Gudvins Džeisons

Čūsku akmens

Džeisons Gudvins

Čūsku akmens

1

Balss bija klusa un rupja, tā nāca kaut kur no aizmugures, no tumsas.

Sveiks, Georg!

Bija vakara lūgšanu laiks, kad dabiskā apgaismojumā ir grūti atšķirt pat melnu diegu no balta. Georgs izvilka aiz jostas aizbāzto dārzeņu nazi un, strauji pagriezies, pāršķēla ar to gaisu. Visā Stambulā muedzini [1] minaretos atlieca galvas un sāka savus gari stieptos dziedājumus.

Šis laiks bija kā radīts tam, lai pilsētas ielās kādu noslepkavotu.

Uzplūstošās un atplūstošās gaudām līdzīgās skaņas kā konvulsīvi šņuksti lidoja pāri Zelta Ragam, kurā nelielajās airu laivās savas lampas iededza grieķu laivinieki. Lūgšanu melodijas vēlās pāri Perai pilsētas eiropeiskajā daļā, dažas retas un šaudīgas gaismiņas apspīdēja melno Galatas pakalna kori. Kā sarkans traips, kas izbālēja uz melno kalnu fona, tās skāra Bosforu un sniedzās līdz Uskudarai Āzijas pusē, no kuras atstarojās turienes mošeju gaismas.

Kājas spēriens trāpīja Georgam pa krustiem. Georga rokas plati iepletās, un viņš gandrīz uzkrita virsū cilvēkam ar tik garu un skumju seju, it kā viņš par kaut ko stipri bēdātos.

Muedzinam pēc muedzina uztverot skanīgo aicinājumu un raidot to tālāk, plūstošais dziedājums, kas tūkstoš veidos runāja par cilvēka vājumu un Dieva identitāti, pieņemdamies spēkā, šūpojās starp pilsētas minaretiem.

Pēc tam nazi viņš vairs nevarēja likt lietā.

Aicinājums uz lūgšanu parasti turpinās apmēram divarpus minūtes, bet Georgam tas beidzās ātrāk. Vīrs ar bēdīgo seju apstājās un pacēla nazi. Tas bija ļoti ass, bet tā gals bija nolauzts. Tas nebija kaujas nazis. Tad viņš to aizmeta tumsā.

Kad vīrs bija projām, no tuvējās vārtrūmes piesardzīgi izslīdēja dzeltens suns. Līzdams uz vēdera, parādījās vēl otrs, tas pieplaka zemei turpat blakus un cerīgi smilkstēja. Viņa aste dobji būkšķēja pret zemi. Pirmais suns klusi ierūcās un atieza zobus.

2

Maksimiliāns Lefevrs pārliecās pār margām un iemeta savu no abiem galiem apgriezto cigāru ūdens virpuli, kas cēlās un mutuļoja ap kuģa korpusu. Aiz līkuma lēni parādījās Seraja raga smaile, tur augošie koki agrajā rīta gaismā vēl izskatījās melni un saplūda vienā masā. Kad kuģis apbrauca raga smaili, atklādams skatienam Galatas torni Peras pakalnā, Lefevrs izvilka no piedurknes kabatlakatu un noslaucīja tajā rokas. Ada no sāļā gaisa bija kļuvusi mikla.

Plikšķinādams ar kabatlakatu pa skaustu, viņš pavērsa skatienu augšup, uz sultāna pils mūriem. Topkapi pils Ceturtajā pagalmā slējās antīka kolonna ar korintisko kapiteli galā, kas dažbrīd, skatoties no jūras, pavīdēja starp kokiem. Iespējams, kolonna bija saglabājusies no senās akropoles, kas tur bija atradusies pirms daudziem gadsimtiem, pirms Konstantinopole kļuva par otru Romu un pasaules nabu, laikos, kad Bizantija nebija nekas vairāk kā grieķu kolonija. Vairums cilvēku nemaz nezināja, ka tāda kolonna vēl eksistē: dažbrīd tā bija redzama, dažbrīd ne.

Kuģis iegriezās Zelta Ragā, un Lefevrs apmierinājumā nokrekšķinājās.

Lēni un cēli skatienam pavērās Stambulas piekraste, kupoli un minareti bija sastājušies cits pēc cita kā procesijā, tie gan atklājās skatienam, gan atkal pieklājīgi atkāpās. Zem kupoliem, kas majestātiski kā ūdenskritums laidās lejup līdz krasta līnijai, pirmajos saules staros oranžsarkani vizmoja Stambulas jumti. "Ia bija panorāma, kuru viesi apbrīnoja vienmēr: Konstantinopole, Stambula, patriarhu un sultānu pilsēta, krāšņo Austrumu dzīvais kaleidoskops, piecpadsmit gadsimtu lepnums.

Vilšanās nāca vēlāk.

Lefevrs paraustīja plecus, aizsmēķēja vēl vienu cigāru un pievērsās klājam. Četri baskājaini jūrnieki netīros kreklos, gaidīdami kapteiņa signālu, bija sakumpuši pār enkura ķēdi. Citi nolaida un savāca buras. Stūrmanis ievadīja kuģi ostā, tuvodamies krastam vietā, kur pretstraume to varēs ātrāk apstādināt. Kapteinis pacēla roku, enkura ķēde izritinājās ar lielgabala šāviņu kārtai līdzīgu troksni, enkurs iegrima, un kuģis, ķēdes savalgots, lēni šūpojās viļņos.

Tika nolaista laiva, un Lefevrs, sekodams ceļasomas nesējam, nokāpa lejā.

Peras laivu piestātnē jauns grieķu jūrnieks izlēca krastā un ar kārti atvairīja uzbāzīgos pakalpojumu piedāvātājus. Brīvo roku viņš pastiepa dzeramnaudai.

Lefevrs ielika viņam rokā nelielu monētu, bet jūrnieks nospļāvās.

-     Pilsētas naudas, viņš nicīgi noteica. Pilsētas naudas, ļoti sliktas, Ekselence. Un roku nenolaida.

Lefevrs pamirkšķināja. Piastres de Malta[2], viņš mierīgi atteica.

-    Oho! Grieķis pašķielēja uz monētu, un viņa seja noskaidrojās. Ļo-oti labi. Viņš ar divkāršu sparu ķērās pie uzbāzīgā pūļa atvairīšanas. Sitie visi ir laupītāji. Jūs grib, es jums atradīs nesēju? Vai viesnīcu? Ļoti tīru, Ekselence.

-    Nē, paldies.

-    Tie ir slikti ļautiņi. Jūs ir pirmo reizi pilsētā, Ekselence?

-    Nē, Lefevrs papurināja galvu.

Vīri piestātnē apklusa. Daži no viņiem jau griezās atpakaļ. Pa dēļu steķiem tuvojās vīrs zaļās austrumnieku kurpēs. Viņš bija vidējas miesasbūves, sniegbaltiem matiem un caururbjoši zilām acīm. Viņam mugurā bija zilas maisveida bikses un vaļējs, izbalējis sarkans kokvilnas krekls.

-     Vai doktors Lefevrs? Sekojiet, lūdzu, man! Par jūsu ceļasomu parūpēsies.

Lefevrs paraustīja plecus. Ala proehaine.[3]

-    Addio***, mesjē, jūrnieks lēni novilka.

3

Tajā pašā rītā Stambulā, Feneras rajonā, siltas pavasara saules apspīdētā istabas laukumiņā pamodās Jašims. Viņš apsēdās un vēl samiegojies sabužināja savus sprogainos matus. Pēc pāris mirkļiem viņš atsvieda Korassian segu [4] , nolaida kājas pār dīvāna malu un ar pierastu kustību iebrauca pelēkajās ādas kurpēs. Jašims veicīgi apģērbās, nokāpa lejā un pa zemajām atraitnes mājas Bizantijas stila namdurvīm izgāja uz ielas. Pēc dažiem pagriezieniem viņš bija nonācis pie savas iemīļotās kafejnīcas Kara Davuta ielā, kurā vīrs pie pavarda viņu sveicināja ar galvas mājienu un uzlika uz uguns mazu vara kafijas trauku.

Jašims apsēdās uz dīvāna pie logiem, kas bija iebūvēti izvirzījumā, tā varēja pārredzēt visu ielu. Viņš sakrustoja kājas un pavilka tās zem sava tērpa, tādējādi kļūdams zināmā mērā neredzams.

Jašims savu ģērbšanās stilu nebija mainījis. Jau pirms vairākiem gadiem sultāns bija sācis mudināt savus pavalstniekus garderobes izvēlē sekot rietumniekiem, taču ne visi to ņēma vērā. Daudzi vīri bija nomainījuši turbānu pret sarkano fesku [5] un savus brīvos tērpus pret biksēm un dīvainiem svārkiem ar stāvu apkakli un šķeltu muguru, taču tikai retais valkāja eiropiešu šņorzābakus. Daži Jašima tuvākie blakussēdētāji atgādināja melnas vaboles basām kājām, asiem elkoņiem un smailiem ceļiem. Jašims bija tērpies tumšā, sarkanbrūnā apmetnī, kas sniedzās līdz zemei, un garā safrāndzeltenā tērpā zem tā, un šī apģērba dēļ viņu varētu noturēt par dīvāna pārklāja sakrokojumu, tikai viņa turbāns mirdzēja žilbinoši balts.

Tomēr Jašima spējai būt neredzamam piemita arī vīrišķīga dižciltība ja "vīrišķīgs" bija īstais vārds. Viņa miers, viņa pelēko acu skatiena noteiktība, viņa kustību lēnais plūdums un žestu vieglums tas viss likās novirzām, nevis piesaistām uzmanību. Ļaudis viņu redzēja, bet nevarētu teikt, ka ievēroja. Viņa talanta būtību veidoja tieši šī "noapaļotība", aso stūru trūkums, šī dīvainā izvairīšanās no ierastā sacensību gara vai sarunbiedra iebiedēšanas, un tieši tas pat deviņpadsmitā gadsimta Stambulā darīja viņu unikālu.

Jašims neizaicināja cilvēkus, kurus satika savā ceļā, ne vīriešus, ne sievietes. Gadu gadiem Jašims bija un palika klausītājs laipnu seju, pelēkām acīm, melnām cirtām, ko četrdesmit gados tikko bija skāris sirmums, viņš bija rāms klausītājs un izvaicātājs, bet ne īsti vīrietis. Jašims bija einuhs.

Viņš paņēma savu kafiju, atbalstījās uz elkoņa un, notrausdams drupatas no ūsām, ēda gorek[6].

Nolēmis pie kafijas pīpi nesmēķēt, Jašims atstāja uz šķīvīša sudraba piastru un devās lejup pa ielu uz Lielo bazāru.

Uz stūra viņš pagriezās un paskatījās atpakaļ tieši laikā, lai redzētu kafejnīcas īpašnieku izmēģinām monētu uz zoba. Jašims nopūtās. Viltotā nauda bija kā inde, kā kairinātājs Stambulas iekšām, no kura pilsēta tā arī nebija tikusi vaļā. Viņš pasvārstīja rokā naudas maku un dzirdēja klusi iežvadzamies savu bagātību. Šis bija viens no tiem brīžiem, kad nauda likās kūstam kā cukurs plaukstā. Tomēr cukurs ir salds… Sultāns bija uz nāves gultas, un gaisā jaudās nomāktība un sarūgtinājums.

Tirgū, grāmatu pārdevēju ielā, Jašims apstājās pie maza veikaliņa, kas piederēja Gulandrim. Viņš piedāvāja vecas grāmatas un retus priekšmetus, dažkārt šis tirgotājs pārdeva franču romānus, kuru valdzinājumam Jašims nespēja pretoties.

Gulandris pievērsa savas vienīgās veselās acs skatienu viesim un sakoda zobus. Gulandris nebija viens no runātīgajiem un uzbāzīgajiem grieķiem, viņa kā grāmattirgotāja darbs bija vērot, nevis runāt. Viena no viņa acīm bija pārvilkta ar kataraktas plēvi, bet otra veica abu funkcijas, ielāgodama, kā viesis kustas, cik ātri vai lēni viņš izvēlas kādu grāmatu, viņa sejas izteiksmi, kad viņš grāmatu atver un sāk lasīt. Vecas grāmatas, jaunas grāmatas, grieķu grāmatas, turku grāmatas dažas ļoti vērtīgas -, grāmatas armēņu un ebreju valodā, šad tad pat franču: Dimitris Gulandris pārdeva visas, kas vien pie viņa nonāca, juku jukām. Grāmatas viņu neinteresēja. Bet noteikt grāmatas cenu tā bija cita lieta. Un tā nu viņš ar savu veselo aci vēroja zīmes.

Bet einuhs tas bija no viltīgajiem. Ļoti viltīgs. Gulandris redzēja spēcīgas miesasbūves džentlmeni agrā pusmūžā, kura mati zem nelielā turbāna bija viegli iesirmi. Mīksts nenosakāmas krāsas apmetnis. Vispār Gulandris domāja, ka viņš var atminēt jebkuru paņēmienu, ko cilvēki izmanto, lai nojauktu pēdas, liekuļotu vienaldzību, nejaušības piejaukumu, māksloti slēptu un pilnīgi neapzinātu impulsu. Viņš ieklausījās, ko cilvēki runāja, viņš skatījās, kā darbojas viņu rokas, un vēroja ieinteresētības uzplaiksnījumu viņu acīs. Vienīgi sasodītais einuhs bija un palika pilnīgi noslēpumains.

Vai jūs meklējat kādu īpašu grāmatu?

Jašims iztaisnojās un palūkojās apkārt, viņš bija domās aizceļojis kaut kur tālu projām, vēlreiz pārdzīvojot nepiepildītas mīlas ciešanas kopā ar savu veco draugu, rakstnieku Bendžaminu Konstantu. Nu viņš attapās pazīstamajā, mazajā un noslēgtajā telpā Lielajā bazārā, kuras sienas no grīdas līdz pat griestiem bija nokrautas ar grāmatām. Pie griestiem dega nespodrs gaismeklis, pats grāmatu tirgotājs Gulandris netīri pelēkā feskā sakrustotām kājām sēdēja krēslā aiz franku stila rakstāmgalda. Jašims pasmaidīja. Viņš netaisījās pirkt šo grāmatu: Adolphe[7]. Viņš to rūpīgi aizvēra un iebīdīja atpakaļ plauktā starp citām.

Jašims pasmaidīja un, uzlicis roku uz krūtīm, paklanījās. Viņam patika šī vieta, šī mazā grāmatu ala: nekad nevarēja paredzēt, ko te varēs atrast. Viņam bija aizdomas, ka Gulandrim pašam par grāmatu saturu nav ne jausmas un ka viņš neprot daudz vairāk kā lasīt un rakstīt grieķiski. Un šodien te bija daudz franku grāmatu par ballistiku, seni impērijas rakstu ruļļi ar sultāna skaisto, kaligrāfisko tugru [8] , neizdibināmi grieķu reliģiskie traktāti, mazumiņš franču romānu, kas Jašimam tik ļoti patika, un, lai cik dīvaini tas būtu, arī kāds dārgums, kas piesaistīja viņa uzmanību. Pagājušajā mēnesī grāmatas te vēl nebija. Un nākamajā varētu jau nebūt.

Jašims paņēma no plauktiem trīs grāmatas, kas viņu interesēja. Pie trešās viņš mazliet saminstinājās viņam to, protams, ļoti gribējās nopirkt, bet, liekot grāmatas uz letes, viņš pabāza to kaudzītes apakšā. Gulandris kodīja lūpu. Viņš nekaulējās un nepārliecināja. Viņš piedāvāja cenu. Jašims tikko apspieda vilšanās uzplaiksnījumu, kad Gulandris visā nopietnībā nosauca trešās grāmatas cenu tikai mazliet pāri Jašima iespējām. Viņš varēja nopirkt tikai divas grāmatas, vienu viņš negribīgi atlika atpakaļ. Viņš parakņājās savā maciņā. Gulandris izvilka no rakstāmgalda piezīmju grāmatiņu un izdarīja tajā īsu ierakstu.

Pamājis vecajam vīram netīrajā feskā, Jašims izgāja uz grāmatu tirgotāju ielas, pasitis padusē Karēma LArt de la Cuisine Franзaise au 19me Siиcle[9].

Kalna pakājē viņš pagriezās uz pārtikas tirgus pusi. Jašims ievēroja zivju pārdevēju, kas, vienaldzīgi lūkodamies svaros, svēra kādai vecai sievietei asari. Divi vīri kaulējās par burkānu saišķi. Viltotā nauda visur izraisīja aizdomas tomēr Georgu tas nekad īsti nebija skāris, viņš allaž ir bijis uzticams. Viņam piederēja tirgotava, kas Jašimam patika vislabāk, un viņam vienmēr bija kāda laba ideja vakariņu galdam. Georgs būtu norūcis, ka nauda vispār tāds nieks vien ir. Viņš devās tālāk. Bet Georga savā vietā nebija. -Viņš vairs nenāk, efendi [10] , paskaidroja pārtikas preču tirgotājs, armēnis. Kā dzirdēju, viņu piemeklējis nelaimes gadījums.

Nelaimes gadījums? Jašima acu priekšā pazibēja sakņu pārdevējs ar viņa milzīgajām rokām.

Pārtikas preču tirgotājs pagrieza galvu un nospļāvās. Viņi vakar ieradās un teica, ka Georgs te vairs nenāks. Viņi sacīja, ka to tirgošanās vietu tagad dabūs kāds no brāļiem Konstantinediem.

Jašims sarauca pieri. Brāļiem Konstantinediem bija vienādas zīmuļveida ūsas, un viņi no laika gala te rosījās starp dārzeņu un sakņu grēdām kā tādi dejotāji. Jašims vienmēr iepirkās pie Georga.

-    Efendi! Ko mēs šodien jums varam piedāvāt? Viens no brāļiem noliecās un ar veiklām roku kustībām sāka kārtot baklažānu grēdu. Fasulje[11] šodien ir pagājušā gada cenā! Tikai vienu dienu!

Jašims sāka izvēlēties produktus vakariņām. Konstantinedis nosvēra divas okas [12] kartupeļu, atsvara vietā izmantodams miltu liekšķeri, un iebēra tos Jašima grozā.

-     Četri piastri, divdesmit divdesmit divdesmit kartupeļi astoņdesmit pieci piecsimt pieci vai vēl kaut ko, efendi?

-    Kas noticis ar Georgu?

-    Šodienas pupiņas vakardienas cenā!

-     Runā, ka jūs pārņemsit viņa vietu.

-     Piecsimt pieci, efendi.

-    Lūdzu, vienu oku cukini.

Vīrs iegrāba savā liekšķerē dārzeņus.

-    Esmu dzirdējis par negadījumu. Kā tas notika?

-     Jūsu cukini. Kad Konstantinedis pacēla savu liekšķeri virs groza, Jašims satvēra to aiz malas un neļāva bērt.

-     Es esmu viņa draugs. Ja ir noticis nelaimes gadījums, es varētu viņam palīdzēt.

Konstantinedis domīgi saknieba lūpas.

-     Es varu pajautāt kadijam, Jašims mierīgi noteica un atlaida liekšķeri. Kadijs bija ierēdnis, kas uzturēja kārtību tirgū. Cukini iebira grozā. Atlikumu paturiet!

Vīrs brīdi vilcinājās, tad savāca monētas un iemeta tās audekla maisiņā, kas bija piekārts pie jostas.

-     Piecas minūtes, viņš klusi noteica.

4

Jašims apmaisīja kafiju, gaidīdams, lai nosēžas biezumi. Konstantinedis pacēla tasīti pie lūpām. Mums visiem ir dota izvēle. Mēs negribam nekādus strīdus, vai saprotat?

-    Jā. Vai ar Georgu viss kārtībā?

-    Iespējams. Es neesmu interesējies.

-    Tomēr jūs pārņemsit viņa tirdzniecības vietu.

-     Klausieties! Ta ir tikai viņu un Georga darīšana. Lieciet mūs mierā! Es ar jums runāju tikai tāpēc, ka jūs esat viņa draugs.

-    Kas īsti ir "viņi"?

Vīrs atstūma kafijas tasi un piecēlās.

-    No visa pa druskai, tas arī viss, ko zinu. Viņš noliecās, it kā lai kaut ko paceltu no zemes, un Jašims izdzirda viņa čukstus: Ta ir Hetira. Es jūsu vietā tur neiejauktos, efendi.

Viņš devās atpakaļ pie savas letes. Jašims vēroja kafijas biezumu slāni tasē un prātoja, kur viņš šo vārdu jau ir dzirdējis.

5

Dažas pasaules pilsētas nebūt nebija lielākas par Stambulu, bet tās bija rūpnieciskākas un vientulīgākas. Stambula bija pilsēta, kurā ikviens no sultāna līdz ubagam bija piederīgs kādai ģildei, rajonam, ģimenei, baznīcai vai mošejai. Cilvēku dzīvesvieta, darbavieta, atalgojuma lielums, veids, kā viņi dzimst, dibina ģimeni un tiek apglabāti, draugi, ar kuriem viņi satiekas, vietas, kuras viņi pielūdz, tas viss tika nokārtots, tā sakot, jau ilgu laiku pirms viņi pirmo reizi savilka dūrītēs savas sīkās bērna rociņas un ieelpoja Stambulas gaisu, gaisu, kas bija pilns muedzinu lūgšanām, jūras, ciprešu, garšvielu smaržām un noteku smakām.

Jaunatnācēji sevišķi ārzemnieki bieži sūdzējās, ka dzīve Stambulā ir sadalīta rajonos: viņi ievēroja, ka mājas tiek iekārtotas pēc harēma principa, redzēja aklās māju sienas, kas iziet uz ielu, manīja, ka tirgotāji biedrojas kādā noteiktā ielā vai tirgus daļā. Bieži tas pat izraisīja klaustrofobisku izjūtu. Savukārt stambulieši bija pieraduši pie šī jucekļa, pie siltās un draudzīgās gaisotnes un tenkām ap viņiem no šūpuļa līdz pat kapam. Pilsētā, kurā visi bija piederīgi, piederīgi bija arī mirušie.

Jašims nobrauca ar īkšķi pa galda malu: ne pirmo reizi viņam ienāca prātā doma, ka viņš visā Stambulā varētu būt vienīgais izņēmums, kas apstiprina likumu. Dažkārt viņš jutās vairāk kā rēgs, nevis cilvēks, viņa "neredzamības" statuss viņu sāpināja. Pat ubagiem bija sava apvienība, kas mūža beigās solīja nodrošināt apbedīšanu. Vienkāršie impērijas einuhi, kas kalpoja ģimenēs kā pavadoņi, eskorts vai sardze, viņi visi zināmā mērā bija ģimenes locekļi. Daudzi piederēja pie lielākās no visām ģimenēm, dzīvoja un mira sultāna dienestā. Arī Jašims kādu laiku bija kalpojis sultānam, bet viņa dotības bija pārāk daudzveidīgas, lai tās "ieslodzītu" tikai šeit starp harēma sievietēm un sultāna iekšējās svētnīcas noslēpumiem. Tāpēc Jašims bija izdarījis izvēli starp brīvību un piederību, un pateicīgais sultāns viņam šo brīvību bija dāvājis.

Brīvību papildināja arī diezgan nodrošināts finansiālais stāvoklis, bet, lai to saglabātu, Jašimam nācās smagi strādāt. Un arī vientulība. Nedz viņa stāvoklis, nedz profesija, kāda nu tā bija, nedeva viņam cerību jelkad raudzīties sev tuva cilvēka acīs. Viņam bija tikai draugi.

Georgs bija viņa draugs. Bet ko viņš par Georgu zināja? Viņš nezināja nedz to, kur grieķis dzīvo, nedz arī to, kur bija noticis nelaimes gadījums. Tomēr, lai kur viņš arī būtu, dzīvs vai miris, kāds šajā pilsētā to zināja. Pat mirušie ir kādam piederīgi.

Georgs? Es neesmu interesējies, kur viņš dzīvo, tirgotājs armēnis teica, kasīdams pakausi. Yildiz[13]? dolmabahge[14]? Kaut kur augšā pie Bosfora, gandrīz droši, viņš nāk kājām no Emindnū[15] piestātnes.

Viens no Emindnū laiviniekiem, kas bija atbalstījis savu atlētisko ķermeni pret nedrošās laivas airi, pēc Jašima apraksta atpazina Georgu. Viņš gandrīz katru vakaru esot viņu vedis augšup pa Bosforu. Vakarā pirms divām dienām piestātnē bija iebrukuši kāda iesilusi grieķu kompānija un gribējusi, lai viņus pa Zelta Ragu aizved uz Eyūp[16] pusi. Kādu brīdi viņš bija dusmojies, jo negribējis zaudēt savu ikvakara pasažieri. Viņš atcerējās arī to, ka tad, visticamāk, jau bijis tumšs, jo lampas bija iedegtas un viņš bija pamanījis Peras krastā iegailējamies ogļu pannas, kurās gliemežu pārdevēji gatavoja vakara uzkodas.

Jašims piedāvāja viņam dzeramnaudu, sudraba gabaliņu, ko laivinieks neskatīdamies paslēpa plaukstā, pieklājīgi apspiezdams refleksu, kas bija kļuvis par lielā vairuma pilsētas tirgotāju teju vai otro dabu. Tad Jašims devās atpakaļ uz tirgu, prātodams, vai negadījums ar Georgu varētu būt noticis vienā no šīm šaurajām ieliņām.

Viņa uzmanību piesaistīja krītoša ūdens troksnis. Caur vārtu aiļu, kas atradās augstāk par ielas līmeni, viņš pamanīja pagalmu ar žilbinoši baltiem taisnstūrveida drānas gabaliem, kuri bija izklāti žāvēties uz rozmarīna krūmiem. Viņš ievēroja strūklakas roboto malu. Durvis atsprāga vaļā. Un tad Jašims saprata, kur, visticamāk, varētu atrast Georgu.

Gandrīz desmit gadus pēc sultāna ieteikuma pavalstniekiem ģērbties visiem vienādi Georgs palika pie tradicionālās zilās cepures bez malām un melnajām kurpēm, kas norādīja uz to, ka viņš ir grieķis. Reiz, kad Jašims viņam jautāja, vai viņš kādreiz domā valkāt fesku, Georgs bija diezgan cieti atteicis:

Ko? Vai jūs domā, ka es visu mūžu ģērbjas tā, kā grib sultāni un pašā? Phe! Tapat kā šie cukini ziedi, arī es valkā to, ko es valkā, tāpēc, ka es ir tas, kas ir.

Jašims vairs nekad neatgriezās pie šī jautājuma, tāpat Georgs nekad neizteica piezīmes par Jašima turbānu. Ta viņiem bija kļuvusi par tādu kā slepenu klusa gandarījuma un pazīšanās zīmi kā starp viņiem, tā starp pārējiem, kas ignorēja feskas un turpināja ģērbties kā agrāk.

Durvis, ko viņš no ielas vēroja, uzvedināja viņu uz kādu domu. Paralēli ielai, pa kuru viņš tik smagi kāpa augšup uz tirgu, bija cita, kurā slējās kāda baznīca. Ap to bija vientulīgu, noslēgtu māju komplekss, kurā mūķenes dzīvoja guļamistabās, pareizāk guļamzālēs, ēda ēdnīcā un aiz tīras labdarības uzturēja aptieku un slimnīcu kopienas nedziedināmi slimajiem. Ja viņa draugs tika atrasts uz ielas pēc nelaimes gadījuma, viņa zilās cepures un melno grieķu kurpju dēļ viņš, bez mazāko šaubu ēnas, tika nogādāts pie šīm durvīm.

Taču, lai cik ilgi viņš klauvētu, durvis neatvērās, un baznīcā, kad Jašims to beidzot bija sasniedzis, viņam bija jāpārvar kāda jauna priestera aizdomas viņš, bez šaubām, bija audzināts nerimstošā naidā pret visu to, ko Jašims varētu pārstāvēt: iekarotāju turbānu, pusmēness kundzību Svētajā pareizticīgo kristiešu pilsētā un tiesības visur iejaukties un visu aizskart. Bet, kad viņš beidzot bija ticis viņpus altārsienas un iegājis pa ģērbkambara durvīm, viņš satika vecu mūķeni, kas piekrītoši pamāja un teica, ka pirms pāris dienām pie viņu durvīm tiešām ir atgādāts kāds grieķis.

-    Ta ir Dieva griba, ka viņš ir dzīvs, mūķene sacīja. Bet viņš ir ļoti slims.

Atpūtas telpa bija iegrimusi vēsi zaļā gaismā un smaržoja pēc olīvu ziepēm. Te bija četras koka lažas slimniekiem un plats dīvāns. Visas guļamvietas bija aizņemtas. Jašims instinktīvi pielika piedurkni pie mutes, bet mūķene pieskārās viņa rokai un lūdza neuztraukties šajā palātā neesot infekcijas slimnieku.

Georga melnās kurpes bija uz grīdas pie gultas. Viņa žoklis un puse sejas bija klāta ar apsējiem, kas sedza arī plecus un viņa izliektās krūtis. Uz gultas malas rēgojās viena kreisā roka, stīva, ieģipsēta un iekārta saitē. Viņš elpoja ar grūtībām. Tajā sejas daļā, ko Jašims varēja saredzēt, bija vieni vienīgi uzpampuši sasitumi un zilumi, melni un sarkani, un vairāki tumši asins recekļi pie apkaltušajām rētām.

-    Viņš mazliet ieēda zupu, mūķene nočukstēja. Tas ir labi. Viņš vēl ilgi nevarēs runāt.

Te nu Jašimam nebija, ko iebilst. Lai arī kurš tas bija, kas uzbruka viņa draugam, viņš bija pamatīgi pastrādājis. Kas viņi bija, paliks noslēpumā, līdz Georgs būs pietiekami atlabis, lai runātu. Hetira. Ko tas nozīmē.7

Kamēr mūķene izvadīja viņu cauri nelielajam pagalmam, Jašims pastāstīja, ko viņš zina par draugu. Viņš iedeva viņai maku ar sudraba naudu un Kara Davuta ielas kafejnīcas adresi, kur viņu var atrast, kad Georgs atgūs samaņu.

Tikai tad, kad durvis aiz viņa bija aizvērušās, viņam ienāca prātā doma, ka vajadzēja mūķeni brīdināt par diskrētu attieksmi, pat par šī notikuma glabāšanu slepenībā. Bet bija jau par vēlu, un, iespējams, tas arī nebija nepieciešams. Kaitējums Georgam jau bija nodarīts.

6

Maksimiliāns Lefevrs veikli izkāpa no laivas un sāka soļot augšup pa šauru, bruģētu ieliņu, piesardzīgi apiedams vaļējo noteku, kas pašā ceļa vidū līkumodama plūda lejā uz kalna nogāzi. Šur tur viņa ceļu aizšķērsoja samudžināts tīkls un zivju grozi, kas bija izlikti labošanai, tad viņš lēca pāri notekai un turpināja ceļu pa otru pusi, šad tad noliekdamies, lai tiktu garām koka mājām, kuru augšstāvi bija noklāti ar darvu un kuras bija nolīkušas dīvainos leņķos, it kā tās lēni vilktu uz leju ar veļu pilnās auklas starp tām. Uz māju kāpnēm sēdēja vecas sievietes, no galvas līdz kājām ģērbtas melnā; Lefevram garām ejot, tās ziņkārīgi nopētīja viņu.

Ortakeja bija viens no grieķu ciemiem gar Bosforu starp Peru un eiropiešu diplomātu vasaras mājām tādu bija apmēram ducis. Tas tur atradās jau tad, kad Maķedonijas Aleksandrs veda vergus leģendārajā karagājienā uz Austrumiem. Grieķi savus kuģus, kas izbrauca no Bosfora un devās pret Kserksu [17] , bija apgādājuši ar cilvēkiem, un četrsimt gadus pēc turku iekarojumiem viņus joprojām uzturēja un baroja jūra un jūras šaurumi. Lefevrs atcerējās, ka jau pirms krietna laika kāds osmaņu pašā bija laipni paskaidrojis, ka Dievs zemi ir atdevis osmaņiem, bet grieķiem atstājis jūru. Kā gan citādi? Agamemnons sapulcināja savu kara floti pret Troju, kad turki vēl tikai ganīja savus ganāmpulkus Āzijas tuksnešos. Pie šīs domas Lefevrs sarauca pieri.

Lai gan grieķu ciemos varēja dabūt labas zivis, ārzemnieki tajos iegriezās reti, tāpēc Lefevram jau labu laiku sekoja jocīgu, mazu puišeļu bariņš, kas kaut ko kliedza viņam nopakaļ, stumdījās un grūstījās, bet viņu mātes tajā visā tikai noskatījās. Daži no mazākajiem puikām iedomājās, ka Lefevrs ir turks, un visiem šķita, ka viņš ir bagāts, tāpēc, kad Lefevrs apstājās un pagriezās, viņi pa daļai aiz ziņkārības, pa daļai aiz bailēm saspiedās kopā. Viņi redzēja, kā vīrs izvelk no kabatas monētu un ar smaidu piedāvā to mazākajam no puišeļiem. Puika atsprāga atpakaļ, kāds bezkaunīgāks paķēra monētu, sākās ellīgs troksnis, kad bērni visi kā viens metās riņķī un skrēja pakaļ drošsirdim.

Lefevrs nogriezās pa nepabeigtu ceļu. Kad viņš tuvojās dīķiem, no tiem pacēlās sīku mušiņu mākonis. Viņš atgaiņāja tās no sejas un turēja ciet muti.

Kafejnīcas durvis bija atvērtas. Lefevrs aši devās uz telpas tālāko galu un apsēdās mazā verandā, no kuras bija redzami dakstiņu jumti un aiz tiem Bosfors. Pēc brīža viņam pievienojās kāds no kafejnīcas apmeklētājiem.

Lefevrs lūkojās uz savām rokām. Man nepatīk te satikties, viņš grieķiski noteica.

Otrs vīrs pārlaida roku pār savām ūsām. Šī ir laba vieta, kungs. Mūs neviens netraucēs.

Lefevrs kādu brīdi klusēja. Grieķi, viņš norūca, ir bastardi, viņi bāž degunu, kur nevajag.

Vīrs noklakšķināja mēli. Bet jūs, kungs, jūs esat francūzis, vai

ne?

Lefevrs pacēla galvu un paskatījās uz savu galda biedru ar stipru nepatiku. Ķersimies pie lietas! viņš noteica.

7

Bešiktašas pilī ar septiņdesmit trijām guļamistabām un četrdesmit septiņiem kāpņu posmiem sultāns Mahmuts II Dieva ēna zemes virsū mira no tuberkulozes un aknu cirozes; to izraisīja viņa apsēstība reformēt impēriju Rietumu garā, ievadīt to modernā gultnē un paradums jaukt šampanieti ar spirtu.

Sultāns bija atlaidies spilvenos milzīgā gultā ar baldahīnu, pār kuru bija nolaisti aizkari ar pušķīšiem galā, un savām iekaisušajām acīm raudzījās uz Bosforu zem logiem un uz Āzijas kalniem pāri jūras šaurumam. Viņa pakļautībā, kā viņš miglaini nojauta, bija visa pasaule. Osmaņu sultāna flote kuģoja pa Vidusjūru un Melno jūru, par viņu tika lasītas lūgšanas Jeruzalemes mošejās, Mekā un Medīnā, viņa kareivji stāvēja sardzē pie Donavas Dzelzs vārtiem un arī Libānas kalnos, viņš bija Ēģiptes pavēlnieks. Viņam bija savas konkubīnes [18] , viņa rīcībā katrā laikā atradās vergi, kā arī pašā, admirāļi, seraskeri, vojevodas un hospodari [19] , kas turēja viņa plaši izpletušos impēriju pastāvīgās bailēs vai vismaz godbijībā un paklausībā sultāna gribai. Savos trīsdesmit valdīšanas gados Mahmuts bija ierosinājis un vadījis daudzas pārmaiņas osmaņu valstī. Viņš bija uzveicis janičārus visspēcīgo korpusu, kas pretojās jebkurām pārmaiņām. Viņš bija akceptējis jājamzābakus un franču seglus. Viņš bija ieteicis pavalstniekiem mainīt garderobi: musulmaņiem atteikties no turbāna, ebrejiem no zilajām kurpēm un grieķiem no debeszilās cepures. Viņš vēlējās, lai pret visiem cilvēkiem attieksme būtu vienlīdzīga un visi valkātu sarkanas feskas, garus, mugurpusē šķeltus svārkus ar augstu apkakli, frakas.

Ļaudis uz to reaģēja atšķirīgi. Daudzi viņam padotie musulmaņi tagad dēvēja viņu par Neticīgo sultānu, bet daudzi viņam padotie kristieši loloja gluži nereālas cerības. Atēnu grieķi īstenībā pat bija sacēlušies pret viņu. Pēc septiņus gadus ilgām cīņām viņi ar eiropiešu palīdzību bija radījuši savu neatkarīgu valsti pie Egejas jūras. Grieķijas karaļvalsti!

Šampanietis un brendijs bija mazliet atvieglojuši raizes, ko sultāns juta, nopūloties panākt modernizāciju un saglabāt savu priekšteču impēriju.

Un tagad, piecdesmit četru gadu vecumā, viņš no šampanieša un brendija arī mira.

Sultāna roka lēni virzījās uz zīda auklas pusi, kuras pušķi skāra viņa spilvenus, tad tā atkal nolaidās. Viņš mira un nezināja, ko lai ar zvanu izsauc.

Saule, lēni apmetuši loku, tagad spīdēja ieslīpi no rietumu puses. Bija cilvēki, kurus viņš atcerējās, ne tieši viņu vārdus, bet vīriešu un sieviešu sejas. Viņš redzēja pārsteigto veco ģenerāli Bairaktaru ar briesmīgām ūsām, kad viņš pirms daudziem gadiem iebruka vecajā pilī un izcēla Mahmutu no netīrās veļas groza, lai padarītu par sultānu. Viņš redzēja savu tēvoci Selimu, mirušu, ģērbtu kaftānā [20] , kas bija slacīts ar Osmaņu dinastijas asinīm, redzēja Fatimu, kad viņa vēl bija dzīva: resnu, dzīvespriecīgu, viņa masēja sultānam kājas tieši tā, kā tas viņam gāja pie sirds, un neko pretī no viņa negaidīja. Viņš atcerējās citu ģenerāli, kurš bija nokritis un nosities, un ļaužu sejas, ko viņš bija ievērojis pūlī: kādu lēnprātīgi smaidošu sūfiju [21] , studentu lojalitātes uzplūdā cieši turam rokās Pravieša karogu, melno einuhu, kas bija nospiests uz ceļiem, janičāru, kas bija izstiepis roku ar tādu žestu, it kā tēmētu uz viņu ar pistoli, un pamirkšķinājis viņam, Kalaso no Pjemontas jāšanas skolotāju ar gaišu vaigubārdu, Abdilu Medžitu ar nolaistu skatienu viņa dēlu, kam krūškurvis bija kā meitenes

viduklis, un patriarhu ar bārdu kāds bija viņa vārds? -, kas pieņēma krustu no viņa rokām un mira, šūpodamies virvē karstā saulē.

Bija ari citas sejas… Viņa roka izstiepās un pirksti satvēra auklu. Bet, kad klanīdamies un noliektu galvu ieradās vergs, sultāns Mahmuts nespēja atcerēties, kurš bija tas, ko viņš bija gribējis redzēt.

-    Glāzi… zāles… tās ir tur, viņš sacīja.

-    Doktors Milingens… vergs iesāka.

-     …ir mans ārsts. Bet es esmu sultāns. Ielej!

8

-     Uzmanieties uz šim kāpnēm, mesjē! Tas ir stipri nodilušas. Es pats uz tām esmu paslīdējis.

-    Bet tikai lejupejot, Ekselence! Par to esmu drošs.

Staņislavs Paļevskis, Polijas vēstnieks pie Diženās Portas [22] , sarauca

pieri un turpināja kāpt pa trepēm, kas veda uz Jašima mājokli. Vai francūzis deva mājienu, ka viņš mēdz piedzerties?

Viņš pieskārās stērķelētajai kravatei, it kā šis žests atjaunotu viņa pašpārliecību. Lai gan kravate bija nevainojami iestērķelēta un pienācīgi sasieta, viņš neskaidri nojauta, ka tā nav gluži pēdējais modes kliedziens, tāpat kā viņa mētelis, zābaki un diplomāta statuss kopumā, tā piederējās pie cita gadsimta, pirms vēl Krievijas, Austrijas un Prūsijas naidīgie manevri noslaucīja Poliju no pasaules kartes. Paļevskis bija ieradies Stambulā pirms divdesmit pieciem gadiem kā izzudušas valsts pārstāvis. Citās Eiropas galvaspilsētās Polijas vēstnieki eksistēja vairs tikai diplomātu atmiņās, bet turki, kādreizējie ienaidnieki, bija viņu sagaidījuši ar laipnu vēlību.

Tas, protams, viņš ar sarauktu pieri nodomāja, notika, pirms Stambula tika pārplūdināta ar visu tautību, bet īstenībā nekatras tautības krāpniekiem, intrigantiem un uzpircējiem. Vēl pirms franči varēja cilvēku tā vienkārši apturēt uz ielas un pieteikties uz pusdienām.

Kā arī pirms viņš iepazinās ar Jašimu.

Par to, kā viņi kļuva par draugiem, vēl joprojām nebija īstas vienprātības, jo Jašima atmiņas par šo notikumu atšķīrās no Paļevska versijas tās ietvēra vairāk saplēstu glāžu un mazāk tīras franču valodas. Tomēr no tā brīža viņi bija kļuvuši par tuviem draugiem. Tu un es, reiz bija paziņojis Paļevskis, liedams asaras pie labi nostāvējuša stiprā uzlējuma "Zubrovka" glāzes, mēs esam divas puses, kas saplūst vienā veselumā. Es esmu vēstnieks bez savas valsts, tu vīrietis bez sēkliniekiem.

Paļevskis palaida Lefevru pa priekšu un nu raidīja Jašimam savus draudzības apliecinājumus no attāluma. Lefevrs strauji pastiepa roku sveicienam.

-     Enchantй [23] , mesjē, viņš sacīja. Cik laipni no jūsu puses, ka esat ar mieru mūs uzņemt! Cik labi smaržo!

Jašims nebija radis sarokoties, tomēr viņš sagaidīja Lefevru ar pieklājīgu rokasspiedienu. Paļevskis atvēra muti, lai kaut ko teiktu, bet francūzis piebilda:

-    Es biju gluži nesagatavots tik cēlsirdīgam un dāsnam ielūgumam.

Viņš bija mazs, smalki veidots sakumpis vīrs ar pāris dienu augušiem baltiem bārdas rugājiem, klusu balsi un šļupstošu dikciju.

-     Es priecājos, mesjē…

-    Lefevrs, Paļevskis beidzot iejaucās. Doktors Lefevrs ir arheologs, Jašim. Viņš ir francūzis. Es… man likās, ka tev nekas nebūs pretī.

-    Nē, protams, ne. Tas ir gods. Jašimam iezibējās acis. Francūzis pusdienās! Tas nu bija pamatīgs izaicinājums.

Paļevskis nolika savu somu uz galda un ar klikšķi to atvēra. Šampanietis, viņš paziņoja, izvilkdams divas zaļas pudeles. Tas nāk no kāda beļģa Perā. Viņš mani mēģināja pārliecināt, ka tas bijis domāts sultāna Mahmuta galdam, tāpēc, iespējams, šampanietis ir ar piejaukumu.

-     Esmu pārliecināts, ka tas būs brīnišķīgs, Lefevrs pavīpsnāja, meklēdams Jašima atbalstu.

Vēstnieks vēsi viņu uzlūkoja. Es gan domāju, ka sultāna slimība runā pati par sevi, Lefevr. Labākie ārsti šādos gadījumos cieš sakāvi.

-    Ak jā. Tas anglis, doktors Milingens. Lefevrs pielika rokas pie galvas. Es nesen biju pie viņa vizītē. Man bija galvassāpes.

-    Vai viņš izārstēja?

Lefevrs sarauca uzacis. Es ceru, viņš skumji noteica.

Paļevskis pamāja. Milingens nav pārāk slikts ārsts. Lai gan viņš, protams, nogalināja Baironu.

-    Baironu? Jašims pārjautāja.

-     Lordu Baironu, Jaš. Tas ir slavens angļu dzejnieks. Paļevskis parakņājās somā. Ja šampanietis būs slikts, man ir līdzi šis te, viņš piebilda, izvilkdams slaidāku un bālāku pudeli, ko Jašims tūliņ atpazina. Bairons bija dedzīgs grieķu neatkarības piekritējs, viņš turpināja. Viņš karā piedalījās ne jau tāpēc, lai dusmu uzplūdā šautu uz cilvēkiem. Viņš mira, mēģinādams organizēt grieķu neatkarības cīņu 1824gadā, kaujā pie Mesolongas. Saķēra saaukstēšanos. Milingens bija viņa ārsts.

Viņi dzēra šampanieti no Jašima šaurajām, augstajām glāzēm.

-    Tas dzirkstī, sacīja Lefevrs.

-    Ne ilgi, Jašims piebilda, raudzīdamies glāzē. Doktor Lefevr, esiet sveicināts Stambulā!

-     Šo pilsētu pati daba jau iepriekš nolēmusi padarīt par pasaules galvaspilsētu. Lefevra tumšo acu skatiens kavējās pie Jašima. Ta vilina mani kā sirēna, mesjē. Es nespēju pretoties tās valdzinājumam. Viņš iztukšoja glāzi un klusēdams atbalstīja to pret otras rokas plaukstu. -Je suis archйologue.[24]

Jašims iznesa paplāti, uz kuras bija sagatavojis izmeklētas uzkodas, tur bija ar riekstiem un garšvielām pildīta skumbrija ar kraukšķīgu ādu -uskumru dolmasi, daži mazītiņi bфrek [25] , pildīti ar balto sieru un dillēm, gliemenes, saliktas uz pīniju riekstu kaudzītes, karniyank nelieli baklažāni, pildīti ar jēra gaļu, un maza bļodiņa ar kabak cicegi dolmasi pildītiem kabaču ziediem. Tas visas bija kā dolma tādā nozīmē, ka no ārpuses nevarēja iedomāties, kādi dārgumi ir tur iekšā, un tās visas bija gatavotas pēc sultāna virtuvēs pilnveidotām receptēm.

Paļevskis bija aizņemts ar šampanieti. Lefevrs izvēlējās vienu pildīto kabaču ziedu un iebāza to mutē.

-     Kā lai es paskaidroju? Lefevrs iesāka. Man šī pilsēta ir kā sieviete. Savā "bērnībā" tā ir Bizantija. Ziniet, esmu pārliecināts, ka Bizantija sākumā nav nekas viens mazs grieķu ciems. Bizantija ir jauna, nesamākslota, ļoti vienkārša. Vai viņa apzinās, kas viņa ir? To, ka tā atrodas starp Āziju un Eiropu? Diez vai. Aleksandrs atnāca un aizgāja. Bet Bizantija tā neatceras neko.

Viņa roka apstājās virs šķīvja.

-    Tomēr ir kāds cilvēks, kas novērtē viņas skaistumu. Jeruzalemes un Romas saimnieks.

Paļevskis "paslēpās" glāzē.

-     Konstantīns, imperators, iemīlas pilsētā. Kāds laiks tas ir 375. gads pirms mūsu ēras? Bizantija ir viņa sieviete tā viņam labi kalpo. Un viņš paaugstina to līdz karaliskajam purpuram un dod savu vārdu Konstantinopole, Konstantīna pilsēta. Romas impērijas jaunā sirds. Nekas tai nav pārāk labs. Konstantīns izlaupa antīko pasauli kā vīrs, kas kara laikā apber savu mīļoto ar dārgakmeņiem. Viņš tai uzdāvina četrus Līsipa bronzas zirgus, kas tagad slejas virs Sv. Marka laukuma Venēcijā. Viņš atgādā tai Čūsku kolonnu no Delfiem. Viņš noliek tai pie kājām visu pasaules godu, kādu mēs to pazīstam, no Hērakla stabiem līdz Arābijas tuksnešiem.

-    Un savu māti arī. Neaizmirstiet viņu, Paļevskis pievienojās.

-    Svēto Helēnu, protams, Lefevrs pievērsās vēstniekam. Viņa ieradās šajā pilsētā un atveda daļu no Īstā krusta [26] .

-    Viņu vajadzētu padarīt par arheologu aizbildni, Lefevr.

Francūzis samirkšķināja acis. Uz šo pilsētu tika atvestas visas kristietības relikvijas, viņš piezīmēja. Agrīno svēto relikvijas. Naglas, ar ko Jēzus tika sists krustā. Biķeris un šķīvis, ko Jēzus lietoja Svētajā Vakarēdienā. Džentlmeņi, tas bija svētumu svētums.

Viņš pacēla roku ar izplestiem pirkstiem.

-     Pēc diviem gadsimtiem imperators Justiniāns uzcēla baznīcu. Svētās Sofijas katedrāli, astoto pasaules brīnumu. Un Bizantija garu ceļu viņa ir mērojusi, šī kādreizējā zvejnieku meiča. Viņš ieturēja pauzi. Ko lai saka? Bagātības un pārticības gadsimti, mesjē. Lieliskā bizantiešu māksla. Ceremonijas, asinsizliešana, imperators kā Visuvarenā Dieva reģents.

Paļevskis pamāja ar galvu. Līdz ieradās krustneši.

Lefevrs aizvēra acis un piekrītoši pamāja. Ak vai, ak vai. Jā, 1204gadā tas negods nāca no Eiropas. Es to nosauktu par izvarošanu, kungi: pilsētu izvaroja brutāli Rietumeiropas zaldāti. Viņas diadēma iekrita dubļos. Runājot par to laiku, mums būtu jākaunas.

Viņš paņēma no paplātes kārtējo delikatesi.

-     Un tomēr tā ir kā sieviete: viņa atlabst, viņa atveseļojas. Viņa ir novārgusi, atgādina pašas ēnu, tomēr joprojām ir šarmanta. Talab tā meklē sev jaunu aizstāvi. Un 1453. gadā to iekaro turki. Ta sakot, viņa kļūst par Stambulu, Mehmeta II padauzu.

