

“Vai jūs par to ziņojāt?”

“Jā, tā nu ir tā lieta, Eberhofer. Jo uzraksts… uzraksts bija ieskrāpēts uz aizsalušā vējstikla. Un, kad ieradās patruļa, tas vairs nebija izlasāms.”

“Kāpēc ne?”

“Nu taču tāpēc, ka tas bija izkusis, mīļo cilvēk! Tāpēc, ka tam virsū spīdēja saule.”

Aha.

“Aha,” saku, un manī jau mostas aizdomas. “Un tieši ko jūs tagad gribat no manis?”

Morāčeks nesaka neko.

“Vai kolēģi jums nenoticēja, ka uz vējstikla bijis vēstījums?”

“Noticēja, nenoticēja, kāda tam nozīme. Viņi domā, ka man vienkārši izlicies, jo tas psihopāts man tiesas zālē draudēja. Un vispār viņi netic, ka Kistners vēl aizvien varētu uzturēties te, mūsu apvidū. Viņi apgalvo, ka šis simtprocentīgi jau esot prom ārzemēs. Šādā temperatūrā neviens cilvēks nav spējīgs izdzīvot ārā, bet, ja Kistners mitinātos kaut kādās telpās, tad viņi to jau sen būtu atraduši.”

“Un tāpēc, ka neviens cits jums netic, jūs tagad vēršaties pie manis?”

“Jā, nolādēts, ko vēl lai es iesāku?”

Viņš pieceļas un pieiet pie loga praktiski atkārto to pašu teātri, ko izpildīja birģermeistars. Vai viņi to kaut kur speciāli iemācās? Varbūt tam tiek rīkoti speciāli kursi?

“Apžēlojieties, Eberhofer, mēs taču esam pazīstami jau tik sen! Mūs saista tik daudz kas kopīgs, vai ne? Jūs taču tā vienkārši nevarat atstāt mani likteņa varā.”

Man jāņirdz. Nekad nebūtu domājis, ka viss apvērsīsies šādi.

Parasti viss ir bijis tieši otrādi. Allažiņ Francis ir bijis tas, kurš šajā kabinetā meties teju vai uz ceļiem, cerot, ka tiesnesis viņam noticēs. Bet, redz, neticēja gan. Nevienu vienīgu reizīti. Tiesneša vārdi bija: “Vai jūs, Eberhofer, nedomājat, ka tagad pārspīlējat? Regulējiet satiksmi, turiet muti, un punkts!” Nemaz nav ko atgādināt, ka vienu otru reizi man patiesi bija vajadzīgs viņa atbalsts. Nu kaut vai č etrkāršajā slepkavībā. Bet nekā! Visi esot tikai nelaimes gadījumi, tā šis tiesnesis teica. Beigās viņš, protams, nonāca

muļķa lomā, tā pēc taisnības jāatzīst. Bet iesākumā… iesākumā viņš mani izsmēja un lika regulēt satiksmi.

Šoreiz gan situācija ir pavisam citāda. Totāli citāda. Šoreiz cienījamam tiesnesim kaut kas ir vajadzīgs no manis. Un tas nu gan ir forši.

Pieceļos kājās bet tikai tāpēc, lai apsēstos uz viņa rakstāmgalda.

“Tātad tieši ko jūs gaidāt no manis?” jautāju.

“Lai jūs pārnakšņotu pie manis.”

Gandrīz noveļos no rakstāmgalda. Tik tālu nu esam nonākuši!

“Vai jūs, Morāček, nedomājat, ka tagad pārspīlējat? Paņemiet savu sieviņu un jauki iekārtojieties ar viņu kopā gultiņā. Tad neviens jums neko nevarēs padarīt, vai ne tā?” nosaku un esmu jau prom.

Nu kur gan mēs nonāksim, ja katram izbiedētam tiesnesim pierīkosim personīgo apsardzi?

Pārbraucis mājās, pagalmā ieraugu Leopolda auto. Prieks, kur tu rodies.

Paņemu panētās šniceles no Zimmerļa mājas ceptuves, dodos pa taisno uz cūkkūti un attaisu alu. Kad esmu paēdis, pasaucu Ludvigu, un mēs ejam savu ikdienas līkumu. Mums vajag 1:22, jo ceļā uzduramies Flecingeram. Tas veselības uzlabošanas nolūkā labprāt iznūjo tuvējos mežiņus. Un skaistuma nolūkā arī lai patiktu sievišķiem. Redziet, haltūrista paša Marija arvien retāk izrāda interesi par savstarpējām cilvēcīgām kopdarbībām, tāpēc viņš met ieinteresētus skatienus apkārt.

Uzsitam mazu kJačiņu un norunājam vakara tikties pie Volfija uz vienu alu. Tad es ar Ludvigu dodos tālāk.

Kad atgriežos, pie dzimtajām mājām joprojām stāv Leopolda auto. Tagad gan nekas vairs nelīdz man ir jādodas iekšā. Jo, lai nu kā, bet man jāiegriežas dzīvojamā mājā, pirms Ome dodas gulēt; pretējā gadījumā no rīta virtuvē sastapšu apvainotu aknudesu. Un tas man nekādi nav izdevīgi.

Paps sēž uz krēsla un sten. Viņam aiz muguras stāv Leopolds un masē viņa skaustu.

“Vai tā ir labi, Papu?” viņš jautā, kad nāku iekšā pa durvīm.

Sušija sēž uz grīdas un spēlējas ar klucīšiem. Sušija ir Leopolda meita, un patiesībā viņu sauc par Ušiju. Bet, tā kā sīkaļai ir pirmklasīgas mandeļacis un pa pusei viņa ir aziātiskas izcelsmes, tad pie mums viņa tiek saukta par Sušiju. Vienkārši šis vārds viņai piestāv daudz labāk. Pie tam Ušija ir manas mirušās mammas vārds, tāpēc arī nav nododams tālāk. Un beigta balle. Paps viņu labprāt sauc arī par Rūķdeguni, jo viņas citādi smalko seju izrotā pamatīgs Eberhoferu knābis.

Panida stāv pie plīts un kopā ar Omi gatavo ēst. Panida ir Leopolda sieva, jau trešā un šoreiz aziāte. Ja gribam būt precīzi, tad no Taizemes. Bet tas nemaz nav tik ļauni. Pavisam ļauni ir tas, ka tagad te tiek vārīts, tagad, kad esmu paēdis.

“Kāpēc tieši gavēņa laikā te tiek vārīts?” jautāju, lūrēdams Omei pār plecu.

Cūkas sautējums ar zaļumiem! Nespēju noticēt.

“Nu tāpēc, ka šodien ciemos ieradies Leopolds,” saka Paps un starot staro.

“Vai Ome jau ir izmēģinājusi kaut ko no jaunās pavārgrāmatas?” Leopolds grib zināt.

“Loģiski,” nosaku.

“Un kā bija?”

“Bija tā, ka taisni laikā derēja atkritumu spainim.”

“Franci!” iebļaujas Paps un mierinoši uzliek plaukstu uz sava pirmdzimtā masējošās rokas.

“Vai tā ir labi, Papu?” atkal jautā vecais siekalcūķis. Paps paloka galvu.

Tad mani pamana Sušija. Viņai es patīku, pie tam ļoti patīku. Ar to sīkaļa sagādā milzīgas ciešanas savam tēvam.

Viņa uzmanīgi pieceļas kājās un nāk pie manis. 7 a pavisam uzmanīgi.

“Kopš kura laika viņa staigā?” es jautāju un pietupjos, izstiepis rokas pretī Sušijai.

“Nu jau četras dienas,” atbild Leopolds, pārtrauc masēt un arī pietupjas. “Opa, saki tagad opa, Ušij!” viņš mazo rosina, runādams muļķīgi smalkā bērna balstiņā.

Leopolds, protams, savu meitu sauc par Ušiju. Vienīgais, bet ar lielu azartu.

“Obba, obba,” saka mandeļacīte un iekrīt manos apkampienos. Paņemu viņu rokās. Viņa ar abām roķelēm plaukšķina man pa vaigiem un smejas.

Paps slepus notrauš asariņu.

“Un kopš kura laika viņa saka opaV’ viņš grib zināt.

“Kopš šodienas pēcpusdienas. To es viņai iemācīju šurpbraucot, vai ne, Panida?”

Panida pagriežas pret mums.

“Jā, viņa saka opa un arī mamma. Bet papa viņa nesaka.”

Es mazo ļoti labi saprotu.

“Vai tu, Franci, lūdzu, neuzklātu galdu?” piepeši

iejautājas Paps.

Kas es kāds mulkis, vai? Gavēņa dēl man neviens neko > > ' > )

nevāra, bet, tikko ierodas svētais Leopolds ar savu varzu, es kā galda klājējs esmu labs diezgan.

“Ei, Franci, esi nu tik labs un uzklāj galdu,” tagad saka Ome, jo Papa pasūtījumu viņa nav dzirdējusi. Uzklāju galdu.

Pie loga atskan īss klauvējiens, un tūlīt pa durvīm ienāk Mošhameru Līžele. Vina ir ciema lielākā tenko-

>

tāja, bet arī ļoti izpalīdzīga būtne, ja runa ir par Omes varžacīm.

“Lai Dievs svētī šo māju,” Līžele saka un nodauza sniegu no apaviem. Tad ienāk virtuvē. “Tu, Lēnele, tā ka neaizmirsti par rītdienas pierakstu,” viņa uzbļauj Omei. Nav saprotams, kā, bet Ome viņu lieliski saprot.

“Jā, jā, es zinu, rīt četros,” Ome atbļauj.

“Ko tad tu tur tādu garšīgu taisi, Lēnele? Vai tik tas nav cūkas sautējums? Tieši gavēņlaika vidū!” turpina Līžele. Ome parausta plecus.

“Kā tad, zinu jau tos vīrišķus,” ķiķina Mošhameriene. “Tiem jau gavēnis pie kājas. Manam mīļajam vīram, lai

Dievs mielo viņa dvēseli, arī bija nospļauties par gavēni,” viņa nosaka un ielūkojas grāpjos.

Jā, tas gan ir tipiski par tiem mīļajiem vīriem. Par tādiem viņi kļūst tikai tad, kad Dievs jau pieņēmis viņus pie sevis. Vēl nekad neesmu dzirdējis neko tādu kā, piemēram: “Mans mīļais vīrs, kurš tagad sēž krogā pie šņabja glāzītes.” Vai arī: “Mans mīļais vīrs, kurš šobrīd ar draugiem apceļo pasauli.” Kaut vai: “Mans mīļais vīrs, kurš šobrīd virtuvē lasa avīzi.” Nē! Vienmēr dzirdu tikai vienu: “Lai Dievs mielo vina dvēseli.” Tad ari nav ko brīnīties, ka reti kurš grib precēties. Ja tevi par mīļo nosauc tikai tad, kad Dievs dvēseli mielo.

Tā kā man šitais viss jau līdz kaklam, pie tam esmu norunājis tikties ar Flecingeru, paņemu Ludvigu un nozūdu.

Pie Volfija satieku ne tikai gāzes-ūdens-apkures haltūristu, bet arī miesnieku. Nedaudz vēlāk mums pievienojas Paps, jo pēc visa tā treknā ēdiena viņam noteikti vajadzīgs viens šņabītis. Paps ar Zimmerli tūlīt pat atrod kopīgu sarunu tēmu par cūkām, protams. Tāpēc, ka Paps, pirms sāka nodoties nekā nedarīšanai, visu mūžu audzēja cūkas. Savukārt Zimmerlim cūkas ir aroda sastāvdaļa, tā

>   7

teikt. Viņi nu iekārtojas stūrī un nododas savām cūcībām.

Flecingers, es un Volfijs nedaudz pamētājam kauliņus. Bet ne pārāk ilgi, jo stulbais haltūrists mūs visu laiku apspēlē. Kā vienmēr. Kopš vien spēju atcerēties.

Iad ienāk Beišeļa kundze. Viņa ir mana pastāvīgā kliente, vismaz tā tas bijis līdz šim. Abi džeki, kuri viņu

pastāvīgi iekaustīja, tagad ir apcietināti. Ar vienu no viņiem Beišeliene vēl arvien ir precējusies, bet iekaustīja viņu abi. Knieba ari abi. Divi brāļi, kuriem tagad ir kopīga cietuma kamera, jo abi uz kādu laiciņu iesēdināti par smagu miesas bojājumu nodarīšanu.

Acīmredzot dāmītei mājās ir gaužām vientulīgi, jo viņa arvien biežāk iegriežas pie Volfija. To, ka Beišeliene ir nimfomāne, zina katrs ciema iedzīvotājs. īpaši tas izpaužas tad, kad viņa ir piedzērusies.

“Paskat tik, Beišeļa kundze!” sauc Flecingers, tikko šī ienākusi pa durvīm.

Viņa priecājas un tūlīt pieslīd klāt.

“Vienu šņabīti?” haltūrists aicinoši jautā.

“Labprāt,” šī piekrīt un uzsmaida.

“Tad, saimniek, uzreiz ielej divus dubultos!”

Volfijs noņirdz un izpilda pasūtījumu.

Tad iezvanās mans telefons. Un tas gan ir kaitinoši. Vēl jo kaitinošāk tāpēc, ka zvanītājs ir Morāčeks. Taisni neticami, pat naktī nav miera!

Tiesnesis apgalvo, ka man jābrauc pie viņa noteikti un tūlīt. Jo esot noticis kaut kas ārkārtējs: viņa gultā guļot cūkas galva.

Nu labi. Ja jau tiesneša gultā guļ cūkas galva, tad jāaizbrauc un jāapskatās. Galu galā kaut kas tāds taču nenotiek katru dienu.

Morāčeks nosauc savu adresi un teic, ka gaidīs mani mājas priekšā. Braucu gandrīz nekavējoties.

“Sveiciens visiem!’' vēl tikai uzsaucu krogus apmeklētājiem. “Man tūlīt jāaizbrauc, jo Morāčeka gultā guļ cūkas galva.”

“Vai varu braukt līdzi?” gandrīz vienlaikus iesaucas Paps un Zimmerlis.

Kā tādi mazi bērni, patiesi. Bet es jau esmu aiz durvīm.

6.    nodaļa

Redzu viņu jau no tālienes. Tiesnesis naktstērpā stāv tieši brauktuves vidū un vicinās abām rokām. Nepagūstu ne attapties, kad viņš jau sēž man blakus mašīnas sēdeklī.

“Brauciet prom! Tak jau beidzot brauciet!” Morāčeks elso man sejā.

“Un tieši uz kurieni man būtu jābrauc?”

“Pilnīgi viens pīpis! Tikai prom no šejienes!”

“Bet cūkas galva?” es saku un izkāpju no auto. “Neejiet tur iekšā, Eberhofer! Lūdzu!” trīcēdams sauc tiesnesis. Diemžēl pārvēlu, jo Ludvigs kopā ar Franci jau iet iekšā. Lai notiek, kas notikdams.

Nemaz nav tik viegli uziet guļamtelpu šajā piecpadsmit istabu mājā, taču, pateicoties Ludviga smalkajam degunam, mēs to beidzot atrodam. Saprotams, ne jau tāpēc, ka Ludvigs vadītos pēc Morāčeku ģimenes ķermeņu izgarojumiem, vienkārši viņu interesē cūkgaļa. To atradis, mans draugs jau gatavojas sātīgai maltītei, bet man, par nelaimi, tas jāaizliedz. Jo cūkas galva ir lietiskais pierādījums. Loģiski. Skatīties uz to gan nav patīkami balti palagi un ar sarepējušām asinīm aplipuši cūkas galva. Pilnīga nesaderība! Sejas izteiksme gan ir visai nepiespiesta. Cūkai, es domāju. Jā, pat varētu teikt, ka laipna. Zem šņukura tāds kā smaidiņš,

nekādas panikas izpausmes mīmikā. Bet tik un tā nav necik apetītlīgi.

“Tas ir krusttēvs,” saka Morāčeks, pārbaidīdams mani līdz nāvei. Viņš tā vienkārši stāv durvju ailā un gvelž nesaprotamus niekus.

“Kāds vēl krusttēvs?”

“Nu tak no televizora. Tas ar Karleoni, Marlonu Brando.”

“Tā bija zirga galva.”

“Zirga galva, cūkas galva, kāda tam nozīme? Jebkurā gadījumā baisi.”

“īpaši jau cūkai.”

“Lūdzu, aizvediet taču mani prom no šejienes!” Cienījamais tiesnesis trīc pie visām miesām. Labi jau, labi. Sameklēju mēteli, ietinu tajā tiesnesi un iebāžu savā trafaretētajā mašīnā. Tad aizbraucu pie Volfija. Tur Morāčeks dabū šņabīti nervu nomierināšanai un sarunu ar Zimmerli un Papu. Tie grib zināt visu, katru vismazāko sīkumu. Es, protams, ātri braucu atpakaļ un piezvanu uz Landshūtes policijas iecirkni.

“Atkal pie Morāčeka?” smejas dežūrdaļas kolēģis. “Mēs jau tur bijām noslēpumainā vējstikla ziņojuma dēļ.” “Bet tagad viņa gultā guļ cūkas galva,” saku.

“Ak tā,” viņš neķītri nosmejas. “Aizsūtīšu dažus cilvēkus ar videotehniku un visu, kas tur piederas.”

Kad esmu galā, satieku kompetentos kolēģus, un mēs dodamies iekšā, taisni notikuma vietā. Taču te ir noticis kaut kas mistisks cūkas galvas vairs nav! Spilvens ir asiņains, bet ne pārlieku; tāds asins traips varētu būt radies arī asiņojoša deguna dēļ. Un nekādas cūkas

I',.ilvas! Ne tuvu, ne tālu. Smieklīgi. Lai gan smiekli man nemaz nenāk, jo kolēģi uz mani raugās tā, it kā man kāda skrūvīte būtu vaļīga.

Izmeklējam katru sūda kaktu visās piecpadsmit istabās, bet nekā aizdomīga neatrodam. Nemaz jau nerunājot par asiņainu cūkas galvu. Pat Ludvigs neko nesamana. Viņš guļ, degunu uzlicis uz asiņainā spilvena, un sēro par vējā palaisto izdevību.

Kolēģi pārbola acis visos virzienos un beigu beigās dodas prom. Arī man te vairs nav ko darīt.

Kad atgriežos pie Volfija, vispārējais noskaņojums ir visai pacilāts. Morāčeks dedzīgi atstāsta savus aktuālos piedzīvojumus, Paps un Zimmerlis skatās viņam mutē. Arī Flecingers ir ar muti nodarbināts, tikai tā ir Beišeļa kundzes mute.

Es ierauju vienu mēriņu kuņģa darbības uzlabošanai, un tad man gribas uz māju. Tas tāpēc, ka rīt būs atkal jauna diena. Un tā iesāksies tad, kad beigsies nakts. No kuras nekas daudz vairs nav palicis. Pasaucu Ludvigu, un mēs dodamies uz mājām. Kolorītā kungu kompānija gan vēl paliek, jo viņiem visādas cūku lietas apspriežamas.

Divas stundas vēlāk uzraujos gultā stāvus. Kā jau to varēja nojaust, pie vainas ir Papa draugi no Liverpūles. Nikns un mērķtiecīgs brienu pāri pagalmam pretī skaļajiem auriem. Un ko es ieraugu? Morāčeks ar Papu vienā mierā sēž uz grīdas un pārcilā plašu kolekciju. Nav kur kāju paspert, lai neuzkāptu kādam vecam krāmam. Paps sēž ar muguru pret mani, bet Morāčeks var mani labi redzēt.

“Eberhofer!” viņš sajūsmināts iesaucas un māj ar roku.

“Jā?” atkliedz Paps un neizpratnē blenž uz tiesnesi.

Pēc brīža viņš lēnām pagriežas pret mani.

“Nemaz neuzdrošinies!” Paps nokliedzas. Diemžēl par vēlu.

Tas jau ir izdarīts.

Kad manas pistoles aptvere ir tukša, par atslābumu nav ko runāt. Paps četrrāpus ložņā pa grīdu, apkampis savu uz mūžiem apklusušo atskaņotāju, un lasa lauskas. Morāčeks joprojām lēkā no vienas kājas uz otru, lai gan apšaude jau beigusies.

Atgriežos cūkkūtī un mēģinu gulēt. Kādu brīdi tas izdodas visai labi, bet tad iezvanās mans telefons. Ir divdesmit minūtes pāri pieciem! Tas kļūst totāli tracinoši.

Zvana Zimmerlis.

“Klau, Franci,” viņš saka. “Man te trūkst.”

“Un tāpēc tu zvani nakts laikā?” kliedzu klausulē.

Kā tūlīt noskaidrojas, viņam trūkstot vienas cūkas galvas. Krietnais miesnieks kā parasti braucis uz Landshūtes kautuves saldētavu, lai paņemtu savu tai dienai paredzēto gaļas porciju, un tad to pamanījis to, ka trūkst vienas cūkas galvas. Un par to viņš man tagad zino.

>

“Tā noteikti ir Morāčeka galva!” saka Zimmerlis.

“Esi drošs? Varbūt tomēr cūkas?” pārjautāju.

Zimmerlis nopūšas.

“Vai ir kādas ielaušanās pēdas?” Es pieceļos gultā sēdus. Naktsmiers, ja par tādu vispār var runāt, nu jau ir pavisam sajāts. Tik daudz ir skaidrs.

“Nē,” atbild Zimmerlis. “Bet dienas laikā te var ienākt jebkurš, durvis netiek noslēgtas. Taču kāds no miesniekiem te vienmēr grozās, tā ka neko nevar nozagt.”

“Nu izrādās, ka var gan,” piebilstu. Un vēl to, ka drīz būšu klāt. Praktiski pēc brokastīm.

Kad ierodos dzīvojamā mājā, Ome slauka plašu šķembas.

“Atkal vecais muļķis pāršāva pār strīpu, ja?” viņa grib zināt.

Paloku galvu. Ome ielūkojas manā nomocītā sejā un paplikšķina pa vaigu.

“Tūlīt tev, puika, uztaisīšu svaigas brokastis.”

Tad, tērpies naktstērpā, ienāk Morāčeks. Loģiski, viņam jau nekā cita nav.

“Vai varu ātri piezvanīt?” viņš jautā.

Ar galvas mājienu norādu uz telefonu.

“Un kas tas tāds?” tagad vaicā Ome.

“Papa jaunais draugs,” es paskaidroju.

“Varbūt arī viņš gribēs brokastis?”

Morāčeks atvēcinās. Varu dzirdēt, kā viņš telefonā ziņo par savu saslimšanu. Beigās viņš paceļ roku sveicienam un pazūd tur, no kurienes ieradies.

Mēs abi ar Omi paēdam pirmklasīgas brokastis, un tad es braucu pie Zimmerļa. Viņš šobrīd ir pārliecies pāri milzīgai bļodai ar kūpošu gaļu un maisa to abām rokām.

Aplūkoju notikuma vietu, bet nekā uzkrītoša nemanu. Arī durvju atslēga nav sabojāta. Pie tam man

jāsecina, ka šeit pastāvīgi kāds nāk un iet. Kaut kādi cilvēki baltos virsvalkos un gumijas zābakiem kājās nepārtraukti bizenē šurpu turpu un visu laiku pārvieto gaļu no punkta A uz punktu B. Tā ka neievērotam aizstiept no šejienes cūkas galvu tāds nieks vien ir. Pa to laiku Zimmerlis jau ir piekrāvis savu transporta busiņu un atvadās.

Kad vakarā pēc garas cīņas ar noziedzību un nogurumu ierodos mājās, pagalma vidū stāv vecs Volksvvagen busiņš. Pašā pagalma vidū! Tā priekšā rosās Eberhofera kungs, seniors, un Morāčeka kungs.

“Relikts no manas jaunības,” saka tiesnesis, rādīdams uz veco grabažu.

Skaidri redzams, ka viņi ir procesā, krāmē kaut kādas mantas ārā no busiņa un stiepj iekšā mājā. Rūpīgāk aplūkojot, redzu, ka tas ir Hi-Fi mūzikas centrs ar piederīgu skaņuplašu kolekciju.

“Stouni!” zem smagās nastas izdveš Morāčeks.

“Un tieši kas te notiks, kad viss būs gatavs?” man gribas zināt.

Dažas plates nokrīt zemē.

“Ei, Eberhofer, esiet taču tik labs…” saka tiesnesis un ar galvu norāda uz nokritušo dārgumu.

Nenāk ne prātā, vienkārši pārkāpju tam pāri un dodos pakaļ nesējiem mājas virzienā.

Stūris, kur līdz šim mitinājās Papa plašu atskaņotājs, šobrīd ir uzkrītoši tukšs. Bet tikai uz īsu brīdi. Itin drīz tas atkal atgūst savu agrāko glanci par to parūpējas manu

priekšgājēju čaklās rokas. Abi stāv blakus un ar lepnumu aplūko savu veikumu. Var pat teikt, ka viņi ir augstākā mērā apmierināti.

“Vai tad jums nav jāatgriežas mājās pie mīļotās sieviņas?” es jautāju tiesnesim.

Viņš papurina galvu un sāk šķirot plates.

“Viņa ir aizbraukusi uz to savu kūrortu. Uz četrām nedēļām, kā katru gadu. Ziniet, tas savā ziņā ir labi, pēc tik daudziem laulībā pavadītiem gadiem… Es draudzējos ar mūsu ģimenes ārstu, un viņš no tādām lietām kaut ko saprot,” Morāčeks pabeidz sakāmo un tad dodas pagalmā, lai paglābtu nokritušos dārgumus.

Paps nometas ceļos ierīces priekšā un nonāk ekstāzē. Uz dzīvojamās istabas galda stāv ar sarkanvīnu pildīta kaste. Tas var izvērsties visai vētraini. Es aptaustu savu ieroci tikai lai pārliecinātos, ka tas ir vietā.

“Ak, Franci, kamēr neaizmirstu,” man uzsauc Paps. “Es tev uz naktsgaldiņa noliku dažus ausu aizbāžņus.”

Kas vēl nebūs!

“Kas vēl nebūs!” saku. “Nepietiek ar to, ka jūs, divi veci hipiji, grimstat alkoholā un neprātā, man vēl būs jāguļ ar kaut kādu plastmasu ausīs?”

Atkal aptaustu ieroci. Tas vēl ir turpat un rada patīkamu sajūtu.

“Jā, un vēl kas, Franci…” Paps ņirgdams izvelk pistoli.

Nespēju aptvert.

Tad paskatos uz Morāčeku. Bet arī viņš izrāda līdzīgu šaujamo.

Abi smejas.

“Kad galu galā jums jābūt darbā?” jautāju tiesnesim.

“Tikko Kistners būs aiz restēm. Pirms tam es ne soli nesperšu prom no šejienes. Vai ne, Eberhofer?”

Ar to viņš domā Papu. Tas purina galvu.

“Nekādā gadījumā ne. Tāda rīcība būtu ļoti vieglprātīga.”

Tad abi draudzīgi nosēžas uz grīdas un iegrimst savu antīko lietu apskatē.

Bet nu patiesi tas Kistners ir jānoķer. Pie tam nekavējoties! Jo ar Papu vienu pašu vēl var labi iztikt. Nu, varbūt “labi” ir skaļi teikts, bet iztikt var. Taču, ja tas ir dubulteksemplārā, tad to vairs izturēt nevar. Tad pāragra plikpaurība garantēta. Tātad kaut kas ir jādara. Uz karstām pēdām! Vai, pareizāk sakot, rīt. Jo šodien krītu no kājām aizvadītās nakts dēļ.

Iebāžu korķus ausīs un atdodos miegam.

Labi varu dzirdēt Miku Džegeru. Tā ir Angie, ko viņš dzied. Bet viņš dzied no tālienes, praktiski kā no kaimiņciema, tāpēc varu itin mierīgi gulēt.

Nākamajā rītā jūtos lieliski par spīti visai tai nakts dziedāšanai. Protams, tas ir attāluma nopelns. Ir daudz patīkamāk, ja ālēšanās notiek kaimiņu apgabalā, nevis tieši tavā durvju priekšā. Un vēl jau tas ir arī stounu nopelns tie puiši ir kā plāksteris mani dvēselei. Padomājiet tik, pēc apmēram četrdesmit mokpilniem gadiem mana apziņa ir totāli izbītlota. Un, ja tagad beidzot skan kas cits, to var pieciest. Brīnišķīgi. Man galvā bez apstājas skan Angie. Endžija ir forša.

Diemžēl vairs nevaru izņemt ausu korkus, katrā

>                                                  > 7 gadījumā ne paša spēkiem. Panikā par iespējamiem miega traucējumiem esmu iebāzis tos pārlieku dziļi, l agad tos var izdabūt tikai ar Omes un tamboradatas palīdzību. Bet, kā jau teicu, šorīt esmu labā noskaņoji mā, tāpēc par to nebēdāju. Priecājos par dzīvi arī ar iekaisušām ausīm.

Lai vai kā, man tagad steidzami jāatrod Kistners. (lalu galā cienījamais tiesnesis nevar te mētāties apkārt līdz savai pensijai. Vislabāk, protams, būtu atrast psihopātu līdz tam laikam, kad Morāčeka sievišķis atgriezīsies no kūrorta.

Tātad sēžu savā kabinetā, domās nogrimis, un vienā brīdī atceros par Birkenbergeru Rūdiju. Viņš ir mans draugs no trakā Minhenes laika. Toreiz viņš man bija patruļu pārinieks. Diemžēl Rūdijs nevarēja savaldīties un konvojēšanas laikā izkastrēja bērnu izvarotāju. Ar dienesta ieroci. Pēc tam viņam tas bija jānodod. Un dienesta apliecība arī.

Tomēr pēc apcietinājuma izciešanas Rūdijs drīz vien tika atpakaļ uz kājām, un tagad viņš ir plaukstoša privātdetektīvkantorīša īpašnieks. Šad un tad viņš man ir sniedzis palīdzīgu roku sarežģītu lietu sakarā. Vienreiz pat Maljorkā, kādā romantiskā viesnīcā. Jā, jā, reiz pavadīju divas nedēļas kopā ar Rūdiju romantiskā viesnīcā, bet labāk neko nejautājiet. Tas gadījās tāpēc, ka viņa potenciālā atvaļinājuma biedrene pēdējā brīdī pārdomāja. Vai gan par to jābrīnās? Bet toreiz mēs atklājām brutālu četrkāršu slepkavību. Spīdoši nodarīts darbiņš. Tas gan ir pavisam cits stāsts.

Tagad vajadzētu noskaidrot, ko vecais čoms pašlaik dara. Tiesa, viņam mēdz būt tādi mazliet sievišķīgi niķi. Nē, Rūdijs nekādā ziņā nav homoseksuāls, drīzāk jau tāds mājsaimnieces tips. Kaprīzs līdz neiespējamībai. Un droši vien arī tagad būs trakoti apvainojies par to, ka ilgu laiku neesmu devis ziņu par sevi. Tam esmu gatavs.

7.   nodaļa

“Birkenbergera privātdetektīvu birojs. Lai jums skaists rīts! Kā varu palīdzēt?” no klausules dzirdu čivināšanu, un tā pavisam noteikti nav Rūdija balss.

“Eberhofers. Francis Eberhofers. Labprāt runātu ar Birkenbergera kungu.”

“Kāda jautājumā?”

Kādā jautājumā!

“Nu tā, iespējams, ir vairāk tāda kā privāta lieta.” “Lūdzu vēlreiz, kāds bija jūsu vārds?”

“Eberhofers. Francis Eberhofers.”

“Vienu mirklīti, Eberhofera kungs,” sieviete nočivina, un tad jau klausulē dzirdu grupas Haindling gabalu Privathymne: Bayern, des samma mir. Jawoi/'

Cik tipiski Birkenbergeram!

“Atvainojiet?” itin drīz atkal atskan čivināšana.

«T-VJ

Ja?

“Birkenbergera kungs diemžēl šobrīd nav jums runājams, Eberhofera kungs. Man žēl.”

Viņai žēl. Kā tad!

>

“Tad iečiviniet Birkenbergera kungam skaistu sveicienu no manis, cienītā. Un arī to, ka viņš var iet ratā.” Nolieku klausuli.

1 Privātā himna: Bavārija, tie esam mēs. Tieši tā!

Paiet tieši piecdesmit četras sekundes, un iezvanās mans telefons.

“Komisāra Eberhofera kabinets. Lai jums skaists rīts! Kā varu palīdzēt?” Taisni neticami, cik labi es māku čivināt.

Viņš gan mani tūlīt atpazīst, šis Birkenbergers, kā gan citādi.

“Ko tu vispār iedomājies, tik bezkaunīgi apvainojot manu sekretāri?” čoms iešnāc klausulē.

>

“Es tavu augsti godājamo sekretāri neesmu apvainojis ne mazākajā mērā. Tas bija domāts tev, mīļo Rūdij!”

“Ko gribi?”

“Ko es gribu? Vienkārši vēlos apvaicāties, kā tev iet.”

“Nē, nē, Eberhofer. Ja tu pēc gadu ilgas klusēšanas pēkšņi piezvani, lai pavaicātu, kā man iet, tas noteikti nav tāpat vien. Tāpēc klāj vaļā! Kas tas ir?”

Brālīt balto, tas nu nekur neder! Viņš nevar tā vienkārši papļāpāt ar mani, lai es pavisam nemanāmi varētu nonākt pie vajadzīgās tēmas. Nē, Rūdijam obligāti vajag sabojāt manu plānu, tas ir viņa lielākais prieks. Bet ar mani tā neies krastā.

“Labi, Rūdij,” es saku. “Ja tev nav brīsniņa laika veciem draugiem vai arī nav vēlēšanās ar tiem vienkārši papļāpāt, tad piesakies, kad būsi vajadzīgajā noskaņojumā.”

Un atkal nolieku klausuli. Patiesībā jau ne es tikai mazliet paskrāpējos pa mikrofonu, lai izklausītos, ka nolieku. Tas nostrādā vienmēr.

“Franci, pagaidi!” dzirdu klausulē.

Nu re!

Pēc gandrīz stundu ilgas privātas sarunas mēs brīnumainā kārtā nonākam arī pie Kistnera gadījuma. Rūdijs par to ir lasījis avīzē un domā, ka gadījums ir taisni neticams.

“Vai zini, ka viņš apdraudējis arī Morāčeku?” man tagad jājautā.

Rūdijs labi pazīst tiesnesi, un es ceru, ka mana piebilde pamodinās viņa interesi. Tā arī notiek. Mans plāns nostrādā perfekti. Vismaz līdz tai vietai, kad pastāstu, ka šobrīd Morāčeks dzīvo pie mums.

“Es jau to zināju!” stulbais privātokšķeris kliedz klausulē. “Tev vajadzīga mana palīdzība, vai ne? Un, visticamāk, atkal par pliku paldies! Ak, nolādēts, Franci, kāpēc tu man to nodari?”

Vai es neteicu? Viņā ir kaut kas sievišķīgs.

Pēc tam vienojamies, ka rīt aizbraukšu pie viņa uz Minheni. Jo rīt ir sestdiena. Labāk būtu pēcpusdienā, Rūdijs piebilst, jo no rīta viņam jāizguļas un vakarā gaidāma nāvīgi svarīga observēšana.

Kad vakarā aizstaigāju līdz Volfijam, pie letes stāv Flecingers. Jau nopriecājos, ka varēšu aprunāties ar vecu čomu, bet viņš izjauc visus plānus. Nopērk pudeli Williams Birne un nozūd miglā.

“Kāpēc Flecingers nopērk pudeli, bet neizdzer to šeit? Vai viņš ir pie anonīmajiem alkoholiķiem pieteicies?” uzreiz pajautāju Volfijam.

“Drīzāk jau pie slepenajiem laulības pārkāpējiem. Ja ļoti gribi zināt šis aizgāja pie Beišelienes.”

Ak pie Beišelienes. Nu skaidrs. Kāpēc gan štruntīgā krogā izniekot savu enerģiju ar tukšu pļāpāšanu, ja iespējams bez kāda ievada ņemt un pameņģēties. Tas visu izskaidro.

“Kad Marija to uzzinās, tad viņš varēs saģērbties labi silti,” piebilst Volfijs un pāri letei pasniedz man alu.

“Bet, ja to uzzinās brāļi Beišeļi, viņam vispār vairs nevajadzēs ģērbties, tad viņš uzreiz varēs likt sevi iezārkot,” saku un iestrebju lielu alus malku.

Ienāk Zimmerlis.

“Uzminiet, ko es nupat redzēju,” viņš nobļaujas un izstrebj manu alu.

“Hei!” es iekliedzos.

Zimmerlis pasūta divus jaunus kausus un ir gatavs spert laukā savu sensāciju. Tā kā mēs neliekamies ieinteresēti, viņš turpina pats:

“Jūs nekad neuzminēsiet!”

Miesnieka noslēpumainā seja izstaro provokatorismu. Mēs ar Volfiju esam vienoti nekādas reakcijas.

“Flecingeru!” visbeidzot izsaucas Zimmerlis.

Ja ņemam vērā to, ka viņš redz Flecingeru vismaz reizi dienā, tad viss šis ievads ir augstākajā mērā garlaicīgs. Bet miesnieks tik un tā nepadodas.

“Un uzminiet, kur!”

Sasodīts, vai viņš nevarētu vienkārši turēt muti un

7 >

dzert savu alu? Vai vismaz turēt muti?

“Aptiekā!”

Aha.

“Aha,” saku, jo man jau kļūst žēl, ka esam uzsākuši ignorēšanu.

“Un uzminiet, ko viņš tur pirka!”

“Paklau, Zimmerli,” Volfijs runā pavisam mierīgi. “Vai nu tu izstāsti visu tūlīt, vai arī liecies mierā. Bet izbeidz vienreiz ar šitām bērnu spēlītēm, ja?”

“Nu labi. Tātad tas bija, kad Gizela… Nu Gizelai bija deguna blakusdobuma iekaisums, pilnīgi neiedomājami. Vienos puņķos, viss ciet. Bēdu stāsts visas dienas garumā, nevarat ne iedomāties. Tātad eju uz aptieku, lai atnestu viņai zāles.”

>

Mēs ar Volfiju sākam spēlēt kauliņus.

“Tagad gan izbeidziet, johaidī! Pats labākais tak vēl priekšā,” Zimmerlis gandrīz kliedz.

Mani tas ārkārtīgi nomierina tas, ka pašu labāko vēl neesmu palaidis garām.

“Un tā es redzu pie kases stāvam Flecingeru. Un ko viņš tur pērk? Viņš tur pērk viagru! Vai tas nav superīgi?”

Abi ar Volfiju cenšamies noslēpt smīniņu.

Zimmerlis jūtas vīlies. Jo ir gaidījis vētrainus aplausus par savu ekskluzīvo jaunumu.

“Ejiet jūs ratā!” viņš mums uzņurd, izdzer savu alu un iet prom.

Tajā pašā brīdī, kad miesnieks ver durvis, lai tiktu ārā, Paps ver durvis, lai tiktu iekšā. Viņi sarokojas.

“Tu nāci pie manis?” Zimmerlis jautā Papam.

“Nē, pie Franča,” atsaka Paps.

“Ar to vispār nav ko runāt, viņš šodien kļuvis par mulki,” noburkšk Zimmerlis.

> > 7 >

“Mulkis viņš ir visu laiku, bet tik un tā man ar viņu

>» > 7 > jārunā.” Paps smaida.

Ziņkāres vadīts, Zimmerlis paliek stāvam durvīs.

Tad uzzinu, ka rīt ciemos ieradīsies Sušija. Pie tam viena pati. Tas tāpēc, ka viņas radītājiem savā lieliskajā grāmatu tirgotavā esot jāuzņem lieliska rakstniece. Un, tā kā es esmu Rūķdegunes iemīļotā auklīte, Paps mani izvirzījis atbildīgajam sīkaļas pieskatīšanas uzdevumam.

Bet te nu viņš ir nošāvis greizi! Jo rīt es dodos uz Minheni pie Birkenbergeru Rūdija. Tas jau ir izlemts, tāpēc ar onkuli Franci nekas nesanāks.

“Es tev, Eberhofer, jau uzreiz teicu, ka viņš kļuvis par muļķi,” vēlreiz ierunājas Zimmerlis. Un tad viņi abi plecu pie pleca pamet krogu.

“Viagra…” noķiķina Volfijs un ielej mums pa šņabītim.

“Visi sešinieki,” saku.

“Neticami,” secina Volfijs, un mēs ielejam šņabi sev rīklē.

I can‘t get no satisfaction,1 Džegers auro pāri pagalmam tieši tad, kad pārrodos mājās. Ielūkojos pa logu un tur jau viņus redzu. Pamatā tā pati nemainīga bilde divi cienījama gadagājuma kungi uz grīdas starp senām skaņuplatēm un sarkanvīns, arī neko daudz jaunāks. Tomēr šoreiz kompozīcijā ir kas jauns Zimmerlis, kurš sēž uz krēsla. Iespējams, tāpēc, ka uz grīdas nepietika vietas. Miesnieks ir ieriktējies kaut kā sāniski un pīpē kāsi. Pēc mirkļa viņš to pasniedz tālāk Papam. Un, kad Paps ir ievilcis dziļu dūmu, kāsis pielīp tiesneša lūpām.

Vēl neesmu īsti ienācis dzīvojamā istabā, kad uz mani jau nomērķētas divas pistoles.

“Ne soli tālāk!” kliedz Paps.

1 E,s nespēju gūt apmierinājumu. (Tulk. no angļu vai)

Morāčeks smejas.

“Kas te, ellē, notiek?” es jautāju cauri salkani reibinošajiem dūmiem.

Morāčeks smejas.

“Ne soli tālāk!” atkal kliedz Paps.

“Noliec ieroci,” pavēlu un eju taisni viņam virsū.

Pistole izšauj, lode iesprūst griestu baļķī man virs galvas. Es skatos uz lodes atstāto caurumu.

“Ne soli tālāk!” vēlreiz iekliedzas Paps.

Nemaz neklausos vinā. Un arī nenovirzos no kursa.

>

“Viņš ir kļuvis par muļķi,” ierunājas Zimmerlis.

Morāčeks smejas.

Paeju viņiem garām un izslēdzu mūziku.