Nu bija Jašima kārta samirkšķināt acis.

-    Turki to mīl. Un viņa, līdzīgi sievietei, atkal kļūst skaista. Vai tad tā nav?

Lefevrs klusēdams pētoši uzlūkoja Jašimu. Bet varbūt mana necilā analoģija jums nebija patīkama? Alors [27] , varam to aizstāt ar citu. Viņš izpleta rokas kā burvju mākslinieks. Stambula ir arī kā čūska, kas met savu ādu.

-    Un jūs savācat nomestās ādas.

-    Es mēģinu mācīties no tā, Ekselence.

Paļevska seja bija nepārprotami nomākta un drūma, viņš izlikās pētām paplāti. Labas uzkodas, Jašim, viņš sacīja.

-     Visas šīs dolmas… Jašims iesāka, gribēdams izskaidrot dolmu pildījumu izvēli, bet Lefevrs noliecās uz priekšu un paplikšķināja Paļevskim pa celi.

-     Es esmu daudz ceļojis, Ekselence, un varu teikt, ka Levantā no Albānijas līdz pat Kaukāzam uz ielas pārdod labu ēdienu, viņš piebilda.

Paļevskis pacēla acis. Vēlāk viņš Jašimam teica, ka viņa sejas izteiksme tajā brīdī bijusi pirmā lieta, kas šajā vakarā viņam ir sagādājusi baudu.

Lefevrs aplaizīja pirkstus un noslaucīja tos salvetē. Vienīgais turku nopelns un ieguldījums manuprāt, tas būs pareizi teikts civilizētās Eiropas dйgustation papildināšanā -, jūs mani atvainosit, mesjē, es tikai citēju ir arābu pupiņu aromātiskā sula: īsi sakot, kafija. Viņš iesmējās.

-     Es gan neticētu visam, ko raksta grāmatās, vēlreiz uzmetis skatienu draugam, iebilda Paļevskis.

-    Bet es ticu, Lefevrs ar mēles galiņu aplaizīja lūpas. Varbūt tas ir profesionāls ieradums. Vēstules, dienasgrāmatas, ceļotāju memuāri. Es rūpīgi izvēlos literatūru. Dažkārt triviāla informācija var izrādīties ļoti noderīga, vai jūs tam piekrītat, mesjē?

Jašims lēni pamāja. Protams. Bet uz katru noderīgu informācijas mazumiņu ir kāds simts brāķa vienību, kas jāatmet.

-    O jā, laikam jums ir taisnība. Salicis kopā roku īkšķus, Lefevrs atlaidās krēslā. Vai esat kādreiz dzirdējis par Troju?

Jašims pamāja. Sultāns Mehmets reiz pretendēja uz trojiešu mantojumu, viņš sacīja. Viņš Konstantinopoles krišanu pasniedza kā atriebību grieķiem.

-     Cik interesanti. Francūzis ievilka apakšlūpu. Es jau sāku domāt, ka kādu dienu mēs atraksim Agamemnona izlaupītās pilsētas drupas.

-    Jūs domājat, ka tāda eksistē?

Lefevrs klusi iesmējās. Vēl vairāk. Manuprāt, tā tiks atrasta tieši tajā vietā, uz kuru norāda leģenda. Tikai simt kilometru attālumā no vietas, kur mēs sēžam, Troādā.

-    Jūs pats veiksit izrakumus?

-    Es to darītu, ja saņemtu atļauju. Bet izrakumiem, tāpat kā visam citam, ir vajadzīga nauda. Viņš jauki pasmaidīja un izpleta rokas.

Aizkarus sakustināja vēja pūsmiņa, un, pieskaroties stangai, klusi iešķindējās kāds aizkaru riņķis.

-    Protams, Lefevrs turpināja, ja lasa uzmanīgi un izprot, kur ko meklēt, dažkārt šīs lietas pašas iekrīt klēpī.

Viņš iedzēra malku šampanieša. Paļevskis piecēlās un ar paukšķi atkorķēja otro pudeli.

-     Baidos, ka mēs jums varētu likties stipri nevērīgi pret pagātni, Jašims teica. Mēs ne vienmēr pieskatām lietas, kā tas pienāktos.

-     Jā un nē, mesjē. Es nesūdzos. Tada veida nevērība arheologiem var izrādīties paša Dieva sūtīta. Kaut vai apmeklējot jūsu At Meydani[28] seno Bizantijas hipodromu, ikvienam ir redzams, ka visi pieminekļi ir palikuši neskarti. Protams, izņemot Čūsku kolonnu. Kolonna ir zaudējusi čūsku galvas, taču tā nekādā gadījumā nav turku vaina.

Paļevskis pēkšņi vienā paņēmienā iztukšoja savu glāzi.

-     Es nedomāju, ka kāds vēl to atceras, Lefevrs turpināja. Bet bronzas galvas tika noceltas no kolonnas pirms mazliet vairāk nekā gadsimta. Ja tā padomā, ko visu tās ir pieredzējušas pa tiem gadsimtiem, kamēr atradās blakus Delfu orākulam! Viņš daļēji pagriezās pret Paļevski. Tas bija ārzemnieku vandalisms, Ekselence.

-    Bezkaunīgi un necienīgi, Paļevskis nomurmināja.

-    Jā. Lefevrs saviebās un, norādīdams uz Paļevski, paliecās uz priekšu. Un ziniet, es atminos stāstu, ka to bija paveikuši jūsu tautieši! Kāds jauns poļu diplomāts pirms vesela gadsimta. Esmu pārliecināts, ka atceros pareizi. Un tāpēc mēs nekad nezinām, kas mums var negaidīti iekrist klēpī. Tas var izrādīties ienesīgi un noderīgi visiem iesaistītajiem. Viņš uz brīdi apklusa. Man liekas, bieži vien atmaksājas ticēt tam, ko mēs lasām grāmatās.

Klusuma brīdi, kas iestājās pēc šīs piezīmes, Jašims izmantoja, lai pasniegtu pamatēdienu. Sulīgu jēra gaļas un plūmju sautējumu saldskābā mērcē kopā ar sviestā gatavotu plovu. Lefevrs saberzēja rokas un paziņoja, ka tas ir lieliski. Viņš bija tādu redzējis un sajutis tā burvīgo smaržu! ielās, kur to gatavoja uz ogļu pannām. Kamēr viņš izklāstīja savus plānus atstāt Stambulu un paceļot pa grieķu klosteriem austrumu pusē -, viņi izdzēra otro šampanieša pudeli. Trabzona, Erzuruma. Brīnišķīgi ļautiņi, vienkārši un nemācīti ļautiņi, šūpodams galvu, viņiem stāstīja Lefevrs. Man jāsaka, Ekselence, šis bija burvīgs vakars. Runā, ka mūsdienās viesim Stambulā ir grūti atrast labu sabiedrību, taču es to neizjūtu. Nekādu pazīmju, ka tā būtu.

Viņš aizgāja drīz pēc tam, kad šampanietis bija beidzies, uzstādams, ka mājas atradīs bez pavadoņiem. Jašims noveda viņu lejā pa šauro aleju līdz Kara Davuta ielai, kur noīrēja viņam nesamkrēslu.

-     Pēc dažām dienām… sauca Lefevrs, mādams ardievas, bet nesēji pacēla viņu uz pleciem un rikšiem devās projām, tāpēc ardievu nobeigumu Jašims nedzirdēja.

Jašims pagriezās un devās atpakaļ pa ielu, pārdomādams šīvakara sarunu. Vienubrīd viņam likās, ka ielas galā, tur augšā, kur nišā dega maza pateicības svecīte Dievam, viņš uztvēra kādu kustību, bet, kad viņš nogriezās ap stūri, iela bija tumša un viņš dzirdēja tikai savu soļu troksni. Vienu reizi, vēl nesasniedzis savas durvis, viņš nevilšus pagrieza galvu un paskatījās atpakaļ.

Kad Jašims bija nonācis kāpņu galā, Paļevskis atrāva vaļā durvis. Rokā viņš aiz kakliņa turēja degvīna pudeli.

-    Ta nebija pirmā reize, kad viņš pieminēja tās čūsku galvas, Jašim. Viņš tās atcerējās jau tad, kad mēs satikāmies. Paļevski, šķiet, bija pārsteigusi kāda doma. Zini, ja viņš vēl kādreiz izteiks vēlēšanos mani redzēt, es atteikšos. Es noteikti neizlaidīšu viņu no acīm, atkorķēdams pudeli, viņš kā parasti pateica paradoksu.

Pirms laba laika, kādā atklātības brīdī, Paļevskis bija pievedis Jašimu pie liela ieroču skapja, kas atradās poļu rezidences kāpņu augšgalā. Pagriezis atslēgu, viņš atvēra durvis, un skatienam atklājās divas no trim bronzas galvām, kas reiz bija greznojušas Čūsku kolonnu hipodromā. Kādu brīdi viņi šausmās ieplestām acīm bija tajās nolūkojušies, tad Paļevskis strauji aizvēra skapja durvis un teica: Lūk! Tas mani grauž jau gadu gadiem. Bet tagad tu zini, un es par to priecājos.

-    Pat Lefevrs netaisās meklēt čūsku galvas tavā lielajā skapī, mans draugs.

Paļevskis tik strauji pagāza pudeli, ka tās saturs izšļakstījās uz viņa plaukstas locītavas. Dieva dēļ, Jaš! Vēstnieks mežonīgi pablenza uz durvju pusi. Tas francūzis dzird cauri sienām. Viņš nolaizīja savu roku. Viņš jūt itin visu, kas skar peļņas gūšanu, goda vārds. Viņš to saož, un man nav ne jausmas, kā. Viņš piepildīja divas glāzes un zibenīgi tās iztukšoja. Ak, kļuva labāk. Zini, tas iztīra "sistēmu". Esmu pārliecināts, ka šis cilvēks zināmā mērā ir zaglis. Piedod, ka es viņu atvedu pie tevis. Es vienkārši nevarēju tikt no viņa vaļā.

-    Mans vecais, dārgais draugs, mums taču ar viņu vairs nav jātiekas. Nekad.

-    Es par to iedzeršu, Paļevskis piekrita.

Un tā viņš arī darīja.

9

-Jūs neesat tāds, kādu biju jūs iedomājusies, teica Mavrogordato kundze. Tas nebija pārmetums. Ta bija fakta konstatācija.

Viņa sēdēja, stalti izslējusies, kokgriezumiem rotātā koka krēslā, viņas ahāta melnie mati bija saņemti uz augšu un sasprausti ar matadatām. Viņai bija kapadokiešu dievietes seja ar taisnām, melnām uzacīm un asu lūpu līniju. Jašims samirkšķināja acis un mazliet sagrīļojās. Mavrogordato kundze arī nebija tāda, kādu viņš to bija iedomājies.

Labas pašsajūtas stāvoklī tas nebūtu nekas, bet šodien ar līdzsvaru bija tā, kā bija. Jašims juta pulsāciju deniņos. Viņa mute bija sausa. Iespējams, Paļevskim bija taisnība un sultāns patiešām mira no šampanieša. Viņš vēlējās, kaut būtu ignorējis zīmīti un vispirms aizgājis uz pirti vai vismaz apēdis kādu porciju zupas. Vislabāk spēķu [29] zupu. Paļevskis bija aizgājis nakts vidū, piesardzīgi kāpjot lejā pa trepēm, un tagad droši vien vēl saldi gulēja.

Zīmīte Jašimam tika nodota ļoti agri no rīta. Vīrieši bieži apspriedās ar viņu par naudu un par nāvi, bet sievietes viņu aicināja daudz retāk. Parasti sievietes uztraucās par saviem vīriem un kalpiem vai par tiem visiem, un dažkārt viņas nevēlējās neko citu kā apmierināt ziņkāri, ieraugot Jašimu vaigā. Viņš bija saistīts ar pili, viņš dzīvoja pilsētā, tāpēc sievietes izgudroja dažādas problēmas un izsauca viņu, lai padarītu savu ikdienu interesantāku un spilgtāku. Citos gadījumos pat kristiešu sievietes divreiz padomātu, pirms aicinātu savos apartamentos vīrieti, bet Jašims bija ārpus aizdomām. Viņas pieklājīgi sauca viņu par lala[30] savu aizbildni un sargu. Miljons iedzīvotāju lielajā pilsētā tikai saujiņa vīru bija nopelnījuši šādu titulu, un vairums šo vīru strādāja sieviešu apartamentos sultāna pilī.

Mavrogordato kundze viņu nesauca par lala. Viņa vēl nekad nebija aicinājusi Jašimu pie sevis.

Mavrogordato kundzes nams Stambulas rajonā Fenerā stāvēja gluži vientuļš, augstu, ugunsgrēkā nomelnējušu mūru ieskauts. Tas atradās Zelta Raga piekrastes centrālajā daļā. Arī Jašims dzīvoja Fenerā, bet tas viņus nepadarīja par kaimiņiem: viņa māja bija mazs īrēts dzīvoklītis kādas ielas augšgalā. Pirms astoņpadsmit gadiem grieķu nemieru laikā šo rajonu bija izpostījusi uguns; šī lielā savrupmāja aiz nomelnējušajiem mūriem bija pilnīgi jauna. Tapat kā Mavrogordato ģimene.

Lai gan cik jauna, to bija grūti noteikt. Dažas senās grieķu dzimtas Fenerā jau gadsimtiem ilgi bija nodrošinājušas osmaņu valsti ar tulkiem, pārvaldniekiem, priesteriem un baņķieriem, tomēr daudzi no viņiem bija saistīti ar grieķu brīvības cīņām, un pēc nemieriem šī tā sauktā fanariotu [31] aristokrātija gandrīz izzuda. Mavrogordato piederēja pie turīgu ģimeņu loka, kas nodarbojās ar tādu pašu biznesu kā savulaik Feneras aristokrātija, un pat viņu uzvārds šķita pazīstams. [32] tomēr tas nebija tieši tas pats uzvārds un tie nebija tie paši ļaudis.

Jašims paklanījās. Mavrogordato kundzes melno acu skatiens nozibsnīja uz milzīga senlaicīga vācu pulksteņa pusi, kas bija piesliets tumšajos apartamentos pie sienas.

Jūs esat nokavējies, viņa sacīja.

Jašims paskatījās pulkstenī. Pie tā uz inkrustēta galdiņa stāvēja vēl viens pulkstenis. Pie sienas aiz Mavrogordato kundzes muguras karājās amerikāņu pulkstenis ar nelielu stikla paneli, caur kuru varēja redzēt pulksteņa pendeli, kas lielajā, cieši aizslēģotajā istabā ritmiski atstaroja pa vārgam gaismas staram. Starp logiem atradās vēl viens antīks pulkstenis. Ta rādītāji vēstīja, ka ir tikai mazliet pāri desmitiem.

-     Kāpēc jūs nevalkājat fesku?

-     Es neesmu valsts dienestā, hamm*. Man ir gandrīz četrdesmit gadu, un es domāju, ka esmu pietiekami vecs, lai izvēlētos to, kas man liekas ērts. Tapat lai izvēlētos, kuram pakalpot, viņš vēsi piemetināja.

-     Ko tas nozīmē?

-     Es dzīvoju pieticīgu dzīvi, hamm. Es labāk esmu darbīgs nekā laisks. Bet es varu atļauties būt arī laisks.

Mavrogordato kundze paņēma līdzās novietoto zvaniņu un pašķindināja to. Pa durvīm nedzirdami ienāca kalpotājs. Kafiju. Viņa uzmeta skatienu Jašimam. Es šajās istabās neļauju smēķēt.

Viņa norādīja uz neērtu franču krēslu. Klusumā, kuru pārtrauca tikai Mavrogordato kundzes četru pulksteņu tikšķēšana, kalpotājs atgriezās ar kafiju. Jašims iedzēra malciņu. Ta bija laba kafija.

-    Varbūt būsit pārsteigts, bet arī es esmu dzīvojusi pieticīgu dzīvi, bilda Mavrogordato kundze. Viņa paņēma no klēpja lūgšanu krelles un sāka tās virpināt savos slaidajos, baltajos pirkstos. Šis laiks, es ceru, ir pagājis. Mēs ar Mavrogordato kungu esam smagi strādājuši, un šad tad mums ir uzsmaidījusi veiksme, kuras citiem ir pietrūcis. Esmu pilnīgi pārliecināta, ka jūs sapratīsit, ja teikšu, ka es noteikti neļaušu mūsu mierīgo dzīvi pakļaut briesmām. Lūgšanu kreļļu pērlītes cita pēc citas slīdēja caur viņas pirkstiem. Jūs droši vien būsit dzirdējis, ka Mavrogordato kungs ir bulgārs. Ta nav taisnība. Viņš nāk no garīdznieku ģimenes, kas agrāk dzīvoja Vārnā. Esmu asinsradniecībā ar Mavrogordato ģimeni, un Mavrogordato kungs caur laulībām ar mani. Es jau agri novērtēju viņa finansista dotības. Viņš ir labs rēķinātājs. Viņam patīk skaitļi. Bet viņš nav pārlieku pašapzinīgs vai nekaunīgs.

Viņa paskatījās Jašimam tieši acīs. Jašims pamāja. Mavrogordato kungs acīmredzami bija bulgārs. Bet Jašims neiebilda, viņu tas īpaši neuztrauca. Ja Mavrogordato kungs būtu atstāts likteņa varā, viņš varbūt tagad rakstītu rēķinus kādā provinces kokvilnas fabrikā. Taču viņš bija kļuvis par labāko tirgotāju Osmaņu impērijas galvaspilsētā, jo viņu vadīja sieviete ar trūcīgu cerību uz Mavrogordato ģimenes mantojumu, un tas tomēr iedarbināja vajadzīgo mašinēriju. Sieviete, kuras drosme un pašapziņa nebija apšaubāma.

-    Mans vīrs ir mērenu uzskatu cilvēks ar nemainīgiem ieradumiem. Un manā ziņā paliek mierīgas, sakārtotas un atbilstīgas saimniecības vadība. Viss, kas Mavrogordato kungu traucē darbā, traucē arī mūsu mājas dzīvi.

Jašims ievēroja, ka Mavrogordato kundze nav pieskārusies savai kafijai.

-    Es ļoti maz ko zinu par darījumu lietām, Jašims sacīja.

-     Tas nemaz nav nepieciešams. Man vajadzīgs… ass prāts. Un diskrēcija. Viņa apklusa. Jašims neteica neko. Tatad?

-    Es ceru, ka esmu pietiekami diskrēts, hamm.

Viņa saknieba lūpas. Jašim efendi, manu vīru vakar apciemoja kāds francūzis. Viņš lūdza nelielu aizdevumu. Sarunas laikā šis francūzis izteica tādus piedāvājumus, kas manu vīru zināmā mērā darīja nemierīgu. Es tikai vēlāk ievēroju viņa satraukumu.

Jašims samirkšķināja acis. Kādus piedāvājumus, hamm?

-    Piedāvājumus. Solījumus. Man grūti to pateikt.

-    Jums liekas, ka jūsu vīrs ir ticis šantažēts?

Mavrogordato kundzes seja palika nekustīga, bet viņa tik stingri satvēra rokās lūgšanu krelles, ka Jašimam likās tās tūdaļ pārtrūks. Es tā nedomāju. Manam vīram nav no kā baidīties. Man šķiet, ka francūzis viņam piedāvāja kaut ko nopirkt.

-    Jūs domājat, bet neesat pārliecināta?

-    Mans vīrs no manis neko neslēpj, bet viņš nevarēja precīzi atcerēties, ko īsti šis cilvēks ir piedāvājis. Protams, ja viņš vispār kaut ko piedāvāja. Tas vairāk bija sarunas tonis, kas vīru satrauca. It kā viņš dotu kādus mājienus.

-    Maksimiliāns Lefevrs, Jašims minēja.

Mavrogordato kundze uzmeta viņam asu skatienu. Pareizi. Kas vēl jums ir zināms?

Jašims plaši izpleta rokas. Ļoti maz. Lefevrs ir arheologs.

-    Ļoti labi. Es tas ir, mans vīrs un es vēlētos, lai jūs uzzinātu kaut ko vairāk par viņu. Ja iespējams, es vēlētos, lai jūs pārliecinātu mesjē Lefevru veikt savus pētījumus kaut kur citur. Mani ļoti sarūgtina tādi traucējumi.

Jašims domīgi pastiepa apakšlūpu. Es varētu mēģināt kaut ko uzzināt par Lefevru. Bet man būtu jāaprunājas ar jūsu vīru.

Mavrogordato kundzes acis melni ievizējās. Pietiek, ka esat runājis ar mani.

Viņa pašķindināja zvaniņu. Parādījās kalpotājs, un Jašims piecēlās, lai atvadītos.

Viens jautājums, viņš bilda, kad bija nonācis līdz durvīm. Vai jūsu vīrs viņam aizdeva naudu?

Mavrogordato kundze sakoda zobus un nikni paskatījās uz viņu. Tas… viņa iesāka, un ar novēlošanos Jašims saprata, ka sieviete ir daudz jaunāka, nekā viņš bija iedomājies, viņai vēl nebija četrdesmit. Es… es viņam to nevaicāju.

10

Kad Jašims sekoja livrejā ģērbtajam sulainim uz vestibilu, atvērās durvis un pa tām iznāca jauns vīrietis.

-     Vienu mirklīti, viņš teica. Tu vari iet, Dmitrij. Es izvadīšu šo cilvēku.

Jauneklim bija mazliet pāri divdesmit. Viņam bija biezs melnu matu ērkulis un pamatīga ķermeņa uzbūve plati pleci un liels žoklis, kas nebija zaudējis puicisko apaļumu. Viņš bija ģērbies labi piegrieztos stambuliešu stila svārkos, ar stērķelētu apkaklīti un zīda kravati, melnās, taisnās biksēs un melnās ādas kurpēs. Viņš bija gandrīz tikpat pievilcīgs cik viņa māte; līdzība bija pārsteidzoša, tikai viņa acis bija mazākas, skatiens aukstāks, bet mutes līnija kontrastējoši gļēva, un tas Jašimam patika vēl mazāk.

-    Labrīt, Jašims pieklājīgi sveicināja.

Jauneklis drūmi paraudzījās uz viņu.

-    Es redzēju jūs ienākam. Jūs runājāt ar māti?

Jašims pacēla uzacis un neatbildēja.

-    Vai jūs runājāt par mani? jaunais cilvēks pēkšņi ievaicājās.

-    Es nezinu. Kas jūs esat?

-     Mani sauc Aleksandrs. Mavrogordato, viņš dusmīgi piebilda, it kā gaidīdams, ka Jašims to apstrīdēs.

Jašims brīdi padomāja. Nē. Nē, mēs par jums nerunājām. Vai mums tas būtu bijis jādara?

Jaunais Mavrogordato uzmeta viņam aizdomīgu skatienu. Vai jūs esat pietiekami gudrs?

-     Es tā ceru, Mavrogordato kungs. Bet tagad, ja jūs mani atvainosit…

Jaunais cilvēks sagrāba Jašimu aiz piedurknes. Kāpēc tad jūs esat šeit?

Jašims lēni palūkojās uz savu piedurkni un sarauca pieri. Iestājās klusuma bridis, un jaunais Mavrogordato atlaida roku. Jašims nobraucīja piedurkni ar otru roku.

-    Varbūt jums to vajadzētu pārrunāt ar māti. Lūdzu, neaizkavējiet mani ilgāk!

Viņš pagāja jauneklim garām. Atrazdamies viņam līdzās, Jašims sajuta viņa elpu uz savas sejas, tā bija nepatīkami skābena kā sastāvējusies kroga smaka.

11

Turēdams vienā rokā lampu, Gulandris pārskatīja grāmatu plauktus, kas klāja viņa mazās, noslēgtās "alas" sienas Lielajā bazārā. Šad tad viņš pasniedzās, lai sabīdītu grāmatas taisnākās rindās un aizpildītu tukšās vietas. Apmierināts viņš atgriezās pie sava krēsla, nolika lampu uz galda un nogrieza mazāku liesmu.

Galdam pārskrēja kāda ēna. Gulandris negribīgi pacēla acis.

-     Veikals ir slēgts, viņš sacīja un pasnaikstīja galvu, lai varētu labāk redzēt, bet ienācēja stāvs durvju ailā aizsedza gaismu. Atnāciet rīt!

Viņš vēlreiz pagrieza galvu, cerēdams saskatīt cilvēku, kas stāvēja durvīs. Ja viņš rīt atnāks atkal, tā būs zīme, ka viņš ir dedzīgs lasītājs; Gulandris gribēja šo vīru iegaumēt.

-    Jums te bija kāda grāmata, vīrs lēni iesāka.

Grāmatu pārdevējs nopūtās. Viņš atvēra atvilktni, iemeta tajā mazo rēķinu grāmatiņu un ar abām rokām aizbīdīja to ciet.

-    Te ir daudz grāmatu, viņš aizkaitināti sacīja. Atnāciet rīt!

Telpa kļuva vēl tumšāka: Gulandrim likās, ka vīrs ir panācis soli uz

priekšu. Bet ar vienu aci viņam bija grūti to noteikt precīzi.

Tomēr balss patiešām likās nākam tuvāk.

-    Man nevajag daudz grāmatu. Tikai vienu. Latīņu valodā, vai ne? Esmu pārliecināts, ka jūs atceraties.

Gulandris norija siekalas. Viņš atlaidās krēslā un mēģināja ar roku aizsniegt mazo zvaniņu, kas stāvēja uz zema plaukta pie viņa rakstāmgalda.

Ne tagad, viņš sacīja. Es jau beidzu darbu. Vīrs jau bija pie rakstāmgalda. Lūdzu, Gulandra kungs, nepie skarieties zvanam!

Gulandris mēģināja savaldīties. Ar abām rokām atspiezdamies pret galdu, viņš cēlās no krēsla.

Bet likās, ka svešinieks negribēja, lai Gulandris jelkad pieceltos.

12

Arams Malakjans ar saviem slaidajiem pirkstiem izzvejoja atslēgu saišķi un vienu no atslēgām ielika durvīs.

-    Pacietību, tikai pacietību, viņš smaidīdams murmināja. Atslēga padevās, un veikala dzelzs vārti atvērās.

-     Ienāciet, mans draugs! Jums tas ir jāredz un jāaptausta man ir daži dārgumi, kurus es gribētu jums parādīt. Es nesaku, ka jums tie jāpērk, tikai paskatieties un novērtējiet, kāda meistarība amatniekiem piemita vecajos labajos laikos. Apsēdieties, lūdzu! Iedzersim tēju, Jašim efendi!

Arams uzsita knipi, mazs puika atskrēja pieņemt pasūtījumu.

-    Nē, nē. Lūdzu, tur nav, ko skatīties, tas ir cilvēkiem, kas vispār neko nesaprot. "Svētīgi ir tie, kas nezina"! Man ir dažas tiešām interesantas lietas.

Viņš izvilka audekla maisiņu un izbēra uz zema galdiņa dažas monētas. Angļu ārsts doktors Milingens ir liels kalto monētu kolekcionārs. Manuprāt, viņš ļoti vēlētos iegūt šīs.

Jašims nopūtās. Neiedomājami. Vai tiešām visi kolekcionāri nāk uz jūsu veikalu?

Vecais armēnis pašūpoja galvu, kas varēja nozīmēt gan "jā", gan "nē".

-     Piemēram, Lefevrs. Francūzis.

-     Mesjē Lefevrs. Jā, es viņu pazīstu. Viņš ir ļoti zinošs arheologs.

-    Par ko tieši viņš interesējas?

Malakjans iebāza mutē saulespuķu sēklu un pārkoda to. Bizantiešu darbi. Sudrabs, mozaīkas, dārgakmeņi. Vecas svētbildes. Inkunābulas un manuskripti ar iluminācijām.

-    Inkunābulas?

-      Pirmās iespiestās grāmatas. Tas, protams, ir liels retums ja nezina, kur meklēt. Atnākt uz šejieni ir tikai pirmais solis.

Jašims gaidīja turpinājumu. Un pēc tam?

-     Jašim efendi, ko lai es saku? Es neesmu mednieks. Es sēžu un gaidu, un, ja kāds dārgums šad tad iekrīt man rokās, esmu ar to apmierināts. Turpretim Lefevrs viņš ir arheologs.

-    Viņš veic izrakumus, ja?

-     Man liekas, viņš rok, taču ne vienmēr ar lāpstu. Malakjans paraustīja auss ļipiņu. Man ir brālēns, Jašim efendi. Viņš ir mūks Erzurumā. Pirms dažiem gadiem viņa klosteri apciemoja kāds francūzis, lai apzinātu viņu slavenos Svēto Rakstu krājumus. Viņiem ir daudz, daudz retu senu grāmatu un daudz neizglītotu vecu priesteru. Francūzis bija parādījis bibliotekāram dažas grāmatas, kas bijušas stipri bojātas. Pateicībā par palīdzību viņš piedāvājies šīs grāmatas atjaunot.

-    Stambulā?

Malakjans grozīja galvu šurpu turpu kā vecišķs bruņurupucis.

-     Nu taču! Kur ir mūsu tēja? Stambulā, jā. Bet vēlāk viņš uzrakstīja bibliotekāram, ka tādam darbam piemērotākie grāmatu iesējēji ir Francijā Dižonā. Tas notika gandrīz pirms trim gadiem.

Jašims sarauca uzacis. Malakjans izstiepa roku.

-     Starp citu, šīs grāmatas atsūtīja atpakaļ. Šogad, man liekas. Bija pagājis ilgs laiks, bet tās bija labi pārsietas, un bibliotekārs bija apmierināts. Man žēl to teikt, bet viņa prieks bija īss. Tajās trūka dažu lapu ar oriģināla ilustrācijām. Tas iesējējs Dižonā vai viņš ir bijis nevērīgs vai varbūt negodīgs? Kas to lai zina! Lefevrs uz vēstulēm vairs neatbildēja. Vai saprotat? Manuprāt, šis nav vienīgais tāds gadījums. Lefevrs, liekas, ir gudrs un labi informēts cilvēks. Viņš prot novērtēt kvalitāti labāk nekā tie nabaga mūki, pie kuriem viņš strādā. Turklāt viņš ir veiksmīgs.

-    Veiksmīgs? Jūs domājat, ka dažkārt viņš vajadzīgo atrod nejauši? Protams, visiem antikvāriem ir tāda pieredze. Protams, visiem antikvāriem tā gadās.

-    Nē, efendi. Ta nav tā veiksme, par kuru es runāju. Viņš skumji paskatījās uz Jašimu. Pirms trim dienām es kādam dragomanam

Krievijas vēstniecībā pārdevu viltotu monētu. Un dabūju par to labu naudu. Viņš domīgi pamāja. Jā, es redzu, ka jūs esat nepatīkami pārsteigts. Varbūt jūs domājat: es nekad vairs neko nepirkšu no Arama Malakjana. Tatad kas ir zaudēts?

-    Varbūt mana uzticība.

Malakjans smaidīja un māja ar galvu. Bet redziet, efendi, mēs abi zinājām, ka monēta ir viltota. Kolekcionārus tā interesē tāpēc, ka tikusi izgatavota tajā pašā gadsimtā, kad īstā. Un nu kā pēc burvja mājiena, viņš sacīja, uzsizdams knipi, es ceru, ka jūsu ticība man ir atgriezusies.

Pirms Jašims paguva atbildēt, strauji atgrūzdams vaļā vārtiņus, telpā pēkšņi iebrāzās zēns, kas bija atnesis tēju.

-   Nakts patruļa! viņš aizelsies teica. Grāmatu tirdziņā… Runā, ka tur ir pilns ar asinīm. Es aizskriešu paskatīties!

Malakjans lēni pagriezās. Asinis?

Tukšajai paplātei bīstami šūpojoties rokās, zēns metās projām, ko kājas nes.

-    Muļķīgs joks, Malakjans nomurmināja. Viņš izskatījās noraizējies. Malakjans sāka vākt monētas atpakaļ audekla maisiņā, un Jašims ievēroja, ka viņam trīc rokas. Es runāju par uzticēšanos. Pietiek ar dažiem vārdiem, un paf! uzticēšanās ir izzudusi. Viņš iemeta maisiņu atvilktnē un aizslēdza to.

Jašims lēni pamāja.

-     Dažreiz man liekas, ka Lefevrs droši vien ir aizmirsis, ka tiem neizglītotajiem klosteros ieslēgtajiem mūkiem tomēr ir ietekmīgi draugi un aizstāvji. Mēs, armēņi, esam maza tauta un necenšamies iegūt sev ienaidniekus. Bet grieķi? Esmu pārsteigts, ka Lefevrs ir atgriezies Stambulā. Manuprāt, viņš pārlieku izaicina likteni.

Malakjans apklusa un pārlaida skatienu saviem krājumiem. Piedodiet, efendi, bet piesardzības nekad nevar būt par daudz. Puika runāja par nāvi un asinīm. Tas var būt arī zagļu darbs lai iebiedētu mūs. Mēs ziņkārības dzīti atstājam savus veikalus, un paf viņi ielaužas. Jūs mani saprotat?

Jašims jau bija piecēlies. Palieciet šeit, viņš teica. Es iešu paskatīties.

13

Tirgū valdīja troksnis un kņada: Malakjans nebija vienīgais tirgotājs, kas sargāja savu mantu aiz nolaistiem slēģiem, kamēr satrauktie pircēji straumēm plūda uz vārtiem. Sekodams tējas nesēja pēdās, Jašims bija gaidījis pieaugošu kņadu grāmatu tirgū, taču gaisotne bija kļuvusi saspringta un atsvešināta un visā ielā gandrīz nebija dzirdama ne skaņa.

Skatu aizsedza klusējoši vīri.

-     Esmu no pils, Jašims klusi nomurmināja. Sargi, tikko uzmetuši viņam skatienu, pašķīrās. Pacēlis vienu roku, viņš pagājās soli uz priekšu, un viņu sveicināja kāds bāls vīrs tirgus apsarga sarkanajā uniformā.

-    No pils, Jašims kodolīgi atkārtoja. Jums ir miris cilvēks?

-    Ta ir, efendi. Sargs norija siekalas. Mēs joprojām cenšamies sameklēt kadiju.

-    Vai varat paskaidrot, kas noticis?

-    Veikala durvis bija aizvērtas, efendi. Tas arī viss. Tas droši vien bija aizvērtas visu nakti, un mums likās, ka veikals ir slēgts. Priekšā bija pielikts šķērskoks, un viss bija, kā nākas.

-    Vai jūs pamanījāt to nakts patruļas laikā?

Sargs nervozi sakustējās. Nē, efendi, ne gluži. Es… es neatceros. Tas bija šorīt no rīta, pirms kādas pusstundas, kad mēs redzējām, ka šķērskoks vēl aizvien nav noņemts un slēdzene tā vienkārši tur karājās. Tumsā to nemaz tā nevarēja saredzēt, efendi.

-     Bet dienasgaismā tas izskatījās savādi?

-    Visi tirgotāji jau bija ieradušies. Mans kompanjons Talaks domāja, ka mums šī vieta ir jāpārbauda. Tad es pieklauvēju pie durvīm ar nūju. Izklausās diezgan muļķīgi, vai ne? Kad durvis no ārpuses ir pa pusei vaļā.

-    Jā, bet es jūs saprotu, Jašims sacīja. Ta nebija pirmā reize, kad pēkšņa nāve izraisīja muļķīgu rīcību vai runas. Slepkavība pirmām kārtām sagrāva Dieva radītās pasaules dabisko kārtību: bija visai saprotami, ka tajā ielauzās neloģiskums un absurds. Neviens neiznāca jums pretī, un jūs atvērāt durvis?

Sargs pamāja. Bija tumšs. Mēs bijām izdzēsuši lukturus, un es neredzēju pamatu uztraukumam, vismaz sākumā. Es kaut ko sataustīju ar kāju un, kad noliecos, ieraudzīju tādu kā rulli. Tas bija pielipis pie grīdas. Tad es jutu, ka arī mani zābaki līp. Es paskatījos aiz rakstāmgalda un… Viņš nodrebinājās. Gulandris.

-    Grāmatu pārdevējs? Parādiet man viņu!

Šķita, ka sargs šaubās. Viņš paskatījās uz pūli. Man jāpaliek ārpusē, viņš skaidroja. Kad Talaks atvedīs kadiju… Viņš apklusa.

-     Tas nebūs ilgi, Jašims sacīja. Viņš pagāja garām sargam un atgrūda zaļās durvis uz Gulandra valstību. Iekšā bija sasmacis un tumšs, gaisā vēdīja metālisks smārds. Viņš pazina šo telpu. Gulandrim bija darīšana ar dažādiem darbiem klasiskajā un modernajā grieķu valodā, ar ebreju reliģiskajām grāmatām un imperatora rakstu ruļļiem, tomēr vecais vīrs tikpat labi varēja pārdot ābolus vai rītakurpes, jo par grāmatām viņš nezināja neko: labākajā gadījumā mācēja lasīt un rakstīt grieķiski. Cik Jašims varēja noprast, viņš savām precēm cenu noteica pēc savu klientu sejas izteiksmes parupjš, bet vecs un vērīgs tirgotājs.

Noliecies uz priekšu, lai paskatītos, kas ir aiz franku stila rakstāmgalda, Jašims redzēja, ka Gulandris bija notaksējis pēdējo grāmatu.

Viņš bija iesprostots starp galdu un krēslu, piespiests pie sienas, viņa vājās rokas ar kopā saliktām delnām bija paceltas virs galvas, galva piespiesta pie saliektajiem ceļiem. Grīda visapkārt viņam bija notraipīta ar tumšām, lipīgām asinīm, to bija pārsteidzoši daudz, kā sargs to jau bija ievērojis, bet viņa skausts nespodrajā gaismā likās gandrīz mirdzoši balts. Jašims pataustīja vīra rokas: tās bija gluži aukstas. Sajūtot caur ķermeni skrienam nepatikas trīsas, viņš saņēma Gulandra sirmos matus un pavilka galvu atpakaļ, Gulandra rokas nāves stīvumā pastiepās uz priekšu. Jašims uzmanīgi palūkojās lejup un nikni noņurdēja, tad viņš izvilka kabatlakatiņu, prasmīgi savirpināja to bumbiņā un iestūma vīra mutē. Jašims centās neskatīties grāmatu tirgotāja vienīgajā spodrajā acī.

Kabatlakats iznāca ārā tīrs.

Tomēr uz grīdas bija ļoti daudz asiņu.

Kādu brīdi Jašims palika klusi stāvam uz vietas. Kļuva tumšāks, un durvīs parādījās kāds vīrietis. Kadijs jau ir ceļā, efendi.

-    Tas ir labi. Šis ir viņa darbības lauks. Viņš zinās, kas šādos gadījumos jādara.

-    Bet jūs, efendi…

-    Nē, mans draugs. Es došos uz pili. Neuztraucieties, viņš piebilda, kad redzēja sargu soli atkāpjamies, jūs visu esat darījis pareizi. Un esat darījis visu, kas bija jūsu spēkos.

Pielikuši roku pie krūtīm, viņi atvadījās viens no otra.

14

Malakjans ar piekaramo atslēgu rokās neizlēmīgi stāvēja pie sava veikala durvīm.

-     Gulandris? Neiedomājami. Kurš būtu gribējis viņu nogalināt? Viņš bija ļoti vecs vīrs.

-    Viņš maz ko saprata no grāmatām.

-    Maz ko saprata? Jūs tā domājat, efendi? Bet stūrgalvīgs gan viņš bija. Ietiepīgs, vecs grieķis. Tas ir šausmīgi.

Jašims pamāja ar galvu. Tas viņam atgādināja vēl vienu stūrgalvīgu grieķi, viņa draugu Georgu, kas bija piekauts un atstāts nomiršanai uz ielas. Viņš bija tirgotājs, tāpat kā Gulandris. Ko jūs zināt par Hetiru, Malakjan?

Malakjans ar īkšķi un rādītājpirkstu paberzēja savas milzīgās, platās auss malu. To jautājiet kādam grieķim, efendi! Tas ir kaut kas grieķisks. Es nezināšu.

-    Bet pats vārds jums kaut ko izsaka.

Malakjans sarauca pieri. Šis veikals tirgū vienmēr būs mans, Jašim efendi. Te ir lētas preces, jā. Perā ir daudz jaunu veikalu, bet Pera ir dārga.

Jašims papurināja galvu. Es nesaprotu.

-     Es esmu tikpat stūrgalvīgs kā Gulandris. Bet es neesmu grieķis. Ta, lūk!

-     Kāpēc Hetira varētu vēlēties iznīcināt grieķus?

Malakjans neteica neko, tikai lēni paraustīja plecus.

15

Jašims iegāja Zelta Raga piekrastes zivju tirgū. Joprojām juzdams smeldzi par francūža vienaldzību pret dolmu, ko viņš ar tik lielu mīlestību bija gatavojis, viņš izvēlējās divus lufarus. Visa Stambula šo zivi bija pieņēmusi par labas kvalitātes standartu. Viņš vēroja, kā zivju tirgotājs pārgriež tām vēderu un ar vieglu īkšķa kustību izņem iekšas.

Jašims lepojās ar Stambulu lepojās ar tās tirgiem, lielisko augļu un dārzeņu pārpilnību, kas tajos ieplūda katru dienu, lepojās ar Anatolijas aitām, kas dažkārt vieglā riksī blēdamas skraidīja pa šaurajām ieliņām. Kura pilsēta vēl spēja piedāvāt tādu zivju daudzveidību un svaigumu, kādu deva Bosfors, atzaru maģistrāle, kas gāja tieši cauri Stambulas sirdij? Patiešām, cilvēks jebkurā gadalaikā, ejot gar to kājām faktiski līdz pašai Uskudarai, varēja izsekot zivju bariem, kas pārvietojās pa jūras šaurumu.

-     Nemazgājiet tās! Jašims steidzās pabrīdināt. No brīža, kad zivs zaudē savu glumo aizsargslāni, tā sāk bojāties.

-     Nē taču. Mums ir ļoti maz ūdens, zivju pārdevējs noņurdēja. Ūdens padeve atkal ir slikta.

Bet ūdens tomēr tecēja, un tas bija būtiski. Dažkārt, stāvot Perā uz pakalna un veroties atpakaļ pāri Zelta Ragam uz pazīstamo pilsētas panorāmu, kurā skaidri iezīmējās varenie Sinana projektēto mošeju kupoli, vai pārskatot visu to ēku daudzveidību un stilu sajaukumu mošejas, dzīvojamos namus, caravanserai[33], baznīcas, slēgtos tirgus un veikalus, ar ko bija nosēta visa Zelta Raga piekraste Stambulā, Jašimam likās neiedomājami, ka pilsēta no dienas dienā spēj funkcionēt un nav eksplodējusi, sasprāgusi gabalos, ieslīgusi blējošu aitu un pūstošu dārzeņu jūklī vai ari izkususi cilvēku pūlī, kuri, žestikulēdami un skaļi kliegdami divdesmit valodās, pārpildītajās ielās nespēja tikt ne uz priekšu, ne atpakaļ.

Tomēr, kad vien Jašims to visu redzēja tuvplānā, kad skatīja katru atsevišķo ielu, viņu satrieca neredzamas kārtības gaisotne, kas visam un visiem deva iespēju bez grūtībām funkcionēt, turpināt savu plūdumu, līdzīgi kā akveduktu caurulēs plūda ūdens; tāpēc, kad tika noslepkavots kāds vīrs un vēl kādam uzbruka un to piekāva turklāt viņi abi bija tirgotāji un abi grieķi -, radās iespaids, ka šie cilvēki ir saistīti ar ēnu ekonomiku pilsētā, ar vienotu komercijas sakaru kanālu, kas bija draudu un nežēlīgas brutalitātes pārpilns.

Vienu zivi Jašims uzdāvināja slimnīcas mūķenēm.

-    Varbūt viņš varēs apēst kādu gabaliņu? viņš prātīgi apvaicājās.

-    Tas viņam noteikti nāks par labu, mūķene smaidīja.

-    Un varbūt tad, ja viņš ko apēstu, mēs varētu arī aprunāties tikai mazliet?

Mūķenes acis smējās. Labi, efendi. Ja viņš neguļ, jūs varat kādu brītiņu aprunāties. Tikai ne ilgi, lūdzu.

Jašims palocījās.

Georgs izskatījās sliktāk nekā tad, kad Jašims bija draugu redzējis "reanimācijas" telpas kliedētajās gaismās, jo sadauzītā seja bija vēl vairāk uztūkuši. Viņš joprojām bija apsaitēts, viena acs bija aizsegta, ar otru viņš ar grūtībām centās no uztūkušā plakstiņa apakšas kaut ko saredzēt. Bet viņa elpošana tagad šķita normāla.

Jašims notupās pie gultas. Šodien viņi tev iedos mazliet zivs. Luferu.

-    Par daudz zupas, Georgs pēc brīža atbildēja. Viņa balss izklausījās pēc ķērkšanas.

-    Tu esi liels vīrs, Georg. Zivs ir tikai sākums. Pēc dažām dienām mēs tevi pabarosim ar kārtīgu gaļu.

Pār Georga lūpām izlauzās svelpjoša skaņa. Tie laikam bija smiekli. Būs grūti kakāt, viņš noķērca.

-    Jā, varbūt tev taisnība, Jašims sarauca pieri. Mūķenes zinās. Georgs par piekrišanu aizvēra neapsaitēto aci. Jašims pieliecās

tuvāk. Georg, kas īsti notika?

-    Es ir aizmirsis, viņš atčukstēja.

-    Mēģini atcerēties! Tev uzbruka.

Acs pavērās šaurā spraudziņā. Es slīd, nokrīt. Jašims šūpoja ķermeni uz priekšu un atpakaļ. Georg! Tu esi ļoti stipri piekauts. Tevi gandrīz nogalināja.

-    Neviens nesita, efendi. Tas bija negadījums. Es nokrīt pa kāpnēm.

-    Tad to tu atceries?

Georga acs pagriezās uz viņa pusi.

-    Kurš tevi pagrūda, Georg? Acs atkal novērsās. Nekā.

-     Hetira?

Bet viņa draugs bija aizvēris savas vienīgās veselās acs plakstiņu. Viņa uzpampušajā sejā nevarēja nolasīt neko.

Georgs bija lepns vīrs. Pietiekami stiprs un lepns, lai pārciestu piekaušanu, un pārāk lepns, lai par to runātu. Vai pārāk nobijies.

Jašimam bija kas jautājams mūķenei, pirms viņš devās projām.

-    Tikai viņa sieva, efendi. Viņa te nāk katru dienu. Viņa vienmēr ir runīga. Viņš ir labs cilvēks. Viņš klausa savu sievu.

-    Un vai viņa domā, ka tas ir bijis nelaimes gadījums? Mūķene nolaida acis un atbildēja atturīgi. Mēs netiesājam cilvēkus, kas pie mums nonāk, efendi. Mēs cenšamies viņus izārstēt.

Tad viņa paskatījās uz Jašimu, un viņš novērsās. Nomurminādams ardievas, viņš pats atrada izeju uz ielu un dzirdēja, kā mūķene aizbultē aiz viņa durvis.

16

Atraitnes Mataljas uzacis skaitot cēlās un krita. Viņa čāpstināja savas bezzobainās smaganas, un lielajā, melnajā dzimumzīmē uz vaiga trīcēja matiņi. Šad un tad viņai noraustījās pirksti. Atraitne Matalja tam nepievērsa uzmanību, tāpēc ka gulēja.

Kā vienmēr viņa sapņoja par cālēniem. To bija četrdesmit Leghornas šķirnes mazuļi un pundurvistiņas kašājās pa smiltīm kādā Anatolijas ciemā, kurā viņa pirms vairāk nekā septiņdesmit gadiem bija dzimusi, un cālēni sapnī bija tieši tādi paši, kādi viņai bija piederējuši, kad viņa vēl bija jauna sieviete, kad Sipahi Matalja bija izbraucis cauri viņas pagalmam un tie visi, čiepstot un plivinot spārniņus, glābās uz cāļu sprosta jumta. Sipahi Matalja, protams, aizveda viņu uz Stambulu, jo viņš bija tikai vasaras strādnieks. Viņiem bija ļoti laimīga laulība, līdz viņš nomira. Bet tagad, kad bērni bija izauguši, viņa ļoti bieži domāja par tiem četrdesmit putnēniem. Būdama nomodā, viņa prātoja, kurš gan būtu varējis tos apēst. Miegā viņa pārliecinājās, ka viņi visi ir sveiki un veseli. Bija labi atkal būt jaunai, kad viss vēl bija priekšā.

Divdesmit deviņi. Trīsdesmit. Viņa pakaisīja vēl mazliet graudu un vēroja, kā cālēni knābā tos pa putekļaino zemi. Trīsdesmit viens. Trīsdesmit divi. Vai viņai tomēr bija misējies? Cāļu knābju sitienu troksnis nojauca skaitīšanu. Bam! Bam! Trīsdesmit divi, trīsdesmit trīs.

Lūpas vairs nekustējās. Atraitnes Mataljas acis atvērās. Nopūtusies viņa smagi nošļūca no dīvāna, sakārtoja savu galvas lakatu un gāja uz durvīm.

Kas tur ir?

-    Te Jašims, hamm, balss sauca. Man nav ūdens.

Atraitne Matalja atvēra durvis. Tas ir tāpēc, ka krāns pagalmā ir aizsērējis, Jašim efendi. Gan jau kāds atnāks to salabot. Mums jāpaciešas.

-    Man ir līdzi trauks, Jašims sacīja, paceldams apaļo krūku. Es iešu sameklēt su yolcu[34] uz ielas. Vai jums arī atnest drusku ūdens?

Jašims bija projām pusstundu un, kad atgriezās, izskatījās aizelsies. -Jums nav jāuztraucas par krānu, ūdens nav visā ielā, viņš sacīja. Bet aiz Kara Davuta ielas ūdens ir daudz. Te būs, es atnesu jūsu krūzi.

-     Paldies, Jašim efendi. Es sūtīšu to vīru projām, ja viņš atnāks. Viņi salabos tās caurules, un rīt mums, ja Dievs dos, atkal būs ūdens.

-Ja Dievs dos, hamm, Jašims atsaucās.