“Ne soli tālāk!” auro Paps, un tagad, kad iestājies klusums, tas, protams, ir neiedomājami skaļi. Tik skaļi, ka viņš pats sabīstas.

Atņemu viņam ieroci. Tad satveru Zimmerli zem > »

padusēm un aizvelku līdz namdurvīm. Paps papurina galvu un dodas uz gultu saviem spēkiem. Morāčeks vēl aizvien sēž uz grīdas un pīpē kāsi.

“Eberhofer, jūsu tēvs ir īsts spridzeklis!” viņš apgalvo. Un smejas.

Nogādāju smējēju viņa istabā. Vienīgi tad, kad atņemu tiesnesim narkotikas, prieki beidzas. Un te nekas nav līdzams. Viņš var vaimanāt un klapēties gar durvīm, cik (ik uziet. Līdz rītam Morāčekam jāpaliek iespundētam.

Nākamajā dienā iekārtojos vilcienā un braucu uz Minheni. Sušija sēž man klēpī un plaukšķina ar roķelēm

pa vaigiem. Jā, muļķīgā kārtā tieši tagad viņai uznākusi tā fāze, kad vina neuzticas svešiniekiem. Un, tā kā Rūk7 > 7 > degune neuzticas nevienam, izņemot savu māti, tēvu (tā gan man ir absolūta mīkla), Omi un diemžēl arī mani, man viņa jāņem līdzi. Un arī Ome. Jo Ome Rūķdeguni nevar dzirdēt, bet es nevaru viņai nomainīt pamperu nevemjot. Tā nu tagad esam trīspersonu komplekts.

Tikko Rūdijs mūs ierauga, tā nopriecājas.

“Ak, ģimenes izbraukums,” viņš iesaucas apsveicināšanās vietā. “Un, Eberhofera kundze, vai jūs gadījumā neesat sarāvusies vēl sīkāka?”

Tīri akustiski Ome to nevar uztvert, tomēr uz sejas izteiksmes rēķina viņa vienreiz iesper Rūdijam pa apakšstilbu.

“Mums vajadzētu nobāzēties tādā vietā, kur Ome var nedaudz izklaidēties, bet mēs aprunāties,” es ierosinu.

Drīz vien atrodam brīnišķīgu itāļu restorāniņu, kuram blakus slejas tirdzniecības centrs. Ome aizdiebj iepirkties, mēs sev pasūtām vienu vīniņu ar tiramisu. Perfekti.

Rūdijs man nedaudz pastāsta par sava lieliskā privātdetektīvu biroja lieliskajām jaunajām mēbelēm un, protams, arī par lielisko sekretāri. Tomēr itin ātri mēs nonākam līdz lietas būtībai, jo detektīvs tik un tā jau kopš paša sākuma dīdās “kā-es-tev-varu-palīdzēt” noskaņojumā.

“Tas taču ir pavisam vienkārši, Franci,” viņš saka, kamēr es piepildu Sušiju ar tiramisu. “Kistners ir vai nu aiz trejdeviņām zemēm, vai arī tieši jūsu namdurvju priekšā. Tas ir viennozīmīgi skaidrs, vai saproti?”

Paloku galvu un izdzeru savu glāzi līdz pusei.

Tad caur durvīm ielīgojas Ome un kliedz tā, ka visas glāzes vibrē.

“Franci,” viņa auro, pieskrējusi pie mūsu galdiņa. “Šitie minhenieši taču vispār ir jū-jū. Cenas viņiem tādas, ka trieku var ķert. Nu skaties, vai es pēc Onaša izskatos, vai? Nāc, braucam mājās!”

Bet es vēl nevaru braukt mājās, jo ne par milimetru neesmu ticis tuvāk problēmas atrisinājumam. Ar roku un kāju palīdzību paskaidroju to Omei. Viņa pagalam pikta apsēžas pie mums un pasūta sev saldējumu.

“Man ir garlaicīgi,” viņa paziņo, kad saldējums apēsts.

Traks var palikt!

Par laimi, mums kaut kā izdodas pierunāt Omi jaunai pastaigai. Lai taču viņa vēlreiz rūpīgi apskatās, vai nav kaut ko palaidusi garām. Un lai nedomā nākt atpakaļ ātrāk kā pēc divām stundām. Sapratusi, ko mēs sakām, Ome savelk nicīgu grimasi. Bet tik un tā taisās prom.

Es pasūtu vēl vienu tiramisu, un Sušija priecājas.

“Tātad kā lai es konstatēju, kur šis Kistners mētājas?” vaicāju Birkenbergeram, turpinādams uzsākto tēmu.

“Kā lai es to zinu! Apžēlojies, Franci, tu taču esi policists! Pieslēdz beidzot savas smadzeņu šūnas!”

Rūdija sejā atkal rēgojas tā pārākuma un gudrīša izteiksme. Ar vieglu sievišķības pieskaņu. Pretīgi.

Nu bet labi, pacentīšos pieslēgt smadzeņu šūnas. Tomēr vispirms man nākas apklusināt Sušiju, jo viņa laiž vaļā brēcienu. Pamatīgu brēcienu, brālīt balto. Un tad izspiež pirdienu. Pēc tam viss atkal ir labi kādu brītiņu, līdz trādirīdis sākas no jauna.

Birkenbergers pārbola acis, viņš jūtas aizskarts savās labākajās jūtās.

Varbūt sīkaļa grib dzert? — domā manas pieslēgtās smadzeņu šūnas. Pamāju oficiantam.

“Ūdeni bērnam!”

“Ūdeni, sinjor, ūdeni… Jums viņai jādod vīns! Tikai pavisam mazu malciņu, capito'l Tad būs miers. Ar to mēs, itāļi, esam izauguši lieli. Un vai tas mums ir kaitējis?”

Nūjā, necik lieli gan viņi nav izauguši, šie itāļi. Bet pārāk lielai jau arī meitenei nevajag būt, vai ne? Atdodu Sušijai savas glāzes atlikumu, un viņa to izdzer tukšu. Un tad aizmieg.

Tā kā manas smadzeņu šūnas tagad darbojas haotiski, vadību atkal pārņem Rūdijs.

“Tev, Franci, jāizliek ēsma, lai tiktu psihopātam uz pēdām,” viņš saka, knibinādamies ap savu glāzi, kura netaisnīgā kārtā vēl ir pilna.

“Ēsma? Tu domā, man jāliek Morāčekam maršēt mūsu durvju priekšā?”

“Kaut vai,” saka Rūdijs un pašapzinīgi atgāžas krēslā. “Redzi, ja Kistners grib ko nodarīt Morāčekam un tu gribi zināt, kur ir Kistners, tad citas iespējas nav.”

Varbūt viņam taisnība, šim Rūdijam. Bet tas nozīmē, ka man jāpierunā Morāčeks būt par pievilinātājpīli, jāliek viņam plezdināties apkārt pa mūsu pagalmu. Saprotams, nekādu sajūsmu un entuziasmu no viņa nesagaidīšu.

“Un kā veicas pašam? Vai esi viscaur iegrimis spiegošanā?” es pajautāju, labi zinādams, ka šādi izteikumi pašos pamatos ir apvainojoši Rūdija arodam.

1 Saprotat? (Tulk. no itāļu vai)

Čoma mīmika momentā pārmainās no augstprātīgās uz apvainoto.

“Jā, viss iet kā smērēts, Eberhofer. Tik tiešām, kā smērēts. Katrs kādreiz aizšauj pa kreisi, tu taču zini. Daudz braukāju uz ārzemēm. Ari uz Itāliju. Starp citu, Itālija… Kā galu galā iet tavai Sūzijai?”

Tagad viņš ir trāpījis man Sūzija man ir sāpīga tēma. Pat ļoti sāpīga. Un, tā kā Birkenbergers mani pazīst kā savu kešu, ari viņš to zina.

>           ' >

“Kāda man daļa gar Sūziju?” es atcērtu, cenšoties piešķirt balsij pūcīgu pieskaņu. Man diez cik labi nesanāk.

Viņš smīn.

»

“Kāpēc vispār ieminējies par Sūziju?” gribu zināt. “Tāpat vien,” Rūdijs atsaka un šņakarējas gar savu vīna glāzi. Ļoti ilgi šņakarējas.

“Kā tas ir tāpat vien?” pēc neticami ilgas un bezkaunīgas pauzes pārvaicāju.

“Nu, varbūt tāpēc, ka šad un tad es redzu viņu, to tavu Sūziju. Viņa izskatās labi, patiesi labi. Tikai ne gluži laimīga, man jāpiebilst. Tāda nedaudz nostrādājusies. Bet citādi augstākā klase.”

“Un kā tas nākas, ka tu bieži redzi Sūziju?”

“Nu tāpēc, ka man bieži nākas observēt Itālijā. Un visbiežāk Sūzijas jaunās mājvietas tuvumā.”

Paldies Dievam, beidzot atgriežas Ome. Pirmajā mirklī gan es viņu nemaz nepazīstu. Tikai tad, kad viņa sāk kliegt, ir skaidrs, ka tā varētu būt Ome.

“Nu, Franci, kā tev šķiet?” viņa grib zināt, kad ir ienākusi manā redzeslokā.

Omei ir citādi mati. Sīksprogaini un gaiši zili. Zināmā mērā viņa atgādina pūdeli. Pundurpūdeli, protams.

“Biju pie friziera. Tur bija akcija. Divdesmit eiro par ilgviļņiem un krāsošanu. Vai nav lieliski?”

Jā, pavisam lieliski. Jo citādi saruna ar Rūdiju nonāktu pilnīgā pakaļā.

Tad pundurpūdelis mums pastāsta, ka viena jauna, jauka būtne viņai izveidojusi šo lielisko frizūru. Apkārt stāvējuši trīs vīri ar bloknotiem. Tie gan nebijuši ne jauni, ne arī jauki. Beigās jaunā, jaukā būtne pat sākusi raudāt, bet vīrieši tik purinājuši galvu. Ome meitenei teikusi, ka tā esot pavisam brīnišķīga frizūra. Pati brīnišķīgākā, kāda viņai jebkad bijusi. Un paspiedusi viņai roku. Tas viņu iepriecinājis. Bet vīrieši tikai stulbi blenzuši. Tā mums izstāsta Ome.

“Divdesmit eiro,” viņa saka. “Esmu labi ietaupījusi. Neesmu jau nekāds Onasis, vai ne?”

Nē, pēc Onaša Ome nekādi neizskatās. Nav pat attālas līdzības.

Un tad mēs braucam mājās.

8.    nodaļa

Mājupceļā vēl pārdomāju visu to lietu ar Sūziju. Viņa izskatoties labi, vismaz tā teica dumjais privātokšķeris. Bet arī nedaudz pārstrādājusies. Acīmredzot tas trakais itāļu štuceris liek viņai no rīta līdz vakaram darīt visus netīros darbus, kamēr pats vazājas apkārt pa pludmali. Jā, tādi vini ir, tie dienvidnieki. Dolce Vita\ ko neteiksi. Un sievām atliek tikai apsiet lakatu ap galvu un pārstrādāties. Bet to jau viņa gribēja, mīļā Sūzija. Pa galvu pa kaklu pameta brīnišķīgu darbu mūsu brīnišķīgajā pašvaldībā. Pameta mīļoto dzimteni. Un savus dārgos draugus. Par mīļo Franci vispār nav ko runāt. Un tas viss tikai kaut kāda itāļu iznireļa dēl, kurš izskatās kā Luka Toni. Un tagad viņai ir jānostrādājas līdz nāvei, mīļajai Sūzijai. Kamēr Luka Toni droši vien jau sit citos vārtos…

Jā, tādas nu ir manas domas, braucot vilcienā. Vismaz līdz tam brīdim, kad mani pamodina realitāte. Un tā izpaužas briesmīgas smakas mākonī, kas paceļas taisni no mana klēpja. Iegrūžu Rūķdeguni Omei rokās, un viņa tūdaļ ķeras pie tīrīšanas darbiem.

Mēs pārbraucam mājās, un Paps dabū tādu smieklu lēkmi, ka nemaz nevar apstāties. Frizūrai jāpazūd, viņš

1 Saldā dzīve. (Tulk. no itāļu vai.)

saka. Tā izskatoties sūdīgi. Nekā nebija, atkliedz Ome. Frizūra paliks. Tā bija lēta un ir brīnišķīga. Un punkts!

Kad vēlāk es iepazīstinu Morāčeku ar saviem nodomiem, viņam sākas tādi krampji, ka salīdzinājumā ar tiem epileptiskā lēkme tāds nieks vien ir. Pie tam tiesneša histērijas ainu papildina Leopolds ar dzīvesbiedri viņi ieradušies, lai atkal apvienotu savu mazo ģimenīti.

Lieliski.

Leopolds uzmanīgi paceļ Rūķdeguni no dīvāna, kur viņa mierīgi un sārtiem vaidziņiem saldi guļ. Viņš to noskūpsta uz pieres, sīkaļa atraugājas.

“Vai tas var būt, ka viņa ož pēc alkohola?” jautā norūpējies tēvs.

Paraustu plecus. Paps un Ome dara tāpat.

Morāčeks raudādams pamet istabu.

“Tātad?” Leopolds neatlaižas.

“Viņa apēda vienu tiramisu. Vai arī pusotra. Otro viņa vairs nevarēja pieveikt, tāpēc atlikumu apēdu es.”

“Ušija ēda tiramisu?!” Leopolds iekliedzas. “Tur iekšā taču ir alkohols!”

Paraustu plecus, priecīgs, ka man nekas nav jāstāsta par vīnu. Tad paņemu Ludvigu, un mēs ejam savu līkumu.

Sniegs ir sācis kust, un temperatūra turas ciešamās robežās. Mūsu brīnišķīgā meža vidū satiekam Zimmerli. Esmu omulīgi atspiedies pret koku un gaidu, kamēr Ludvigs izspiedīs savu zarnu saturu. Un taisni šādā momentā ieraugu, kā caur kokiem šurp elsojas smagais miesnieks.

Pateicoties pirmklasīgajām nūjām, viņš var kustēties arī kalnup.

“Servus, Eberhofer!” viņš uzsauc, saliecies uz priekšu. “Servus, Zimmerli! Atkal esi uzsācis smagus treniņus,” konstatēju.

Viņš paloka galvu. Kādu laiku miesnieks nesaka neko, jo viņam jāatgūst ritmiska elpošana, bet tad sper laukā: “Jā, man atkal kaut kas jādara savas veselības labā. Un sava svara labā.”

“Nu, sava svara labā jau esi darījis pietiekami daudz. Pamēģini tagad kaut ko darīt pret to.”

“Ha-ha.”

“Un, starp citu, arī pret narkotikām. Tās tavam ķermenim nedara neko labu.”

“Ja tu domā to stulbo kāsi, tad to man iedeva tavs levs.

Nu gan jaunumus pateica!

“Nu gan jaunumus pateici! Kur tad šodien tavs treniņu biedrs?” es pajautāju, jo parasti, kad Zimmerlim

iiznāk ķermeņa atveseļošanas lēkmes, tad tauvā vienmēr seko Flecingers. Bet, iespējams, šoreiz viņam paredzēti pavisam citi ķermeņa vingrinājumi.

Zimmerlis ņirdz. Elso, ņirdz un nesaka neko.

Mēs atvadāmies, un tad es ar Ludvigu dodos mājās. Šis tikšanās dēļ mūsu laiks palielinājies līdz 1:24.

Kad atgriežos dzimtas ligzdā, Morāčeks sēž pie virtuves galda un vēl joprojām nav atguvies. Nekad mūžā viņš nekļūšot par ēsmu noziedzniekam, tad labāk uzreiz

padarot sev galu. Viņam jau pietiekot ar izteiktajiem draudiem ar briesmīgo ziņojumu uz vējstikla, par cūkas galvu nemaz nerunājot.

“Tad labāk tūlīt pat metos zem vilciena nekā kalpoju par peļu lamatām Kistneram!” viņš paziņo.

“Jums jau nebūs jākalpo par peļu lamatām, Morāček. To darīs Francis. Jums tiks atvēlēta speķa gabaliņa loma,” skaidro Paps.

Taču Morāčeks negrib būt arī speķa gabaliņš. Viņš noraida priekšlikumu un apvainojies atguļas uz dīvāna. Paps uzņem kursu pirmklasīgā Hi-Fi mūzikas centra virzienā, es dodos uz cūkkūti. Sabāžu plastmasas aizbāžņus ausīs un liekos gulēt.

9.     nodaļa

Nākamajā dienā izrādās, ka Morāčeka depresija nav bijusi ne sūda vērta. Bet labāk visu pēc kārtas.

Ome ir sagatavojusi satriecošas brokastis. Tā nu mēs sēžam pie virtuves galda, mierā un saticībā baudot kulinārijas brīnumus. Pie otrās kafijas tases Paps ar izsmejošu smaidiņu nosaka: “Kāpēc galu galā pie mums neienāci? Nobijies no ieročiem?”

Nesaprotu, par ko viņš runā.

“Pirmkārt, man uzšķaudīt uz jebkādiem ieročiem un vēl jo vairāk uz jūsējiem. Otrkārt, kur man vispār bija jāienāk, ja es nemaz nebiju ārā?”

Omes pankūkas ir poēzija. Pildītas ar paštaisītu kazeņu marmelādi un pārkaisītas ar šķipsniņu pūdercukura. Perfekti.

“Tu taču šonakt stāvēji pie mūsu loga! Mēs tevi skaidri redzējām.”

“Ja mani pēkšņi nav piemeklējusi mēnessērdzība, tad šonakt savu gultu neesmu pametis. Droši vien biji vienu kāsi par daudz izpīpējis.”

“Morāček, nu sakiet, vai šonakt Francis stāvēja pie loga vai nestāvēja? Jūs taču arī to redzējāt, vai ne?” Morāčeks griež pankūku pavisam plānās šķēlītēs.

“Nūjā, redzēju… ko jau var uzskatīt par redzētu. Man gan likās, ka tas ir viņš. Bet, lai nu kā, kāds pie tā loga stāvēja.”

“Šonakt pat necēlos, lai pačurātu, nemaz nerunājot par stāvēšanu pie jūsu stulbā loga,” saku.

Paps uzmet man domīgu skatienu un pieceļas. Tad iziet pa durvīm pagalmā un pasauc mani. Es ar pusēstu pankūku mutē neapmierināts dodos pie viņa.

“Un kas tas būtu?” Paps jautā un norāda uz pavisam svaigām pēdām sniegā tieši zem dzīvojamās istabas loga. Uzmanīgi tās aplūkoju.

“To es nevaru zināt. Katrā gadījumā tās nav manējās,” secinu. “Tādu kurpju man vispār nav. Apskati taču nospiedumus! Tie ir pavisam tuvu blakus, pie tam visai gracioza formāta. Visticamāk, no kaut kādiem elegantiem apaviem. Man tādu nav,” nobeidzu gremodams.

“Kistners!” iesaucas Morāčeks, pēkšņi uzradies mums aiz muguras, un pārbiedē mani līdz nāvei.

Pankūka lēkā man pa rīkli augšup lejup, līdz es sāku klepot un Paps paklapē man pa muguru. Morāčeka seja ir zaudējusi krāsu. Varētu pat teikt, ka tā ir bāla kā ziemas kartupeļu knēdeļi.

“Ej nu, Morāček,” visai mierinoši saka Paps un paklapē pa muguru arī viņam. “Pēdu nospiedumi var piederēt jebkuram. Tām nav obligāti jābūt Kistnera pēdām.”

“Bet neiespējami tas nav,” es piebilstu. Un saņemu niknu skatienu no vecā muguras klapētāja.

“Es pazīstu šīs kurpes,” pavisam klusi čukst Morāčeks. “Tās viņam vienmēr bija kājās tiesas zālē. Vienmēr šīs smalkās un plānās kurpes. Visi pārējie nāca ziemas

apavos, tikai ne švītīgais Kistners. Tik daudz smalkuma viņam vēl bija, kaut arī viņš tika tiesāts par slepkavību.” “Bet tas taču ir brīnišķīgi!” nevaru noslēpt sajūsmu. “Tad jau mums vairs ilgāk nebūs jālauza galva. Tagad mēs precīzi zinām, kurš te pie mūsu logiem naktīs dirn.” Paps un Morāčeks naidīgi lūr uz mani.

“Nu labi,” es saku, lai mainītu tēmu. “Tad izsaucam kolēģus, lai…”

“Nē, nekādā gadījumā ne, Eberhofer! Vispirms uz vējstikla uzrakstīts ziņojums, kurš izgaisa. Tad cūkas galva, kura pazuda. Un tagad vēl pēdu nospiedumi, kuri arī, iespējams, pazudīs, līdz ieradīsies kolēģi. Nē, nepakļausim sevi apsmieklam,” mani pārtrauc tiesnesis. “Plāns B?” jautāju.

“Plāns B… Mjā, plāns B ir tāds, ka es tur augšā ieslēgšos savā istabā, bet jūs tikmēr sameklēsiet Kistneru un nošausiet viņu.” Tiklīdz Morāčeks ir to pateicis, viņa seja atkal atgūst normālu krāsu.

“Prīmā,” nosaka Paps un apgriežas uz iešanu. “Tieši tā mēs arī darīsim!”

Seniori vienoti pamet notikuma vietu, visu atbildību nogrūduši uz maniem pleciem. Ludvigs piespiež galvu man pie kājas.

Kad ierodos savā kabinetā, tur jau stāv birģermeistars, turēdams rokā manu uniformu. Tā izskatās perfekti. Droši vien viņš to iztīrījis ar tvaiku.

“Lai jums jauks rīts, Eberhofera kungs!” viņš nočivina sveicienu.

Šāda sagaidīšana vēsta par darbu. Vai arī par vajadzību. Vispār jau vienalga — atšķirības nekādas.

Vispirms apsēžos pie sava rakstāmgalda un atgāžos krēslā.

“Lai arī jums jauks rīts, birģermeistara kungs. Ko varu darīt jūsu labā? Vai man jāregulē satiksme? Vai jāizraksta daži soda taloni? Varbūt jāapsargā kāds jauks ārvalstu pilsonis? Vai arī jānodrošina pašvaldības apsardze? Un vai, to darot, man jāvalkā mūsu brīnišķīgā bavāriskā uniforma, vai arī šoreiz jums labpatiktos mani redzēt kailu?”

“Kas jums lēcies?” birģermeistars interesējas, pakarinādams uniformu uz kabineta durvīm.

“Birģermeistar,” es saku un pieeju pie loga. Tad salieku rokas uz muguras un lūkojos ārā. Ir visai jocīgi tā spēlēt viņa lomu.

“Jā?” Viņa balsī jaušas nedrošība.

“Birģermeistar,” es atkārtoju, lai kāpinātu dramatismu. “Dotajā brīdī man jāizmeklē nepārprotami neatliekams gadījums. Precīzāk sakot, gadījums, kas saistīts ar nacionālo drošību. Augstākajā mērā slepens, vai saprotat?”

“Tagad gan izbeidziet, Eberhofer. Te, pie mums, Nīderkaltenkirhenē? Kas gan te var būt tik slepens, sakiet lūdzu!”

Lēnām apgriežos. Džeimss Bonds pret to tāds pienapuika vien ir. Un, lai neradītu pārāk augstprātīgu iespaidu, mainu tēmu.

“Bet ko tādu jauku jūs gribējāt likt man darīt?”

Birģermeistars dziļi ievelk elpu, un viņa blāvajās acīs pavīd cerību dzirksts.

“Ikgadējais svētceļojums uz Altetingu būtu vajadzīgs. Un jūs jau pats zināt, ka bez policijas pavadības tas nav iespējams,” viņš saka.

“Ak, skaidrs. Svētceļojums uz Altetingu tātad. Jā, trakas lietas, birģermeistar. Bet saprotiet taču nacionālā drošība…”

“Es ziņošu, Eberhofer!” birģermeistars nobļaujas, ejot arā. “Un lai visi svētie stāv jums klāt! Nav nekādas nacionālās drošības!”

Bliukš durvis ciet.

Nekavējoties piezvanu Morāčekam un informēju viņu par mūsu nacionālo drošību. Morāčeks nekavējoties piezvana birģermeistaram un nodod tādu brāzienu, ka šis tūlīt pēc tam atnāk uz manu kabinetu un atvainojas.

Kur gan mēs tā nonāksim! Svētceļojums uz Altetingu, ko neteiksi! Tieši šobrīd, kad mūsu cienījamais laikabiedrs ir dzīvības briesmās.

Turpmākajās dienās ne soli neatkāpjos no augsti godājamā tiesneša Morāčeka. Pat tad, kad viņš tualetē liek savu kluci, es ieņemu posteni turpat aiz durvīm. Personīgi es vispār neeju uz tualeti. Galvenokārt jau tāpēc, ka neko tur nevaru izdarīt, ja kāds ir pieplacis otrpus durvīm.

Tomēr nenotiek nekas. Pilnīgi un galīgi nekas.

Visbeidzot procesā iesaistās Ome. Viņa no savām stulbajām lauku tantēm uzzinājusi, ka šogad izpaliks svētceļojums uz Altetingu, jo trūkstot policijas apsardzības. Loģiski nav policijas, nav brauciena. Taču Ome metas mani apstrādāt. Tie nav nekādi joki, tāpēc

paziņoju Morāčekam, ka man pilnīgi pie kājas, kurš viņu apsargās, bet es tas nebūšu. Jo man jābrauc uz Altetingu. Uz trim garām dienām. Un beigta balle. Ja es to visu pārdzīvošu, tad, protams, atkal turpināšu viņu apsargāt kā savu acuraugu.

Morāčekam piemetas tādi krampji, ka ne iedomāties. Diemžēl viņš var iztaisīties, kā vien grib, te nekas nav maināms. Paps apsola, ka viņš tiesnesi pieskatīs, un galu galā viņiem ir arī Ludvigs.

Tā nu Morāčeks apliek Ludvigam pavadu, kuras otru galu apsien sev ap vēderu.

Jēzus Kristus!

Birģermeistars priecājas, kad mani ierauga un uzzina, ka manas domas mainījušās.

“Pašas debesis jūs man sūtījušas, Eberhofer!” viņš pateicīgi saka.

“Nē,” saku. “Mani sūta Ome.”

Saņemu dokumentus ar izbraukšanas laikiem, maršrutiem un visādus citus loriņus, tad dodos uz Landshūtes policijas iecirkni, lai sagādātu sev dienesta motociklu.

Nākamajā dienā viss iet vaļā. Pašā rīta agrumā birģermeistars nostājas pie rātsnama durvīm, lai varētu atvadīties no saviem dievticīgajiem pilsoņiem, kā jau tas piederas. Mācītājs džinsos un pārgājiena kurpēs nemaz neizskatās pēc mācītāja, bet tik un tā sievišķās kārtas svētceļnieki aktīvi pulcējas ap viņu.

Tad sākas gājiens. Tas gan nenozīmē, ka visi iet. Piemēram, mēs ar Omi pavisam ērti braucam uz BMW moča nopakaļus kājniekiem. Vai arī riņķojam viņiem apkārt. Tas Omei dara īpašu prieku. Spogulī redzu, kā viņas gaiši zilās sprogas plīvo vējā, veidojot brīnišķīgu kontrastu manam vardes zaļuma kombinezonam. Ome smejas. Ekstazēts pundurpūdelis. Born to be ivild,1 tā teikt.

Bet ar lauku sievām ir viena problēma. Saprotams, pļāpāšanā viņām līdzvērtīgo nav. Pie tam nepietiek jau tikai ar vienu sarunu biedreni, nē, šajā nodarbē ir jāiesaista vesels bars. Bet arī tas parasti nekādas raizes nesagādā. Lai taču vecās kūkas pļāpā! Par problēmu masveida pļāpas kļūst tajā brīdī, kad nonākam uz galvenās ielas. Jo ir bīstami, ja četrdesmittonnīgi braucamie nesas garām kundzītēm, kuras sadevušās rokās pa sešām. Viegli var gadīties, ka šāds kravas autiņš vienai vai otrai aizskar plecu. Braucēji taurē tā, ka ausis krīt ciet, bet sievas tikai turpina pļāpāšanu, it kā signalizēšana nebūtu domāta viņām. Sasodīti stresaina avārijas situācija.

Pēc ceturtā vai piektā gadījuma, kad kāds gandrīz tiek sabraukts, man beidzot jāieved kārtība. Tāpēc jau esmu te. Turklāt Ome klapē man pa muguru un bļauj:

“Viņas pavisam muļķes palikušas, tās, tur priekšā?” Piekrītoši paloku galvu. Viņa norāda uz manu megafonu un nobļaujas:

“Ļauj, es to izdarīšu!”

Labi, lai jau Ome ievieš kārtību, es pats koncentrēšos uz ceļu. Padodu viņai megafonu, viņa paceļ uz augšu sejsegu.

1 Dzimusi brīvībai. (Tulk. no angļu vai.)

“Uzmanību! Uzmanību!” Ome iekliedz ierīcē, un visi apkārtējie jau guļ pie zemes. Gandrīz mēs abi ari, jo man knapi izdodas novaldīt motociklu. Tas tāpēc, ka Ome savas balssaites lieto tā, kā ir pieradusi to darīt. Un komplektā ar megafonu brēciens ir tāds, ka neviena sirēna ar to nespētu konkurēt. Ome pati gan to nemana. Nē, viņa ir pilnībā sakoncentrējusies uz tekstu.

“Lūdzu, ejiet tikai pa divām. Citādi smagie autiņi jūs nopletēs plakanas.”

Tagad gan apstājos un izrauju megafonu viņai no rokām. Tuvējās pļavās govis jau metušās galopā, par mūsu nabaga svētceļniekiem vispār nav ko runāt.

“Vai es ko izdarīju nepareizi?” tagad man jautā Ome.

Norādu uz svētceļniekiem.

>

“Jēzus Kristus,” saka Ome. “Mēs taču neesam Mekā. Kāpēc viņi visi guļ pie zemes?”

Vēlāk, mesas laikā, mēs ar Omi abi mazliet iemiegam. Kā gan citādi, tāda kājnieku pavadīšana uz motocikla taču ir visai nogurdinoša lieta.

Uzņemšana lauku viesu mājā ir sirsnīga, un ēdiens lielisks, kaut arī tagad ir gavēņa laiks. Kamēr pārējie atpūtina savas nogurušās kājas, mēs ar Omi ejam nedaudz pastaigāties. Galu galā visu dienu tikai sēdēt ir ļoti neveselīgi.

Vakarā mēs apmetamies vienā istabā, un es pateicos Dievam, ka tas ir izņēmuma gadījums. Ome krāc tā, ka sijas līgojas, pie tam ikreiz, kad cenšos viņu pārvelt uz sānu, viņa trāpa ar celi man mantībā. Nu, šitāds svētceļojums ir visai barbarisks.

No rīta izrādās, ka vairs nevarēsim turpināt svētceļnieku aitiņu apsargāšanu, jo saņemu telefona zvanu no Papa. Viņam ejot slikti. Un Morāčekam arī. Akūtas briesmas dzīvībai, Papa vārdiem runājot. Tā, lūk, ja ģimenes locekļi ir apdraudēti, tad uz visu pārējo viņam uzškaudīt. Tik tālu skaidrs. Tad nu ar divi simti divdes-

>

mit brāžamies pretī dzimtajām mājām, lai noskaidrotu, kas tur noticis.

Nekā daudz, ko redzēt, tur nav, jo mājas ir tukšas. Nevienas dzīvas dvēseles, protams, izņemot Ludvigu. Viņš nopriecājas, kad mani ierauga, un līdz ar asti luncina visu pakaļējo daļu. Dzīvojamā istaba izskatās kā jau pēc katra vecīšu festivāla, bet uz virtuves galda nolikta zīmīte: “Esam slimnīcā.”

Vaimandienin! Kas tad nu?

y

Zvans uz Landshūtes slimnīcu apstiprina rakstisko ziņojumu: Eberhofers seniors un tiesnesis Morāčeks esot stacionēti. Bet briesmas dzīvībai vairs nedraudot. Diemžēl neko vairāk māsiņa pa telefonu nedrīkst stāstīt. Tas, ka esmu policijas darbinieks, viņu neietekmē to jau katrs varot apgalvot. Un vai es patiesi domājot, ka viņa ir dumja? Viņa nekādā gadījumā neriskēšot zaudēt darbu tikai tāpēc, lai apmierinātu manu ziņkāri. Stulbā govs! Es nolieku klausuli.

Tātad dzīvībai briesmas vairs nedraud. Vai tas nozīmē, ka iepriekš ir draudējušas?

Neko darīt man jābrauc turp, lai uz vietas izzinātu visus apstākļus. Visus apstākļus par diviem veciem

perdeļiem, kuru dzīvībai briesmas vairs nedraud. Ome negrib braukt līdzi, viņai jāsakārto māja un jāuzcep kūka. Tā vajadzīga rītdienai, kad atgriezīsies svētceļnieki. Un pie tam viņai sāp pakaļa.

10.    nodaļa

Abi seniori dala vienu slimnīcas palātu un guļ spilvenos kā plauši. Vispirms pieeju pie Papa gultas. Tas gan slikti izskatās, brālīt balto. Paņemu viņa roku. Viņš uzmet man skatienu un paspiež manu plaukstu. Pavisam viegli, bet paspiež. Tad viņa plaksti aizkrīt ciet un viņš iegrimst miegā.

Pieeju pie Morāčeka gultas. Tas uzreiz atver acis un skatās uz mani. Varētu pat teikt, ka skatās paniski. Bet, tiklīdz mani atpazīst, dziļi ievelk elpu un atviegloti iemieg.

Kādu brīdi visai apjucis sēžu starp abiem krācējiem. Pēc samērā ilgas mūžības ārsts pagodina mani ar audienci.

“Vemšana, caureja, vielmaiņa,” viņš saka. “Iespējams, saindēšanās ar pārtikas produktiem. Varbūt vīruss. Viņi saņem ogli un kāliju. Tas palīdz. Pēc divām trim dienām atkal būs kā jauni.”

Ak ogle un kālijs. Tas viņiem garšos gan, vecajiem narkomāniem. Tā kā te vairs nav ko darīt, taisos prom. Policijas iecirknī samainu motociklu pret trafaretēto auto un dodos mājās.

Neviens vairs nav jāapsargā, tāpēc vakarā aizstaigāju līdz Volfijam. Flecingers jau sēž priekšā un sūc alu.

Acīmredzot viņš ir sūcis jau kādu laiku, jo izskatās visai pillā.

“Tev gan, Flecinger, šodien pamatīgas slāpes,” nosaku un apsēžos viņam blakus.

Ciema haltūrists nesaka neko, tikai parausta plecus.

“Rīt izlaiž brāļus Beišeļus,” saka Volfijs un ielej man

alu.

“Un tāpēc viņam tagad uznākušas sirdssāpes, ja?” Man jāsmaida pa visu ģīmi.

“Muļķis!” Flecingers nošņācās manā virzienā.

“Nē, drīzāk jau viņš ir pietaisījis bikses. Pavisam noteikti pietaisījis bikses. Vai ne, Flecinger?” ķircinās Volfijs.

“Muļķis!” atkal secina Flecingers, bet šoreiz tas domāts Volfijam.

“Tu taču, Franci, dienesta sakarā pazīsti brāļus Beišeļus. Kā tu viņus vērtētu?” krodzinieks grib zināt.

“Ak, iepūt…!” nekas cits ātrumā neienāk man prātā.

“Jā, bet kā viņi vispār kaut ko uzzina?” tagad jautā Flecingers. Balss tonis svārstās starp raudulīgo un agresīvo.

“Nu, redzi, Nīderkaltenkirhene ir viens nolāpīts ciems, vai ne? Jaunākais no Beišeļiem savulaik mācījās vienā klasē ar aptieķnieku. Un aptieķnieka māte ir Mošhameru Līželes labākā draudzene. Un tā savukārt ir tava kaimiņiene, kā pats labi zini. Pie tam avīžpuika apmeklē karatē treniņus kopā ar tavu īgņātu Finu. Un vēl tavs autiņš caurām naktīm stāvēja Beišeļu mājas priekšā. Vai vēlies, lai turpinu?” runā Volfijs, glāzes pulēdams.

Bet Flecingers nevēlas vis. Tā vietā viņš apjucis raugās savā glāzē, tad izdzer to un iet prom.

Nākamajā dienā, kad ierodos slimnīcā, pacientiem jau klājas ievērojami labāk. Divas atraktīvas māsiņas mīļi un pašaizliedzīgi baro seniorus ar auzu pārslu putriņu. Lai arī ēdiens ir nožēlojams, abi rāda apmierinātas sejas.

“Nu, ko tad sastrādājāt, ka norāvāties tādu pļutku?” man gribas zināt, kad abi kundziņi tikuši galā ar putru.

“Neko,” atbild Paps. “Viss bija kā parasti. Mēs uzēdām, iedzērām nedaudz vīna un klausījāmies mūziku.”

“Un mazliet uzpīpējāt kāsi,” es piebilstu, lai aina būtu pilnīga.

“Kuš, mēs taču neesam mājās!” no segapakšas nočukst Paps.

“Cik es esmu priecīgs, ka jūs atkal esat te, Eberhofer,” tagad izčinkst Morāčeks. Viņa juridiskajā vaigā šodien ir vairāk krāsas nekā vakar. “Vai šonakt paliksiet te pie mums?”

“Nu, protams,” saku. “Tūlīt iešu un paprasīšu jūsu smukajām māsiņām, vai viņas nevarētu te starp jums nolikt gultu arī man.”

Tiesnesis šķiet atvieglots. Diemžēl man viņa ilūzijas tūlīt pat jāsagrauj, paskaidrojot, ka tas bija tikai joks.

“Galvu augšā, Morāček!” saku viņam. “Rīt, vēlākais, parīt jūs atkal būsiet ārā. Un galu galā-jūs taču te neesat viens! Paps jūs pieskatīs.”

“Kāpēc mani neviens neinformē par to, ka Papa dzīvība ir briesmās?” pēkšņi atskan brēciens no durvju puses. Man nemaz nav jāpagriežas, lai identificētu Leopoldu.

“Papu!” viņš traucas pāri istabai un nosmacē vārgo veco vīru ar ziedu tonnām.

“Leopold!” čukst Paps.

Man tūlīt būs jāvem).

“Atnes taču vāzi!” man uzšņāc vecais siekalcūkis un

>                                                          j

atkal noliecas pār Papu.

“Pats atnes savu sūda vāzi. Un pielūko, lai tur iekšā nebūtu nekādu indīgu zāļu. Tas viņu patiesi varētu nogalināt,” nosaku un jau taisos uz iešanu. Tomēr vēl noskatos, kā Leopolds atver logu un puķu pušķis uz visiem laikiem pamet palātu.

Kad pārnesu glauno pušķi mājās, Ome priecājas. Nu labi, daži kāti ir aplauzīti, bet pamatā viss uz Ūsiņu. Un sasodīti labi izskatās uz mūsu virtuves galda. Kāda runa!

Nākamajā rītā Mošhameru Līžele atnes prieka vēsti. Nu, īstenībā nekā priecīga tur nav, drīzāk jau otrādi puse ciema esot gar zemi. Precīzāk izsakoties, visi svētceļnieki. Bet, ja vēl precīzāk, tad visi tie, kuri baudījuši Omes cepto kūku. Tie visi tagad esot gar zemi un viņiem nākot ārā pa abiem galiem. Tā Līžele saka. Neiedomājama caureja un vemšana. Brīnišķīgi.

Man vispirms jāapsēdina Ome. Un pēc tam arī Līžele.

“Kas tā bija par kūku?” es jautāju.

“Sarkanvīna kūka. Tā, kura viņai vienmēr izdodas

? > debešķīga. Vai ne, Lēnele?”

Ome paloka galvu. Nezinu, kā tas iespējams, bet visu, ko saka Līžele, Ome saprot lieliski. Pie tam Līželei nemaz nav vājprātīgi jāžestikulē ar rokām un kājām.

Tātad sarkanvīna kūka.

Es visu šo lietu apdomāju. Tā teikt, lieku lietā smadzeņu šūnas. Birkenbergers varētu ar mani lepoties.

“Kur ņēmi sarkanvīnu?” visbeidzot jautāju Omei.

“Te taču visapkārt bija palikušas pusdzertas pudeles no tava tēva. Es salēju visu kopā un sakratīju. Ar to pietika,” viņa saka un norāda uz tukšajām pudelēm.

To varēju arī pats iedomāties: pirms Ome ko izmet ārā, viņa labprāt noindē visu tautu. Apskatu pudeles, bet neredzu tajās nekā neparasta. Arī paostot nekā īpaša nejūtu.

“Pudeles es ņemšu līdzi,” saku. “Konfiscēšu.”

>                                  7

Tad viņas sāk drudžaini rosīties, abas vecās meitenes, j

Kā gan citādi, Omes upuri taču ir jānoskaņo labvēlīgi un tādam nolūkam slimnieku apmeklējums būtu taisni laikā. Ome paņem Leopolda milzīgo puķu pušķi un sadala to daudzos mazinos. Nevar taču iet ciemos tukšām

j

rokām.

Vispirms piezvanu Birkenbergeru Rūdijam un izstāstu pēdējo dienu notikumus. Rūdijs tūlīt piekrīt manai versijai un arī norāda uz sarkanvīnu kā neapstrīdamu saindēšanās avotu. Jo kūkas ēdājiem ir tie paši simptomi, kas Papam un Morāčekam, lai arī vieglākā formā. Norunājam tikties. Pēc tam piesaku vizīti pie sava drauga Gintera. Viņš ir līķu uzšķērdējs tiesu medicīnas ekspertu grupā Minhenē un noteikti varēs dot slēdzienu arī par sarkanvīna pudelēm.

Tik stresainas dienas noslēgumā man obligāti jāizmet līkums ar Ludvigu. Tas mani atsvaidzinās un dos

jaunus spēkus dzīvei. Un varbūt atbrīvos no uzmācīgajām domām par Sūziju. Nav jau tā, ka man viņas tagad brutāli pietrūktu, tā ne. Tomēr mēs esam pazīstami tik bezgalīgi ilgi, ka man, saprotams, gribas zināt, kā viņai tagad dzīvē iet. Domas par Sūziju liek man atminēties Flecingeru. Tas tāpēc, ka viņiem ir kas kopīgs, — viņi abi savus uzticīgos partnerus ir bezkaunīgi un nosodāmi piekrāpuši. Šitie nelieši!