Viņš ir labs cilvēks, atraitne Matalja nosprieda, kad Jašims bija aizvēris durvis.

17

Jašims apēda zivi uzceptu, uzspiezdams tai mazliet citrona sulas un piekozdams klāt maizi, ko bija izvēlējies pie libāņu maiznieka atceļā no pirts. Zivs atliekas viņš izmeta pa logu suņiem, pagatavoja krūzi tējas un, paņēmis eļļas lampu, atlaidās uz dīvāna ar franču romānu rokās; to viņam bija aizdevis palasīt kāds draugs no pils. Balzaks viņam sagādāja prieku, un, iededzis mazu gaismiņu, viņš ar patiku iedziļinājās Parīzes sirds noslēpumos; šo pilsētu, kurā valdīja viltus, krāpšana un alkatība, viņš savā iztēlē bija apciemojis daudzas reizes.

Jašims atšķīra grāmatu un nogludināja lapas. Nakts vēsumam ieplūstot pilsētā, varēja dzirdēt, kā krakšķ māja, sprīdi pa sprīdim kā locītavas atslābinot savus koka salaidumus. Lejā uz ielas vairākkārt īsi un dobji ierējās suns, tad nočīkstēja kāds logs, un suns apklusa. Jašims izstiepa roku, lai pievilktu sev klāt šalli, kas gulēja viņam blakus uz dīvāna, un aplika to ap pleciem. Lampa veidoja līdzenu dzeltenas gaismas ovālu uz mirdzoši baltajām grāmatas lapām. Viņš nolieca galvu un sāka lasīt.

Jašims kāri aprija dažas pirmās rindiņas: viņš jau iepriekš bija tām uzmetis acis, izgaršodams nepazīstamos vārdus un jaunās sejas, ko solīja grāmata, it kā ikdienišķi skanošos ievadteikumus, kuriem Balzaks bija veltījis tik daudz uzmanības, lai nodibinātu patīkamo saikni starp lasītāju un viņu pašu. Bet, kad Jašims bija sasniedzis rindkopas beigas, viņš aptvēra, ka neko neatceras.

Viņš pakasīja augšstilbu un izklaidīgi vērās grāmatas lappusē. Tapat kā vecajai mājai, arī viņam bija grūti nomierināties un pārkārtoties uz nakts režīmu. No grīdas dēļiem joprojām nāca dīvaini krakšķi, it kā sūtīdami viņam kādu ziņu, kāpnes čīkstēja. Viņš bija lasījis par ātru.

Ko tas nozīmē neatcerēties neko, viņš prātoja. Kā Georgs: varbūt viņš domāja par kaut ko citu, varbūt par Hetiru? Varbūt mēģināja samierināties ar triecienu savam lepnumam, atrisināt savu baiļu problēmu pats?

Ari Jašims domāja par Hetiru. Malakjans bija atpazinis šo vārdu: tas ir kaut kas grieķisks, viņš sacīja.

Jašims paberzēja acis ar īkšķi un rādītājpirkstu. Viņam jāatstāj šis notikums paša Georga ziņā. Vai Jašims jau nebija pietiekami daudz darījis viņa labā? Viņš bija nesis ēdienu un sekojis viņa veselības stāvoklim, kā jau tas draugam pienākas. Protams, Gulandra nāve bija nepatīkama un satraucoša, bet tā nebija Jašima darīšana.

Viņš uzlika roku uz Balzaka grāmatas un, klausīdamies siltā koka krakšķēšanā, kamēr tas vakara vēsajā gaisā sarāvās, sāka lasīt pirmo lappusi no sākuma.

Viņš domāja par sultānu: sultāns dzisa, kā gaisma dziest. Mēnešiem ilgi viņš nebija ticis izsaukts uz sultāna pili. Un Georgs, un Gulandris vai tie nebija šī paša panīkuma upuri? Kā spāru čīkstoņa, kad saules gaisma sāk izsīkt?

Jašims pēkšņi pacēla galvu un ieklausījās. Kāds krakšķis kāpnēs bija izklausījies neparasti skaļš. Taču viss palika mierīgi. Un tad viņš skaidri dzirdēja klusu skrāpēšanos, kas likās nākam kaut kur no durvju puses, tuvu tām.

Jašims ar kreiso roku novilka no pleciem šalli un veikli aptina to ap plaukstas locītavu. Otra viņa roka sažņaudzās ap nazi, kas gulēja blakus uz plaukta. Tas bija taisns nazis ar plānu asmeni, ko viņš dažkārt lietoja tabakas griešanai. Viņš lēni noslīdēja no dīvāna un piecēlās, sasprindzinot kājas.

Pēc tam troksnis atskanēja no pašām durvīm. Jašims pagājās uz priekšu, satvēris durvju rokturi ar kreiso roku, parāva to uz savu pusi un, kad durvis plaši atvērās, palika stāvam, aizslēpies aiz tām.

Dažus mirkļus nekas nenotika. Jašims paberzēja īkšķi pret naža spalu un, skatīdamies uz sāniem, atbalstījās ar muguru pret sienu. Viņš izdzirda kunkstienu, kas izklausījās gandrīz kā izmisīgs lūgums, un pāri slieksnim iesteberēja kāds cilvēks, ievilkdams aiz sevis istabā ādas somu.

18

Vīrs paspēra pāris soļu uz lampas pusi un tad ar mežonīgu skatienu lūkojās visapkārt, līdz ieraudzīja Jašimu, kas izbrīnīts vēroja viņu no aizdurves. Likās, ka vīra sejā uz mirkli pazibēja verdziskas padevības izteiksme.

-    Mesjē Jašim! viņš elsoja. Aizveriet durvis, es jūs lūdzu!

Jašims aizvēra durvis, vīrietis pagrābstīja ar rokām gaisu un, klunkurēdams atpakaļgaitā, atkrita dīvānā, kur sēdēja, lauzīdams pirkstus un ik pa brīdim izbraukdams roku caur matiem. Ja nebūtu šo matu, Jašimam būtu grūti pazīt Lefevru, viņš likās sarucis un neiedomājami novecojis, viņa melnās acis nervozi šaudījās uz visām pusēm, viņa seja izlobītu mandeļu krāsā bija apaugusi ar bārdas rugājiem.

Jašims nolika nazi sānis. Lefevrs sēdēja uz dīvāna un drebēja, ik pa brīdim viņa ķermeni mocīja konvulsijas un viņam klabēja zobi. Šķita, ka viņš īsti neapzinās, kur atrodas.

Jašims ielēja viņam glāzi auksta ūdens, kam vajadzēja darboties kā pretšoka līdzeklim, Lefevrs paņēma to abās rokās un cieši piespieda pie krūtīm, it kā tas spētu apstādināt drebuļus. Zobiem sitoties pret glāzes malu, viņš ūdeni tomēr izdzēra.

-     lis me connaissent, viņš murmināja. Viņi mani pazina. Viņi mani pazina. Man nav citur, kur iet.

Jašims uzmeta skatienu somai. Tajā varētu būt jebkas ēdiens, apģērbs, relikviju šķirsts, austa grīdsega. Viņš gudroja, kādas grāmatas tajā atrodas vai tiešām tikai senas Bībeles, iluminēti traktāti,

pergamenta ruļļi, kas nozagti neizglītotiem mūkiem un pērkamiem priesteriem tiem mantkārīgajiem un lētticīgajiem.

-Jūs te esat pilnīgā drošībā, Jašims mierīgi sacīja. Pilnīgā drošībā.

Lefevrs pacēla acis un, aplūkodams istabu, grozīja galvu kā izbijies dzīvnieks.

-     Vai jūs esat slims?

Šie vārdi likās trāpām Lefevram vārīgā vietā. Viņš sastinga, vērdamies izplatījumā. Tad viņš cieši paskatījās uz Jašimu.

-     Man jātiek ārā. Jātiek projām. Vai jūs man palīdzēsit? Jātiek uz kāda ārzemju kuģa tikai ne uz grieķu. Viņš noskurinājās, novaidējās un piespieda roku pie sejas. Te nevienam nevar ticēt. Bet jums es uzticos! Viņi mani novēro. Viņi pazina mani. Ir tik tumšs. Un drēgns. Neviens viņus nepazīst. Lūdzu, jums man jāpalīdz!

Viņš noslīdēja no dīvāna un izstiepa rokas uz priekšu. Jašims pacēla zodu: bija briesmīgi redzēt vīrieti tā zemojamies, tik drudžainu un šausmu tirdītu. Kas ir viņi? Ko jūs ar to domājat?

Lefevrs sažņaudza rokas, un viņa mute savilkās izmisuma grimasē.

-    Ko jūs esat nodarījis?

Lefevrs pašķielēja uz somu, tad atkal ieskatījās Jašimam sejā. Jūs domājat…? Mans Dievs, nē. Nē. Nē.

Viņš uz ceļiem piešļūca pie savas somas un ar drebošām rokām pavilka siksnas. Izbira vecu drēbju kaudze, ādas blašķe un dažas iespiestas grāmatas. Lefevrs tās pārcilāja un nolika uz grīdas. Nē, mesjē, jums man jātic. Palīdziet man, man nekā nav, neviena nav.

Jašims aizgrieza galvu. Pēc tā, ko Malakjans bija pastāstījis par Lefevra metodēm, viņš nekaunējās par savām aizdomām. Bet viņam bija kauns par šo vīru, kas tagad bija noliecies pār savu trūcīgo, uz grīdas izklāto iedzīvi.

-     Lūdzu, viņš neveikli iesāka. Lūdzu, nedomājiet, ka es jūs par kaut ko apsūdzu. Protams, es jums palīdzēšu. Jūs esat mans viesis.

Ar šo solījumu viņš pārsteidza pats sevi, bet, kā viņš vēlāk atcerējās, bija diezgan baisi iedomāties, kā jūtas svešinieks pilsētā, kur pat mirušie ir kaut kam piederīgi. Varbūt viņi nemaz nebija tik ļoti atšķirīgi Jašims un šis francūzis, kas viņam gaužām nepatika.

Lefevrs pieķērās viņa vārdiem ar nomācošu pateicību. Es pat nezinu, ko teikt. Redziet, viņi zina, kas es esmu, bet jūs… vai jūs varat man atrast kuģi?

Protams. Jums jāpaliek šeit, un no rīta es atradīšu kādu risinājumu. Tagad starp viņiem bija nodibinājusies saikne. Tur nekā nevarēja darīt. Viņam jābūt pieklājīgam. Vispirms jums ir jāpaēd un jāpaguļ. Tad viss rādīsies daudz gaišākās krāsās.

Jašims devās uz savas mazās virtuves pusi un no rīsiem, safrāna un sviesta pagatavoja plovu in bianco[35], kā itāļi sacītu, nomierinošu plovu.

Vēlāk Lefevrs, sēdēdams sakrustotām kājām, iekrita dziļā miegā. Jašims viņu novietoja guļus un tad, vēlēdamies, kaut istabā būtu vēl kāda guļvieta, nogūlās uz dīvāna viņam blakus. Divas reizes naktī Lefevrs kaut ko sapņoja, viņš raustījās un satraukti pārbrauca ar rokām pār seju, it kā kaut ko gribētu noslaucīt.

Jašims nebija māņticīgs, bet no šī skata viņš nodrebēja.

19

Nākamajā rītā jau agri, atstājis francūzi guļam uz dīvāna, Jašims devās lejā uz Zelta Ragu un noīrēja laivu, lai pārceltos uz Galatu, ārējās tirdzniecības centru. Ostas priekšnieka kantorī viņš palūdza kravu pārvadājumu sarakstu, lai sameklētu piemērotu kuģi. Tur bija franču četrsimt tonnu La Rйunion, kam četru dienu laikā bija jāizbrauc uz Valletu un Marseļu ar jauktu kravu uz borta, kā arī neapoliešu liellaiva Ca d'Oro, kas kuģoja uz Palermo un kam jau bija noformētas preču pavadzīmes. Itāļu kuģis noteikti būs lētāks; ja Lefevrs vēlējās atgriezties Francijā, Palermo viņš viegli atradīs citu kuģi ar gultas vietu, un ceļojums nemaz neiznāks daudz garāks. Nenoliedzama priekšrocība bija tā, ka Ca d'Oro varētu atstāt ostu jau nākamajā dienā. Jašimam nebija vēlēšanās paildzināt francūža morālās ciešanas ne brīdi ilgāk, kā tas bija nepieciešams.

Ca d'Oro kapteini viņš atrada mazā kafejnīcā ar skatu uz Bosforu. Jūrniekam bija biezas uzacis, kas virs deguna bija gandrīz saaugušas kopā, un mugurā vienkārši vasaras svārki ar šķēlumu mugurpusē, kas izskatījās tā, it kā tos būtu darinājis buru šuvējs. Svārki bija notraipīti, bet, kad viņš piedāvāja pīpi, Jašims pamanīja, ka vīra nagi ir ļoti tīri. Jašims piedāvājumu noraidīja, bet piekrita iedzert kafiju. Certo [36] , Ca d'Oro ar Dieva svētību pacels enkuru rīta plūdmaiņā, si[37], uz kuģa ir kojas gulēšanai. Džentlmenis var ierasties tūdaļ vai naktī, kā viņš vēlas, nav nekādas atšķirības, kuģa laiva no steķiem kursēs turp atpakaļ visu dienu, nogādājot uz tā komandu ar pēdējā brīža iepirkumiem. Viņš var pārcelties arī ar kādu citu laivu.

Kapteinis iedeva Jašimam tālskati un mudināju viņu palūkoties uz kuģi.

Jūs ieraudzīsit to netālu no krasta, sinjor. Divmastu briga ar augstu pakaļgalu. Veca? Si, bet zina savus pienākumus, ha, ha! Pēc visiem šiem gadiem tā droši vien pati varētu atrastu ceļu uz Palermo.

Jašims ieskatījās tālskatī un sameklēja kuģi, kas bija dziļi iegrimis ūdenī, kuģa vidusdaļā stāvēja pāris jūrnieku, un kuģa pakaļgalā karājās Neapoles karogs. Diezgan vecs un stipri mazs, bet te nu tas bija kuģis, kuru viņš pats būtu nofraktējis, ja steigtos. Un Lefevrs likās steidzamies.

Kapteinis izklāja uz galda dažus papīrus. Pusi naudas avansā, četrdesmit piastri, tas ir normāli. Viņš kaut ko pierakstīja uz vecas papīra lapas. Kā sauc jūsu draugu?

Jašima prāts pēkšņi kļuva tukšs kā izslaucīts. Lefevrs, viņš beidzot izdabūja pār lūpām.

Kapteinis pacēla acis. Francesi, bene[38]. Viņam, protams, ir visi dokumenti pase, karantīnas sertifikāts?

Jašims apliecināja, ka visi dokumenti ir kārtībā. Viņš cerēja, ka tā ir taisnība, vismaz Lefevrs būs uz klāja un jau ceļā, pirms varētu atklāties, ka kaut kas nav kārtībā. Lefevrs nebija vientiesis: viņš spēs par sevi parūpēties.

Kapteinis uzrakstīja uz lapas vārdu un paslēpa salocīto papīru svārku kabatā. Jašims izvilka aiz jostas aizbāzto naudas maisiņu un noskaitīja uz galda četrdesmit sudraba piastrus. Kapteinis uz labu laimi izvēlējās divas monētas, uzlika uz zoba, apmierināts noņurdēja un atlika tās kaudzītē. Derēs, viņš sacīja.

Viņi sarokojās. Kādu kravu jūs vedat?

Itālis savaikstīja seju. Visu ko. Rīsus. Ēģiptes kokvilnu. Piparus. Bites. Astoņdesmit osmaņu sudrablietas, es ceru, un vienu francūzi!

Viņi abi iesmējās.

20

Kad Jašims atgriezās, arheologs joprojām gulēja, atlaidies uz dīvāna. Kad atvērās durvis, viņš vārgi pacēla galvu, bet likās, ka vakarnakts drudžainais satraukums ir mazinājies. Skaidrodams panākto vienošanos, Jašims ķērās pie kafijas gatavošanas.

-     Šonakt? Tas ir ļoti ātri. Ca d'Oro es nezinu šo kuģi. Vai tas dodas uz Franciju?

-    Uz Palermo.

-     Palermo? Lefevrs sarauca pieri. Tas noteikti nav Francijā.

-    Nē. Bija arī franču kuģis, bet tas nepacels enkuru līdz pirmdienai.

-   Pirmdiena. Varbūt franču kuģis būtu bijis labāks. Gaidīdams Sicīlijā, es varu iztērēt kaudzi naudas.

-    Jūs man par guļvietu uz kuģa esat parādā četrdesmit piastrus. Tikpat daudz jums būs jāsamaksā kapteinim.

-    Un cik maksāja vieta uz franču kuģa?

-    Es nevaicāju. Noteikti daudz dārgāk.

-    Jūs tā sakāt. Lefevrs apsēdās un ar nagu bakstīja zobus. Vai ar Ca d'Oro kaut kas nav kārtībā?

-    Nekādā gadījumā. Tas ir mazāks, bet atiet jau rīt. Jūs gribējāt tikt projām iespējami ātri, tā jūs sacījāt.

-    Protams, protams. Bet Palermo, efendi. Lefevrs strauji ievilka gaisu. Jums vajadzēja mani pamodināt.

Jašims uzsita ar kafijas trauku pa galda malu, lai nostādinātu biezumus.

-    Esmu apmulsis, viņš atzinās. Vakar naktī man likās, ka jums no kāda ir ļoti bail. Vai no kaut kā. Viņš pasniedzās pēc kafijas tasēm un saprata, kas viņam visu šo laiku nav devis miera. Vai tā ir Hetira?

Lefevrs neatbildēja. Jašims lēni ielēja kafiju abās tasēs. Tomēr, ja vēlaties, mēs varam mainīt plānus. Jūs esat mans viesis.

Kad viņš deva tasīti Lefevram, iestājās klusums. Pēkšņi francūža rokas drebēja tik ļoti, ka viņam bija grūti noturēt sīciņo krūzīti, neizšļakstot mazliet tumšā šķidruma. Viņš pielika to pie lūpām un maziem malciņiem izdzēra.

-    Hetira? Viņa smiekli bija augsti un spalgi. Kāpēc Hetira?

Jašims iemalkoja savu kafiju. 1a bija laba kafija, no Brazīlijas: divreiz dārgāka par arābu kafiju, ko viņš dzēra kafejnīcās. Viņš to pirka nelielos daudzumos tiem retajiem gadījumiem, kad kafiju gatavoja mājās. Dažreiz viņš atvēra kafijas trauku un vienkārši izbaudīja tās aromātu.

-    Tāpēc, ka esmu pārņemts ar grieķu senlietām? Lefevra acis kļuva šaurākas. Es nodrošinu to saglabāšanu. Esmu izglābis dažu labu priekšmetu no neizbēgamas bojāejas. Jūs būtu izbrīnīts. Unikālas lietas, ko neviens neatpazīst, kas ar tām notiek? Tas var tikt salauztas, saplēstas vai pazaudētas, tās izmirkst, tās sagrauž žurkas, tās sadeg. Un es viens pats nevaru pieskatīt visas šīs skaistās lietas, vai ne tā? Protams, nevaru. Tomēr es tām sameklēju kā lai to pasaka aizbildņus. Cilvēkus, kuri spēj šos priekšmetus saglabāt un uzraudzīt. Un kā es zinu, ka viņi to dara?

-Kā? '

Lefevrs pasmaidīja. Tas nebija plats smaids. Jo viņi par to maksā, viņš paskaidroja, berzējot pirkstgalus citu pret citu. Es pārvēršu nevērtīgas, novārtā pamestas lietas naudā, un ļaudis, cik saprotu, ļoti uzmanīgi rīkojas ar naudu. Vai jūs man piekrītat?

-    Esmu to ievērojis, Jašims teica.

-    Daži maldīgi domā, ka esmu blēdīgs laupītājs. Quelle bкtise.[39] es izceļu gaismā pazudušus dārgumus. Es tos atgriežu dzīvē. Varbūt, ja tas nav par daudz teikts, es dažkārt atjaunoju priekšmetu spēju iedvesmot cilvēkus un mainīt viņu pasaules uzskatu.

Jašims prātoja, vai tā varētu būt taisnība. Vai arī Lefevrs un tādi ļaudis kā viņš atrod pasaules kultūras radīto un iedibināto, bet labāko no tā palaiž pa vējam?

Tagad jūs mani saprotat mazliet labāk, mesjē. Atkal tas pats smaidiņš. Bet tik un tā es darīšu, kā jūs teiksit. Šonakt, tumsai iestājoties, es ar Ca d'Oro došos uz ārzemēm.

21

Apbruņojies ar Malakas spieķi, Pikadili zābakiem kājās, doktors Milingens rūpīgi aizslēdza durvis un, nokāpis pa nedaudzajiem pakāpieniem, izgāja uz ielas. Edinburgas medicīnas studiju laikā viņš kopā ar vēl kādu garmatainu jaunekli mēdza iziet pastaigās pa tīreli un kalniem. Viņi kopā deklamēja dzeju, apbrīnoja drūmo ainavu un apcerēja Ādamu Smitu, Gēti, prinču tirāniju un Franču revolūcijas ilgstošo ietekmi uz pasauli. Šajās dienās, par spīti turku draugu un klientu nosodījumam, viņš pastaigājās vismaz pusstundu, cerēdams, ka šis mērenais treniņš uzlabos asinsriti un aknu darbību.

Turki mēdza izvairīties no fiziskiem vingrinājumiem. Viens no viņa klientiem bija pat nokārtojis, ka viņa vietā vingrinās citi: viņam bija vesels mājkalpotāju štats tie viņam pienesa pīpi, kafiju vai vakariņas. Viņš bija devis mājienu, tik delikātu, cik vien spēja, ka doktors Milingens rada netaisnīguma precedentu, mēģinot darboties citu aizņemtā jomā un pats veicot fiziskus vingrinājumus. Un tādi smagi fiziski vingrinājumi kā pastaigas varot novest pie briesmām tikt pagrūstam uz ielas vai pat pie smadzeņu triekas. Ta kā neviens nebija pieradis redzēt osmaņu augstmani bez pavadoņa, šo attieksmi atbalstīja arī viņa mājas ļaudis. Nespēdams apņemt otru sievu, šis kungs ar patiku apgalvoja, ka nav vieglāka ceļa uz nesaskaņu un strīdu sēšanu cilvēka mājas dzīvē kā doktora dīvaino priekšrakstu pildīšana.

Taču arī pats doktors šajās pastaigās nemetās ar nedalītu entuziasmu. Peras ielas bija stāvas un bieži pat ar kāpnēm, tomēr tās nelīdzinājās Lamermūras kalniem; tumšās un drūmās ostas ieliņas tik ļoti

atšķīrās no viņa iemīļoto priežu mežu celiņiem, kur krēslā pāri laukiem viegli slīdēja griezes vai pirmatnīgajās gravās pavēlnieciski rēja stirnu buki. Peras, tāpat kā pašas Stambulas fauna Raga piekrastē bija slinka un nīkulīga, un tur bija mušas.

Doktors Milingens izgāja uz ielas, pašūpoja savu spieķi un sāka pastaigu.

Neviens nevarēja pateikt, kā un pat kad Stambulā bija ieradušies suņi. Daži ļaudis uzskatīja, ka tie te ir bijuši vienmēr, pat grieķu laikā, citi -, ka viņi uzradušies pilsētā reizē ar Iekarotāju, nākdami lejā no Balkāniem, lai klaiņotu pa sapostītajām ielām un ēku drupām laukos, kur tie sapulcējās baros un sadalīja teritorijas, pie kurām turējās vēl šobaltdien. Bet īsti tā arī neviens nezināja. Un nevienu, kā doktors Milingens to jau sen bija ievērojis, tas sevišķi neinteresēja.

Tie nebija kādas konkrētas šķirnes suņi, bet gan asspalvaini, dzelteni dzīvnieki īsām kājām, lieliem žokļiem un izliektu, spalvainu asti. Dienas lielāko daļu viņi vazājās pa ielām, vārtrūmēm, vecpilsētas caurbrauktuvēm un citām šķērsieliņām, vienu aci turot aizvērtu, ar otru slinki fiksējot visu, ko cilvēki viņu teritorijā dara. Lai tos, kā nākas, pamanītu, vajadzēja būt iebraucējam vai tādam relatīvi nesenam pilsētas iemītniekam kā doktors Milingens, kam zinātniskie novērojumi bija asinīs un kas varēja tos novērtēt arī no tiesu medicīnas viedokļa. Visiem citiem viņi nebija nekas vairāk kā daļa no pilsētas kopējā auduma, tik stabili integrēti viņu prātā radītajā rajona kartē, ka, gadījumā ja visi suņi kādu nakti pazustu no ielām, ļaudīm būtu tikai tāda neomulīga izjūta, ka kaut kas ir mainījies. Deviņiem no desmit Stambulas iedzīvotājiem būtu stipri jāpiepūlas, lai viņi saprastu kas īsti. Suņi nevienu neapdraudēja. Tie gandrīz nekad nesakoda bērnus, neskrēja panikas ārprātā cauri tirgum un nezaga miesnieka desas. Cilvēks varēja pārkāpt pāri sunim, kas snauduļoja pie durvīm, izvairīties no suņu bariņa, kas gulēja izlaidušies saulesgaismas pleķītī ielas vidū, naktī nemierīgi grozīties savā gultā, ja suņu gaudošana un rejas kļuva vēl nepanesamākas kā parasti, taču varēja arī vispār nepamanīt, ka tādi eksistē.

Varbūt šad un tad, reizi simt gados, varas instances pamodās un reaģēja uz visuresošajām suņu radītajām neērtībām, mēģinot tos notvert: viņus pārveda uz laukiem, pārvietoja uz salām, pārsteidzoši lēnprātīgus un rāmus tos patrieca uz Balkānu mežiem vai aiz Edirnes vārtiem. Taču vai nu viņi visi atgriezās, vai "atauga", kā ķirzakai ataug aste un mūros atjaunojas sūnas, tie bija tic paši dzeltenie, klaiņojošie, kašķainie un kaulainie plušķi ar blusu kodumiem, cīniņu rētām un tikai viņiem vien zināmām, atšķirīgām kopienām. Un nevienam nebija iebildumu. Viņi bija tikpat dabiski kā peļķes pēc lietus vai priekšmetu ēnas, vai dienvidus svelošā saule, viņi vienkārši bija visur klātesoši, aizvāca atkritumus no ielām un uzturēja tajās tīrību.

Melna garoza, beigts putns, sakņu un dārzeņu palieku kaudze, veci kauli, miza, sapuvuši augļi viņi neko nepalaida garām un neko neizniekoja. Viņi varēja apēst visu pat kurpes. Bet šie suņi reti aiztika svaigu gaļu.

Doktors Milingens kādreiz konsultācijas laikā bija pašam sultānam ierosinājis, ka ar pieciem simtiem oku vislētākās zirga gaļas un piecām uncēm [40] arsēna sultāns varētu atsvabināt savus pavalstniekus no nebeidzamā traucēkļa, no visas klaiņojošo suņu varzas, ko, pēc viņa sapratnes, musulmaņi uzskata par netīriem dzīvniekiem. Un sultāns bija asi izslējis zodu, tā izrādot pārsteigumu, un atbildējis, ka arī suņi ir Dieva radības daļa. Ja es pēkšņi pavēlētu sapulcināt visus Stambulas angļu izcelsmes ārstus un izbarot tiem saindētu gaļu, jums mana rīcība droši vien šķistu barbariska, vai ne? Tapat ir ar suņiem.

Doktoram Milingenam bija prātā vairāki argumenti, ko likt pretī, bet sultāna kategoriskais tonis nepieļāva nekādus iebildumus.

Mundrā solī virzīdamies uz priekšu, viņš šūpoja savu spieķi sāņus pa labi un pa kreisi un aizdomīgi glūnēja uz dzeltenajiem suņiem; tie žāvājās vai kasīja savus blusu kodumus un izlikās neievērojam doktoru Milingenu.

22

Venēcija un Stambula: klients un tā apgādes avots. Jau gadsimtiem ilgi šīs divas pilsētas bija sajūgtas kopā tirdzniecībā un sāncensībā, ar visiem līdzekļiem tiekdamās pēc pārākuma Vidusjūras reģionā. Stambulai bija vairākas sejas, taču viena no tām, tāpat kā Venēcijai, bija pagriezta pret jūru. Tapat kā Venēcijā, arī lielākās Stambulas maģistrāles bija ūdensceļi, cilvēki nepārtraukti šķērsoja Zelta Ragu, pārceldamies no pilsētas uz Uskudaru, no Uskudaras uz Peru un no Peras atpakaļ uz pilsētu. Slavenās Venēcijas gondolas lagūnā nemaz nebija vitāli svarīgākas kā nelielās laivas Stambulas iedzīvotājiem, un, lai gan Venēcijas gondoljeri bija pirmšķirīgi, lielākā daļa cilvēku būtu vienisprātis par to, ka Bosforā slīdošās laivas ir pārākas par gondolām elegances un ātruma ziņā. Pat pēc tumsas iestāšanās mazās laivas spietoja ap piestātnēm kā ūdensvaboles.

Aizmirstiet par kuģa laivu, Lefevrs klusi teica. Būs labāk, ja es no šejienes izbraukšu, neviena neievērots. Galatai visur ir acis.

Pēc tumsas iestāšanās viņi pameta Jašima mājokli un klusi uzsāka ceļu kājām pa tukšajām ielām. Lefevrs uzmeta uz pleca somu, kurā acīmredzot bija viss viņa īpašums. Feneras šaurās ieliņas bija klusas un tumšas, bet Jašims savu līdzbiedru vadīja pa tām instinktīvi, šad un tad apstādamies, lai sataustītu kādu stūrakmeni vai viegli uzliktu roku uz otra vīra pleca. Reiz tumsā ierūcās liels suns, bet citādi līdz pašai piestātnei nebija nekādu dzīvības pazīmju: pilsēta tikpat labi varētu būt neapdzīvota.

Pāri Zelta Raga melnajiem ūdeņiem pretī mirguļoja Peras ugunis. Pie krasta pietauvoto laivu priekšgalā šūpojās lampas un starp tauvu rituļiem, tīkliem un murdiem, klusi sarunādamies un smēķēdami pīpes, kuru sarkanās uguntiņas spīdēja tumsā, pulciņā sēdēja grieķu laivinieki. Lejāk pie līča bija noenkuroti daži kuģi ar laternām priekšgalā. Vietās, kur bija pietauvojušās laivas, ūdens sitās pret piestātnes balstiem.

Kaķa veiklībā ticis vaļā no tauvām, uz priekšu panācās kāds laivinieks.

Ca d'Oro? Es zinu to brigu. Ta jau ir pacēlusi enkuru. Jūs brauksit

abi?

Jašims paskaidroja, ka pasažieris būs tikai viens, un vienojās par samaksu. Viņš sarokojās ar Lefevru un noskatījās, kā tas ar somu uz ceļiem iekārtojas laivā. Tad laivinieks izkratīja pīpi, iekāpa laivas pakaļgalā un ar ievingrinātu rokas kustību atgrūda to no krasta. Vecā laiva viegli ieslīdēja tumsā.

Būdams pārliecināts, ka francūzis redz viņu izgaismotu piestātnes nespodrajā gaismā, Jašims pacēla roku sveicienam. Viņš domāja par savu draugu Paļevski: viņš būs apmierināts ar šo stāstu. Pareizāk, apmierināts ar to, ka nevienam no viņiem vairs nebūs jāsatiek Lefevrs.

Viņš pie sevis pasmaidīja. Laivas gaismas bija izzudušas tumsā, viņš nolaida roku un devās uz mājām.

23

Polijas vēstnieka rezidences iebraucamie vārti bija pavērti tikai tik daudz, lai pa tiem varētu ieiet kājām. Tie bija norūsējuši, un ģerboņu vairogi uz tiem bija pavisam nolupuši. Tapat kā pati Polija, tie likās paužam kādu ideju: vārti noteikti nebija vērti pajūgam vai ekipāžai jau kopš astoņpadsmitā gadsimta, kad Polija pakļāvās savu alkatīgo un daudz stiprāko kaimiņu teritoriālajām prasībām. Reiz pie šiem vārtiem bija stāvējis janičāru sargs, bet 1826. gadā janičāri tika brutāli apspiesti, un pēc tam nevienam nebija ienācis prātā sardzi atjaunot. Patiesībā viesi šeit bija retums.

Pagriezies uz vārtu pusi, Jašims bija pārsteigts, sastapdamies aci pret aci ar sargu, kas sakrustotām rokām aizšķērsoja ceļu. Viņš bija pārāk maza auguma tādam amatam, un viņam bija netīra seja; pie krūtīm viņš bija piespiedis nūju, un viņa skatiens nepieļāva nekādu pretošanos.

Jašims pieklājīgi paklanījās. Mans vārds ir Jašims. Vai Viņa Ekselence vēstnieks ir mājās?

Mazais sargs nolaida rokas gar sāniem, aši pagriezās un, basajām kājām stīvi sperdams solus, devās uz parādes durvīm un tur ieņēma pozīciju kāpņu apakšā. Jašims pamāja ar galvu un pagāja viņam garām. Kāpņu augšgalā viņš pagrūda durvis, un tās čīkstēdamas atvērās.

Nepūlieties klauvēt, sasodīts! skanēja balss no aptumšotā vestibila. Vienkārši pagrūdiet uz iekšu!

Jašims paklausīja. Staņislavs Paļevskis, Polijas vēstnieks pie Diženās Portas, bija atbalstījies pret margām un vicināja roku ironiski oficiālā sveicienā.

-     Ak, tas esi tu, Jašim! Tas ir labi. Nāc iekšā! No brīža, kad es pazaudēju atslēgas, manā mājā ik pa brīdim ierodas pavisam sveši cilvēki.

-    Man šķita, ka tu tiec diezgan labi apsargāts.

-    Apsargāts? Tu laikam domā Ksani. Jā. Mazais puika ies tālu. Tālāk nekā viņa tēvs, cik es varu spriest. Nāc augšā!

Jašims sekoja vecajam draugam atpūtas istabā, kur viņi pasūtīja tēju. Jašims apsēdās vienā no vēstnieka caurajiem ādas klubkrēsliem un sakrustoja kājas zem sevis, bet Paļevskis ņēmās staigāt starp nevīžīgi piekrautajiem grāmatplauktiem un karaļa Jana III Sobeska portretu. Marta ieradās ar paplāti, un Paļevskis izklaidīgi pamāja. Jašims salēja tēju.

Kad Marta aizgāja, Paļevskis pagriezās un vaicāja: Ko tu teiksi par Martu, Jašim?

-    Par Martu?-Jašims sarauca uzacis.

-    Par manu mājkalpotāju.

-    Es zinu, kas ir Marta, Paļevski. Es viņu pazīstu veselu mūžību.

-    Jā. Jā, protams. Redzi, es esmu mazliet satraucies par viņu.

-    Vai tu domā, ka viņa ir slima?

-    Slima? Nē, nedomāju vis. Tikai ir kaut kas… viņa ir sākusi… ak, es nezinu, Jašim, bet viņa ir kļuvusi mazliet dīvaina. Viņa tik bieži ir sapņaina. Es nāku no stūra un ieraugu viņu atspiedušos pret slotu un raugāmies tālumā. Un asaras.

-    Asaras?

-    Viņa var pēkšņi sākt raudāt. Es kaut ko pajautāju, viņa nosarkst un metas projām. Īstenībā, Jaš, es sāku domāt, ka viņa nav laimīga.

-    Skaidrs.

-    Varbūt tāpēc viņa pieņēma Ksani?

-Tu domā to ģimeni, kas dzīvo ratnīcā? Jā, iespējams, viņai nepieciešama sabiedrība. Varbūt tev ir taisnība.

Izskatījās, ka Paļevskis šaubās. Nevarētu teikt, ka tā viņai būtu īstā kompānija. Ksani kundze, liekas, visu dienu pavada, tīrot māju, un bērni lielākoties darbojas pa pagalmu. Puika nezin kādu iemeslu dēļ nerunā. Manuprāt, viņš nav mēms, viņš vienkārši nerunā. Tas ir visai dīvaini. Bet Martai, šķiet, ļoti patīk bērni, tāpēc es neko nepārmetu.

Ta bija viņa, kas ierosināja pieņemt viņus. Dot viņiem pajumti. Mazajai meitenei patīk palīdzēt Martai virtuvē.

-    Un kas ir ar tēvu?

-     Ksani? Kad viņi ievācās, viņš bija ļoti pateicīgs un visu laiku smaidīja. Tad viņš pievienojās Ūdens ģildei. Viņš kļuva par su yolcu. Un nu vairs neatliek laika tiem nelielajiem uzlabojumiem, kurus viņš grasījās veikt šeit.

-    Ksani iestājās Ūdens ģildē? Man likās, ka šis amats tiek mantots no tēva.

Paļevskis papurināja galvu. Pēc likuma tā ir. Bet, ja su yolcu nomirst bez pēcnācēja, viņi piedāvā kādam citam nopirkt tiesības uz darbu. Ta kā Ksani ir albānis, tas ir vieglāk. Man liekas, tas bija kāds brālēns vai cits radinieks, kas viņam to piedāvāja. Bet nu jau pietiks par Ksani, viņš, vēcinādamies ar roku, sacīja.

Likās, ka viņš uz brīdi ir piemirsis Martu, tāpēc Jašims izstāstīja par Lefevra noslēpumaino ierašanos un aizbraukšanu.

-    Un četrdesmit piastri? Paļevskis sarauca uzacis. Nedomāju, ka tu tos jelkad dabūsi atpakaļ. Tiešām, Jašim, tev vajadzēja likt šim nelietim tos atdot.

-    Es mēģināju, Jašims nopūtās.

-    Bet ne pārāk uzstājīgi, vai ne?

-    Nē, ne pārāk. Kā lai viņš paskaidro draugam, ka visu mainīja Lefevra somas aizkustinoši nožēlojamais saturs? Es pieņemšu, ka tā ir nodeva. Pilsētai būs vieglāk bez tāda cilvēka kā Lefevrs.

Paļevskis pamāja. Es prātoju, ko viņš šoreiz aizbraucot paņēma līdzi, vēstnieks noteica.

Jašims pagrieza galvu un raudzījās ārā pa logu. Debesis bija zilas, un pamalē rotājās sārta atblāzma. Sizdamās pret loga rūti, čabēja vistērijas lapas, un uz zara šūpojās putns, kārtības uzplūdos mēģinādams steidzīgi sevi sakopt. Cik es zinu, viņam nebija nekā, viņš mierīgi sacīja.

Paļevskis nosprauslojās. Ta tu saki. Man bija doma uziet augšā un pārbaudīt, vai tās daudz cietušās galvas vēl ir vietā. Varbūt viņš nolīga laivu, lai tā viņu kaut kur aizved. Es prātoju: kāpēc viņš bija atbraucis?

-     Mmm, Jašims novilka. Es domāju, ka pēc grāmatām. Pēc veciem manuskriptiem.

-    Vecām grāmatām? Tas diez kā neizskaidro viņa bailes. Man šķiet, viņš medīja kaut ko daudz lielāku nekā grāmatas, un pret viņu tika laista darbā smagā artilērija. Kas par lietu?

Saraucis pieri, Jašims pēkšņi sāka lūkoties apkārt.

-    Kad es šorīt nācu pie tevis, mani pārsteidza kas dīvains. Pie zivju tirgus es redzēju Ca d'Oro kapteini. Man vismaz likās, ka tas ir viņš. Tas bija viens mirklis, pēc tam es viņu pazaudēju pūlī.

-    Vai atiešana būtu atlikta?

-    Nē, es pārbaudīju. Ca d'Oro ir izbraucis.

Paļevskis salika kopā pirkstu galus. Nu, tu zini, kāda ir mūsdienu Pera. Vairāk itāļu nekā leijerkastnieka bērēs. Vispār ļaužu ir vairāk. Puse no tiem ir ārzemnieki, un otra puse grieķi, kas izliekas esam ārzemnieki.

Jašims smaidīja. Pirms divdesmit pieciem gadiem, kad Paļevskis ieradās, lai stātos amatā, ārzemnieki bija retums pat Perā. Patlaban ielas bija pilnas ar iebraucējiem jūrnieki, drēbnieki, veikalu īpašnieki, komivojažieri, cepurnieki, veci zaldāti un pat protestantu mācītāji. Būt par ārzemnieku vairs nenozīmēja neko sevišķu.

Daudziem no viņiem bija arī kāds grēciņš teju vai katrā Vidusjūras ostā, tie bija cilvēki, kuru pagātne neizturētu rūpīgāku pārbaudi. Viņi te apmetās, lai nodarbotos ar savām afērām un blēdībām bez mazākajām bailēm tikt notvertiem. Vidusjūra bija kā naudas maks, un Pera bija kā vīle tā dibenā vīle, kurā sakrājas putekļi un pūkas.

Pirms daudziem gadsimtiem osmaņi bija atļāvuši ārzemju vēstniekiem tiesāt savus tautiešus no ceļa noklīdušus jūrniekus, zaglīgus sulaiņus un piespriest viņiem sodu, cerēdami, ka ārzemnieki saprot cits citu labāk nekā turki, bet viņi negribēja arī, lai ārzemnieki kļūtu par traucēkli osmaņu tiesām. Tagad, kad pilsētā bija tik daudz ārzemnieku, turki bija zaudējuši vadības grožus. Daudzi cilvēki, kas pieprasīja ārzemnieku imunitātes tiesības, nemaz nebija ārzemnieki, piemēram, Grieķijā dzimuši angļi, kuru papīri bija kārtībā, bet kuri nekad nebija tikuši Anglijai tuvāk par Stambulas dokiem, Korfu salas iemītnieki, kas pieprasīja aizsardzību no Francijas vēstnieka, bet neprata ne vārda pateikt franciski, Grieķijas salu iedzīvotāji, kas brauca kuģos ar Holandes karogu, bet nekad nebija tikuši tālāk par Adrijas jūru. Puse to ļaužu, kas kuģoja osmaņu ūdeņos, formāli atradās ārpus osmaņu jurisdikcijas. Un bija gandrīz bezcerīgi sagaidīt, ka britu vēstnieks tiesās kādu slepkavu no Maltas, kas osmaņu policistu deguna priekšā vicināja savus naturalizācijas dokumentus: britiem uz vēstniecības zemes pat nebija cietuma.

-    Esmu pārliecināts, ka šajā brīdi pa ielām klaiņo daudzi itāļi, kas izskatās līdzīgi tavam kapteinim, Paļevskis sacīja. Vai nu tā, vai arī kuģa īpašniekiem ir nācies viņu pēdējā brīdī nomainīt.

-     Maz ticams kuģis ir reģistrēts Palermo, tāpēc īpašnieki… Jašims apklusa. Viņš gribēja sacīt, ka īpašnieki ir kaut kur tālu Sardīnijā, Neapolē vai Sicīlijā.

-     Varbūt tā ir kāda vietējā grieķu firma, Paļevskis rāmi spriedelēja. Neapoliešu krāsas, ārzemnieku imunitātes tiesības, visas tās lietas. Tada vai citāda iemesla dēļ tika nomainīts kapteinis.

Briesmu signāls, kas skrēja cauri Jašima apziņai kopš brīža, kad viņš uz īsu mirkli bija ieraudzījis itāli pie zivju tirgus, kļuva skaļāks un intensīvāks. Viņš saknieba lūpas.

-    Degunu gaisā, Jaš, tās nav tavas bēres, Paļevskis mēģināja viņu uzmundrināt. Galu galā grieķi ir dzimuši jūrai. Viņi nogādās mūsu netīkamo draugu atkal drošībā.

-    Grieķi-jā, Jašims lēni novilka. Lefevrs vēlējās jebkuru ārzemju kuģi tikai ne grieķu. Bet tas bija vakarā, kad viņš izskatījās vairāk miris nekā dzīvs. Nākamajā dienā viņš par to visu īgņojās. Viņš vienkārši būs bijis pārguris un nervozs.

Jašimam likās, ka plovs iri bianco būs tieši laikā. Plovs un labs naktsmiers.

-     Malciņu ķiršu brendija? Paļevskis ievaicājās, pieceļoties no klubkrēsla. Ja godīgi, Jaš, mums tā puiša aizbraukšana drīzāk būtu jānosvin, nevis jāraizējas par viņu. Ko tu par to saki?

-    Tev taisnība, Jašims atsaucās. Vienu glāzīti iedzeršu.

To viņš arī darīja, likdams Paļevskim dzert par diviem, kā viņš pārmetoši aizrādīja.

24

Jašims lēni šķērsoja hipodromu un devās obeliska virzienā. Šo pieminekli pirms piecpadsmit gadsimtiem Konstantīns bija atvedis no Ēģiptes. Lefevrs teiktu: kā dāvanu savai mīļākajai Bizantijai. Viņš prātoja, ko nozīmē šie putni hieroglifos, šīs nemirkšķinošās acis bez plakstiņiem, rokas un kājas, kas ar pārdabisku precizitāti bija iegravētas rāmi blāzmojošajā akmenī.

Viņš uz brīdi apstājās obeliska mestās ēnas kūlī un pieskārās tā pamatnei. Kādus piecdesmit jardus [41] aiz tā atradās Konstantīna kolonna slaids raupja akmens stāvs, ko bija stipri skāris laika zobs.

Kolonnas pakājē arābu tirgotāji bija uzslējuši lielu, zaļu telti. Garām gāja mūļu rinda, un, kad Jašims nolaida skatienu, lai pavērotu šo procesiju, viņa uzmanību piesaistīja Čūsku kolonnas stāvs, tukšs un caurs kā trausla niedre: antīks, apsūbējis savijums, ne lielāks par mazu, nokaltušu palmu, novietots uz triumfa ass starp obelisku un Konstantīna kolonnu.

Čūsku kolonna tika izveidota pirms vairāk nekā diviem tūkstošiem gadu: amatniecības brīnums, darināts, lai godinātu citu brīnumu grieķu uzvaru pār persiešiem pie Platajām -, ar trim baismīgu čūsku galvām, kuras balstīja lielu zelta upurēšanas trauku. Kolonna gadsimtiem ilgi atradās blakus Delfu orākulam, līdz Konstantīns to atveda uz Stambulu, lai izdaiļotu savu jauno galvaspilsētu. Nākamie gadsimti pret šo kolonnu nav bijuši labvēlīgi. Lielais trauks jau sen bija pazudis, galvas izgaisa vēlākos laikos.

Jašims par Čūsku kolonnu zināja jau sen, pirms viņš ieraudzīja čūsku bronzas galvas Paļevska skapī. Viņš bija iedomājies, ka tās izskatīsies pēc īstām čūskām platiem žokļiem un mazām reptiļu acīm, tāpēc tajā vakarā, sveču gaismā izpētot monstru baisās, cietsirdīgās maskas, jutās pārsteigts. Tas bija radības no mītiem, no nakts murgiem ar indes zobiem un tukšiem acu dobumiem, tādas, kas vajā un mēģina aprīt savu upuri. No tām līdzīgi asinīm sūcās nenovīdība un ļaunums.

Jašims pārliecās pāri margām, lai palūkotos lejup uz bedri, no kuras pacēlās Čūsku kolonna. Pārējās kolonnas balstījās uz zemes virsmas. Vai tas nozīmēja, ka čūskas nāca no pašiem dziļumiem, no kāda tumša, varbūt jau izzuduša prāta reģiona? Instinktīvi nošausminādamies par visu, kas ir piederīgs kultiem un pagānu ticējumiem, viņš nodrebinājās. No augšas ritulī savērpušās čūskas izskatījās kā urbis vai skrūve, kas griežas arvien dziļāk un dziļāk pilsētas miesā, pakāpeniski iespiežoties tās slāņos citā pēc cita.

Ja vēl pagrieztu čūsku vijumu tā, lai tas dziļāk ieurbtos zemē, ja pamēģinātu iztaustīt čūsku ķermeņu izliekumus no astes uz augšu, varētu šos briesmoņus iepazīt tuvāk. Un galu galā jūs attaptos, lūkojoties šajās bezkaislīgajās, nesaudzīgajās, tukšajās acīs un rijīgajā mutē mītu un sapņu pasaules tumšajā pusē, kur vajāti un kāri aprīti tiekat tieši jūs.

Jašims palūkojās atpakaļ uz Ēģiptiešu obelisku. Tas likās auksts un atturīgs, nevērīgs pret savu likteni. Romiešu kolonna nebija nekas vairāk kā banalitāte, impērijas sairšanas simbols.

Bet starp šiem senatnes monumentiem zaļganmelnie bronzas čūsku rituļi atgādināja par kādu tumšu noslēpumu, par kādu kauna traipu cilvēces dvēselē.

25

Aleksandrs Mavrogordato automātiski palūkojās lejup uz ielu un ar spieķa apaļo rokturi pieklauvēja pie durvīm. Pēc kāda brīža viņš iekšpusē izdzirda kāju šļūkāšanu. Viņš pieklauvēja vēlreiz.

Durvis atvērās.

-    Man vajadzīgs Jašims efendi, viņš sacīja.

Vecā sieviete pamāja. Man liekas, viņš tikko ieradās, efendi. Lūdzu, uzmaniet galvu!

Aleksandrs Mavrogordato gan nolieca galvu, bet ne pietiekami zemu, tāpēc mazajā priekštelpā ienāca, berzēdams galvas virsu. Kur es varu viņu sastapt?

Vecā sieviete norādīja uz kāpnēm. Mavrogordato smagi kāpa augšā. Kāpņu laukumiņā viņš apstājās un atgrūda vaļā durvis.

Jašims bija pārsteigts.

-    Jums nebūs nekas pretī, ja ienākšu? jaunais cilvēks vaicāja aizvainotā tonī, it kā viņš jau iepriekš gaidītu atraidījumu.

-     Ne mazākajā mērā, Jašims laipni atbildēja. Jūs jau gandrīz esat ienācis.

-    Mana māte man izstāstīja, kā jūs atrast, Mavrogordato sacīja, ienākdams tālāk istabā. Viņš paskatījās visapkārt un bez vilcināšanās devās pie plīts, uzlika rokas uz virsmas un aptaustīja katliņus. Tad viņš apgriezās un, piegājis pie grāmatām, izklaidīgi nobrauca ar roku gar to muguriņām.