Tā kā Sūzija atrodas vairāku gaismas gadu attālumā, bet Flecingers dzīvo tepat aiz stūra, eju pie viņa. Vienkārši tamdēļ, lai palūkotos, kā tāds krāpnieks vada savu ikdienu.

Durvis atver Marija.

“Hello, Franci!” vina saka.

Tad no gaiteņa dziļumiem izlido bumba un trāpa viņai pa galvu.

“Tagad gan pietiks, Ignāt Fin! Bumba turpmāk būs tikai ārā, nolādēts!” Marija nobļaujas pāri plecam.

“Atvainojos,” nu viņa pievēršas man.

Nez kāpēc viņa atvainojas? Galu galā ne jau es dabūju ar bumbu pa galvu.

Bumba trāpa pa galvu man.

Pastumju Mariju sāņus un saķeru sīko bastardu aiz apkakles. Viņš bļauj kā kauts. Es pārgriežu bumbu divās daļās. Ar savu lielisko šveiciešu nazīti, no kura neesmu šķīries kopš iesvētībām.

“Viņš sagrieza manu bumbu!” auro histēriskais puišelis.

Pienāk viņa mazā māsa un prasās mātei uz rokām. Viņa paceļ meiteni. Puika ķērkdams rausta mātes otru roku. Gatavais elles izvirdums!

“Kur ir tavs dzīvesbiedrs?” es uzsaucu Marijai.

“Pie velna,” viņa sauc pretī.

Nesaprotu ne vārda, esmu gatavs ķerties pie ieroča. Kaut vai tāpēc, lai apklusinātu sīkos. Laikam Marija nolasa manas domas un pasteidzas atbildēt:

“Es viņam teicu, lai vācas pie velna, un viņš aizgāja. Tas bija pirms dažām dienām. Vairāk nekā nezinu.”

Viņa aizgriežas, aizslēdz durvis, un visapkārt momentā iestājas miers. Lai izvairītos no potenciāli iespējamas, bet vājprātīgas vēlmes kādreiz dzīvē radīt sev bērnus, dodos ciemos pie Flecingera.

Ciema haltūristu atrodu vina darbnīcā. Viņš neskūts

>                                                > un kā no dzimtenes izraidīts klimst starp instrumentiem, rezerves daļām un priekšzīmīgi sakārtotiem plauktiem.

“Kas ar tevi notiek?” es jautāju, nostūmis pie malas dažas picu kastes un apsēdies uz viņa rakstāmgalda.

“Tā jau var sajukt prātā, Franci,” Flecingers nosaka, un viņa elpa gandrīz nogāž mani no kājām. Iespējams, darbnīcā viņam nav zobu birstes.

“No kā var sajukt prātā?” jautāju un izvelku no kabatas papīra mutautiņu. Tad kādu minūti daru tā, it kā man būtu jāizšņauc deguns, tikai tāpēc, lai man nebūtu jāsaož haltūrists.

Tikmēr uzzinu, ka Marijai ausīs nonākušas tenkas par viņa amorīgajiem izgājieniem. Un, tā kā šī nav bijusi pirmā reize, viņa to izmetusi no mājas.

“Turklāt Beišeļi atkal ir uz brīvām kājām,” Flecingers piebilst. Un tāpēc mūsu vecajam brunču medniekam tagad pastāvīgi jāsvīst auksti sviedri.

Mana līdzjūtība gan ir visai mērena. Jo es atkal atceros Sūziju. Taisnību sakot, Flecingeram ir laimējies, ka neesmu brāļiem Beišeļiem devis vērtīgus norādījumus.

Nākamajā dienā abi mūsu invalīdi tiek izlaisti no slimnīcas un man ir uzticēts godpilnais uzdevums pārvest viņus mājās. Ome šīs dienas svinībām gatavo gulašu krējuma mērcē ar mazajiem makaroniņiem, brūkleņu kompotu un sviestā sautētus dārzeņus. Viss, izņemot liellopu gaļu, ir pašmāju ražojums. Tas būtu taisni lieliski, ja vien Leopolds nebūtu piedraudējis ar savu vizīti. Tagad visi jūtas pavisam uztraukti, it kā nezin kas būtu noticis. Abi večuki taču tikai dažas dienas bija prom no mājām. Tad ta liela muiža!

Pamanu vājiniekus, tikko esmu piebraucis pie slimnīcas. Abi sēž riteņkrēslos un smieklīgā kārtā ļaujas, lai smukās māsiņas atstumj viņus līdz automašīnai. Tad notiek vājprātīga atvadīšanās ar rokasspiedieniem, un visbeidzot večuki tomēr iekāpj mašīnā. Morāčeks apsēžas aizmugurē. Pareizāk sakot, viņš apguļas uz aizmugurējā sēdekļa. Izlaižas plakans kā plausis, lai tikai nekļūtu par uzbrukuma mērķi. Paps iekārtojas man blakus un aizrautīgi māj savām aprūpētājām atvadu sveicienus. Pat nespēju to visu aptvert. Lai nu kā, beidzot dodamies uz dzimtajām mājām, priecādamies par gaidāmo maltīti.

Mūsu mīļie galda biedri jau ir ieradušies, un nu visa varza stāv durvju priekšā. Sagaidīšanas komiteja pa smalko. Ārvalstu valdības vizīte pret šito tāds štrunts vien būtu.

Leopolds norūpējušos seju piesteidzas un pavada vispirms Papu, pēc tam Morāčeku pretim vēdera priekiem. Ēdienreizē viss ir relatīvi klusu. Jo katrs ir nodarbināts ar to, lai piekrāmētu personīgo vēderu. Beigās vēl viens šņabītis gremošanas veicināšanai, un Panida palīdz Omei nokopt galdu. Morāčeks cenšas sazvanīt savu sievu kūrortā. Paps ar siekalcūķi sēž uz dīvāna un stāsta par briesmīgajām ciešanu pilnajām stundām slimnīcā. Leopolds masē viņam roku. Sušija rīstās, un arī man jau kļūst pavisam slikti.

Grasos iet pastaigā ar Ludvigu, kad izdzirdu Panidas balsi:

“Klau, Franci, lūdzu, pagaidi mirklīti. Ja jau ej ar Ludvigu, varbūt vari paņemt līdzi arī Sušiju? Viņai pavisam noteikti vajag svaigu gaisu.”

Taizemietes vācu valoda ir samērā nevainojama, kaut gan burtu “r” viņa vēl aizvien izrunā nedaudz jokaini.

“Bez problēmām,” saku. Un nepaspēju ne apskatīties, kad Panida jau ir uzsējusi Rūķdeguni man uz muguras visai praktiskā iepakojumā. Tā nu mēs dodamies staigāt.

Pēc divdesmit minūtēm mazā jau māk pateikt “suns”, lai gan drīzāk tas izklausās kā “uncs”. Vēl pēc divdesmit minūtēm viņa māk pateikt “Francis”, kas izklausās kā “Vancs”. Bet tas nav svarīgi. Ja ņem vērā, ka Sušija vēl

joprojām nemāk pateikt “papa”, tad “Vancs” jau ir augstākā klase.

Ludvigs ir nenormālā sajūsmā par jauno ceļabiedru un nepārtraukti lec man virsū. Tas, protams, ļoti patīk Sušijai. Pastaiga ir īsāka nekā jebkad mēs patērējam tikai 1:20.

Mājās visi priecājas par jaunākā ģimenes locekļa verbālajiem panākumiem. Visi, izņemot Leopoldu. īgnais papucis apgalvo, ka “uncs” viņa teikusi jau agrāk un vārdu “Francis” viņš pie labākās gribas nespējot saklausīt. Panida Leopoldam aiz muguras pagroza pirkstu pie deniņiem.

Man Panida patīk. Viņa ir jauka.

Paps priecājas no sirds, īpaši par “Vancu”. Viņam neapnīk visu laiku rādīt uz mani ar pirkstu, jo tad Sušija saka “Vancs”. Un Paps smejas. Vecā siekalcūķa seja apmācas, un visai drīz viņš taisās uz māju. Tiešām žēl. Tagad, kad īstā jautrība tikai sākas.

11.    nodaļa

Tad ienāk Morāčeks, tāds kā sadrūmis. Viņš paziņo, ka vairāk nekā stundu centies sazvanīt savu cienīto kundzi, bet viss velti. Vispirms līnija bijusi aizņemta, vēlāk kundze neesot cēlusi klausuli. Beigu galā viņš piezvanījis uz reģistratūru un uzzinājis, ka Morāčeka kundze devusies pastaigā. Tā, protams, nebūtu nekāda problēma lai jau nabaga slimā sieviete izstaigājas. Nē, problēma bijusi tā špidrilka pie telefona. Jo viņa apgalvojusi, ka Morāčeka kundze devusies pastaigā ar savu brālēnu. Ar savu brālēnu!

Lieta tāda, ka Morāčeka kundzei nekāda brālēna nav. Neviena paša. Vismaz tā apgalvo viņas laulenis, un viņam jau nu vajadzētu zināt. Viņi taču ir precējušies kādus simts gadus.

“Es to lietu papētītu tuvāk, tiesnesi,” saku un domāju par Flecingeru. “Kaut kas te neklapē. Iespējams, jūsu kundzei ir kūrorta romāninš.”

“Nekļūstiet taču smieklīgs,” man aizrāda Morāčeks.

Es tikai paraustu plecus.

“Un kā gan es to varētu papētīt, gudriniek?”

“Pavisam vienkārši. Aizbraukt un palūrēt ap stūri. Un tad bladāc! pārsteigt īstajā momentā,” saku un pastiprinu sacīto ar rokas kustību.

“Vai arī nošaut,” piebilst Paps.

“Nekad dzīvē es tur neaizbraukšu, Eberhofer,” tiesnesis drūmi paziņo. “Iekams Kistners nav savaņģots, es vispār nekur nebraukšu. Skaidrs?”

Jā, tur nu es neko nevaru līdzēt, tāpēc taisos gulēt. Pie tam rīt man paredzama traki saspringta diena tikšanās ar Birkenbergeru un līķu uzšķērdētāju. Un tad man, saprotams, jābūt formā.

Kad nākamajā rītā ierodos virtuvē, Ome un Morāčeks jau sēž pie brokastu galda. Klusējot, protams.

“Desmit minūtes pēc pusnakts, vai varat iedomāties!?” saka Morāčeks un iekožas medusmaizītē.

Nesaprotu, par ko viņš runā. Ome man ielej kafiju, es apsēžos pie galda.

“Kaut ko tādu viņa nekad agrāk nav darījusi,” tiesnesis turpina, iestrebdams malku no savas tases.

Pieļauju, ka tagad viņš runā par savu sievu.

“Izsaku pieņēmumu, ka tagad jūs runājat par savu cienīto kundzi. Un viņa tikai desmit minūtes pāri pusnaktij bija sazvanāma?” jautāju, zināmā mērā pārsteigts par savu vārdu izvēli.

Izskatās, ka ari Morāčeks ir pārsteigts, katrā gadījumā viņš neko nesaka. Tikai paloka galvu.

“Un tieši ko viņa saka? Kur viņa ir vazājusies tik vēlu?”

“Tomēr, Eberhofer, man jūs jāpalūdz! Mana sieva nevazājas apkārt.”

“Tad jau labi,” nosaku, celdamies kājās. Vēl paķeru sviestmaizītes ceļam un, protams, arī muļķīgās sarkanvīna pudeles, tad dodos prom.

Man ir patiess prieks atkal satikt Ginteru. Vai, pareizāk sakot, būtu patiess prieks, ja priekšā jau nestāvētu Rūdijs.

“Servus visapkārt,” saku ienākot.

“Skat, Francis Eberhofers no Nlderkaltenkirhenes pie Landshūtes,” atbild līķu uzšķērdējs, jo viņš mani vienmēr tā apsveicina.

“Servus, Franci. Vai pudeles paņēmi līdzi?” Rūdijs uzreiz ķeras pie lietas.

Vai viņš patiešām domā, ka esmu muļķis? Ka esmu veicis visu šo garo ceļu un lietiskos pierādījumus atstājis mājā? Neticami.

Pasniedzu Ginteram tukšo taru bez kādiem komentāriem, un viņš to pastumj zem viena no sekciju galdiem. No galda nokrīt roka.

“Ej nu, Fredi,” saka Ginters, noliekot roku tur, kur tai pienākas būt. “Tās visas taču jau tukšas.” Ar to viņš domā pudeles. “Tam vēl joprojām slāpst, šim Fredim. Bija alkoholiķis, tagad exitus. Pats savu nāvi dzērumā nogulēja.”

“Aha,” saku.

“Kad mēs varētu saņemt rezultātus?” grib zināt Birkenbergers.

Kad mēs varētu saņemt rezultātus?! It kā tas attiektos

j

uz vinu!

>

Ziniet, Rūdijs vienmēr cenšas piesavināties manus gadījumus. Un es vienmēr kaut kā iekrītu. Protams, nav jau tā, ka mūsu sapņu komandai nebūtu nekādu panākumu. Taisni otrādi mēs kopā esam dažu labu noziegumu atklājuši. Tomēr man kremt, ka viņš iespraucas

manās izmeklēšanās un pēc tam pievāc visus laurus. Sprinteris tāds!

“Pag, tūlīt paskatīšos,” saka Ginters un paņem lapu. “Nē, nekā steidzama nav, nu tad teikšu: rītdien uz pusdienlaiku. Vienkārši piezvaniet, labi?”

Tā, tas nu būtu nodarīts.

Ceļā uz mūsu bijušo iemīļoto krodziņu nerunāju ne vārda. Pirmkārt, esmu nedaudz iepīcis par Rūdija tieksmi visur bāzties pa priekšu un, otrkārt, man bail, ka viņš atkal sāks runāt par Sūziju.

“Vai ir kādi jaunumi par Sūziju?” tas riebeklis jautā.

Es varētu viņu nogalināt tepat uz līdzenas vietas.

“Nekā,” saku. “Un kā tev veicas ar stulbo okškerēšanu?”

y

Viņš smejas.

Bet tad jau esam krodziņā un apsēžamies tur, kur parasti mēdzam sēdēt. Pienāk oficiante, kuru līdz šim nebijām redzējuši. Viņai ir padušu spalvas līdz elkoņiem un pirmklasīgas Ūsiņas, uz pirksta laulības gredzens. Laikam precējusies ar vilkati.

Oficiante pasniedz mums ēdienkartes un pazūd virtuvē.

“Pasūti, mīļo Franci, ko vien vēlies. Šodien pusdienas uzsaucu es. Jo ar savu stulbo okškerēšanu saņemu tādu kāpostu, ka jutīšos pagodināts tev izmaksāt. Tātad bez kautrēšanās! Ķeries klāt!”

>

Nolieku ēdienkarti un uzlūkoju Rūdiju. Viņš cītīgi studē krodziņa piedāvājumu. Bet varbūt tikai izliekas, ka to dara? Jo tas ir viņa paņēmiens iegrimt ēdienkartē un tajā pašā laikā izspiegot savus nabaga laikabiedrus. Stulbais okškeris!

Ūsiņa ir atpakaļ un gatava pierakstīt.

“Jau izvēlējāties?”

“Jā,” saka Rūdijs. “Es ņemšu zemnieka brokastis un gaišo alu. Un tu, mīļo Franci?”

“Mīļais Francis ņems visu, kas rakstīts labajā pusē. Alfabēta kārtībā, ja nav grūti. Un vēl mīļajam Francim atnesiet pudelīti vīna un uz cenu neskatieties, var maksāt arī tā padārgāk.”

“Ar prieku, mani kungi,” izdveš oficiante un attālinās ar priecīgu smaidu ūsainajās lūpās.

Es sakrustoju rokas uz krūtīm un izbaudu mirkli.

“Tu esi viens Dieva nolādēts mēsla gabals,” noburkšķ Rūdijs un arī sakrusto rokas uz krūtīm. Mēs izskatāmies kā sastrīdējies geju pāris.

Nu labi, pēc mirkļa atsienu roku mezglu un paliecos uz priekšu.

“Kādi jaunumi Sūzijas lietā?” es jautāju, jo varu galvu likt ķīlā, ka viņš kaut ko zina. Citādi taču nebūtu uzdevis

>                      7 > jautājumu par to personu.

Tiešs trāpījums.

Rūdijs pašapzinīgi atgāžas krēslā un spīdzina mani ar klusēšanu. Tipiski birkenbergeriski.

“Tātad?” jautāju pēc laba brīža.

Cienījamais okšķeris joprojām spītīgi klusē, lai gan to var burtiski sajust, kā informācija no viņa cenšas izlauzties.

“Tātad,” viņš beidzot ierunājas un ar salveti noslauka lūpas. “Man šķiet, ka viņu attiecībās elle iet vaļā. Pēdējā nedēļā es uz trim četrām dienām biju tur, Asenzā, vai zini. Observēju firmas… nu, kādas lielas autofirmas

priekšsēdētāja sievu. Un šitas sievišķis taču kā traks ņemas ar savu…”

“Rūdij!”

“Labi, labi, mieru. Tātad virs Sūzijas un viņas itāļu štucera galvām ir sabiezējuši tumši mākoņi, man šķiet. Tie abi strīdas katru dienu tā, ka viss ciems skan. Finālā viņš aizcērt aiz sevis durvis un dodas prom. Viņa atrauj vaļā logu un bļauj kaut ko šim pakaļ, un tas nav nekas draudzīgs, vari man ticēt.”

Mans ceturtais ēdiens ir teļa kāja, un man jau kļūst nelabi. Tomēr, lai nedotu Rūdijam iespēju izteikt muļķīgus komentārus, bāžu to visu sev iekšā. Tieši tāpat kā iepriekš švābu sautējumu. Drīz vairs nevaru paelpot, jo manī nav palicis ne drusciņas gaisa.

“Desertu?” izsmejoši pavaicā Birkenbergers.

Noliekos slīpi uz soliņa. Mana māga trako, un viss ap mani griežas riņķī. Tad es iemiegu.

Pamostos no tā, ka Ūsa ir noliekusies pār mani un rājas tieši ausī. Pārbīstos līdz nāvei. Ir vēls vakars, un Rūdijs jau sen aizgājis.

“Par visu ir samaksāts,” paziņo spalvainā augšlūpa.

Beidzot dodos mājup.

Kad pārrodos dzimtajā namā, Morāčeks vēl ir nomodā. Tur rokās telefona klausuli, it kā tā būtu aijājams zīdainis.

“Viņa savu uzturēšanos kūrortā ir pagarinājusi par vienu nedēļu,” tiesnesis nosaka, uz mani nepaskatījies.

Atņemu viņam klausuli, nolieku uz aparāta un aizvedu bēdīgo vīreli līdz gultai. Pēc tam man ir jāizvemjas. Pat vairākas reizes. Rūdijs ir dirsulis.

Nākamās dienas saruna ar Ginteru ievieš gaismas stariņu vispārējā tumsā.

“Eiropas baltā hellebore, pazīstama arī kā šķaudāmsakne vai utuzāle. Simptomi: vemšana, caureja, muskuļu krampji, elpas trūkums un tā tālāk. Lielākos daudzumos indīga. Turpretī homeopātijā pareizās devās iecienīta kā līdzeklis asinsrites uzlabošanai. Tajā koncentrācijā, kas manā rīcībā, drīzāk nāvējoša. Kungiem ir palaimējies, ka nav tā pamatīgi apdzirdījušies ar šo vīnu.”

“Kur šito dranki var dabūt?”

>     )

Ginters smejas.

“Agrā pavasarī kalnos. Pavisam nopietni. Tikko nokusis sniegs, katrā pļavā var saplūkt. Aug kā nezāle Alpu apvidos. Nemaz nav grūti pie tās tikt, vari man ticēt.”

Noticu viņam uz vārda, tad saku paldies par palīdzību un apsolu, ka kādreiz noteikti atkal piezvanīšu. Uz to viņš arī cerot, saka līķu uzšķērdējs un smejas.

Ja pieņemam, ka vīns bija saindēts, tad loģiski rodas jautājums: kurš to izdarīja? Un, ja pieņemam, ka to izdarīja Kistners, lai nomušītu Morāčeku (atceramies smalko kurpju nospiedumus sniegā zem loga), tad viņš acīmredzot bija pieļāvis, ka līdz ar tiesnesi cietīs vēl citas personas. Kā tas galu galā arī notika. Nūjā, šitāds gājiens

varēja paņemt daža laba laikabiedra dzīvību. Masu slepkavība, tā teikt.

Ņemot vērā, ka nelietīgais plāns tiešā veidā ir skāris manu neiespējamo ģimenīti, uztveru to visai personiski. Ja es būtu kaislīgs vīna baudītājs, tas būtu varējis skart arī mani. Totāli personiski! Pie tam, ja abi vecie narkomāni nebūtu tik loti aizrāvušies ar kāsīšiem, vini būtu vairāk dzēruši vīnu. Un tad? Kas tad būtu noticis?

Tādas ir manas pārdomas pēc sarunas ar Ginteru.

12.     nodaļa

Beidzot ir pienākušas Lieldienas, kas laimīgā kārtā nozīmē arī gavēņa beigas. Tomēr priecāties vēl par agru. Vismaz mūsu mājās. Savā ziņā tas ir jēruļa dēļ, kuru Ome katru gadu gatavo Lieldienu rītā. Jērulis ir aita, un manai garšas izjūtai šis ēdiens šķiet vēmienisks. Varu pat teikt, ka tas ir kronis visam gavēņa laikam, pirms tu, cilvēks, tiec pie kaut kāda baudāma ēdiena. Bet, tā kā mūsu Ome ir visai jūtelīga jautājumos, kas attiecas uz viņas kulinārijas mākslu, tad jāstampā iekšā viss, pat vēmieniskais jērulis, lai tas maksā ko maksādams.

Tiesa, šogad man ir alternatīvais plāns un tam ir visas izredzes piepildīties. Redziet, es esmu pārliecinājis tiesnesi Morāčeku, ka viņam vajadzētu apraudzīt savu mīļo sieviņu. Tieši tagad uz Lieldienām. Un ne jau tāpēc, ka viņa tur nez ar ko nodarbotos. Nē, ko jūs! Vienkārši apciemot.

Vispirms godājamais tiesnesis vilcinājās, jo rūpes par savas personas drošību viņam vienmēr bijušas pirmajā vietā. Tomēr beigās uzvarēja greizsirdība, un tāpēc mēs abi šodien taisāmies ceļā uz Vorishofenes peldvietu. Galu galā Kistners taču joprojām skraida savā vaļā.

“Esmu paveikusi tādu ārprātīgu darbu, un tagad nav neviena, kas ēstu,” mums pakaļ vēl nobļaujas Ome.

Bet te nekas nav līdzams — mēs jau esam prom. Morāčeks guļ uz aizmugurējā sēdekļa plakans kā plausis visu garo ceļu, savukārt Ludvigs sēž man blakus, izkāris mēli, un skatās pa logu. Pats par sevi saprotams, ka Morāčeka kundze par mūsu ierašanos nav informēta. Citādi jau viss pasākums būtu sacūkots.

Kad esam nonākuši līdz kūrorta bodītei, Morāčeks nopērk lielu rožu pušķi. Jo tad, kā viņš pats saka, tas drīzāk izskatīšoties pēc apciemojuma, nevis kontroles brauciena. Iespējams, viņam ir taisnība. Katrā gadījumā tiesnesis ņem nevis sarkanas, bet dzeltenas rozes. Tas būšot neuzkrītošāk, viņš turpina. Visai viltīgs vīrelis, man jāsaka. Visbeidzot Morāčeks aizsoļo kūrorta guļambloka virzienā, nesdams puķu pušķi sev priekšā kā vairogu.

Pa to laiku mēs ar Ludvigu apmetam līkumu pa parku un es pielieku pārcilvēciskas pūles, lai viņš neatstātu paliekošu iespaidu uz koptajiem apstādījumiem. Te viss ir perfekti kārtīgs. Apsēžos uz soliņa un gozējos remdenajā aprīļa saulē. Tas ir lieliski.

Nepaiet necik ilgs laiciņš, kad man tuvojas tiesnesis, paslēpies dzelteno rožu ēnā. Viņš apsēžas man blakus.

“Eberhofer,” Morāčeks čukst.

Vai viņš patiešām domā, ka mūs kāds noklausās?

"Jā?” atčukstu pretī un arī cenšos paslēpties aiz rožu pušķa.

“Izbeidziet taču!” nošnāc mans soliņa kaimiņš.

>                                                                                     > >

Man nāk smiekli.

“Istabā manas sievas nav. Sieviete reģistratūrā saka, ka šodien viņai vispār neesot nekādu procedūru. Neviens nezina, kur mana sieva varētu būt.”

“Varbūt atkal devusies pastaigā?”

“Ļoti smieklīgi. Un ko, pie velna, lai tagad iesākam?” “Nu vispirms mēs varētu omulīgi paēst,” es ierosinu. Nedaudz paklīstam apkārt un atrodam mazu, jauku krodziņu ar teicamu virtuvi. Nemu lielo šķīvi ar frī kar-

>                                                                                                                                                  > > tupeļiem un zaļumu sviestu, klāt nāk svaigi salāti. Brīnišķīgi. Nu labi, garšvielu varētu būt vairāk, bet laikam jau ēdiens tāds paredzēts, lai saudzētu senioru vārīgo gremošanas sistēmu. Bet citādi ne vainas. Tā, lūk, piekāšu Omes jēruli. Viņai būs man jāpiedod.

Pēc maltītes Morāčeks turpina meklēt savu noklīdušo otro pusīti, bet es kursēju pa kūrorta parku. Te ir patiesi jauki. Ja var šitā atpūsties, tad reizēm pat ir vērts saslimt. Un tad tas notiek.

Pie tam notiek tādā mērkaķa ātrumā, ka esmu apstulbis. Pirmajā mirklī nezinu, ko man iesākt. Otrajā mirklī vēl joprojām nezinu, bet, par laimi atrodu krūmu, kurā noslēpties. Diemžēl krūmam ir ērkšķi un Ludvigs negrib man sekot. Viņš paliek krūma priekšā un luncina asti. Pavisam traki, patiesi. Uzmanīgi aptaustu savu ieroci. Un vienlaikus ieklausos dialogā.

“Skatieties, Morāčeka kundze,” saka Kistners, tuvodamies manai slēptuvei. “Nabadziņš laikam noklīdis.” Nu jau psihopāts stāv blakus Ludvigam un lēnām pastiepj pret viņu savu roku. Es varu itin labi nopētīt smalkās ādas kurpes. Pistole ir man rokā, bet nevaru pakustēties. Tad čabēs zari, un tramīgais Kistners noteikti satrūksies. Ludvigs luncina asti, farizejs tāds!

“Labāk lieciet vinu mierā. Varbūt viņš kož vai arī

>                                                                                                                                   > viņam ir trakumsērga,” saka sieviete.

“Jums taisnība, mana mīļā,” piekrīt Kistners un lēnām atvelk savu roku atpakaļ. Tad abi apgriežas un attālinās pa parka celiņu. Viņa ieķeras viņam elkonī.

Dziļi ievelku elpu un pametu savu dzelkšņaino patvērumu. Mana seja jūtas tā, it kā es būtu valkājis ērkšķu vainagu. Jēzus Kristus!

Pēkšņi celiņa galā ieraugu Morāčeku viņš līgojas šurp no parka pretējā stūra, paslēpies aiz rožu pušķa. Skrienu viņam pretim. Soli solī man seko Ludvigs. Manās domās ir juceklis: ko iesākt? Vispirms jānomierinās.

“Te jau var sajukt prātā. Nevaru viņu nekur atrast,” sūdzas tiesnesis, kurš vēl nezina sliktos jaunumus.

Es nesaprotu, kā viņam to visu pateikt. Bet, kad esmu pateicis, tad saprotu, ka man neizdevās pietiekami taktiski.

“Kistners te pastaigājas pa parku ar jūsu mīļoto sievu zem rokas.”

Tiesnesis blenž uz mani cauri savam rožu priekškaram.

“Stulbs joks,” viņš nosaka, bet tik un tā viņa seja kļūst bāla kā krīts. Acīmredzot pēc manas sejas izteiksmes viņš ir nojautis, ka mana humora izjūta šobrīd ģeogrāfiski varētu būt aizceļojusi uz pašu Ziemeļpolu. Puķes izšļūk viņam no rokām, j

“Kurš pastaigājas un ar ko zem rokas?” Morāčeks pārjautā.

Man gan liekas, ka viņam viss ir skaidrs. Jo tagad viņš sagumst uz parka soliņa un atkal aktivizē savu puķu aizsegu. Un, kā redzams, nav vairs runājams.

“Ko tagad iesāksim?” es vaicāju pēc veselas mūžības.

Tiesnesis vēl joprojām nav necik runīgs. T ikai parausta plecus, un ziedpumpuri noraustās līdz ar viņu.

“Es viņu nošaušu,” izsaku priekšlikumu.

“Vai esat traks, vai? Tā jūs apdraudēsiet manu sievu.”

“Nu, viņa jau labu laiku ir apdraudēta. Pie tam… vai tad tas būtu tik liels zaudējums?”

Skatiens, kuru saņemu, nevarētu būt vēl naidīgāks.

“Informēt kolēģus?” es ierosinu kaut ko neitrālāku.

Bet tiesnesis pakrata galvu.

“Pārāk bīstami. Ja Kistners ieraudzīs trafaretēto auto, varam sagaidīt pretreakciju. To taču jau esam piedzīvojuši, vai ne? Nē, man jāatrod iespēja sazināties ar savu sievu,” nosaka tiesnesis un paņem lielu šķipsnu šņaucamās tabakas. “Vēlreiz mēģināšu iet uz guļamkorpusu. Varbūt man šoreiz palaimēsies. Bet, ja tomēr ne, atstāšu viņai zīmīti.”

>

“Un ko jūs tajā rakstīsiet? SOS, tavs pielūdzējs ir slepkava, ar sveicieniem, vīrs?” Es pasmaidu.

Morāčeks gan nesmaida. Viņš pieceļas un saka:

“Jā, kaut ko tādā garā. Vai jums tas šķiet smieklīgi, Eberhofer?”

Pārstāju smaidīt un pakratu galvu.

“Un kas tajā laikā jādara man?” vēlos uzzināt.

“Jūs mani piesegsiet.”

Ak piesegšu. Skaidrs.

Tā nu mēs gluži kā filmā par Mežonīgajiem rietumiem dodamies uz guļamkorpusu un Morāčeks reģistratūras dāmai vēlreiz jautā pēc savas mīļotās. Viņa pakrata galvu. Es to varu labi saskatīt, jo esmu atspiedies pret sienu un neizlaižu tiesnesi no acīm. Manā redzeslokā ir

visa reģistratūras priekštelpa, ne stūris nepaliek nepamanīts. Leģendārais Vaijats Ērps pret to tāds pienapuika vien ir. Tad atgriežas Morāčeks ar aploksni rokās.

“No jūsu sievas?” jautāju.

“Nav ne jausmas. Atstāta tieši man,” viņš saka, tad atver aploksni un sāk lasīt:

“Esiet sveicināti, jūs abi totālie idioti! Suns mani jau pazīst samērā labi. Gandrīz tikpat labi, kā es pazīstu jūs. Mēs pa šo laiku esam kļuvuši visai labi draugi. Sirsnīgi sveicieni arī no cienītās Morāčeka kundzes. Starp citu, viņa ir itin jauka. Un vēl tik sprigana. Būtu taču liels žēlums, ja ar viņu kas notiktu.”

Nu, personīgi man trūkst vārdu. Tiesnesis savu puķu pušķi iemet gružkastē, un mēs dodamies uz automašīnu. Labu brīdi esam bez padoma. Pilnīgā neizpratnē, tāpēc klusējam. Vēl pēc dažām minūtēm es joprojām esmu neizpratnē, taču vairs neklusēju. Tāpēc, ka cienītajam tiesnesim uznākusi panikas lēkme, kura kļūst arvien spēcīgāka. Viņš sēž man blakus automašīnā pārbolītām acīm un trīcošs, absolūti rīcībnespējīgs. Tikai tā man vēl trūka!

Mērkaķa ātrumā dodos uz tuvāko slimnīcu un tur pēc pusotras stundas uzzinu, ka Morāčekam vajadzīga stacionāra ārstēšana. Tā varētu ilgt vismaz divas trīs dienas.

Nūjā, tagad esmu spiests atzīt, ka labprātāk būtu ēdis Omes jēruli, lai cik pretīgi tas garšo.

Tā kā īsti nezinu, ko man iesākt, un diena tik un tā ir sacūkota, piezvanu Birkenbergeram. Iespējams, no viņa varētu uzzināt kādu superviltīgu paņēmienu.

Jā, viņš saka, tā esot milzīga veiksme. Milzīga veiksme, ka tieši vakar viņš pabeidzis savu pēdējo pasūtījumu un nākamā steidzamā observēšana būšot tikai parīt. Lai es tagad apsargājot Morāčeku, viņš pats būšot klāt pēc apmēram stundas. Cepuri nost! Uz Rūdiju vienmēr var paļauties.

Tātad apsēžos pie Morāčeka palātas un vēroju, kas notiks tālāk. Bet notiek tas, ka ierodas medmāsa. Viņu sauc Heidija, un viņa apgalvo, ka Ludvigam jāpamet klīnika higiēnisku apsvērumu dēļ un tādā garā. Es viņai parādu savu dienesta apliecību un pašu simpātiskāko smaidu, un beigu beigās Ludvigs tomēr var palikt. Pie tam es saņemu tasi pirmklasīgas kafijas, bet Ludvigs bļodiņu ar ūdeni. Heidija ir karsts zaķis, un viņai zem halātiņa nekā nav mugurā. Pilnīgi nekā.

Tad ierodas Rūdijs un sataisa visziņa izteiksmi. Tā tīri profilaksei.

“Kur tagad atrodas Kistners?” viņš uzreiz grib zināt.

“Es kāds gaišreģis esmu, vai? Ja to zinātu, sen viņu būtu nošāvis un man nevajadzētu te savu pakaļu jēlu nosēdēt,” atcērtu.

“Tad jau man viņš tagad būs jāuzmeklē,” secina Rūdijs ar pārliecinošu uzsvaru uz “man”.

“Varbūt tu esi gaišreģis?”

“Zināmā mērā. Ļauj tikai man rīkoties,” viņš nosaka, izņem man no rokām kafijas tasi un izdzer to tukšu.

“Un ko man tajā laikā darīt?” es jautāju, jo man visa šī apsargāšana sāk apnikt. Gribu uz mājām. Un esmu izsalcis.

“Tu paliksi te un apsargāsi Morāčeku. Es atgriezīšos, tikko būšu ko uzzinājis,” Rūdijs nokomandē un jau ir

pazudis aiz stikla durvīm. Tās nošūpojas tā, it kā vēlētos man pamāt.

Es piezvanu Papam — galu galā viņš par visiem šiem notikumiem jāinformē. Kā jau gaidīts, Paps ļoti uztraucas.

“Žēl, ka nevarēju braukt līdzi,” viņš saka, kad atkal ir nomierinājies. “Ome speciāli tev pietaupījusi jēruli.”

“Jā, tas nu gan ir žēl, bet tagad netieku no šejienes prom. Pie labākās gribas ne. Kaut arī bads mani galē nost,” saku, pabeigdams sarunu.

“Tieši gatavojos pasūtīt sev picu. Vai arī tu vēlētos?” apvaicājas Heidija un noglauda Ludvigam galvu.

Vēlētos gan. Un pēc picas arī pamaigoties ar viņu.

Kad pica notiesāta, Heidija ierosina doties uz māsu istabu. Sekoju viņai bez vārda runas, lai arī mani nedaudz moka sirdsapziņa, jo Morāčeks tagad paliek pilnīgi bezpalīdzīgs. Bet vīrieša dzīvē mēdz būt tādi brīži, kad ir jāpieņem lēmums. Un to es tagad daru.

Pēc māsu istabas es viņu gribētu precēt, šo Heidiju.

Diemžēl ierodas galvenais ārsts. Viņa to nosauc par dārgumiņu, un viņš tai uzliek roku uz dibena.

“Kā pagāja nakts maiņa?” viņš tai prasa.

“Nebija nekā īpaša,” viņa tam atelso.

Ak tad nekā īpaša?! Personīgi es to redzu pavisam citādi. Nu bet labi: lietas, kuras nevaram izmainīt, mums vienkārši ir jāpieņem tādas, kādas tās ir. Tāpēc arī turpinu sēdēt muļķīgās Morāčeka palātas priekšā un gaidu Rūdiju.

Rīta maiņas medmāsai nav ne mazākās līdzības ar Heidiju. Pat ne attālas. Viņai ir brilles ar bieziem stikliem un zem halāta veļa vairākās kārtās. Kas zina, varbūt vina

>                                                                                                                                                                  7 »

uzvilkusi ari Heidijas veļu. Kaut gan… tā viņai nemaz nederētu. Bet štrunts ar vēsinām! Tas, kas mani dara

>                                                       7

norūpējušos, ir šīs medmāsas uzvedība. Viņa te vai visu pasauli apgādā ar brokastīm, tikai mani pilnībā ignorē! Vienīgā frāze, kuru viņa man veltī, ir:

“Tam plušķim jāpazūd!”

Ha! Te nu viņai, resnajai mucai, nekas nesanāks. Tāpēc, ka Ludvigs ir speciāli mācīts policijas suns un veterinārs viņu atzinis par praktiski brīvu no mikrobiem. To sakot, turu viņas ūdenslīdēja briļļu priekšā savu dienesta apliecību. Un, tā kā apalīte ir ne tikai resna, bet arī dumja, viņa man notic.

Par laimi, drīz vien ierodas Rūdijs un atnes brokastis. Nu tad beidzot!

“Kistners ir aizceļojis,” viņš teic, kamēr es kožu kruasānā.

“Kā tu to zini?” jautāju gremodams. Savu ēdamo dalu ar Ludvigu, kurš mani uzlūko pateicīgām acīm. Tikai ar kafiju gan es nedalos. Pēc kāda laika viss ir apēsts.

“Profesionāls noslēpums,” attrauc Rūdijs. “Katrā gadījumā tagad vari pamest savu posteni. Kistners ir prom. Definitīvi. Un tev vajadzētu doties mazā vizītē pie Morāčeka kundzes, lai vismaz viņa būtu informēta par savu alošanos.”

Paloku galvu, tā arī darīšu.

Pirms aiziešanas vēl ātri palūkojamies uz pacientu. Nekā daudz gan tur nav ko redzēt.

“Absolūts spēku izsīkums,” saka galvenais ārsts. “Tas vienmēr ir skumji, ja pārvērtē savus spēkus.”

Skaidrs, viņš noteikti zina, ko runā.

Kad izskaidroju Morāčeka kundzei situāciju, viņa ir, pirmkārt, diezgan apmulsusi, otrkārt, norūpējusies un, treškārt, visai saniknota. Apmulsums, protams, radies Kistnera sakarā.

“Nē, tam es savu mūžu nebūtu varējusi noticēt. Tik jauks vīrietis un tik galants! To, ka viņš ir noziedznieks, es pie labākās gribas nebūtu iedomājusies,” saka Morāčeka kundze un aizsprauž aiz auss sudrabpelēku matu šķipsnu.

Norūpējusies viņa ir par sava dzīvesbiedra veselības pasliktināšanos. Tomēr apmeklēt viņa to nevēlas, jo ir visai saniknota uz vinu.

“Ja mans vīrs domā, ka man ir dēka ar Kistnera kungu, tad tālāk jau vairs nav kur! Tas man vispirms jāpārdomā. Galu galā viņa dzīvībai taču briesmas nedraud, vai ne?”

Papurinu galvu.

“Nē, nedraud gan. Bet, cienītā kundze, ja jums ar Kistneru nekā nebija, tad kāpēc jūs viņu nosaucāt par savu brālēnu?”

Viņa uz mani paskatās tā, ka es labprātāk tagad atrastos dzeloņainajā krūmu slēpnī.

“Nu tieši tāpēc! Stulbo tenku dēļ. Ja es pateiktu, ka dodos pastaigā ar svešu vīrieti, tad jau uzreiz nez kādas runas izplatītos.”

“Tomēr rezultātā viss tieši tā arī izvērtās.” Ar šo piebildi es, protams, neizpelnos nekādu labvēlību. Viņa pieceļas un pavada mani līdz durvīm.

Kad esmu pārliecinājies, ka Morāčeka kundze atrodas drošībā, piezvanu kolēģiem un paziņoju, ka Kistners

vazājas pa Vorishofenes sanatoriju. Vai ari ir vazājies. Katrā gadījumā vēl vakardien psihopāts ir bijis te. Nekādas ovācijas neizpelnos ari ar šo paziņojumu. Jo kolēģi bija cerējuši, ka šis jau sen ālējas pa ārzemēm.

Tad beidzu sarunu un dodos mājās.

/

13.    nodaļa

Ome saka, ka esot sagatavojusi man milzīgu pārsteigumu. Tā kā neesmu dumjš, saprotu, ka tas ir jērulis. Apsēžos pie virtuves galda un vēroju, kā viņa ar mīlestību gatavo man ēdienu. Itin drīz tas ir gatavs, šķīvis tiek nolikts man priekšā, un tūlīt būtu jāsākas mocībām. Bet man ir bijis pietiekami daudz laika apdomāties, tāpēc saku:

“Paklau, Ome, es tikai ātri aizskriešu uz pagrabu pēc viena aliņa.” Lai viss būtu pilnīgi droši, paskaidroju to arī zīmju valodā.

“Paliec uz vietas, puika, un sāc jau ēst, citādi viss atdzisīs. Tikmēr es tev atnesīšu alu.” Un vina aiztraucas prom. Taisni kā bija ieplānots.

Būšu godīgs un atzīšu, ka kartupeļi ar mērci garšo vareni. Tāpat arī sviesta pupiņas. Toties neko no gaļas es nespēju norīt. Un nespētu pat tad, ja mani spīdzinātu. Tad nu gaļas gabals no mana šķīvja nokrīt uz zemes tieši Ludviga deguna priekšā. Viņš jautājoši paskatās uz mani.

“Uz priekšu!” saku, jo tā ir komanda tiem gadījumiem, kad viņš kaut ko drīkst darīt. Un šis ir taisni tāds gadījums.

Gaļa tiek zibenīgi norīta, un es vienā mierā varu nodoties garnējumam.

“Tu, puika, laikam biji traki izsalcis,” saka Ome, noliekot alus pudeli uz galda.

Es paloku galvu.

“Tad jau labi, ka esmu sataupījusi tev papildu porciju,” Ome turpina runāt un dodas pie pavarda. Tad viņa atgriežas ar cepešpannu. Ludvigs velta man līdzjūtīgu skatienu.

“Nu re, puika.” Ome uzkrāmē uz mana šķīvja nākamo gaļas gabalu. To viņa, liekot savu dzīvību uz spēles, esot paglābusi no Papa un Leopolda, viņa piebilst un nobučo mani uz vaiga.

Ko nu te vairs var iesākt? Tikai ēst.

Pēc maltītes, kā jau tam bija jābūt, man ir slikti un es dodos izmest līkumu ar Ludvigu. Paejamies arī gar Flecingera māju, lai palūkotu, vai viņš jau drīkst gulēt savā laulības gultā.

Viņš drīkst. Vismaz pats atver man durvis. Mugurā zilizaļš treniņtērps, kājas basas, zods svaigi noskūts.

“Vai tad Marija tevi pieņēmusi atpakaļ ar visiem taviem grēkiem?” jautāju smīnēdams.

Ciema haltūrists smaida.

“Nē, nav gan. Bet tagad viņa ar bērniem ir aizbraukusi Lieldienu brīvdienās uz Angliju apciemot savus vecākus,” Flecingers paskaidro un atspiežas pret durvju stenderi.

Tā kā man vienmēr bijusi alerģija pret kaķu spalvām un Flecingeram pieder divi pretīgi persieši, par jauku pasēdēšanu pie alus kausa nav ko domāt. Tāpēc norunājam vēlāk tikties pie Volfija.

“Es sazvanījos ar Morāčeku,” saka Paps, tikko esmu ienācis iekšā. Viņš sēž uz dīvāna un blenž tukšumā.

“Ja jau tu varēji ar viņu sazvanīties, miris viņš acīmredzot nav. Tad kāpēc tāda sērīga izteiksme?” Es apsēžos blakus Papam, kaut labprātāk kādu brīdi atlaistos un pagulētu savā cūkkūtī, pirms dodos pie Volfija. Tā vien rādās, ka arī šis vakars ievilksies līdz naktij. Vakarnakt māsu istabā neko daudz nedabūju izgulēties, bet… gan jau kaut kā.

“Morāčeks jautā, kāpēc tu viņu vairs neapsargā,” Paps turpina.

“Es viņam aukle esmu, vai? Pie tam Kistners jau ir aiz kalniem.”

Paps paskatās uz mani.

Vai tas, ko redzu acs kaktiņā, ir asara?

“Ko? Tu tagad domā bimbāt?”

“Dirsulis,” nosaka Paps.

Skaidrs. Ja viņš tā, tad es nekā.

Vēlāk pie Volfija atnācis ne tikai Flecingers, bet arī Zimmerlis. Tā nu sasēžamies pie letes un pasūtām sev alu.

Brīnišķīgi.

Flecingers paziņo, ka esot ļoti priecīgs par saviesīgo vakaru. Viņam jau sen tāda neesot bijis, un viņš pat paspējis nodomāt, ka neviens viņu vairs ciest nevar. Pēc tam haltūrists mums izklāsta savas izjūtas par lielisko vannošanos pēc briesmīgajām dienām, kuras pavadījis darbnīcā. To labi var saprast. Ja pats savu smaku vairs nevar paciest, tad ko tur runāt par citiem?

Zimmerlis pastāsta, ka viņa Gizela šovakar tiekoties ar dažām citām sievām. Viņa gribot pēc Lieldienu brīvdienām vēl dažas dienas paķert klāt. Tas arī saprotams trūcīgais gavēņa laiks ir beidzies, un nabaga Gizelai vairs nav jāgatavo ēst simtam izsalkušu vīriešu. Visa tā stresa dēļ viņai tagad vajadzīga atpūta un ir jātiek prom. Kā vien šķiet, tad uz Grieķiju.

“Vienu grieķu Ouzo maniem labajiem draugiem!” smiedamies pasūta miesnieks.

Ouzo Volfijam nav, toties viņam ir Jдgermeister. To tad mēs arī dzeram.

Nedaudz vēlāk atnāk Paps. Viņš vēl joprojām ir apvainojies par neseno sarunu, tāpēc apsveicinās ar visiem, izņemot mani. Tad Paps divatā ar Zimmerli nolien stūrī, kā jau viņi parasti dara. Visticamāk, šie atkal runā par cūkām, tas ir vienīgais viņus vienojošais elements, cik man zināms. Flecingers pasūta vēl vienu Jдgermeister, jo šī ir bijusi lieliska diena.

Tad atsprāgst durvis un plecu pie pleca krodziņā ienāk abi Beišeļi. Tūlīt aiz brāļiem ielāčo arī šiem piederīgā sieva. Viņa mērķtiecīgā solī dodas pie Flecingera un saķer šo aiz pautiem. Brāļi pasūta trīs alus un trīs šņabjus, tad iekārtojas netālu no Papa.

Flecingeram uz pieres izspiežas sviedri. Bet, kamēr viņš pūlas izlemt, vai šajā situācijā būtu jāuztraucas vai jāuzbudinās, es jau nāku palīgā.

“Man šķiet, jūs kaut ko aizmirsāt,” uzsaucu brāļiem.

Viņi mani uzlūko. Es ar galvas mājienu norādu uz sievišķi, nelāgi nošķīrušos no bara.

Beišeli izbola acis visos virzienos, tad viens no viņiem

>                                                                                                                                                                          * > pieceļas, pasaka Flecingcram Sorry! un aizstiepj savu īpašumu līdzi. Iegrūdis sievu kādā krēslā, uzliek viņas roku uz saviem pautiem. Acīmredzot Beišelienei pastāvīgi ir vajadzīgs kaut kas, ar ko spēlēties.

Flecingers pasūta dubulto Jдgermeister un salej sev rīklē.

Drīz pēc tam ierodas Zimmerļa Gizela. Viņa apsēžas blakus savam vīram, pasūta vīnu un sāk pļāpāt tā, ka kārpa vien kustas. Te man ātri jāpaskaidro. Redziet, Gizelai uz augšlūpas ir sensacionāla kārpa. Taisni neticama, un man vienmēr uz to jāblenž. Bet citādi Gizela ir ļoti jauka. Patiešām.

Tātad Gizela runā un runā, un viņas stāstā bieži atkārtojas Sūzijas vārds. Tā kā mani moka ziņkārība, es paņemu alu un eju apsēsties pie viņiem.

“Nav brīvu vietu,” man uzrūc Paps. Patiesībā viņš nemaz nemānās. Jo Zimmerļu pāris sēž uz krēsliem, bet Paps uz soliņa. Soliņš ir paredzēts divām personām, bet, ja sēdētājs ieplešas tā, kā šobrīd ir iepleties Paps, tad brīvas vietas vairs nav.

“Bišķi pieraujies!” es saku.

“Nenāk ne prātā,” atsaka vecais muļķis un izplešas vēl vairāk.

Zimmerlis ņirdz. Viņš mūs pazīst jau sen.

Tad viens no brāļiem Beišeļiem pielec kājās un uzrunā mani:

“Vari nākt te.” Viņš izbrīvē vietu uz sava sola, tad pasūta vēlreiz šņabi un alu saviem tuviniekiem.

Kā tad, tikai tā man vēl trūka! Pat nezinu, kas ir spēcīgāks: ziņkāre uzzināt kaut ko par Sūziju vai bailes no Beišeļiem.

Brīdi apdomājies, apsēžos un uzreiz caps! iegūstu Beišeļa kundzes roku uz savas mantības.

“Tātad tā nebūs Grieķija?” jautā Zimmerlis savai laulenei.

Viņa pašūpo galvu.

“Nē, tik garam ceļam nepietiek laika. Pie tam četrām personām pēdējā brīdī neko nevar dabūt. Bet galu galā mēs tik un tā šogad gribējām apciemot Sūziju. Tad nu mēs vienkārši to izdarīsim nedaudz agrāk. Nūjā, peldēties vēl nevarēs, bet tas tak mums netraucēs jauki pavadīt laiku,” saka Gizela un smejas.

“Par to man nav ne mazāko šaubu.” Miesnieks pasmaida un pasūta grapas porciju saviem labajiem draugiem.

Tad pieceļas viens no maniem jaunajiem galdabiedriem un iet pie Flecingera. Vismaz tā no sākuma izskatās. Tomēr, kā visai drīz noskaidrojas, Beišeļa mērķis ir Volfijs. Viņš vēlreiz pasūta to pašu un samaksā rēķinu. Kad aknu bendēšanas procedūra ir beigusies, trīspersonīgā kompānija pamet krogu.

Arī es drīz taisos prom, jo man apnīk skatīties uz Papa ciešanu pilno ģīmi. Un vēl jo vairāk uz Flecingera panikas lēkmēm.

Virtuvē vēl deg gaisma. Pa durvīm iznāk Ome un izlej ūdeni no spaiņa.

“Ludvigs savēmās virtuvē,” viņa saka. “Laikam ko sliktu ieēdis.”

“Uz to droši vari derēt,” smīnēdams atsaku. Bet viņa, protams, nevar to dzirdēt.

Tad iezvanās telefons.

“Eberhofer,” klausulē elš Morāčeks, šķiet, raustīdamies agonijā.

“Vai jums nav labi?” es apvaicājos.

“Nē, nepavisam nav labi. Vēl vairāk man ir sūdīgi.”

“Nu tad, Dieva dēļ, pasauciet naktsmāsu.”

“Viņa man nevar palīdzēt,” tiesnesis kunkst. “Kamēr es gulēju, kāds bija manā istabā. Esmu pilnībā pārliecināts.”

Aha, tad redz, no kurienes vējš pūš.

“Kā jūs varat būt pilnībā pārliecināts, ja reiz gulējāt?”

« t-’ • »

Es to sajutu.

Sajūta tātad.

“Vai jūs, Morāček, nedomājat, ka tagad mazliet pārspīlējat? Jūsu palāta atrodas tieši blakus māsu istabai. Ja tur kāds iet garām, to uzreiz pamana naktsmāsa. Pie tam kuru katru tur iekšā nemaz nelaiž, vēl jo vairāk neilgi pirms pusnakts.”

“Jūs tā domājat?”

“Jā, tā es domāju gan. Un tagad liecieties uz auss! Rīt atkal sazvanīsimies,” es stingri nosaku un beidzu sarunu.

Bet, tikko esmu paspējis cūkkūtī apgulties uz dīvāniņa, atkal zvana telefons.

“Eberhofer… kāds bija istabā, ka es jums saku.”

Tagad gan vienreiz pietiek.

“Apžēliņ, Morāček!”

“Jūs teicāt, ka rit atkal sazvanīsimies, un tagad jau ir rīts. Paskatieties pulkstenī.”

“Morāček, pasauciet māsiņu! Tūlīt!”

“Bet…”

“Nekādu bet!”

Kādu brīdi klausulē ir klusums, bet pēc īsa brīža palātā ienāk māsiņa. Varu viņu labi dzirdēt.

“Un tagad?” tiesnesis vēlas dzirdēt norādījumus.

“Iedodiet viņai klausuli.”

>

“Medmāsa Heidija,” viņa stādās priekšā. Viņai ir tāda balss, ka gribas nomesties ceļos.

“Medmāsa Heidija, brīnišķīgi,” saku.

«t-

Ja?

“Es esmu tas draudzīgais tipiņš, ar kuru tu aizvakar nedaudz iekodi picu…”

Vina kikina.

» > >

“Es zinu, kas tu esi,” beidzot Heidija izdveš pavisam maigi.

Tad es viņai paskaidroju, ka Morāčekam nepieciešams kaut kas miegu veicinošs. Pie tam nekavējoties, jo citādi viņš man laupa naktsmieru. Un, tā kā viņa man to nekādi nenovēlētu, tad apsola aizmidzināt tiesnesi. Mīļā Heidija.

Kad nākamajā rītā ierodos virtuvē, pie galda sēž mācītājs. Galds klāts četrām personām, līdz ar to pieļauju, ka arī viņš piedalīsies brokastīs.

“Par ko mums tāds gods?” jautāju cienījamajam viesim.

Kamēr Ome salej tasēs kafiju, virtuvē iešļūc Paps vienās apakšbiksēs un nomītās čībās kā vienmēr. Mācītājs viņu nedaudz aizvainoti uzlūko, bet tad atkal pievēršas ar sviestu apziestajai bulciņai. Paps kasa sev vēderu.

“Nu ko vēl izdomāsi?” Ome uzbļauj Papam.

Tas saraujas un izbeidz kasīties.

“Mums te sēž ciemiņš. Vai tiešām tik grūti kaut ko uzģērbt?” gaisu satricina vēl viens bļāviens.

Paps nozūd. Pēc mirkļa viņš atgriežas, uzvilcis paknapu T kreklu ar Džona Lenona galvu uz vēdera. Lai Dievs viņam žēlīgs!

“Tātad vēlreiz kādēļ jūs esat šeit?” es jautāju mācītājam.

“Redziet, mīļais Eberhofera kungs, jūsu vecmāmiņa pēc Lieldienu meses mani uzrunāja. Viņa mani lūdza noorganizēt savu mājupceļu.”

“Savu mājupceļu? Kas tie par murgiem? Viņa taču ir mājās!”

“Nē, nē, mīļais Eberhofera kungs. Es te, saprotiet, patiesībā runāju par viņas bērēm. Daudziem cilvēkiem ir sarežģīti to nokārtot dzīves laikā.”

“Vai viņa ir slima vai kaut kas tādā garā?” tūlīt jautāju, jo esmu pārbaidīts līdz nāvei. “Tu esi slima vai kaut kas tādā garā?” tagad uzbļauju Omei.

Viņa purina galvu.

“Nē, bet es pamazām tuvojos deviņdesmitiem.”

“Tur jau tā lieta,” saka mācītājs. “Un, tā kā jūsu mīļā vecmāmiņa diemžēl nevar dzirdēt, viņa mani palūdza

atnākt, lai varētu izteikt savas vēlmes un nodot tās manā zināšanā.”

Vispirms es uzlūkoju Papu. Bet viņš ir elementāras izvēles priekšā: uz bulciņas uzsmērēt kausēto sieru vai aknu desu. Tad paskatos uz Omi. Bet ari viņa ir aizņemta ar brokastīm tā, ka nemaz nepievērš man uzmanību. Vai tas var būt, ka visiem, izņemot mani, tas šķiet normāli?

>

“Un tieši ko jūs ar mums tagad vēlaties apspriest, mācītāja kungs?”

“Nu, piemēram, to, kas notiks pēc jūsu cienītās vecmāmiņas aiziešanas: iebalzamēšana, zārka izvēle, apstāvēšana, mūzikas izvēle, ziedi, et cetera, et cetera). Protams, neaizmirsīsim arī par pēdējās atdusas vietu.”

Radi joprojām kā noburti darbojas ap savām brokastīm. Mācītāja roka pasniedzas maizes groziņa virzienā, un no tā tiek izzvejota nākamā bulciņa.

“Omei nav vajadzīga nekāda pēdējā atdusas vieta, skaidrs?” es pasaku skaļāk, nekā pieklātos. “Tāpēc, ka viņa netaisās mirt. Bet, ja nu viņa tomēr ņem un nomirst, mēs no viņas izgatavosim izbāzeni un nosēdināsim tur, uz dīvāna. Vai. Tas. Ir. Skaidrs?! Un tagad ārā!”

Izrauju mācītājam no rokām bulciņu un strauji aizvadu vinu līdz durvīm.

Tālākā brokastu norise ir brīnumaina. Ome smaida un izcep man dažas olas. Paps paskatās uz mani un nosaka:

“Mācītājs ir dirsulis.”

1 Un tā tālāk, un tā tālāk. [Tulk. no latīņu vai)

Tad radio mums nodzied Who wants to live forever,1 un viss ir labi.

Tad zvana telefons. Es nojaušu, ka tas varētu būt Morāčeks, tāpēc pats pie telefona neeju, bet gaidu, kamēr Paps, pūzdams, elsdams un absolūti aizkaitināts, paceļ klausuli.

“Morāček!”

To izdzirdējis, steidzami taisos uz darbu. Galu galā nevar taču visu dienu sēdēt pie brokastu galda. Kaut ari viss ir tik garšīgs.

1 Kurš vēlas dzīvot mūžīgi. Tulk. no angļu vai.)

14.    nodaļa

у

Tikko esmu ieradies savā kabinetā, tā saņemu pirmo izsaukumu. Jā, policista darbs ir traki stresains. Dažas ielas tālāk noticis ceļu satiksmes negadījums, un man steidzami jāierodas notikuma vietā.

Tātad steidzami padzeru kafiju, izlasu avīzē sporta ziņas un jau gandrīz esmu ceļā. Gandrīz, jo, pirms paspēju iziet pa durvīm, par sevi atgādina gremošanas sistēma. Nu ko tur padarīt kafija veicina regularitāti. Kam jānotiek, tas notiksies. Bet tad gan jau esmu ceļā.

Kad nonāku galā, redzu strīdamies divus satiksmes negadījuma dalībniekus. Tas nemaz nav aprakstāms! Viens no viņiem ir birģermeistara kungs. Precīzāk sakot, birģermeistara kungs un viņa tikko pirktais, jaunais Mercedes. Nūjā, nemaz tik jauns tas vairs neizskatās līdz pat stūrei ietriecies kāda alusvedēja pakaļpusē.

Trakas lietas. Bet vēl trakāk ir tas, ka visapkārt mētājas vesels lērums sadauzītu alus pudeļu un alus pa taisno aizplūst notekā, apejot savu dabisko aprites sistēmu.

“Ak, labi, Eberhofer, ka esat klāt,” man uzsauc birģermeistars, novērsies no diskusijas partnera.

“Jā, labi gan, ka esat klāt,” arī otrs man uzsauc tāpat, un abi, dusmu mākti, stampā manā virzienā.

“Šis nelietis ar savu sūda vāģi iebrauca tieši man pakaļā,” kliedz alus kučieris.

“Nu, nu, nu,” es iebilstu. “Tas nemaz nav sūda vāģis. Vismaz iepriekš tāds nebija. Tagad gan varbūt…”

“Eberhofer,” šņāc birģermeistars. “Tā tas nemaz nebija, Eberhofer. Viņš brauca man pa priekšu un bez redzama iemesla pēkšņi nobremzēja.”

“Ak, jūs, tizlais ragulops! Varbūt man priekšā pār ceļu pārskrēja stirna,” atkal kliedz alusvirs.

“Pierakstiet, Eberhofer! Viņš mani nosauca par ragulopu.”

“Par tizlu ragulopu, ja gribam būt precīzi,” auro viņa pretinieks.

“Rupji cilvēki man ir pretīgi,” nosaka birģermeistars un purina galvu.

“Tā mēs nekur nenonāksim,” es konstatēju brīdī, kad pie mums pienāk kāda sieviete.

“Piedodiet, ka tā vienkārši iejaucos, bet mersedess bija piebraucis pārlieku tuvu. Viņš praktiski bija kā pielīmēts pie pakaļējā bampera. Es to visu skaidri redzēju, jo tieši tur augšā tīrīju logu,” viņa saka un norāda uz māju pāri ielai.

“Ak tā, tu, stulbā govs!” tagad kliedz birģermeistars.

Pirms cienījamais birģermeistars paguvis sastrādāt kādas ziepes, iesēdinu viņu trafaretētajā auto un drošības pēc piesprādzēju ar rokudzelžiem pie stūres. Pārējais jau ir rutīna: izsaucu evakuatoru, pierakstu personas datus un visu, kas piederas pie lietas.

Kad ierodamies pašvaldības mājā, birģermeistars man nolasa tādu petīciju, ka nenobrīnīties.

“Noņemiet man tos rokudzelžus beidzot, Eberhofer! Citādi saņemsiet tādu disciplināro sodu, kāds jums ne sapņos nav rādījies!” viņš man uzrēc.

Es mierīgi apsēžos uz birģermeistara rakstāmgalda un ļauju viņam iztrakoties.

“Jūs jauko sievieti nosaucāt par govi. Par stulbu govi, ja gribam būt precīzi. Un tam ir liecinieki. Varēsiet justies laimīgs, ja viņa neiesniegs prasību. Bet, ja iesniegs, rēķinieties ar pieciem sešiem simtiem eiro. Nemaz jau nerunājot par amata krēslu. Ar to nu tad būs pilnīgā pakaļā,” es saku un pieceļos kājās.

Beidzot birģermeistars ir kļuvis kluss kā mironis, tāpēc noņemu viņam rokudzelžus un eju prom. Tikko atveru durvis uz gaiteni, tā sākas liela grūstīšanās un skraidelēšana ziņkārīgie pašvaldības darbinieki pazūd savos kabinetos kā peles alās.

Atlikusī dienas daļa paiet itin mierīgi, jo šeit, pie mums Nīderkaltenkirhenē, tikai izņēmuma gadījumos mēdz būt tā, ka viens pēc otra notiek divi negadījumi. Piezvanu Birkenbergeram, bet tas, par nožēlošanu, atrodas kādā no savām okšķerēšanas akcijām un var runāt tikai čukstus. Viņš man pārzvanīšot, tiklīdz observējamais subjekts atvēršot savas dzimtās mājas durvis.

Vakarā pēc darba gadās braukt garām Mošhameru Līželei. Viņa ar savu riteni stāv ielas malā un pļāpā ar kādu paziņu. Piebraucu no labās puses un norullēju logu.

“Servus, Līžel,” saku.

“Servus, Franci. Laikam taisies uz māju, ja?”

“Pavisam precīzi pamanīji, Līžel. Varētu pat teikt, ka esmu mājupceļā. Un, starp citu, vai tu neesi tā, kas Omei ieciklējusi smadzenes uz bērēm un tādā garā?”

Līžele nedaudz piesarkst.

“Kas nu tā par ieciklēšanu… Katrā gadījumā Lēnelei drīz būs astoņdesmit septiņi. Vai tev nešķiet, ka būtu laiks par to padomāt? Nu, lai viss būtu tā, kā viņa pati grib, bēres un tādā garā. Sādi jūs ietaupītu veselu gūzmu stresa, tu un tavs tēvs, kad kādreiz tas notiks.”

“Tu, Līžel, nepārdzīvo par Papu un mani, skaidrs? Un, kas attiecas uz Omi, tev tur nav nekādas darīšanas. Pat ne tad, ja mēs izdomātu viņu izmest komposta kaudzē aiz mājas.”

Logs ciet, un prom. Jo viss, ko vajadzēja pateikt, ir pateikts.

Nākamajā rītā agri jo agri pagalmā ieripo Flecingera darba auto.

“Man ir kas cūciski stulbs noticis,” viņš saka, tikko pārkāpis cūkkūts slieksni.

Es tieši esmu savā vannasistabā, ap vidu aptinis dvieli, un fēnoju matus. Pareizāk būtu teikt, tupu uz ceļiem. Flecingers iekārtojas uz dīvāniņa un sāk glaudīt Ludvigu.

“Kas tāds cūciski stulbs ir noticis?” es uzsaucu viņam.

Tagad Flecingers palūkojas uz manu pusi.

“Ei, Franci, kāpēc esi spoguļskapīti uzkabinājis tik zemu? Tas tak neatbilst tavam augumam.”

“Tu domā? Man gan šķiet, ka atbilst perfekti. Tātad kas noticis?”

“Piezvanīja Beišeļi, viņiem saplīsusi apkure. Man esot jānāk un jāsalabo.”

“Lieliski, dabūji jaunu pasūtījumu.”

“Ha-ha. Ko lai tagad daru?”

“Nu brauc un salabo to apkuri, man tā šķiet.” “Vienam tā kā neomulīgi. Varbūt vari atbraukt man līdzi?”

“Tev arī vajadzīga policijas apsardzība?” Man jāsmejas. “Kāpēc vienkārši nepateici, ka tev ir milzum daudz pasūtījumu? Ka visagrākais, ko vari piedāvāt, ir oktobris?

“Tur jau tas joks. Viņi uzreiz nenosauca vārdu, vienīgi paziņoja, ka apkure niķojas, un prasīja, vai es tūlīt varu nākt. Tikai tad, kad pateicu labi, nākšu, bet uz kurieni man jāiet, tikai tad viss nāca gaismā. Un tad, protams, jau bija par vēlu.”

“Nu tad piezvani un pasaki, ka tev noticis kas slikts. Spazmatiskā paralīze vai kas tādā garā.”

“Franci, lūdzu!”

Vienmēr viens un tas pats. Mūžīgi Flecingers ar saviem muļķīgajiem sievišķu piedzīvojumiem iekuļas kaut kādās ziepēs un tad mīļajam Francim ar bākugunīm un sirēnām jābrauc palīgā. Pilnīgi vēmiens nāk.

Pēc kādas pusstundas kāpjam lejā pa Beišeļu pagraba trepēm, un mums ir zvērīgi jāuzmanās, lai nelauztu kaklu. Tukšas šņabja pudeles, cik vien tālu acs var

redzēt. Uz katra pakāpiena. Brīvas vietas tikai tik daudz, lai noliktu kāju.

Aiz mums lejup kāpj ari Beišeļa kundze. Viņai viena acs zila.

“Kas ar jums noticis?” jautāju, lai gan atbildi zinu jau iepriekš.

“Nokritu pa pagraba trepēm,” viņa saka.

Par to patiešām nebūtu jābrlnās šī vieta ir dzīvībai bīstama.

Piepeši Beišeliene no aizmugures pieglaužas apkures haltūristam un uzliek galvu viņam uz pleca. Pēc sekundes viņš jau ir apgriezies un abi maigojas tā, ka nezinu, kur acis likt. Nu ko te vairs var paglābt?

Trepju augšgalā dzirdama rosība.

“Vai tur apakšā kas arī iet uz priekšu?” no augšējā pakāpiena sauc viens no brāļiem.

“Gandrīz tā izskatās,” saku un traušos augšup, cik vien ātri atļauj tukšās pudeles. “Bet labāk jau drošības apsvērumu dēļ ejiet ārā dārzā. Ka nenotiek gāzes eksplozija.”

“Mēs kurinām ar degvielu,” saka Beišelis.

“Dieva dēļ!” es iekliedzos un rauju viņu cauri mājai uz izeju. “Tas ir vēl daudz bīstamāk. Kur ir jūsu brālis?”

Acīmredzot man ir izdevies Beišeli visai labi iespaidot, jo viņš paklausīgi seko.

“Brālis aizbrauca uz šņabja veikalu.”

Nu, protams, kā gan citādi.

“Bet kur galu galā ir mana sieva?” Beišelis tagad grib zināt.

“Jūsu sieva? Viņa… nu… tiklīdz mēs atnācām, viņa izgāja dārzā. Iespējams, pati sajuta briesmas.”

Tagad arī Beišelis ir sajutis briesmas un seko man pie trafaretētā auto. Es atspiežos pret autiņa sāniem un cieši raugos uz kamīna skursteni. Arī mājas saimnieks pavērš skatienu augšup. Starp citu, viņš nedaudz trīc, un man sev jājautā, pirmkārt, vai Beišelis nopietni tic eksplozijas briesmām un, otrkārt, vai brāļa ierašanās visu nesabojās.

Kad ārā iznāk Flecingers, Beišelis atviegloti nopūšas. Vēl vairāk atvieglots viņš izskatās, kad atbrauc brālis. Tad nabaga nobijušais vīrišķis mērķtiecīgi dodas pie bagāžnieka, atver to un uzreiz sameklē sev alus pudeli.

“Vai viss beidzās labi?” viņš jautā pēc krietna malka.

“Viss ir pašā labākajā kārtībā. Paldies, ka pajautājāt,” saka Flecingers un izraksta rēķinu. Pamanu, ka viņš te tīri smuku naudinu taisās iekasēt.

>

“Labāk jau tā, nekā šī sūri grūti pelnītā naudiņa tiek nodzerta,” haltūrists man klusām paskaidro. Loģiski.

Tagad no mājas iznāk Beišeļa kundze. Viņas 1’ krekls ir uzvilkts otrādi.

“Tev krekls uzvilkts otrādi, tu stulbā govs,” Beišelis uzbrēc sievai, apmaksādams rēķinu.

Mēs ar Flecingeru dodamies prom tāpat, kā atbraucām, katrs savā automašīnā. Pēc simts metriem es viņu apturu.

“Tūlīt pat apstājies ceļa labajā pusē, citādi es tevi nošaušu!” saku skaļrunī.

>

Flecingers paklausa man uz vārda un izkāpj no mašīnas tā pārbijies, ka gandrīz aptaisījies.

“Nu pasaki man, tu dumjš esi, vai?” viņš tomēr atļaujas vaicāt.

“Es tevis dēļ riskēju ar savu pakaļu, draudziņ. Un, ja vēl kaut reizi dzīves laikā tavs krāns tev būs svarīgāks par manu pakaļu, es tevi nožmiegšu. Vai skaidrs?” nokliedzos un, lai pastiprinātu savu vārdu nozīmīgumu, viņam pie deguna novicinu ieroci. Bet šķiet, ka Flecingers mani jau sapratis.

Birkenbergera zvans pienāk reizē ar Morāčeka zvanu, abi grib ar mani runāt. Tā kā es pie labākās gribas nevaru pārrauties uz pusēm, augstsirdīgi pāradresēju tiesneša sarunu Papam. Un nu varu lieliski parunāties ar Rūdiju. Mēs mazliet papļāpājam par privātām lietām, un tas man patīk daudz labāk nekā sarunas par viņa vājprātīgo darbu. Beigu beigās mēs tik un tā nonākam pie tā, ka Rūdijs paziņo: tagad divas vai trīs nedēļas viņš atkal dzīvošoties pa Bella Italia. Izskatās, ka neuzticīgajiem lauleņiem tā ir kaut kāda modes zeme. Jā, čoms nosaka, šobrīd jau termometra stabiņš ir krietni pacēlies un meiteņu svārki līdz ar to kluvuši krietni īsāki.

>

Kas te šodien notiek? Vai esmu nonācis seksaholiķu ielenkumā?

“Rīt Morāčeku izlaidīs no slimnīcas. Tev jāaizbrauc viņam pakaļ,” vakariņu laikā saka Paps.

“Viņš var braukt ar vilcienu vai ar taksi. Manis pēc kaut vai ar veļļuku. Bet jebkurā gadījumā viņš nebrauks ar mani,” stingri nosaku, un uz dakšiņas uzspraustais vistas gabals nozūd man rīklē. Mmm, vista speķa mētelītī… Piedevās krēmīgi rīsi un dārzeņi ar lociņiem. Svētlaimes augstākā izpausme.

“Vai arī vari pats savākt savu sirdsdraugu,” turpinu. “Tad varēsiet pa ceļam lieliski uztīt dažus kāšus.”

Atbildē saņemu skatienu, kurš, ja vien es nepazītu Papu, sastindzinātu asinis manās dzīslās.

“Es jau varētu gan viņu pārvest, par to nav runa. Bet šovakar man ir tikšanās ar Zimmerli un tā varētu ievilkties samērā vēlu. Tāpēc rīt nebūšu nekāds možais, vai saproti? Bet Morāčeks vēlētos, lai viņam atbrauc pakaļ agri no paša rīta.”

“Nu tad jau viņam vajadzēs pagaidīt, līdz tu atkal atgūsi možumu.”

Protams, tas viss ir stulbi, man jāatzīst. Galvenokārt jau tāpēc, ka Paps ar savu Opel Admiral brauc tā, it kā visas četras riepas būtu pārdurtas. Viņš saka, ka gribot pasaudzēt autiņu. Tas savā laikā bijis viņa pirmais personīgais braucamais, un acīmredzot tam jākļūst arī par pēdējo. Bet, tā kā mūsu ģimenē pierasts dzīvot ilgi, vecajam admirālim vēl sasodīti daudz gadu būs jākalpo. Un tāpēc Paps drīkst tikai ripināties, nevis normāli braukt. Tādā ceļa nogrieznī kā Nīderkaltenkirhene-Vorishofenes kūrorts un atpakaļ Papam ar veco lūzni paies apmēram nedēļa. Bet vai tā ir mana problēma?

“Ei, Franci,” uzsauc Ome. “Esi nu tik labs un padod man dārzeņus.”

Francis ir tik labs.

“Un rīt tev jāpārved Morāčeks. Skaidrs? Tūlīt no paša rīta. Tā kā tu man neaizmirstu!” viņa turpina.

Paloku galvu.

15.    nodaļa

Kad agrā rīta stundā kāpju savā trafaretētajā autiņā, Ome jau sēž priekšā. Esot garlaicīgi, viņa paziņo. Gan jau tiesneša kungs būs priecīgs, ja mēs abi divi aizbrauksim viņam pakaļ. Tā nu braucam Vorishofenes kūrorta virzienā, un mums garām slīd bavāriskā peizāža, kuru tieši šobrīd draud noslīcināt pavasarīgs lietutiņš. Viss zied un smaržo tā, ka tas jau sāk likties bīstami.

Ome ir ideāls līdzbraucējs. Viņa neko nesaka, nelamājas un galu galā neko arī nedzird, tāpēc visu garo ceļu varu klausīties AC/DC uz pilnu klapi. Lielisks pasākums.

Atpakaļceļš gan nav tik jauks lietus gāž kā no spaiņiem, Morāčeks visu ceļu žēlojas bez mitas, un mūzika viņam šķiet par skaļu. Ja nu obligāti nepieciešama skaļa mūzika, tad tiem jābūt stouniem. Tāda ieraksta man nav. Man ir tikai AC/DC, bet to, redz, kundziņš negrib klausīties. Nu labi, es kļūstu piekāpīgs, izslēdzu mūziku un klausos vina muldēšanā.

>

“Tas bija šausmīgi, Eberhofer, varat man ticēt. Katru reizi, kad gaitenī dzirdēju soļus, es kritu panikā. Varu apzvērēt, ka Kistners kaut kur turpat mani novēroja. Un

ikkatru mirkli apdraudēja manu veselību. Vai to vispār spējat iedomāties? Nē, to jūs, protams, nespējat. Ko tādu var saprast tikai tāds, kas līdzīgas briesmas pārdzīvojis,” saka tiesnesis un paņem šķipsnu šņaucamtabakas.

To visu redzu atpakaļskata spogulī. Morāčeks kā parasti gulšņā uz aizmugurējā sēdekļa un tagad cenšas kaut kādā veidā trāpīt tabaku savās nāsīs. Necik labi tas viņam neizdodas. Viens pikucis pielīp pie degungala, un tas izskatās pretīgi. Tad jau labāk vēroju ceļu.

“Un naktī, Eberhofer… naktī bija visbriesmīgāk. Vai domājat, ka varēju iemigt? Gribējās gan! Viena negulēta nakts pēc otras. Viens vienīgs murgs, ka es jums saku.”

“Kas viņam atkal nepatīk?” grib zināt Ome, jo tiesneša žēlabas ir sajūtamas pat ķermeniski. Es nodemonstrēju pirksta grozīšanu pie deniņiem, un viņa mani momentā saprot.

“Un ko tagad iesāksim? Uz kurieni brauksim?” jautāju Morāčekam, cerēdams izdzirdēt, ka varu viņu vest uz mājām. Uz viņa mājām, saprotams.

Bet nekā.

“Ak tu, gudrinieks! Vai tad nav skaidrs, uz kurieni?”

“Un kur jūsu mīļotā sieva palikusi, ja drīkst jautāt?”

“Mana mīļotā sieva ir aizbraukusi pie savas mīļotās māsas. Jo, pašas vārdiem runājot, viņai esot jātiek skaidrībā ar savām jūtām. Vai varat to iedomāties? Pēc tik garas kopdzīves viņai tagad ne no šā, ne no tā pēkšņi ienāk prātā pārliecināties par savām jūtām. Tas nav prātam aptverami. Nē, es pasauli vairs nespēju saprast,” tiesnesis nosaka un iešņauc nākamo devu.

Personiski es tīri labi spēju saprast Morāčeka kundzi. Bet pasauli arī es vairs nesaprotu. Nekādas līdzjūtības pret cilvēkiem, kaut vai, piemēram, pret mani. Nekādas. Absolūta nulle.

Kad atgriežamies mājās, Ome tūlīt pazūd virtuvē, bet Paps ar tiesnesi okupē dzīvojamās istabas dīvānu. Es pasaucu Ludvigu, jo nekas cits nespēj sakārtot galvu tik labi kā tāls ceļš.

>

Diemžēl necik tālu mēs netiekam, jo iezvanās mans dienesta tālrunis. Taču ziņa ir laba. Pat ļoti laba. Uzzinu, ka pirms dažām dienām Memmingemas tuvumā nozagts auto un tieši šonakt tas nenoskaidrotos apstākļos eksplodējis un sadedzis. Pie tam iekšā bijis cilvēks. Skaisti.

Varētu teikt, ka man gar to nav nekādas daļas, jo Memmingema nemaz neietilpst manā iecirknī. Tomēr man ir gan daļa, jo pastāv versija, ka sadegušais varētu būt Kistners. Vismaz autostāvvietas videoierakstā, kurā fiksēta autiņa aizdzīšana, viņš ir samērā labi atpazīstams. Un, ja jau psihopāts tagad pārvērties pelnos un dūmos, tad taču Morāčeks beidzot var izvākties no mūsu mājām un vārtīties pats pa savu gultu.

Loti laba zina!

>                                                                     j

Savu līkumu pabeidzam ar absolūtu rekordu 1:15. Mājup esam teju vai lidojuši, degdami nepacietībā ātrāk izpaust labo ziņu.

“Un ja nu tas nemaz nebija Kistners?” jautā Paps tūlīt pēc manas sajūsminātās runas.

“Tieši tā,” piebalso Morāčeks un nogaidoši skatās uz mani.

Es vēl esmu nedaudz aizelsies, tāpēc kādu bridi tikai purinu galvu.

“Video var skaidri redzēt,” beidzot izdvešu.

Abi večuki saskatās.

Tad pagalmā ieripo Leopolda autiņš. Ludvigs piespiež galvu man pie kājas.

“Servus visapkārt!” sauc Leopolds, knapi pa durvīm ienācis. Rādās, ka viņš ir netipiski labā omā. Aiz viņa pa durvīm ienāk Panida ar Sušiju, un mazā tūlīt pat pastiepj roķeles man pretī.

“Vancs,” saka mazais zelta gabaliņš, kad es nekavējoties paņemu viņu uz rokām.

Sīkaļa priecīgi plaukšķina man pa vaigiem un smejas. Leopolda labais garastāvoklis ir pagalam. Viņš nosēžas uz dīvāna, sakrusto rokas uz krūtīm un klusē.

“Panida, esi nu tik laba un uzklāj galdu,” kliedz Ome.

Panida paiet mums garām un noglauda Sušijai vaigu. Tad viņa noglauda arī manu vaigu. Leopolds ir gatavs uzsprāgt.

“Vancs, Vancs, Vancs…” gavilē mazulīte, tik jauka, ka es varētu viņu apēst.

“Nu jau gan pietiek,” noņurd Leopolds, tad pieceļas, ar varu atrauj bērnu no manis un piespiež sev klāt.

Viņam visi nav mājās?

Sušija sāk raudāt.

“Leopold!” iebļaujas Panida, atņem vīram bērnu un nomierina.

“Nesaprotu, kas viņai ar to vienmēr ir,” laulenis apvainoti nosaka, ar “to” nepārprotami domādams mani.

Man pa muguru noskrien skudriņas, spalvas uz skausta saslienas stāvus un vēderā dejo taureņi. Tas ir brīnišķīgi.

Rūķdegune pieplakusi pie mammas krūtīm, mazas asariņas ripo pār sārtajiem vaidziņiem. Es viņu uzlūkoju, un viņa momentā sāk smieties. Pat aizrijas no smiekliem. Panida ieliek Sušiju manās rokās un pati pievēršas traukiem.

Ēdienreizes laikā visi ir samērā klusi, katram risināmas paša problēmas. Leopoldu moka greizsirdība. Morāčekam uznāk panikas lēkmes, jo viņš baidās doties mājās, kaut arī Kistners, visticamāk, ir beigts. Papam uzmācas skumjas: vai patiesi tūdaļ būs jāšķiras no labā drauga, kurš tikai nupat atgriezies? Panida baro mazo, bet Ome nemitīgi zibinās starp ēdamgaldu un pavardu, lai piebāztu visas izsalkušās mutes.

Es paņemu Rūķdeguni klēpī un turpinu barot lai taču nabaga māte arī ko iekož. Kaut gan Panida var ēst, cik grib, viņa tik un tā izskatās pēc skolnieces. Par to jau arī nav jābrīnās, jo viņai visu laiku jābaro bērns, kamēr bērna tēvs aizņemts ar sava vēdera piebāšanu.

“Šonakt Morāčeks paliks tepat,” Paps pārtrauc klusumu un nogaidoši skatās uz mani. Man gandrīz rodas iespaids, ka viņš prasa atļauju.

Morāčeks uzelpo.

“Rīt noskatīsies novērošanas kameras ierakstu. Ja tas pavisam noteikti būs Kistners, tiesnesis varēs braukt mājās. Bet, ja būs kaut mazākās aizdomas, tad viņš paliks

te. Skaidrs?” Paps nosaka un apmainās zīmīgiem skatieniem ar savu pudeles brāli.

“Loģiski, Morāčekam šovakar jāpaliek tepat, jo jums vēl jānosvin atvadas, vai ne?” es saku un pieceļos. Ar acs kaktiņu redzu, kā tie abi priecājas. Kā tādi palaidnīgi puikas, man jāsaka. Pie tam sāniski pamanu, ka Leopolds saraujas. Tad vēl dažas reizes pasviežu gaisā Sušiju, līdz viņa lielā sajūsmā spiedz. Pēc tam noglāstu vaigu Panidai un atdodu viņai bērnu. Tad gan labāk taisos ka tieku, jo Leopolds jau kļuvis pavisam sarkans.