-    Māte liek teikt, ka jūsu pakalpojumi vairs nav vajadzīgi. Viņš iebāza roku kabatā un pasniedzās pēc naudas maka. Te būs.

Viņš pameta to Jašimam, kas bija apsēdies viņam pretī uz dīvāna un ar interesi vēroja šo teātri. Jašims izstiepa roku un veikli noķēra naudas maku. Tas bija fanariotu naudas maks: smags un skanošs.

-    Jūsu māte ir ļoti laipna, viņš sacīja. Par ko tieši viņa man maksā?

Jaunais cilvēks bija izvairīgs. Tam nav nozīmes, viņai liekas, ka ir pārsteigusies.

Jašims ar slaidu loku atmeta maku atpakaļ. Mavrogordato tika pārsteigts pēkšņi, tomēr arī noķēra to un neveikli žņaudzīja rokās, līdz nauda izbira uz grīdas.

-    Tādā gadījumā par to nav jāmaksā.

Mavrogordato pastūma maku ar kāju. Man liekas, jūs nesapratāt, vai ne? Mana māte nevēlas neko zināt par to visu.

-    Saprotu. Mēs ar viņu vispār neesam runājuši. Viņa man nekad nav pārmetuši nokavēšanos, nav interesējusies, kāpēc nevalkāju fesku, nav lūgusi mani nesmēķēt.

-    Jā, tieši tā, jaunais cilvēks stīvi atsaucās.

-    Dīvaini, vai zināt, kas ir vienīgais, ko viņa tiešām nedarīja mūsu tikšanās laikā? Viņa nerunāja par samaksu. Un nu ņemiet jūsu naudu, mesjē Mavrogordato, pirms es ierakstu savā atmiņā, ka jūs te vispār esat bijis.

Jašims neizkustējās no dīvāna. Jaunais cilvēks tik nikni iespēra pa naudas maku, ka tas nobūkšķēja pret sienu.

Tad viņš izmetās ārā, aizcērtot aiz sevis durvis.

Jašims prātoja: ar bērniem, kuriem allaž ir mācīts, ko darīt un ko nedarīt, ir viena nelaime viņi izaug nespējīgi domāt paši.

26

Nakts patruļas virs, kas staigāja pa Peras ielām, bija pieradis pie suņu rejām. Kad viņš nespodrās lampas grīļīgajā gaismā tiem tuvojās, noplukušie dzīvnieki iznāca no savām ēnu paslēptuvēm, no vārtrūmēm un ielas malām, un viņu rituālais protests turpinājās vēl ilgi pēc tam, kad viņš jau bija pagājis garām. Ta bija formāla lieta, bez zemtekstiem; neapzināta ceremonija, kas jau pirms ilga laika bija zaudējusi jebkuru jēgu gan suņu, gan sargu dzīvē.

Tāpēc, kad viņš iegriezās ieliņā, kas veda uz Francijas vēstniecību, viņu pārsteidza klusums. Patruļnieks, kasīdams galvu, uz dažiem mirkļiem sastinga, viņa laterna šūpojās nūjas galā un raidīja pār izrakņāto ielu vāju, dzeltenu staru kūli te uz vienu, te uz otru pusi.

Tad klusumā viņš sadzirdēja kaut kādas skaņas tādu kā plēšanu un sūkšanu. Viņš pacēla savu laternu un mēģināja tumsā kaut ko saskatīt.

27

Stambula nemodās agri, vienīgi patiesi ticīgie, muedzinu skubināti, redzēja no kalniem aiz Uskudaras austam rītausmu. Doktors Milingens, kuram bija jāierodas Francijas vēstniecībā, vēl gulēja un, sapņodams par Atēnām, smagi elpoja. Blakus kaimiņos, poļu rezidencē, Staņislavs Paļevskis, tērpies apjomīgā naktskreklā, arī vēl šņākuļoja savos spilvenos. Tālāk, pie Bosfora, piespiedis vaigu čerkesu odaliskas [42] krūtīm, gulēja sultāns. Sieviete flegmātiski centās atvairīt kārdinājumu iemigt, jo viņas vienīgais trūkums bija tas, ka viņa, guļot ar vaļēju muti, krāca. Arī Mavrogordato kundze Zelta Raga augšdaļā bija nomodā un mēģināja izskaidrot sava vīra nakts nemieru. Jašims gulēja klusi, pusapģērbies, ietinies vecā apmetnī. Malakjans arī gulēja, bet tirgotājs Georgs peldēja kaut kur starp nomoda un miega stāvokli.

Ogists Buajē, Francijas vēstniecības charge d'affaires[43] bija nomodā; pilnīgi apģērbies un izliecies pa pirmā stāva logu, viņš ar mežģīņotu kabatlakatu slaucīja vēmekļu pēdas no sava zoda. Vēmekļi bija šķidri un smirdēja pēc žults un kafijas. Viņš atkal norīstījās, viņa kuņģī viss sagriezās un no lūpām nokarājās sidrabainas siekalas, kas krita uz sausajiem bruģakmeņiem zem loga.

Lieciet atpakaļ to palagu, viņš vārgi sacīja. Bija dzirdams, kā tiek vilkts palags, un Buajē, pielicis kabatlakatu pie mutes, pagriezās.

Aizsūtiet pēc doktora Milingena, un jūs varat aiznest… aiznesiet to somu uz manu darbistabu.

Nenolaizdams skatienu no durvīm un turēdams kabatlakatu pie mutes, viņš izsteberēja ārā no istabas. Pusmūža dieninieks uzmeta skatienu asiņainajam palagam un redzēja, ka traipi no saskaršanās ar mirušā vīra brūcēm atkal iekrāsojas spilgti sarkani, tad stīvi noliecās un pacēla ādas somu. Tas Buajē ir kā bērns, viņš nodomāja. Ja viņš būtu bijis Vaterlo kopā ar imperatoru… La gloire![44] Nē, tā nebija slava. Ta bija iepazīšanās ar nāvi un miroņiem.

Viņš aizvēra durvis, ar ierastu kustību pārkrustījās un gāja meklēt izsūtāmo.

28

Uz galda tika nomests baltu kokvilnas cimdu pāris, un tam sekoja kafijas tasīšu šķinda. Jašims izstiepa roku un, pacēlis skatienu, ieraudzīja pie galda stāvam Paļevski.

-    Mans dārgais draugs! Apsēdies! Jašims pamāja kafejnīcas īpašniekam. Kafiju. Labāk divas. Viņš norūpējies ielūkojās Paļevska vaigā. Vai esi slims?

-     Esmu juties arī labāk, klusā balsī, gandrīz čukstus atsaucās vēstnieks. Vai abas kafijas ir man? Tas ir labi.

Būtu pārspīlēti teikt, ka Paļevska vaigos atgriezās sārtums, kad viņš bija izdzēris kafiju, jo tie bija bāli jebkurā gadījumā, bet, kad viņš pēc tam sāka runāt, viņa balss izklausījās noteiktāka.

-    Savādi jaunumi, Jašim. Es tikko nāku no Francijas vēstniecības. Nakts patruļa pagājušajā naktī atrada līķi gandrīz pie pašas vēstniecības durvīm. Mironis bijis francūzis.

-    Cik pārsteidzoši.

Paļevskis pagrieza galvu un deva zīmi kafejnīcas īpašniekam. Es… es baidos, ka tev tas nepatiks, bet tas bija Lefevrs.

Jašims tukšu skatienu vērās draugā. Tas nevar būt.

Paļevskis paraustīja plecus. Baidos, ka tā ir. Vēstniecībai vajag tavu palīdzību komunikācijā ar Portu, viņš sacīja. Lefevrs bija franču pilsonis, tāpēc tehniski tā ir viņu atbildība. Taču varas instances ir jāinformē, un vēstnieks ir pārliecināts, ka neviens no vēstniecības darbiniekiem nezina, ko un kā darīt. Viņš negribētu arī, lai lietā būtu iesaistīti pārāk daudzi cilvēki. Acīmredzot ķermenis ir šausmīgā stāvoklī.

-    Es redzēju, kā Lefevrs aizbrauca, Jašims uzstāja.

Paļevskis neņēma vērā viņa iebildi. Manupāt, doktors Milingens veiks savu izmeklēšanu. Ko Lefevrs pirms nāves saticis, kurp gājis un tamlīdzīgi. Viņi gribēs, lai tu tur piedalies. Iespējams, tu esi pēdējais, kas viņu redzējis dzīvu.

-    Viņš iesēdās laivā un devās taisnā ceļā uz kuģi.

Paļevskis paraustīja plecus. Ar Lefevru nekas nenotika "taisnā ceļā". Francijas vēstnieks domā, ka es esmu kompetents savā amatā. Viņš mani šorīt uzcēla pārdabiski agrā stundā, lai lūgtu man padomu. Es ieteicu tevi.

-    Esmu Lefevra parādnieks, viņš bija tik vārgs, bet… Paļevskis pamāja. Viņš tev uzticējās. Man ļoti žēl, Jaš.

29

Ogista Buajē pārliecību par to, ka turki ir bezkaislīga tauta, apstiprināja Jašima aukstasinība Lefevra līķa apskates laikā. Līķa seja bija nomazgāta un tagad izskatījās daudz briesmīgāka nekā pirms tam, kad tā bija klāta asinīm un atplēstiem miesas gabaliem. Buajē ievēroja, ka turks ķermeni pēta ar tādu rūpību un pacietību, ka tas likās gandrīz piedauzīgi. Vienā brīdī viņš paņēma galvu aiz ausīm un pagrieza to tā, ka baismīgi izspiedušies acāboli virs asiņainās, atieztās zobu rindas it kā ieurbās Buajē. Kad Buajē atkal palūkojās uz līķi, Jašims pētīja ķermeņa rokas un kājas, kas šķita kā dzīvas salīdzinājumā ar izkropļoto ķermeni, kuram tās bija piederīgas. Tas bija dieninieks, kas ar žestu norādīja, ka Jašims varētu apskatīt visu līķi. Un pat tad, izpētot šausminošo brūču radīto asinspirti, viņš tikai saknieba lūpas.

-    Labs ārsts… Jašims ieteicās iztaisnojies.

-     Doktors Milingens būs klāt kuru katru mirkli, Buajē steidzīgi noteica. Un cerams, viņš nodomāja, viņš nekavēsies; vēstnieks dedzīgi vēlējās nodot šīs šausmas kompetenta profesionāļa rokās.

-    Jocīgi, ka suņi ir ķērušies klāt tieši sejai, Jašims skaļi domāja. Liekas, tā bijusi brīvi pieejama. Deguns nokosts, zods norauts, bet ausīm suņi nav pieskārušies.

Buajē juta nelabumu atgriežamies. Sekojot viņam laukā no istabas, Jašims ievēroja, ka Buajē klusītēm rīstās kabatlakatā.

-    Es īsti nesaprotu, kāpēc ķermeni atnesa uz vēstniecību, Jašims pēc pieklājības pauzes ieteicās.

Buajē izklaidīgi norādīja uz ādas somu. Patruļnieks atrada šo te kopā ar līķi. Kā jau es sacīju, lielākā daļa viņa mirstīgo atlieku bija paslēptas zem dēļiem un baļķiem kādā celtniecības laukumā tepat netālu. Suņi… Viņš atkal novirzījās no domas. Mantas no somas bija izbirušas. Man šķiet, ka slepkava ir meklējis naudu. Jebkurā gadījumā, patruļnieks atpazina ārzemju rakstību grāmatās. Es nedomāju, ka viņš saprata, ka tas ir franciski, protams, viņam liekas, ka mēs visi esam vienādi, bet mūsu vēstniecība bija tuvākā.

-    Jā, Jašims sacīja. Man arī tā liekas. Jebkurā gadījumā, tā bija sagadīšanās. Viņš izteica skaļi domu, kas viņu nodarbināja visu ceļu no kafejnīcas. Jūs taču viņu negaidījāt vēstniecībā, vai ne?

-     Lefevru? Nedomāju vis, mesjē.

-    Jo bija nakts?

-Jo… Buajē sastomījās. Mēs viņu vispār negaidījām. Un naktī jo īpaši.

-    Bet mesjē Lefevrs nebija gluži comme il faut[45]?

Buajē dziļi ievilka elpu caur degunu. Viņš bija Francija pilsonis, vēstnieks atteica.

Jašims vēlreiz paskatījās uz somu. Viņš atcerējās, kā Lefevrs pirms trim naktīm to bija atrāvis vaļā un izbārstījis tās saturu pa viņa dzīvokļa grīdu. Viņš atkal izjuta negribētu garīgo tuvību ar šo mirušo cilvēku kā kāda sevišķa pienākuma nastu. Jašimam viņš nemaz nebija paticis. Taču Maksimiliāns Lefevrs baidījās par savu dzīvību un bija uzticējis savas bailes Jašimam. Un šis fakts, viņaprāt, uzlika viņam pienākumu, kuru viņš nebija izpildījis kaut kādu grotesku robežlīniju dēļ.

Somā joprojām bija grāmatas, kuras Lefevrs bija viņam rādījis, arī pabojātais Balzaka Le Pиre Goriot[46] eksemplārs; tā muguriņa bija raupja un stiprinājums bija sācis sadalīties. Tur bija arī krekls, kas viņam bija mugurā pirms divām dienām, pie manšetēm tas bija netīrs, un apkakle oda pēc miruša cilvēka sviedriem. Tur bija arī daži apakšveļas gabali. Jašims grāmatas kopā ar netīro veļu atlika atpakaļ somā un noslaucīja rokas apmetnī.

-    Vairāk nekā nav? Tikai soma?

-    Tas bija viss, ko nakts patruļas vīrs atnesa.

Pa kāpnēm nonāca izsūtāmais un kaut ko iečukstēja Buajē ausī.

-    Tagad mēs varētu doties pie vēstnieka, mesjē.

30

Francijas vēstnieks pacēla skatienu no sava rakstāmgalda. Cik saprotu, jūs esat pazinis Lefevru.

-    Tikai mazliet, Jūsu Ekselence. Mesjē Paļevskis reiz atveda viņu pie manis mājās uz vakariņām.

-    Ta nav pārāk tuva pazīšanās, vēstnieks piekrita.

Jašims vilcinājās. Tomēr pēc dažām dienām viņš atkal uzradās pie manām durvīm. Viņš bija pārbijies un apmulsis un lūdza mani, cik ātri vien iespējams, sameklēt viņam kuģi uz Eiropu. Nākamajā dienā, kad es to biju izdarījis, viņa garastāvoklis likās jau uzlabojies.

Vēstnieks pacēla pirkstu. Palūdziet Buajē ienākt! viņš sacīja. Tatad jūs nebijāt draugi?

-     Nē. Es tikai centos viņam palīdzēt, Jašims skaidroja. Viņš likās satraukts. Gandrīz kā sajucis. Kuģim bija jāatiet vakar no rīta. Tas bija Ca d'Oro no Palermo. Kā viņš atkal nonāca šeit, Perā, man nav ne jausmas.

-    Un jūs pavadījāt viņu līdz kuģim?

-     Es iepriekšējā naktī viņu pavadīju līdz laivai Feneras piekrastē. Es biju pārliecināts, ka viņš ir atstājis Stambulu.

Ienāca Buajē ar sekretāru. Pēdējais nolika uz galda papīru, vēstnieks ar pirkstiem nogludināja dokumentu un nolocīja to pret galda malu.

-     Enfin.[47] kā francijas karalistes galvenajam pārstāvim mans pienākums ir sekot, lai attieksmē pret Francijas pilsoņiem, kas šajā

impērijā atrodas manā jurisdikcijā, tiktu ievērots taisnīguma princips. Vīrietis tiek atrasts vietā, kur viņam nevajadzētu atrasties, turklāt nogalināts dīvainā un barbariskā veidā. Mums noteikti jāveic viņa darbību uzskaite. Doktors Milingens ir veicis sākotnējo izmeklēšanu. Viņš uzskata, ka Lefevrs var būt nogalināts aizvakar naktī. En effet[48], tā ir nakts, kad jūs viņu redzējāt aizbraucam laivā.

-    Vai viņš par to ir pārliecināts? Jašims vaicāja.

-     Godīgi sakot, es nezinu. Es domāju, doktoram ir savas metodes. Ņemot vērā viņa viedokli un jūsu sacīto, mesjē Jašim, varētu būt, ka nelaimīgais arheologs pēdējās savas dzīves stundas ir pavadījis jūsu dzīvoklī.

Jašims atvēra muti, lai kaut ko teiktu, bet vēstnieks turpināja.

-     Noslēgumā mēs varam secināt, ka tikai trīs cilvēki varētu zināt, kur mesjē Lefevrs ir bijis tajā naktī. Ieskaitot, protams, pašu Lefevru, viņš, ironiski stiepdams vārdus, piebilda. Un kuģa kapteini, kas gandrīz uz labu laimi ticis izvēlēts ostā un, pēc visa spriežot, Lefevru nepazina.

Vēstnieks nedaudz pagriezās savā krēslā, lai apmainītos skatieniem ar Buajē, kas mazliet iekāsējās. Vēstnieks, nepaceldams acis, ar īkšķi bīdīja papīru pa rakstāmgaldu uz augšu un uz leju.

-     Kā jūs teicāt, Ca d'Oro izbrauca vakar. Tas ir apstiprināts. Pēc mēneša vai diviem, ja kuģis atgriezīsies, mēs kaut ko uzzināsim no kapteiņa. Turklāt, mesjē Jašim, jūs apgalvojat, ka arheologu nepazināt pārāk labi. Jūs sakāt, ē… ka viņam bija bail. Bet viņš acīmredzami jums uzticējās. Kāpēc? Vēstnieks lēni pacēla skatienu.

Jašimam bija sajūta, ka viņš te ir tikai novērotājs, ka viņš vēro sarunu no malas. Viņš dzirdēja sevi sakām: Es nezinu.

Vēstnieks noklakšķināja ar mēli. Man šī situācija šķiet dīvaina. Noteikti būs jāsagatavo ziņojums. Ņemot vērā lietas apstākļus, man tomēr šķiet, ka jūsu piedalīšanās izmeklēšanā nebūs nepieciešama. Es labāk vēlētos, lai ar to nodarbojas citu oficiālo kanālu pārstāvji.

Jašims nevarēja atminēties pēdējo reizi, kad būtu nosarcis. Viņš piecēlās un paklanījās ar tik lielu cieņu, cik vien varēja sevī sameklēt, bet, ticis ārā no pagalma, viņš sagrīļojās un atspiedās ar roku pret sienu.

Tik daudz kas bija izskrējis caur viņa prātu, ka viņš gluži vienkārši bija aizmirsis galveno savas profesijas (ja vien to varēja uzskatīt par profesiju) likumu: tev jāmēģina domāt kā tam, kas tevi aizvaino. Vēstnieka mājiens, viņš piekrita, nemaz nebija tik absurds. Ta patiesi bija dīvaina situācija: līdzīgos apstākļos viņš pats būtu nācis pie tāda secinājuma. Jašims Francijas vēstnieka uzticības persona! Tagad viņš varēja par šo iespēju aizmirst.

Viņš uzrāva plecus un izgāja uz ielas. Dažus jardus tālāk viņš nonāca pie bruģēta laukuma, kas bija nobārstīts ar smiltīm. Jašims klusi stāvēja un skatījās apkārt, pa daļai cerēdams, ka ieraudzīs kaut ko tādu, ko sardze būtu palaidusi garām.

Noteikti būs jāsagatavo ziņojums.

Vēstnieka ziņojums viņa gadījumā mainīja visu. Viņa pienākums pret mirušā cilvēka garu līdz šim bija privāta lieta bet nu tas ieguva daudz draudīgāku publiskas steidzamības pakāpi. Viņš nojauta ziņojuma saturu: sīkas ziņas par Francijas pavalstnieka dīvaino un mežonīgo slepkavību, kas tika pastrādāta Peras ielās, atsaukšanās uz Lefevra pēdējo dienu noslēpumainību un uz kuģi, kas jau izgājis jūrā. Un visa šī noslēpuma centrā, protams, ne visai skaidras ziņas par pašu Jašimu. Šaubas par lomu, kuru viņš šajā lietā ir spēlējis: Jašims un kuģis, Jašims un savādā pazīšanās ar mirušo cilvēku, Jašims pēdējais, kas viņu redzējis dzīvu. Saistība starp viņu un mirušo vīru var kļūt par sačukstēšanās, tenku un apmelojumu avotu.

Sultāna plašo mājkalpotāju saimi bija sašķēlušas kliķes un intrigas, pilī draugu izvēle iekļāva arī ienaidnieku izvēli. Jašims bija diskrēts, uzticams einuhs. Paša sultāna konfidenciālo problēmu risinātājs. Bet sultāns bija uz miršanas gultas, un itin nevienam pilī nebija iemesla sevišķi augstu vērtēt Jašima kādreizējos pakalpojumus.

Viņiem nemaz nevajadzētu teikt, ka Lefevru ir nogalinājis viņš. Svarīgs bija šaubu mākonis putekļi, kas tiks sacelti ar Francijas vēstnieka ziņojumu. Galvas papurināšana, žests, vīpsnā: ar to būtu diezgan, lai viņš nokļūtu nežēlastībā.

Iespaidīgie draugi viņu pametīs vienā mirklī. Ne jau savas izvēles, bet izdzīvošanas dēļ. Cilvēkiem, kas reiz bijuši atkarīgi no viņa kā Lefevrs izšķirošajā brīdī -, būs jāmeklē jauns aizstāvis.

Kaut kur Jašima prāta dziļumos pavīdēja doma, ka šajā slazdā viņu hija ievedis Paļevskis. Šai domai viņš neļāva attīstīties, bet tā vismaz daļēji atklāja, cik nelāgi viņš jutās.

Jašims pielika roku pie galvas. Viņš ir bijis pārāk lēns: pārāk lēns, lai glābtu dzīvību, pārāk lēns, lai glābtu savu reputāciju, un tagad Paļevska nemākulība bija ierobežojusi viņa rīcības brīvību.

Cik ilgu laiku vēstniekam vajadzēs, lai uzrakstītu ziņojumu? Augstākais dažas dienas.

Tatad viņa rīcībā ir tikai dažas dienas. Lai atrastu slepkavas un izglābtu sevi.

31

Francijas vēstnieks tik daudz neuztraucās par pierādījumiem. Bija nogalināts cilvēks, kāds maznozīmīgs francūzis, un viņa kā ierēdņa pienākums bija iesniegt ziņojumu attiecīgajiem Stambulas varas pārstāvjiem. Iespējams, šis osmaņu džentlmenis, Paļevska draugs, zināja vairāk nekā teica, varbūt viņš pat bija atbildīgs par šo notikumu. Pera ar katru dienu kļuva arvien bīstamāka: tā nu tas bija. Ikvienam bija stipri jāuzmanās.

Tāpēc vēstnieks nemaz nemēģināja pārdomāt, kā Jašims to bija darījis, vai viņa secinājumi atbilda patiesībai. Lefevrs, kuģa kapteinis un Jašims: visi trīs jau iepriekš zināja, kur Lefevrs būs atrodams tajā naktī. Bet ikvienam, kam būtu pieejams kuģa pasažieru saraksts, tas būtu zināms tikpat labi, arī laiviniekam, kas redzēja kuģi izejam jūrā.

Jašims iekārtojās laivas pakaļgalā. Laivinieks pamāja ar savu garo

airi.

-    Uz kurieni, efendi?

-    Fener Kapi, Jašims atsaucās. Feneras laivu piestātne. Laivinieks pamāja: viņš bija grieķis, un grieķi labprāt brauca uz Feneru.

Jau gadsimtiem ilgi Fenera ir bijusi Pareizticīgās baznīcas patriarhāta rezidence, grieķiskās Stambulas sirds. Pilsētā, kurā bija sajaukušās daudzas tautības un ticības, patriarhs bija saikne ar gadsimtiem pirms osmaņu iekarojumiem, kad Konstantinopole bija kristīgās pasaules centrs. Greznojušies ar Baznīcas godazīmēm, Bizantijas imperatori bija pasludinājuši sevi par Dieva svaidītiem, par dzimušiem pasaules valdniekiem, kas varenāki par priesteriem un patriarhiem, viņi bija ietinušies nebeidzamās lūgšanu virtenēs un ārišķīgos rituālos, ko pārtrauca tikai uzurpācija, nodevība, vardarbīga nāve, pils intrigas, slepkavības un netikumīgi politiski manevri, kas parasti gāja pie sirds tirāniem visā pasaulē.

Padilušas kāpnes veda līdz apbružātām durvīm, kas bija pieredzējušas daudz, kopš bija pazudis pēdējais Bizantijas imperators savos ādas zābakos purpura krāsā, kad osmaņu karapulki spietoja ap izpostītās pilsētas mūriem. Aiz šīm durvīm atradās ortodoksālās ticības komplicētās mozaīkas centrālā dala; šī ticība bija izplatīta teritorijā no Mezopotāmijas tuksnešiem un Egejas jūras ūdeņiem līdz Balkānu kalniem un gar Melnās jūras bazalta klintīm tas bija viss, kas bija palicis pāri no "otrās Romas", Konstantīna un Justiniāna pilsētas varenuma un spēka. Viss, kas bija izdzīvojis pēc svētbilžu godinātāju un to grāvēju cīniņiem, latīņu nodevībām un turku karotāju talanta izpausmēm.

Jašims uzmeta skatienu lielajiem vārtiem, tad devās tālāk pa ielu uz mazākajiem, kas pēdējos septiņpadsmit gadus bija kalpojuši par galveno ieeju patriarhātā. Lielie vārti bija aizmetināti, godinot patriarhu Gregoru V, kas 1821. gadā grieķu sacelšanās laikā pēc sultāna pavēles tika pie tiem pakārts par nodevību.

Pie vārtiem viņš vaicāja pēc arhimandrīta.

Grigors, drukns vīrs ar lielu bārdu, melnos svārkos, bija savā birojā.

-     Jašims eņģelis! Grigors plati iepleta rokas, stāvēdams aiz rakstāmgalda, kas bija nokrauts ar paciņām un papīriem, apsietiem ar sarkanām lentēm.

"Eņģelis" bija Grigora lokālais jociņš; nevarētu sacīt, ka Jašimam tas stipri patika. Kā Grigors reiz bija izskaidrojis, Bizantijas ikonogrāfijā eņģeļi ir attēloti kā einuhi. Eņģeļi stāv uz robežsliekšņa starp cilvēku un Dievu, einuhi starp vīrieti un sievieti. Abi ir starpnieki un nododas kalpošanai.

-    Tu labi izskaties, Grigor, Jašims sacīja.

-    Es esmu resns un neglīts, un tu zini, ka tas tā ir, Jašim. Bet, par laimi, Dieva acīs mēs visi esam vienādi.

Pirms daudziem gadiem viņš un Jašims bija strādājuši vienam saimniekam, fanariotu augstmaņu Ipsilanti ģimenei. Grigors bija dažus gadus vecāks un bija radis pavīpsnāt par Jašima provinciālismu, sūtot viņu veltīgos un nevajadzīgos darbos un spīdzinot ar savu miesisko iekarojumu piedauzīgajām detaļām. Jašimu visvairāk sāpināja tie neķītrie stāsti.

Kādu dienu Grigors aizgāja par tālu. Jašims atrotīja piedurknes, un kaujoties viņi bija tikuši cauri virtuvei un pagalmam. Bija ar' laiks kādam pārmācīt to sīko puņķutapu, noteica vecākais zirgu puisis, vezdams Jašimu augšup pa kāpnēm pie Ipsilanti.

Bet pēc šī gadījuma viņi sapratās labi. Zināmā mērā viņi bija kļuvuši par draugiem. Kad pakāra patriarhu un ielās sākās dumpis, Jašims palīdzēja Grigoram aizmukt no pilsētas.

-     Vai tu iedzersi ar mani kafiju? Grigors pašķindināja zvaniņu. Mūsu skola plaukst, viņš piebilda.

-    Es priecājos. Pirms diviem gadiem viņiem bija grūtības ar grieķu zēnu skolas paplašināšanas plāniem, un Jašims bija palīdzējis tās novērst.

Dzerot kafiju, viņi dažas minūtes aprunājās, izvairīdamies no delikātiem tematiem. Beidzot mācītājs nolika savu tukšo kafijas tasi uz apkaštasītes.

-     Bija jauki tevi atkal satikt. Parunāties.

Jašims ievilka elpu. Tu jau būsi dzirdējis baumas par sultānu?

Grigors nolieca galvu. Viņš ir ļoti slims.

-   7a es noprotu. Tam būtu jābūt ļoti vecam cilvēkam, kas ir redzējis vēl kādu sultānu mirstam šādā veidā. Selims tika nogalināts Topkapi pilī.

-    Un Mahmuts tad bija tikai puika. Protams. Un nu viņš ir valdījis diezgan ilgu laiku.

-    Valdījis, bet ne vadījis. Viņu gandrīz divdesmit gadus kontrolēja un vadīja janičāri, viņa paša armija.

Grigors sarauca uzacis. Tas nozīmē, ka viņam nebūtu jāatbild par to, kas notika, pirms viņš iznīcināja janičārus? Patriarha Georga V slepkavību nedrīkst piedēvēt viņam?

Jašims laida to gar ausīm. Pilsētā ir tāds noskaņojums, kādu es nekad neesmu redzējis, Grigor. Paskaties uz naudu! Sultāns lēni mirst, un cilvēki bīstas par naudu. Tas vērtība krītas ar katru dienu.

-    Es esmu mācītājs, nevis baņķieris.

Jašims pagrieza galvu un palūkojās ārā pa logu.

-    Es to minēju tikai kā piemēru, viņš lēni noteica. Agrākajos laikos sultāna nāve apstādināja pulksteņus. Viņu varēja nomainīt tikai dēls, kas spēja pārpirkt janičārus, uzturēt valsts kasi un iegūt svēto tēvu atbalstu.

-     Barbaru kārtība, Grigors atteica.

Jašims uzstājīgi turpināja. Kad janičāri nogalināja Selimu, viņi pārņēma varu, pirms kāds paguva attapties. Bet tagad Mahmuta slimība klājas pār Stambulu kā tumša ēna.

Grigors nopūtās. Pirms daudziem gadiem, kad tu man palīdzēji tikt projām no šejienes, es klīdu pa Bulgārijas klosteriem. Mana dzīve mainījās. Un es atnācu atpakaļ. Vai tu zini, kāpēc?

-    Lai pievienotos Baznīcai, Jašims sacīja.

-     Lai pievienotos Baznīcai, Grigors piekrītoši atkārtoja. Protams. Viņš uz brīdi apklusa. Es atgriezos, Jašim efendi, jo šī ir mana pilsēta. Es atzīstu, mēs, grieķi, to nepārvaldām. Ta pārvalda mūs. Man šī pilsēta nav atgādinājums par to, kas mēs kādreiz bijām. Mākslas pilsēta? Vieta, kur mēs tūkstoš gadu garumā triumfējām pār barbariem, pār Romas pāvestu, pār visiem mūsu ienaidniekiem līdz nāca pēdējais.

Viņš saknieba lūpas, sejā parādījās domīga izteiksme. Mēs nemeklējam karus. Mūs interesē gars un dzīves mistērija. Mums nav svarīgi, kurš valda. Mēs paklausījām imperatoram. Mēs paklausījām sultānam. Tada ir kārtība, kuru Dievs ir iedibinājis materiālajā pasaulē, un Pestītājs mums ir novēlējis izlīgt ar šo pasauli. Dod Cēzaram to, kas tam pienākas, un Dievam to, kas pienākas Viņam. Ta ir Bībele.

Jašims pieklājīgi nolieca galvu.

-     Protams, Grigors turpināja, pirms turku uzvaras gājiena mēs teicām: labāk sultāna turbāns nekā bīskapa mitra. Vienalga kas, tikai ne Romas pāvests. Jūs, turki, esat vien tie, kas rūpējas par mūsu Konstantinopoli.

Viņš paliecās uz priekšu, un viņa garā bārda slaucīja galda virsmu. Pilsēta pieder grieķiem, jo tās iedzīvotāji ir grieķi. Ta ir mūsu triumfa un arī mūsu sāpju un bēdu vieta.

Viņš caurdūra gaisu ar savu tuklo pirkstu.

-    Šajā pilsētā grieķu ticīgie ir pieredzējuši savus dziļākos pazemojumus. Pieredzējuši Rietumu kristīgās pasaules Romas un Ravennas zaudēšanu, un tas viss beidzās ar Lielo shizmu, atšķelšanos no pāvesta tieši šeit, Konstantinopolē, Svētās Gudrības baznīcā Svētajā Sofijā.

1204. gadā pilsēta piedzīvoja krustnešu iekarojumus un laupīšanas, sešdesmit gadus mēs pacietām ķeceru likumus. Diezgan garš saraksts. Mēs esam pārcietuši baznīcu zaudēšanu, zagļu bandu plosīšanos, mūsu patriarha nāvi o jā, mēs šo pilsētu esam izpirkuši ar savām asinīm, un mēs izdzīvojām. Konstantinopole ir es to saku bez zaimošanas mūsu Golgāta.

Izpletis pirkstus, viņš pacēla rokas. Tagad tu varbūt saproti, ko es ar to domāju.

Jašims nebilda ne vārda. Runa bija viņu iespaidojusi.

Tomēr viņš bija šeit ieradies cita iemesla dēļ.

-    Pastāsti man par Hetiru, Grigor.

Arhimandrīta sejai pārslīdēja ēna. Es nezinu, kas viņi ir: iespējams, hidra ar cilvēka galvu. Viņiem nav nekā kopīga ar mums bet, jā, viņu mērķi ir izplatījušies noteiktās Baznīcas aprindās. Un ārpus tām arī Grieķijas karalistē.

Kaut kur no tālienes ieskanējās dobjas zvana skaņas. Grigors piecēlās kājās un atvēra skapi. Tajā karājās viņa amata tērpi.

-    Man jāvada mise, viņš skaidroja.

-    Man šķiet, viņi baida cilvēkus, Grigor, Jašims neatlaidās.

Grigors pa kārtai ievilka rokas tērpa piedurknēs un neteica neko.

Viņš nelūkojās ne pa labi, ne pa kreisi.

-     Man liekas, ka viņi nogalina, lai kaut ko iegūtu, Jašims turpināja. Varbūt, lai pasargātu kaut ko es nezinu kādu priekšmetu vai slepenas zināšanas. Man šķiet, ja kāds pienāk par tuvu, viņi sāk rīkoties.

-     Es saprotu. Grigora sejā parādījās neliels izsmiekls. Un tu, eņģeli, vai tu par sevi nebaidies?

-    Es baidos tikai par savu nezināšanu, Jašims atbildēja visai piesardzīgi. Es baidos no ienaidnieka, kuru nepazīstu.

Mācītājs uzmanīgi pasniedzās pēc grāmatas plauktā.

-    Tavs ienaidnieks ir ideja. Grieķi to sauc par Lielo ideju. Kamēr es vadīšu misi, tev ir laiks iemest aci šajā grāmatā. Pēc tam… šīs grāmatas nav bijis. Viņš uzmeta plecos talāru un pagriezās pret Jašimu. Baznīcai nav nekādas daļas gar šo lietu.

Viņi skatījās viens uz otru einuhs un mācītājs. Tad Grigors aizgāja un Jašims, satvēris grāmatu abām rokām, palika viens.

32

Kamēr es vadīšu misi. Jašims apsēdās. Grāmatu bija uzrakstījis "apkopojis" būtu precīzāks vārds doktors Stefanicis, grieķu neatkarības kara armijas ārsts bez licences, tagad nelaiķis. Šī grāmata nesen tikusi publicēta Atēnās, neatkarīgās Grieķijas galvaspilsētā. Papīrs bija lēts, zeltītā krāsā iespiestais nosaukums uz vāka izplūdis.

Jašims nekad agrāk nebija sastapies ar tādu grāmatu haotisku pareģojumu, aizspriedumu, melīgu premisu un paradoksu sajaukumu. Ta vēstīja stāstu, kas aizsākas ar Bizantijas sabrukumu 1453. gadā un, vijoties cauri vairāk nekā simt lappusēm ar vairākiem viltus sākumiem un neiederīgām atkāpēm, beidzas ar galīgo atrisinājumu, kurš vainagojas ar pēdējā imperatora brīnumaino atdzimšanu.

Jašims atklāja senā patriarha Tarasija un imperatora Leona VI Gudrā orākulus, Pataras Metodija pareģojumus, dīvaino pravietisko epitāfiju uz Konstantīna kapa viņš pirms piecpadsmit gadsimtiem bija dibinājis šo pilsētu. Tas viss kā smalkmaizīte bija savīts un sacukurots ar kāda Agafangela vīzijām, kurš paredzēja, ka pilsētu atbrīvos blondu ziemeļu milžu grandiozās armijas falangas, bet turki tiks padzīti prom aiz Sarkanās Ābeles [49] .

Tatad tā bija Lielā ideja. Zaimu un ilgpilnu izdomājumu sajaukums tomēr reibinošs maisījums, Jašimam nācās to atzīt. Tas bija kā iebāzt degunu Garšvielu bazāra vārtu spraugā. Ja tu esi grieķis un vēlies tam ticēt, tad tie bez mazākajām šaubām bija slepenie svētie teksti.

Sv. Georga baznīcas arhimandrīts vēlreiz pavicināja kvēpināmo trauku, un gaiss piepildījās ar patīkamo sandalkoka un vīraka smaržu. Viņš dziedoši deklamēja ticības apliecinājuma vārdus.

Es ticu uz vienīgo Dievu Ievu Visavaldītāju, Debesu un zemes, visu redzamo un neredzamo lietu Radītāju.

Un uz vienīgo Kungu Jēzu Kristu, Dieva Dēlu, Vienpiedzimušo, kas no 1eva dzemdināts pirms visa mūža.

Gaisma no Gaismas, īstens Dievs no īstena Dieva, dzemdināts, ne radīts, ar Ievu vienādas būtības, caur ko ir visas lietas darītas.

Viņš izdziedāja visus vārdus, viņa ķermenis drebēja majestātiskajā ticības apliecinājumā, bet viņa prāts bija kaut kur citur. Mācītājs domāja: vai viņš jau nebija pateicis par daudz?

Es apliecinu vienu vienīgu kristību par grēku piedošanu.

Un tad vēl tā grāmata. Osmaņu varas institūcijas varbūt nemaz nezina, ka tāda eksistē. Un tā arī būtu labāk.

Es ceru uz mirušo uzmodināšanu un nākamā mūža dzīvošanu.

Ta tam arī jābūt.

Āmen.

34

Jašims turpināja ceļu uz Lielo bazāru. Bija pagājušas divas dienas, kopš tika nogalināts grāmatu pārdevējs Gulandris, bet uzticēšanās nebija atgriezusies: ik pa brīdim uzmanību piesaistīja tukšo kiosku aizslēgtās durvis, pārdevēji likās nomākti, pūlis ne tik rosīgs kā parasti.

Malakjans rāmi sēdēja uz paklājiņa pie sava veikala durvīm, rokas salicis klēpī.

-    Vai jums ir kādi jaunumi?

Jašims nolieca galvu. Lefevrs, tas francūzis, par kuru mēs runājām, ticis Perā nogalināts.

Malakjans nopūtās. Ir tā, kā es teicu. Lefevrs dzīvoja bīstamu dzīvi.

-    Tas nav gluži tas, ko jūs teicāt, Malakjan efendi. Jūs teicāt, ka viņš ne vienmēr rok ar lāpstu.

-   Tas ir viens un tas pats, mans draugs. Es domāju, ka Stambulā ir labāk vispār nerakt, labāk nekustināt tās pamatus.

-     Lefevrs kaut ko izkustināja. Jašims notupās blakus vecajam vīram. Vai kādu.

-    Jūs iedzersiet ar mani kafiju, Malakjans sacīja.

Jašims redzēja, ka piedāvājums nenāk no sirds. Viņš to noraidīja. Hetira, efendi.

Vecais armēnis atbildēja tikai pēc brīža. Man šķiet, ka tāds vīrs kā Lefevrs strādātu tikai tur, kur ir nauda. Bet dažkārt tādās vietās ir arī pārāk daudz noslēpumu un pārāk maz cilvēku, kam var uzticēties. Vest sarunas nav vienkārši. Man žēl viņa bērnu.

-   Viņa bērnu? Jašimam bija grūti iedomāties Lefevru ar bērniem. Bet, galu galā, ko gan viņš zināja? Vai jums ir bērni, Malakjan efendi?

Vecais vīrs nopietni pamāja. Pieci, viņš teica.

-   Lai Dieva svētība pār viņiem, Jašims pieklājīgi sacīja. Malakjan efendi, vai jums vēl ir tā monēta, kas bija domāta doktoram Milingenam? Tam angļu kolekcionāram?

Tagad bija Malakjana kārta brīnīties. Protams. Viņš te katru dienu nenāk.

-    Es šopēcpusdien būšu Perā, Jašims teica. Es to monētu varu aiznest, ja vēlaties.

Malakjans pagrieza galvu, lai paskatītos uz Jašimu. Vai jūs gribat satikt doktoru Milingenu?

-    Jā, Jašims noteica.

35

-     Baidos, ka mana franču valoda ir viduvēja, sacīja Milingens. Viņš patīkami iesmējās un pasniedza roku sveicienam. Jašims to saņēma: doktoram bija ciešs tvēriens. Viņš bija tikai mazliet vecāks par Jašimu un izskatījās labā formā sirmi mati, kalsna, brūna seja, stalta stāja. Viņš bija ģērbies melnā ketavejā [50] un mirdzoši baltā kreklā, kravate pie kakla bija atlaista vaļīgāk.

-    Ļoti laipni no jūsu puses, ka ienācāt. Arams pēdējās nedēļās ir devis dažādus mājienus, un mans kolekcionāra instinkts saka man priekšā, ka jūs esat atnesis to, kas mani tik ļoti interesē. Jūs pats tam nenododaties, vai ne?

Jašims pasmaidīja. Es nekolekcionēju monētas, doktor.

-    Jo labāk jums! Man tas vīruss pielipa Grieķijā. Nekā sevišķa, es tikai vācu vēlīnā Bizantijas laika monētas. No visām tām valstīm un mazajām karaļvalstīm, kas izauga pēc tam, kad 1204. gadā krustneši iekaroja pilsētu. Piemēram, mani interesē sudraba obloidi, ko izkala Morejas** despoti. Šī, manuprāt, ir tieši tā, kuras man trūkst.

Doktors Milingens izslidināja monētu no maisiņa uz rakstāmgalda ādas klājuma un pabakstīja to ar pirkstu. Es to zināju. Angelus[51].

Sasodīts, tas Malakjans gan ir gudrs. Varu derēt, ka šī monēta bija pie viņa visu laiku. Viņš pacēla skatienu un savilka seju grimasē. Kolekcionārs ir ļoti vājš cilvēks, vai jūs tā nedomājat? Pirms sešiem mēnešiem es nedotu par šo monētu ne piecus piastrus, bet tagad, kad tā ir īstajā laikā, lai aizpildītu trūkstošo robu kolekcijā, Arams man noteikti liks pārmaksāt.

-Ja Malakjans vienmēr jums piegādā monētas, viņš droši vien zina, ko jūs meklējat, Jašims aizrādīja.

-    Ak nē, Milingens noraidoši pakustināja pirkstu. Ta ir kā daļa spēles ja es neaizmirstu, ka tā jāspēlē prātīgi. Redziet, es nepaļaujos tikai uz Aramu. Ir arī citi tirgotāji, lai gan es atzīstu, ka viņš ir labākais. Dažkārt man liekas, ka viņi veido apli, apvieno savu informāciju. Tāpēc man ir jāuzticas arī draugiem ārpus tirgus. Jūs būsit pārsteigts, bet Filibē* ir mūks, kas man palīdz, un Atēnās man ir kāds vecs draugs. Arī ārsts, tāpat kā es. Bet Malakjans! Viņš mani izpostīs!

Jašims pasmaidīja. Šķiet, ka viņš man tikai lūdza monētu jums nodot. Par naudu viņš neko neminēja.

-     Ne vārda? Doktors Milingens atkal iesmējās un izlaida roku caur savām sprogām. Vecais lapsa! Viņš zina, ka es te sēžu ar izkārtu mēli un nekavējoties pievienošu šo angelus pārējām monētām, lai pabeigtu komplektu. Un tad kā es to pēc tam atkal varēšu laist apgrozībā? Ak, senjor Jašim, baidos, ka jūsu vecais draugs jūs ir krietni apvedis ap stūri. Jūs esat pārdevis jūsu pirmo angelus.

Jašims pasmaidīja. Baidos, doktor Milingen, ka es esmu tas, kas jūs ir piemānījis. Man bija patīkami jums piegādāt šo monētu, bet patiesībā es vēlējos kādu informāciju.

Milingens pamāja ar roku. Speriet vaļā! viņš laipni mudināja.

Jašims nevilšus saminstinājās. Pilī par mani var galvot.

Doktors Milingens mazliet paliecās uz priekšu. Jā, Jašim efendi. Es domāju, ka pazīstu jūs.

Jašims jutās iedrošināts. Es pazinu nelaimīgo Lefevra kungu. To vīru, ko atrada nogalinātu.

-    Ak jā. Sliktas lietas.

-    Viņš man stāstīja, ka jūs reiz esot tikušies.

Milingens izskatījās pārsteigts. Ļoti iespējams. Kas to lai zina? Domāju, ka šorīt viņu diez vai kāds atpazītu.

-    Jūs izmeklējāt viņa ķermeni.

-    Ta bija autopsija. Tas tulkojumā no sengrieķu valodas nozīmē "paskatīties uz sevi paša acīm". Ja godīgi, man nekad nav patikusi tā pēcnāves uzšķēršana. Esmu ārsts, nevis patologanatoms: mans darbs ir glābt cilvēku dzīvību.

-    Mēs varētu izglābt dažas dzīvības, ja atrastu, kurš to izdarījis. Milingens šaubījās. Tumša ieliņa nakts vidū? Šis ir gadījums, kad

lieciniekus var izslēgt. Tie suņi taisa tādu troksni, ka mironi var uzcelt, taču tā ir Pera, nevis Stambula.

-    Ko jūs ar to vēlaties sacīt?

-    Vajag kaut ko vairāk par slepkavību, lai Peras iedzīvotājus tumšā naktī izvilinātu no mājas. Vai jūs neesat ievērojis, ka cilvēki šeit ir nelaipnāki par skotu sveicienu?

-     Bet nāves cēlonis un laiks? Vai jūs nācāt pie kāda slēdziena? Milingens sarauca pieri. Jā, nonācu. Tas bija iespaidīgi rumpis bija uzšķērsts no vēdera līdz atslēgas kaulam. Bet īstais slepkavības ierocis, manuprāt, bija blekdžeks [52] : spēcīgs sitiens pa skaustu. Viņš gandrīz noteikti bija bezsamaņā, kad viņu uzšķērda. Kā svaigi kautu putnu baltvēderi vai krīkli, sacīsim.

-     Bet kāpēc?

-     Tikai pieņēmums: tas, kurš viņu nogalināja, gribēja pievilināt suņus. Diezgan labs plāns kaut gan tieši suņi, ironiskā kārtā, man palīdzēja noteikt nāves iestāšanās laiku.

-    Kā tā, doktor Milingen?

-     Zobu pēdas. Dažas ir vecākas tās bijušas par iemeslu asiņu zudumam, kad ķermenis vēl bija svaigs. Bet vēl bija zobu pēdas, kas pārklājās vecajām vai atradās tām blakus. Suņi cenšas baroties naktīs, kā jūs būsit to ievērojis, vai ne? Ķermenis ticis atvilkts uz turieni pagājušajā naktī. Un ir vēl, protams, citas norādes: pūšanas pakāpe, acābolu izžūšana un tamlīdzīgi. Viņš nevarētu būt nogalināts daudz vēlāk kā aizpagājušajā nakti, iespējams, mazliet agrāk. Es teiktu, ka nāve iestājusies laikā no pirmdienas pusdienlaika līdz, sacīsim, pulksten sešiem otrdienas rītā.

Tas nav pārāk labi, Jašims nodomāja: tas neizslēdz pieņēmumu, ka viņš varētu būt nogalināts arī laikā, kad viņi ar Jašimu bija divatā.

-    Cik ātri jūs varētu uzrakstīt savu ziņojumu, doktor Milingen? Viņš cerēja, ka tas izklausās kā ikdienišķs jautājums.

Milingens pasmaidīja. Starp mums runājot, tas varētu būt jau rīt. Bet vēstnieks man tam ir devis nedēļu laika. Viņš paskatījās uz monētu, kas gulēja uz rakstāmgalda. Es vēlu jums veiksmi, Jašim efendi. Šāda veida noziegumi ir visgrūtāk atrisināmi.

Jašims pamāja. Viņam patika Milingena prasme atšķirt lietas: tā bija profesionalitātes pazīme. 1a ir tāda cilvēka prasme, kurš pieradis neko nepalaist garām. Doktor Milingen, jūs esat dzīvojis starp grieķiem. Jums ir zināmi novērojumi par viņu… ambīcijām.

Milingens sarauca pieri. Es, protams, pazīstu daudzus grieķus. Bet viņu ambīcijas? Baidos, ka es īsti…

-    Nekas, atvainojiet mani, Jašims sacīja. Pastāv kāda biedrība, slepena biedrība, es par to uzzināju tikai nesen. Hetira. Man likās, ka jūs varētu būt dzirdējis par tādu.