Nonācis savā cūkkūtī, ielieku ausīs aizbāžņus, jo jau paredzu, kas šonakt notiks. Tamdēļ arī nedzirdu ne telefonu, ne klauvējienus pie durvīm. Patiesībā pamostos tikai tad, kad tieku kratīts un valstīts tā, ka man kļūst pavisam slikti. Pirmais man prātā ienāk Leopolds. Tā teikt atriebes akts. Bet, kad paskatos uzmanīgāk, tad redzu, ka tas nav viņš. Tas ir Paps. Un Morāčeks. Un Zimmerlis. Visi trīs stāv ap manu dīvāniņu, blenž man virsū un rausta, kur vien tiek klāt. Pie tam kā vājprātīgi runā cits caur citu. Es nespēju viņus saprast ausu aizbāžņu dēl.

>                               >

Un tad rodas pavisam nopietns jautājums: kam galu galā vajadzīgs suns, ja nakts vidū te jebkurš var vazāties iekšā ārā, kā tik ienāk prātā? Uzlūkoju Ludvigu. Un mūsu skatieni satiekas. Bet tikai īsu brīdi. Jo viņš ar priekšķepu aizsedz acis. Pareizi kaunies!

Trīs apmeklētāji vēl joprojām uztraukti rosās ap mani. Tāpēc izlemju izņemt no ausīm savus aizbāžņus. Tak jau

jāpaklausās, ko viņi grib. Iespējams, Morāčeks ackal kaut kur ieraudzījis Kistneru.

Tomēr nē.

“Vai saprati?” tas ir pirmais, ko izdzirdu, un to saka Paps. Bet, tā kā es pilnīgi neko neesmu sapratis, tad norādu uz ausu aizbāžņiem un palūdzu atkārtot.

“Viņš to visu nemaz nav dzirdējis,” konstatē Zimmerlis un apsēžas uz dīvāniņa malas. Dīvāniņš smagi sasveras, un mani pārņem bailes par savu vienīgo guļammēbeli.

“Zimmerli, neņem ļaunā, bet, lūdzu, piecelies,” es viņam aizrādu.

Miesnieks paklausa.

“Sūzijai iet tik slikti, bet tu domā vienīgi par savām ērtībām.” Viņš smagi nopūšas.

Nu gan nepaiet ne sekunde, kad jau esmu kājās.

“Kādā ziņā viņai iet slikti?” jautāju, sagrābis Zimmerli aiz krūtežas.

“Ej nu ej, kas vēl nebūs!” viņš man uzkliedz.

“No kurienes tu vari zināt, ka Sūzijai iet slikti?” atkliedzu viņam atpakaļ.

Paps nostājas pa vidu un atspiež mūs katru uz savu pusi.

“Nu tāpēc, ka viņa Gizela tagad ir Itālijā un apmetusies pie Sūzijas. To viņa tikko pastāstīja pa telefonu,” skaidro Paps.

“Ko tieši viņa pastāstīja, tā tava Gizela?” jautāju.

Miesnieks parausta plecus.

“Nu to, ka viņai nemaz neiet tik labi, Sūzijai. To, ka viņai pārāk daudz jāstrādā. Un viņas smalkais štuceris caurām dienām vazājas pa ciemu. Un strīdas… strīdas

viņi nepārtraukti, tā, lūk. Sūzijai jau esot pavisam saraudātas acis.”

Vispār tas man jau sen bija skaidrs. Tomēr, kaut arī tas man jau sen bija skaidrs, es jūtos ļoti slikti. Jo aizdomas ir aizdomas, bet rūgta patiesība pavisam kas cits.

“Tev tūlīt jābrauc uz turieni un viņa jāsavāc,” iejaucas Paps.

“Tātad tik tālu nu atkal esam nonākuši. Es jau vienreiz braucu, lai viņu pārvestu, un paliku galēja muļķa lomā,” saku un iekārtojos uz gulēšanu. Rokas zem vaiga, dekis uz acīm.

Bet nu gan laikam ātri jāpaskaidro. Viss bija tā. Pirms vēl Sūzija izlēma pamest dzimto pavardu un itāļu iznirelim kļūt par kalponi un metresi, viņa salauza roku. Bet tik un tā ar visu savu salauzto roku aizbrauca uz Itāliju. Mīlestības vārdā, kā jau saprotat. Pēc pāris nedēļām ģipsi, protams, vajadzēja noņemt. Un kā rīkojās mīļā Sūzija? Viņa nevis aizgāja pie itāļu ārsta, bet gan nolēma atgriezties Vācijā. Ja precīzāk, Bavārijā. Un, ja pavisam precīzi, tad Nīderkaltenkirhenē. Tāpēc, ka vienkārši neuzticējās itāļu ārstam. Vai spējat ko tādu iedomāties? Viņa neuztic itālim savu ģipsi, bet itin mierīgi atdod sirdi! Dzelžaina sievietes loģika.

Nu tātad Sūzija ar savu auto brauca atpakaļ uz Vāciju tieši tajā pašā laikā, kad es biju nolēmis viņu izraut no viltīgā itāļa lamatām. Citiem vārdiem sakot, kad taisījos pārvest viņu mājās, lai tas maksātu ko maksādams. Bet, protams, nekas man neizdevās. Jo mēs izmainījāmies ceļā. Kaut ko tādu sauc arī par likteni, un tur neko nevar darīt.

Lūk, kāpēc man pat sapņos nenāk ne prātā atkal kļūt par muļķi. Ne par kādu naudu ne.

Tie trīs vēl kādu bridi stampājas ap manu guļvietu, bet man par to nospļauties. Ausu aizbāžņi savās vietās, un miers.

16.    nodaļa

>

Kad nākamajā rītā ienāku pašvaldības namā, tieku totāli ignorēts. Nekādu “Labrīt, mīļo Franci!” un “Vai nevēlies kafiju?”. Nē, vispār nekā.

Mani gan tas necik nepārsteidz, jo Nīderkaltenkirhene ir nožēlojams aizkakts un jaunumi te izplatās zibens ātrumā. It īpaši sliktie. Un vēl jo vairāk ja ir atrodams kāds grēkāzis. Šoreiz grēkāzis, saprotams, esmu es. Bez vārda runas. Tikai tāpēc, ka vēl aizvien neesmu devies ceļā pēc Sūzijas.

Lai izvairītos no sērīgajiem ģīmjiem, eju taisnā ceļā uz savu kabinetu.

Tas ir aizslēgts. Pie tam uz durvīm stāv uzraksts: “Ieeja aizliegta!”

“Ko tad tas nozīmē?” pilnīgi bez kāda sveiciena jautāju birģermeistaram, tikko esmu ienācis viņa kabinetā.

“Ak, Eberhofer, cik labi, ka esat klāt. Lūdzu, sēdieties!” saka birģermeistars un norāda uz tukšo krēslu sev iepretim.

Tomēr es palieku stāvam. Palieku stāvam un sakrustoju rokas uz krūtīm.

“Tātad?”

“Nu redziet, mīļo Eberhofer, šķiet, ka jums būs jāpaņem dažu dienu atvaļinājums. Tas tādēļ, ka… jūsu

kabinetā iemitinājušies termīti.” To pateicis, viņš pieceļas, pieiet pie loga un raugās ārā.

“Termīti?”

Neko labāku viņš nevarēja izdomāt?

“Jā, termīti. Vai arī ķirmjgrauzis. Manis pēc kaut vai azbesta piesārņojums. Izvēlieties, ko gribat. Jā, izdomājiet pats!” Birģermeistars smiedamies pagriežas pret mani. Tad viņš atkal kļūst nopietns un turpina: “Lai vai kā, šī nedēļa jums nav jāpavada savā kabinetā. Vai skaidrs? Un mans priekšlikums — paņemiet sev dažas brīvas dienas, aizbrauciet kaut kur atpūsties. Starp citu, Itālija šajā gadalaikā ir brīnišķīga… Bet tagad atvainojiet, man ir daudz darba.”

Ak viņam ir daudz darba? Vienīgais, kas šim darāms, no rīta izlasīt avīzi un pēcpusdienā apsveikt kādu simtgadnieku. Ar kafiju un kūkām. Un, ja palaimējas, ieraut arī kādu šnabīti. Tas arī viss, kas viņam darāms, šim

>                                                                                                                       ’ > birģermeistara kungam. Bet man tagad jādodas mājās, lai varētu atrast īsto vietu. Nu to mēs vēl redzēsim. Gan es viņiem parādīšu īsto vietu! Tas nu ir skaidrs.

Kā vēlāk noskaidrojas, tā ir bijusi Ome, kas parūpējusies, lai ziņa par Sūzijas bēdām tiktu izplatīta kā nākas. Nedēļas tirgū. Pašā rīta agrumā. Tur viņa nejauši satikusi Mošhameru Līželi un tai arī izldačojusi stāstu par nabaga Sūziju. Un, tā kā Mošhameriene praktiski darbojas kā megafons, tagad to zina gandrīz viss ciems. Diemžēl es vairāku iemeslu dēļ nevaru parādīt Omei īsto vietu, un tā nu visi mani atriebības plāni sabrūk.

Kad ienāku mājā, redzu, ka visa grīda piekrāmēta ar koferiem. Pirmais, kas man ienāk prātā, mūsu cienījamais tiesneša kungs gatavojas aizvākties. Tomēr koferu ir pārāk daudz. Pie tam uz viena no tiem sēž Rūķdegune un plaukšķina roķeles.

“Pamūc malā!” pēkšņi sev aiz muguras dzirdu Leopolda balsi. Viņš stiepj vēl kādu saini.

“Kas tas būs, kad nāks gatavs?” vēlos zināt.

Radinieks nosviež saini zemā un paķer bērnu uz rokām.

“Nu taču mūsu atvaļinājums. Atvaļinājums zemnieku sētā! Jau aizmirsi, sirdsmīļo brālīt?”

Sirdsmīļo brālīt. Man tūlīt būs jāvemj.

Sušija klapē Leopoldam pa seju pavisam citādi nekā tad, kad viņa to dara man. Katrā gadījumā ne tik maigi. Bet papucis tik un tā smejas. Laikam aiz sāpēm.

“Jā, un Paps pa to laiku gulēs pie tevis. Tā taču tev nebūs nekāda problēma, vai ne?”

“Tikai pār manu līķi!” iesaucos un brāžos iekšā virtuvē.

Abi seniori sēž pie galda un mizo kartupeļus, Ome griež sīpolus, Panida apvārta gaļu olā un rīvmaizē. Visa šī ģimeniskā harmonija spēj nogalināt cilvēku.

“Vii videoierakstu jau izpētīji?” jautā Paps, tikko mani ieraudzījis.

Nolādēts! Videoieraksts. Par to biju pavisam aizmirsis.

“Nē, līdz tam vēl neesmu ticis.”

Paps parausta plecus un smaida.

“Tad jau mums visiem būs nedaudz jāsaspiežas, tur pāri sētai, cūkkūtī. Vai ne, Morāček?” viņš turpina.

Morāčeks ari smaida. Un paloka galvu.

Vai viņi grib mani piebeigt?

Dārgie radi un draugi nepaspēj ne apskatīties, kad es jau sēžu savā trafaretētajā auto un esmu ceļā uz Landshūtes policijas iecirkni. Tik tālu nu ir nonācis, ka mana mīļotā cūkkūts kļūs par divu vecējošu hipiju apmetni.

Ierakstā redzama pavisam parasta automašīnas zādzība. Zaglis, iespējams, vīriešu dzimuma, sliktā apgaismojumā tuvojas automašīnai autostāvvietas galā, uzlauž to un aizbrauc. Tumšas drēbes, kapuce dziļi uz acīm. Redzams galvenokārt no aizmugures. Pēc ķermeņa uzbūves varētu būt Kistners. Vai arī Dagoberts Daks… Kā kolēģi izprātojuši, ka zaglis ir Kistners, man netop skaidrs. Laikam jau visa pamatā bijusi vēlme, lai tā būtu bijis.

Mājās kā jau mājās šnicele garšo sapņaini un kartupeļu salāti ir tādi, ka rodas vēlēšanās tajos ienirt. Diemžēl visa ir par maz. Tas loģiski, jo neviens taču nespēj saražot tādu daudzumu ēdamā, lai piebāztu visas šīs rijīgās rīkles. Pat Ome ne. Tad jau taisni jāpriecājas, ka man izdodas tikt pie nieka divām trim porcijām.

“Apskatījos videoierakstu,” saku, cerēdams uz mazu pauzi ēšanā.

Paps un Morāčeks tik tiešām pārtrauc ēst.

“Un?” abi reizē iesaucas.

“Pavisam skaidra lieta. Tas viennozīmīgi ir Kistners. Nekādu šaubu. Un, tā kā viņš tagad ir pārvērties pelnos,

jūs mierīgi varat atgriezties mājās, Morāček. Galu galā kādam taču jārūpējas par likumību mūsu apkaimē, vai ne? Un māja arī jāpieskata,” piebilstu.

“Reizi nedēļā ierodas apkopēja,” Morāčeks nomurmina, manuprāt, visai neizteiksmīgi.

“Apkopēja tas gan ir jauki. Tad jau viss būs pašā labākajā kārtībā, kad atgriezīsieties mājās.”

Tiesnesis paloka galvu. Paps paskatās uz savu sadrūmušo draugu un uzliek roku uz viņa pleca. Leopolds uzliek roku uz Papa pleca. Teļa gaļas gabals iesprūst man rīklē.

“Vai arī man tā jādara?” jautā Orne.

Es tikai pārbolu acis un pieceļos.

“Cik ilgi domājat palikt?” vēl tikai pajautāju Leopoldam.

“Nu, kādas desmit divpadsmit dienas. Varbūt divas nedēļas. Tad jau redzēs, kā noritēs grāmatu tirdzniecība. Mans palīgs, varu teikt, ir visai izveicīgs, pie tam šobrīd ir iestājies tāds mierīgāks laiks. Gan jau viņš lieliski tiks galā.”

“Un tu viņam tik ļoti uzticies? Bet ja nu viņš pēkšņi apmet kažoku uz otru pusi? Ņem un aizmūk? Aiz trejdeviņām zemēm. Ar visu tavu brīnišķīgo naudu?”

“Franci!” iejaucas Paps.

Mani pūliņi paliek bez rezultāta. Vajadzīgs jauns plāns.

Pirms dodos līkumā ar Ludvigu, aizslēdzu savu cūkkūti. Parasti es to nedaru, bet šodien man tā lieta šķiet pārāk riskanta. Varu galvu likt ķīlā, ka tad, ja durvis būtu vaļā, Paps ievāktos, ne aci nemirkšķinādams. Visticamāk,

ar visu savu plašu atskaņotāju. Vai pat Morāčeku. Tāpēc jānoslēdz. Drošs paliek drošs.

Ejam pamatīgu līkumu, laiks ir brīnišķīgs, un viss mežs smaržo pēc pavasara. Rezultāts 1:18. Diemžēl visu šo septiņdesmit astoņu minūšu laikā manā prātā nerodas neviena derīga ideja, kā novērst vai vismaz saīsināt leopoldisko atvaļinājumu. Arī Morāčeka izvākšanās datums laikam vien zvaigznēm zināms. Un ko tad, ja tiesnesis nemaz negrib izvākties? Katrā gadījumā Papa atbalsts viņam garantēts.

Pie mājas dzimtajā pagalmā ieraugu nenormālu daudzumu koferu. Varbūt man nekāds jauns plāns vairs nav vajadzīgs? Varbūt Leopolds pats ir nācis uz domām, ka viņš šeit nevar palikt? Un cienītais tiesnesis tāpat? Tad jau esmu veltīgi lauzījis galvu, viss nokārtosies pats no sevis.

Pagalmā iztipina Ome. Arī viņai rokās bagāža divi koferīši, piemēroti ceļotājam bērna augumā.

“Mēs braucam uz Itāliju!” Ome man uzbļauj un iemet savus koferīšus Morāčeka vecajā Volksivagen busiņā.

“Kas tieši brauc uz Itāliju?” Es paejos viņai pretī. Vai Ome būtu nojūgusies?

No busiņa izlien Morāčeks un rūpīgi piekārto bagāžu, kas samesta iekšpusē.

“Atradu!” Ar priecīgu smaidu sejā pa mājas durvīm iznāk Paps, rokās nesdams palielu kasti. “Man tas viss ir arī kasetēs. Visi bītlu songi no A līdz Z. Ko saki?”

Morāčeks priecājas.

Paps izmēģina automašīnas kasetnieka derīgumu. Viss notiek. Laime bezgalīga.

“Vai beidzot varu uzzināt, kas brauc uz Itāliju un kādā nolūkā?” jautāju Papam.

Viņš pārsēžas busiņa pakaļējā sēdeklī un ņemas kārtot savu kasešu kaudzi.

“Nu taču jau mēs Morāčeks, Ome un es,” viņš saka. “Jo kādam taču jāapciemo mūsu Sūzija. Un, ja tu nevari pacelt savu pakaļu, tad tas jādara mums.”

“Tieši tā,” piebalso Morāčeks un iešņauc devu.

“Un kurš no jums sēdēs pie stūres?” gribu zināt. “Protams jau, ka es. Jo Morāčeks lieto zāles un nemaz nedrīkst braukt,” atbild Paps.

Viņš braukšot!? Taisni jāsmejas. Tad jau šie Ziemsvētkus varēs svinēt kaut kur uz Austrijas robežas. Bet kas man par daļu? Galvenais, ka neviens negulēs manā cūkkūtī! Lai taču viņi dara, ko paši grib.

Tad pagalmā iznāk Leopolds, nostājas man blakus un uzliek roku uz pleca.

“Nu, Franci, ko saki? Mūsu pasaules apceļotāji taisās uz Itāliju. Un mēs… mēs pavadīsim dažas pirmklasīgas dienas kopā. Tas būs lieliski, vai ne?”

Zibenīgā ātrumā sakravāju savas mantiņas un jau pēc sekundes sēžu busiņā. Tikai tā man trūka pavadīt lielisku nedēļu ar siekalcūki!

Atvadīšanās ceremonija ir tāda, ka ne aprakstīt. Leopolds apkampj Papu tā, it kā tas gatavotos divus gadus riņķot kosmosa kuģī ap Zemi. Beidzot visi tomēr sasēžas, durvis ciet, un ceļā.

“Tev katru dienu jādodas lielā pastaigā ar Ludvigu,” vēl paspēju uzkliegt caur logu. “Vismaz stundu. Saprati?” Leopolds paloka galvu un māj atvadas. Ludvigs sēž viņam blakus un ir apvainojies, pat nepaskatās uz mani.

“Ko esat ieplānojuši?” jautā Zimmerlis, tikko ienāku pa durvīm. Viņš caur bodītes logu vēro mazo ceļotāju grupiņu.

“Mēs braucam uz Itāliju, ja pareizi sapratu. Bet tagad uztaisi mums dažas garšīgas aknusiera bulciņas. Kas to zina, kad nākamreiz dabūsim ko jēdzīgu paēst.”

Zimmerlis smaida, sniegdams bulciņu turzu pāri letei. Tas ir pašapzinīgs un nedaudz augstprātīgs smaids, man jāsaka.

17.   nodaļa

Pirms esam tikuši līdz Brennerai, mums bijušas jau sešas čurāšanas pieturas. Pie tam aknusiera bulciņu turza ir tukša un caurvējā pa atvērto busiņa logu esam pazaudējuši divas bītlu kasetes. Paps ir saskābis un pastāv uz to, ka jākāpj ārā, lai uzmeklētu zudušos dārgumus. Es varu viņu atturēt, tikai piedraudot ar ieroci. Pēc tam viņš vairs nerunā ne vārda. Vismaz ar mani ne. Ar Omi arī ne, jo tam tik un tā nebūtu nekādas nozīmes. Vienīgi Morāčekam Paps pāris reižu pasaka:

“Šitāds sūdbambālis!”

Iespējams, ar to viņš domā mani.

Bet man taču nav izvēles. Ja man kopā ar trim senioriem jābrauc 500 km garš ceļš vecā Volksivagen busiņā, kura maksimālais ātrums ir no km stundā, un visu laiku jāklausās tāda žēlabaina gaudošana, tad atliek tikai viens: logs vaļā bītli ārā. Un Paps var burkšķēt, cik vien viņam tīk.

Desmit minūtes pāri diviem naktī sasniedzam Gardas ezeru. Mani ceļabiedri ir pieklusuši protams, ja krākšanu var uzskatīt par klusēšanu. Tā kā pie labākās gribas nezinu, kur lai paliekam šajā nakts stundā, es noparkojos

pirmajā labākajā stāvvietā un izkāpju no busiņa. Nākas secināt, ka sākot no ceļgaliem līdz pat kakla skriemeļiem esmu paralizēts. Varu tikai lēnītiņām virzīties uz priekšu, ikkatra vismazākā kustība izraisa organisma krakšķēšanu un čīkstēšanu.

Būdams tālredzīgs, esmu no mājām paķēris līdzi dažus alus. Diemžēl tie vairs nav auksti, bet vienalga garšo lieliski. Pirmo izdzeru tukšu, stāvot turpat pie busiņa, nočūkst kā uz karstiem akmeņiem. Otrs vairāk domāts baudai, tāpēc meklēju jauku atpūtas vietiņu. Dažus soļus tālāk vizuļo ezers. Aizeju līdz krastam, nosēžos zemē un relaksējos. Viļņi sitas pret krastu, skaisti un nomierinoši. Gaiss ir nesalīdzināmi siltāks nekā pie mums mājās, tāpēc mazliet pašļūcu uz priekšu, novelku kurpes un iemērcu kājas ūdenī. Bet tas vairs nemaz nav jauki, jo ūdens ir ledusauksts un bangains. Nepaspēju ne attapties, kad džinsi jau slapji līdz pakaļai. Nu forši.

Tā kā esmu nosalis kā suns, atgriežos pie busiņa un visā šajā bardakā meklēju kaut ko sausu uzģērbjamu.

“Vai mēs jau esam klāt?” vaicā Morāčeks un aši uzslienas sēdus. “Brīnišķīgi, tas taču ir ezers! Eberhofer, celieties! Esam klāt. Nu taču palūkojieties uz šo brīnišķīgo ezeru!” Nav šaubu, tiesnesis ir sajūsmā.

Arī Paps pamostas un palūkojas uz brīnišķīgo ezeru. Tad viņš aizčāpo līdz krastam un nosēžas zemē tieši turpat, kur pirmīt sēdēju es. Morāčeks viņam seko. Tā nu viņi tur sēž, cieši blakus, un nolūkojas uz brīnišķīgo ezeru. Bet ne pārāk ilgi. Tad Paps novelk kurpes un zeķes un iemērc kājas ūdenī.

“Ūdens ir ledus aukstumā un šļākājas līdz nabai,” es uzsaucu.

Bet Paps tikai atmet ar roku un izģērbjas pilnīgi pliks. Morāčeks nekavējoties seko viņa piemēram. Nespēju noticēt savām acīm, bet abi vecie ielec ledainajā ūdenstilpē, šļākājas un smejas, it kā būtu pamatīgā kaifā. Jau skatoties vien uz to, man sāk klabēt zobi, tāpēc uzģērbju sev virsū visu, ko varu atrast, un liekos uz auss. Nogurums mani praktiski beidz nost.

Kad nākamajā rītā pamostos, nevaru vien beigt brīnīties. Pirmkārt, ezers tagad atrodas otrā pusē, otrkārt, Eberhofera kungs ar Morāčeka kungu ceļ telti, un, treškārt, caur busiņa logu pamanu sevišķi pazīstamu auto. Uz tā rakstīts: “Gāze. Ūdens. Apkure. Flecingers”.

Pēkšņi busiņa durvis atsprāgst vaļā un iekšā iespraucas Zimmerļa galva. Esmu drošs, ka man rādās murgi.

“Servus, Franci! Ko saki? Mēs ar Flecingeru arī esam klāt!” viņš uzsauc un šķiet esam labā noskaņojumā.

“Nevaru nepamanīt.”

Tad ari Ome pabāž galvu busiņā.

“Nāc, puika, brokastīs. Es jau biju pie maiznieka.”

Ome jau ir bijusi pie maiznieka!? Kā, pie velna, viņa spēja saprasties? Bet Ome jau zina, ko es domāju.

“Brīnies, ja? Bet ir taču viens pīpis, vai es nedzirdu vāciski vai itāliski,” vina saka. Tur nu viņai taisnība.

Ārpusē uzstādīts saliekamais galdiņš un daži krēsli. Brokastis, ko redzu uz galdiņa, izskatās gandrīz kā mājās. Un arī garšo gandrīz kā mājās. Nūjā, maizītes no ārpuses

ir drupanas, nevis kraukšķīgas, savukārt iekšpusē sausas, nevis mīkstas bet citādi viss ir lieliski.

“Jūs taču nedomājat celt telti?” jautāju, kozdams maizītē.

“Nu bet ko gan citu?” atjautā Paps. Viņš tup pie zemes ar siļķi mutē, un es knapi varu saprast, ko viņš saka.

Tad manā redzeslokā parādās Flecingers ar lapiņu un atslēgu rokā.

“Mūsu guļamvagoniņš ir tieši blakus jūsu teltij,” viņš nosaka un sāk iekārtoties savā jaunajā mājoklī.

“Ko jūs te galu galā darāt?” beidzot gribu zināt.

“Nu, mēs ar Zimmerli nodomājām, ka dažas atvaļinājuma dienas arī mums nenāktu par skādi. Un, tā kā mūsu sievas ir prom, nolēmām sastādīt jums lielisku kompāniju,” paskaidro Nīderkaltenkirhenes haltūrists.

“Skaidrs.”

“Gatavs!” iesaucas Paps un izriestu krūti nostājas blakus savai teltij.

Morāčeks izvelk no busiņa divus guļammaisus un ierullē teltī.

“Lieliski,” saka Paps.

“Lieliski,” piebalso Morāčeks.

“Un kur, lūgtum, gulēs Ome? Un mana niecība, ja drīkstu jautāt?”

Paps pasviež man kaut kādu kuļķeni. “Viegli un ātri. Divguļamā telts” tā tur rakstīts.

“Aizmirsti!” Es aizmetu kuļķeni viņam atpakaļ un pieceļos no ēdamgalda. Tad paņemu zem elkoņa Omi, un mēs dodamies ceļā. Kā jau plānots, pavisam netālu atrodam mazu, jauku pansiju.

Pēc karstas dušas dzīve rādās itin jauka, un mēs ar Omi ejam staigāt gar ezeru. Savā ceļā nesastopam necik daudz tūristu, jo Lieldienas nav gluži pieprasītākā sezona, vismaz tā pastāsta pansijas saimniece. Starp citu, viņa lieliski runā vāciski — kā jau visi šejienieši. Tas mūsu uzturēšanos šajā brīnišķīgajā vietā manāmi atvieglo, jo, būsim godīgi, neviens no mums neprot pat lauzītu itāļu valodu. Zinām tik vien kā pizza un grappa. Vai vino. Bet tas arī viss. Ome grib saldējumu, un to viņa, protams, arī dabū. Uzzinām, ka saldējumu sauc par gelato.

Pēc mazas pastaigas pa burvīgo ciematu, aizejam apraudzīt telšu pilsētiņas iemītniekus. Kompānija ir pilnā sastāvā, pie tam kungiem pievienojusies Gizela. Acīmredzot vīrs viņu telefoniski informējis par savu atrašanās vietu. Tomēr miesnieka kundze īpaši nepriecājas par tikšanos. Drīzāk jau viņa dusmojas — jo kurš gan tagad pieskatīs nāvīgi svarīgo miesniekbodīti? Kurš apkalpos kundes? Un kurš savāks gaļu no kautuves? Un tā tālāk un tā joprojām. Zimmerlis turas pretī: galu galā Maksim arī kādreiz būtu kaut kas jāiemācās, izjust atbildību un tādā garā. Te man jāpiebilst, ka Maksis ir viņu kopīgais dēls un īsts slaists. Slinks līdz neiespējamībai, un tas, protams, attiecas arī uz visām gaļas lietām. Bet Zimmerlis apgalvo, ka puika tikšot galā. Un, ja kas, veikalā taču esot arī pārdevēja. Tai gan vajadzīgs kalkulators, lai pārdotu dažas Vīnes desiņas, bet kāda man daļa. Un jā, arī draudzīgais miesnieks turpināšot iegriezties reizi dienā kā līdz šim. Tā ka viss būšot labi.

Tad Gizela vēlas, lai dzīvesdraugs pārvācas pie viņas uz pansiju. Bet to viņš negrib nekādā gadījumā. Ne ar

kādiem draudiem nav pierunājams. Loģiski, tad jau viņš vakarā nevarēs tā vienkārši izdzert savu alus devu. Tad būs jāsamierinās ar sešām vai astoņām pusītēm. Un to nu Zimmerlis negrib, galu galā arī viņam ir atvaļinājums. Tāpēc arī alus un dzīvojamais vagoniņš Gizelas un pansijas vietā. Tas visu izskaidro. Par laimi, miesnieksieva to uztver savaldīgi.

“Sūzija droši vien priecāsies jūs redzēt. Kad domājat viņu apciemot?” viņa grib zināt.

“Mēs vispār nedomājam viņu apciemot. To grib tikai Francis,” saka Paps.

Gizela priecājas. Tā silti paskatās uz mani un uzliek roku man uz ceļgala.

“Es? Kāpēc tieši es? Man šķita, ka jūs par to parūpēsieties. Jo es to nespēšu,” tāpat vien pasaku.

Gizela atrauj savu roku no mana ceļgala un iesprauž to savā sānā. Un otru roku otrā sānā. Tas itin nemaz neizskatās draudzīgi.

“Varbūt vispirms aizejam kaut kur smuki paēst un viltīgo plānu taisām pēc tam?” ierosina Flecingers, un viņa ideja iemanto vispārēju piekrišanu.

Tātad dodamies prom.

Mana pica ir garšīga, nav ko piebilst, kaut arī Morāčeks vai simtreiz apgalvo, ka viņam un viņa sievai esot alerģija pret jūras veltēm un viņi no tām allaž dabūjot niezi. Man garšo lieliski. Vienīgā neraža šī nav labākā vieta kaislīgam alus dzērējam. Jo vesels litrs vīna ir dabūjams par mazas alus porcijas cenu. Un tad nu ir jāizvēlas:

vai nu palikt absolūti skaidrā, vai arī piedzerties lupatās. Par spīti tam, garastāvoklis ir lielisks.

Pēkšņi zvana mans telefons, un tas ir zvans no Landshūtes policijas iecirkņa. Ir jaunumi, pie tam veseli divi. Pirmkārt, mirušais autozaglis nekādā gadījumā neesot Kistners, tas noskaidrots pēc zobiem tiesu medicīnas ekspertīzē. Un, otrkārt, ja Morāčeks vēl aizvien neesot gatavs vicināt savu tiesneša āmuriņu, tad viņam jāiziet medicīniskā apskate. Tā man pavēsta kolēģis. Un pajautā, vai es gadījumā nezinot, kur šobrīd mētājas Morāčeks.

“Tieši man pretī,” es atbildu, kamēr “tieši man pretī” uzmanīgi vēro mani.

“Kas tas bija?” tiesnesis vaicā, tikko esmu pabeidzis sarunu.

“Kolēģis no Landshūtes,” nevērīgi atsaku, knibinādamies ap kafijas tasīti, kuras osiņa ir tik maza, ka pirkstu nav iespējams cauri dabūt.

“Un ko cienītais kolēģis no Landshūtes gribēja manā sakarā?” Morāčeks turpina izjautāšanu un iešņauc devu.

“Uz apskati jums jāiet, Morāček. Tāpēc, ka zināmu laiku neesat pievērsies savām amata lietām.”

Tas sabojā tiesneša labo noskaņojumu, un Paps līdzjūtīgi uzliek savu roku uz juridiskā pleca.

“Kas tiem abiem atkal lēcies?” jautā Ome, našķodamās ap savu sarkanvīnu.

Es pārbolu acis, un viņa dara tāpat.

“Vai vēl kādi jaunumi no dzimtenes?” tiesnesis jautā trīcošu balsi.

Papurinu galvu. Labāk neko neteikt par Kistnera kunga neizdevušos sadegšanu, jo tad atvaļinājuma noskaņojums būtu pilnībā sabojāts.

Kad esmu nolicis gulēt Omi, ciema diskotēkā satiekos ar Flecingeru un Zimmerli. Jautrība jau sit augstu vilni Zimmerlis stāv pie letes, un viņam kaklā pakārts neona dzeltens maisiņš ar uzrakstu “Landshūtes krājkase”. Ļoti šiki, patiesi. Un, kā redzu, miesnieks atļaujas alu. Tātad izvēle kritusi uz piedzeršanos lupatās.

Es sev pasūtu bardolino, kas ir samērā garšīgs.

Uz deju grīdas kustas grupa jaunu sieviešu. Un viņām pa vidu Flecingers. Griežas uz riņķi un virpuļo apkārt tā, ka man sametas šķērmi, jau skatoties vien. Tad viņš piedejo mums klāt.

“Sinhronās peldēšanas komanda no Austrijas,” nosaka mūsu haltūrists un pasūta šņabi. Kā saprotu, tas domāts sievišķiem. Viņš paņem pilno paplāti un aizdejo atpakaļ. Mēs ar Zimmerli, atspiedušies pret leti, vērojam kaismīgo prozit.

Pēc brītiņa viena no meitenēm pienāk pie letes un pasūta sev ūdeni.

“Vai ari jūs esat no Landshūtes?” viņa grib zināt.

Mēs palokām galvu. Droši vien būtu pilnīgi lieki kādam no Austrijas skaidrot, ka pasaulē ir arī tāda jauka vieta kā Nīderkaltenkirhene.

“Un vai arī jūs esat Landshūtes AC sakarā?” jaunkundze turpina izvaicāt.

Es nezinu, par ko viņa runā. Izskatās, ka arī Zimmerlim nav ne jausmas.

“Jūs taču esat kopā ar Ričiju, vai ne?” viņa tagad uzdod šādu jautājumu.

Pārdomāju, kurš tieši varētu būt Ričijs, un visai drīz pieņemu, ka droši vien Flecingers nav gribējis atklāt savu

īsto vārdu — īgņāts. Ne jau tik smukām meitenēm. Un, visticamāk, viņš nav spējis pateikt arī to, ka ir gāzesūdens-apkures haltūrists. Tad jau drīzāk sacīkšu braucējs, tas vienmēr izklausās labāk. Varu to saprast, tāpēc atkal paloku galvu.

“Kurš šeit ir Ričijs?” jautā Zimmerlis.

Jaunkundze vispirms paskatās uz viņu, tad uz mani, parausta plecus, paņem savu ūdeni un aiziet. Es pastāstu Zimmerlim par savām aizdomām. Viņš savukārt uzrauj uzacis, izdzer savu alu un aizkustinās deju grīdas virzienā.

“Hei, Superričij! Es esmu tavs labākais draugs Django,” viņš uzkliedz Flecingeram.

Un tad man atliek tikai noskatīties, kā arī miesnieks metas sinhronā virpuļošanā starp sievišķiem, krājkases maisiņam šūpojoties ritmā. Nu tas jau izskatās pārlieku muļķīgi. Izdzeru savu glāzi un taisos uz telšu pilsētiņu jāapskatās, kā klājas senioriem.

Turpceļā man pretī nāk Luka Toni. Nojaušu, ka tas nav īstais; drīzāk gan tas, kurš savaldzinājis Sūziju. Jo, cik man zināms, tad Sūzijas sapņu princis ir taisni neticami līdzīgs slavenajam futbola dievam. īstajam Lūkam Toni, es domāju. Un tagad šis otrklasīgais dublikāts nāk man taisni pretī. Pie tam ne jau viens, bet apkampienā! Es uzreiz redzu, ka līdzgājēja nav Sūzija, tāpēc labprāt iedotu itālim pa muti. Bet, tā kā skaidri nezinu, vai viņš tomēr nav īstais Luka, labāk savaldos un turpinu ceļu uz telšu pilsētiņu.

No mazās kantīnes dārd skaļa mūzika Adriāno Čelentāno, ja nemaldos. Paps un Morāčeks acīmredzot

jau atraduši kompāniju. Abi sēž pie galda sveču gaismā, bet viņiem līdzās daži līdzīga gadagājuma cilvēki un vairākas tukšas chianti pudeles. Tiklīdz apklust mūzika, saimniece nekavējoties pieskrien pie mūzikas kastes un parūpējas par turpinājumu. Tagad dārd 77 amo'' un visi sajūsmināti dzied līdzi.

Ilgojos pēc Ludviga un savas cūkkūts. Tikai apziņa, ka tas viss nāktu komplektā ar veco siekaJcūķi, mani attur no braukšanas mājup.

Kad nākamajā rītā abi ar Omi ierodamies uz brokastīm, telšu pilsētiņā plosās milzīgs tracis. Ir atnākusi Gizela un bļauj tā, ka telts mietiņi lokās. Paps streipuļo mums pretī pilnīgā histērijā. Viņam mugurā ir tikai apakšbikses un zeķes, un tas izskatās briesmīgi. Ome nokaunina Papu par nepiedienīgo izskatu, viņš kaut ko uzģērbj mugurā un tad pastāsta, ka Morāčeks esot pazudis.

“Tieši cik ilgi?” jautāju.

“Nav ne jausmas,” viņš saka un rausta plecus. “Pamodos pirms pusstundas, un tad viņa vairs nebija.”

Uz karstām pēdām tiek pārķemmēta visa telšu pilsētiņa, līdz beidzot kāda no sinhronajām peldētājām atrod Morāčeku vīriešu tualetē. Šķiet, tiesneša kungs ir atbrīvojis savu organismu no pārmērīgās sarkanvīna porcijas un tajā pašā mirklī iegrimis sapņu valstībā.

Tātad viena problēma atrisināta.

Otra problēma ir sinhronā peldētāja. Jo viņa no guļamvagoniņa palūkojusies ārā tieši tajā mirklī, kad

1 Es mīlu tevi. (Tulk. no itāļu vai)

Gizela ieradusies apraudzīt savu laulāto draugu. Kā jau zinām, miesnieks dala vienu vagoniņu ar Flecingeru, bet Gizelai tik un tā piemetas greizsirdības lēkme. Zimmerlis zvēr pie savas dzīvības, ka viņam ar to nav nekāda sakara. Pavisam noteikti ne. Tas esot bijis apkures haltūrists, kurš visu nakti sinhronizējis. Kādā brīdī Gizela beidzot notic laulenim un liekas mierā, tomēr viņa neapsola žēlot Flecingeru. Skaidrs, Marija visu uzzinās.

Tikko kā Zimmerļu laulātais pāris mīļā saticībā atstājis telšu pilsētiņu, no dzīvojamā vagoniņa iznāk otra peldētāja. Droši vien tas ir labi, ka Zimmerļi jau aizgājuši.

Ome vēl pāris reižu nosaka: “Sodoma un Gomora!” un tad ķeramies pie brokastīm.

Turpmākās stundas ir lieliski relaksējošas. Pavasara saulīte mīļi silda, un es guļu krastmalā, lai noķertu pirmo iedegumu. Ome iekārtojusies zem saulsarga uz atpūtas krēsla, kas viennozīmīgi ir daudz ērtāk, jo miesā nespiežas oļi. Paps ar Morāčeku noīrē ūdens velosipēdu un pacilātā noskaņojumā aizminas pretī ezera valdzinājumam. Kādu brīdi noraugos viņiem pakaļ, bet tad tie izzūd skatienam.

Ome met ūdenī gludus akmentiņus, spēlējot vardītes. Viņai tas izdodas daudz labāk nekā man, tāpēc es aizkaitināts atkal noliekos guļus un vienkārši baudu dienu. Viss ir lieliski.

Diemžēl nekas vairs nav tik lieliski, kad pamostos. Esmu iededzis galīgi ne tā, kā to gribēju. Mana āda ir koši sarkana, un katra kustība sagādā sāpes.

“Franci, kā gan tu izskaties!” man uzbļauj Ome un steigšus aiztipina uz mūsu pansiju. Pēc pāris minūtēm viņa ir atpakaļ ar vēl vienu saulsargu un biezpienu, ko uzsmērē manai frontālajai daļai.

“Un tagad tev jāpaliek ēnā, citādi dienas beigās būsi līdzīgs indiānim,” viņa vēl nobrīdina.

Tad ierodas tips no laivu nomas.

“Mamma mia, saule par daudz, ne labi ādai, eh,” šis secina un pie viena paziņo, ka pazudis viņa ūdens velosipēds. Tas bijis izīrēts uz divām stundām, bet tagad pagājušas jau gandrīz četras. Vai mēs kaut ko zinot?

Mēs nezinām neko. Es vaidēdams pieceļos no savas cietās guļas un ar visu biezpiena masku uz ķermeņa dodos apgaitā gar ezeru. Par spīti miesiskajām mokām, esmu gatavs piedalīties divu vecīgu kuģa avārijas upuru meklēšanā. Ome visiem spēkiem kliedz: “Halloho!” tomēr viņas devums ir tikpat nesekmīgs kā manējais. Pēc pāris stundām izlemjam informēt manus itāļu kolēģus.

Kad pār zemi nolaižas vakara krēsla, kāda motorlaiva beidzot atvelk pazudušo ūdens velosipēdu. Abi seniori vēl joprojām ir labā noskaņojumā, lai gan nedaudz apjukuši. Mans saules apdegums salīdzinājumā ar viņējo šķiet pilnīgi bāls.

Itāļu policisti vēlas noskaidrot dažas formalitātes, un saimniece uzņemas tulkošanu.

“Tie abi ir smagā kaifā,” noslēgumā viņa pārtulko manu kolēģu vārdus. Un, to sakot, viegli smaida.

“Skaidrs,” es atbildu, “un tieši tāpēc esmu te.” Izvelku savu dienesta apliecību. “Abi tiks apcietināti un deportēti no valsts.”

Saimniece pārtulko, kolēģis paloka galvu.

Paps un Morāčeks izskatās apjukuši, tomēr bez ierunām samaksā milzīgu īres maksu laivu nomas īpašniekam un vēl milzīgāku kompensāciju ūdens policijai.

Ome iesper Papam pa apakšstilbu. Ne vienu reizi vien.