-     Hmm… Milingens pasniedzās un paņēma no galda monētu. Slepenas biedrības. Viņš papurināja galvu un noķiķināja. Grieķi ir burvīgi cilvēki, pirms kāda laika Morejā es iepazinos ar daudziem šīs tautas pārstāvjiem. Viņi visi, protams, bija iesaistīti grieķu neatkarības cīņās. Uz Mesolongu es devos kopā ar lordu Baironu. Kā lords Bairons mēdza sacīt? Grieķi neatšķir zaudējumu no uzvaras sliktas kārtis no pokera. Patiesība ir tāda, ka viņi var radīt intrigu arī ap kartupeli un, kad es saku, ka viņi bija iesaistīti brīvības cīņās, tas nenozīmē, ka viņi gāja, lai uzvarētu. Lielākoties viņi cīnījās cits pret citu. Ļoti žēl. Bairons gribēja, lai viņi ir kā klasiskie grieķi, pilni ar Platona tikumiem, bet viņi tādi nav. Neviens cilvēks nav tāds. Viņi ir labi cilvēki, bet viņi ir kā bērni. Grieķis var smieties, raudāt, aizmirst un vēlēties nogalināt savu labāko draugu un to visu viņš paveic vienā pēcpusdienā! Viņš atlaidās krēslā un pasmaidīja. Kad es biju puika, mēs mēdzām taisīt slēpņus krūmājos. Mūsu spēlē Bonaparts nāca iekarot mūsu dārziņu, bet mēs bijām gatavi stāties ceļā viņam un visai franču armijai. "Iadi caur un cauri ir grieķi. Viņi sev rada slepenas pasaules. To var nosaukt par politiku, bet tā ir ari spēle.

Viņš ielika monētu starp rādītājpirkstu un īkšķi un uzsita pa to tā, ka monēta sāka griezties.

-     Grieķis ir drošsirdīgs cīnītājs kaujas laukā tajā kaujas laukā, kas eksistē viņa galvā. Viņš slepkavo albāņus, pilnībā sagrauj turkus un aizdzen Muhammedu Alī līdz pašiem Kairas vārtiem! Viņš pārņem pasauli kā Maķedonijas Aleksandrs bet pēc tam viņš noteikti uzsmēķē pīpi, iedzer kafiju, aizmirst par to visu un sēž kā vecs turks. Jūs to saucat par eiforiju, vai ne? Tas ir apmierinājuma, pārdomu stāvoklis. Grieķi izliekas, ka tā nav, un dažkārt, paskatoties uz viņiem, tam var pat noticēt, tomēr viņiem šis pieradums ir raksturīgs ne vairāk kā jebkurai citai tautai. Viņš aizvēra acis un lēni šūpoja galvu, tad pēkšņi "atmodās" un atkal ieķiķinājās. Bet vai jūs zināt, kāpēc viņi necīnās? Es pateikšu jums to par velti. Viens grieķis gluži vienkārši nespēj pakļauties otram grieķim. Viņi visi ir sašķēlušies frakcijās, un katrā frakcijā ir pa vienam loceklim.

Jašims smējās. Tas, ko Milingens teica, bija neapstrīdams fakts. Grieķi bija donkihoti. Neviens nevarēja noliegt, ka mazā Grieķijas karaļvalsts tika nodibināta par spīti pašu grieķu pūlēm. Pirms divpadsmit gadiem, 1827. gadā, apvienotā britu, franču un krievu eskadra Navarino kaujā iznīcināja osmaņu floti, un pēc tam tika izziņota Grieķijas neatkarība, tā izbeidzot pilsoņu karu, kas vilkās jau gadu gadiem.

-    Un slepenā biedrība, doktor?

Ar pirkstiem satverot un atkal atlaižot monētu, doktors Milingens lāva tai griežoties ritēt pa plaukstas virspusi.

-     Esmu sastapies ar daudzām grieķu slepenajām biedrībām. Tas viņiem ir asinīs. Dažas noder tirdzniecības attīstībai. Dažas ģimenes vajadzībām. Esmu dzirdējis, ka dažas slepenās biedrības Grieķijas karaļvalstī pat aģitē par republiku un sociālismu.

-    Skaidrs. Un Hetira?

-    Esmu par to dzirdējis. Jūs esat Malakjana draugs, tāpēc izpaudīšu to, ko zinu: tas nav domāts tālākai atstāstīšanai, ja saprotat mani. Hetira vēršas pret osmaņiem, tā visā pilnībā ir pagrīdes organizācija.

Lielākā daļa slepeno biedrību darbojas pagrīdē, citādi tās nevarētu pastāvēt. Bet īstenībā Hetira nicina Grieķijas karaļvalsti. Viņiem šķiet, ka karaļvalsts tikusi radīta, Osmaņu impērijai slepeni vienojoties ar Eiropas lielvarām, lai turētu pakļautībā grieķus, kas dzīvo osmaņu teritorijā.

-    Sazvērestība?

-     Starp viltīgu sultānu un piekāpīgiem ārzemju diplomātiem. Pēc Hetiras biedru domām, Grieķija nav nekas vairāk kā kukulis eiropiešu labvēlības iegūšanai. Un pa to laiku grieķi ļaujas sapņiem. Viņi vēlas jaunu impēriju. Grieķi nedzīvo tikai Grieķijā. Trabzona, Izmira, Konstantinople: šīs pilsētas ir pilnas ar grieķu tautības iedzīvotājiem, vai tā nav?

Jašims sajūsmināts vēroja, kā angelus ripinās starp Milingena pirkstu kauliņiem. Bet ir arī turki. Un armēņi, ebreji. Kā būt ar viņiem?

Doktors pagrieza plaukstu un sakļāva pirkstus ap monētu. Kad viņš atvēra plaukstu, monēta bija pazudusi.

Jašims pasmaidīja un piecēlās. Tas bija lielisks triks, viņš sacīja.

-    Cīņa par Mesolongu bija ļoti gara un nogurdinoša, doktors Milingens pasmējās. Kā es mēdzu teikt, mums bija daudz brīva laika. Bet tur bija interesanta sabiedrība.

Viņš sakļāva pirkstus.

Antīkā monēta viņa plaukstā it kā pamirkšķināja.

36

Kas tad nu atkal? Parādiet man vēl vienu celtnieku, un es zvēru, ka kliegšu! Tu esi resna, Anuka, noliec to kūku! Mina, mīlulīt, izlasi šo te! Pasaki, vai tas ir pareizi uzrakstīts. Ja tas nav celtnieks, mēs viņu pieņemsim. Viņa atpleta rokas. Jašim!

Prīna krita tēlotā ģībonī. Neviens tam nepievērsa uzmanību, izņemot Minu, kas pacēla acis un pasmaidīja. Tikpat pēkšņi Prīna "pamodās" no ģīboņa un apkrita Jašimam ap kaklu. Es domāju, ka tu esi celtnieks! Es tevi varēju arī nepazīt. Neesi redzēts mēnešiem ilgi.

Jašims smaidīja. Prīnas laika izjūta vienmēr ir bijusi elastīga, izstiepjoties vai saraujoties pēc viņas garastāvokļa, bet viņa dzīvoja pasaulē, kas bija daudz dzīvāka un ekstravagantāka par viņa pasauli, un robežas starp realitāti un ilūziju tajā bija izplūdušas. Jau sen, kad Prīna bija zēns, viņa tika gatavota par kogek[53] dejotāju, tik kaislīgu un provokatīvu kā visas kogek "meitenes", kas dejoja kāzās un viesībās, un atkalapvienošanās svētkos lielajā Stambulas pilsētā. Neviens skaidri nezināja, kā un kad kogek tradīcijas ir radušās un attīstījušās: varbūt viņas ir dejojušas Bizantijas imperatoriem, iespējams, viņas ir nākušas no stepēm kopā ar turkiem, bet viņas bija kā suņi vai kā čigāni, tāda pati daļa no pilsētas kā saulesgaisma vai dubļi.

Kad Prīna nolika malā savas parūkas un skatuves tērpus, nomainot tos pret izspūrušu zēngalviņu un brīvu pidžamveida apģērbu, viņa

nezaudēja ne savu dzīvīgumu un enerģiju, ne humora izjūtu. Viņas cirtās jau bija iezadzies sirmums, un viņa vairs nekrāsojās, ja neskaita mazumiņu vaigu sārtuma, antimonu [54] , uzacu zīmuļa vieglu pieskārienu un pūderi plakstiņu ēnošanai. Prīna nēsāja spilgti sarkanu, izšūtu vesti. Divi viņas labās rokas pirksti bija līki, tās bija sekas negadījumam, kurā bija iesaistīts kāds slepkava un kritiens pa kāpnēm.

-    Mēnešiem, Prīna? Drīzāk vienu nedēļu.

-     Man nedēļa tas ir mēnesis! Jašim, man nav laika gulēt, goda vārds. Viņas pirksti ar slaidu kustību aizskāra acis. Vai es izskatos nogurusi? Viņa izklausījās mundra, bet Jašims pazina Prīnas metodes un raizes, kas slēpās aiz šī mundruma.

-     Nogurusi? Es jūtu, ka tu vai plīsti no enerģijas. Tu izskaties kā jauna…

-    Es esmu jauna sieviete, Jašim.

Viņi abi smējās.

-     Ta ir taisnība tas negadījums bija labākā lieta, kas ar mani varēja notikt. Tas lika man padomāt. Skatīsimies taisnībai acīs es biju kļuvusi par vecu, lai dejotu katru nakti.

-    Tu dejoji tikpat labi kā vienmēr.

Prīna pasmaidīja. Esmu redzējusi daudz dejotāju novecojam, Jašim. Teātris būs kaut kas pavisam cits. Vārdu "teātris" viņa izrunāja pa balsieniem franču manierē, kā to bija darījis Jašims, kad pirmo reizi skaidroja savu ideju. Kad mēs atklāsim teātri, trīs vecākās meitenes būs nodrošinātas ar darbu viņas varēs pārdot biļetes, šerbetu un kafiju.

Jašims bija pārsteigts par Prīnas organizatores talantu. Dejotāja, kura pārtika no klientu dzeramnaudām, satraucās par gaistošo labo izskatu un augas dienas vadīja pirtīs, turpat arī guļot un dejojot, bija izgaisusi. Tikko viņa bija uztvērusi domu par teātri, viņa ķērās pie darba ar vislielāko entuziasmu. Viņa izpētīja visas labākās iespējas Perā, sameklēja celtnieku brigādi un piespieda pakļauties viņas gribai, taisīja tāmes un organizēja dekorāciju izgatavošanu un tas viss dažu mēnešu laikā. Prīnas raksturā bija parādījusies negaidīta iezīme tēraudcieta stingrība. Viņa nepieņēma sliktu kvalitāti, necieta nekādus iebildumus. Bet bija dāsna ar uzslavām, ja tās bija pelnītas.

Un, protams, viņa tās devīgi dalīja Jašimam. Atlika tikai cerēt, ka viņam bija taisnība un Pera spēja uzturēt teātri. Tas būs kaut kas starp angļu mūzikholu un Parīzes rēviju, viņš bija lasījis par tādām vietām. Daudziem cilvēkiem tas nepatiks. Un Jašimam pašam, ja godīgi, tas arī nelikās sevišķi pareizi. Bet Prīnas labā visas viņas "cilts" labā viņš cerēja, ka tas nostrādās.

-     Man te negaidīti ienāca maza naudiņa, viņš sacīja, izstiepis rokā Mavrogordato doto naudas maisiņu. Vai tev būs, kur to izlietot?

Prīna aizgrieza galvu. Mēs ar tevi, Jašim, naudu nicinām, tu to zini. Viņas roka čūskas lokanumā pastiepās uz priekšu, un viņš iemeta tajā maisiņu.

-    Paldies. Vai vēlies kafiju?

-    Nē. Bet man tagad ir iespēja tev lūgt kādu pakalpojumu.

-    Tu mani pārsteidz. Vai mēs tomēr nenicinām naudu?

-     Šoreiz labāk ne. Tas ir pārticis puisis, Prīna. Grieķis, diezgan izskatīgs.

-     Mmm… Prīna diskrēti pacēla vienu uzaci. Arī plata josta, svārki un spalvainas kājas?

-    Drīzāk treses un stambuliešu svārki. Un viskija smārds.

Prīna pagrieza galvu un laiski spēlējās ar matu šķipsnu. Akadēmijas puisis?

-    Ta es domāju. Kopš Grieķijas neatkarības pasludināšanas pirms desmit gadiem daudzi bagāti grieķi sūtīja savus dēlus izglītoties uz Atēnām. Aleksandrs Mavrogordato. No baņķieriem.

-    Ak, no tiem Mavrogordato, Prīna viltīgi noteica, it kā būtu vēl kādi. Tad viņas sejas izteiksme mainījās. Jā, varbūt šī naudiņa mums noderēs.

37

Jašims nolika grozu uz grīdas un izzvejoja no tā trīs sīpolus un sauju mazo cukini. Viņš paņēma virtuves dēlīti un novietoja uz maza, augsta galda, uz kura atradās arī sāls, rīsi un kaltētas garšvielas. No kastes sev blakus viņš paņēma asu nazi un uztrina to ar angļu tērauda galodu, ko Paļevskis reiz viņam bija uzdāvinājis. Gatavošanas teicama rezultāta pamatā ne vienmēr ir tikai labs pavards, ļoti svarīgi ir arī asi naži.

Ar naža neaso malu Jašims noņēma sīpoliem mizas. Viņš pārgrieza tos uz pusēm un, izliekumiem saskaroties, pa pāriem nolika "uz mutes". Nazis cēlās un krita, naža galam paliekot uz vietas. Dēlītis uz mirkli sasvērās uz vienu pusi. Jašims turpināja smalcināšanu. Viņš pabīdīja nogrieztās šķēlītes uz dēlīša malu. Un tas atgriezās savā vietā. Jašims pacēla vienu dēlīša malu un izvilka no tā apakšas rīsa graudu.

Kādu brīdi viņš, saraucis pieri, raudzījās uz mazo rīsa graudiņu. Tad viņš iebāza pirkstus starp rīsu podu, sālstrauku un garšvielu krūkām galda aizmugurē. Pie pirkstiem pielipa daži rīsa graudiņi. Viņš pabīdīja podus un krūkas uz vienu pusi un atrada vēl dažus.

Jašims saberzēja pirkstu galus, noņēma rīsu podam vāku un paskatījās iekšā. Tas bija gandrīz pilns, mazā liekšķere bija graudos līdz pat rokturim.

Viņš palūkojās visapkārt. Viss bija kārtībā, viss bija tā, kā atraitne to būtu atstājusi pēc tīrīšanas: plecu šalles salocītas un saliktas, drēbju maisi karājās rindā uz āķiem, ūdens krūka bija ielikta bļodā.

Taču kāds šeit bija iegriezies.

Kāds te bija kaut ko meklējis. Kaut ko tik mazu, kas varētu būt paslēpts rīsos.

Jašims paņēma salocītu šalli un izklāja to uz dīvāna pie loga. Viņš paņēma rīsu podu, piešķieba un izbēra graudus uz šalles. Nekā, izņemot rīsu kalniņu. Viņš paskatījās krūkā. Ta bija tukša.

Ar abām rokām vispirms un mazo liekšķeri pēc tam Jašims sarausa rīsus atpakaļ. Viņš notrausa dažus palikušos rīsa graudus no poda malas un atkal uzlika vāku.

Francūzis. Lefevrs. Cik ilgi viņš to bija atstājis vienu? Divas stundas, trīs. Tatad viņš būs pamodies un gribējis kaut ko pagatavot ēst.

Lefevrs negatavo. Viņš pat neatšķir olīvas no aitu spirām.

Es ticu visam, ko izlasu grāmatās.

Jašims sarauca pieri.

Viņš piegāja pie grāmatu skapja un nopētīja visus plauktus pēc kārtas. Parasti Jašims grāmatas nelika kādā īpašā secībā, tāpēc nekādas pārmaiņas neatklāja. Varbūt tās bija pārkārtotas, varbūt ne. Viņš uz labu laimi izvēlējās pāris, un tās viegli iznāca ārā.

Jašims pastūma krūkas atpakaļ pie sienas un turpināja kapāt sīpolus.

Viņš ielēja māla bļodas dibenā olīveļļu.

Viņš pārgrieza uz pusēm citronu un iespieda tā sulu eļļā. Viņš noslaucīja rokas dvielī.

Jašims atgriezās pie grāmatplaukta un pārbrauca ar pirkstu pār vidējo plauktu, līdz atrada vajadzīgo grāmatu.

Ta bija dāvana no sultāna mātes, validas*. Viņa to bija saņēmusi neiesietu, biezā Manilas papīra** apvākā. Pirms valida nodeva to tālāk, viņa bija likusi grāmatu iesiet karaliskās krāsās, zaļā ādā ar Osmaņu dinastijas grāmatzīmi gārņa spalvu, kas bija ar zelta foliju iestrādāta grāmatas muguriņā. Arī nosaukums un autora vārds bija iespiests zeltā.

GORIOT BALZAC. Ta bija neparasta, īpaša dāvana.

Vēstniecībā Lefevra somā bija pusducis grāmatu. Tas bija tās pašas grāmatas, ko pārbijies vīrs neilgi pirms savas nāves bija atvainodamies izbēris uz grīdas. Izņemot vienu to Jašims atcerējās. Somā bija Goriot

eksemplārs papīra iesējumā ar mazliet apdriskātu muguriņu, to viņš pirms tam nebija redzējis.

Viņš izvilka Balzaka darbu no plaukta un atvēra ādas vākus. Lefevrs vismaz bija sameklējis drošu paslēptuvi. Briljanti jāslēpj uz sievietes kakla. Cilvēks var paslēpties pūlī. Jašims nopūtās: validas dāvana bija neglābjami sabojāta. Vienas grāmatas slēpšanai tika ziedota otra grāmata.

38

Envers Ksani ielika atslēgu slēdzenē un uzmanīgi pagrūda durvis. Aiz tām bija drēgns, pustumšs kambaris, kurā atbalsojās tekoša ūdens troksnis. Viņš iegāja iekšā, priecīgs, ka var patverties no pilsētas karstuma un putekļiem, un noliecās, lai atraisītu kurpju auklas. Viņš rūpīgi nolika kurpes uz akmens, aizvēra aiz sevis durvis, tad stāvēja un gaidīja, līdz acis pieradīs pie tumsas.

Ūdens aukstums joprojām viņu pārsteidza. Amata brāļi stāstīja, ka ziemā tas iesūcas kaula smadzenēs, cilvēks pavada dienu slapjš un nosalis, ar kažokādu apšūtos zābakos grozīdamies starp pilsētas šifoniem un cisternām. Rokas un mati visu laiku ir mitri, pirkstu locītavas un kāju pēdas ir uzpampušas no aukstuma. Tas nav darbs veciem cilvēkiem. Tāpēc vairums ģildes vīru apgaitā ņēma līdzi mācekli, vienmēr kādu no saviem dēliem.

Vasarā cilvēks te varēja būt pateicīgs par vēsumu un tumsu, par mierīgo un atspirdzinošo tekošā ūdens skaņu. Ārpusē, karstajās ielās, putekļi cepās kā uz pannas, gājēji ar kājām tos uzvandīja augšā, un pilnīgā bezvējā tie palika stāvam gaisā. Šeit iekšā, katrā šifonā un cisternā (visā pilsētā to bija apmēram ducis), cilvēks varēja justies kā vēsā, klusā mežā tur, piecpadsmit jūdzes [55] augstāk, kur sākās garā un lēnā ūdens nolaišanās uz izslāpušo galvaspilsētu. Ta bija privilēģija, par kuru Envers bija labi samaksājis.

Viņš pakāra atslēgu uz āķa tā, kā viņam tas bija mācīts: nekādā gadījumā nedrīkstēja iemest to kanālu tīklā, kas virpuļoja un mutuļoja pie viņa kājām. Trijos mēnešos viņam tika iemācīts viss, ko māceklis uzzina, gadiem pavadot savu tēvu uz darbu: tikai ievērojot likumus, viņš varbūt varēja kompensēt pieredzes trūkumu. Ģildes brāļiem likumi bija kā reliģisks rituāls līdzīgi kā šī šifonu telpa savā ziņā bija kā baznīca vai mošeja, vēsa un mierīga pilsētas kņadas un karstuma pašā vidū.

Envers paņēma nūju no sienas, kur tā parasti karājās, un iemērca platajā ūdens tvertnē, lai izmērītu ūdens dziļumu. Ūdens tajā rāmi ieplūda no ienākošās caurules, kas atradās tvertnes vienā galā. Puskrēslā tvertnes tālākajā galā ūdens tecēja pāri malām, bez trokšņa plūzdams pāri septiņiem seklākiem kausiem sadales rezervuāros. Noteiktajā stundā Envers nobloķēs trešā, piektā un sestā rezervuāra notekas, atvērs cauruli, lai atbrīvotu ceļu uz otro rezervuāru, un dos signālu uz leju, uz galveno atveri, nākamajam vīram.

Envers juta satraukuma spazmas krūtīs, kad atkārtoja mnemoniskās "vārsmas", ko bija mācījies. 3, 5, 6. Tad 2. Tas piederējās pie likumiem, tāpat kā dobā alvas lode, kas izšausies no padeves caurules un atbrīvos ūdens tecējumu. Viņa darbs pašreizējā mirklī bija sagaidīt lodi.

Envers notupās pie tvertnes malas, kurā ieplūda ūdens, un, pieri saraucis, koncentrējās tikai uz ūdens tekni. Ūdens burbuļoja pāri teknes malai un, biezā virpulī sagriezies, neapstādamies gāzās tvertnē. Šad tad Envers manīja spirālveida plūsmu, citbrīd viņam šķita, ka ūdens pienāk nevienmērīgā straumē, gandrīz nemanāmu pulsāciju sērijās, kā cilvēka plaukstas locītavā pa vēnām plūst asinis glak, glak, glak, un viņam bija jāaizver acis un jāelpo dziļi, lai izkliedētu šo ilūziju. Bet vai tā bija ilūzija? Daudzi brāļi spēja precīzi noteikt brīdi, kad lode parādīsies, no ūdens pieplūdes apjoma mirklīgām pārmaiņām, no ūdens krituma melodijas sīkākajām niansēm. Tagad mierīgi! Tagad uzmanies! viņi teica, allaž vērīgi pret vissmalkāko pārmaiņu, tūliņ pārtraukdami sarunu. Un pēc dažiem mirkļiem alvas lode tiešām iekrita tvertnē, iegrima pāris collu [56] dziļumā un tad izsprāga virspusē un lēni slīdēja uz malu.

Vēl ne, Envers domāja, bet viņš bija kļūdījies, jo tajā brīdī sīka skrapstoņa pieteica lodes parādīšanos tuvākajā tvertnes galā. Viņš pat nebija pamanījis to peldam: droši vien tā izkrita no teknes, kad viņš bija aizvēris acis, mēģinādams atšifrēt ūdens plūšanas ritmu.

Vīlies viņš skatījās lejup tvertnē. Viņam jāizvelk lode, jānobloķē vajadzīgās sadales caurules ar lupatām un tad jāiemet lode nākamajā caurulē, lai tā turpinātu savu garo ceļu cauri Stambulai. 3, 5, 6. Tad 2. Gaismas vizuļi no mazajiem caurumiņiem telpas jumtā atspīdēja uz melnās kā eļļas ezers ūdens virsmas, dejoja pa to, tad atkal izšķīda. Nopūties viņš paliecās uz priekšu un satvēra alvas lodi. Vienu mirkli likās, ka gaisma atlec no ūdens virsmas un izklīst pa visu telpu to Envers uztvēra ar acs kaktiņu -, tad kustība nomierinājās, un viņam pārskrēja šermuļi. Viņš bija dzirdējis amata brāļu stāstus par dēmoniem un spokiem, kas apsēduši cisternu tumšākos kaktus; un arī aukstums pastiprinājās.

Viņš paņēma lodi plaukstā un skatījās lejup pats uz savu atspulgu.

Uz sekundes simtdaļu viņš ieraudzīja no tumšās tvertenes lūkojamies otru seju blakus savai.

Enveram nepietika laika izbrīnam. Kāds viņu sagrāba aiz skausta, viņš ievilka elpu… tā nu pēdējais, ko Envers Ksani redzēja šajā pasaulē, bija viņa paša seja ar mēmā kliedzienā atplestu muti, kas lielā ātrumā tuvojās viņam no tvertnes dibena.

39

Bija vēls vakars, kad Jašims ieradās pie Topkapi pils vārtiem. Viņam tuvojoties, kājās uztrausās divi helebardisti [57] , viens no viņiem nevērīgi uzlika kāju uz spēļu kauliņu pāra, kas mētājās uz akmeņiem.

Mierīgi laiki pienākuši, Jašims nomurmināja.

Helebardisti muļķīgi smaidīja. Jašims pasoļoja viņiem garām un iegāja Pirmajā, publiskākajā, pils pagalmā. Platānu ēnā viņš šķērsoja bruģēto pagalmu un atcerējās laiku, kad lielais pagalms bija cilvēku pilns. No zirgiem cienīgi nokāpa zaldāti, viņus sagaidīja zirgupuiši, turpu šurpu savas svītas pavadībā pārvietojās pašā, pavāri izkliedza pavēles, pielīdēji, lišķi skraidīja visos virzienos kā izsūtāmie, un vezumi ar pārtiku lēni ripoja uz pils virtuvi. Neraugoties uz šo kņadu, kadiji turbānos pilnā nopietnībā pārrunāja dienā izskatīto lietu spriedumus. Harēma karietes aizrībēja cauri pagalmiem uz kādu no mierpilnajām piknika vietām Saldo Ūdeņu [58] tuvumā, melnie einuhi cilpoja mājās ar saviem iepirkumu tīkliņiem, lielmanīgie albāņu leģionāri ar pistolēm aiz jostas centās neizskatīties pārāk godbijīgi, mazie puikas zinoši aplūkoja nocirsto galvu kolekciju, kas bija eksponēta uz kolonnas, un visas šīs jezgas fonā kā jūras šalkoņa skanēja vienkāršo Stambulas iedzīvotāju sarunas.

Tagad pagalms bija kluss, tikai dārznieki bez lieka trokšņa līkņāja starp platānu kustīgajiem zariem.

Kur tas viss ir palicis, Jašims prātoja. Ne jau nu pārcēlies uz Bešiktašu, noteikti ne. Jašims pazina arī sultāna jauno franku stila pili pie Bosfora, kur mazu sargbūdiņu priekšā pavisam netālu no krasta margām miera stājā stāvēja sargkareivji formas cepurēs. Bešiktašā iebraucot, karietes, riteņiem krakšķot, eleganti iegriezās pa slīpu, oļiem nobērtu ceļu, no tām izkāpa ļaudis garos stambuliešu stila svārkos, devās pa kāpnēm augšup un pazuda pilī.

Pāri Topkapi pils Pirmajam pagalmam bija redzami Svētlaimes vārti, kuru koniskos torņus varēja saskatīt no Bosfora un Zelta Raga. Viņš gudroja: vai tagad, kad aiz tiem vairs nedzīvoja Dieva Ēna zemes virsū, tos joprojām var saukt par Svētlaimes vārtiem? Vai kāds sevi joprojām varēja uzskatīt par laimīgu, izejot cauri šiem vārtiem, tomēr nestaigājot pa to pašu zemi, kuru min paša sultāna kājas. Jo viņa šeit vairs nebija.

Tikko Jašims bija formulējis šo frāzi savā prātā, viņš zināja, ka tā nebija zeme, par kuru viņš domā, bet gan tā ēna, kuras aizsardzībā viņš allaž ir darbojies. Sultāns viņam ticēja. Viens vārds viņu glābtu, bet tas nevar nākt no slima cilvēka, kas atrodas tālu projām savā Bosfora pilī. Francijas vēstnieka ziņojums nokļūs citās rokās. Jašima saistība ar arheologu labākajā gadījumā liksies muļķīga. Kauna traips būs apzīmogojis viņu, cilvēku prātos iezagsies šaubu ēna, kad tiks spriests par viņa reputāciju.

Jašims pieklauvēja un gaidīja. Pēc kāda laika durvis atvērās un vecs helebardists bez liekām ceremonijām aicināja viņu ienākt.

-    Jūs droši vien pie validas, efendi. Vai viņa jūs gaida?

Jašims pamāja. Tikai pirms dažiem gadiem kas likās mūža ilgumā viņu ielaistu ātri un bez liekām runām, visticamāk, simtiem skaudīgu skatienu pavadībā! Vecais vīrs izzvejoja atslēgu saišķi un veda Jašimu pāri Otrajam pagalmam, šķindinādams rokās atslēgas.

-    Tagad pie manis ir visas, viņš priecīgi stāstīja. Kamēr viņi gāja, viņš tās visas pārskaitīja: atslēga no virtuves, atslēga no staļļiem. Bet šī te, viņš sacīja, turot milzīgu dzelzs atslēgu pret gaismu, jūs nemūžam neuzminēsit…

-    No labības apcirkņiem, Jašims sacīja.

-   Taisnība, efendi. Tieši tā. No labības apcirkņiem. Manuprāt, smagāka par graudiem. Un šī mazā?

-    Nav ne jausmas, Jašims atzinās.

Vecais vīrs noklakšķināja mēli. Es jums kaut ko parādīšu, efendi. Tikai paskatieties!

Viņi apstājās pie mazām durtiņām, kas bija iebūvētas tālākajā Otrā pagalma sienā. Pa kreisi no viņiem atradās sapulču zāle dīvāna [59] telpa ar platiem dzegu izvirzījumiem, kurā lielie pašā reiz bija sprieduši par impērijas darījumiem; osmaņu intereses sniedzās no Vīnes līdz pat piramīdām. Šajā zālē tika sadalītas karaļvalstis, dibinātas armijas, kuras pēc tam gan uzvarēja, gan piedzīvoja zaudējumus, tika lemti tautu likteņi, ar vienu vārdu, zīmi vai spalvas vilcienu iznīcināti vai celti godā cilvēki. Nu tā bija tukša.

Helebardists ielika atslēgu sīkajā slēdzenē, vienreiz apgrieza to, un durvis atvērās.

-    Esat pārsteigts, efendi? Šī mazā atslēdziņa.

Nebija vajadzības teikt vēl kaut ko.

Jašims devās iekšā. Harēma ieeja bija kā iela miniatūrā, dažu nākamo jardu garumā virs tās bija atklātas debesis, pāri bruģakmeņiem klātajam pagalmam vīdēja melno einuhu mājokļu logi. Ta bija iela ar perfekti nopulētu marmoru, ar strūklakām, kas plūda no sienu nišām, un te valdīja pilnīgs klusums.

Durvis aiz viņa aizvērās. Viņš izdzirda kurpju švīkstēšanu pa akmens plāksnēm, un ap stūri parādījās vecs melnādains vīrs skaisti izšūtā kaftānā un platā, baltā turbānā, apvēdinādams sevi ar niedru vēdekli.

-    Sveicināts, Hiacinti

-    Ak vai, ak vai, Jašim, ir jau vēls.

-    Piedodiet! Tikai pirms diviem trim gadiem tas būtu bijis visrosīgākais laiks harēma dzīvē: pļāpu un intimitātes stunda maltītes laikā, kad no pils virtuvēm uz sultāna apartamentiem plūda tūkstošiem gardu un sulīgu ēdienu, un, kas bija vēl svarīgāk, stunda, kad tika veikti

pēdējie gozde[60] sagatavošanas darbi izrotāšana, sasmaržošana, nervu nomierināšana tai meitenei, ar kuru sultāns bija izvēlējies dalīt savu gultu. Viss harēms čivinātu un vibrētu kā mazu putnēnu pilns mežs. Nu te valdīja gandrīz sadzirdams klusums. Pajautājiet validai, Hiacint, vai viņa mani pieņems.

40

-     C'est bizarre[61], jašim. jo vecāks mans dēls kļūst, jo vairāk viņu valdzina eiropiešu stils, bet es, kas esmu tam dzimusi, dodu priekšroku Austrumu tradīcijām un ērtībām. Viņš šurp vairs gandrīz nenāk ja nu tikai kādu reizi, lai sastaptu mani. Viņa jaunā pils viņu sajūsmina, bet man šķiet, ka tā izskatās pēc fabrikas.

Jašims nolieca galvu. Milzīgas spilvenu kaudzes balstīta, Karaliene māte bija atlaidusies uz dīvāna. Kā parasti, viņu no aizmugures apspīdēja mākslinieciski izkārtotas gaismas, mazais sānu lodziņš bija aizvilkts ar aizkaru un viena kāja eleganti saliekta pāri otrai. Tagad viņa pastaigājās reti, ja vispār pastaigājās, tomēr viņas stāvs joprojām izskatījās graciozs un apēnotā seja atklāja to skaistuli, kas viņa kādreiz bija un zināmā mērā palika joprojām. Zem samta kaftāna viņai bija skaista šifona kleita, kuras apkakle un piedurknes bija apmalotas ar vissmalkākajām Transilvānijas mežģīnēm mežģīnēm, kuras, kā Jašims atcerējās, bija darinājušas mūķenes. Turbāna vijumu saturēja kopā briljanta un smaragda galvasrota. Viņas rokas bija baltas un maigas. Vai valida nezina, ka viņas dēls Bešiktašā mirst?

-     Es esmu ļoti veca, Jašim, kā jūs labi zināt. Topkapi ir bijušas manas mājas daži teiktu: mans cietums sešdesmit gadus. Arī tā ir veca. Pasaule ir attālinājusies no mums abām. Bet nu jau, man šķiet, mēs saprotam viena otru. Mums ir kopīgas atmiņas. Es plānoju šeit arī nomirt, Jašim, pilnībā apģērbta. Sultāna Bešiktašas pilī es tiktu iebāzta naktskreklā, iespiesta franču gultā, un tā tas arī beigtos.

Jašims pamāja. Viņai bija pilnīga taisnība. Bija pagājuši tik daudzi gadi, kopš jauna sieviete, alžīriešu korsāru gūstekne, tika nogādāta te, harēma mājokļos, vecīgā sultāna Abdila Hamita vajadzībām, ka bija viegli aizmirst, cik labi valida pazina eiropiešu stilu. Emē Dibika di Rivjerī, Francijas aizjūras salas Martinikas plantatora meita viņa bija francūziete. Tas pats neizprotamais likteņa pavērsiens, kas viņu bija atvedis uz sultāna harēmu, kurā viņa galu galā bija kļuvusi par validu Karalieni māti, viņas jaunības draudzeni mazo Rozu bija aizvedis līdz Francijas tronim un padarījis par Zozefīni, paša Napoleona imperatori.

Naktskrekls. Cieta franču gulta. Jašims zināja, kā dzīvo eiropieši ar savu nošķiršanās māniju. Viņi sadalīja savas mājas, tāpat kā nošķīra savas sadzīviskās darbības. Frankiem bija speciālas istabas gulēšanai, tās bija pārblīvētas ar samākslotiem rīkiem, kuri biji radīti tieši šim nolūkam, un visu dienu šīs istabas stāvēja tukšas un pamestas, to vienīgie iemītnieki bija putekļi, kas lidinājās saules gaismā, ja vien guļamistaba nepiederēja kādam invalīdam. Tadā gadījumā invalīds dalījās vientulībā un pamestībā pats ar sevi, tālu projām no mājas saimnieciskajām aktivitātēm.

Frankiem bija ēdamistabas, kurās varēja ēst, un dzīvojamās istabas, kurās varēja sēdēt, un viesistabas, kurās varēja nošķirties ar viesiem, it kā visa viņu dzīve jau tāpat nesastāvētu no atdalīšanās plejādēm, uz pirkstgaliem pārvietojoties no vienas istabas uz citu un no vienas funkcijas uz nākamo, visu laiku mainot tērpus, lai bēgtu no satikšanās ar reālo dzīvi. Savukārt osmaņu mājā pat šeit, harēmā ikvienam bija ļauts sekot dzīves straumei tādā ātrumā, kādā tā dabiski plūst cilvēkam garām. Ļaudis savā dzīvē nošķīra to, kas bija publisks, no tā, kas pienācās tikai ģimenei, nošķīra selāmlik[62] no haremlik[63]: nabadzīgākajās mājās tās bija atdalītas tikai ar aizkaru. Ja jūs bijāt izsalcis, tika ienests ēdiens. Ja jums gribējās gulēt, jūs atbrīvojāt kājas no apaviem, atlaidāties uz dīvāna vai uz paklāja un apsedzāties ar lielu šalli. Ja jums bija slikts garastāvoklis, kāds noteikti ieradās jūs uzjautrināt, ja bijāt slims, kāds to ievēroja, ja noguris, nevienam nebija iebildumu, ka jūs tagad nosnaudīsities.

Valida paņēma grāmatu un sarauca uzacis.

-     Es jums droši vien liekos briesmīgi veca, Jašim, bet ceru, ka nedomājat, ka esmu bijusi personiski pazīstama ar autoru.

Jašims klusi iesmējās. Valida pasniedzās pēc acenēm un uzlika tās. Viņa pāri rāmjiem brīdinoši palūkojās uz Jašimu. Man ir savas ambīcijas, quand meme[64], viņa sacīja.

Jašims bija tik sajūsmināts, redzot šo sievieti brillēs, ka nemaz nepievērsa uzmanību tam, kā tās maina validas izskatu. Viņš pazina viņu kā lielu lasītāju, protams, bet brilles viņu padarīja krāšņu un iespaidīgi viedu.

Valida kādu bridi pētīja mazās grāmatiņas brūnos ādas vākus, pagriežot to gan šā, gan tā. Viņa nobrauca ar slaido pirkstu pa tās malām un atvēra pirmo lappusi. Viņa pacēla galvu.

-     Man liekas, ka šī nav no tām grāmatām, kas varētu mūs interesēt. Vispirms tā nav franču. De Adificio et Antiquitae Cunstantinopolii, viņa lēni nolasīja. Roka, kas turēja grāmatu, nolaidās uz kušetes. Dejas. Uzvedība. Mūžīgās mesjē Rasina traģēdijas. Viņa uz mirkli apklusa. Tas bija sen, Jašim, un mūs izglītoja, lai mēs rotātu sabiedrību, nevis lai būtu zinātnieces. Manuprāt, tas ir latīniski, viņa, mazliet nodrebinādamās, piebilda.

Jašims, kurš tik daudz jau bija sapratis, mēģināja noslēpt savu vilšanos. Es cerēju varbūt jūs par to ko zināsit.

-     Latīņu valodā, Jašim? Valida īsi un gaiši iesmējās. Bet nē, jums taisnība. Piedodiet, tas bija tik sen. Viņa ar pirkstu nobrauca zem acs, lai noslaucītu asaru. Cik muļķīgi no manas puses. Es domāju par savu māti. Viņa bija ļoti gudra sieviete. Ne tā kā es, protams. Viņa bija sapņotāja, ideāliste. Tēvs gribēja, lai mēs esam skaistas, bet māte viņa mēģināja mums iemācīt arī ko citu, ne tikai dejošanu un vēdekļa lietošanu. Pat latīņu valodu. Viņa skumji pasmaidīja. Man liekas, toreiz gāja pārāk karsti.

Valida pacēla gandrīz kautrīgu skatienu. Es neesmu par viņiem runājusi daudzus gadus, viņa sacīja.

Valida noņēma brilles un nolika tās sev blakus. "Konstantinopoles celtnes un senlietas", viņa teica, sniedzot grāmatu atpakaļ. Nevarēšu vis daudz palīdzēt. Jūs jau droši vien zināt, kad tā ir publicēta.

-     1560. gadā Romā.

Valida ilgi vērās Jašimā. Starp jums un jūsu draugu Paļevski ir kādas nesaskaņas, n'est-ce pas[65]?

-    Kāpēc jūs tā domājat?

-    Vai, vai, viņa noteica un padraudēja ar pirkstu. Cš, čš, čšš. Paļevskis ir izglītots cilvēks, un viņš ir uzaudzis katoliskā zemē. Aukstā zemē, kur ir vieglāk mācīties latīņu valodu un arī citas lietas. Man liekas, viņa latīņu valoda būs labāka par manējo. Kāpēc jūs nerunājat ar viņu? Viņš ir jūsu draugs.

Jašims aizgriezās. Mesjē Paļevskis mani ir nostādījis neērtā situācijā.

-    Skaidrs. Vai viņš to izdarīja apzināti?

-    Nē. Jašims papurināja galvu.

Valida nolieca galvu uz sāniem. Draudzība mums dota kā iespēja, Jašim, un mūsu dzīve ir pārāk īsa. Vai jūs esat ar viņu runājis?

-    Neesmu.

-     Flыte[66]! neesiet taču tāds muļķis, jaunais cilvēk! Aiznesiet šo grāmatu savam draugam! Viņa sakārtoja šalli uz pleciem. Un tagad es esmu piekususi.

Viņa aizvēra acis un izdvesa dziļu nopūtu.

-     Latīņu valoda!

41

Jašims izgāja pa pils vārtiem, pagāja garām sultāna Ahmeta III strūklakai un kupolveida pirtīm, ko izcilais arhitekts Sinans bija būvējis Rokselanai, Sileimana Lieliskā sievai. Viena no pirts ēkām tagad tika izmantota kā veikals. No saplaisājušā skārda plākšņu jumta spraucās ārā nezāles, pat kāds mazs, līks kociņš.

Viņš iznāca hipodromā.

Čūsku kolonnā nebija nekā sevišķa, kas varētu piesaistīt skatienu, bet Jašims bija ievērojis: ja jūs uz to vienreiz palūkosities, pēc tam allaž būs grūti novērst acis. Lai gan kolonna bija neliela, tā radīja diženuma iespaidu un it kā no augstuma nolūkojās uz zudušo slavu un varenību.

Trīs simetriski savijušās čūskas pacēlušās augstu virs zemes. Vienkārši, tomēr intriģējoši. Jašims prātoja, kas par to teikts Lefevra mazajā grāmatiņā "Konstantinopoles celtnes un senlietas". Ta droši vien stāsta, ka kolonna nāk no Apollona tempļa Delfos, no antīkās pasaules pravietiskās gudrības mītnes. Bet kā ar pašu grāmatas autoru? Vai autors ir baidījies no šīm nikni glūnošajām galvām?

Varbūt viņš ir stāvējis turpat, kur tagad stāv Jašims; viņš, bez šaubām, ir bijis zinātnieks, erudīts un bezkaislīgs. Viņš droši vien skatījās uz kolonnu kā uz antīkās pasaules brīnumu, tāpat kā Jašims lūkojās uz Sileimana valdīšanas ēru kur starp janičāriem un teltīm, sakautu armiju karogiem un ļaudīm, kas šaudās šurpu turpu, viņš redzēja autoru, kas rūpīgi veic pierakstus.

Jašims paraustīja plecus un aizgriezās. Viņš gāja atpakaļ uz Feneru, apsēdās pie Kara Davuta ielas kafejnīcas, kas viņam tik ļoti patika, un sāka lēni šķirstīt Lefevra grāmatas lappuses, meklēdams kādu ilustrāciju.

Kad Jašims nākamreiz pacēla galvu, pa ielu nāca Prīna; viņš pazina viņas gaitu, lai gan sievietes galvu sedza neuzkrītošs lakats.

Prīna notvēra Jašima skatienu un pakustināja sveicienam pirkstus, tad viņa platiem soļiem pienāca klāt un atsedza lakatu. Vairāki veci vīri netālu no viņiem uzkrītoši krakšķināja savus krēslus un aizdomīgi vēroja abus. Jašims pasmaidīja. Viņš deva zīmi īpašniekam, kurš pamāja un paraustīja plecus.

-     Kādi jaunumi par akadēmijas zēnu? Jašims painteresējās.

-   Aleksandrs. Pikniku cienītājs, protams. Ar laivām uz Zelta Ragu, uz Saldajiem Ūdeņiem. Mūzika, vīns un interese par Ipsilanti meitu, cik es saprotu.

-    Smalki, Jašims murmināja.

-    Tiktāl jā. Prīna pamāja. Bet viņam patīk arī naktsdzīve.

-    Ne tik smalka?

-    Man grūti pateikt. Viņu pazīst dažādās piekrastes tavernās. Šad tad viņš redzēts Kumkapi, bet lielākoties Peras pusē. Tophanē, piemēram. Dažas no tām vietām ir stipri prastas, Jašim.

Jašims pamāja. Tophanei, lielgabalu lietuvei, bija slikta reputācija.

-    Bet izskatās, ka viņš sen nav nekur redzēts. Kāds minēja, ka viņš varbūt smēķē.

-    Tu domā opiju?

-    Iespējams.

-    Es viņa elpā sajutu alkoholu.

-    Opijs izskaidrotu, kāpēc viņš sen nekur nav redzēts. Tophanes midzeņi.

-    Vai tu tos pazīsti?

Prīna pacēla uzacis. Par ko tu mani turi, Jašim?

-     Es gribētu apmeklēt Tophani. Tur ir informācija, ko es labprāt vēlētos iegūt.

-      Ļaudis iet uz Tophani, lai aizmirstos, Jašim. Viņiem nepatīk jautājumi.

Bet Jašims neklausījās.

-    Mēs varētu doties uz turieni jau šovakar, viņš sacīja.

42

Gadsimtiem ilgi osmaņu jūras kara flote tika lutināta: to apgādāja arsenāls, kas atradās netālu no Tophanes un lielumā un darbības lauka vērienīgumā pārspēja jebkuru citu šāda veida iestādi uz austrumiem no pašas Venēcijas aizliegtā arsenāla. Dienā šis rajons bija liesmojošu krāšņu pekle, jūrnieki ar lielām pūlēm izkrāva kuģus ar kokmateriālu un kaņepju kravām, kas nāca no Melnās jūras, laivas un kuģus ar mastikas koka sveķiem no Hijas salas, ēģiptiešu liniem, Anatolijas varu, dzelzsrūdu no Adrijas ostām; šie visi impērijai paredzētie izejmateriāli bija domāti flotes uzturēšanai pat ja tā vairs nebija neuzveicama.

Naktī Tophane it kā ierāvās sevī un dzīvoja tikai savām vajadzībām. Lietuve apklusa, Bosfors un Āzijas kalni izplēnēja tumsā, kravas kuģi apnicīgi čīkstēja savās pietauvošanās vietās. Līkumotajās ieliņās, kurās jūrnieki un bordeļu turētāji, klaidoņi un zagļi tumsā grābstījās ap citu kabatām, lamāja un lādēja cits citu, netika iedegta neviena lampa. Tikai mazajos lodziņos vai uz zemajām durvju palodām pie ieejām tika pakārtas mirgojošas lampiņas, kas aicināja vīrus uz kādu ruma vai rakijas glāzi un sagurušus pārīšus uz salmu maisiem un šķebinoši saldu pīpes dūmu.

Jašims ļāva Prīnai sevi vadīt.

Trešajā tavernā, kurā viņi iegāja, kāds maltiešu jūrnieks, piesarcis no izdzertā degvīna daudzuma, pēkšņi gribēja Prīnai izskaidrot savus šīvakara plānus. Šie plāni skāra arī Prīnu. Kad viņa tiem nepiekrita, maltietis sadauzīja pret grīdu pudeli un ar tās robaino malu mērķēja uz viņas seju.

Jašims atvairīja sitienu ar savu apakšdelmu un ar šo darbību piesaistīja maltiešu jūrnieku kompānijas uzmanību. Viņi vēl joprojām bija redzami sašutuši par kāda nevainīga vīra, sievietes un bērnu slepkavību, ko pirms sešpadsmit gadiem Hijas salā bija izdarījis osmaņu algotņu pulks.

-    Viņš man iesita! Tas bastards!

-    Zīdaiņu slepkava! Tu esi slepkavnieks!

Jašimam nebija ne jausmas, par ko viņi runā.

Viņš kopā ar Prīnu atkāpās līdz izejai.

Tikusi ārā, Prīna sāka ļoti ātri soļot lejup no kalna. Šķērsiela veda projām no pilsētas, uz piekrasti. Pirms Jašims paspēja pasaukt viņu atpakaļ, durvis atsprāga vaļā un maltiešu kompānija izbira šķērsielā.

Viņi bija nolēmuši nodurt Jašimu par piedalīšanos slaktiņā, kuru neviens no viņiem nebija redzējis pats savām acīm. Daži jau atvāza nažus. Viņi sāka skriet lejup pa kalnu.

Jašims dzirdēja viņus tuvojamies.

Vajadzēja panākt, lai Prīna paspētu vismaz pazust aiz stūra un iegūtu dažas sekundes, lai paslēptos.

Viņš satvēra Prīnu aiz rokas.

Pie pirmā pagrieziena viņš palūkojās uz sienām: tumsā tās izskatījās gludas, nevienas druvju ailas. Priekšā, tikai dažu jardu attālumā, bija vēl viena ieliņa, kas veda uz leju, viņiem vajadzēja apskriet ap stūri, pirms maltieši viņus ierauga. Viņš zibenīgi pagrieza Prīnu pa labi.

-    Zīdaiņu slepkava! Mēs tev pārgriezīsim rīkli!

Ieliņa beidzās: tālāk bija kāpnes. Prīna un Jašims skrēja lejā, lecot pa trijiem pakāpieniem. Viņi jau bija tuvu krastam.

Kāpņu apakšā Jašims griezās pa labi: viņam bija neskaidra nojausma, ka viņi varētu skriet gar krastmalu un vēlāk pagriezties atpakaļ.

-    Tur viņš ir! Ķeriet viņu!

Maltieši bija uz kāpnēm.

Prīna paklupa un iekliedzās.

Jašims vēlreiz satvēra viņu aiz rokas un parāva aiz stūra.

Siena pa kreisi no viņiem beidzās: viņi bija krastmalā. Priekšā varēja redzēt slejamies pieturvietu stabus un vienu vienīgu laivu, kas valstījās starp tiem.

Ja vien viņi varētu paspēt uz laivu…

No ieliņas labajā pusē iznāca kāds vīrietis un devās uz laivas pusi.

-     Pagaidiet! -Jašims auroja.

Vīrietis nepagriezās. Viņš iekāpa laivā. Airētājs uzlika roku uz aira.

Jašims un Prīna bija divdesmit jardu attālumā. Laiva grīļīgi atstāja piestātni.

-     Pagaidiet! Palīdziet! Jašims kliedza. Palīdziet man! Viņš grieķiski kliedza.

Jašims satvēra pietauvošanās stabu. Laiva bija apmēram desmit pēdu attālumā. Airētājs paskatījās uz Jašimu, tad atpakaļ uz krastmalu, kurā nule bija izskrējuši maltieši.

Vīrs, kas sēdēja laivā, paraudzījās atpakaļ. Viņš pamāja airētājam, un laiva ieslīdēja atpakaļ piestātnē. Prīna un Jašims pāri bortam ievēlās laivā.