18.    nodaļa

Vakarā negribu redzēt ne Flecingeru un Zimmerli, ne viņu metreses, ne ari dziedošo veco ļaužu pansionātu. Bet, tā kā pēdējais pieminētais ir mazākais ļaunums, tad palieku pie tā.

Mazo kantīni savā varā ir pārņēmis Umberto Toci. Atpūtnieki, saāķējušies elkoņos, pilnā balsī auro līdzi. Paps pīpē kāsi. Un laipni dalās ar saimnieci, kura sēž viņam klēpī. Man nav ko teikt.

“Tādas orģijas vienmēr ir uzmundrinošas, vai ne!” saku, tikko pienācis pie galda.

“Atslābsti, Franci!” atsaka Paps. “Labāk nāc un pasēdi pie mums.”

Viņš ar kāju pastumj manā virzienā vienu krēslu, saimniece pieceļas, lai ielietu man vīnu.

“Eberhofer!” tagad pāri galdam uzsauc Morāčeks. “Labi, ka atnācāt. Vai galu galā apciemojāt Sūziju vai tomēr ne?”

“Pareizi,” piebalso Paps. “Vai tu jau biji pie Sūzijas vai nebiji?”

Saimniece atkal ievieto savu apjomīgo augumu vecajā vietā un izņem kāsi Papam no mutes. Tad abi sāk dziedāt.

“Saņemieties taču, Eberhofer! Esiet vīrietis!” man saka tiesnesis un ar degunu ienirst tabakā. “Vai nedomājat,

ka esat pārāk gļēvs? Ziniet, nedaudz drosmes dzīvē noder.”

“Ak tad nedaudz drosmes, jūs sakāt?” Es pārliecos pāri galdam. “Tad nu varat tūlīt pat sākt izrādīt savējo, Morāček. Tas nebūt nebija Kistners, kurš sadega automašīnā. Tas bija pavisam cits cilvēks. Vai skaidrs? Nu, ko tagad teiksiet par drosmes izrādīšanu?”

Tikko esmu to pateicis, jau sāku nožēlot. Jo īpaši, kad ieraugu Morāčeka seju. Šausminoši. Labāk pazūdu, kamēr to nav pamanījis Paps.

Brokastu laikā noskaņojums ir visai atturīgs, un tas neuzlabojas arī pēc Zimmerļa ierašanās. Miesniekbodītē viss esot salaists grīstē. Maksis ne vella nejēdzot, un Zimmerlis jau saņēmis vairākus zvanus no saniknotiem klientiem. Tāpēc viņš izlēmis, ka Gizelai steigšus pēc brokastīm jādodas mājās. Izlēmis vienpersoniski, kā noprotu, jo pēkšņi ierodas laulātā draudzene visai kareivīgā omā un kliedz:

“Zibenīgi savāc savas pekelītes un taisies ka tiec, Zimmerli! Man te ir atvaļinājums, nolādēts! Un galu galā tā nemaz nebija runāts, ka tu te ieradīsies!”

Bet Zimmerlis neliekas ne zinis, tikai sēž savā saliekamajā krēslā, nīgri sakrustojis rokas uz krūtīm.

Iezvanās Morāčeka telefons. Viņš pieceļas un aizjoņo telts virzienā.

“Paldies Dievam!” pēc brīža dzirdam tiesnesi izsaucamies. Kad viņš atgriežas, tad paziņo, ka kolēģi esot apcietinājuši Kistneru. Kaut kādā speciālā akcijā ar

specvienību un visu pārējo, kas tam piederas. Nu, vai nav laba zina?

>

Tieši tajā pašā sekundē ap stūri parādās Superričijs. Pie katra sāna viņam pieglaudušies viena sinhrona džuslte.

“Servus, Django!” meitenes uzsauc Zimmerlim.

Gizelai tas nebūt nepatīk. Ieraudzījis miesnieksievas nikno fizionomiju, Flecingers strauji maina nodomus uzšauj savām pavadonēm ar plaukstu pa dibenu, un viņas pazūd turp, no kurienes nākušas.

“Klau, Gizela,” haltūrists saka nedaudz domīgi, “tas nav tā, kā izskatās.”

“Nu, nu, Flecinger, un kā tad tas izskatās?” jautā Gizela, tomēr, atbildi negaidīdama, no jauna pievēršas savam vīram.

“Tagad gan kusties, Django!” viņa noburkšķ un tā iesper pa saliekamo krēslu, ka Zimmerlis noblūkšķ pret zemi. Lai arī tas, protams, izskatās komiski, patiesībā ir ļoti apkaunojoši. Visai attālu no jautrības.

Pēc tam kad miesnieks ir sapakojis savas mantiņas, Gizela paziņo, ka arī viņai vairs neesot nekāda prieka no Itālijas un viņa gribot braukt uz mājām. Morāčeks seko miesnieksievas piemēram un apgalvo, ka arī viņam vairs neesot nekāda prieka. Pie tam steidzami esot jātiek uz darbu, pirms viņš tiek aizsūtīts uz medicīnisko apskati. Un, tā kā Kistners vairs nav uz brīvām kājām, tad arī nekādas briesmas nedraudot. Papa iebildumi un atrunas ir bezjēdzīgi tiesnesis ietūcī savu cienību Zimmerļu ģimenes autiņā.

Atvadoties Flecingers iečukst miesniekam ausī:

“Klau, ja Marija kaut ko uzzina no Gizelas, esi man žēlīgs, mans draugs!”

“Un kā lai es to izskaidroju, tu, draņķis tāds?” tas savukārt atčukst pretī.

“Nu kaut ko izdomā!” haltūrists dod sasodīti labu padomu.

Tad abi aizvērtām acīm sarokojas, un viss atkal ir labi.

“Nogādājiet manu busiņu mājās labā kārtībā, Eberhofer!” Morāčeks caur logu vēl dod man norādījumu.

Es paloku galvu.

Pēdīgi Zimmerļu laulātais pāris juridiskā pavadībā ir gatavs doties mājās. Atvadām vēl mazliet pamājam ar roku, un lieta darīta.

Tad mēs ar Omi dodamies apskatīt Malčesīnes tirgu.

Tā kā itāliskajā šaurībā nav iespējams atrast stāvvietu normālu izmēru busiņam, mēs vienkārši braukājam cauri tirgotāju būdu rindām. Gājēja ātrumā, loģiski. Tirgus apmeklētāji pilnīgā nopietnībā domā, ka mēs kaut ko piegādājam, un paklausīgi paiet malā. Ļoti laipni.

Man par pārsteigumu, visu šo olīveļļas, parmezāna un ādas jaku tirgotāju vidū grozās lērums vjetnamiešu, kas pārdod viltotu brendu preces. Sajūtos gluži kā Čehijā.

“Re, vieni vienīgi japīši,” iebļaujas Ome.

“Tad jau drīzāk vjetīši,” atbildu, bet viņa mani, saprotams, nedzird.

Tad nokļūstam vietā, kur pārdod plīša dzīvniekus cilvēka augumā. Es ieslēdzu avārijas uguņus un izkāpju. Tirgotājs vjetnamietis, kā gan citādi tūlīt pievēršas man.

“Te, laba prece. Lēti. Pirkt.”

Pastumju viņu malā un mērķtiecīgi tuvojos gorillam, kurš sēž starp sārti rozā flamingo un bitīti Maiju un ir tieši Omes lielumā.

“Cik tas varētu maksāt?” jautāju.

“Piecdesmit,” saka škībacainis.

7 >

Eju atpakaļ uz bušu.

“Četrdesmit,” viņš nobļaujas, kad iekāpju busā.

“Trīsdesmit!” kad iedarbinu motoru.

Pie divdesmit pieci darījums var notikt, un es novietoju savu ieguvumu uz pakaļējā sēdekļa.

“Sūzijai,” saku Omei, un viņa saprot.

Pāris būdu tālāk Ome nopērk dažas bļodiņas ar tomātu un ķiploku zīmējumu, jo tās ir nocenotas. Pēc tam beidzot atrodam lielisku tukšu stāvvietu un turpat aiz stūra izēdam šķīvi spageti ar mērci. Nav ne vainas, šitā jau var dzīvot.

Kad atgriežamies telšu pilsētiņā, Paps pilnīgi vientuļš sēž saliekamajā krēslā un blenž tukšumā. Totāli apātisks.

“Iesim ēst?” viņš jautā tikko dzirdami, mūs ieraudzījis.

“Nu, tu esi nedaudz nokavējis,” saku. “Mēs nupat pamatīgi pielikām kuņģi ar nūdelēm.”

“Tad jau labi, ka esat paēduši,” viņš nočukst ciešanu pilnā balsī, tad pienāk man klāt un turpina: “Galvenais, lai tev iet labi, vai ne? Tu, bezizmēra egoists! Mīļie radi tevi ne sūda neinteresē. Vai kaut reizi esi palūkojis vismaz pēc Sūzijas?”

Tieši laikā starp mums iespiežas Ome.

“Tagad mierā, jūs abi! Es taču jums, diviem muļķiem, neļaušu samaitāt savu atvaļinājumu.”

Visi trīs aizejam katrs uz savu pusi, bet Ome vēl burkšķ pie sevis:

“Zārka naglas. Jūs abi patiesi esat mana zārka naglas!” Paps atkal iesēžas krēslā un turpina blenzt tukšumā. Pieļauju, ka viņam trūkst tiesneša.

Pēcpusdienas siestas laikā iegrimstu domās un nonāku pie secinājuma, ka tomēr vajadzētu paskatīties uz Sūziju. Kaut vai mīļā miera labad. Un nedaudz arī tālab, ka mani moka ziņkāre. Bet, kad ziņkāre kļūst lielāka nekā

>                                                        > > bailes izskatīties pēc muļķa, ir jārīkojas. Tāpēc pieceļos un beidzot dodos pie Sūzijas.

Mazo pansiju, kura pieder Lūkas Toni dublikātam un kurā Sūzija tagad vergo par mājkalpotāju, atrodu visai ātri. Tā atrodas nedaudz tālāk kalnā, no tās paveras lielisks skats, un tai blakus ir ierīkots mazs dārziņš. Šajā dārziņā kāds kabina tonnām gultasveļas uz kilometriem garām auklām. Diemžēl varu redzēt tikai siluetu, jo persona atrodas otrpus palaga. Tomēr figūra personai ir laba. Pat varētu teikt pirmklasīga. Vai tā būtu Sūzija?

Tā ir Sūzija. Viņa paķer tukšo veļas grozu un dodas uz verandu, tad paņem no galda glāzi un iedzer malku ūdens. Vējš rotaļājas viņas matos. Tas izskatās lieliski. Tagad viņa nostājas pie gluddēļa un sāk gludināt. īstākā vergturība, dritvai kociņ!

Man ausīs skan Morāčeka vārdi par drosmi un tādā garā. Arī Papa teiktais nedod miera. Un tam visam pa vidu jaucas Gizelas pastāstiņš. Tāpēc saņemu visu savu dūšu un uz priekšu.

“Sveika, Sūzij!” saku, tikko uzkāpis pa verandas kāpnēm.

Kādu brīdi vina nesaka neko, tikai skatās uz mani.

>                                                ?

“Bija jau arī pēdējais laiks,” beidzot viņa ierunājas pavisam maigi un smaida, tomēr nepārstāj gludināt.

“Vai drīkstu?” jautāju, rādīdams uz ūdensglāzi, jo rīkle ir pavisam izžuvusi un pēkšņi mani ir pārmākušas nežēlīgas slāpes.

Sūzija paloka galvu.

Kādu brīdi abi nerunājam neko. Viņa gludina, es skatos uz viņu.

Tad pēkšņi iečīkstas durvis un verandā parādās Luka Toni. Ar kailu torsu. Ar pirmklasīgu torsu. Tā ka pilnīgi skaudība iedur. Nu bet štrunts ar to. Itālim rokās ir krekls, un viņš ar to vicinās.

“Kas notiek? Kāpēc krekls nav izgludināts?” viņš uzrūc Sūzijai un nomet kreklu uz gluddēļa.

Sūzija paceļ gludekli un piespiež to pie mājas saimnieka pirmklasīgā torsa, ka krūšu spalviņas vien nosmird.

“Gludini pats savu sūda kreklu,” viņa pasaka un nozūd pansijas iekšienē.

Bet man šķiet, ka itālis to vairs nedzird. Viņš sāpēs saliecas kā suflē, kad cepeškrāsns durtiņas atvērtas par ātru. Ziniet, Ome nekad tādu kļūdu nepieļauj. Lai gan, protams, jāpiebilst, ka Omes suflē garšotu burvīgi pat tad, ja būtu sakrities, tas nav apspriežams. Tomēr izskatam,

nenoliedzami, ir milzīga loma, un šajā jautājumā Ome ir nelokāma. Ja reiz ir paveikts tik pārcilvēcisks darbs, tad rezultātam jāizskatās izcili. Kā gan citādi.

Jā, tātad es gribēju teikt, ka Luka Toni vairs nemaz neizskatās tik pirmklasīgi ar gludekļa nospiedumu starp krūšu galiņiem. Un arī aromāts nav lāgā.

Pēc pāris minūtēm no pansijas iznāk Sūzija ar sasaiņotām somām un stulbais itālis atkal iztaisnojas.

“Ei, uz kurieni?” viņš tai uzbļauj.

“Prom!” viņa tam atkliedz atpakaļ.

Un nepaiet ne brīdis, kad redzu, kā stulbais dublikāts paceļ roku, lai iesistu Sūzijai. Bet te nu viņš nav rēķinājies ar Franci. Iedodu itālim tādu belzienu pa gludekļa nospiedumu, ka viņš ir pie zemes. Sūzija vienkārši pārkāpj pāri kritušajam, un mēs dodamies prom.

“Puttanar itālis vēl nobļauj nopakaļus. Lai arī ko šis vārds nozīmētu, tas neizklausās draudzīgi. Bet mēs jau esam prom, un es bez problēmām iekārtoju Sūziju savā pansijā.

Kad ierodamies telšu pilsētiņā, saņemam mežonīgus urrā! saucienus. Kā gan citādi. Un arī vakariņās Sūzija neapšaubāmi ir nekronētais viduspunkts. Viņa sēž starp Papu un Omi un tiek spaidīta no abām pusēm. Spaidīta un murcīta līdz nāvei. Paps ar viņu runājas tā, it kā gadiem būtu dzīvojis uz vientuļas salas, atšķirts no sabiedrības.

Kaut kādā brīdī Sūzija saka, ka esot nogurusi un vēlētos tikt gultā.

“Viņa grib gultā,” saka Paps un dramatiski piemiedz

aci.

Es paraustu plecus, viņš zem galda iesper man pa kāju.

Galu galā vakarēšanu beidzam, un es aizvedu vispirms Omi uz viņas istabu un tad ari Sūziju līdz viņas durvīm. “Labu nakti, Franci,” viņa izdveš.

“Labu nakti, Sūzij. Tiekamies no rīta brokastīs?”

“Ar lielāko prieku. Bet ne pārāk agri. Man šķiet, ka neesmu kārtīgi izgulējusies simt gadu.”

“Es būšu te, kad pamodīsies.”

“Apsoli?”

“Apsolu!”

Sūzija smaida un paloka galvu. Saprotu, ka man jātaisās prom.

“Klau, Franci,” viņa vēl ierunājas.

Apgriežos.

“Paldies,” vina klusi nosaka un aizslēdz durvis.

7 i

19.    nodaļa

Tā kā vakar visai agri aizgāju gulēt, tad šorīt, kā jau varēja paredzēt, ari pamostos visai agri. Pēc dušas aizeju līdz vietējai Tabacchi, jo tur var dabūt dienas avīzes. Arī vācu. Paņemu veselu kaudzi, omulīgi iekārtojos uz terases un vienā mierā sāku meklēt. Meklēju un meklēju, bet meklēto tā arī neatrodu — ne rindiņas par lielisko Kistnera sagūstīšanu. Nekā nav pat laikrakstā Bild, kurā parasti viss tiek paziņots, pirms vispār ir noticis. Dīvaini. It īpaši, ja atceramies, kas viss tika rakstīts par Kistnera notiesāšanu. Un vēl jo vairāk par izbēgšanu. Visas avīzes bija pilnas ar ziņām! Bet tagad pēc mēnešiem ilgas meklēšanas un vērienīgās arestēšanas ar specvienības piedalīšanos vispār ne rindiņas? Patiešām dīvaini. Pat ļoti.

Pēc trešās kafijas tases jau esmu izpētījis ikkatru vissīkāko rakstiņu, taču Sūzija vēl joprojām nav pamodusies. Atnāk Ome un jautā par brokastīm. Nē, es apgalvoju, nekustēšos ne no vietas, jo gaidu Sūziju. To viņa saprot, tāpēc apsēžas man blakus un arī sāk lasīt.

Man kļūst garlaicīgi. Piezvanu uz Landshūtes policijas iecirkni un pajautāju, kāpēc prese neko nav ziņojusi par tādu gadījumu, kas ir valstiski nozīmīgs.

“Un par ko tai būtu jāziņo?” jautā kolēģis, kuru esmu sazvanījis.

“Par ko? Nu taču par Kistnera gadījumu. Galu galā tādu psihopātu nearestē katru dienu, ne?”

“Kistners arestēts? Tas gan lieliski! Kad tas noticis?” kolēģis kliedz tā, ka man gandrīz eksplodē bungādiņa.

Interesanti gan. Sāku domāt par zvanu, kuru vakar saņēma Morāčeks. Diemžēl nevaru atcerēties, kas bija zvanītājs. Vai tiesnesis vispār to pateica? Kādu vārdu?

Nolādēts!

Atceros tikai “Paldies Dievam!” un tas arī viss.

“Hallo… Eberhofer… vai tu vēl tur esi?” jautā kolēģis klausulē, piespiežot mani atgriezties īstenībā.

“Vai vakar kāds no kolēģiem zvanīja tiesnesim Morāčekam?” vaicāju.

“Nu kā lai es to zinu! Mēs te esam simtu divdesmit darbinieki. Vai man tagad visus apjautāt, vai?”

“Tieši tā tev būs jādara. Piezvanīšu pēc stundas,” stingri nosaku un pārtraucu sarunu.

Pēc tam piezvanu Morāčekam. Ļauju signālam izskanēt apmēram miljons reižu, bet bez panākumiem.

Tiesneša kunga sekretāre man paziņo, ka viņai neesot ne jausmas par Morāčeku. Priekšnieks neesot ne redzēts, ne dzirdēts. Un viņa jau nedēļām ilgi adot zeķes, jo neesot pilnīgi nekā cita, ko darīt, kopš tiesnesis ir prom. Bet lai es Morāčeku pasveicinot, kad satieku.

Atkārtoti piezvanu uz Landshūtes policijas iecirkni un uzzinu, ka neviens no aptaujātajiem nav zvanījis tiesnesim un arī nezina, ka kāds cits būtu to darījis. Tātad Kistners vēl joprojām ir uz brīvām kājām. Nu forši.

Ja mans kriminālistikas pamatinstinkts nemaldās, tad tas ir bijis vājprātīgais Kistners pats personīgi, kurš vakar

zvanīja Morāčekam. Jo vairs nav varējis Morāčeku atrast. Un, lai atkal tiktu tiesnesim klāt, nolēmis atvilināt to mājās. Loģiski, kas gan šādam nolūkam būtu derējis labāk nekā ziņa, ka psihopāts sēž aiz restēm? Man vēderā viss sagriežas.

Kad trešo reizi piezvanu uz Landshūtes policijas iecirkni, kolēģis jautā:

“Atkal jau tu, Eberhofer? Vai mums tūlīt būs jānoorganizē nepārtrauktie sakari?”

“Nē,” saku. “Šobrīd pietiks, ja aizsūtīsiet patruļmašīnu pārbaudīt Morāčeka māju.”

“Ak, vecie triki! Varbūt tur gultā atkal guļ kāda cūkas galva? Vai varbūt kāds iečurājis vēstījumu puķudobē?” “Vienkārši aizsūti mašīnu, tu suņagabals!”

Tā kā palikšanai šeit vairs nav nekādas nozīmes, sasviežu savas mantas busiņā. Tad pagrabinos gar Sūzijas durvīm. Kapa klusums. Nūja, viņa taču simt gadu nav kārtīgi izgulējusies. Tāpēc nesāku klauvēties pie durvīm kā negudrs, bet gan klusītiņām pazūdu.

Telšu pilsētiņā Ome gatavo brokastis, savukārt es bungājos gar Flecingera guļamvagoniņu. Man nākas bungāties visai ilgi, līdz viņš beidzot atver durvis. Haltūristam mugurā ir rūtaini balti zaļi bokseršorti, bet ģīmi rotā dumjš smaidiņš.

“Cik ilgi vēl domā šeit palikt?” jautāju bez kādas sasveicināšanās.

“Ne pārāk ilgi, drīz taisīsimies uz pludmali,” viņš atbild, kasīdams vēderu. Pretīgi.

“Es domāju cik ilgi tu domā palikt šeit, Itālijā?” Flecingers aizver aiz sevis durvis un nokāpj pakāpienu zemāk.

“Parīt Marija ar bērniem atgriezīsies no Anglijas. Tad arī teikšu ardievas šai vietai,” viņš man čukst.

“Tu saki parīt? Tad tev būs jāaizved mājās Ome un Sūzija, un Paps. Jo man steidzami jātiek atpakaļ uz Vāciju. Tūlīt pat. Dienesta darīšanās un bez pavadoņiem, skaidrs?”

Haltūrists nedaudz vīlies paloka galvu, bet vairāk laika paskaidrojumiem man diemžēl nav.

informēju Papu par saviem plāniem.

“Bet Sūzija? Tu taču neatstāsi viņu šeit? To tu viņai, Franci, nedrīksti nodarīt. It īpaši tagad, kad atkal esat kopā,” saka Paps un pieceļas no sava saliekamā krēsla.

“Nu, redzi,” es saku, “dienests ir dienests, bet Sūzija ir Sūzija.”

Tad Paps, sakrustojis rokas uz krūtīm, nostājas priekšā busina durvīm.

»

“Esi dumjš vai kā?” pajautāju.

“Tu nekur nebrauksi bez Sūzijas. Nevienu pašu milimetru. Vispirms tev būs jānošauj mani. Skaidrs?” viņš man uznurd.

>

“Morāčeks ir briesmās,” es nosaku. Un ceļš man ir brīvs kā uz burvja mājienu.

Paps plaši atver busiņa durvis un stumj mani iekšā.

“Kāpēc uzreiz neteici? Nu, tagad gan pasteidzies! Vai tev vajadzēs manu palīdzību?”

Papurinu galvu nē, nē, to gan ne. Vecais kaifotājs par šerifa palīgu? Paldies, iztikšu. Piesēžos pie stūres un braucu prom.

Pēc divām ar pusi stundām nolemju paņemt pauzi, jo tik un tā jāuzpilda degviela un arī vēders pamazām sāk kurkstēt. Tā kā pusdienlaiks jau klāt, benzīntanka kafejnīca ir stāvgrūdām pilna autobraucēji, ķērcoši bērni un seniori, cik vien tālu redzams. Pat nav ko domāt par relaksējošu atmosfēru.

Izspraucos līdz desmitvietīgam galdam, paspēju ieņemt pēdējo brīvo krēslu un pievēršos savai karija desai. Man abās pusēs sēž pensionāri un siekalojas ap šnicelēm vai skaļi strebj alu. Par laimi, neredzu savu pretimsēdētāju, jo tas aizslēpies aiz ēdienkartes. Pie blakusgaldiņa kāds knauķis apgāž savu speciālā piedāvājuma porciju. Puika trako, un līdz ar viņu satrakojas arī mamma. Beigu beigās peļķe tiek saslaucīta ar milzīgu daudzumu salvešu. Tad iezvanās mans telefons.

“Vai Morāčeks jau ir izglābts?” klausulē elš Paps.

“Nē, protams. Vai tu domā, ka es māku lidot? Esmu nobraucis tieši pusi ceļa ar tiesneša veco grabažu.”

“Vai šobrīd tu ēd?”

“Iedomājies tikai, jā, es ēdu. Arī man laiku pa laikam ir jāuzņem barības vielas.”

“Bet ne jau tad, kad Morāčeks ir nāves briesmās!” Paps sāk kliegt, bet es pārtraucu sarunu.

Vecīgie galdabiedri atraugādamies blenž uz mani, līdz beidzot autobusa vadītājs savāc savu ganāmpulku. Galu galā līdz Hildesheimai vēl ir krietns gabals ko braukt. Es sabāžu sevī pēdējos kumosus un arī dodos ceļā.

“Eberhofer!” pēkšņi izdzirdu aiz sevis. Apgriežos un paskatos riņķī, bet ne tuvu, ne tālu nevienas pazīstamas sejas. Iespējams, esmu pārklausījies. Kaut

gan jāsaka, balss šķita pazīstama. Jā, patiesi. Bet, kā jau saka…

Paga, paga!

Paejos atpakaļ uz savu vietu un saķeru ēdienkarti, kuru vēl joprojām aizrautīgi pēta mans galdabiedrs.

“Rūdij Birkenberger, jā, to jau varēja sagaidīt. Neviens cits cilvēks uz šīs planētas tik ilgi nemēdz pētīt ēdienkarti. Ko tu te dari?” jautāju un atkal apsēžos.

Rūdijs smīn. Bet, kad ir izsmīnējies, pastāsta, ka tieši šobrīd esot ceļā uz mājām pēc kāda varena pasākuma. Divas nedēļas viņš Itālijā izsekojis tipu, kurš uzsācis romānu ar savu vedeklu. Tie abi bijuši tik sasodīti piesardzīgi, ka bijis neizsakāmi grūti viņus pieķert. Bet beigās Rūdijam tas tomēr izdevies. Nu protams.

Kamēr mans vecais čoms to visu stāsta, es pacietīgi gaidu savu kārtu. Kad beidzot man rodas izdevība sīki un smalki izklāstīt pēdējā laika notikumus un savas aizdomas, Rūdijs iesaucas:

“Tad kāpēc tu te slaisties, ja varbūt tieši šobrīd Morāčeks atrodas tā psihopāta rokās?!”

Saprotams, viņam ir taisnība. Tāpēc mēs atvadāmies, un es atkal dodos ceļā.

Pēc kādām divām stundām zvana mans telefons, un jā, kā gan citādi ar mani runā privātdetektīvs Birkenbergers.

“Klau, Franci, es stāvu Morāčeka mājas priekšā. Cik daudz laika tev vēl vajadzēs, lai ar to aizvēsturisko braucekli nokļūtu līdz šejienei?”

Nespēju noticēt!

“Vai kāds ir mājā? Vai tu kādu atpazīsti?” es jautāju, pirms atbildu uz viņa jautājumu.

“Nē, nevienu neredzu un neatpazīstu. Vai gribi, lai piezvanu pie durvīm?”

“Nē, pagaidi, līdz pats ieradīšos. Šķiet, ka man pietiks ar nepilnu stundu. Pa to laiku turpini vērot māju.”

Atstāju busiņu kādā šķērsielā un kājām tuvojos juridiskajai mājvietai. Rūdiju gandrīz nevar pamanīt, jo viņš ar visu savu auto nomaskējies krūmājā. Izcils slēpnis, jāatzīst. Coms skatās binoklī un nepārtrauc vērošanu pat tad, kad ieslīdu blakussēdētāja sēdeklī.

“Pavisam noteikti tur iekšā kāds ir,” Rūdijs saka. “Bet baidos, ka tas nav Morāčeks. Vismaz viņš nav viens.”

“Kāpēc tu tā domā?”

“Tāpēc, ka ik pa brīdim kāds zaglīgi palūr pa logu. Nez vai tiesnesis šādā veidā aplūkotu savu paša dārzu.”

“Bet varbūt tomēr viņš mājās ir viens pats un baidās, ka no ārpuses uzglūn briesmas.”

Rūdijs attālina binokli no acīm un paskatās uz mani.

“Korekti!” viņš nosaka un tad turpina lūrēšanu.

“Un kā mēs to varētu noskaidrot?” es jautāju.

Diemžēl atbildi nesaņemu, bet, godīgi runājot, arī man pašam nekas jēdzīgs nenāk prātā. Pieši šajā acumirklī iezvanās mans telefons.

“Un?” vaicā Paps.

“Apžēlojies, Eberhofer!” iesaucos.

“Tu tagad sarunājies pats ar sevi?” Rūdijs man uzšņāc.

“Nu tad stāsti kā iet Morāčekam?” Paps turpina bojāt man nervus.

“Nezinu un droši vien ari neuzzināšu, jo tu mani visu laiku traucē,” es atcērtu un pārtraucu sarunu.

Tad nekavējoties piezvanu Morāčekam. Bezcerīgi.

Kad sazvanu Landshūtes policijas iecirkni, man atbild cits kolēģis, bet arī viņš jau ir lietas kursā. Jo tā vien rādās, ka viss policijas iecirknis lokās smieklos. Par cūkas galvu un tādā garā. Dirsulis man tikai vēl paziņo, ka patruļmašīna esot atbraukusi uz Morāčeka māju, bet neviena tur nav bijis.

“Paldies par izcilo palīdzību.” Nu ko vairāk lai te saka.

Tad abi ar Birkenbergeru nedaudz muļķīgi sēžam mašīnā, blenžam uz māju un gaidām tumsas iestāšanos. Visai ilgi, varu teikt. Vienreiz pakustas aizkars, bet nav iespējams atpazīt, kas to kustina.

Viss kādreiz beidzas. Pilnīgi viss.

20.     nodaļa

>

Pie mājas piebrauc taksis un apstājas. Lēnām atveras durvis, un uz trotuāra izkāpj Morāčeka kundze. Sasodīts! Vajadzētu kaut ko darīt, pie tam ātri. Izkāpju no mašīnas un pēc iespējas neuzkrītoši pielavos viņai klāt. Pirmajā mirklī sieviete mani neatpazīst vai ari tik labi neatceras, bet tad tomēr iesaucas:

“Ak jā, jūs taču esat tas policists, kurš kopā ar manu vīru bija ieradies Verishofenes sanatorijā! Kāds bija jūsu vārds?”

Morāčeka kundze to visu paspēj pateikt, pirms es viņu maigi, bet pārliecinoši ievelku krūmājā.

“Ko, Dieva dēļ, jūs tagad darāt?!” Viņas nepatika ir nepārprotama.

“Palieciet slēpnī!” nosaku, ātri aizskrienu līdz ielai, paķeru koferi un novācu arī to no ugunslīnijas. Tad nedaudz aizelsies un izlauzies cauri briksnājam atkal stāvu tiesneša sievas priekšā. Šķiet, ne mans izskats, ne rīcība vinā necik lielu uzticību nevieš. Un laikam arī

>

Rūdijs ar savu binokli ne. Morāčeka kundze iesāk kliegt. Tikai tā mums vēl trūka! Aizspiežu sievietei muti, atveru automašīnas durvis, nogrūžu viņu uz pakaļējā sēdekļa un apsēžos blakus.

“Tagad es noņemšu roku no jūsu mutes un jūs pārstāsiet kliegt, skaidrs? Runa ir par dzīvību un nāvi. Jūsu dzīvesbiedram, iespējams, draud lielas briesmas.”

Morāčeka kundze izpleš acis un pavisam rātni paloka galvu. Es noņemu roku no viņas mutes, un viņa klusē. Taisnību sakot, pavisam klusu viņa nesēž, jo viņai klab zobi. “Kas noticis ar manu vīru, cienītais kungs…?” “Eberhofers,” saku. “Un tas ir mans kolēģis Birkenbergers.”

Rūdijs, uz mirkli atlaidis binokli, paceļ roku pie galvas militārā sveicienā. Morāčeka kundze palokās atpakaļskata spogulī.

Skopos vārdos izskaidroju viņai situāciju un to, ka mājā atrodas Kistners, kurš, visticamāk, tur viņas vīru ieslodzījumā. Nabaga sievietei acīm redzami kļūst slikti, viņa sagrābj manu roku.

“Viņš man piezvanīja, kad brauca mājup no Itālijas,” Morāčeka kundze pavisam klusi saka. “Lai taču arī es taisoties uz mājām, viņš teica. Nūjā, es jau arī biju kārtīgi izciemojusies pie savas māsas. Viņš sacīja, ka esot ļoti noilgojies pēc manis.”

Ļoti noilgojies? Te nu gan tiesnesis ir pārspīlējis, man jāsaka. Labi zinu, ka viņiem ar Papu gāja visai omulīgi.

“Es biju tik priecīga…” sieviete turpina un izšņauc degunu kabatlakatiņā. “Tā kā tik ilgu laiku sabiju salmu atraitnēs, gribēju šo vakaru sarīkot īpaši jauku. Pasūtīt picu, iedzert vīnu. Sveču gaismā.”

“Jā, un tāpēc, lai jūs no salmu atraitnes nekļūtu par īstu atraitni, mums jāsāk kaut ko darīt,” es pārtraucu viņas žēlabas.

“Jūs gribējāt pasūtīt picu?” iejaucas Rūdijs.

“Jā, picu. Un iedzert glāzi vīna…” Morāčeka kundze atkal nošņaukājas.

“Sveču gaismā,” piebilstu, lai aina būtu pilnīga.

“Tad tā arī dariet, cienītā kundze,” turpina Rūdijs. Mēs abi ar cienīto kundzi četracīgi blenžam uz Rūdiju no pakaļējā sēdekļa, un viņš pacietīgi sāk skaidrot savu domu:

“Pieņemsim, ka jūs tā pavisam vienkārši ieiesiet iekšā, akurāt kā grasījāties darīt. Nu, un kas notiks? Kistners jums neko ļaunu nedarīs divi ķīlnieki taču viņam patiks labāk nekā viens. Un tad jūs pasūtīsiet picu. Jo mājās droši vien nav nekā ēdama, te taču nedēļām ilgi neviens nav dzīvojis.”

“Uz ko tu tagad stūrē?” gribu zināt. “Tu taču to nedomā nopietni nabaga sievieti sūtīt drošās briesmās?” “Pagaidiet, Eberhofera kungs,” mani partrauc Morāčeka kundze. “Ideja nemaz nav tik slikta. Kistners patiešām man neko ļaunu nedarīs. Nemūžam. Viņš taču mani

>                                                                                           > pazīst, turklāt es viņam arī patīku. Ja viņš grib kādam ko ļaunu nodarīt, tad tas ir mans vīrs. Bet viņš jau tik un tā ir briesmās.”

“Vai jūs abi esat sajukuši prātā?” es sāku uztraukties. “Pat ja pieņemam, ka Morāčeka kundze ieiet iekšā, Kistners viņai neko ļaunu nenodara un tiek pasūtīta pica, kāds no tā labums? Viņi visi trīs tur, pāri ielai, vienkārši sēdēs pie galda un ņammās iekšā picu, vai arī es kaut ko nesaprotu?” “Mēs uz picas uzpilināsim miegazāles, tas taču skaidrs.” Rūdijs noņem no acīm binokli un pievēršas mums.

“Un kur, lūgtum, mēs tās dabūsim?” pajautāju.

Viņš atver cimdu nodalījumu, izņem pudelīti un novicina to mums acu priekšā.

“Tu līdzi vadā miegazāles?” Man trūkst vārdu!

“Vai tev pret to ir kas iebilstams?”

“Kam tev tās vajadzīgas?”

“Neparedzētiem gadījumiem. Man ir ļoti bīstams darbs, tāpēc jābūt gatavam visādām nejaušībām,” saka Rūdijs.

Ak tad visādām nejaušībām. Taisni jāsmejas.

“Saki nu skaidri un gaiši — ar šito tu savus sievišķus dabū gultā, vai ne?”

“Nekļūsti nu smieklīgs, Franci! Man tas nemaz nav vajadzīgs!”

“Ak tā? Un kad tad pēdējo reizi kādu nocopēji, ko? Uz brīvprātības principa, es domāju.”

Rūdijs kādu mirkli mierīgi lūkojas binoklī, bet tad spļauj laukā:

“Un kā iet tavai Sūzijai?”

Vina balsī dzirdu izsmieklu.

>

“Mani kungi, es lūdzu! Situācija patiesi ir nopietna. Birkenbergera kungs, ko jūs īsti domājat darīt ar pudelītes saturu?” jautā mana blakussēdētāja, paliekdamās uz priekšu.

“Tātad jūs, cienītā kundze, tagad ejiet iekšā, apsveicinieties ar savu viru un viņa sagūstītāju un tad tā vienkārši pasūtiet picu. Tieši tā, kā bijāt nodomājusi. Mājās nekā ēdama nav, un pēdējās stundās nekas arī netika piegādāts. Pastāv ļoti augsts iespējamības procents, ka Kistners ir izsalcis. Pēc tam mēs ar kolēģi novaktēsim

picas piegādātāju un appilināsim picu. Desmit minūšu laikā Kistners atslēgsies, varu derēt.”

“Arī es un mans nabaga vīrs,” nobēdājusies piebilst tiesneša kundze.

“To gan nevarēs novērst. Jums jāēd lēnām, vai saprotat? Bet ēst jums tik un tā vajadzēs, citādi Kistners nojautīs ko nelāgu.”

Kādu brīdi visi klusē, katrs iegrimis pats savās domās. Tad pēkšņi Morāčeka kundze pavisam izlēmīgi nosaka:

“Nu, sākam rīkoties!”

Man tas nešķiet labi. Nē, ne pavisam! Bet, tā kā man nav nekāda alternatīvā plāna, tad padodos.

Tiklīdz sieviete ar savu koferi pie rokas ieiet mājā un nozūd skatienam, man kļūst tik slikti, ka nemaz nespēju izteikt. Bet vienalga izlienu no automašīnas un dodos ceļā, lai pārtvertu picas piegādātāju. Rūdijs savā pārziņā paņem ielas otru pusi.

Tad iezvanās mans telefons.

“Ja atkal nometīsi klausuli, par sekām neatbildu, draudziņ!” ņurd Paps.

“Papu, ar savu nemitīgo zvanīšanos tu patiesi apdraudi tiesneša dzīvību. Kā lai viņu atbrīvoju, ja man nemitīgi jārunā ar tevi?”

“Bet vai viņš vēl ir dzīvs?”

>

“Tā varētu būt,” nosaku, un tad sakari pārtrūkst.

Krēslas stunda un picas piegādātājs ierodas vienlaikus. Es piebāžu picērijas puikam pie deguna savu dienesta

apliecību, Rūdijs noņem cepuri viņam no galvas. To viņš uzmauc uz sava pakauša un saka:

“Piegādi veikšu es. Galu galā mēs nevēlamies vēl kādu pakļaut briesmām.”

Tad atveram kārbu un esam pārsteigti par saturu picas pamatne ir noklāta ar jūras veltēm, pie tam pirksta biezumā. Jā, piebilst piegādātājs, mēs nekad netaupām uz garnējumu. Tur nu viņš nemelo. Tas arī saprotams, jo kurš gan nezina, cik tas ir kaitinoši saņemt plānu jo plānu maizes kārtiņu ar vienu tomāta šķēli un trim siera drupatām. Un par to vēl samaksāt kaudzi naudas! Un ja vēl nākas stundām ilgi gaidīt šo lielisko maltīti? Plus vēl var gadīties, ka tā nav pārlieku silta, šī pica…

Bet nu par lietu. Tātad Morāčekiem ir piegādāta pica, riktīgi karsta un ar pamatīgu jūras velšu garnējumu. Savukārt mēs zinām, ka Morāčekam un arī viņa sievai ir alerģija pret jūras veltēm. Skaidrs, pica domāta Kistneram. Tāpēc mēs tai uzgāžam tik daudz miegazāļu, ka tinteszivs gandrīz jau atgūst peldēšanas prasmi. Tad Rūdijs paķer kārbu, dodas cienījamā tiesneša mājas virzienā un piezvana pie durvīm.

Paiet brītiņš, pirms durvis atveras, bet tad tur stāv Morāčeka kundze un apmaina picas kārbu pret skaidru naudu. Sieviete nervozē, to labi redzu no sava krūmāju aizsega, pie tam viņa pat nepaskatās uz Rūdiju.

Picas piegādātājs saņem naudu, cepuri un prom ir. Mans urīnpūslis sāk spiest, tāpēc iztukšoju to tepat, dažus soļus tālāk. Tad automašīnā atgriežas Rūdijs, bet pēc tam vairs nenotiek nekas. Mana pulksteņa sekunžu rādītājs kustas tik lēni, ka to varētu apsūdzēt sabotāžā. Laikā,

kad neblenžu pulksteni, blenžu uz māju. Ari Rūdijs dara tāpat. Protams, ar binokli. Vairākas minūtes nenotiek nekas. Pilnīgi nekas!

Tad pēkšņi tiek atrautas automašīnas pakaļējās durvis un es savā pakausī sajūtu kaut ko aukstu un metālisku. Tas ir Kistners, kurš iesvempies aizmugures sēdeklī un tagad ņirdz atpakaļskata spogulī. Vienā rokā viņš tur picas kārbu, otrā revolveri. Tas ir brīnišķīgs ierocis, Smith&Wesson. Vienmēr tādu esmu gribējis.

“Nu kā, viss čikiniekā?” viņš jautā, atver kārbu un nokož picas gabalu.

Rūdijs noliek binokli un lēnām griežas uz aizmuguri.

“Nē, nē, draudziņ. Ķirbi pagriez atpakaļ. Uz priekšu, saprati?” gremodams izrīko Kistners.

Rūdijs paklausa.

“Kas ir šitais maitasgabals?” Kistners tagad jautā man, vienlaikus kā traks vicinādams ieroci.

“Tas ir mans kolēģis Birkenbergers,” saku.

“Tas ir mans kolēģis Birkenbergers,” psihopāts mani izmēda.

Rūdijs paloka galvu. Izskatās visai muļķīgi, bet viņš to tik un tā dara.

“Vai arī kolēģis Birkenbergers ir iemīļojis krievu ruleti tāpat kā komisāra kungs?” Kistners turpina iztaujāšanu.

“Nē!” atbildam gandrīz vienlaikus.

“Nē? Nu tad mums jāsāk ar tevi, Eberhofer.”

Psihais iegriež magazīnu un pieliek stobru man pie pakauša.

“Vai vēl atceries, komisāra kungs, cik daudz prieka toreiz bija ar krievu ruleti? Katrā nolādētajā stāvlaukumā. Mēs ķēnišķīgi izpriecājāmies, vai ne?”

Tad viņš nospiež gaili.

Klakš.

Un es esmu ļoti priecīgs. Par to, ka šobrīd izdzīvoju. Un par to, ka pirmīt krūmos pačurāju.

Kistners smejas. Un iekožas picā.

Un iegriež magazīnu.

“Tā, kolēģi Birkenberger, tu jau redzēji, tas nav sāpīgi,” viņš pasaka un nospiež gaili. Tieši pie Rūdija labās auss.

Klakš.

Rūdijam uz pieres izspiežas tādi sviedru pilieni, ka nemaz nav iedomājams. Bet arī viņš izdzīvo.

“Labāk, Kistner, ēdiet savu picu, kamēr tā nav atdzisusi!” saku. Ja viņš tik lēni ēdīs, mūs agri vai vēlu nošaus.

Psihopāts iekožas picā. Bet tik un tā pagriež magazīnu. Šoreiz atkal ir mana kārta.

Tomēr mani viņš tādā veidā nevar iebaidīt, jo esmu diezgan pārliecināts, ka magazīnā nav nevienas patronas. Tīra panikas celšana, gribētos teikt.

Iespējams, Kistners ir ievērojis manu sejas izteiksmi, jo nu viņš izņem magazīnu un parāda to man. Un tajā neatrodas viena patrona. Tur ir divas. Tātad četras patronu vietas magazīnā ir tukšas.

Aptvere griežas.

Stobrs pieskaras manam pakausim.

Un man uznāk panikas lēkme.

“Ko, nolādēts, jūs tagad ar mums darāt?” es viņam uzbrēcu.

“Mans Dievs! Nekliedziet uz mani tā!” Kistners sāk trīcēt un aizklāj sev ausis. “Jūs tā nedrīkstat uz mani kliegt. Jūs neesat mana māte!”

Nē, tā gan es neesmu! Pasarg Dievs!

“Nu tad izstāstiet, ko vēlaties ar mums darīt!” saku vēlreiz, šoreiz klusāk.

Viņš smejas.

“Ko vēlos ar jums darīt? Varat minēt trīs reizes! Ņemot vērā, ka labākas iespējas jūs abus novākt no ceļa man tik drīz nebūs. īpaši tāpēc, ka jau rīt būšu aiz trejdeviņiem kalniem. Aiz trejdeviņiem kalniem, pie septiņiem rūķīšiem. Ha-ha! Bet pirms tam man vēl vajadzīgs maisiņš ar zeltu. Ha-ha!”

>

Pie septiņiem rūķīšiem. Viss skaidrs.

“Jūs gribat mūs nošaut?” es cenšos saprast.

“Ak, komisāra kungs sāk nervozēt. Tieši tāpat kā tiesneša kungs. Tieši tāpat. Kādi jūs tomēr esat zaķpastalas, jūs, tiesīguma un kārtības pavēlnieki. Ha-ha-ha! Nožēlojami. Nekādas vīrišķības, nekāda mugurkaula. Puņķaini sievišķi. Pretīgi.”

“Ko nodarījāt Morāčekiem?”

“Morāčeki… Viņi šobrīd ar rokudzelžiem ir pieslēgti pie radiatoriem un ēd savu picu,” Kistners atbild un atkal iekožas šķēlē.

>

“Tas jauki,” saku jau nedaudz nomierinājies. “Vai tā ir laba? Es domāju, pica?”

Kistners paloka galvu. Un pamatīgi iekožas picā. Tad vēlreiz. Nu tad beidzot!

“Ļoti laba. Un garnējums nav žēlots. Ko tādu ne vienmēr var dabūt,” viņš saka un kož atkal.

“Jā, ko tādu patiesi ne vienmēr var dabūt. īpaši tad, ja…”

“Kuš!” Kistners mani pārtrauc, ar piedurkni noslauka muti un noliek kārbu pie malas.

Ar acs kaktiņu paspēju saskatīt, ka viņš apēdis apmēram pusi.

“Tā, kur mēs palikām?” psihopāts atkal ar baudu iegriež magazīnu.

“Vai Morāčekiem klājas labi?” vēl painteresējos.

“Viņiem klājas brīnišķīgi. Ne matiņš nav nokritis no galvas. Jo šodien viņi vēl ir pārlieku vērtīgi. Taču rīt… Šodien cepu, rīt vāru, parīt eju pēc ķēniņienes bērna. Ha-ha-ha! Vai pēc Morāčeka. Vai arī viņa sievas.”

Jēzus Kristus! Laikam šobrīd iet bojā pēdējās smadzeņu šūnas.

>

Magazīna griežas.

Stobrs pietuvojas maniem deniņiem.

“Lūdzu!” Pēkšņi savā sēdeklī sakustas Rūdijs. Par viņu jau biju piemirsis.

“Ak kolēģis Birkenbergers vēlētos būt pirmais?” Kistners jautā un smejas.

Rūdijs tikko manāmi papurina galvu.

Kistners tik un tā pārvirza ieroci no maniem deniņiem uz Rūdija galvu. Tad nospiež gaili.

Klakš.

Rūdijs trīc.

Man gar acīm paskrien bērnības ainiņas. Mana pirmā skolas diena, kad Leopoldam piemetās krampji, jo viņš nesaņēma saldumu tūtu. Paps, protams, uzreiz aizskrēja uz bodi, lai viņam tādu sagādātu. Karstās vasaras dienas kopā ar Omi zemeņu dobēs. Karstās pēcpusdienas kopā ar Sūziju pie dīķa. Vai man ir lemts jebkad vēl redzēt Sūziju? Vai arī Omi? Vai es vēl kādreiz ēdīšu viņas kolosāli garšīgos kartupeļu salātus?

Gremdēšanās pagātnē liek man sajusties izsalkušam.

“Ei, Kistner, ja vairs negribat picu, varbūt iedosiet kādu gabaliņu man?” izmisuma mākts, pavaicāju. “Jebkuram uz nāvi notiesātajam taču ir tiesības uz pēdējo maltīti.”

“Ha! Gribētos gan, draudziņ,” iesaucas nabaga vientiesis un iekožas picā tā, it kā rītdiena varētu nepienākt.

Tad viņš sāk rīstīties. Beidzot!

>

“Šķiet, ka man kļūst slikti,” psihais vēl paspēj pateikt, pirms nogāžas slīpi.

Kad esam pārvarējuši histērijas lēkmi, iestiepjam Kistneru ar visu picas kārbu Morāčeka mājā. Nē, vispirms es atrunāju Rūdiju no Kistnera olu sašaušanas un tikai tad aizstiepjam viņu prom. Vai arī, pareizāk sakot, aizvelkam prom. Aiz kājām. To, ka galva dauzās pret pakāpieniem, Kistners nejūt, jo ir pamatīgi apdullis. Viņa bikšu kabatā atrodam mājas atslēgas, atveram durvis, ieejam iekšā un nosēdinām Kistneru krēslā. Tad atbrīvojam no radiatoriem absolūti apjukušos laulātos.

Kistners vienā mierā sēž krēslā, iemidzis. Viņam priekšā līdz pusei izēsta picas kārba. Morāčeka kundze atnes fotoaparātu, un mēs uztaisām nelielu, bet lielisku fotosesiju. Iemūžinām to, kā stāvam apkārt Kistneram. Viņam priekšā, aiz muguras, pie sāniem. Rindas kārtībā sasēžamies psihopātam klēpī. Piezīmējam viņam Hitlera Ūsiņas. Uzfrizējam panka grebeni. Tā sakot, itin jautri pavadām laiku.

Visbeidzot es piezvanu uz Landshūtes policijas iecirkni un saku, lai kolēģi brauc šurp. Visi un tūlīt. Tā arī notiek.

“Jā, te jau bez desām var palikt!” saka kolēģis, aplūkojis Kistneru, un no sajūsmas sit sev pa gurnu. “Kā šis izskatās!”

“Nu, kā jau tāds psihopāts var izskatīties,” nosaku.

Kolēģis palūkojas apkārt.

“O, pica! Lieliski. Vēl neko neesmu ēdis. Vai drīkstu?” viņš jautā un rāda uz Kistnera picas kārbu.

“Droši! Ķeries tik klāt!” atbildu.

)

Pēc desmit minūtēm arī viņš guļ kā zīdainis.

“Izskatās, ka jums visai stresains darbs,” saku kolēģa palīgam. “Vai arī varētu būt, ka viņš ir totāli piedzēries?”

Visbeidzot palīgs sapako Kistneru un paņem sev līdzi. Kopā ar piedzērušos policistu. Nu gan visi darbi ir galā.

Kad slepkavnieks kopā ar žandarmu baru ir prom, iedzeram vienu šnabīti nervu nomierināšanai.

“Kas tur galu galā bija? Vai Kistners kopā ar jums vēlējās nodibināt komūnu?” jautā Rūdijs smīnēdams. Izskatās, ka viņa humora izjūta sāk atgriezties. Sejas krāsa gan vēl ne.

Tomēr Morāčeks paliek nopietns.

“Manai dzīvībai draudēja nopietnas briesmas, draudziņ,” viņš nosaka pagalam drūmu seju.

Es uzreiz atceros par Papu.

“Ak, tiesneša kungs, esiet nu tik laipns un nedaudz parunājiet ar Papu. Viņš ir ļoti norūpējies.” Pasniedzu Morāčekam telefonu, un viņš zibenīgi to paķer.

“Eberhofer!” tiesnesis kliedz klausulē. “Es biju ļoti lielās briesmās!”

Un tad, dzirdot telefona sarunu, mēs uzzinām, ka Kistners vēlējies piekļūt Morāčeku naudai. Viņš gribējis pašā rīta agrumā kopā ar tiesnesi doties uz krājkasi, turot

koltu pie juridiskās muguras, un tur iztukšot visu kontu. Varbūt pēc tam viņš to pat atstātu dzīvu, tā esot piebildis. Bet tikai varbūt. Sevišķi viņš nopriecājies par to, ka arī tiesneša kundze atgriezusies mājās. Jo šajā gadījumā viņam nebūtu jāiet uz krājkasi, viņš varētu ērti sēdēt uz tiesneša sofas un gaidīt laupījumu. Nebija taču nekādu šaubu, ka tiesnesis trīcēs un drebēs par savas mīļotās sievas dzīvību. Tā, lūk. Visi trumpji Kistnera rokās.

Bet tad mēs abi ar Rūdiju pārvilkām svītru slimo smadzeņu radītajam plānam. Ne no slepkavošanas, ne laupīšanas nekas nesanāca. Tā stāsta tiesnesis. Tad viņš ietur pauzi.

“Jā,” beidzot Morāčeks nosaka un atkal ietur pauzi. Tad paskatās uz mani. Visai caururbjoši. Pēc tam viņš turpina: “Es jūs arī, Eberhofer! Es jūs arī!”

“Nu jau gan pietiks!” iesaucos un atņemu tiesnesim telefonu. “Sarunas ar Itāliju maksā veselu bagātību.”

Morāčeks ieelšas.

Tā kā situācija kļūst visai pārjūtīga un, iespējams, arī nedaudz neveikla, labāk atvadāmies un taisāmies ceļā.

“Kas tas bija? Vai viņš atzinās Papam mīlestībā vai kā?” ceļā uz automašīnu man pajautā Rūdijs.

Paraustu plecus. Nenoliedzami, tieši tā tas izskatījās.

“Varbūt aizejam paēst? Lai atbrīvotos no Itālijas pēcgaršas.”

“Labs ir, dārgumiņ!” piekrīt Rūdijs un apliek roku man ap pleciem.

“Pirmklasīgas nūdeles,” vecais čoms nomurrā maltītes laikā.

“Mīkstas kā sviests, nedaudz pašķīdušas. Sapnis! Citādi mūžīgi tie itāļi ar savu al dente. Visam jābūt al dente. Bet kāpēc gan? Ja man uznāk vēlēšanās kaut ko grauzt, tad pasūtu cūku stilbiņus.”

Pēc pirmklasīgajām nūdelēm pasūtām sev vēl arī pirmklasīgu tiramisu. Tad atvadāmies.

21.     nodaļa

J

Kad pārnāku mājās, visi, protams, guļ svētā mierā, tāpēc ari es noliekos uz sava dīvāniņa un daru tāpat. Nākamajā dienā agri no rīta ienāku virtuvē un tur jau Leopolds brokasto kopā ar savu dzimtu. Ludvigs, mani ieraugot, priecājas, lai arī ne tik ļoti, kā man gribētos. Viņš apgūlies pie Leopolda kājām un luncina asti. Tas arī viss. Toties Sušija priecājas jo vairāk sēž savā krēsliņā un stiepj man pretī rociņas.

“Onkul Franc,” viņa sauc, un es jau esmu izkusis. Nu labi, tas vairāk izklausās pēc “okuvancs”, bet tik un tā. Paņemu sīkaļu rokās, un viņa man plaukšķina pa seju. “Sušija pateica “onkul Franc”, tas ir neticami!” saku. “To es viņai iemācīju,” paskaidro Panida. Tad viņa atnes jaunus galda piederumus un ielej man kafiju.

“Vai Itālijā nebija labi, ka esi jau atpakaļ?” Leopolds vaicā.

“Itālijā bija lieliski. Vienkārši lieliski. Tie bija profesionāli iemesli, kas mani piespieda atgriezties.”

Pārgriežu maizīti un uzsmērēju biezu sviesta kārtu. Pirmais kumoss — svētlaime.

“Phe!” izgrūž Leopolds. “Profesionāli iemesli, kā tad. Kādam itālim izrakstīji soda kvīti, ja?”

Uz kaut ko tādu pat netaisos atbildēt. Vienkārši ignorēju veco dirsuli, un tas viņu aizvaino vēl vairāk. Tad viņš aiznes savus traukus līdz izlietnei un paņem no manis Sušiju. Bērns tūlit pat sāk raudāt. Nu re, mīļais Dieviņš par mums visiem gādā.

Pēc brokastīm dodos pastaigā ar Ludvigu. Šoreiz mums vajag 1:21. Man šķiet, tas ir tāpēc, ka viņš nevis skrien man pa priekšu kā parasti, bet gan velkas nopakaļus kā slapjš pūdelis. Nolaistu asti un nokārtu galvu. Tā teikt, pārmetums vispārākajā izpausmē. Droši vien paies vairākas nedēļas, iekams Ludvigs man piedos Itālijas sānsoli.

Aizbraucu uz darbu un jau gaitenī satieku birģermeistaru.

“Nu, kā klājas termītiem?” jautāju.

“Eberhofer, tas jauki, ka atkal esat klāt! Mēs jau saņēmām brīnišķīgās ziņas.”

Tieši kuras brīnišķīgās ziņas viņš domā?

“Tieši kuras brīnišķīgās ziņas jūs domājat?” apvaicājos pa ceļam uz kafijas automātu.

Birģermeistars rātni tipina man līdzi.

“Nu taču jau par Sūziju. Par to, ka atbrīvojāt viņu no verdzības un ka viņa atkal atgriezīsies pie mums. Tas ir vienkārši lieliski! l ikai… ēē… kur viņa galu galā ir?”

“Sūzija?” jautāju, liedams krūzītē kafiju.

Viņš paloka galvu.

“Itālijā,” saku un apmaisu kafiju.

“Vai tad jūs nepārvedāt viņu mājās?” Birģermeistara balss iegūst viegli histērisku pieskaņu.

“Vai es kāds transportserviss, vai? Varbūt man pavisam nejauši šad un tad gadās arī kādi ar dienestu saistīti pienākumi. Un, jā, ja reiz runājam par dienestu, kas galu galā ir ar termītiem?”

Birģermeistars izrauj man no rokām kafijas krūzi un kliedz:

“Kamēr Sūzija nebūs atpakaļ, jūsu kabinets būs slēgts, skaidrs? Steidzamu labiekārtošanas darbu dēļ. Termīti, cik tālu vien acs var saredzēt.” Un viņš izstumj mani pa durvīm.

Skaisti.

Laimīgā kārtā nākamajā priekšpusdienā notiek atgriešanās. Pagalmā iebrauc Flecingers, no viņa darba mašīnas izlien Paps un Ome, kuriem vispirms ir jāizstaipa notirpušie kauli. No pakaļējā sēdekļa izvelku gorillu, tam blakus sēž Sūzija.

“Vai negribi kāpt laukā?” jautāju viņai.

Sūzija papurina galvu.

“Tu apsolīji sagaidīt manu pamošanos,” viņa bēdīgi nosaka.

“Bet, Sūzij, lieta grozījās ap dzīvību un nāvi. Vai Paps tev to nepastāstīja?”

“Tā ir mūžīgi, Franci, vienmēr kas cits tev svarīgāks. Manis pēc kaut vai par dzīvību un nāvi. Bet nekad iemesls nav mana dzīve. Nekad!” Un vina aizver auto durvis.

>

Visai dumji tagad tur stāvu starp koferiem, turot rokās cilvēka lieluma gorillu. Flecingers atkal iekāpj mašīnā un aizbrauc. Ludvigs uzrūc mērkaķim.

Tad ar Sušiju uz rokām pagalmā iznāk Leopolds.

“Obba!” mazā iesaucas, tiklīdz ierauga Papu, un viņš priecājas.

Bet tad sīkaļa ierauga gorillu.

“Babba!” viņa sajūsmināta iesaucas un izstiepj tam pretī savas mazās rociņas.

“Skat tik, tava meita jau var pateikt “papa”,” uzsaucu Leopoldam smīnēdams.

Rūķdegune atčāpo līdz gorillai un ar visu savu sīko ķermenīti piespiežas pie plīša vēdera. Ludvigs novēršas. Novēršas un rūkdams dodas cūkkūts virzienā. Tur viņš apguļas. Man šķiet, ka tāpēc, lai aizkavētu konkurenta ievākšanos savā teritorijā.

Tad Omei steidzami jātiek pie Zimmerļa šis un tas jāiepērk, lai varētu kaut ko izvārīt. Jo viņai līdz kaklam apnikusi visa tā itāļu ēdmaņa. Ņemam divus dučus cepamdesiņu, trīs mārciņas dārzeņu un pāris kukuļu rudzu maizes. Lieliska lieta. Tad, drošs paliek drošs, paņemam arī sinepes. Nekad jau nevar zināt, kad tās beigsies, un, ja īsto brīdi nenovaktē, tad ir briesmas klāt.

“Vai tava bodīte atkal labākajā kārtībā?” jautāju Zimmerlim, kamēr maksāju par pirkumu.

“Par to varu galvu likt ķīlā,” viņš nosaka, sniegdams atlikumu.

“Un Maksis? Ko tu izdarīji ar Maksi?” es turpinu pratināšanu.

“Samalu desās. Ar ragiem un nagiem,” atsmej Zimmerlis un sniedz man iepirkumu. “Un, vai zini, garšo lieliski.”

Kad atgriežamies mājās, Paps jau mani gaida.

“Klau, Franci,” viņš nekavējoties saka, “man noteikti vajadzētu satikt Morāčeku. Varbūt vari mani aizvest?”

Vājprāts, tas jau kļūst dīvaini.

“Kāpēc tev tieši tagad noteikti jāsatiek Morāčeks? Ir pagājušas nepilnas divas dienas, kopš pēdējo reizi redzējāties,” es runādams ienesu dzimtajā virtuvē pirkumus.

“Tik un tā!” Paps burtiski luncinās man apkārt.

“Tevi vajag kaut kur aizvest, Papu? Es to labprāt izdarītu,” no dīvāna puses uzsauc siekalcūķis.

“Nē!” noskalda Paps. “Francim mani jāaizved.”

Lai notiek, taisāmies ceļā.

Morāčeka kundze priecājas, mūs ieraudzījusi. Viņas dzīvesdraugs jau tik daudz esot paspējis pastāstīt par Papu! To es spēju iedomāties. Arī Paps priecājas. Bet diemžēl tikai īsu brīdi, jo uzzina, ka tiesneša nemaz nav mājās. Viņš pašā rīta agrumā saņēmis telefona zvanu no tiesas, paskaidro kundze. Kāds kolēģis esot saslimis, un Morāčekam vajadzējis to aizvietot. Tāpēc tagad viņš atrodoties tiesas zālē.

“Žēl gan,” saku Papam, kad esam iekāpuši automašīnā.

“Brauc uz tiesas namu,” viņš mani izrīko.

“Kā, lūdzu?” jautāju.

Vai viņš ir pie pilna prāta?

“Nu, lūdzu!” Paps atkal sāk pieglaimoties.

Dieva vārdā!

Pie tiesas durvīm karājas uzraksts:

Finkensteras lieta.

Ļaunprātīga krāpšana un maldināšana vainu pastiprinošos apstākļos.

Slēgta sēde.

Advokāti visīstākās hiēnas. Smags gadījums nabaga tiesnesim trāpījies, nekādu joku.

Tā nu apsēžamies pie tiesu zāles durvīm un es vēroju, kas notiks.

Un notiek arī!

Paps piepeši pielec kājās un dodas uz tiesu zāles durvīm.

“Tu nedrīksti iet tur iekšā!” es uzsaucu.

“Jūs nedrīkstat iet tur iekšā!” sauc tiesas darbinieks.

Bet Paps jau ir iekšā. Zālē šobrīd valda nāves klusums, un Paps uz mirkli paliek stāvam durvīs.

“Jā, lūdzu?” jautā viena no hiēnām.

Paps aši paskatās apkārt un tad mērķtiecīgi dodas pie tiesneša galda.

“Morāček!” viņš iesaucas un izpleš rokas.

“Eberhofer!” iesaucas tiesnesis un tādā pašā veidā nāk pretī Papam. Tad viņi kādu brīdi stāv apkampušies. Visai garu brīdi, jāpiebilst.

“Cik gan es esmu priecīgs, ka ar jums viss kārtībā,” Paps saka pavisam žēlabainā balsī.

“Un es vēl jo vairāk,” piebilst tiesnesis un iesmejas.

“Varbūt jūs varat apkampties no dienesta pienākumiem brīvajā laikā?” jautā otra hiēna.

“Klusumu tiesas zālē!” uzkliedz Morāčeks.

Sieviete uz apsūdzēto sola noslauka mitrās acis. Skats viņu ir aizkustinājis. Tagad ir pilnīgi skaidrs, ka viņa nekad mūžā nevarētu būt krāpniece. Kur nu vēl ļaunprātīga.

Kungi melnajos paltrakos sēž aiz saviem nāvīgi svarīgajiem laptopiem un nervozi bungā ar pirkstiem pa galdu.

“Uz vienu alu rītdien?” beigās noprasa tiesnesis.

“Uz vienu alu,” piekrīt Paps.

Tad mēs ejam prom.

Atpakaļceļā man nav miera gribu šo to noskaidrot.

“Klau, Papu, telefona sarunā aizvakar Morāčeks tev teica: “Es jūs arī, Eberhofer. Es jūs arī.” Ko viņš ar to domāja?”

Paps smejas. Pavisam klusu un krekšķīgi.

“Es tiesnesim jautāju, vai viņš priecājas, atkal saticis savu sievu,” Paps beidzot atbild.

Aha.

“Un tālāk?”

lad viņs teica ja .

Apžēliņ, vai man katrs vārds būs ar knaiblēm jāvelk ārā?

“Un tālāk?” mudinu.

“Tad es tiesnesim teicu, ka viņu apskaužu.”

“Un tad viņš savukārt pateica, ka apskauž tevi?”

Paps paloka galvu. Pavisam noslēpumaini pasmaida un paloka galvu. Par to man nedaudz jāpadomā.

“Pie vella, par ko gan Morāčeks tevi apskauž? Tavas izlaidīgās dzīves dēļ, vai?”

“Nūja,” noņurd Paps. “Gandrīz pēc tā arī izskatās.” Kādu laiku klusējam.

“Kas galu galā ir ar tavu Sūziju?” viņš vēl grib zināt. “Nekas nav. Princese ir saskābusi par to, ka nesēdēju pie durvīm, kad viņa pamodās.”

“Ak tad saskābusi…” Paps nosaka un tad skatās laukā pa logu.

22.  nodaļa

Dažas dienas vēlāk pie Volfija satieku Zimmerli un Flecingeru. Abi stāv pie letes un dzer alu. Dažus metrus tālāk stāv brāļi Beišeļi un ari dzer alu. Protams, šiem ir ari šņabis, bet uzdzeršanai alus.

Tad Flecingers pastāsta, ka atkal dzīvojot darbnīcā, jo Marija uzzinājusi par viņa atvaļinājuma blēņām.

“No Gizelas viņa neko neuzzināja!” Zimmerlis nodārdina un ar švunku noliek savu alus kausu.

“Kā tad tu to aizkavēji?” painteresējos, lai kāpinātu spriedzi.

“Ar viņas slaveno šokolādes-ananasu torti,” nosaka Zimmerlis, lepni izgāzis krūti. “Ar to, kuru viņa visos iespējamos godos staipa līdzi. Un kuras recepti nevienam neizpauž. Ne par kādu naudu ne. Kaut gan to Gizela vispār nevar izdarīt, jo viņai tās nemaz nav. Patiesībā recepti zina tikai viņas tante, kura arī cep šo brīnišķīgo torti. No viņas tad Gizela to vienmēr savāc, bet atklātībā bauda toršu fejas godu.”

“Tas gan ir viltīgi,” nosaka Flecingers, iespaidots no dzirdētā.

“Viltīgi gan, bet ne pārāk izdevīgi, tāpēc ka šitā stulbā torte man vienmēr izmaksā apmēram simts kilogramu

gaļas. Vecene jau galu galā to nedara par velti.” Miesnieks ir visai iepīcis.

“Un tu tātad piedraudēji izpaust noslēpumu, ja viņa ko izstāstīs Marijai?” secina Flecingers.

“Skaidra bilde, mans draugs.”

Flecingers jūtas aizkustināts un uzsauc visiem saviem labajiem draugiem Kьmmerling. Un tad pastāsta, kā Marija uzzinājusi par viņa atvaļinājuma flirtu. Pavisam vienkārši — viņa koferī atradusi sinhronās meitenes peldkostīmu.

“Sākumā gan teicu, ka tas ir viņai. Kā suvenīrs no ceļojuma. Un Marija priecājās,” Flecingers stāsta. “Bet pēc tam… pēc tam viņa atrada to stulbo veltījumu, kas bija uzmālēts ar marķieri. “Lai tu mani neaizmirstu!” tā tur bija rakstīts. Līdz ar to visi prieki vējā.”

Marija izlidinājusi peldkostīmu pa durvīm. Un drīz pēc tam arī Flecingeru. Bēdu ieleja, ko tur vairāk lai saka. Uzsaucu visiem vēl pa glāzei.

“Tas ir tikai tāpēc, ka vienmēr esi tik neveikls,” nosaka Zimmerlis un pasūta sev alu.

“Jā, mana vecā arī šai jomā nav pārāk veikla,” piepeši mums blakus ierunājas Beišelis.

Brālīt balto, kā tagad nosvīst Flecingers!

“Bet es vienmēr saku: to, ko padara kāds cits, man vairs nevajag darīt, vai ne,” turpina Beišelis.

Nūjā, acīmredzot nav viegli dalīt gultu ar nimfomāni.

Tad atveras durvis un uz sliekšņa parādās Paps. Pēc īsa mirkļa viņam seko Morāčeks. Zimmerlis visiem pasūta Kьmmerling, es izdzeru savējo un eju mājās.

Nākamā diena ir svētdiena un pie reizes ari diena, kad mūs pamet Leopolds ar savu mazģimeni. Nu ko tur padarīsi pat visjaukākais atvaļinājums kādreiz beidzas. Pie tam rit pašā agrumā pie viņa ieradīšoties nāvīgi svarīgi izplatītāji, lai parādītu jaunākos izdevumus, kurus mans lieliskais brālis ir gatavs piedāvāt lasītājiem. Un tāpēc tagad jāatvadās. Personīgi man tas pilda sirdi ar prieku. Bet vēl lielāku prieku man sagādā Ome, jo viņa pagatavo atvadu mielastu, kas ir smalkākais no smalkajiem. Cūkas cepetis ar knēdeļiem un dārzeņiem, un tas viss, pats par sevi saprotams, peld bagātīgā alus mērcē. Ja kādreiz būtu iespēja izvēlēties veidu, kā nomirt, tad es labprāt noslīktu Omes taisītajā alus mērcē.

Pēc ēšanas mēs aizstiepjam uz Leopolda auto neiedomājamu daudzumu koferu, un tad notiek lielā apskaušanās. Tas gan nenozīmē, ka es apskautu veco siekalcūķi. Nē, paldies. Man pietiek ar plaukstu sasišanu. Toties Paps tiek gandrīz nosmacēts apskāvienos.

Sušija sāk raudāt, kad Panida viņu iesēdina autosēdeklītī. Nabaga sīkaļa. Tad lēni, bet pārliecinoši auto pazūd tālumā. Paps vēl kādu laiku stāv un māj ar roku. Pat tad, kad ceļa putekļos nekas vairs nav redzams.

Es pasaucu Ludvigu, un mēs dodamies savā ierastajā līkumā.

Tas ir telefons, kurš rīta agrumā nežēlīgi saplēš manus sapņus. Zvana birģermeistars.

“Kas ar jums ir, Eberhofer?” viņš trallina klausulē.

“Un kam būtu jābūt?” es jautāju, pieslējies sēdus. Uzspiežos Ludvigam uz ķepas, un viņš apvainojies palien zem dīvāna.

“Nu kur jūs esat? Ir pirmdiena, tātad darbdiena. Jau esat aizmirsis?” birģermeistars turpina.

“Un kā tad ar termītiem?”

“Termītiem? Kādiem termītiem? Pasarg Dievs, ko jūs muldat? Mūsu platuma grādos vispār nekādu termītu nav. Tad nu, lūdzu, ārā no migas un pretī jaunai dienai!”

Esmu nedaudz apjucis un nevaru atrast savas čības. Pēc dušas vispirms eju uz māju, lai pabrokastotu. Paps vēl guļ, tomēr Ome nekavējoties īsteno visas manas kulinārās vēlmes. Ja visu esmu sapratis pareizi, tad birģermeistara vēstījums patiesībā bija tāds, ka Sūzija ir atgriezusies. Ieņēmusi savu veco darbavietu, un pašvaldībā atkal iestājies miers un laime.

“Šodien uz pusdienām, puika, nebrauc mājās,” man pakaļ nokliedz Ome, kad eju uz trafaretēto auto. “Šodien ir varžacis.”

Nu forši. Varžacu dēļ man jāmirst badā.

Kad atgriežos savā kabinetā, nekas nav mainījies. Viss izskatās tieši tāpat kā manā pēdējā darbdienā. Par kaut kādiem remontdarbiem vai ko tamlīdzīgu vispār nav ne runas. Godīgi sakot, man jau bija tādas aizdomas.

Piezvanu Morāčekam, lai uzzinātu, kā virzās Kistnera lieta. Bet nevirzās nekādi. Tāpēc, ka viņa nemaz nav uz vietas, šī tiesneša. Viņam esot darīšanas ārpus

tiesas ēkas, man pa telefonu paskaidro čaklā adītāja. Hmm, nez kādas gan tiesnesim var būt darīšanas ārpus tiesas ēkas, nu bet labi. Palūdzu vienīgi, lai adītāja paziņo Morāčekam par manu zvanu, un viņa apsola to izdarīt.

Tad palūkojos apkārt kabinetā: varbūt te kaut kas būtu padarāms? Bet nekā. Pilnīgi nekā. Var teikt, ka jūtos visai garlaikots. Varētu aiziet pēc kafijas, kā vienmēr daru. Tagad, kad ir atgriezusies Sūzija, kafija varētu garšot pavisam citādi nekā iepriekš, kad tā atgādināja vecu kājslauķi. Bet tad man būtu jāiet uz viņas kabinetu. Uz Sūzijas kabinetu tātad. Un uz to man nav nekāda iekāriena. Nu pilnīgi nekāda. Jo tad varētu izskanēt kaut kādi pārmetumi, tādi kā “tu man apsolīji, ka būsi te, kad pamodīšos” vai kaut kas tādā garā. Nepavisam nav iedvesmojoši. Nē, paldies.

Tātad apsēžos pie galda, paņemu papīra lapu un izloku ideālu lidmašīnu. Uzceļu kājas uz galda, aizlidinu lidmašīnu pāri kabinetam.

“Kā tad, Eberhofer,” nosaka birģermeistars, klusi ienācis pa durvīm. “Tikko darbdiena sākusies, un jūs jau tūlīt iegrimis smagā darbā.”

Viņš apsēžas uz krēsla man taisni pretī. Es palaižu nākamo lidmašīnu. Tā īsu brīdi paliek karājamies pie gleznas rāmja, tad nokrīt zemē.

“Bet man jums kaut kas ir sagatavots,” birģermeistars turpina.

“Un tas būtu?”

«np *1 »

iribine.

“Jūs man esat sagatavojis tribīni?”

“Jā, arī jums, Eberhofer. Ha-ha! Mums visiem, protams. Sarkanbaltā futbola biedrība ir saņēmusi pilnīgi jaunu tribīni. Nu labi, pilnīgi jauna tā nav, bet mēs to dabūjām ļoti lēti. Tā teikt lietotu. Diemžēl vairs nav izjaucama, saprotiet. Ierūsējušas skrūves un tādā garā. Tieši šobrīd transports ir ceļā, un apmēram divu stundu laikā tribīne būs klāt.”

“Un kas man no tā?” jautāju, kamēr salasu savas lidmašīnas.

“Tas taču skaidrāks par skaidru! Jums jāpavada kravas mašīna ar signālugunīm un visu, kas tur pienākas. Lai, nedod Dievs, kas nenotiktu. Un vislabāk būtu, ja jūs tagad nekavējoties dotos ceļā.”

“Ak tad pavadīt kravas auto. Kaut kādas tur lietotas tribīnes dēļ. Sarkanbaltās biedrības labā. Super. Un ko vēl jūs varat piedāvāt?” Apsēžos un turpinu lidināt lidmašīnas.

“Apžēlojieties, Eberhofer! Mēs te neesam koncertā pēc radioklausītāju vēlēšanās. Vienkārši pavadiet kravas transportu,” birģermeistars noskalda un pieceļas. “Un, starp citu, vai jau bijāt pie Sūzijas?”

“Nē,” noskaldu tikpat stingri un arī pieceļos. Tad paņemu jaku no pakaramā un paspraucos viņam garām. “Nav man laika Sūzijai. Diemžēl. Man jāpavada kravas transports.”

Kravas transporta pavadīšana ar lēto, lietoto tribīni nav nemaz tik garlaicīga, kā biju paredzējis. Mums nākas nogāzt divus kokus, septiņas ceļazīmes un vienu

nojumīti. Tiek apskādēti pieci autiņi, un vēl četri iegāžas grāvī. Tātad tik lēti, kā minēja birģermeistars, pasākums nemaz nesanāk. Galu galā tribīne tomēr nonāk tur, kur tai pienākas būt, pie Sarkanbaltās biedrības futbola laukuma. Un viss ciems ierodas aplūkot jauno paaugstinājumu.

“To jūs izdarījāt lieliski, Eberhofer. Vienkārši lieliski,” saka birģermeistars un uzsit man pa plecu. Acīmredzot viņš vēl neko nezina par mūsu nepatikšanām, un es jau nu nebūšu tas, kurš viņam tās pavēstīs.

Pēkšņi man pretī nostājas jaunais Ozdemirs. Pie tam uzsmaida man.

“Lai slavēts Dievs,” viņš rātni saka un sniedz roku. ' j

“Ak, Ozdemir, vecā desāda.” Paspiežu turkam roku.

Viņš smīn.

“Jauna tribīne, skaisti. Vai jūs pavadījāt transportu?”

“Droši kā bankā,” saku.

“Es jau tā domāju.”

Abi blenžam uz tribīni.

“Kā tagad iet tavai māsai?” es pēc brīža pavaicāju, jo tas mani patiesi interesē.

“Medinei? Ak, Medinei drīz būs kāzas. Tēvs ir pavisam satraukts, un māte dienu un nakti šuj visu ko kāzu svinībām.”

“Tas taču ir lieliski! Un kuru tad viņa prec?” jautāju, atcerējies Medines nabaga brālēnu.

“Savu profesoru,” turks atbild pavisam lepni. “Viņš gan nav nekāds jaunais, arī redz un dzird vairs ne tik labi, bet Medine saka tās esot garīgas vērtības, kas viņus saista.”

>

Ak tad garīgas vērtības. Jā, tas visu izskaidro.

Tā kā zināmu iemeslu dēļ pusdienas ir izpalikušas, mani lēnām sāk mākt izsalkums. Eju iekšā biedrības namā un lūkoju, kas atrodams ēdienkartē.

Tad man piezvana Morāčeks.

“Viss iet kā pa diedziņu, Eberhofer,” viņš gandarīts saka. Pirmā tiesas sēde pret Kistneru notikšot jau tuvāko divu nedēļu laikā. Daži citi procesi esot atlikti, jo psihopāta krājumā nu ir gana daudz nodarījumu. Saprotams, šo procesu vadīšot cits tiesnesis, jo Morāčeks šoreiz ir upura lomā, bet tas gan esot vecs speciālists un sadošot piparus pa īstam. Tad tiesnesis palūdz, lai pasveicinu Papu, un nu gan viņam esot jāiet uz tiesas sēdi. Vēl dzirdu pamatīgu iešņaucienu, tā, ka pilnīgi varu saost šņaucamtabaku, un klausule tiek nolikta.

Pasūtu Vīnes šniceli, jo tā mani nekad nav pievīlusi, un vienu alu.

“Vai arī kartupeļu salātus?” jautā oficiante.

Nē, tos ēdu tikai tad, ja gatavojusi Ome.

Tieši tajā mirklī, kad man pasniedz ēdienu, ienāk Flecingers ar dēlēnu.

“Kāds vējš tevi šurp atpūtis?” jautāju, jo zinu, ka futbols nav haltūrista hobiju sarakstā.

“īgņāts Fins tagad pavisam noteikti grib spēlēt futbolu. Līdz šim viņš trenējās karatē, bet tie ar savu mūžīgo disciplīnu… es domāju, ka tas nav nekas puikām derīgs.

Tā kaušanās viņu kaut kādā veidā padara agresīvu,” skaidro Flecingers, bet puika jau rausta viņu aiz piedurknes.

“Papuu… papuu!”

“Agresīvs, tu saki? Nu, nu,” pasaku un iebāžu sev mutē gaļas gabalu.

Sīkais dīdās un pļērc.

“Un tu? Ko tu te dari?” jautā Flecingers, cenšoties nosargāt savu piedurkni.

“Tribīne,” saku.

Haltūrists nervozi pasmejas. Viņš acīm redzami cieš no savas atvases uzbrukumiem. Nožēlojami.

“Papuu… papuu!”

Tur jau traks var palikt.

“Ei, puņķutapa!” uzbļauju un pielecu kājās tā, ka krēsls apkrīt. “Ej un paspēlējies ar kaut ko indīgu, saprati?”

Puišelis mani momentā saprot. Atlaiž savu radītāju brīvībā un pievienojas citiem bērniem. Ik pa laikam viņš pamet uz mani pa skatienam, tomēr neuzdrošinās spert ne soli tuvāk.

Mēs omulīgi izdzeram pa alum.

23.  nodaļa

Tikko Flecingers ar savu knauķi ir pazudis dzimtajās ārēs, parādās Sūzija. Uzreiz pat neaptveru, uz kuru pusi skatīties, bet viņa nepārprotami tuvojas man. Un izskatās satriecoši. Vienkārši satriecoši.

“Vai pie šī galdiņa ir brīva vieta?” viņa pajautā un jau ir apsēdusies. “Morāčeks šodien bija ienācis pie manis.”

“Morāčeks?” jautāju.

Sūzija paloka galvu. Tad iedzer malciņu alus no manas glāzes.

“Un ko tādu vēlējās Morāčeks, ja drīkstu jautāt?”

“Viņš man pastāstīja, kāds tu esi varonis,” viņa atbild un aizpūš matu šķipsnas no pieres. Tas izskatās satriecoši.

“Varbūt izstāstīsi arī man šo lielisko stāstu?”

Sūzija smejas.

“Tu esot izglābis viņa dzīvību. Un arī viņa sievas dzīvību. Un viņš to nemūžam neaizmirsīšot.”

Atgāžos krēslā un izstiepju rokas uz blakuskrēslu atzveltnēm, cik vien tālu iespējams.

“Aha.” Izliekos, ka tas viss uz mani nav atstājis nekādu iespaidu. Protams, īstenībā man ir nenormāli jāsavaldās, lai nepārsprāgtu. No lepnuma, es domāju.

Tad Sūzija no rokassomiņas izvelk aploksni un pasniedz to man pāri galdam.

“Kas tas ir?” jautāju.

“Ver vaļā!”

>

Iekšā ir dāvanu karte. Romantiskai nedēļas nogalei divām personām Bavārijas mežā. Ar saunu, masāžām, piecu ēdienu maltīti un visādiem citādiem labumiem.

“No Morāčeka. Kompensējot to, ka nebiji man blakus, kad es pamodos,” viņa piebilst pavisam maigi un paņem manu roku. “Ko esi ieplānojis nedēļas nogalei?”

“Nu, spriest par nedēļas nogali būs sarežģīti,” saku, savilkdams pieri krunkās. “Jo to es pavadīšu nenormāli romantiskā viesnīcā Bavārijas mežā, vai zini.”

Viņa pavīpsnā. Un tad noskūpsta mani. Taisni neiedomājami.

Tūlīt pēc tam ierodas Ome komplektā ar Mošhameru Līželi.

“E, balodīši atkal kopā?” viņa tūlīt pat grib zināt.

Mēs abi paraustām plecus.

“Varžacis ir prom, visas kā viena,” kliedz Ome. Pie tam visai skaļi. “Tas, Franci, ir brīnišķīgi. Jo parīt Karstadt piedāvā divdesmit procentu atlaidi, un mums uz turieni jāaizbrauc, vai ne, puika?”

Protams, mēs aizbrauksim, kāda runa.

Ome vēl dabū saldējumu, un tad gan beidzot dodamies mājās.

Kad nākamajā dienā no paša rīta ierodos savā kabinetā, man piezvana Birkenbergers. Viņš jautā, vai esmu

uzzinājis Kistnera tiesas procesa datumu, un es augstsirdīgi dalos informācijā.