Kad laiva atkal šāvās uz priekšu, maltieši palēnināja gaitu. Viņi skraidīja pa krastu, vicinādami dūres.

-    Zīdaiņu slepkava!

Jašims pacēla acis, lai atvainotos un pateiktos vīrietim.

-    Mums te jānorīko kāds sargkareivis, viņš sacīja.

Vīrietis paraustīja plecus.

Tas bija Aleksandrs Mavrogordato.

43

-    Paldies, ka apstājāties.

-    Ko jūs šeit darāt?

-    Es meklēju dažus cilvēkus, Jašims teica.

Mavrogordato paraudzījās atpakaļ uz krastu. Liekas, jūs viņus atradāt.

-    Tie nebija īstie, Jašims paberzēja pieri un ievilka elpu. Jūs mani atcēlāt no izmeklēšanas.

Jaunais cilvēks paraustīja plecus. To izdarīja māte. Tumsā bija grūti saprast, vai viņš melo.

-     Lefevrs jau bija miris, Jašims teica. Jūs taču to nevarējāt zināt, vai ne?

-    Kāpēc lai man tas rūpētu? Tads cilvēks kā Lefevrs.

Jašims dzirdēja kā no irkļa pil ūdens. Tad tā bija sagadīšanās?

-   Jūs atrodaties manā laivā, jaunais cilvēks norādīja. Ta, šķiet, ir sagadīšanās, vai ne?

-    Varbūt. Taču es meklēju arī jūs.

-    Jūs… jūs man sekojāt?

-    Nē. Bet es zināju, ka jūs te dažkārt nākat.

-    Ta nav taisnība. Kas jums to teica?

-    Šonakt tā ir taisnība, vai ne?

Aleksandrs Mavrogordato neatbildēja. Ja viņš arī bija smēķējis, Jašims nodomāja, viņš izklausījās mierīgs.

-    Kam pieder Ca d'Orol

Šķērsojot zvejas kuģa ceļu, laiva sašūpojās.

-    Kāds tam ar to visu sakars.7

-    Vai tas ir viens no jūsu tēva kuģiem?

-    Klausieties, draugs, Aleksandrs paliecās uz priekšu. Es nezinu neko par vecā darījumu lietām. Pēc sešiem mēnešiem es ar dievpalīgu būšu ticis projām no šejienes.

-    Projām? Kāpēc?

-    "Ta nu ir mana darīšana, Aleksandrs attrauca. Jūs nesapratīsit. Fenera. Bosfors. Tirgus. Jums šķiet, ka tā ir visa pasaule, vai ne tā? Jums visiem tā liekas. Un tikai tāpēc, ka sultāns ievieš dažas pārmaiņas, jums liekas, ka dzīvojat vismodernākajā vietā uz pasaules. Blēņas. Konstantinopole ir stāvošs ūdens. Jūs būsit pārsteigts, efendi. Pārējā pasaule viņi smejas par mums. Parīze. Sanktpēterburga. Kur nu, pat Atēnu ielās ir gāzes apgaismojums! Un tur ir daudz ielu. Viņiem ir politika, filozofija viss. Koncertzāles. Avīzes. Jūs varat nopirkt avīzi un, sēžot kafejnīcā, lasīt to, un neviens uz jums neblenž. Tapat pārējā Eiropā. Cilvēkiem tur ir savi uzskati un viedokļi.

-     Un viņi lasa avīzes, kurās publicēti tādi paši viedokļi?

-    Apbrīnojami, vai ne? Es braucu uz turieni, mans draugs. Es apprecēšos un tad braukšu.

-    Un jūsu sieva vai esat pārliecināts, ka arī viņa vēlēsies braukt?

-    Mana sieva? Viņa, protams, darīs to, ko es gribēšu. Es viņai pirkšu modernus apģērbus, un mēs rīkosim pusdienas, iesim uz operu un tamlīdzīgi. Mēs būsim pilnīgi brīvi. Bet jums to laikam nesaprast.

Jašims papurināja galvu. Puisim bija taisnība: ja brīvība nozīmē aizņemties savu viedokli no avīzēm un visiem vienādi ģērbties, tad tas patiesi ir kas tāds, ko viņš nemūžam nesapratīs. Ta ir bauda, par kuru viņam, iespējams, nekad nebūs lemts priecāties.

-    Paldies, ka apstājāties, viņš sacīja. Jūs mūs varat izsēdināt, kur vien vēlaties.

Aleksandrs kaut ko noņurdēja, bet Jašims to lāgā neuztvēra. Varbūt tā arī labāk, viņš nodomāja.

44

Dienā, skatoties no ūdens, Pera atgādināja lielu vēžveidīgo, kas izvilkts no jūras. Stambulas vēsturiskā centra pusē vīdēja minareti un koki, bet Galatas kalns otrpus Zelta Ragam izskatījās pelēks un izžuvis, kā nosēts ar jumtiem ēkas to klāja līdz pašai ūdens virsmai. Daži zaļi laukumiņi vēl bija palikuši: pirms četriem gadiem pilsētai pāri bija brāzies ugunsgrēks, un tā nopostītās teritorijas bija iekarojušas nezāles un ložņaugi, taču ilgi tas tā nevilksies. īres maksa auga, bija jākrāj bagātība. Katru dienu pilsētā pacēlās kāda jauna ēka, un likās, ka Peras iedzīvotājiem nav nekādas vajadzības pēc kokiem un dārziem.

Jašims lēni gāja augšup pa Grande Rue[67]. ja pera bija kā no jūras nācis radījums, Grande Rue bija tā mugurkauls, kas stiepās no krastmalas kāpņu augšas līdz lielajai ūdenstvertnei Taksimai, kuras vārdā arī nosaukts pilsētas rajons aiz tās. Ta bija galvenā maģistrāle, uz kuras atradās ārzemju vēstniecības un kura pēdējā gadu dekādē bija kļuvusi tikpat kosmopolītiska kā Parīze vai Trieste. Jašims redzēja klasiskas akmens fasādes ar lieliem stikla logiem, veikalos pārdeva cepures un cimdus, alkoholu, konditorejas izstrādājumus, lietussargus, angļu zābakus. It visur, kur viņš skatījās, jauno ēku arhitektūrā bija vērojamas "trofejas" no izbijušo impēriju un zudušo civilizāciju stiliem ēģiptiešu motīvi un romiešu kariatīdes. Tas viss nebija iesakņojies, jo naudai nav sakņu, tas bija izšķērdīgi, sentimentāli, neglīti un reizē arī saistoši un aizraujoši.

Reibinošais un vieglprātīgais stilu sajaukums turpinājās arī ielas lejasdaļā. Pūlī, kas šaudījās uz augšu un uz leju pa Grande Rue, bija sastopami dažādu tautību vīrieši un sievietes, taču šķita, ka viņi nepārstāv kādu konkrētu nacionalitāti. Tur bija visas Vidusjūras reģiona tautas: arābi un franči, vīri apmetņos, vīri cepurēs, dāmas kurpēs ar augstiem papēžiem, slāvi platiem pleciem, pedantiskie angļi, dženoviešu jūrnieki, beļģu drēbnieki, melnie nūbieši, olīvkrāsas druzi no Libānas augstienēm, bālie krievi ar gaišu bārdu, tirgotāji, klaidoņi, aktieri, dīkdieņi, savedēji, ūdens iznēsātāji. Divi duči ceļojošo ielu pārdevēju izkliedza savu piedāvājumu. Pērtiķēns uzlēca uz leijerkastes. Pat kāds lācis šļūkāja ar savām lielajām pekām un apveltīja visu šo kompāniju ar jauku smaidu.

Vēl vakar Jašims brīnījās, kur palikusi visa tā lielā cilvēku plejāde, kas pazudusi no Topkapi pils pagalmiem. Ne jau Bešiktašā, kur sultāns gulēja uz miršanu savā eiropiešu stila gultā.

Pie lielas, pelēkas mājas, kas bija mazliet atkāpusies no ielas, viņš paraustīja zvanu, un durvis atvēra nevainojami piegrieztā livrejā tērpies sulainis.

-     Misters Mavrogordato pašlaik pārskata savu korespondenci. Pirms vienpadsmitiem viņš nevienu nepieņems.

-    Vai jūs varētu informēt savu saimnieku, ka esmu francūža Lefevra draugs? Es vēlētos viņu redzēt ļoti steidzamā privātā lietā.

Kalpotājs saknieba lūpas un sarauca pieri. Šis turks pie durvīm bija ģērbies pēc vecā stila, bet viņš bija labi ģērbies. Ja viņam galvā būtu feska kā ikvienam darījumu cilvēkam, viņu būtu vieglāk atraidīt, bet turbāns apvienojumā ar pašapziņu, ko kalpotāji ātri vien atšifrē, piešķīra viņam noslēpumainības auru. Šis apvienojums varētu nozīmēt naudu. Un vēl privāta lieta. Viņa saimniekam, protams, patika lasīt korespondenci, neviena netraucētam, tomēr viņš nebija vīrs, kas piedod garām palaistu izdevību. Privāta lieta. Privātai lietai var būt daudzas nozīmes.

-    Lūdzu, uzgaidiet, efendi, viņš ierunājās, pievienodams lielāku pieklājības devu. Ja ienāksit, es nodošu jūsu ziņu Mavrogordato kungam.

Vestibils bija šaurs un tumšs, tajā nebija, uz kā apsēsties. Cauri durvju stiklotajām rūtīm Jašims vēroja ielu. Saules izgaismotais pūlis slīdēja garām vienmērīgā ātrumā, kāds apstājās un dažus mirkļus paslaistījās, bet straumes kustība bija tik spēcīga, ka galu galā ierāva viņu atpakaļ pūlī, un viņš iejuka kopējā straumē.

Jašims domāja par grāmatu, ko Grigors viņam bija rādījis, ar imperatoriem, senajiem pareģojumiem un pravietojumiem. Cik bezjēdzīga likās šī Lielā ideja! Cik sekla salīdzinājumā ar daudz dziļāko laika un notikumu plūdumu. Kur tas laiks, kopš Bizantija bija zudusi! Viņš atcerējās senās rindas, ko Iekarotājs bija murminājis, apskatot imperatora pils drupas. Zirneklis auž aizkaru Cēzara pilī, pūce brēc Afrāsijāba torņos…

-    Mavrogordato kungs jūs pieņems, efendi.

Mavrogordato bija mazs un stūrains vīrs ar tumšiem matiem un rūpīgi nolīdzinātām ūsām. Viņa svārki bija uzmesti uz krēsla atzveltnes, krekla piedurknes uzrotītas, tievie, baltie un spalvainie apakšdelmi atdusējās uz galda, kas bija nokrauts ar papīriem; viņš izskatījās kā kuģa katastrofā cietis jūrnieks, kas pieķēries plostam. Bija grūti noteikt viņa vecumu. Varbūt piecdesmit. Vecāks par sievu. Un Jašimam bija taisnība: zēns, Aleksandrs, līdzinājās mātei.

-    Priecājos iepazīties! Kafiju? Stefan, kafiju! Viņa balss bija griezīga, un tai bija akcents, ko Jašims īsti nemācēja identificēt. Kad Stefans atstāja istabu, Mavrogordato, mirkšķinādams acis, paliecās uz priekšu.

-   Jums ir kādas biznesa intereses, ē… Viņš ielūkojās Jašima vizītkartē uz galda. Jašim efendi.

-    Vai šis vārds jums neko nenozīmē? Jašims pajautāja, bet baņķieris izskatījās tā, it kā atvainotos. Man likās varbūt jūsu sieva…

Mavrogordato bija pārsteigts. Mana sieva?

Iestājās mirkļa pauze. Jašims pavēcināja rokas. Piedodiet. Man bija jāpaskaidro Maksimiliāns Lefevrs, tas arheologs…

Mavrogordato sarauca pieri. Lefevrs, viņš atkārtoja. Un drūmā intonācijā piebilda: Vai jūs neesat dzirdējis?

-    Es viņu mazliet pazinu, Jašims lēni sacīja.

-     Hmm. Pazināt, Mavrogordato noņurdēja. Viņš sāka izklaidīgi bungot ar pirkstiem pa galdu.

-    Es izmeklēju viņa nāvi. Mēģinu noskaidrot dažus faktus.

-    Es neko par to nezinu, baņķieris sacīja.

-    Es ar to negribēju teikt… Jašims pacēla rokas. Pat te, iekštelpā, viņš varēja sadzirdēt pūļa murdoņu uz ielas, neskaidru mazu zvārgulīšu skaņu, pajūgiem rībinot pa bruģakmeņiem. Vai jūs esat ar viņu ticies?

-    Es… viņš te vienreiz ieradās un gribēja aizņemties naudu.

Mavrogordato ieturēja pauzi. Jašims neteica neko.

-     Es aizdevu viņam, baņķieris turpināja. Nelielu summu. Mavrogordato, it kā mēģinādams atcerēties, apklusa, tad piespieda sevi mundri piecelties no rakstāmgalda. Ļoti nelāgs gadījums. Taču darījumiem jāturpinās.

-    Protams, efendi. Ja drīkstu pajautāt vai jūs ar viņu parunājāt? Viņš bija interesants vīrs.

Mavrogordato izskatījās izbrīnīts. Baidos, ka arheoloģija mani nudien neinteresē. Muļķīgi, es piekritu, bet es esmu darījumu cilvēks. Jūs taču saprotat.

Jašims pamāja. Cik daudz viņš aizņēmās?

Baņķieris piepūta vaigus. Ja jūs man tā jautājat, es domāju, tie bija divi simti franku.

-    A. Franču nauda.

-    Ziniet, šajos laikos… Neviens nevar aizdot piastrus. -Jo?

-    To vērtība ir pārāk mainīga. Mavrogordato pavicināja īso roku. Tas ir finanšu lietas, efendi.

-    Par kurām es zinu tik maz, Jašims apklusa. Kā jūs domājat: vai viņš tādēļ ieradās pie jums?

Mavrogordato neapmierināti paraustīja plecus un paņēma no galda kādu dokumentu. To es nevaru pateikt, efendi. Es vēlu jums veiksmi.

-     Liels paldies par man veltīto laiku. Uzlicis roku uz durvju kliņķa, Jašims ieturēja pauzi. Un visbeidzot, aizmirsu pajautāt, kādu drošības garantiju Lefevrs jums atstāja?

Kādu mirkli Mavrogordato acis maldījās pa telpu. Viņš izdarīja nenoteiktu žestu, pavicinādams to pašu papīru. Viņš bija francūzis. Un tas bija tikai neliels aizdevums.

-    Nu, protams. Viņš jums neiedeva neko.

Kad Jašims vēra ciet durvis, viņš pamanīja, ka Mavrogordato joprojām, mirkšķinādams acis, vēro viņu.

45

-    Nabaga bastards, Paļevskis sacīja. Viņš palūkojās ārā pa logu, kur bites miegaini riņķoja ap vistēriju. Vai tev šie vasaras vakari neliekas nepanesami skumji? Tas laikam no vecuma.

Ārpusē stārķis klabināja knābi kāds pārītis nesen bija sev iekārtojis rezidenci jaunajā Galatas torņa smailē dažu simtu jardu attālumā.

Paļevskis noliecās uz priekšu un kā atgūtu medījumu paņēma grāmatu no galda. Lefevrs laikam bija ļoti nobijies, ja atstāja šo te tavā dzīvokli.

-    Droši vien viņš par to domāja, kamēr es mēģināju viņam dabūt guļvietu uz kuģa, Jašims sacīja. Tas viņu kaut kā uzmundrināja.

-   Jā, viņš domāja, ka grāmata pie tevis būs drošībā. Paļevskis īsti nespēja noslēpt nicinājumu.

Viņš iebāza degunu grāmatā un sāka kaut ko pie sevis murmināt. Jašims ielēja sev tēju un atlaidās krēslā, mēģinādams atsaukt atmiņā Lefevra noskaņojumu, mēģinādams atcerēties viņa pēdējos vārdus. Viņš iekāpa laivā kā? Jašims atminējās, ka pats bija mazliet neiecietīgs pret visu šo lietu naudu un Lefevra neapmierinātību par kuģi. Pēc tam viņš nebija veltījis Lefevram pietiekami daudz uzmanības, jo domāja, ka nekad viņu vairs neredzēs.

Bet Lefevrs gan laikam bija apsvēris šādu iespēju. Tāpēc arī noslēpa grāmatu. Viņš bija iekāpis laivā, kas jau bija gatava atiešanai, un aizbraucis, nesakot ne vārda.

Lefevra raksturā varēja atrast daudzas nepatīkamas īpašības, bet neviens nevarēja apstrīdēt viņa drošsirdību.

Pagaidām vispārējais noskaņojums vedināja uz domām, ka viņu ir nogalinājis Jašims. Nebija svarīgi, vai viņi tam ticēja vai ne: pietika radīt tādas iespējamības gaisotni. Neslavu celt var tikai vārgajam, neviens nemet apsūdzību cilvēkam, kura spēks un vara nav apstrīdama. Pakļaušana aizdomām norādīja uz to, ka Jašimam šobrīd trūkst veiksmes, un nevienam Stambulā, un vismazāk jau pilī, nepatika neveiksminieki.

Jašims pacēla savu tasi un cauri tējas garaiņiem pēkšņas sirsnīgas pieķeršanās uzplūdā paskatījās uz draugu. Paļevskis likās jūtam viņa attieksmi, jo viņš pacēla acis no grāmatas un pasmaidīja.

-    Es nevaru saprast, par ko visa šī brēka, viņš sacīja. Es šo grāmatu zinu. Petrs Gillijs, Paļevskis skaidroja, bija antikvārs. Tapat kā tavs nelaimīgais draugs, cik saprotu. Tapat kā Lefevrs, arī Gillijs bija francūzis. Pjērs Zils. Taču tajā laikā izglītoti ļaudis rakstīja latīniski, tāpēc mums ar tevi viņš ir Gillijs. Viņš šeit ieradās Sileimana Lieliskā laikā. 16. gadsimta vidū, turku triumfa un ziedu laikos.

Paļevskis bija piecēlies no krēsla un līkņājās ap saviem grāmatplauktiem. Viņš izvilka dažus sējumus, pāršķirstīja tos citu pēc cita un beidzot nobrauca ar pirkstu pa kādu lapu uz leju.

-    Te būs. Gillijs. Viss ir pareizi. Stambulā viņš ierodas 1544gadā kopā ar Francijas vēstnieku. Paliek dažus gadus, tad pilnīgi negaidīti pievienojas Sileimana Lieliskā armijai militārajā kampaņā pret Persiju. Ta ir dīvaina intermēdija. Tomēr viņš atgriežas jau nākamajā gadā un dodas uz Romu. Un uzraksta šo grāmatu De Aedificio.

-    Šo grāmatu, drūmi noteica Jašims.

-    Hmm. Man šķiet, ka tādus eksemplārus nemaz tik viegli nevar atrast. 1560. gads tas ir pirmais izdevums.

-    Bija vēl arī citi?

-    Ak, tā taču ir tulkota. Man ir franču izdevums, kaut gan šobrīd es to neredzu.

-    Nē, Jašims apņēmīgi sacīja. Šis eksemplārs kaut kādā ziņā noteikti ir unikāls. Ja vien es to varētu izlasīt.

-    Atstāj to man, Jaš! Es izpētīšu. Īstenībā man tas pat tīri labi patīk.

-    Uzmanies, lai neizkrīt tās mazās zīmītes, kas tur ir saliktas.

Izskatījās, it kā grāmata būtu izmantota kā piezīmju bloks, tās lapas

bija pilnas ar piezīmēm un salocītiem papīriņiem.

-    Kāpēc viņš tika noslepkavots tik brutāli? Viņi pārcirta viņa krūšu kaulu un atšķēla ribas.

Paļevskis saviebās. Labi! Kā vikingu upurēšanā.

-    Kādā upurēšanā?

-     Vikingu, Jašim. Tu taču noteikti būsi dzirdējis par vikingiem? Par tiem mežoņiem! Viņi bija kā jūsu vecie izlases karapulki ļaudis, kas kļuva traki, kad devās karā. Vikingi bija viņu ziemeļu paveids sarkani mati, spēcīgi žokļi, kolosāli jūrnieki. Izsprāga kā petardes no saviem fjordiem apmēram pirms divpadsmit gadsimtiem. Viņu kuģi bija veidoti pūķa formā. Viņiem bija primitīvs dievu loks. Vasarā asinis un dusmīgas lamas, izvarošanas, slepkavības, laupīšanas un marodierisms. Ziemā garas poēmas par visu, kas sastrādāts. Tas viss, lai uzturētu sevi laimīgus. Nežēlīgi taču pat šis nav īstais vārds, lai viņus raksturotu. Viņi ievilka Eiropu tajā, ko mēs saucam par drūmajiem viduslaikiem. Ievērojamākais guvums, izņemot atraitnes, Krievija.

Jašims bija paliecies uz priekšu un uzmanīgi klausījās. Tagad viņš purināja galvu. Kā lai to saprot Krievija? Vai tas ir kāds poļu joks?

Paļevskis izskatījās sāpināts. Nemaz ne. Vikingi kuģoja ne tikai pa okeāniem. Viņi izmantoja ari Baltijas upes. Viņi būvēja kuģus, kas kalpoja ilgi un grūtos apstākļos. Bet, kad vikingi sasniedza Volgu, tas vairs nebija viņu ūdensceļš. Uz augšu pa Volgu, lejup pa Dņepru. Tad Melnā jūra un Konstantinopole. Viegli un ātri. Pāris reižu viņi arī uzbruka. Vikingi izveidoja savu faktoriju Kijevā laba un droša bāzes vieta sirojumiem šajā apvidū. No tā laika šī tradīcija sākās. Galu galā, protams, bizantieši atklāja, ka ir vieglāk un lētāk pievērst viņus ortodoksālajai kristietībai viņu vadonis pieņēma vārdu Jaroslavs un uzskatīja sevi par imperatora mazo brāli. Bet viņš tik un tā bija un palika vikings.

-    Un tāda ir Krievijas izcelšanās?

-    Globāli runājot, jā. Krievu pareizticības izcelsme. Padarījuši tos par draugiem un daļēji civilizētiem cilvēkiem, bizantieši izmantoja viņus kā imperatoru apsardzi un dēvēja par varjagu apsardzi. Visi ap sešas pēdas [68] desmit collas gari un īsti vikingi līdz pat spalvainajiem kāju pirkstiem. Tas arī bija gandrīz vienīgais, kas uzturēja grieķu drošību Konstantinopolē.

Jašims pietrūkās kājās. Varjagu sardze, aizstāvot grieķus, lietoja šo barbarisko eksekūcijas veidu?

Paļevskis savilka seju, it kā izrādot šaubas. Nu, es nezinu, vai viņi vēl tajā laikā to izmantoja. Iespējams, viņi to bija atmetuši kopā ar saviem pagānu dieviem. Es nezinu. Bet te tev ir kaut kas unikāls, ja tev tā tīk. Ērglis ar izplestiem spārniem bija Bizantijas imperatoru simbols. Un pēc viņu krišanas to sāka izmantot krievi. Lai demonstrētu savu radniecību. Tu jau zini, pretenzijas uz Bizantijas troni, pareizticības aizstāvība visas tās lietas.

Viņš uz brīdi apklusa un saberzēja rokas.

-    Vēstures stunda beigusies. Es nezinu, vai tā tev noderēja. Saule ir norietējusi. Iedzersim kādu glāzīti!

Viņš pagāja garām galdam un atvēra durvis.

-    Marta! Viņš ieaurojās. Degvīnu, glāzītes un ledu!

Jašims pasmaidīja.

-    Pēdējās dienās es vienmēr kliedzu, Paļevskis, stāvēdams durvīs, paskaidroja. Tas mani glābj no lūguma formas. Marta kļuvusi par dedzīgu precizitātes un izsmalcinātības aizstāvi, nevaru iedomāties, kāpēc. Un jebkurā gadījumā zvans ir salūzis.

46

Bija jau gandrīz tumšs, kad Jašims sasniedza Karakejas piestātni. Stambula pāri Zelta Ragam izskatījās savādi nepazīstama, kalnu apveidus bija paslēpusi tumsa, un lampas, kas apgaismoja minaretus un kupolus, izcēla tikai dažas augstākās vietas, radīdamas viltus iespaidu par ainavu. Uz brīdi bija iespējams noticēt, ka pilsētu ir pārņēmuši kalni, to smailes un ieplakas te šur, te tur izcēla kokogļu krāšņu posteņi tie deva gaismu.

Jašims, mazliet grīļodamies, aizvēra acis, un, kad atkal tās atvēra, viņam šķita, ka pāri lielam, melnam ūdens plašumam lūkojas attālu kuģu gaismās, kuri peld gar neredzamu apvārsni. Apvārsnis šķita esam kaut kur augstu un tālu projām.

Viņš paņēma pirmo laivu, kas viņam tika piedāvāta, saprazdams, ka tā nav īsta veiksme vīram, kas ir par daudz iedzēris. Tas plānais, vieglais korpuss labākajā gadījumā bija kā zīdpapīra iesaiņojums, kam jāpasargā divi vīri no ūdens, kurš šļakstījās gandrīz līdz laivas malai. Viņš automātiski atlaidās uz sarkana spilvena, pārnesdams svaru uz kreiso elkoni, lai palīdzētu stūrēt tumšo, eleganto laivas korpusu. Tagad viņš varēja redzēt pilsētas lielāko daļu, kā bija pieradis, un arī lampu silto, nespodro gaismu piestātnē, kur gaidīja noenkurotās laivas.

Airētājs nostiprināja vāji spīdošu laternu laivas priekšgalā un, izņēmis irkļus, ar ierastu rokas vēzienu atstūma laivu no piestātnes. Lakotā laiva kā bulta izšāvās cauri ūdenim. Jašims ļāva saviem plakstiem aizvērties.

Gaiss bija silts. No piestātnes slinki atplūda balsu murdoņa un sarunu fragmenti. Suņi, kas rēja Galatas rajonā, likās esam pavisam tuvu. Jašims juta irkļu ritmiskos vēzienus, ūdens šļakstienus uz laivas korpusa aiz viņa galvas. Airētājs kaut ko teica, bet ne viņam, laiva tikko manāmi sašūpojās, tad iestājās klusums un vairs nebija dzirdama pazīstamā skaņa. Laivu uz mirkli sagrāba un pazvalstīja sīki vilnīši. Jašims atvēra acis.

Laiva bija apstājusies. Airētājs laternas gaismā bija redzams ļoti neskaidri, viņa pleci palika mierīgi: likās, ka viņš atpūšas, atspiedies pret airiem. Pilsētas gaismas lēni griezās ap viņa galvu kā burvju karuselis. Jašimam patika tāds izskaidrojums. Šajā mirklī viņam nekas cits nenāca prātā.

Jašims dažas reizes samirkšķināja acis. Klusējošais airētājs, kā viņam likās, gaidīja, lai Jašims kaut ko teiktu.

Krastā apdzisa kāda gaisma. Kad tā atkal parādījās laivinieka melnā silueta otrā pusē, Jašims beidzot saprata, ka Stambula negriežas vis, drīzāk pati laiva griežas straumes virzienā.

-    Kas noticis? viņš beidzot pajautāja.

Airētājs nekustējās. Ta vietā kāda balss pavisam tuvu blakus atbildēja:

-    Nekas nav noticis, efendi. Pēc brīža, ja jūs gribēs, varēs turpināt savu ceļojumu. Esmu drošs, ka jūs ir labs cilvēks.

Jašims juta matiņus uz kakla saceļamies. Ko jūs vēlaties?

-Jā, jā. Labs cilvēks. Laiva mazliet iedrebējās. Jašims aptvēra, ka tumsā tai blakus piebraukusi vēl viena laiva. Jūs taču negrib paturēt lietas, kas pieder citiem cilvēkiem, ne?

Balss skanēja kaut kur aiz viņa galvas. Jašims nu jau bija pamodies, viņa prāts sāka asi strādāt, lai vizualizētu radušās situācijas ainu. Viņš redzēja, kāda tā bija skatā no augšas: ja viņa airētājs bija atspiedies pret airiem, joprojām izplestiem virs ūdens, otrā laiva varēja būt blakus tikai tādā gadījumā, ja vien airi bija ievilkti. Bet viņam bija sajūta, ka anonīmā balss tumsā atradās tuvāk. Tāpēc ticamāka šķita doma, ka abas laivas stāvēja kopā ar pakaļgaliem: viņam bija tikai jāpastiepj roka, un viņš saskarsies ar ko? Ar runātāja roku uz viņa laivas malas. Runātāja pirksti bija aptvēruši margapmali.

-     Kas ir? Par ko i' runa? Viņš cerēja, ka izklausās piedzēries.

-     Es runā par grāmatu, kungs. Maza. Melna. Ta nepieder jums, jūs saprotat? Bet mēs to visu var labot. Atdodiet man grāmatu un turpiniet savu ceļu!

Jašims pameklēja uz krūtīm zem apmetņa. Lefevra grāmatas tur nebija.

-    Kas jūs esat? viņš aizsmacis jautāja.

-     Lūdzu. Tikai grāmatu.

Laiva atkal mazliet sasvērās, un bija dzirdams metālisks klikšķis. Kaut kas tumsā uz mirkli uzzibsnīja.

-    Vai tas ir jūsu dzīvības vērts, efendi?

Tas notiks ļoti drīz. Laika bija maz.

Jašims apsēdās. Viņš izstiepa roku atbalstam un aizskāra vīrieša pirkstus vietā, kur tie bija aptvēruši viņa laivas malu.

Ja iekāpj laivā, kas stabili atbalstīta pret piestātnes vietu vai iedzītu pāli, ir iespējams uz dažām sekundēm piecelties.

Bet atklātā ūdenī, kad nav nekā, pie kā laivu nostiprināt, un airētājs nav uz to sagatavojies, nav pat to sekunžu. Varbūt ir viena sekunde.

Jašims piecēlās.

Viņš paspēra soli uz priekšu un stipri piecirta ar kāju.

Atskanēja krakšķis, un laivas reizē iegrima ūdenī. Kad viņa laivas korpusa augšgals pacēlās, Jašims paspēra soli atpakaļ, atspērās un ievēlās ūdenī.

Viņš izslaucīja ūdeni no acīm un atraisīja apmetni, ļaudams tam peldēt, tad noņēma no galvas balto turbānu tas varēja atstarot pat nespodro gaismu un palaida to pa straumi. Izbāzis galvu, Jašims saņēma spēkus, lai noturētos virs ūdens tik klusi, cik vien tas bija iespējams, kamēr trīs vīri lamājās un kārpījās turpat blakus. Jašims paņēma sava apmetņa malu zobos un sāka klusi irties atmuguriski. Apmetnis pasargās un brīdinās, ja kāds viņu mēģinās tumsā sagrābt.

Nu viņš varēja dzirdēt šos vīrus jau skaidrāk. Viens no tiem lādējās: iespējams, tas, kura rokai viņš bija pieskāries. Otrs skaļi apraudāja airu pazušanu. Kāds viņam beidzot lika aizvērties.

Ta kā laivas bija zaudētas, vīriem būs jāpeld ārā no ūdens virzienā uz krastu. Peras puse bija mazliet tuvāk, iespējams, viņi peldēs uz turieni. Jašims turpināja klusītēm irties, līdz izdzirda viņu peldēšanas šļakstus, tad viņš atlaida apmetni un pagriezās uz vēdera. Viņš peldēja brasā, nemēģinādams cīnīties ar straumi, kas lēni nesa viņu uz Bosfora pusi.

Apmēram pēc divdesmit minūtēm pāris baskājainu krēslu nesēju, kas, sēdēdami pie Jaunās mošejas, izbaudīja mierīgu pīpes dūmu, pārsteigti ieraudzīja kādu vīru, kas no tumsas, ūdenim šļakstot, brida viņu virzienā un sauca viņus. Kauns un negods, ka šis vīrs bija tik briesmīgi slapjš, taču viņš dubultoja parasto maksu par braucienu līdz Feneras pirtīm. Un viņu bizness šovakar bija pieklusis.

47

Muslīna un zīda aizkari aizvērās tik nemanāmi, it kā tos būtu izkustinājusi naksnīgā gaisa elpa. Dažbrīd viņš pa spraugu, kas bija tuvu margām, varēja saskatīt sīciņu zvaigžņu diadēmu, tā parādījās un atkal pazuda. Ta tas notika ar cilvēkiem, kad tie mira, varēja tikai skatīties, kā nāve progresē, un sniegt ziņojumu par neredzamo cīņu, tas bija viss, kas bija atlicis.

Sultāns prātoja, vai tā mirst visi cilvēki. Vieni. Šaubās. Nemierīgu atmiņu traucēti.

Viņš ieklausījās elpā, kas skanēja istabā, sievietes elpā, muslīna un zīda savstarpējos pieskārienos. Tas viss, protams, turpināsies, pasaule turpinās elpot arī bez viņa. Viņa paša elpa bija seklāka, bez skaņas, viņa krūtis tikko kustējās. Tagad, kad tuvojās lielais miegs, vairs nebija vajadzības gulēt. Mēģinājumi bija beigušies.

No ūdens puses atskanēja šļaksts. Bosfors bija pilns ar zivīm. Viņš iedomājās sevi slīdam tām blakus. Viņu vēsie, metāliski vizošie ķermeņi turējās vienādā līmenī, caur ūdens virsmu izlauzās auksta un sidrabaina mēnesgaisma, un zivis spīdēja kā zvaigznes.

Viņam bija itin viegli peldēt kopā ar tām, viņš bija dzimis, lai viņu nestu straume, un šī sīkā piepūle likās gandrīz nemanāma. Vai tās vienmēr atradušās viņam blakus? Gaidīdamas uz viņu vai varbūt ne tieši uz viņu uz ikvienu, kas bija gatavs nākt šajā naktī, jebkurā naktī.

Viņš paskatījās uz priekšu, likās, ka viņa skatiens pārslīd pār tumšo vilnīšu ņirboņu viegli kā albatross, līkumodams starp zemesragiem, kur kalnu kores saplūda ar ūdens malu.

Uz priekšu, kur jūras šaurumi atvērās vienmēr darbīgajai un radošajai jūrai.

48

Marta ar gurna kustību atgrūda vaļā durvis un sāniski, ar paplāti rokās ienāca istabā. Telpā bija gandrīz tumšs, un tikai tievas gaismas strēlītes slēģu spraugās rādīja, ka rīts jau ir uzausis krietni sen. Paļevska istaba stipri oda pēc sveču vaska un brendija, tā bija smaka, kas Martai allaž bija saistījusies ar viņas darba devēju un pret ko viņa tā arī nebija iemantojusi īstu nepatiku. Viņa zināja, ka galds būs nokrauts ar grāmatām un glāzēm, tāpēc viņa nolika paplāti uz grīdas un gāja atvērt slēģus, ko vakar vakarā bija aizvērusi, atstādama Paļevski pie viņa studijām.

Dienasgaisma ieplūda istabā, un gultas veļa sāka nemierīgi grozīties un vaidēt.

Marta no visa spēka parāva loga rāmi, un viņai izdevās atvērt logu divu collu platumā. Dažas minūtes viņa stāvēja un skatījās pagalmā. Suela, Ksani meita, slaucīja pagalmu ar mazu zaru slotu. Spētins, viņas brālis, klusiņām spēlējās putekļos, ripinādams uz priekšu un atpakaļ bumbu. Marta nopūtās.

Viņa atbrīvoja un notīrīja vietu uz krēsla pie gultas, nolika uz tā paplāti un ņēmās vākt pudeles un glāzes, pēc tam novietoja sveču galus atpakaļ uz kamīna dzegas. Marta ļoti uzmanījās, lai neizkustinātu grāmatas, kas bija izmētātas ap gultu. Vēstnieks, galu galā, bija ļoti mācīts vīrs. Nakti pēc nakts viņš nomocīja sevi, lūkojoties grāmatās, un Marta zināja, ka būs labāk, ja viņa ar neuzmanīgu kustību nesabojās vēstnieka darbu, kuru vēl grūtāku padarīja fakts, ka viņam bija ļoti daudz grāmatu vairāk nekā jebkurš cilvēks bija redzējis savā mūžā -, tāpēc atrast vajadzīgo patiešām bija sarežģīts un apnicīgs darbs.

-    Pirms brīža bija atnācis kāds grieķis, viņa sacīja, ieliekot tējas tasi rokā, kas parādījās no gultas veļas kaudzes apakšas. Marta, kas pati bija grieķiete, izrunāja šo vārdu ar stipru nicinājumu. Es viņam teicu, ka jūs nepieņemat apmeklētājus, bet viņš var atstāt zīmīti un norunāt tikšanos.

Paļevskis izpeldēja no savas dūnu segas apakšas un vārgi sūca tēju. Ļoti labi, viņš murmināja. Iespējams, kāds krāpnieks.

Marta pamāja. Pareizi, tur jau tā lieta. Tas vīrs tiešām izskatījās pēc krāpnieka.

-    Šodien atkal ūdens padeve ir vāja, viņa sacīja.

-    Bet tēja ir laba. Paļevskis izstiepa savu tasi, un viņa to papildināja no tējkannas. Paldies, Marta, nu es pats tikšu galā.

Marta pakniksēja. Iekšēji viņa nevarēja apspiest smaidu. Vēstnieks nenoliedzami bija gudrs vīrs, bet tikt galā ar sadzīvi to gan viņš nespēja. Bez savām grāmatām viņš bija vienkārši liels bērns.

-    Paldies, kungs.

-     Paldies, Marta.

Kad mājkalpotāja bija izgājusi, Paļevskis noliecās pār gultas malu un pagramstījās pa grīdu. Kad viņš tur vakar naktī bija gulējis un lasījis, bija izkritusi viena no Lefevra rakstītajām zīmītēm. Viņš bija to izlasījis divas reizes, lai saprastu, kas tajā teikts, tad ļoti ātri nopūtis sveču galus un ieritinājies gultā.

Tagad viņš atvēra grāmatu un vēsajā dienas gaismā izlasīja zīmīti vēlreiz.

Čūsku kolonna. Mehmets II meta zizli nolauza vienu žokli. Sv. S. patriarhs šausmās. "Šis antīkais un izcilais talismans tika te uzstādīts, lai iznīdētu Konstantinopoles čūskas, un tā sagraušanas gadījumā, ļoti iespējams, pašu pilsētu iznīcinās čūsku uzbrukums." Sultānu tas aptur. Galvas nolauztas apmēram 1700. gadā. ??? Izjautāt.

Vārds "čūskas" bija pasvītrots.

Paļevska kājas zem dūnu segas nemierīgi sakustējās.

49

-    Ieejas atļauju? Jašims stāvēja vārtos un vērās bērnos pagalmā. Mazā meitene kā viņai bija vārds? paskatījās uz augšu un mazliet uzsmaidīja viņam, bet Špētins iecirta zodu krūtīs un drūmi lūkojās smiltīs.

-     Nešauj, tas esmu tikai es, Jašims jautri sacīja, šķērsodams pagalmu.

Viņš atrada Paļevski gultā balansējam uz ceļgaliem tējas tasi.

-    Es skatos, tava sardze ir noņemta, viņš sacīja.

-    Ko? Tu domā mazo puiku. Es nezinu. Viņa tēvs ir kaut kur aizgājis, nevienam neko nesakot, un nu visi mokās. Ksani kundze ir drūma arī labākos laikos, bet es uztraucos par Martu. Atkal. Viņa ir ļoti apbēdināta par mazo puiku.

Jašims pamāja. Bērniem patīk ierastā kārtība, viņš teica.

-     Hmm. Viņš pēdējā laikā mēdza iziet kopā ar tēvu. Kas līdzīgs mācekļa gaitām. Un tad kādu vakaru puika atnāca mājās diezgan vēlu un viens pats.

Jašims pamāja. Marta, mazais zēns, Paļevskim tas noteikti bijis grūts rīts. Viņš gribēja parunāt par Lefevra grāmatu.

-    Man vakar vakarā uzbruka, viņš sacīja.

-    Mans dārgais cīņubiedri! Vēstnieks izskatījās šokēts. Pasaule iet uz galu.

Jašims izstāstīja viņam par laivām un neparedzēto peldi. Viņi gribēja to grāmatu.

-    Mans Dievs! Tev ir laimējies. Paskaties uz šo te!

Viņš padeva Jašimam Gillija eksemplāru. Grāmatas pēdējā lappusē ar zaļu tinti bija uzspiests ovāls zlmodziņš ar vārdiem grieķu valodā: Dimitris Gulandris, grāmatu pārdevējs.

Jašims drūmi nošņācās. Bet Gulandris tikai knapi lasīja. Viņš neko nebūtu sapratis no šīs grāmatas.

-     Daudzi cilvēki tur neko nesaprastu. Bet, iespējams, slepkava to nezināja. Viņš nepazina Gulandri un zināja tikai to, ka viņš pārdod grāmatas. Arī šo.

Jašims skatījās uz grāmatu viņa rokās. Tu pats teici, ka tā pat nav nekāds retums.

-     Hm, Paļevskis uzjautrinājās. Gillija oriģināls? Es nekad vēl neesmu to redzējis. Bet tev ir taisnība. Par spīti visam, viņš norādīja, šī kopija ir absolūti unikāla. Tas ir izcelsmes jautājums.

Paļevskis aizlika rokas aiz galvas un atgūlās spilvenos. Ņemsim par piemēru kādu vecu grāmatu vai vecu gleznu! Faktiski, ņemsim kādu no Lefevra iecienītākajām, teiksim, Bībeli ar iluminācijām. Trīspadsmitais gadsimts. Ta ir no Bizantijas. Varbūt tā ir darināta Gruzijā. Viss ir labi un pareizi ir svarīgi, kāds ir šīs grāmatas stāsts. Kā būtu, ja tā pēc sešsimt gadiem atrastos kādā Senžermēnas veikala skatlogā?

-    Manuprāt, Lefevrs būtu to nozadzis.

-    Protams, viņš būtu to nozadzis, bet tas nav būtiski, Paļevskis sacīja. Kas interesētu viņu un viņa klientu ja šī grāmata pēdējos sešsimt gadus būtu nogulējusi, teiksim, kādā Gruzijas klostera rakstu krātuvē. Vēl labāk, ja tā būtu atradusies pēdējā Bizantijas imperatora personiskajā kolekcijā Stambulā, un tad, pēc osmaņu ienākšanas 1453. gadā, gruzīni to būtu atguvuši.

-    Tas piešķir grāmatai vēsturisku nozīmi.

-    To tad arī sauc par izcelsmi. Par dižciltību. Iepriekšējo īpašnieku saraksts apliecina, ka tas ir īsts, "tīrasiņu" eksmplārs. Ar to es domāju: ja mūkiem tā tik ļoti patika un viņi ar to tā auklējās, tai lietai bija jābūt īstai. Bet tas ir arī stāsts par naudu. Es varu derēt, ka Lefevrs zināja, kā tādu stāstu pasniegt.

-    Tapat ir ar Osmaņu dinastiju. Ikviens varētu pārvaldīt impēriju, pat es. Bet tikai sultānam ir pareizā izcelsme.

-    Runājot līdzībās, jā, tev ir taisnība. Paļevskis sabozās. Manuprāt, kad mēs, poli, sākām izraudzīties savus karaļus, mēs pazaudējām stāsta pavedienu. Un pēc tam mēs zaudējām arī valsti, viņš rezignēti piebilda.

-    Tu teici, ka grāmata ir unikāla, Jašims steidzīgi atgādināja.

Paļevska īgnums pazuda, kā nebijis. No tā, ko esmu atklājis, es

teiktu, ka tā piederēja Delmoniko.

Jašims papurināja galvu.

-     Apmēram četrdesmit gadus pēc tam, kad Gillijs bija ieradies Stambulā, vēstnieks skaidroja, kāds itālis, vārdā Delmoniko, pats uzrakstīja pilsētas aprakstu. Viņš bija pāžs Sileimana Lieliskā galmā un zināja, par ko runā. Bet tas notika pēc četrdesmit gadiem, Jašim. Viņu interesēja Gillijs, jo Gillijs bija redzējis pilsētu, kāda tā bija kādreiz.

-    Un kāda tā bija?

-    Bizantiešu Konstantinopole. Paļevskis sarauca pieri. Nē, tas nebūs gluži pareizi. Gillijs īstenībā raksta par trim pilsētām, citu virs citas. Pirmā ir klasiskā Konstantinopole. Piektais gadsimts. Gillijam pieder veca grāmata, Justiniāna laika pilsētas apraksts. Ar to rokās viņš apstaigā pilsētu un mēģina identificēt senos pieminekļus, senās pilis, kas lielākoties ir jau drupās. Interesanta nodarbošanās. Taču viņš apraksta vēl vienu Konstantinopoli to, pa kuru staigā viņš pats. Ta ir pilsēta, kas izauga starpposmā tūkstoš gadu laikā, kad valdīja grieķu reliģija, romiešu likumi un grieķu valoda. Protams, tā atkal mainās viņa acu priekšā. Osmaņi ir pārņēmuši valsts pārvaldi. Tāpēc Gillijs ņem aiz apkakles vecos grieķus, kas vēl spēj atcerēties, kā bija pirms Iekarotāja laikiem, piemēram, izvaicā par kādu vecu baznīcu, kas tikusi sagrauta vai pārvērsta par mošeju. Viņš pats nemaz nav bijis tik ieinteresēts tajā visā, bet mēs gan esam.

-    Es saprotu, ko tu domā, Jašims piekrita. Un trešā pilsēta?

Paļevskis cieši sakļāva rokas. Trešā pilsēta, Jašim, ir uzcelta ap Konstantinopoli. Osmaņu Stambula.

Jašims paņēma grāmatu no gultas un pagrozīja to rokās.

-     Tas bija pārmaiņu laiks, Jašim. Līdzīgs mūsdienām, man šķiet. Mēs ar tevi esam liecinieki, kā Stambula ar katru dienu kļūst rietumnieciskāka. Gillijs ir iegrāmatojis pretējo: Stambulas pārveidošanu pēc musulmaņu vaibstiem. Laikā, kad ieradās itālis Delmoniko, šis process patiesībā jau bija pabeigts. Pilsēta bija tāda, kādu to redzam mēs.

-    Un šis vīrs Delmoniko bija pētījis Gillija grāmatu.

-    Protams. Lai uzzinātu, kas ir mainījies.

-    Kā tu zini?

-     Pirms sāku lasīt, es to nebiju ievērojis viņš rakstījis uz lapu malām. Viņš lietojis brūnu tinti. Man ir paša Delmoniko grāmata, un tajā ir vietas, kuras es atpazīstu. Vispārīgi vērojumi. Neviens, kas rakstījis itāļu valodā, nav bijis tik tuvu Stambulai vajadzīgajā periodā. Tam jābūt Delmoniko. Un tā, Jašim, ir dižciltīga izcelsme.

-     Tev šķiet, ka Lefevrs būtu varējis tam izsekot? Bet Jašims jau zināja atbildi. Lefevrs to būs sapratis tūdaļ, pirmajā brīdī, kad viņš ieraudzīja grāmatu Gulandra mazajā veikaliņā. Gulandrim nebija ne jausmas.

-    Es domāju, ka viņš to nopirka lēti, Paļevskis sacīja.

Jašims lēni pamāja. Kāds Gillijs uzraksta grāmatu. Cits cilvēks Delmoniko uzskricelē uz lapu malām dažas savas pārdomas. Kāpēc Lefevram tas liekas tik svarīgi?

Paļevskis pameta rokas gaisā. Kas attiecas uz to, Jašim, man nav ne jausmas. Viņš to varēja pārdot mazliet dārgāk, es domāju, izspēlējot Delmoniko aspektu. Bet tā nevarēja viņu padarīt bagātu.

Jašims domāja par francūzi ar viņa glītajām rokām un slēptajām bailēm. Esmu pilnīgi pārliecināts, ka Lefevrs saoda naudu šajā grāmatā. Vai tu teici, ka tev ir franču tulkojums?

-    Es to pagājušajā naktī atradu.

Jašims paskatījās uz grāmatu savās rokās. Lefevrs mira tāpēc, ka darbojās kaut kā vārdā kaut kā, kam ticēja, viņš paziņoja. Tu man atgādināji, ka viņš ticēja visam, ko izlasīja grāmatās.

Viņš piecēlās. Lai kas tas būtu, varbūt arī Gillijs tam ticēja. Jašims pakasīja galvu. Vai tu teici, ka Gillija rīcībā bija kaut kas dīvains? Viņa aiziešana karā?

-    Viņš devās ar Sileimanu uz Austrumiem, lai karotu pret persiešiem. Ta ir visai dīvaina rīcība, ja pieņem, ka viņš bija antikvārs.

-    Kāpēc Sileimans tomēr vēlējās viņu redzēt sev blakus?

-Ak, Sileimanam nebija nekādu pretenziju pret ārzemniekiem, kas ir viņa uzvaru liecinieki. Es tev tūlīt sameklēšu to franču izdevumu.

50

-    Jašim efendi! Atvainojiet, lūdzu!

Jašims atskatījās. Pustumšajā kāpņu galā stāvēja Marta un burzīja pirkstos savu priekšautu.

-    Marta! Viņš pagājās soli tuvāk.

-    Envers Ksani, efendi. Viņš ir pazudis!

-    Esmu dzirdējis, Marta. Bet tev nav jāuztraucas. Ir daudz iemeslu, kāpēc viņš varētu būt prom.

Viņš mēģināja iedomāties vismaz vienu. Varbūt avārijas sūce? Drūpoša tvertne? Viņš gudroja, cik lielā mērā Ūdens ģilde sazinājās ar iesaistītajām ģimenēm: ja Ksani ir paturēts darbā uz nakti, kādam būtu bijis jāatsūta ziņa. Ļoti iespējams, tā patiešām bija nakts, kas pavadīta kopā ar darbabiedriem, nevis ostas tavernās.

Marta pielika pirkstu pie lūpām.

-     Man negribētos traucēt vēstnieka kungu, viņa teica. Bet varbūt jūs varētu palīdzēt? Jūs esat viņa draugs un labs cilvēks.

Jašims nolieca galvu. Marta viņam kādreiz bija palīdzējusi, viņš nekad viņai neatteiks.