“Tātad tiekamies divu tuvāko nedēļu laikā,” čoms saka. “Kaut gan ko dari nedēļas nogalē? Varbūt varētu savu pakaļu līdz Minhenei atvilkt?”

“Nevarētu gan, jo es savu pakaļu nedēļas nogalē aizvilkšu uz Bavārijas mežu. Uz romantisku hoteli, ja gribam būt precīzi.”

“Varbūt ar savu Sūziju?”

“Varbūt!”

Viņš smejas.

“Dzi, ja Sūzija atkal kaut ko dumju nostrādā, dod man ziņu!”

“Dievs pasarg!”

Tad beidzu sarunu.

Nākamajā rītā birģermeistars nenovēršami ir uzzinājis par mūsu mazajām nebūšanām tribīnes transportēšanas lietā. Visai nekaunīgi viņš iesoļo manā kabinetā.

“Par to jūs samaksāsiet, Eberhofer! Līdz pēdējam penijam, to es jums zvēru!” viņš sāk aurot, pie tam pārliecas pāri rakstāmgaldam uz manu pusi.

Es sākumā nesaku neko. Vienā mierā ļauju birģermeistaram atgūt elpu. Tad viņš iesvempjas krēslā man tieši pretī.

“Pret kaut ko tādu taču mēs esam apdrošināti,vai ne?” pasaku un pieceļos.

“Pie velna apdrošināšanu!”

Apsēžos uz rakstāmgalda.

“Tātad jūs vēlaties, lai es personīgi samaksāju visus zaudējumus?”

“Pilnīgi personīgi.”

“Diez vai es to varu paveikt ar saviem niecīgajiem ienākumiem.”

“Tur nu jums taisnība — diez vai.”

“Tad jau man būs jāpameklē kāds papildu darbiņš.” “Dariet tā!”

“Nedēļas nogalēm un tādā garā.”

“Laba ideja.”

“Un vislabāk būs, ja to uzsākšu nekavējoties.” Aizeju līdz logam, sakrustoju rokas uz muguras un skatos ārā. Šodien skaists laiks.

Birģermeistars pieceļas un soļo uz durvīm.

“Tikai sanāk muļķīgi ar Sūziju,” piebilstu, un šie vārdi uz birģermeistaru iedarbojas kā stopsignāls.

“Kas ir ar Sūziju? Ko jūs ar to gribējāt teikt?”

“Nu, mēs nedēļas nogalē gribējām braukt uz Bavārijas mežu. Pavadīt romantisku nedēļas nogali, saprotiet. Un, ja es to tagad pārcelšu, tad, iespējams, viņa taisnā ceļā aizbrauks atpakaļ uz Itāliju pie tā viltnieka. Tas gan būtu posts un negals!”

“Ziniet ko, Eberhofer. Varat man iepūst! Un trīs reizes pie tam. Jūs jau tik un tā darīsiet, kā jums ienāk prātā!” birģermeistars nober vienā elpas vilcienā un aizcērt aiz sevis durvis.

Atlikusī diena norit samērā mierīgi, vismaz tik ilgi, līdz nedaudz pirms darbdienas beigām notiek ceļu satiksmes negadījums. Tas ir kaitinoši. Ja visu dienu esi pa

kabinetu lidinājis papīra lidmašīnas, tad pamatīgi krīt uz nerviem, ka tieši pirms darba laika beigām notiek kaut kas tik stulbs. Nu bet labi, galu galā to nevar izvēlēties. Tātad braucu turp, lai apskatītos.

Autiņš guļ uz jumta, un, kā ātri secinu, tas nepieder nevienam no mūsu ciema, drīzāk jau kādam no Minhenes. Necik forši tur iekšā, autiņa salonā, šobrīd nevarētu būt. Ugunsdzēsēji jau ir ieradušies un tieši šobrīd griež šoferi laukā no spēkrata. Palīdzēt viņam vairs nevar nekādi, jo viņš diemžēl ir beigts. Apeju apkārt notikuma vietai un iepazīstos ar apstākļiem. Izskatās, ka autiņš ir nobraucis no šosejas un kaut kādā veidā apgāzies. Tā teikt salto mortale. Šoferim nav nekādu dokumentu, un viņš ir diezgan vecs. Uzskatāms piemērs, ka līdz ar autobraucēja vecumu dramatiski pieaug negadījumu risks. Kaut gan tagad var teikt paldies Dievam, ka tas nav jauns cilvēks. Tad gan būtu pavisam slikti. Jo tādam taču vēl visa dzīve priekšā, vai ne. Turpretī šitam jau viss bijis. Varbūt viņš pat var priecāties, jo nevar zināt, kas viņu vēl būtu sagaidījis. Iespējams, tagad viņam ir aiztaupīts sirds stimulators. Vai arī nāve reanimācijā. Vai abi kopā. Nūja, tā laikam tomēr labāk. Pavisam droši.

Ārsts domā, ka pie vainas bijis infarkts. Pašvaldība dod rīkojumu iepakot mirušo un aizvest. Drīz vien ierodas līķu vedēji un padara savu darbiņu, pēc tam atbrauc evakuators un savāc lūžņu kaudzi. Es vēl iegriežos darbavietā, lai informētu Minhenes kolēģus galu galā tas ir viņējais. Man darbs ir beidzies.

24.  nodaļa

>

Neilgi pirms romantiskās nedēļas nogales manā kabinetā ienāk Sūzija. Viņa aizslēdz durvis aiz sevis, iesēžas man klēpi un bužina manus matus. Tas ir jauki.

“Nekādi nevaru izdomāt, ko man nemt līdzi. Vai tev ir kāda ideja?” viņa jautā.

“Nu, neko lielu jau nevajadzēs. Tās taču būs tikai divas dienas,” saku.

“Tātad neko lielu. Varbūt vari izteikties nedaudz precīzāk. Tieši ko tu domā ar “neko lielu”?”

“Nu, piemēram, stringu tangas.”

Sūzija mani iedunkā un smejas. Tad pieceļas kājās un dodas uz durvīm.

“Mēs turp brauksim katrs ar savu auto,” viņa vēl piebilst, pirms aizver durvis.

“Un kāpēc, lūdzu, tā būtu jādara?”

“Tāpēc, ka tā būs uzbudinošāk,” viņa atbild. Un tad durvis aizcērtas.

Tātad uzbudinošāk.

Pirms mājupbraukšanas zvana mans telefons.

“Nu, vai pa šo laiku Sūzija vēl nav neko dumju izstrādājusi?” man jautā Rūdijs.

Tagad man jāsmejas.

“Nē, nav gan,” atbildu.

“Vai esi pavisam drošs?”

“Tev nav izredžu,” es pasaku, pabeigdams sarunu.

Pēc tam vēl izeju likumu ar Ludvigu, un mani grauž netīra sirdsapziņa. Jo tagad man viņš atkal būs jāatstāj viens. Bet tur jau nu nekā nevar darīt galu galā gaidāmais mani traki iepriecina. Piecu ēdienu maltīte vien jau ir ko vērta!

Rezultāts diemžēl 1:30, jo abi tā pilnībā nevaram nodoties procesam.

Toties procesam pilnībā spēju nodoties romantiskajā viesnīcā. Kad aizbraucu, Sūzija jau ir priekšā. Guļ platajā gultā ar tikpat kā neko mugurā un skatās uz mani mirdzošām acīm. Atveru pudeli un saleju glāzēs šampanieti. Vairāk par šo tēmu man nav sakāms nekas. Jo džentlmeņi izbauda un klusē. Pateikšu varbūt tikai to, ka nokavējam piecu ēdienu maltīti.

Nākamajā rītā Sūzija vēl ir visai apmiegojusies, bet es jau esmu augšā. Norunājam tikties brokastīs pēc divām stundām. Lieliski, es vēl paspēšu ieiet saunā. Laiks tam ir piemērots, jo šajā stundā tur diez vai būs pārpildīts.

Tātad paņemu no skapja brīnišķīgi mīksto peldmēteli un tam piederīgās baseinčības un dodos pretim spa priekiem. Kā jau domāju, tur nav pārpildīts, vienīgi kāda resna sieva sēž uz lāvas.

“Labrīt,” pasveicinu viņu un aplaižu skatienu apkārt. T ik daudz brīvu vietu, ka nemaz uzreiz nevaru izvēlēties.

“Labrīt,” resnā atņem sveicienu un plūkā savu dvieli.

“Ceru, ka jums netraucēšu.” Nosēžos viņai iepretim.

“Manis dēļ varat neuztraukties. Man jau pietiek,” viņa pasaka un smejas.

Arī es pasmejos, bet tūlīt arī sāku svīst. Tas ir lieliski. Pēc trim karsēšanās tūrēm esmu kā no jauna piedzimis un izsalcis kā zvērs.

“Brokastis ir sapņainas,” saka Sūzija ēdamzālē un pastiepj man skūpstam savas lūpas.

“Izgulējies?” jautāju un iedodu viņai bučiņu.

Viņa paloka galvu un iebāž mutē firziķi. Tas izskatās satriecoši.

Aizeju līdz bufetei un paņemu sev šķīvi. Diemžēl piekrāmēju to tik pilnu, ka atceļā pusi no satura pazaudēju. Viesmīlis frakā uz mani skatās visai sašutis. Es paraustu plecus.

Brokastis ir brīnišķīgas, tur nav ko piebilst; kaut gan teikt, ka tās ir sapņainas, man šķiet nedaudz pārspīlēti. Kaut vai tāpēc, ka man pašam jāiet pakaļ ēdienam. Te nav Omes, kura bizo ap galdu un momentā piepilda iztukšotos šķīvjus. Nē, ne tuvu tā. Viss jāsagādā pašam. Pie tam jāiet visai bieži, jo šķīvīši ir sasodīti mazi. Un tad, ja uzkrāmē par daudz, puse nokrīt. Un tad pingvīns dusmīgi skatās. Tātad — ne tuvu sapņaini. Drīzāk jau murgaini, varētu piebilst.

Uzgaidāmajā telpā stāv tāfele, uz kuras lieliem burtiem rakstīts:

Šovakar lielais deju vakars.

Galdiņi jāpasūta.

Vēlami vakartērpi.

“Ak, skaties, Franci, mums tur jāaiziet! Mēs tik sen neesam dejojuši!” saka Sūzija un tūlīt pat sāk lēkāt no prieka.

Nu labi, noteiktā solī ejam uz reģistratūru, kur uz mums jau atkal lūr pingvīns. Viņš mūs izseko, vai?

Nē, viņš mums rezervē galdiņu, ieraksta mūsu vārdus sarakstā un tad pievēršas man:

“Vai jums pieder ari kaklasaite?”

“Cik man zināms, tad ne,” atbildu.

Ko viņš, ellē, grib no manis?

“Katram pieaugušam vīrietim, Dieva dēļ, būtu jābūt vismaz vienai derīgai kaklasaitei,” pingvīns nosaka un nedaudz sarauc degunu.

“Ei, ei, ei!” brīdinoši iesaucos.

“Mēs kādu nopirksim,” saka Sūzija, vilkdama mani uz durvju pusi.

Mēs nopērkam nevis vienu, bet gan septiņas. Katrai nedēļas dienai savu. Ar attiecīgās dienas nosaukumu virsū. Ļoti praktiski, man jāsaka. Tā var izbēgt no tā, ka divas dienas pēc kārtas ap kaklu karājas viens un tas pats.

Sūzijas apģērbs vispār ir vienreizējs. Viņa ir uzvilkusi dirndlu, un, tā kā viņai neapšaubāmi ir pašas pareizākās dirndla krūtis, viņa tajā izskatās taisni nepārspējami. Es

ar saviem džinsiem un balto kreklu netieku viņai līdzi.

>

Toties man tagad ir kaklasaites. Veselas septiņas. Un viņš tagad var izvēlēties vienu no tām, šis virsviesmīļa kungs.

Lielā deju vakara pamatā ir nožēlojams sintezators, kura spēlētājs atskaņo Hulio Iglesiasa dziesmas, pa starpām centīgi atglauzdams dažas nepaklausīgas matu šķipsnas pār gludi spīdīgo pauri. Pa parketu šļūkā daži sačākstējuši pāri un abpusēji apsiekalo viens otram vaigus. Kāds vecāks kungs ar daudz jaunāku pavadoni azartiski uzņēmis danci, bet viņa aizmuguriski raida skatienus uz visām pusēm. Vaigu pie vaiga pieglaudušas, dejo arī divas meitenes.

“Man šķiet, ka es nemaz negribu dejot,” saka Sūzija, skatoties uz nožēlojamo publiku.

Vārds vietā!

Saķeru viņu aiz rokas un velku ārā no zāles. Amor, amor… vēl draudīgi atskan no skandām.

Pie ieejas stāv pingvīns. Norauju no kakla kaklasaites un iespiežu viņam rokās. Visas septiņas.

Vēlāk atrodam pirmklasīgu rokkafejnīcu un Metallica pavadījumā izkratām dvēseli no miesām.

25.  nodaļa

Kad pirmdienas rītā ierodos savā kabinetā, mani jau gaida Ozdemiri. Tēvs kleitā, māte lakatā, kā jau parasti. Netrūkst arī futbola dieva un viņa māsas. Neglītā Medine stāv pie loga un raugās ārā.

“Ozdemiru ģimene! Par ko man tāds gods?” pajautāju, ienācis pa durvīm.

Jaunākais panākas man pretī un sniedz roku.

“Eberhofer, vecā āda,” viņš saka, plati smaidīdams. “Tā, starp citu, ir mana māsa Medine.”

To nevarēja nepamanīt.

Medine pienāk man klāt un apsveicinās ar uzsitienu pa plaukstu. Kaut gan šajā gadījumā vārds “uzsitiens” nebūs īsti precīzs. Drīzāk uzpļekšķinājums.

Nu bet štrunts ar to. Ozdemiru tēvs un māte visai nomākti sēž viens otram blakus mana rakstāmgalda priekšā.

“Mums jāierosina cilvēka meklēšana,” pavisam klusi saka tēvs, un mani jau pārņem nelabas nojautas. Vai tikai atkal līgavainis nav nozudis tieši pirms kāzām? Paskatos uz Medini. Šaubu nav.

“Un tieši kurš ir pazudis?” jautāju, ievērojot procedūru.

“Medines saderinātais,” tagad paziņo brālis un apliek māsai roku ap pleciem. “Viņš ciemojās pie mums. Nu, lai runātu par kāzām un tādā garā. Tajā pēcpusdienā viņš

gribēja apciemot savu veco skolasbiedru, kurš dzīvo kaut kur šajā apkārtnē. Līgavainis gribēja personīgi nodot ielūgumu.”

Medine paņem kabatlakatiņu un noslauka asaras.

“Un kopš tā brīža par viņu nav nekādu ziņu?” jautāju.

“Tieši tā. Sākumā nodomājām, ka abi, ilgu laiku netikušies, būs aizpļāpājušies, jo gan jau ir daudz kas pārrunājams, bet…”

“Nu tas patiesi ir traki, ja dienām ilgi nedod par sevi ne ziņas,” man jāpiebilst.

Ozdemirs paloka galvu. Abi vecie sēž, lūkojoties grīdā.

“Varbūt jums ir kāds pazudušā foto?” uzdodu nākamo jautājumu.

Viņš izvelk no jakas kabatas fotogrāfiju un pāri rakstāmgaldam pasniedz to man.

Redzētais trāpa kā zibens spēriens! Fotogrāfijā viennozīmīgi ir redzams pagājušās nedēļas negadījuma upuris. Nūjā, šitais nu ir pazudis uz visiem laikiem.

Medine atkal iešņukstas, un es pat nezinu, kur acis likt. Lai te, manā kabinetā, nesāktos turciska raudu kora priekšnesums, paaicinu nopietnāko no kungiem sekot man koridorā. Kad esmu nodevis viņam vajadzīgo informāciju, aši taisos projām. Aizeju uz Sūzijas kabinetu un ieleju sev kafiju. Pēc mirkļa cauri visam koridoram atskan daudzbalsīga vaimanāšana.

“Kas tur noticis?” jautā Sūzija un steidzas pie durvīm.

“Tikai never vaļā!” es viņai uzsaucu.

>                          >

Viņa paklausa.

Kad Ozdemiri beidzot ir sakāpuši savā autiņā, pašvaldības ēkā iestājas miers un es pa īstam varu izbaudīt savu

kafiju. Tāds stress pašā pirmdienas rītā! Nudien kaitinoši. Lai cik daudz enerģijas esmu uzņēmis nedēļas beigās, tā visa jau ir gandrīz izsmelta.

Un tad beidzot sākas Kistnera tiesas process.

Pirmajā dienā Tiesu namā iet vaļā tāds trādirīdis, ka ne izstāstīt. Kur tik skaties, visur videokameras un visu veidu drošībnieki. Kolēģi ieved Kistneru ar savažotām rokām un kājām. Kaut ari šoreiz viņš neauro kā vājprātīgais, bet gan slāj klusēdams un nodurtu galvu, viņā tomēr ir jūtams garīgs neveselums. Iespējams, mediķi iedevuši kaut ko nomierinošu. Tas arī saprotams, ir taču traki traucējoši, ja kāds visu laiku nesakarīgi bļaustās. It īpaši, ja izsaucieni ir tik neadekvāti kā šim. Pie tam, ja tas ir apsūdzētais. Tad jau labāk sazāļot.

Morāčeks stāv pie kafijas automāta, ģērbies civilās drēbēs. Jo šajā gadījumā viņš nepārstāv tiesu. Savukārt es esmu uzvilcis uniformu, un sudraba zvaigznes izskatās lieliski. Nav vārdam vietas. Ieradies arī Paps un Birkenbergers.

Morāčeka kundze ir lieliski iejutusies lomā un kļuvusi par preses mīluli. Tas tāpēc, ka viņa drosmīgi devās iekšā savā mājā, nebaidoties no psihopāta. To viņa, protams, darīja aiz lielās mīlestības pret savu dzīvesbiedru. Un tas viss pēc tik daudziem kopā nodzīvotiem gadiem! Kas tāds aizkustina pat nocietinātāko žurnālista sirdi.

Tas, ka mēs ar Rūdiju galu galā esam īstenie varoņi, neinteresē pat nevienu suni. Tieši otrādi. Dienesta pienākuma pildīšana, un cauri. Varu ar savām sudraba zvaigznēm plezdināties apkārt, cik vien gribu.

Kistnera advokāts ir tikpat mierīgs kā viņa aizstāvamais, pat varētu teikt, ka flegmatisks. Kas zina, varbūt arī sazāļots. Nu labi, iesākumā jau viņam arī nekā daudz nav, ko darīt. Notiek apsūdzības raksta nolasīšana un lietisko pierādījumu uzskaitīšana. Tur viņam patiesi nav, kur piedalīties.

Bet nekas nemainās arī nākamajās tiesas dienās. Kistners un viņa advokāts nepiedalīgi sēž uz sola un vēro notiekošo. Patiešām neticami. Līdz ar to, protams, visa procedūra saīsinās. Jo tad, ja neviens ne pret ko neprotestē, visu var ļoti smuki virzīt uz priekšu. Beigās Kistners vēl saņem piecus ar pusi gadus klāt pie sava iepriekšējā soda. Par īpašo režīmu pat nerodas nekādu šaubu. Pat ja psihopātam būtu Omes gēni, viņš diez vai kādreiz vēl ostīs brīvības gaisu.

Dažas dienas vēlāk mūsu pagalmā notiek grilēšanas ballīte. Tā nolēmis Paps — vienkārši tāpēc, ka arī viņam kādreiz jāielūdz daži jauki cilvēki, kā viņš apgalvo. Gadiem ilgi viņš neko tādu nav darījis, un man ir aizdomas, ka tas ir tikai iemesls, lai atkal redzētu Morāčeku. Šoreiz gan Morāčeks nav personīgi Papa rīcībā, jo ballītē piedalās arī cienītā kundze. Viņai mugurā ir gaiši zils kostīms, padusē — salātbļoda, un viņa zibenīgi pazūd virtuvē pie Omes.

Tikpat virtuviski aktīva ir arī Mošhameru Līžele. Viņa taisa maltās gaļas desiņas, ņemot gaļu un ķiplokus proporcijās viens pret vienu. Un vienlaikus runā bez apstājas. Pie tam viņai ir pilnīgi vienalga, vai kāds

klausās vai ne. Ari paliekot divatā ar Omi, Līžele turpina lustīgi pļāpāt, jo, redziet, Ome ir vienīgais cilvēks uz planētas, kurš viņu patiešām saprot. Iespējams, tas tāpēc, ka Ome pazīst Līželi jau izsenis un nekā jauna jau tajās pļāpās nav.

Tad pagalmā slaidi ielīgo Leopolda autiņš. Viņš izķeksē Sušiju no sēdeklīša un iespiež to manās rokās.

“Skat, mllo brālīt, te nāk tava mīļotā brāļameita,”

7 > ’ > > viņš saka.

>

Piedzēries, vai?

Panida ar plastmasas kārbām pazūd virtuvē. Leopolds iekur grilu. Sušija plaukšķina ar roķelēm man pa vaigiem un apmierināti spiedz:

“Onkavancs! Onkavancs!”

Paps ielej alu.

Tad neticamā mierā un saskaņā ierodas Flecingeru pāris. Viņi esot atraduši aukli saviem bandītēniem. Diez kurš gan uzņēmies šo nepateicīgo misiju? Kāda no Istvikas raganām, vai?

Drīz pēc tam atnāk Zimmerļi, nesot sev līdzi veļas grozu, pilnu ar gaļu. Tas ir brīnišķīgi. Jo es jau pamazām sāku sajusties izsalcis.

Visbeidzot pagalmā ietraucas Sūzija. Viņas mati plīvo vējā, un viņai līdzi ir lieliska ābolkūka. Diemžēl viņa to tūlīt pat ienes virtuvē.

Tad kāds uzklāj galdu un vēl kāds ieslēdz mūziku. Tie ir bītli, kas tur skan, tātad gar atskaņotāju darbojies Paps. Gaļa lēnītiņām apbrūninās un vilinoši smaržo. Manas nāsis sāk drebēt. Sievietes iznes uzkodas un apsēžas. Beidzot tiek izdalīts ēdiens, un dakša pati atrod ceļu uz

muti. Noskaņojums ir lielisks. Visi sarunājas un smejas, pat varētu teikt, ka ir iestājusies tāda kā idille.

Bet tad pēkšņi Leopolds pāri galdam sniedz man telefonu. Nemaz nebiju dzirdējis, ka tas zvana. Kas gan tāds varētu notikt tik idilliskā pēcpusdienā?

“Landshūtes policijas iecirknis,” vecais siekalcūķis smīnēdams piebilst.

Kā jau varēja nojaust, kolēģus nomāc milzīga aizņemtība. Un tāpēc viņiem nepieciešami papildspēki. Tātad es. Pavisam noteikti un tūlīt. Mani iebildumi sašķīst kā

>

sniega pika pret betona sienu.

“Vai vēlies vēl šķēlīti gaļas, Papu?” lišķīgi apvaicājas Leopolds. Manus slepkavnieciskos skatienus viņš totāli ignorē.

Ludvigs pieglauž galvu man pie kājas un pavisam nemanāmi paluncina asti. Un Sūzija man noglāsta matus. Es ātri iegrūžu rīklē gabalu gaļas un dodos ceļā.

Pats par sevi saprotams, ka neierodos iecirknī smaidīgs un svilpojošs, jo mans noskaņojums ir visai draņķīgs.

“Vai jūs esat Eberhofers no Nīderkaltenkirhenes?” izdzirdu balsi sev aiz muguras.

Ar mani runā kaut kāds nepazīstams tips. Izskatās aptuveni desmit gadus jaunāks par mani, un divas sudraba zvaigznes uz pleciem liecina, ka viņš ir virskomisārs. To, ka viņš ir arī virsdirsulis, tūlīt apliecina pats personiski.

“Sakiet, lūdzu, kas gan tā par sejas izteiksmi? Darbā vienmēr ir jābūt laipnam, skaidrs? Un tagad veikli

aizbrauksiet uz stadiona biļešu kasi, jo šodien tur notiek vasaras festivāls. Un no turienes jūs man atvedīsiet divas biļetes, pie tam veikli!”

“Ja es pareizi sapratu, tad šodien Landshūtē nenotiek neviena bankas aplaupīšana?”

“Nē, nenotiek gan.”

“Un nav arī ārkārtas situācijas ar ķīlnieku sagūstī-

v

sanu:

“Cik man zināms, tad ne.”

“Nav katastrofas Ohu atomelektrostacijā?”

“Dieva dēļ, uz ko jūs mērķējat?”

“Jūs mani atsaucāt uz iecirkni, lai es jums sagādātu divas biļetes? Pie tam veikli? Jūs to nopietni?”

“Vai es to nopietni? Es esmu priekšnieks, draudziņ, un jūs darīsiet tieši tā, kā es jums likšu! Vai mani sapratāt?” Tagad gan sadusmojos.

“Tu, knauķi, sīkais!” saku viņam. “Cik tev galu galā gadu? Piecpadsmit? Tikko izdīdzis apmatojums nenozīmē, ka vari man pavēlēt! Un tagad nost no ceļa! Pie tam veikli!” Uzgriežu viņam muguru un taisos prom.

Gaitenī ir sapulcējušies vairāki kolēģi un nu stāv ņirgdami. Daži, sakrustojuši rokas uz krūtīm un nodūruši skatienu, izskatās nokaunējušies. Bet man pie kājas!

Toties pie kājas man nav tas, ka turpmākajās nedēļās regulāri jāuzklausa virsdirsuļa norādījumi. Lai cik pretīgi tas man būtu. Galu galā viņš ir mans priekšnieks un man jāpaliek šajā stulbajā iecirknī, lai aizvietotu dekrētā aizgājušu kolēģi. Traki.

Tomēr pa īstam traki ir kādu vakaru, kad es iespiežu pajoliņu policijas pagalma stūrī un pamācu viņam labas

manieres. Piemēram, kā izturēties pret vecākiem cilvēkiem un tādā garā. Kaut gan tas vēl nav pats ļaunākais. Katram taču var šad un tad gadīties, kāda runa. Tieši kolēģu starpā, jo katram ir savi ieskati. Nē, pats ļaunākais ir tas, ka šis draņķis kādu dienu policijas sētā guļ beigts. Patiesi sūdīgi.

Bet muļķīgā kārtā tas jau atkal ir cits stāsts.

Vārdnīcina

>

Es centos visu uzrakstīt saprotamā valodā, bet tik un tā pavisam nenovēršami tekstā ir ielavījušies agrākos laikos Vācijas dienvidos lietoti izteicieni. Dažus no tiem var saprast itin viegli, tomēr citiem vajadzīgs paskaidrojums. (Latviešu lasītāji, kuriem ir zināšanas vācu valodā, varēs izgaršot bavāriskos vārdus, bet tie, kuriem šajā valodā priekšzināšanu nav, priecāties par Ritas Falkas kolorītajiem skaidrojumiem. Tulkotājas piezīme.)

Achter roku dzelži (Bavārijas policijas žar

gons).

Bieseln čurāt.

Datterer drebelīgs vecainis. Šo vārdu parasti

lieto vīriešu dzimtē. Vecāks, parasti bezpalīdzīgs un ļoti nervozs vīrelis.

Fleischpflanzerl frikadeles jeb buletes, jeb gaļas bumbiņas ir plakani knēdeļi, taisīti no jauktas maltās gaļas. Mans mīļākais ēdiens tūlīt pēc aknusiera.

In die Froas fallen krampji, putas no mutes, epileptiska lēkme, kontroles zudums,

sastingums, letarģiska lūrēšana tukšumā. Tātad nekāds jaukais skats, bet gadās arī tā.

Gemдcht vīrieša reproduktīvā sistēma. Jutīgākā

vieta kontaktā ar ķermeni gan pozitīvā, gan negatīvā nozīmē, pat līdz game over.

Gerotze ja kāds katra sīkuma dēļ sāk aurēt, tad

tādu pinkšķi var nosaukt šajā vārdā. Piemērojams arī mīkstčauļiem.

Greislich nebaudāms (par maltīti); neglīts (par

sievišķi).

Grindig nejauks, nevīžīgs, nekopts.

Grinserl tas nav smaids. Drīzāk jau otrādi -

tāds kā ironisks smīninš.

Haindling a) vieta Lejasbavārijā, daudzu svēt-

ceļotāju mērķis, bet šoreiz ne par to. b) bavāriski dziedoša grupa kaut kas starp popu, džezu un tautas mūziku. Viņu dibinātājs Hanss Jirgens Buners spēlē visus instrumentus, izņemot dibenvijoli. Personīgi man šī mūzika patīk. Kaut vai valodas dēļ.

Haxerl Haxen kājas; Haxerl sīkas kājeles.

Holterdipolter trauksme, steiga, drūzma bez īpaša pieteikuma

Kraiuattl ja kādu saķer pie Kraivattl, tad tas

nozīmē, ka viņu saķer aiz krāgas. Visai nedraudzīgs žests.

Remmidemmi jukas, haoss.

Schafkopfen nenozīmīga kāršu spēle, parasti tiek

spēlēta laukos.

Scheifierlfreundlich nepatīkama laipnības izpausmes forma. Es pat teiktu, no pieglaimīgas līdz izsmejoši ironiskai.

Tragerl (Bier) tas ir smalks nosaukums dzērienu transportēšanas kastēm. Bet, ja runa ir par alu, tad tam noteikti jābūt kam sevišķi smalkam.

Wammerl labi cauraudzis cūkas vēdera gabals.

Tiek sautēts kopā ar dārzeņiem, piešķirot tiem bezkaunīgi labu garšu. Jumtu norauj arī grilēts kraukšķīgs un smeķīgs.

Zinken deguna pārdimensionāls modelis.

Zischhalbe pirmais alus kauss, kas remdē slāpes un

izskalo rīkli. Tāpēc to iedzer tik ātri, cik vien iespējams, ka nočukst vien.

Paplašināta vārdnīca zinātkārajiem lasītājiem atrodama Ritas Falkas mājaslapā: www.franz-eberhofer.de ; www.rita-falk.de

No Omes pavargramatas, anno 1937

Krējuma gulašs

Liellopu gaļu sagriež lielākos gabaliņos, speķi ļoti mazos kubiciņos (uz 1 kg gaļas ņem 50-100 g speķa). Sīpolus sakapā pavisam smalki. Tad sakarsē sviestu, līdz tas kļūst gandrīz brūns. Speķi, sīpolus un prāvu ēdamkaroti paprikas pulvera liek sakarsētajā sviestā. Pēc tam pievieno arī gaļu un dažas minūtes to visu apbrūnina uz straujas uguns. Nemaisa, iekams nav apbrūnējusies viena puse. Tikko gaļa no visām pusēm apbrūnējusies, pielej buljonu tik daudz, lai viss ir apsegts; var pieliet arī kādu malku sarkanvīna. Pievieno pēc garšas sāli un piparus un sautē 2-3 stundas. Pēc vēlēšanās var pievienot sasmalcinātu ķiploka daiviņu.

Kad gaļa mīksta, pievieno tējkaroti miltu. Neilgi pirms pasniegšanas bagātīgi iemaisa krējumu. Pasniedz ar rīsiem, kartupeļiem vai miltu izstrādājumiem.

Kad Omei jātaisa gulašs, viņa izraud visas acis. Jo tās asaro sīpolu dēļ. Tas tāpēc, ka gaļas un sīpolu attiecībai ir jābūt 1:1. Pavisam noteikti. Un tad jau var izrēķināt, cik daudz sīpolu Ome nomizo un sakapā. Un, ja vēl iegriežas

Leopolds ar savu mazģimeni mūsmājās, lai brālīgi ar mums notiesātu pasaulslaveno gulašu, tad nabaga Omei jāraud savas divas stundas. Personīgi man jau pati Leopolda parādīšanās vien veicina asaru pieplūdumu acīs. Tam vēl pievienot sīpolus? Nē, paldies! Tad labāk palieku savā cūkkūtī, līdz mani sauc uz maltīti. Un tad jau arī Omes acis ir atkal atpūtušās un viņa ir priecīga. To jau arī var saprast. Jo ja viens cilvēks nekā nevar dzirdēt, tad viņš ir jo priecīgāks, ja vismaz kaut ko var redzēt. Tā, lūk, bet vispār es vispār gribēju teikt, ka Omes gatavotais krējuma gulašs ir sapņains. Pat ja viņai tā dēļ jāpinkšk.

Kartupeļu salāti (augstākā pilotāža)

Nomizo ar mizu vārītus siltus kartupeļus un sagriež plānās šķēlītēs. Sāli, piparus, nedaudz cukura, smalki sakapātus sīpolus, dilles, etiķi un eļļu labi samaisa ar buljonu un nelielu daudzumu saldā krējuma. To visu iecilā sagrieztajos kartupeļos. Nevajadzētu taupīt sāli un buljonu, jo kartupeļi mēdz būt ļoti “izslāpuši”. īpaši garšīgi, ja pievieno arī lapu salātus. Salāti garšīgi, kad silti, bet arī atdzisušus var ēst ar baudu. Jebkurā gadījumā tie jāsagatavo silti. Ieteicams ēst kopā ar desiņām vai zivju ēdieniem.

Personīgi man klāt nav vajadzīgas nekādas desas vai zivju ēdieni. Kartupeļu salāti un viss. Ja kādreiz kāds man apprasītos, kādu es iedomājos mūžību, tad teiktu: sēžu ar Ludvigu uz mākoņa maliņas un nolūkojos lejup uz pasauli. Ludvigam mutē ir gaļīgs cūkas kauls, bet es sēžu kartupeļu salātu bļodā līdz pleciem. Pats par sevi saprotams, ka Omes gatavotajos kartupeļu salātos.

Puravu sautējums

Puravus nomazgā un sagriež smalkākos vai rupjākos gabalos. Izkausē kastrolī ēdamkaroti sviesta un pievieno sagrieztos puravus. Sautējot pievieno nedaudz citrona sulas un šķipsnu cukura. Aplej ar nelielu daudzumu dārzeņu vai gaļas buljona, pievieno sāli un piparus. Beigās piegriež svaigu pētersīli vai arī maurlokus. īsi pirms pasniegšanas galdā sautējumā iemaisa pāris karošu skābā krējuma. Puraviem vajadzētu būt neizšķīdušiem.

Puravu sautējums — tas ir labi. Un, protams, arī veselīgi, īpaši gremošanas sistēmai. Tāpēc to neieteiktu tiem, kuri plānojuši iziet sabiedrībā. Vai arī, ja no iziešanas nav iespējams atteikties, viņiem būtu jāieplāno arī pa ceļam pieejamās tualetes. Pavisam noteikti. Jo pēkšņi var atklāties steidzama vajadzība, un tad vairs nebūs laika meklēt mazmājiņu. Pat ne mazākā brīža. Tāpēc labāk jau palikt mājās un cerēt, ka mazmājiņa būs brīva, kad to ievājadzēsies.

Brūkleņu kompots

Ogas vāra savā sulā kopā ar tādu pašu daudzumu cukura, citrona miziņu un kanēļa standziņu. Var pievienot ari glāzīti sarkanvīna. Kad gatavs, kanēļa standziņu izņem. Kompotu var lietot tūlīt pat vai arī sapildīt uzglabāšanas traukos. Labi saderas ar miltu izstrādājumiem, bet var pievienot arī medījumam.

Nūjā, tas ar konservēšanu, tas ir jauki. Bet diemžēl tikai teorētiski. Praktiski notiek tā, ka brūkleņu kompota smarža atrod ceļu uz manām nāsīm. Un ari Papa nāsīm. Un tad Ome var mūs klapēt ar savu stulbo koka karoti, cik vien grib, tik un tā mēs izrijam visu kompotu, kamēr silts. Pie tam uzreiz. Bez kaut kādiem miltu izstrādājumiem vai medījuma.

Izņēmuma kārtā un TIKAI virsraksta dēl > > arī kāda ārzemju recepte

Pasta a la Susi

(vienīgā iepriecinošā lieta, kuru Sūzija pārvedusi no savas ekspedīcijas uz Bella Italia)

Nomizo sīpolus un sagriež sīkos kubiciņos. Tāpat sagriež arī baklažānus un cukini. Notīra šampinjonus un sagriež četrās daļās. Desu mortadella sagriež plānās šķēlītēs. Sīpolus, baklažānus, cukini, šampinjonus un desu apcep olīveļļā. Pievieno sīki sagrieztus ķiplokus un mizotus tomātus. Pielej baltvīnu, beigās iecilā tomātu biezeni. Visu uz mazas liesmiņas sautē aizvākotā traukā.

>

Sālsūdenī vidēji cietus izvāra makkaroni vai tagliatelle. Smalki sakapā majorānu un kopā ar maskarpones sieru iekausē mērcē. Pievieno sāli un piparus. Nūdeles nokāš caurdurī, tad ievieto cepamtraukā un vienmērīgi pārlej ar mērci. Mocarellu sagriež plānās šķēlītēs un izkārto virs nūdelēm. Cep cepeškrāsnī apmēram 200 °C temperatūrā, līdz siers apbrūnējies.

Ja kaut ko tādu paprasa Zimmerlim, tad velis iet vaļā. Jo Zimmerlim nav nekādas mortadellas. Principa pēc nav. Tādu sūdu viņš nedomā savās mājās turēt, tā viņš saka. Un tāpēc man jābrauc uz Landshūti pie miesnieka, tur nelīdz ne zāles, ne plāksteris. Tātad, uzklapēju apkakli, uzlieku uz acīm saulesbrilles, galu galā miesnieki viens otru pazīst. Tikai nesakiet nevienam! Lūdzu! Ja Zimmerlis uzzinās, ka desu pērku Landshūtē, tad ar draudzību ir cauri. Lai gan man jāsaka — izvēle nemaz nav tik traģiska. Bet, ja man jāizvēlas starp Pasta a la Susi un Zimmerli, tad nezinu…

Pēcvārds

Mīļie Eberhofera fani!

Šoreiz, izmantojot izdevību, laidīšu pie vārda citus romāniņa personāžus. Galu galā arī viņiem šai stāstā ir nozīmīga vieta.

Ome

Ziniet, sākumā man nemaz nepatika tas, ka puika visai pasaulei izstāsta, kā mums te iet. Jo kāda gan pilnīgi nepazīstamiem ļaudīm gar to daļa? It īpaši jau tāpēc, ka ikvienam no mums ir savas ēnas puses. Nūja, bet katrs jau izpaužas citādi viens klusāk, cits skaļāk. Mans dēls, piemēram, izpaužas visai skaļi. Ar savu stulbo mūziku. Paldies Dievam, es to nemaz nedzirdu. Toties puika gan to dzird visai labi. Nabaga Francis. Jā, patiesi nabaga… bet ko es gribēju teikt? Nūjā, šobrīd tas man vairs nemaz neliekas tik slikti. Tas, ka mūs tik daudzi pazīst. īpaši izdevīgi tas ir pie iepirkšanās. Tiklīdz pasaku, ka esmu Eberhoferu Ome, atlaižu piedāvājumi gāžas kā no pārpilnības raga!

Paps

Francim nebija iespējas iepazīt savu mammu. Par to sevišķi žēl, jo viņš ir tieši tāds, kāda viņa bija savas dzīves

laikā. Tieši tāds pats, patiesi. Bet to es viņam, pats par sevi saprotams, nesaku. Jo tad Francis varētu nez ko sadomāties. Viņš jau tāpat zina, cik ļoti man viņas pietrūkst. Leopolds gan drīzāk ir līdzīgs man, tā varētu teikt.

Leopolds

Pirmkārt, jau man jāsaka, ka to visu uzskatu par nedaudz pārspīlētu. Nu, visu šo trādirīdi ap Franci. Ko tādu īpašu viņš būtu paveicis? Ja tā padomā, cik liels stress man daudzreiz mēdz būt manā grāmatu tirgotavā! Ar visiem šiem pasūtītājiem un tādā garā. Un, otrkārt, es reizi par visām reizēm gribētu paziņot, ka neesmu nekāds siekalcūķis. Ne mazākā mērā ne. Tā Francis saka man par spīti. Jo viņš vienmēr grib būt galvenā persona. Bet man tādām bērnišķībām nav laika, man jāparūpējas par Papu.

Morāčeks

Eberhofers… jā, viņš bieži pāršauj pār strīpu, kāda runa. Un bieži vien viņš ir jāsavalda. Bet šajā īpašajā gadījumā viņš sevi parādīja no labās puses, tas nu gan tiesa. Lai tiktu galā ar tādu psihopātu, tur ir jābūt labai ožai. Starp citu, kur ir mana tabaka?

Sūzija

Man gan gribētos zināt, kad viņam beidzot pieleks, šim Francim. Tas, ka tādu kā mani viņš nekur citur nedabūs. Tas, ka arī viņš vairs nav nekāds jaunais. Un tas, ka viņam tik un tā kādreiz būs jādomā par precībām. Vienmēr kā tepiķītis izklājas Leopolda meitas dēļ, bet pats… pats viņš bērnus negribot. Tiec nu gudrs ar tādu!

Un, protams, arī Rita un Francis

Paldies visiem, kas bija kopā ar mums arī šajā stāstā, mūsu lasītājiem un izdevniecībai.

Rita Falka CŪKGALVA AL DENTE

Redaktore Elīna Vanaga Projektu vadītāja Una Orinska

Apgāds Zvaigzne ABC, SIA, K. Valdemāra ielā 6, Rīgā, LV-1010. Red. nr. T-402.

A/s “Poligrāfists”, K. Valdemāra ielā 6, Rīgā, LV-1010.

Content

Falka Rita Cūkgalva Al Dente

atsauksmes

1. nodaļa

2.  nodaļa

3.  nodaļa

4.  nodaļa

5.  nodaļa

6.    nodaļa

7.   nodaļa

8.    nodaļa

9.     nodaļa

10.    nodaļa

11.    nodaļa

12.     nodaļa

13.    nodaļa

14.    nodaļa

15.    nodaļa

16.    nodaļa

17.   nodaļa

18.    nodaļa

19.    nodaļa

20.     nodaļa

21.     nodaļa

22.  nodaļa

23.  nodaļa

24.  nodaļa

25.  nodaļa