-     Ksani kundze saka, ka viņiem jau rīt ir jāsamaksā aizdevējiem. Četrdesmit piastru. Viņai ir ļoti maz naudas. Viņa paņēma mazu, sarkanu ādas naudas maisiņu, kas karājās pie jostas ap gurniem. Man ir divdesmit septiņi piastri. Ta ir mana nauda. Ja viņi nesamaksās, parāds kļūs vēl lielāks.

Jašims sarauca pieri. Viņš mēģināja atcerēties Ksani kundzi, bet viņa atmiņas bija nenoteiktas: sieviete sarkanos svārkos ar slotu rokās.

Vai Marta darīja pareizi, atdodama šai sievietei savus ietaupījumus? Četrdesmit piastru: diezgan daudz naudas.

-   Vai Ksani kundze nevar palūgt atlikt parādu līdz tam laikam, kad viņas vīrs atgriezīsies? Varbūt viņš varēs samaksāt parādu.

Marta papurināja galvu. Jūs nesaprotat, efendi. Viņus interesē tikai tie četrdesmit piastri. Tos Ksani ģimene maksā katru mēnesi.

Jašims saknieba un atkal izstiepa lūpas. Četrdesmit piastru mēnesī! Es tam neticu. Cik tad Ksani ir parādā?

-    Sešus simtus, Marta sacīja, pieklusinādama balsi. Ksani kundze baidās par bērniem, gadījumā ja viņi nevarēs maksāt.

Jašims neko nezināja par Ksani, bet jebkuram muļķim būtu redzama Martas lētticība un labdabība. Martai patika bērni, Paļevskis tā bija teicis. Viņš gudroja, vai tiešām viss ir ticis izplānots: aprēķināts, balstoties uz Martas finansēm, un Ksani ir nozudis, lai veidotu šīs situācijas priekšspēli. "Mani bērni, Marta! Ak vai, es tā baidos! Tikai četrdesmit piastru!"

-    Marta, Jašims stingri noteica, Ksani ir nabadzīgi cilvēki. Kur viņš varētu aizņemties sešus simtus piastru? Kāpēc lai viņam vajadzētu tik daudz naudas?

Marta gandrīz palēcās no pārsteiguma. Ai nē, efendi! Ksani ir godīgs un labs cilvēks. Viņš turklāt ir Ūdens ģildes loceklis. Viņiem vajadzēja to naudu, lai samaksātu ģildei. Ta bija iestāšanās nauda, saprotiet, lai nopirktu to amatu.

Jašims pakasīja galvu. Tas, viņš atzina, ir sakarīgs izskaidrojums. Ģilde gaidīs maksājumu Ksani bija kaut kas līdzīgs māceklim.

-    Bet tagad viņa nav, lai samaksātu? Piemērots laiks, Marta.

-    Viņš nav atgriezies, un viņa sieva ir nobijusies… Varbūt…

Viņa izdarīja mazu bailīgu kustību, uzskicējot iespēju, ko viņa negribēja izteikt skaļi.

Jašims dusmīgi piespēra ar kāju. Viņš sakrustoja rokas un skatījās kaut kur tālumā.

-    Un Ksani kundzei nav naudas?

-     Nav, efendi. Viņai nav. Un vēstnieka kungs ir ļoti laipns, bet Ksani kundze negrib, lai viņš kaut ko uzzinātu. Jūs saprotat, Jašim efendi?

-    Sasodīts! Jašims izsaucās. Labi. Kas ir naudas aizdevējs?

-     Kāds ebrejs. Viņu sauc Baradosa. Viņš dzīvo Balatā, bet Ksani kundze nezina, kur īsti.

-    Tad kā viņa plāno to naudu viņam nogādāt?

Marta skatījās lejup un bikstīja ar kāju grīdu. Jašim efendi, es domāju… varbūt kā īpašu labvēlību… iespējams, jūs varētu aiznest viņam to naudu. Jūs varētu uzzināt, kur viņš dzīvo. Lūdzu!

Jašims vēlreiz piespēra ar kāju un dusmīgi sacīja: Baradosa. Balata, četrdesmit piastri. Ļoti labi, Marta. Nē, jūs varat paturēt savu naudu. Es jums pierādīšu, ka varu būt vēl lielāks muļķis nekā jūs un jūsu saimnieks. Un, kad Ksani būs atradies, viņš var vērsties pie manis.

Marta sāka protestēt, turēdama izstieptā rokā savu mazo naudas maciņu, bet viņš to atstūma.

Iedams ārā, Jašims gandrīz vai aizcirta durvis, tomēr savaldījās. Pēdējā brīdī viņš atcerējās, ka viņam jau vajadzēja būt aizgājušam pirms desmit minūtēm.

-    Asinskārie albāņi! viņš klusi sacīja. Balata!

51

Pirms došanās pāri Zelta Ragam uz Balatu Jašims iegriezās Šišhanes kebabu ēstuvītē. Brīžos, kad Jašims nejuta vajadzību vai vēlēšanos gatavot, viņš gāja uzmeklēt kaut ko vienkāršu: pupiņu sautējumu, iespējams, spēķu zupu, ko bija ieteicis viņa vecais paziņa Zupas ģildes meistars, kura prasības pēc striktas vienkāršības bija pat kvēlākas nekā pašam Jašimam. Jašims bija aizdomīgs pret publisko restorānu piedāvājumu: labākie rezultāti tika sasniegti, ievērojot tradīcijas un nelietojot neko citu kā vien labu garšas izjūtu un kvalitatīvākās sastāvdaļas. Tik daudzas dzīves ir tikušas veltītas pupiņu piyaz[69] vai tarator[70] uzlabošanai; Jašimam bija tikai viena dzīve. Būtu muļķīgi neizmantot izdevību.

Nabaga Lefevrs: tā bija kļūda iedomāties, ka šis vīrs kaut ko saprot no kulinārijas. Turki izmēģināja, izgaršoja un uzlaboja ēdienus jau tad, kad franki vēl apgrauza gaļu no kauliem, ko turēja abām rokām!

Uz ielas pie kebabu ēstuves uz marmora plāksnes starp aitu galvām un kājām, jogurta bļodām un bieza vārīta saldā krējuma traukiem bija novietoti sagriezti salāti, marinēti dārzeņi un dažas uzkodas. Oficiants ar tīru dvieli dzenāja mušas. Viņš pamāja Jašimam. Ēstuves plauktos spīdēja un laistījās porcelāna podi, šķīvji un glāzes, kaktā rotaļīgi čaloja maza strūklaka. Tur atradās stiklots aizslietnis, pie kura vīrs ar garām ūsām pārvaldīja nelielu sīrupa krūku un konservētu augļu vāžu impēriju. Pie otrās sienas kūpēja ķieģeļu un māla grils, izlikts ar mazām oglītēm. Uz iesmiem bija uzdurti dažnedažādi gaļas gabaliņi; mazie iesmi čurkstēja un paukšķēja virs liesmām. Šad un tad pavārs ar plikām rokām uzmeta pa jaunai porcijai uz karstajiem ķieģeļiem un, kad gaļa sāka kļūt kraukšķīga, noņēma to.

Jašimu aizveda uz vietu galerijā, no kurienes viņš varēja skatīties lejā uz pavāru. Viņš redzēja, kā pavārs pasvārsta rokās kofte kebabu garšvielu maisījumā un norauš gaļu no iesma uz svaigi sagatavotas maizītes. Jašims jutās izsalcis: viņš apspriedās ar oficiantu un izlēma, ko ēdīs. Maziem malciņiem dzerdams rāceņu sulu, Jašims palūkojās apkārt. Cik varēja noprast, te iegriezās strādnieki, ļaudis, kas nāca paēst, nevis dīki pasēdēt pie kafijas un pīpes. Kāds drukns maza auguma vīrs ar skūtu galvu atgādināja Jašimam viņa seno draugu Muratu Esleku. Viņš bija Stambulas tirgus sagādnieks, dzīvespriecīgs, godīgs jauns cilvēks, kas bija palīdzējis Jašimam tajā nedēļā, kad likās, ka visa pilsēta eksplodēs no bailēm, dusmām un zaudējuma izjūtas. Palīdzība pat nebija īstais vārds: Esleks reiz bija izglābis viņa dzīvību.

Tas, protams, nebija Murats Esleks, kas mērcēja kebabu sarkano piparu pārslās uz sava šķīvja un paliecās uz priekšu, lai to apēstu; vienkārši kāds, kas bija viņam mazliet līdzīgs. Taču kopš šī brīža Jašims pacēla acis katru reizi, kad kāds ienāca pa durvīm. Tadas vīzijas nekad nebija nejaušas, Jašims par to bija pārliecinājies. Esleks tirgus pazinējs, tas būtu vajadzīgais cilvēks, ar ko tagad varētu aprunāties.

Jašims sajuta jēra gaļu smaržojam uz oglēm un pašu ogļu tīro, svilinošo smaržu. Viņam nebija nekas pret Ksani. Viņš varētu būt līdzīgs šiem mierīgajiem, smagi strādājošajiem ļaudīm, kas sēdēja tepat blakus; vīrs ar sievu, diviem bērniem un pilnīgi saprotamām ambīcijām un vēlmēm. Viņam bija dota iespēja izrauties no nabadzības, un viņš šo iespēju bija satvēris ar abām rokām. Vīrs, ko varbūt varēja pat apsveikt.

Tiesa, parāds bija bīstams pamats. Jašimam pašam bija tikai goda parādi: tādi kā pret Esleku, kas glāba viņa dzīvību, kā pret draugiem, kas viņu visādi atbalstīja, un pret neskaitāmiem citiem ļaudīm, kuri deva viņam to, kas viņam bija vajadzīgs, tikai tāpēc, ka bija labi cilvēki. Bet Ksani vismaz nebija no tiem bezcerīgajiem parādniekiem, kuri nekad neatdod parādu, nebija nekrietnu un viltīgu plānu izgudrotājs. Tādi plāni parasti noved pie trūkuma un neattaisno tuvinieku mīlestību un uzticēšanos. Viņam bija radusies izdevība. Aprēķins bija saprātīgs: ar kārtīgu darbu viņš atmaksās pamatkapitālu. Žēl, ka Ksani bija sūtīts aizņemties no svešinieka. Iespējams, viņam nebija laika veikt vajadzīgo ceļojumu uz dzimteni kaut kur Albānijas kalnos.

Tika atnests Jašima kebabs. Viņš paņēma kūpošo jēra gaļas gabalu pirkstos un izbaudīja tā faktūru: tā bija laba gaļa. Viņš ielika to mutē un ar to pašu roku nolauza maizes gabaliņu. Jašims pie sevis nobrīnījās, ka nekad agrāk šeit nav ēdis, viņš noteikti atnāks te vēl kādu reizi.

Viņš paskatījās lejā uz ēstuves zāli. Tur bija pavārs, kas tīrīja grilu, otrs vīrs, kas smēla sīrupu no krūkas, kura bija paredzēta ho§af[71] atdzesēšanai: viņi bija ģildes locekļi. Oficiants bija teicis, ka ūdens nāk no Horosānas avota, un Jašimu pārņēma tāda omulīga sajūta, ka šeit viss tiek darīts labi, nesteidzīgi un saskaņā ar pareizo formulu. Ksani pats bija spēris šo soli, vai ne? No parasta durvju sarga līdz dižciltīgas ģildes loceklim!

Stambula, protams, bija ūdeņu pilsēta, bet sāļūdeņu. Sāļūdens no trim pusēm un pusmiljons ļaužu, kam vajadzēja mazgāties un dzert svaigu ūdeni katru dienu. Parīzei bija Sēna, Londonai Temza, pusi no Osmaņu impērijas pilsētām apūdeņoja Donava, bet Stambulai lai cik perfekts būtu tās novietojums bija tikai Saldie Ūdeņi. Skaists nosaukums nožēlojamiem strautiņiem, kas urdzēja Zelta Raga grīvā. Ūdens, kura pietiktu vienam ciemam.

Caurules un kanāli, šifoni un akvedukti: piecpadsmit gadsimtus šī pilsēta bija sūkusi ūdeni no kalniem austrumos, kur strauti un upītes tecēja caur ozolu un dižskābaržu birzīm. Pati Stambula, protams, bija koku pilsēta; vecais Janičāru koks, kas atradās tās centrā, hipodromā, bija kā spēcīga sakne, no kuras radās citi koki cipreses un platānas, pat vecais mezglainais ozols, kas bija izpleties virs ūdens Galatas kalnā. Un Belgradas mežs līdzinājās īstiem džungļiem.

Jašims te nebija spēris kāju divdesmit gadus viņš bija pārsteigts, ka tik daudz. Grigora dzēlību laikā, cenšoties saglabāt veselo saprātu, viņš dažkārt devās izbraukumā divričos uz kalniem un visu dienu pastaigājās koku paēnā. Viņa atmiņās tur mita dīvaini ļaudis, un kebabu ēstuves smaržas viņam atgādināja ogļdeģus, viņu koniskās būdas, čigānus ar saulē iedegušu seju, ļaudis, kas dzīvi sarunājās pilnīgi nesaprotamās valodās. Tur bija to serbu pēcteči, ko Mehmets II Iekarotājs bija nometinājis kalnos un kas deva mežam vārdu. Arī Ūdens ģildes vīri būtu varējuši tur mitināties, kaut gan Jašims nekad viņus netika redzējis, tikai skaistos rezervuārus, kurus viņi apkalpoja un no kuriem pāri marmora plāksnēm kā sloksnēs slīdēja ūdens. 1a bija vieta, kur, meldros nepārtraukti pārojoties, viņu izsmēja pat vardes.

Jašims zināja, ka Stambula ņem ūdeni no šiem mežiem, bet viņam bija tikai aptuvena nojausma, cik ūdens patērē vertikālā spiediencaurule viņa pagalmā vai pilsētas strūklakas. Albāņu Ūdens ģildes vīri Romas impērijas tradīciju mantinieki, kuras akveduktus viņi atdarināja un atjaunoja, bija tik pieredzējuši šajā dzīvajā un mistiskajā mākslā, ka tās noslēpumi tika nodoti no tēva dēlam. Un tie tūkstoši, kas dzēra un mazgājās, gatavoja ēdienu un atsvaidzināja savas nogurušās acis un ausis, skanot strūklu melodijām, neaizdomājās par to vairāk kā par suņiem vai kaijām, vai ielas segumu zem kājām.

Tatad tās bija slepenās zināšanas, ko piedāvāja mācīties Ksani. Sešsimt piastru, galu galā, nemaz nebija tik ļoti daudz maksāts.

Jašims paberzēja rokas ar citrona šķēlīti un iemērca pirkstus mazgājamā traukā.

Murats Esleks vēl nebija parādījies. Bet tas bija tikai laika jautājums, Jašims apmierināts nosprieda, iemērcis salvetes galu bļodā un ar audumu viegli noslaucījis lūpas.

52

Šaurās ieliņas beidzās dažus jardus pirms Balatas laivu piestātnes. Jašims atradās tādā kā piltuvē starp vecām mājām ar sapuvušiem, no pelējuma zaļiem pamatiem, viņš kāpa pāri atkritumu kalniem, kas bija izmesti uz pārejām, un, pacēlis veļas auklu galvas augstumā, mēģināja pārvarēt akmeņus un bedres. Balatas ielas ziemā bija necaurejamas, pat vasaras vidū dažas bija mitras un gājējam zem kājām šļakstēja no aļģēm zaļi dubļi, gaisā vēdīja salkana trūdu smaka. Daži bērni, uz kuru noskūtajām galvām atklājās sarkani cirpējēdes radīti plankumi, sekoja viņam pa šaurajām ieliņām. Sievietes turbānos, kas sedza viņu matus un arī ausis, vēroja viņu no māju durvīm; ieliņas bija tik šauras, ka viņš juta savu apmetni slaukām māju sienas, kad gāja tām garām. Laiku pa laikam viņš apstājās, lai pajautātu ceļu vispirms rabīnam garā tērpā, pēc tam gludi skūtam jaunam cilvēkam ar yarmulka[72] galvā un visbeidzot dendijam ar olīvkrāsas ādu un eiropeiskās biksēs, kurš laiskojās pie kādas nišas sienā.

Kāds vecāks vīrs ar plānu, baltu bārdu piesardzīgi nāca Jašimam pretī pa ielu, ar spieķi taustīdams zemi sev priekšā un šad tad līdzsvara noturēšanai pieskardamies sienai.

-    Piedodiet, efendi, Jašims sacīja. Es meklēju Baradosu.

Vecais vīrs pieskārās sienai ar pirkstu kauliņiem.

-    Jums vajag naudu?

-     Es gribu samaksāt kādu parādu.

Vecais vīrs aizgrieza galvu, nospļāvās un izstiepa savu spieķi.

-    Vai jūs zināt, kur es varu viņu atrast?

Vecais vīrs nomurmināja pāris vārdu un devās projām. Jašims juta pirkstus sastingstam un savelkamies.

Kad vecais vīrs bija prom, Jašims devās atpakaļ pa ceļu, pa kuru bija nācis. Viņam, kas bija kājām izstaigājis gandrīz visu Stambulu, Balata joprojām likās kā labirints, bet, tiklīdz viņš atrada ceļu uz platākajām ielām, viņš atcerējās, kā var sameklēt Rebekas veikaliņu.

Rebeka ironiski uzsmaidīja Jašimam, kad, zvaniņam iešķindoties, viņš iesoļoja veikalā.

-    Jašim efendi!

Viņai bija mazliet vairāk nekā piecdesmit gadu, viņa bija garāka par Jašimu, ar milzīgu sarkanu matu kaudzi uz galvas, tumšiem vasarraibumiem, eleganti veidotām uzacīm un pārsteidzoši skaistām lūpām.

-     Esmu apmaldījies, Jašims atklāti paziņoja. Apmaldījies un atraidīts. Palīdzi man, Rebeka!

Rebeka smējās. Viņai bija trīs zelta zobi. Tu izskaties satraukts un dusmīgs. Es tevi uzcienāšu ar ayran[73].

Viņa divos platos soļos pagāja Jašimam garām un izbāza galvu pa durvīm. Jašims dzirdēja viņu griezīgi nosvilpjamies.

Rebeka iesprauda rokas gurnos. Tatad tu esi atnācis uz mūsu pilsētas daļu. Tev tā liekas netīra un ļaudis nelaipni un neizpalīdzīgi.

-    Es neteicu… Jašims sāka protestēt.

-    Nē, bet es to redzu. Taču, ja tu ieietu kādā no mājām, tu pārliecinātos, ka tajā nav ne traipiņa. Mūsu mājas ir tik tīras, ka varētu ēst pat no grīdas.

-    Es zinu. Jašims pacēla roku. Rebeka sakrustoja rokas uz krūtīm. Ienāca mazs zēns ar noskūtu galvu, nesdams sudraba paplāti.

-    Mēs esam tādi paši. No paskata ne visai, vai ne? Mēs varam šķist rupji, taču tas ir līdzīgi kā ar netīrību ielās. Jūsu cilvēki nemeklē zeltu sārņos un izdedžos. Vai tu saproti, par ko es runāju?

Jašims pamāja un paņēma ayran glāzi.

-    Tāpēc mēs spējam dzīvot mierā. Ne tā kā tie grieķi. Viņa nosprauslājās. Viņi grib izrādīties, palielīties ar jebko, kas viņiem pieder. Vai tie ir dārgakmeņi vai laime. Viņi apkaras ar saviem dārgakmeņiem un staigā apkārt smaidīdami. Ja viņus māc kāds sarūgtinājums vai liksta, viņiem tūdaļ ir garš ģīmis un ārkārtīgas bēdas. Šodien grieķis ir tavs labākais draugs, bet nākamajā dienā viņš grib tevi noglināt, satiekot uz ielas. Grieķis ir kā bērns. Viņš katru dienu sāk kā no baltas lapas. Ebrejs ir cilvēks. Cilvēks, kurš atceras, atceras katru dienu.

-     Ko atceras?

Rebeka paskatījās uz viņu un papurināja galvu. Pār viņas seju šūpojās matu cirta, viņa to atmeta atpakaļ. Ak, viņa ierunājās, tu nekad to nesapratīsi.

Jašims pasmaidīja: viņš zināja, ka viņai ir taisnība. Viņš prātoja: vai tā bija spāņu valoda, kurā viņi joprojām runāja? Par AUAndalus[74] ebreji līdzīgi kā mauri sēroja kā par zaudētu paradīzi, kuras atslēgas tiek glabātas kādā no Granadas pagrabiem. Vai arī tas bija apsolījums? Spānija tā jau ir pagātne. Un ir pagājuši gadsimtu gadsimti, kopš ebreji ir saņēmuši zīmi.

Jašims iztukšoja glāzi un uzmanīgi nolika to uz letes. Ja tava atmiņa ir pietiekami laba, viņš ironiski bilda, varbūt tu man vari pastāstīt, kur dzīvo augļotājs Baradosa.

Rebeka saknieba lūpas. Tu esi kārs uz nepatikšanām, viņa sacīja.

53

Jašims izvēlējās ceļu pāri atkritumiem, kas bija savākti pagalmā, virs viņa galvas nokarājās trīs koka balkonu rindas, kuras aizēnoja gaismu. Vēsais gaiss smakoja. Jašimam nācās klauvēt vairākas reizes, līdz ķērcoša balss pavaicāja, ko viņš vēlas. Viņš pielika lūpas tuvu durvīm.

-     Es gribētu parunāt par parādu.

-    Parunāt, parunāt. Kas ir runas? Sekoja ilgs klusuma brīdis, tad klikšķis. Durvīs atvērās maza lūka un parādījās acs. Vai mēs esam pazīstami?

-     Es te esmu Ksani uzdevumā. Viņš ir albānis. Aizņēmās sešsimt piastru.

-Kad?

-    Apmēram pirms sešiem mēnešiem.

Lūka atkal aizcirtās. Iekšpusē viņš varēja saklausīt, kā Baradosa pie sevis kaut ko murmina.

Acs parādījās atkal. Kas ir kopā ar jums?

Jašims paskatījās apkārt. Pagalms bija tukšs.

-    Es esmu viens, Jašims sacīja.

-    Vai jūs neatkāptos un neparādītu man savas rokas?

Jašims iegāja istabā bez logiem. Baradosa aizšāva bultas un, turēdams rokās sveci, aizkliboja uz telpas tālāko galu pie galda. Aukstais gaiss smakoja pēc kāpostiem un sviedriem. Tik tīrs, bija teikusi Rebeka, ka var ēst no grīdas. Viņam gribējās aiziet viņai pakaļ un atvest uz šejieni.

Baradosa nolika sveci uz galda un saberzēja rokas. Auksti?

Viņš bija maza auguma virs, mazliet salīcis, ar pelēku, kuplu bārdu un mazām baltām rokām, ko viņš turēja sev priekšā uz krūtīm kā vāvere. Viņš varētu būt tiklab četrdesmit piecus, kā arī septiņdesmit piecus gadus vecs, taču viņam bija, kā Jašims pārsteigts ievēroja, mākslīgie zobi: viņam runājot tic klikšķēja mutē. Augļotājs bija ģērbies tumšos vilnas svārkos ar rakstainu šalli ap pleciem. Viņa klusēšana bija nogaidoša.

-    Ksani, Jašims sacīja. Esmu atnācis samaksāt.

-     Ak tā? Vecais vīrs pavīpsnāja. Jūs nākat samaksāt, vai ne?

-    Es nāku kā draugs.

-    Ak draugs, patiešām? Baradosa paberzēja zodu. Vai runa ir par kapitālu vai procentiem, efendi?

Jašims pameklēja apmetņa kabatā un izvilka naudas māsiņu. To ieraugot, Baradosas acis iegailējās. Jašims mierīgi turēja maisiņu rokā.

-     Par procentiem. Četrdesmit piastri.

-    Četrdesmit piastri? Baradosa šķita pārsteigts.

-    Ksani nevarēja atnākt, Jašims teica.

Baradosa skatījās te uz naudas maku, te uz Jašimu. Viņa galva kustējās tikai mazliet.

-    Vai jūs pazīstat Ksani, efendi?

Jašims negribīgi pamāja. Viņš jutās apmulsis. Vecais vīrs nekustējās.

-    Viņi lūdza mani atnākt. Atnest maksājumu.

Baradosa lēni virzīja plecus uz augšu, tā ka tie gandrīz sasniedza ausis. Tad viņš tos nolaida. Jašims noskaitīja naudu uz galda.

-     Četrdesmit piastri. Viņš pacēla acis. Baradosa viņu vēroja. Tad viņa apakšlūpa izstiepās platā smaidā, atklādama mazu, dzeltenu zobu rindu.

-    Četrdesmit piastri, efendi? Kāpēc jūs domājat, ka es gribēšu pieņemt jūsu naudu?

Viņš apgāja apkārt galdam, uzlika rokas uz aizšaujamām bultām un atvilka tās.

-    Viņš jums ir parādā sešsimt piastru!

-    Vai tā viņi jums teica, efendi? Baradosa plaši atvēra durvis un paskatījās ārā.

Jašims juta noplokam labās gribas uzplūdus, kas viņu pavadīja kopš kebabu ēstuves apmeklējuma. Viņa pirksti sažņaudzās. Vismaz viņš bija nosargājis Martas mazos ietaupījumus.

-    Nav bijis nekāda parāda, vai ne? Tas skanēja kā apgalvojums, nevis jautājums. Lūdzu mani atvainot!

Viņš uzmeta pēdējo skatienu telpai. Pie durvīm stāvošā Baradosas acis šaudījās starp galdu un Jašima seju. Jašims paskatījās uz leju. Ta tur bija atradusies visu laiku. Atšķirta grāmata, kurā smalkā arābu rokrakstā bija rakstīts vārds "Ksani" un summa 600 piastri. Zem tā ar sarkanu tinti datums no ebreju kalendāra un vārdi: Pilnībā atmaksāts.

-    Tammuz mēnesī [75] , Jašims dobji ierunājās. Tas ir tikko sācies.

Baradosa tikko manāmi sarauca uzacis.

-    Tatad Ksani atnāca un samaksāja?

-    Kurš gan cits?

Tagad bija Jašima kārta paraustīt plecus. Jā, viņa teiktais skanēja kā atbalss. Kurš gan cits?

Pēc Baradosas tumšās istabas pagalms šķita gaišs. Viņš devās lejup pa līkumotajām ieliņām uz Zelta Raga pusi.

-     Kurš gan cits? viņš pie sevis murmināja. Viņa vaigus skāra vēsmiņa, tā nāca no ūdens. Viņš to pat nejuta.

Pilnīgi negaidīti, kā no zila gaisa, Ksani bija nomaksājis savu parādu. Un tad gandrīz tūdaļ viņš bija pazudis.

Tam nebija nekāds jēgas un loģikas: Ūdens ģildes loceklim būtu vajadzējis izbaudīt savu atbrīvošanos no parādiem.

Jašims pēkšņi apstājās. Viņš saprata, ka Envers Ksani ir pazudis uz visiem laikiem.

54

-     Es nezinu, kas viņi tādi bija, Jašim efendi. Es nebūtu viņiem ļāvusi kāpt augšā, ja būtu zinājusi. Šeit nekad nekas tāds nav noticis, un aprīlī es te būšu pavadījusi jau piecdesmit gadus.

Atraitne Matalja aizvēra acis un papurināja galvu. Viņa nebija sieviete, kas krita histērijā. Jašims pacietīgi stāvēja tumšajā priekštelpā, kur viņa to ar noliektu galvu bija gaidījusi.

-     Esmu pārliecināts, ka jums ir taisnība, Matalja hatun[76]. Vai jūs man varat pastāstīt, kas īsti notika.7

-    Atnāca divi vīri, efendi. Tīrot māju, es dzirdēju, ka atveras durvis. Tīrīšanas darbus es allaž veicu pēcpusdienās. Jūs taču to zināt, mans laipnais efendi.7 Pēcpusdienās.

Jā, un no rītiem arī, Jašims pie sevis nodomāja. Viņš apspieda vēlēšanos steigties projām. Atraitne Matalja bija piedzīvojusi šoku un savā īpašā veidā centās ar to tikt galā.

-     Bija arī daudz kur jāslauka putekļi. Nav tā, ka es būtu nolaidīga, efendi. Es negribētu, lai jūs tā domātu. Tomēr paklājos uzkrājas putekļi, vai esat to ievērojis? Man šķita, ka šī ir laba diena paklāju izdauzīšanai, efendi, saule spīdēja tieši pagalmā. Un paklāji bija drusku putekļaini, droši vien pagājis krietns laiks, kopš tie tika nesti ārā, es vēl nodomāju: noteikti ne šinī gadā. Kā gan es to būtu varējusi izdarīt pavasarī bija vienas vienīgas lietavas.

-    Tiešām, bija ļoti slapjš, jā, Jašims murmināja. Un tie divi vīri?

-     Es jau gribēju stāstīt, mans visupiedodošais efendi. Ir tā, kā es teicu. Es viņus nebūtu ielaidusi, ja būtu sapratusi. Es redzēju jūs izejam ārā, un tā es arī viņiem teicu. Viņi sacīja, ka pagaidīs. Viņi sacīja, ka ir jūsu draugi. Viņa saknieba bezzobaino muti. Es tagad neiešu tur augšā, efendi. Vispirms mēģināšu mazliet atgūties. Tagad jūs zināt, kā bija.

-     Paldies. Jūs visu esat izdarījusi pareizi, Jašims viņu mēģināja pārliecināt. Bet uztraukumam nav nekāda pamata. Lūdzu. Vienkārši apsēdieties un iedzeriet kādu tasi tējas!

Viņš turpināja runāt, līdz bija iestūmis veco dāmu viņas dzīvoklī. Viņš uzlika tējkannu uz plīts un pavadīja viņu līdz dīvānam. Tie vīri, vai viņi bija grieķi?

-    Grieķi? Iespējams. Es nezinu. Viņi noteikti nevarēja būt musulmaņi, mans vienīgais efendi. Kā zvēri, viņa piebilda, kad Jašims jau bija aizvēris durvis.

Jašims metās augšā pa diviem pakāpieniem reizē. Durvis kāpņu galā bija aizvērtas. Viņš tās pagrūda ar pirkstu galiem, un, kamēr tās lēni vērās vaļā, viņa acīm atklājās īsta vandalisma aina.

55

-    Suela, vai tu varētu kaut ko pateikt savai mātei? Pasaki, ka mans vārds ir Jašims. Es esmu lala.

Sargs: viņš cerēja, ka Ksani kundze sapratis. Parasti einuhi jeb lala Stambulā kalpoja ģimenēm: viņi pildīja pavadoņu pienākumus, bija aizstāvji, sūtņi un starpnieki.

Meitenīte sapratusi pamāja ar galvu, bet, kad viņa sāka runāt albāniski, māte tikai bezcerīgi šūpoja galvu.

-    Saki viņai, ka es gribu sameklēt jūsu tēvu.

Suelas acis uz brīdi iepletās. Izskatījās, ka meitene tūliņ sāks raudāt, taču viņa nodūra galvu un nomurmināja kaut ko albāniski. Viņas māte pacēla apsārtušās acis un skumji palūkojās uz Jašimu.

Ksani saņēma algā četrdesmit piastru mēnesī, daudz vairāk nekā bija pelnījis kā šveicars. Stambulā viņš bija ieradies pirms četrpadsmit gadiem; viņš bija pārdevis zemi Albānijā savam brālim, jo tās bija par maz, lai uzturētu ģimeni. Nē, starp viņiem nebija naida, pirms divpadsmit gadiem brālis bija atbalstījis viņu laulības. Abi vecāki bija miruši. Viņai ir bijusi dzīva māte, kas bijusi apmierināta ar precībām.

-   Tatad ģimenei ciemā nav ienaidnieku? Jašims apjautājās. Nav naida?

Sieviete kaut ko teica. Suela pārtulkoja: Kad Spētins bija zīdainis, mēs aizbraucām uz ciemu. Mēs braucām ar laivu. Tas bija ļoti tālu.

-    Kur jūs apmetāties?

-   Mana tēvoča mājā. Tēvabrālim ir četri bērni: divi puikas un divas meitenes. Meitenes man ļoti patīk. Mēs spēlējāmies katru dienu.

-    Un te tev ir Špētins, ar ko tu vari spēlēties.

Suela domīgi pamāja. Spētinam bija seši gadi, droši vien Suela jau bija pāraugusi mazu puišeļu spēlītes. Jašims neatlaidās. Vai jums ir kādi radinieki Stambulā?

-    Bija mana tēva tēvocis, bet viņš bija vecs un nomira. Mans tēvs bija… viņš… bija ļoti bēdīgs.

Jašims pārtrauca iztaujāšanu un palika stāvam, acis nolaidis. Instinkts viņam sacīja, ka Ksani pazušanai nav nekāda sakara ar ģimeni: tā bija kaut kādā veidā saistīta ar notikumiem pilsētā un ar parādu. Es gribētu pajautāt tavai mātei vai pēdējās dienās jūs neviens nav apciemojis? Kāds, kas prasītu naudu?

Neviena neesot bijis.

-     Un savā darbā vai jūsu tēvs ir laimīgs?

-    Mana māte saka, ka ir laimīgs. Viņš ir lepns, ka ir Ūdens ģildes loceklis. Man liekas… man liekas, viņš ļoti daudz strādā.

-    Esmu pārliecināts. Vai tava māte nezina, uz kurieni viņš varētu būt aizgājis?

Suela uzmeta mātei bailīgu skatienu. Nē.

-    Un draugi?

Meitene šaubījās. Viņa atkārtoja jautājumu mātei, kura tikai papurināja galvu un atkal skumji palūkojās uz Jašimu. Stambula, viņa nomurmināja.

-     Manam tēvam un mātei Stambulā nav draugu, Suela klusi paskaidroja.

Jašims pārlika. Tu saki, ka tēvam patika viņa darbs un viņš daudz strādāja. Vai darba laiks viņam katru dienu bija viens un tas pats?

Suela sarauca pieri, cenzdamās atcerēties. Sākumā viņš vienmēr bija mājās uz vakariņām. Bet pirms viņš… viņš… tad viņš palika darbā ļoti ilgi. Viņas lūpa ietrīcējās.

-    Es saprotu, Jašims ātri pārtrauca meiteni. Katru vakaru vai tikai dažreiz?

-     Dažreiz. Suela pagriezās pret māti. Abas dažas minūtes sarunājās. Kad Suela pagriezās pret Jašimu, viņas zods bija lepni izsliets.

-     Mana māte saka, ka pēdējā nedēļā viņš trīs reizes nāca mājās ļoti vēlu.

-    Vai jūs zināt, kāpēc?

Ksani kundzes skatiens nenoteikti klīda pa istabu. Mana māte saka, Suela beidzot pārtulkoja, viņiem esot bijušas problēmas ar ūdens padevi.

-     Jā, Jašims lēni noteica. Jā, man arī liekas, ka bija kādas grūtības.

Viņš piecēlās. Viņš gribēja piebilst: jūsu parāds ir samaksāts. Bet vārdi iesprūda viņam rīklē, it kā tie nestu līdzi kādu drūmu un nevēlamu nozīmi.

56

Jašims nokāpa lejā pa kalnu pie Diženās Portas un šķērsoja laukumu pretī Jaunajai mošejai, kurā viņš iepriekšējā naktī bija atradis nesējus. Ejot garām ēģiptiešu bazāra ieejai, viņš brīdi vilcinājās, tad ātri ieslīdēja iekšā. No bagātīgajiem kanēļa, krustnagliņu, ķimeņu, koriandra un saberzta ingvera aromātiem viņam sagriezās galva. Spilgtu, krāsainu "pulverīšu" kalni pacēlās gandrīz no katras letes, pikantās garšvielas uz šo lielo pasaules tirdzniecības bāzi bija atvestas no visām pasaules malām: no Indijas krastiem un Ķīnas kalniem, no Persijas un Arābijas, un no dienvidjūru salām arābu kuģos ar trīsstūrveida burām, lielajās Vidusjūras galeonās, ar kamieļu un mūļu karavānām. Pāri tuksnešiem, cauri bangainām un mežonīgām jūrām un šķērsojot leģendāru kalnu grēdu pārejas, tās bija iegūtas maiņas ceļā un godīgā cīņā, pirktas un zagtas, kļūdamas arvien vērtīgākas un retāk sastopamas, līdz beidzot tās sasniedza šo tirgu uz Eiropas robežas un izgaisa zupās vai dažādos rīsu ēdienos.

Jašims, savu iedomu vīziju apreibināts, apstājās. Kādu pasauli cilvēks ir izveidojis! Kādus piedzīvojumus viņš uzņēmies tikai tāpēc, lai piešķirtu savam ēdienam krāsainību un pikantumu! Bazārs patiesi bija dārgumu krātuve un tomēr nekas nemainītos, ja vējš pēkšņi sagrābtu šos pulveru kalnus un izkaisītu pa vējam. Neviens nenomirtu badā, un impērijas tāpēc nesabruktu. Pat akmeņi pašā bazārā smaržotu pēc garšvielām vēl tūkstoš gadus, no šī brīža sākot: nu un tad?

Kaut kā tik triviāla un gaistoša dēļ ļaudis bija spējīgi cits citu nogalināt. Par ideju, kas bija tikpat nemateriāla kā smaržas, kas pacēlās no daudzkrāsainajiem pulveru kalniem, cilvēki bija gatavi mirt. Pilsētā pazudis imigrants, kas pūlējās uzlabot savus dzīves apstākļus un nodrošināt bērniem nākotni: kādēļ? Liekas, nekas nebija nozagts. Bet varbūt ticis realizēts kāds sapnis, varbūt runa bija par kalpošanu kādai idejai. Lefevrs: miris uz ielas. Viņam nebija naudas, un paņemts arī nekas nebija. Iespējams, noslepkavots kādas grāmatas dēļ: dažas piezīmes par pilsētu, kuras vairs nav, sen aizgājuša, miruša cilvēka domas un atmiņas. Bet pilsēta turpināja elpot, ēst un gulēt. Plovu var ēst arī bez safrāna.

Viņš pameta Garšvielu tirgu pa ziemeļu vārtiem, lai turpinātu līkumot pa Lielā bazāra alejām, arkādēm un pasāžām. Viņš nopirka jaunu plecu šalli un izpētīja dažus vecus Korassian paklājus. Viņš paminstinājās pie angļu piekaramo atslēgu komplekta, pirms nolēma, ka tās viņam tomēr nav vajadzīgas, nopirka dažus vienkāršus porcelāna šķīvjus un beidzot cauri grāmatu tirdziņam devās uz māju pusi. Gulandra veikals bija aizslēģots.

Atraitne Matalja un viņas palīdzes bija paveikušas pamatīgu darbu. Grīdas bija izberztas. Sienas bija par jaunu izbalsinātas un staroja zeltainajā pēcpusdienas saulē. Viņa saimniece bija atradusi dīvānam pārklāju un nomainījusi dažus spilvenus, bet tukšie grāmatplaukti atgādināja cilvēka skeletu. No virtuves krājumiem bija palikuši tikai metāla izstrādājumi, dzelzs katli un naži. Istaba smaržoja pēc ziepēm.

Jašims apsēdās uz dīvāna malas un iztina ēģiptiešu tirgū iegādātu miniatūru paciņu. Salocītajā papīrā atradās viens iedzeltens pelēkās ambras gabals dīvainākā farmakopejas substance, kas atrodama tik reti, ka viens no sultāniem pat tika nopelts par to, ka ambru lietoja bārdas kopšanai. Pelēkā ambra tika vākta Atlantijas okeānā un tā piekrastē, simtiem jūdžu attālumā no šejienes, un, kā Jašims bija dzirdējis, tā veidojas kašalota gremošanas orgānos.

Tas smarža bija salda, tomēr ne salkana, tā bija arī neatvairāma un visu pārņemoša, visstiprākā, vispiesātinātākā smarža visā pasaulē. Jašims atlaidās uz dīvāna ar mazītiņu pelēkās ambras gabaliņu uz vēdera.

Smarža lēni iezagās un izplatījās pa tukšo istabu, neredzami pārņemdama to un it kā iespiezdamās gaisā.

57

Staņislavs Paļevskis bija iekārtojies krēslā pie dzīvojamās istabas loga ar glāzi pa ķērienam, Gillija grāmatu rokās un pudeli sasniedzamā attālumā, kad viņš pamanīja, ka viņa istabā kaut kas nav tā kā parasti.

Viņš apmulsis paskatījās apkārt un paraudzījās pa atvērto logu. Meitene Suela sēdēja zem koka un skatījās, kā viņas brālis ar zariņu zīmēja netīrajās smiltīs, viņa sejā bija koncentrēta izteiksme. Paļevskis paostīja gaisu, tad savu glāzi. Viņa skatiens krita uz trauku skapi, kas atradās zem Jana III Sobeska portreta eļļas tehnikā šis vīrs vadīja uzvarētāju karaspēku kaujā pie Vīnes. Viņš diezgan ilgi lūkojās uz skapi un tad, nesaprašanā kaut ko noņurdējis, piecēlās un gāja apskatīt puķes.

Marta bija vāzē sakārtojusi ļoti skaistu kompozīciju no vēlajām turku šķirnes tulpēm ar krokotām malām. Pārbraucot ar pirkstu galiem pa trauku skapja virsmu, Paļevskim likās, ka viņa to ir nospodrinājusi.

Viņš devās atpakaļ uz savu krēslu, dziļi iegrima tajā, pacēla ceļgalus, pēdas atbalstīja pret slēģa dēli un iedzēra malciņu no glāzes.

Tas viss ir ļoti neparasti, viņš pie sevis nodomāja. Nabaga Marta! Ta lieta ar Ksani viņu droši vien nomāc vairāk, nekā viņš bija domājis.

Kur, pie velna, tas nožēlojamais vīrs ir palicis?

58

Jašims sabikstīja pelnus ogļu pannā, iemeta tajā mazliet ogļu un pūta uz tām, līdz tās iedegās. Kamēr kokogles sakarsa, viņš iztukšoja savu grozu. Milti, rīsi, eļļa tos viņš bija nopircis nebūtībā aizgājušo produktu vietā, bet vēl būtu jāsameklē jauni trauki to glabāšanai. Papīrā ietīta sviesta pika. Viņš sarauca pieri domādams citas domas, viņš bija aizmirsis piparus.

Jašims piegāja pie loga un paskatījās lejup uz ielu. Ta bija tukša. Viņš izliecās pa logu un nokliedza: Elvan!

Viņš atgriezās pie uguns, izņēma trīs nogatavojušos baklažānus un apslaucīja tos ar mitru drānu. Viņš nolika tos uz oglēm, tad paņēma sviesta piku un iemeta to mazā pannā. Impulsa vadīts, Jašims pacēla pannu pie deguna un pasmaržoja: tā tomēr smaržoja perfekti tīri, un viņš, juzdamies vainīgs, nolika to maliņā uz ogļu pavarda, kur sviests ātrāk izkusīs.

Viņš apgrieza baklažānus un devās atpakaļ pie loga. Elvan!

Sviests slīdēja uz pannas otru pusi, tāpēc viņš pamaisīja to ar koka karoti un vēroja, kā tas sāk mest burbuļus. Viņš paņēma miltus kreisajā rokā un sāka tos lēni kaisīt sviestā, kas joprojām čurkstēja, vērojot, kā no miltiem veidojas mīkstas piciņas, bet pēc tam dzeltena bumba.

Jašims noņēma pannu no uguns, vēlreiz apgrieza baklažānus un piegāja pie loga.

Uz ielas, iespraudis rokas sānos, stāvēja mazs puika.

Elvan! Tas esmu es, Jašims!

Puika paskatījās augšup.

-     Lūdzu, atnes man mazliet piena. Un baltos piparus, ja vari dabūt, Jašims sauca. Elvans izstiepa roku, Jašims meta monētu, puika, kā vienmēr, to veikli noķēra.

Kad baklažānu miziņa bija pārogļojusies, Jašims ietina dārzeņus drānā. Viņš uzasināja nazi un pēc pāris minūtēm ar asmeņa malu sāka miziņu srāpēt nost. Zem melnās "ādas" baklažānu "gaļa" bija balta; viņš atcerējās Mavrogordato rokas uz galda un savieba seju.

Ienāca Elvans ar piena krūzi un piparu tūtiņu.

-    Vai atcerējies baltos?

-    Protams, efendi. Mazajā sejiņā parādījās aizvainotas nevainības izteiksme, un Jašims iesmējās.

-    Tu vari paturēt atlikumu, viņš teica.

Jašims noslaucīja baklažānus ar mīkstu drānu, tad saspaidīja tos piestā. Pēc tam viņš atkal uzkarsēja pannu un lēni sāka pievienot maisījumam pienu pilienu pa pilienam.

Perā, Francijas vēstniecībā, vēstnieks droši vien jau raksta ziņojumu. Jašima lieta veidosies vārdu pa vārdam, tā kļūs lielāka un nozīmīgāka parastajā diplomātiskajā manierē: nevienu neapvainojot, tikai uz daudz ko norādot.

Pie durvīm kāds klauvēja. Jašims sarauca pieri. Elvan? Viņš sauca, neatraudams acis no pannas.

Viņš dzirdēja kādu atbīdām aizšaujamo bultu un juta pār skaustu pārskrienam tirpas.

Jašims ļoti uzmanīgi nolika pannu malā un paskatījās uz durvīm, kas lēni vērās uz iekšu, tad uz nazi, kas bija iesprausts bluķī.

-    Kas tur? viņš sauca. Kas tur ir?

59

Mavrogordato kundzes seja bija sastingusi. Mavrogordato kungs garā galda pretējā galā uzmeta viņai zibenīgu skatienu un turpināja ēst jēra gaļu.

Mavrogordato kundze vēroja, kā sulainis livrejā novieto šķīvi uz mazā galdiņa.

-    Aleksandra šķīvju komplektu tu vari nest projām, Dmitrij. Kad viņš atnāks, varēs paēst virtuvē. Un pasaki viņam, ka viņu vēlas redzēt tēvs.

-    Jā, kundze.

Dmitrijs izgāja. Mavrogordato kungs paņēma nazi un dakšiņu.

-    Tatad! Viņas balss skanēja asi un griezīgi.

Viņa rokas sastinga pusceļā.

-    Tatad! Un jūs šādā brīdī varat ēst!

-    Mums ir jāēd, Kristīn, citādi mēs mirsim, skumji teica Mavrogordato kungs. Viņš neizlēmīgi pacēla nazi virs jēra gabala uz šķīvja.

Mavrogordato kundze cieši viņu uzlūkoja. Dažkārt, Mavrogordato kungs, ir jāizvēlas starp negodu un nāvi.

-    Tagad, Kristīn, lūdzu… viņš uzmanīgi nolika nazi un dakšiņu blakus šķīvim.

-   Starp negodu, Mavrogordato kungs, viņa modulēja balsi. Šoreiz es gribētu, lai jūs runājat ar Aleksandru. Ja viņš tā turpinās, savu slikto reputāciju būs godīgi nopelnījis.

Mavrogordato pamāja ar galvu.

-     Reputāciju, Mavrogordato. Un tai Ipsilanti meitenei ir gandrīz septiņpadsmit.

Mavrogordato pamāja ar galvu.

-     Mēs nedrīkstam ļaut precībām izjukt. Ipsilanti varbūt nav tik bagāti, bet viņiem ir… viņas galva mazliet nodrebēja. Viņa nevarēja izdabūt pār lūpām īsto vārdu.

Mavrogordato pamāja ar galvu. Viņš samirkšķināja acis, tad atkal ķērās pie naža un dakšiņas. Šodien pie manis bija atnācis savāds vīrs, viņš ikdienišķā tonī sacīja. Mavrogordato kundze neatbildēja.

-    Viņš bija… viņu sauc Jašims. Es domāju, ka viņš ir einuhs. Pēc piecām minūtēm, kad Mavrogordato jērs uz šķīvja jau bija

atdzisis, viņš vēlējās, kaut nebūtu mainījis tematu.

60

Jašims paņēma nazi un paspēra pāris soļu uz puspavērto durvju pusi.

Durvīs stāvēja sieviete. Viņai mugurā bija zils ceļojumu apmetnis ar atlasa apmali, tā kapuce bija pacelta, lai aizsegtu seju. Ārzemniece. Uz grīdas viņai blakus bija nolikts mazs sakvojāžs ar ādas rokturi.

Jašima pirksti atslāba. Viņš soli atkāpās.

Sieviete pacēla rokas un noņēma kapuci. Brūnas cirtas krita uz viņas pleciem, un stingrais brūno acu skatiens sastapās ar viņa skatienu.

-    Jūs esat Jašims efendi, n'est-ce pas?

Viņas balss bija maiga un gaiša. Jašims, nevarēdams parunāt, pamāja ar galvu.

-    Trиs bien.[77] es esmu lefevra kundze. kur ir mans vīrs?

Jašims juta asinis iesitamies ausīs. Viņš dzirdēja sevi sakām: Entrez, madame, je vous en prie,[78] un noliecās, lai paceltu viņas somu. Viņa izkustējās tajā pašā brīdī, un viņu pleci saskārās.

Jašims norādīja uz dīvānu.

Lefevra kundze apskatīja viņa mājokli, un Jašims ievēroja, ka viņa ir gara, gandrīz viņa augumā. Viņa šķērsoja istabu ar garkājainu sieviešu grāciju, nogludināja apmetni aizmugurē un apsēdās uz dīvāna malas. Reizē ar galvas kustību viņa izbrauca roku caur sprogainajiem matiem, lai atbrīvotu tos no apmetņa apkaklītes. Zem apmetņa viņai bija blūze un skujiņu rakstā apdrukāti kokvilnas svārki, no apmetņa apakšas uz Jašimu vērās melnu laiviņu purngali. Vakara saule viņas cirtām piešķīra sarkanīgu nokrāsu, tā skāra arī vaiga izliekumu. Viņas acis, Jašims ievēroja, bija milzīgas.

Sieviete uzsmaidīja viņam nogurušu smaidu. Lūdzu, viņa teica, pasniegdamās pēc somas. Ta bija Jašimam rokās. Viņš bija to aizmirsis.

Jašims nolika to uz grīdas pie viņas kājām.

-     Es gatavoju ēst, kad jūs ieradāties, viņš kautrīgi teica. Viņš nezināja, ko vēl lai saka. Sieviete paskatījās uz leju un ieraudzīja viņa rokās nazi. Viņš aizgriezās, lai to noliktu. Lefevra kundze. Man nebija ne jausmas.

Viņa savilka seju tādā izteiksmē, kas varētu nozīmēt "Ko es tur varu darīt?".

Jašims pārlaida roku pār uzacīm. Vai jūs, kundze, tikko esat ieradusies Stambulā?

-    No Samas. Es tur kārtoju katalogā dažus sava vīra atradumus, viņa pielika pirkstu pie degungala un aizvēra acis. Imam bajildi[79]. Es jūtu baklažānu smaržu.

Jašims izbrīnīts mirkšķināja acis. Man tas viņai jāpasaka, viņš pie sevis nodomāja. Man jāpasaka tūliņ, kamēr nav par vēlu.

-     Nē, tas nav imam bayildi, viņš teica, pacēlis pirkstu. Tas ir hūnkār beģendi.

-    Hūnkār beģendi, viņa atkārtoja. Atgādiniet man: ko tas nozīmē?

-    Tas nozīmē "valdnieks to atzinis par garšīgu, labu".

-    Un imam bayddi1 "Imams noģība"?

Jašims pasmaidīja. Jā. No laimes.

-    O jā. Un, kad jūs gatavojat hūnkār beģendi, vai jūs esat laimīgs? Vai arī jūs tikai atzīstat to par labu esam? Viņa savilka pieri grumbās, izlikdamās par sultānu, tad atāķēja apkaklītes āķīti un viegli un priecīgi pielēca kājās.

Jašims iesmējās. Nē. Es esmu tad es esmu laimīgs.

-     Piedodiet man, Lefevra kundze teica. Viņa pārlaida skatienu mazajai virtuvītei. Es iztraucēju jūsu laimi. Viņa ieraudzīja piena krūzi un palūkojās uz pannu. Jūs gatavojat… tas ir miltu mērces pamats, n'est-ce pas?

-     Mēs to saucam par miyane.

-    Ja mēs darbosimies ātri, vēl nebūs par vēlu! Lefevra kundze atglauda matus uz viena pleca un satvēra pannu. Jūs, mesjē, maisiet, bet es liešu klāt pienu.

Apstādini viņu, Jašims domāja. Pasaki viņai to, kas viņai jāzina.

Viņš paņēma pannu un uzlika to atkal uz oglēm, pabikstīdams miltu, sviesta un piena piku ar karoti. Ta vēl bija silta. Lefevra kundzei bija taisnība: vajadzēja turpināt vai arī ēdiens tiks sabojāts. Lefevra kundze paņēma krūzi un piesardzīgi iepilināja pienu pannā, tad vēl mazliet un vēl mazliet. Viņi stāvēja viens otram pretī pie pannas roktura. Lefevra kundze pacēla acis, un tās smaidīja.

-     Paskat, viss notiek!

Miyane sāka izplesties pa visu pannas dibenu. Mazliet piena notecēja gar krūzes ārmalu uz galda.

-    Tagad pietiks, viņš teica.

Jašims pasniedzās pēc pipariem. Mēs vienmēr lietojam baltos piparus, viņš paskaidroja, ēdiena skaistumam. Tam jābūt ļoti bālam.

Viņš jutās neveikli, to sacīdams, jo bija pamanījis viņas ādas bālumu.

-    En effet, tas ir bйchamel [80] , viņa sacīja.

-    Ta ir ļoti sena recepte šajā pasaules daļā. Sviests, milti.

Lefevra kundze likās ieinteresēta. Nomadu ēdiens? Kāpēc ne?

Varbūt mēs to iemācījāmies no jums?

Jašims vilcinājās ar atbildi. Es domāju, jā. Varbūt ne tieši no mums. Šī bija viena no viņa iemīļotajām teorijām kā viņi tik drīz bija nonākuši līdz tai? Šeit, Perā, bija itāļi. Iespējams, viņi aizveda šo ideju uz Franciju.

-    Katarīna Mediči, Lefevra kundze teica.

-    Ta es domāju! Jašims apmierināts pasmaidīja. Es to izlasīju Karēma grāmatā klausieties! Tad viņš atcerējās par laupīšanu. Es ceru… ka šī grāmata vēl ir manā īpašumā. Viņš piegāja pie plauktiem. Karēms te tas ir! Jašims šķīra lappuses. Es tieši to lasīju.

"Pavāri 18. gadsimta otrajā pusē iepazinās ar itāļu pavārmākslu, ko uz franču galmu atveda Katarīna Mediči." Varbūt jums taisnība, kundze.

Tagad bija viņas kārta smieties. Mon dieu![81] Karēms!

-    Ta ir laime, ka grāmata palikusi, Jašims atzinās. Es nesen zaudēju lielu daļu savu grāmatu. Vakar.

-    Jūs apzaga?

Jašims pasmaidīja. Tas nav svarīgi. Neko īpaši nozīmīgu es nezaudēju. Taču baidos, ka dzīvoklis izskatās tāds papliks.

-    Es domāju, ka Stambulā tādas lietas nenotiek, Lefevra kundze sacīja. Makss man vienmēr stāsta, cik te ir droši.

Makss? Jašims sarauca pieri: viņa laikam domāja savu vīru.

-     Lefevra kundze, viņš ierunājās. Stambula nav droša pilsēta. Nemaz nav droša. Viņš savilka rokas dūrē. Man jums ir briesmīgi jaunumi.

Viņas acis iepletās. Ko jūs sakāt, mesjē? Nav droša? Ko jūs ar to gribat teikt? Viņas balss kļuva skaļāka. Kur ir Makss? Kur ir mans vīrs?

-    Viņš ir miris, Jašims teica.

61

Atraitne Matalja izgāja pagalmā ar savu lielo vēdekli, ko lietoja paklāju dauzīšanai, lai paganītu savus skrejošos cāļus.

-     Nāc, nu nāc, skaistuli, viņa dudināja un izstiepa stiegrainu roku. Gailis pieplaka zemei, tā spalvām klātie pleci pacēlās. Atraitne maigi saņēma to abās rokās, ielika padusē un pārgrieza tam kaklu.

-    Tu tik un tā biji par vecu, viņa pamācoši noteica.

Sieviete iznesa gaili cauri mājai, paņemdama no aizdurves grozu, un apsēdās uz maza ķeblīša ielas pusē. Saule bija norietējusi, bet siena viņai aiz muguras vēl bija silta. Viņa sāka plūkt gaili, mezdama spalvas grozā.

-    Labāk zupu, atraitne murmināja. Un te iznāks labs buljons. Mazliet rīsu. Tas būs jauki pēc visiem tiem uztraukumiem.

Viņa apgrieza putnu un sāka raustīt mazās spalviņas no viņa krūtīm.

-    Arī es esmu šokēta, viņa turpināja. Gaiļa galva sitās viņai pret celi. Tas ir traucēklis un galīgi nav tas, ko es savā vecumā vēlētos piedzīvot. Vēl arī ārzemniece. Neticīgā manā mājā!

Viņa īsi un dusmīgi parāva un noplēsa putnam ādu.

-    Tagad paskaties, ko esmu izdarījusi! viņa apklusa un ar pirkstiem izveidoja zīmi pret ļauno aci. Viņai, nabadzītei, vajadzēja meklēt savus ļaudis. Tagad viņai nav vīra, un viņa ir tik tālu no savas mātes!

Atraitne Matalja darbojās ap gaiļa kājām, pēc tam noplūca spārnus. Viņa pie sevis prātoja, cik cāļu savā mūžā ir noplūkusi. Varbūt simtiem. Ne jau tāpēc, ka viņa bija alkatīga. Viņa tos baroja, un cāļi baroja viņu, tā tas bija iekārtots.

Kā viņa raudāja, kad nomira Matalja! Visu dienu kaut ko skaļi pieprasīja un lūdza. Viņa bija tik satriekta! Iespējams, ne tā, kā to uzņēma šīs franku sievietes. Bālās asinis, tas tā var būt.

Atraitne Matalja stipri nopūlējās iedarbināt savu iztēli: varbūt tiešām ir jābūt starp savējiem, lai pilnībā ļautu sev vaļu, viņa secināja.

Un nekādas atteikšanās: ja tev ir bijis šoks, ir veselīgi ieēst kādu drusciņu zupas.

62

Jašims tikko manāmi iebakstīja plēvītē, kas klāja iniyane mērci. Uguns bija gandrīz izdzisusi: viņš nejuta nekādu vajadzību to atkal aizkurt. Viņš nemaz nebija īsti izsalcis.

Jašims lūkojās pēc kāda maizes gabaliņa vai cepuma, bet, protams, te nekā tāda nebija.

Viņš uzrāpās uz dīvāna un sēdēja uz tā ar saliektiem, pievilktiem ceļgaliem, skatīdamies pa logu uz jumtu korēm.

Miyane! Tas bija ēdiens, kuru varēja pagatavot, kad ieradās negaidīts viesis: protams, biezāku. Tajā var iecilāt pastu un ēst, griežot to gabaliņos.

Nenoliedzami Lefevra kundze bija pilnīgi negaidīts viesis.

Lefevrs nudien nebija tas vīrs, kuru viņš iedomājās kā viņai piemērotu, viņš bija licies pārāk divkosīgs un nepatiess savā uzvedībā. Turpretim viņa sieva te nu viņš īsti nezināja, ko domāt. Viņa bija pārsteigusi Jašimu ar savu skaistumu viņam, kas drīkstēja netraucēti un nesodīti izstaigāt sultāna harēmu, no dučiem sieviešu, kuras izraudzītas no visiem impērijas stūrīšiem to pievilcības dēļ, Lefevra kundze šķita visskaistākā.

Taču viņu, bez šaubām, bija ietekmējis un saviļņojis arī daudz kas cits. Viņa runāja ar Jašimu kā ar draugu. Viņi pat bija kopā smējušies, it kā būtu pazinuši viens otru jau daudzus gadus.

Viņa bija Jašimu sasmīdinājusi.

Un viņš bija tik apskurbis, ka ilgu laiku nebija varējis pateikt to, kas noteikti bija jāpasaka. Pārāk gļēvs, lai lauztu viņas burvestību.

Atraitnei bija maiga sirds. Uz šo bridi viņa bija izrādījusi atsaucību, bet rīt viņam būs jāaizgādā Lefevra kundze pie viņas tautiešiem uz Francijas vēstniecību. Pie šīs domas viņš saviebās.

Mavrogordato. Ko viņš bija uzzinājis no Mavrogordato?

Tikai to, ka kāds francūzis eiropeiskā apģērbā var aizņemties no respektabla baņķiera, bet albānis tajā pašā pilsētā cīnās par aizdevumu pie augļotāja. Divsimt franku! Jašims beidza staipīt savas matu sprogas.

Divsimt franku: cik Jašimam bija zināms, tas bija apmēram sešsimt piastru.

63

Kad Jašims sasniedza Balatu, nebija vēl pavisam tumšs. Viņam garām pa ielām traucās neskaidri stāvi, klaudzēja durvis, kāds mazs puika, kurš nesa kaut ko tādu, ko Jašims atpazina kā papīru kasti, atbalstīja savu nastu pret sienu, tad atkal pacēla to un turpināja ceļu. Ebreji dodas mājup, Jašims nodomāja.

Šī doma viņu pārsteidza. Ar tumsas iestāšanos visi nabadzīgie ebreji straumēm plūda uz mājām. Puika ar saviem papīriem rīt, drīz pēc saules lēkta, būs savā postenī un visu dienu klaigās: "Carta! Carta!", kā to darīja Grande Rue papīra pārdevēji. Viņš tikai tagad iedomājās, ka pilsētā ir tik daudz mazu darbiņu, ar kuriem ebreji, lai arī nedroši, tomēr var izdzīvot. Viņi spodrināja kurpes, pārdeva puķes, savāca izlietotu, nevajadzīgu papīru un metāllūžņus. Viņi izgāja agri un nāca mājās vēlu, smagi soļodami pa šaurajām, izdangātajām ieliņām ar dažiem piastriem kabatā, lai papildinātu ģimenes maciņu. Ebreji bija pilsētas iemītnieki, viņi strādāja ielās kā zemnieki savās vagās un vakaros atgriezās Balatā kā savā ciemā. Jašims bija redzējis daudz netīrākus un nolaistākus ciemus nekā Balata.

Viņš apstājās, lai atcerētos ceļu, tad devās lejup pa biedējoši šauru un līkumotu ieliņu tik ātri, cik vien uzdrīkstējās: viņš gribēja sasniegt augļotāja pagalmu pirms tumsas.

Pagalms bija kluss. Virs galvas vīdēja tumšās balkonu rindas un šur tur nomaldījusies gaismas svītra, kas norādīja uz aizvērtiem slēģiem. Viņš klusi pieklauvēja pie Baradosas celles, pēc minūtes klusuma pieklauvēja skaļāk.

Jašims atkāpās pāris soļu un gandrīz paklupa uz salauzta dakstiņa. Augšā ar troksni tika atvērti kādi slēģi un pret nespodro gaismu parādījās sievietes galvas apveids.

-    Que es?[82]

-    Es meklēju Baradosu, Jašims atsaucās. Viņš nezināja ladino[83]. Galva nozuda, un izstiepās roka, lai aizvērtu slēģus.

Jašims pabakstīja dakstiņu ar kurpi. Neviens nenāca. Cits dakstiņa fragments gulēja zemē pie durvīm: tas droši vien bija nokritis no slīpā Baradosas verandas jumta. Jašims saprata, ka ir velti gaidīt sievieti parādāmies vēlreiz, un noliecās, lai apskatītu dakstiņu. Viņš prātoja, kāpēc tas ir nokritis.

Viņš aizgāja atpakaļ pie ieejas pagalmā un paskatījās augšup uz koka kāpnēm, kas veda uz balkonu. Tas krakšķēja, kad viņš pa tām kāpa. Viņš aizgāja līdz balkona stūrim, garām divām durvīm, un paraudzījās lejup uz mazu teknesveida dakstiņu jumtu.

Nebija grūti saprast, no kurienes dakstiņš izkritis, apmēram pusceļā jumtā starp dakstiņiem kā rēta vīdēja sprauga.

No istabas apakšā gaisma nenāca.

Jašims pārrāpās pāri balustrādei, kas bīstami šūpojās, un uzkāpa uz dakstiņu jumta. Viņš piesardzīgi nolaidās pa slīpumu, turēdams kājas uz dakstiņu korēm. Tad notupās virs spraugas un klusi nocēla tai pārlikto dakstiņu. Viņš mazliet pacēla nākamo, lai atbrīvotu to, un uzmanīgi novietoja sev blakus, tad ieslīdināja pirkstus spraugā, un apakšējais dakstiņš ar sausu sprakšķi iznāca ārā. Latas bija uzliktas apmēram astoņpadsmit collu attālumā cita no citas.

Augstu virs galvas atvērās durvis, un Jašims izdzirda sievietes balsi, tā bija klusināta, bet dusmu pilna. Vīrietis no balkona strupi atsaucās, durvis aizcirtās, un vīrietis smagi kāpa lejā pa kāpnēm. Uz otrā stāva laukumiņa viņš nedroši pagriezās. Jašims redzēja, ka viņš uzliek roku uz balustrādes un noliecas uz priekšu, it kā skatītos tumsā, tad atkāpās soli atpakaļ, iztaisnojās un nopūtās. Jašims atslābinājās. Pēc pāris minūtēm vīrietis sakārtoja apģērbu un grīļīgā gaitā devās uz kāpņu pusi. Viņš izgāja pagalmā un pēc tam uz ielas.

Jašims ar visu svaru atspiedās pret latām un ieslīdēja jumta caurumā. Pēdējā brīdī, kad viņš pūlējās noturēt līdzsvaru, viņš zaudēja tvērienu un nokrita uz grīdas vairākas pēdas zemāk.

Berzēdams celi, Jašims piecēlās. Viņš uzgrūdās galdam un ar pirkstiem lēni brauca pa tā virsmu, līdz sataustīja eļļas lampu. Jašims to pacēla un nedaudz pakratīja. Uz dzegas pie durvīm viņš atrada sērkociņu kastīti, bet švirksts, sērkociņam uzliesmojot, viņu sabiedēja, jo norādīja uz viņa atrašanās vietu. Viņš vēcināja sērkociņu sev virs galvas, lai nojauktu pēdas, līdz apdedzināja pirkstus. Viņš nolika lampu uz galda, noņēma kupolu un pie dakts uzvilka vēl vienu sērkociņu. Telpu apgaismoja nespodra liesmiņa.

Jašims gaidīja, ka istabas dziļumā ieraudzīs guļvietu: viņa pirmās vizītes laikā sveces gaismā nebija iespējams saredzēt istabas tālāko sienu. Tagad viņš redzēja, ka istabas tālākajā kaktā bija durvis, aiz kurām, iespējams, atradās vēl kāda istaba, varbūt vairākas. Viņam ienāca prātā, ka Baradosa joprojām varētu būt tur, aizmidzis, un, iespējams, nav dzirdējis viņa klauvējienus un troksni, ko viņš bija radījis, izkrītot caur jumtu.

Grāmata gulēja uz galda tieši tur, kur bija atradusies pirms tam. Jašims ar brīvo roku to atvēra un šķīra lapas, līdz atrada to, ko bija meklējis.

"Ksani. 600 piastri." Zem tā bija pieci ieraksti ar datumiem, kas iegrāmatoja ikmēneša četrdesmit piastru ieņēmumu. Un pašā apakšā ar sarkanu tinti: "200 franku: pilnībā atmaksāts."

Jašims pacēla galvu un ieklausījās. Viņš dzirdēja virs galvas balsis un tad gluži neiederīgi kāju dipoņu uz akmens; šķita, ka skaņas no pagalma viņu sasniedza caur jumta caurumu. Kaut kur pavisam tuvu ierunājās vīrieša balss. Kāds klauvēja pie durvīm, likās, ar spieķa galu.

Jašims uzmanīgi klausījās. Pagalmā bija dzirdamas vairākas balsis. Ikviens, kurš no augšstāva paskatītos pāri balkoniem, pa caurumu, ko viņš bija izlauzis jumtā, varētu saskatīt gaismu. Un tomēr viņš lampu nenodzēsa.

Bija vēl cita iespēja. Jašims piegāja pie iekšdurvīm un pielika pie tām ausi. No turienes nenāca neviena skaņa. Viņš lēni pagrieza rokturi, pagrūda durvis un iegāja iekšā.

Baradosa bija mājās.

Augļotājs sēdēja uz grīdas taisni, kā olekti norijis, izstiepis rokas uz priekšu, un viņa acis stingi vērās Jašimā. Tur, kur kādreiz bija viņa krūtis, tagad bija viena vienīga asiņaina putra. Jašims savā mūžā bija redzējis daudzus līķus, bet šoreiz bija kas tāds, kas viņam atņēma drosmi, tie bija Baradosas zobi. Likās, ka tie bija izbīdīti ārā no viņa sejas, it kā būtu sākuši augt.

Lampa slīdēja ārā no Jašima pirkstiem. Viņš to mēģināja satvert: karstais kupols apdedzināja roku, atdalījās no lampas, nokrita zemē un saplīsa. Eļļa uz grīdas ar draudīgu šņācienu aizdegās. Jašims atlēca atpakaļ. Vecais augļotājs no savas sēdvietas glūnēja uz viņu.

Jašims skrēja uz ārdurvīm un atrāva vaļā aizbīdņus.

Yangin-var! viņš auroja. Stambulieši zinās bīties no šī kliedziena. Ugunsgrēks! Ugunsgrēks!

Jašima dabiskais instinkts aicināja viņu palīdzēt apturēt uguni, taču ne šoreiz. Ļaužu pulciņš izbrīnā atskatījās, kad Jašims paskrēja viņiem garām. Viens, kas bija apķērīgāks par citiem, mēģināja sagrābt viņu aiz apmetņa, Jašims izlocījās un metās uz ielu, nemaz nemēģinādams skatīties atpakaļ.

Viņš skrēja neapstādamies, līdz nonāca Fcnerā, savā rajonā. Viņa sirds dauzījās.

Ebrejs bija nogalināts šajā pēcpusdienā, ne vēlāk. Nāves krampji Baradosas sakropļoto ķermeni bija pacēluši no grīdas, uz kuras viņš gulēja. Baradosas mute bija pavērusies, un liekie zobi izslīdējuši no tās šausminošs stiepļu un kaulu veidojums.

Lai kurš būtu nogalinājis veco vīru, viņš bija aizbēdzis pa to pašu ceļu, pa kuru Jašims iekļuva mājā.

Un grāmata uz galda.

Grāmata, kura bez kādām šaubām norādīja, ka Ksani ir bijis kāds draugs. Kāds, kurš bija nomaksājis viņa parādu ar franču sudrabu. Divi simti franku.

Jašima domas atgriezās pie francūža, kurš tagad jau bija miris un kura sieva gulēja atraitnes Mataljas dzīvoklī.

Viņš pa parādes durvīm mierīgi iegāja klusajā mājā.

64

Jašims gulēja slikti. Sapnī viņš redzēja Baradosas līķa bālo seju un izspiedušos zobus, tad miroņa acis kļuva tumšas, un, kad liesmas pacēlās augstāk, viņš ieraudzīja, ka tas nav Baradosa, bet gan bronzas čūska, kas šausminošā triumfā skatās uz viņu. Un Lefevrs arī bija tur un bāza savu naudu čūskas rīklē.

Kad Jašims pamodās, viņa prātu bija pārņēmusi kāda nedroša, bet uzmācīga doma.

Viņš iededza lampu un sameklēja Gillija grāmatas franču tulkojumu.

"Visām citām pilsētām ir savs valdīšanas laiks un savs bojāejas laiks," viņš lasīja. "Tikai Konstantinopole liekas pretendējam uz zināmu nemirstību un kā pilsēta pastāvēs tik ilgi, kamēr būs cilvēki, kuri vai nu tur dzīvos, vai pārbūvēs to."

Viņš pāršķīra lapu. Gillijs stāstīja par pilsētas plānojumu un tās mūriem, sīki aprakstīja Svētas Sofijas dievnamu, atsaucoties uz seniem avotiem. Bija dažas piezīmes par hipodromu un Čūsku kolonnu. Jašims ar zīmuli šo to atzīmēja, lai vēlāk salīdzinātu ar Lefevra eksemplāru.

Viņš juta, ka koncentrēšanās spējas zūd. Vispirms kāds bija slepeni pārmeklējis viņa dzīvokli, neatstādams aiz sevis neko vairāk kā dažus rīsa graudus, nākamajā reizē viņi bija uzdarbojušies pamatīgāk. Pēkšņi. Viņš satraukts domāja par dažām savām grāmatām. Jašima uztverē nožēla bija nekam nederīga emocija, bet bīstama gan, un viņš jau sen bija panācis, ka spēj no tās distancēties. Taču grāmatas bija osmaņu

mākslas triumfs, un dažas viņam bija īpaši dārgas. Šķirstīdams Gillija grāmatu, viņš to atvēra uz labu laimi.

"Cisterna paliek. Iedzīvotāju nevērīgās un necienīgās izturēšanās dēļ pret visu, kas ir dīvains un neparasts, to neviens nav atklājis, izņemot mani, kas bija svešinieks viņu vidū. Turklāt pēc ilgiem un uzcītīgiem meklējumiem. Viss laukums ir ticis apbūvēts, tas samazina aizdomas par to, ka tur varētu atrasties cisterna. Gadījuma pēc es iegāju mājā, kurā lejup uz to veda kāpnes, un iekāpu mazā, vieglā laivā. Cisternu es atklāju, kad mājas saimnieks aizdedza dažas lāpas un airējās ar laivu šurpu turpu. Un tur pāri, cauri kolonnām…"

Viņš izlasīja šo fragmentu vēlreiz, gudrodams, ko gan tas varētu nozīmēt. Neviens nav atklājis, izņemot mani. Tipisks zinātnieks. Kādam jābūt cilvēkam, kura māja uzbūvēta virs cisternas un viņš to nav pamanījis? Turklāt saimnieks braucis ne vairāk, ne mazāk "ar laivu"! Jašims pasmaidīja: zinātnieki visi bija vienādi, visos laikos, visās zemēs.

"Viņš bija ļoti koncentrējies uz zivju ķeršanu, ar kurām cisterna ir pārpilna, un izgaismoja dažas ar lāpām."

Jašims samirkšķināja acis. Pazemes ezers, pilns ar zivīm? Viņš prātoja, kā tādas zivis varētu garšot: bālas, varbūt aklas, to gaļa ari droši vien būtu pliekana. Drīzāk Gillijs to visu būs izdomājis.

Guļot tumsā un cenšoties aizmigt, šī aina neatstāja Jašima prātu: kāds vīrs zem Stambulas airējas mazā laiviņā un ar žebērkli lāpu gaismā dur zivis.

65

Atraitne Matalja mīņājās no vienas kājas uz otru. Viņa nezināja, ko domāt: franču lēdija bija pamodusies pirms vairākām stundām, bet, kad vien atraitne ieskatījās istabā, viņa neko neteica, tikai skatījās uz viņu ar skumjām acīm. Beidzot atraitne Matalja aiznesa viņai kaut ko ēdamu un glāzi tējas.

Sieviete apsēdās gultā. Chai, viņa kautrīgi ierunājās.

Atraitne Matalja uzmundrinoši pamāja. Viņa pēc kārtas norādīja uz šķīvjiem. Maize. Siers. Olīvas. Ēd nost, viņa piebilda. Tas tev nāks par labu. Viņa paplikšķināja pa savu vēderu. Tad gluži neapzināti viņa noglāstīja meitenes vaigu. Es zinu, kā tas ir.

Francūziete mazliet uzsmaidīja viņai. Atraitne Matalja iedrošināta apsēdās uz gultas.

Pat man tas bija šoks. Te mums viņi ir, un te mēs viņus zaudējam. Bet kāpēc lai mēs par to brīnītos? Vīrieši allaž kaut kur skrien un skrien vienā dienā viņi ir tikai mazi puišeļi, nākamajā dienā viņi jau ir prom. Bet vismaz… šoreiz viņa savaldījās. Viņa bija gribējusi teikt: "Bet vismaz viņi kaut ko aiz sevis atstāj." Taču viņa neuzdrošinājās. Viņa paņēma mazo, balto roku savējā un paplikšķināja pa to. Tad viņa paņēma olīvu un ielika to jaunās sievietes mutē.

Sieviete kaut ko teica. Atraitne Matalja pasmaidīja un pamāja ar galvu. Tas ir pareizi. Tev būs vēl daudz jāraud, un tu to nevarēsi izdarīt, ja nesakrāsi spēkus. Viņa uzmanīgi nolauza maizes gabaliņu un iemērca to olīveļļā. Kaut gan sieviete bija francūziete, viņa bija tāda pati kā visas citas, kā mazs putnēns. Skaists, mazs putnēns.

-    Šī ir laba maize. Un olīvas ir labas, viņa laipni sacīja. Mācies atkal smaidīt! Tu esi tikko divdesmit piecus gadus veca, es teiktu, un, kas zina, kāds franku džentlmenis noteikti būs gatavs uz visu tava smaida dēļ. Viņa izstiepa roku un noglāstīja meitenes matus. Un tev ir tik skaisti mati, to es saku tikai tev. Tu esi īsta daiļava.

Meitene uzlika roku uz vecās sievietes rokas un, aizvērusi acis, ilgi turēja to piespiestu pie saviem matiem.

-     Viņa būs dzīvotāja, atraitne Matalja vēlāk ziņoja Jašimam. Bet tas ir tik šausmīgi, efendi. Viņa ir ļoti tālu no saviem ļaudīm. Vienīgais vārds, ko viņa zina turku valodā, ir chai. Viņa neko nejautā, bet ir ļoti jauka. Vai jūs vai jūs varat ar viņu aprunāties?

Viņš sastapās ar viņu pagalmā aiz mājas: atraitne Matalja domāja, ka tā būs piedienīgāk. Lefevra kundze sēdēja uz kādas kolonnas atlūzas vīģes koka ēnā, viņai mugurā bija jauna blūze un iepriekšējās dienas svārki. Viņas biezās cirtas bija saķemmētas uz augšu un apsietas ar lenti un kakls bija atsegts. Pat tagad, kad meitenes acis bija sasārtušas, Jašimam likās, ka viņa izskatās ļoti jauki.

-    Lefevra kundze, viņš iesāka. Man ir… man ir tik ļoti žēl.

Viņa nolaida acis pavisam zemu. Es negaidīju… viņa saminsti-

nājās. Tad viņa pacēla acis un izslēja zodu. Jūs bijāt ļoti laipns, mesjē.

Jašims novērsās. Viņš paberzēja pirkstos vīģes lapu. Es gribēju jums to paziņot uzreiz. Bet nezināju, kā.

Viņš dzirdēja viņas elpu. Lūdzu, pastāstiet man kā tas notika.

Viņš pastāstīja par ceturtdienas vakariņām, par pirmo reizi, kad viņi bija satikušies, likdams tam izklausīties tā, it kā viņi būtu sadraudzējušies, par to, kā Lefevrs bija atgriezies, un par to, kā viņš bija lūdzis viņa palīdzību, arī par kuģi un laivu, izlaižot tikai dažus faktus.

-    Jūs viņu aizsūtījāt nāvē, viņa drebēdama sacīja.

Jašims nolieca galvu. Man nebija ne jausmas, viņš teica. -Tagad man liekas… es domāju, ka viņš vēl gribēja kādu satikt. Pirms aizbraukšanas.

Viņas acis meklēja un pētīja viņa seju. Es gribētu būt kā viņš, viņa teica. Piedodiet man, efendi. Jūs darījāt, ko varējāt.

Jašims nodomāja, ka nekas, ko viņa būtu pateikusi, neliktu viņam justies tik sīkam, kā šis teikums.

-    Es aizvedīšu jūs uz vēstniecību, viņš sacīja.

-    Uz vēstniecību, viņa dobji atkārtoja.

-     Jūsu ļaudis, kundze, viņš teica, viņi varētu parūpēties par jums.

Sieviete noliecās, lai ieslīdinātu pirkstu starp kurpes ādu un zeķēs ievilktajām kājām, it kā tur kaut kas būtu paslēpts. Tad viņa iztaisnojās. Viņa ļāva lentei izslīdēt no matiem, un viena galvas kustība "izlēja" matus kā ūdenskritumu pār viņas pleciem.

-    Piedodiet, mesjē Jašim. Es esmu Amēlija Lefevra. Nevienam un vismazāk jau vēstniecībai gar mani nav nekādas daļas.

66

Vīrs ar nazi veikli pārvietojās pa pilsētu. Naža asmens bija ļoti spožs un ļoti ass, un tas karājās pie viņa jostas bez kādas maksts.

Sultanahmeta. Bejazita. Bija azāna laiks: no minaretiem virs galvas muedzini sauca ticīgos uz lūgšanām. Vīrietis viņus nedzirdēja. Viņš neievēroja ļaužu pūļus, kas plūda uz mošejām. Viņš veikli nogrieza līkumu uz Bejazitu un rikšiem turpināja ceļu uz trešo kalnu. Pūlis viņam neko nenozīmēja: tas nespēja kavēt viņa skrējienu pa pilsētu. Vienmēr tajā pašā ātrumā un veicot tos pašus pagriezienus.

Nu jau Bejazita bija aiz muguras.

Viņš to zināja, lai gan viņa acis bija vērstas tumsā. Šī, viņš nodomāja, šodien būs viņa vienīgā tikšanās ar cilvēkiem, kas viļņojās un sijājās pilsētas ielās.

Viņš būs izpildījis savu uzdevumu, bet pūlis turpinās kustēties savā noteiktajā ritmā. Pilsētas apetīte paliks nemainīga.

Pilsēta lūgsies un mazgāsies, dzers un ēdīs: jo tā ir lielāka nekā viena cilvēciska vienība. Kā ūdens kauss, kas pasmelts no tvertnes, viena cilvēka liktenis neko nemainīs Stambulas iedzīvotāju dzīvē: viņi "pārklās" un "aprīs" vienu cilvēku, kā to būtu paveicis ūdens.

Un noslēpumi tiks glabāti.

Fenera. Fenerā viņš no tumsas iznāca gaismā.

Bet ļaudis tik un tā viņu neievēroja. Viņam bija uzdevums, kas bija jāizpilda.

Viņš sekoja norādījumiem, izvēlējās durvis, kuras nebija aizslēgtas. Viņš nedomāja, ka durvis vispār ir jāslēdz.

Vīrs klusi iegāja pa tām: tik klusi, ka skaidri varēja dzirdēt vecas sievietes murmināšanu, sarunājoties pašai ar sevi. Kāpņu augšgalā vajadzēja būt vēl vienām durvīm. Un duncis, kad viņš to izvilka no jostas, ērti iegūla viņa rokā.

67

Jašims smagi iezvēlās Paļevska dzīvojamās istabas klubkrēslā. Vēstnieks sēdēja krēslā, auklēdams savu vijoli. Šad tad viņš paraustīja kādu stīgu un pagrozīja kādu tapu.

-     Tai nepatīk karstums, viņš paskaidroja. Vai mana nevērība. Ta ir ļoti izkaltusi. Viņš paraustīja četras stīgas.

-    Lefevrs ir nomaksājis Ksani parādu, Jašims norūca.

-    Ļoti jauki no viņa puses.

-    Man šķiet, viņam būs bijis kāds slēpts motīvs.

Paļevskis noliecās pār vijoli un sāka grozīt vijoles tapas.

-     Man ienāca prātā doma, ka Lefevrs būs pielavījies Ksani un piedāvājis viņam veselu bagātību par to, lai viņš uzzina, vai čūsku galvas patiešām atrodas šeit. Bet Ksani nav bijis šajā mājā iekšā nedēļām ilgi.

-    Un tā "bagātība", kā tu to nosauci, tā jau bija atmaksāta. Lefevrs, visticamāk, pat nezināja, ka Ksani te bieži nenāk. Bet tagad Lefevrs ir beigts un Ksani pazudis.

-    Vai tev šķiet, ka viņš nobijās?

Jašims ignorēja šo jautājumu. Tu esi pārbaudījis, vai čūsku galvas joprojām ir tepat?

Paļevskis raudzījās griestos. Vai tu maz zini, Jašim, kāds dārgums man pieder pa īstam? Kas patiešām ir mans? Viņš paņēma vijoles lociņu, paliecās uz priekšu savā krēslā un paklauvēja ar lociņu pa trauku skapja durvīm. Durvis bez skaņas atvērās. Skapī stāvēja pudele. Ta bija zema, resna un zaļa, un tai bija smagnējs korķis. Mans tēvs nopirka veselu kasti tajā gadā, kad es piedzimu, Paļevskis teica. Tas ir Marteli no Berija veikala Londonā. Šī ir pēdējā pudele.

Jašims nopūtās. Galvas, Paļevski.

-   Smieklīgi, ka tu tās piemini. Es tās vakar izņēmu no sienas skapja. Briesmīgi smagas. Noliku tās zem savas gultas.

-     Laba doma, Jašims noteica.

-    Man tā likās. Taču, Paļevskis jautri piebilda, es laikam esmu ticis pie sargeņģeļa. Kāda, kurš nevēlas, lai es tās zaudētu. Nogalina Lefevru. Nogalina vecu, nejauku grāmatu pārdevēju, ar kuru viņam bijusi darīšana. Nogalina ebreju, kas varētu savest kopā Lefevru un Ksani. Ksani pazūd. Iespējams, arī viņš ir miris. Un tā nu pēdas izgaist. Un es paturu čūsku galvas.

Viņš aizvēra skapi ar vijoles lociņa galu.

Jašims izbolīja acis. Varbūt tu esi tas slepkava, Paļevski.7 Tev ir acīmredzamākais motīvs.

-     Motīvs, jā. Paļevskis pasmaidīja un nolika vijoli. Bet tev, Jašim, bija vislabākā iespēja.

-    Mums draud briesmas, Paļevski. Un varbūt arī Martai.

Viņa draugs pacēla acis. Martai? Viņa neko nezina par čūsku galvām.

-    Ta tu saki. Bet viņi to nezina, vai ne? Man šķiet, tev Marta uz kādu brīdi jāaizsūta prom.

-   Ta es darīšu, Paļevskis noteica šaubu pilnā balsī. Viņi abi instinktīvi apzinājās, ka Marta atteiksies. Un tava Lefevra kundze?

-     Mana, kā tu izsakies, Lefevra kundze nekur nav iesaistīta. Jebkurā gadījumā, viņš piebilda, raugoties uz Paļevska vijoli, viņa mitinās pie atraitnes Mataljas. Nevis pie manis.

Viņš pasniedzās uz priekšu un paņēma vijoli, lai neredzētu vēstnieka sejas izteiksmi.

-    Es domāju, man jārunā ar Ksani cilvēkiem. Varbūt viņi zina, kur viņš ir vai kur viņš varētu būt aizgājis.

-     Ar Ūdens ģildes vīriem? Paļevskis šaubījās. Viņiem ir ļoti ciešs loks, cik es saprotu. Ta ir pilsētas vecākā ģilde, ar visu no tā izrietošo. Es nedomāju, ka tu varētu tā vienkārši pie viņiem ieskriet un papļāpāt.

-    Es nemaz netaisījos tā darīt. Zini, man ir daži kontakti, Jašims vēsi atteica.

68

Jašims atrada Amāliju Lefevru atlaidušos uz viņa dīvāna ar grāmatu rokās.

Viņa uzlēca kājās, kad viņš ienāca.

-    Mesjē Jašim!

-    M adame!

Viņi raudzījās viens otrā, tad abi reizē iesāka:

-    Mani interesēja…

-    Es negaidīju…

Amēlija attapās pirmā.

-     Es jutos tik vientuļa, Jašim efendi. Durvis nebija aizslēgtas, un es atradu te dažas grāmatas. Franču grāmatas.

Viņa pastiepa nelielu sējumu. Viņš to paņēma un izlasīja virsrakstu uz muguriņas. De Laklo: Les Liaisons Dangereuses[84].

-    Es nebiju to lasījusi, viņa sacīja.

-    Žēl, Jašims atbildēja.

-    Jūs tā domājat?

Jašims ielika grāmatu atpakaļ plauktā. Es to reiz izlasīju. Man tā patika, ļoti patika. Viņš vēlreiz pabīdīja grāmatas muguriņu ar īkšķi. Seši septiņi miruši cilvēki.

-    Un šajā gadījumā?

-    Trīs miruši cilvēki, viņš teica. Viens bija grāmatu tirgotājs. Viens augļotājs. Un jūsu vīrs trešais.

Amēlija sarāvās. Mans virs, viņa atkārtoja. Viņa apņēma ar rokām ceļgalus un, sēdēdama uz dīvāna, šūpojās turp atpakaļ. Pastāstiet man! Pastāstiet, kas ir tie pārējie!

Jašims apsēdās viņai blakus un salika rokas starp ceļgaliem.

-    Bija kāds grāmatu tirgotājs, viņš iesāka. Viņš izstāstīja Amēlijai par Gulandri.

-    Tad kurš viņu nogalināja?

Viņš ļāva savai galvai noliekties uz priekšu.

-    Uz brīdi man ienāca prātā, ka tas bija jūsu vīrs.

Amēlija piecēlās. Makss?

-    Lūdzu. Mesjē Lefevrs maksāja par informāciju. Tas cilvēks, kuram viņš maksāja, ir pazudis, es domāju, ka miris. Viņš bija parādā naudu kādam augļotājam: divus simtus franku.

-Jūs zināt tik daudz, Amēlija sacīja. Viņa to pateica ar rūgtumu.

-     Augļotāju es vakar vakarā atradu, Jašims uzstājīgi turpināja.

-     Pēc tam kad jūs bijāt ieradusies.

-    Tatad Makss maksāja par informāciju. Nu un tad?

-    Augļotājs ir miris.

Amēlija piegāja pie krāsns un atspiedās pret to. Viņa pagriezās.

-     Es nesaprotu. Makss, grāmatu tirgotājs, augļotājs. Jums viņš nepatika? Mans vīrs.

Jašims pārsteigts samirkšķināja acis.

-    Viņš man rakstīja par jums, viņa sacīja. Viņam likās, ka jūs esat viņa draugs.

-    Man šķita… man šķita, ka mēs zināmā mērā esam līdzīgi. Dažos aspektos.

-    Jūs! Viņa nosprauslājās. Makss darīja daudz ko, jā. Bet viņš bija vīrietis.

Jašims domāja: viņa ir viena pati, viņas vīrs ir miris. Viņš norādīja uz dīvānu, un viņa apsēdās tur, kur bija sēdējusi tajā pirmajā vakarā, kad viņi vēl bija draugi.

-    Piedodiet, mesjē! Lūdzu, piedodiet man!

-    Es pagatavošu kafiju, Jašims teica. Vai jūs dzersit?

Viņa pamāja, un Jašims pievērsās pavardam.

-    Te bija atnācis kāds vīrietis, viņa sacīja. Viņš atvēra durvis.

-    Jā? Kas? Jašims iemērīja kafiju vārāmajā traukā.

Amēlija iekoda lūpā. Es nezinu. Viņš tikai skatījās.

-    Vai viņš kaut ko sacīja?

-    Es mēģināju franciski, tad mazliet grieķiski. Bet viņš devās prom.

-    Kā viņš bija ģērbies?

Amēlija saknieba lūpas. Viņš izskatījās pēc bandīta, patiešām. Viņš atvēra durvis ar nazi.

Jašims juta pakausī matiņus saceļamies stāvus.

-    Ar nazi?

Amēlija novietoja plaukstas zem zoda. Piedodiet man! Jūs un Makss jūs esat līdzīgi, es arī tā domāju. Viņam patīk izzināt, izpētīt lietas. Viņa apklusa, tad palaboja sevi: Es gribēju teikt, viņam patika.

-    Jā, Jašims iespieda kafijas trauku oglēs. Es tikai gribētu uzzināt, ko viņš īsti meklēja.

Jašims pagriezās un paskatījās uz viņu. Tas bija jautājums. Viņu acis sastapās: viņa papurināja galvu un paraustīja plecus.

Viņi laikam bija dīvains pāris, Jašims nodomāja. Viņa likās tik… svaiga, viņai bija tik atklāta seja, viņš varēja tajā izlasīt visu, ko vēlējās zināt. Kā Lefevrs viņu bija atradis? Tajā valstī, cik Jašims varēja noprast, ļaudis paši izvēlējās savu dzīvesbiedru. Kāpēc gan viņa izvēlējās Lefevru ar visiem viņa tumšajiem noslēpumiem? Slepenas tikšanās. Mājieni. Un slepena dzīve: šī Amēlija. Viņa bija vispārsteidzošākais noslēpums Lefevra slepenajā dzīvē.

-    Vai jūsu vīrs jums neteica, kāpēc viņš te ieradās?

-     Lai satiktu dažus pazīstamus cilvēkus. Viņas atbilde šķita neveikla.

-    Cilvēkus? Viņam bija radies iespaids, ka Lefevrs strādāja viens.

-     Dažus grieķus, man liekas. Mēs strādājām pie Samas. Viņa saminstinājās. Ziniet, mums bija nauda, ko mantoju no sava tēva pēc viņa nāves, vismaz es domāju, ka tā bija no viņa. Bet Makss… viņam neveicās biržā, un, protams, pat maza mēroga arheoloģiskie izrakumi var izrādīties dārgi. Tāpēc mums bija problēmas. Makss cerēja, ka te, Stambulā, viņš atradīs cilvēkus, kas palīdzētu.

Kafija uzmeta burbuļus. Jašims paņēma trauku, turot to aiz garā roktura, un atstāja, lai nosēžas biezumi, tad ielēja kafiju divās tasēs.

-Jūsu virs apmeklēja Mavrogordato, baņķieri, viņš sacīja. Amēlija neko neteica. Jašims pienesa kafiju pie dīvāna, pasniedza viņai un apsēdās arī pats. Lefevrs dabūja kaut kādu naudu, viņš tikai to nebija nogādājis uz Samu. Tad kaut kas viņu bija izbiedējis, un viņš bija mēģinājis sasniegt Franciju.

Varētu likties, ka Lefevrs grasījās pamest savu sievu.

Jašims sarauca pieri. Vai bija iespējams, ka Lefevrs tā rīkotos? Bet, ja ne, ko citu viņš plānoja, kad tumsā iekāpa laivā, kura devās uz kuģi?

Tas allaž bija sākums, pie kura Jašims atgriezās atkal un atkal: gājiens pa tukšajām ielām, laivu gaismiņas, kas mirguļoja Zelta Ragā, un paceltā roka Lefevra ardievas. Drosmīgas ardievas tā viņam bija licies. Bet attiecībā uz Lefevru nekad nekas īsti nebija skaidrs.

-    Cik ilgi jūs bijāt precējušies, kundze?

-    Piecus gadus. Viņa atbīdīja savas sprogas; viņas austiņa izskatījās maza un smalki veidota. Es arī vēlējos kļūt par arheoloģi.

Jašims to skaidri iztēlojās: gudra, jauna sieviete, daudz lasījusi, zinātniece kāpēc ne? Viņas vecuma vīrieši varētu no viņas vairīties, viņa tos neiedrošināja. Un tad uzradās Lefevrs: vecāks, jau kaut ko sasniedzis un runāja par arheoloģiju, par Troju un citām lietām, par kurām viņa bija lasījusi un kurām bija ticējusi. Viņš ticēja tam, ko bija lasījis grāmatās.

Viņai tā bija dzīve, kādu viņa vēlējās. Viņam vienmēr uzticīga assistante [85] . Un pat ar mantojumu.

Iespējams, Jašims domāja, Amēlija labāk izprata lasītās grāmatas nekā vīriešu raksturus.

-    Mani vienmēr ir fascinējusi antīkā pasaule. Makss ir atdzīvinājis grieķus, atgriezis viņus dzīvē.

-     Senos grieķus, jā. Viņš domāja par Čūsku kolonnu: trīs savijušās čūskas vai uzvaras triumfā? Un viņu ieinteresēja arī Grieķija vēlākajos laikos Bizantijas grieķi.

Amēlija savilka seju grimasē. Mēs mēdzām par to strīdēties. Viņš teica, ka bizantieši bija deģenerāti. Viņš tos sauca par aziātiem.

Jašims smaidīja. Vārds var sāpināt. Un ko sacījāt jūs?

-    Es teicu, ka viņi bija garīgi ļaudis. Vajag tikai papētīt viņu mozaīkas, viņu ikonas, lai to īsti novērtētu. Makss tik un tā tam nepiekrita. Viņš teica, ka viņam ir bijis pārāk daudz grieķu draugu, lai būtu saglabājušās ilūzijas par bizantiešiem. Tie paši cilvēki, viņš teica. Dažkārt vīrs pat izjuta riebumu, dzirdot viņus sarunājamies.

-    Viņš saprata grieķu valodu, vai ne? Moderno grieķu?

-     O jā. Divdesmitajos gados viņš bija vairākus gadus pavadījis Grieķijā. Tur viņš arī pievērsās arheoloģijai.

Grieķija divdesmitajos gados: revolūcijas gados. Tas bija neparasti, Jašims domāja, cik daudz franku šī valsts bija pievilinājusi. Milingens, tas angļu dzejnieks, ko Paļevskis pieminēja, un tagad arī Lefevrs. Sapņi par senajiem grieķiem, Milingens bija teicis. Vai tad viņi visi bija vīlušies? Tajā vietā atklādami citu rasi bērnišķīgus aziātus?

Ko šie cilvēki cerēja sagaidīt? Sokrātā cilti? Senie grieķi paši bija nogalinājuši Sokrātu, vai tad ne? Kāpēc gan lai modernie grieķi būtu labāki vai sliktāki par saviem priekštečiem? Vai arī labāki vai sliktāki par citiem cilvēkiem? Ikviens cilvēks ir kaut kas sevišķs: katrs vīrietis, katra sieviete ienāk šajā pasaulē nevainīgi.

Jašims bija osmanis. Osmaņi vienmēr ir sapratuši, ka cilvēks rīkojas labā vai ļaunā vārdā ne tāpēc, ka viņš ir grieķis vai serbs, vai Anatolijas zemnieks, bet tāpēc, ka viņš izvēlas sev ceļu un izmeklē rīkus, kurus grib izmantot sava dzīves ceļojuma laikā. Dažkārt izvēle ir ierobežota. Bet daudzi no lielajiem pašā, daudzi lielvezīri, kas glauda savu bārdu dīvāna sapulcēs, kurās viņi nosaka valsts lielo politiku, ir gluži necilas izcelsmes. Grieķis, bulgārs vai serbs iedod pareizajam vīram īstos rīkus, un viņš liks tiem strādāt viņa labā.

Mīlēt Grieķiju un neieredzēt grieķus: tikai franki ir spējīgi tik muļķīgi un rupji kļūdīties, Jašims nosprieda.

Viņš domāja par vīru ar nazi.

-    Ko jūs darīsit tagad? Viņam tas bija jāpajautā.

-    Es palīdzēšu jums sameklēt cilvēku, kas nogalinājis manu vīru, viņa sacīja. Tieši to, ko viņš bija gaidījis.

Tieši to, no kā viņš bija baidījies.

-    Man tagad jādodas uz pili, viņš skaidroja. Neejiet nekur ārā!

69

Ienāca meitene, nesdama uz paplātes piparmētru tēju un baklavu [86] . Šīs ir tās meitenes, kuru man ir žēl, valida bilda. Viņām ir tik maz kopēja ar jebkuru no tiem, kas ir pārvākušies uz Bešiktašu. Bet viņas zina arī to, ka es neesmu mūžīga. Ēdiet kūciņas un pastāstiet man par lielo pilsētu!

Jašims viņai stāstīja, neizlaižot nevienu sīkumu viņš zināja, ka valida priecāsies un novērtēs tos. Viņš stāstīja par šaušalīgo slepkavību netālu no Grande Rue, par Gulandri un savu piedzīvojumu laivā, un par diviem vīriem, kas bija izlaupījuši viņa dzīvokli. Slepkavības un slepkavību mēģinājumi validu ieinteresēja, bet to divu vīru brutālā uzvedība Jašima dzīvoklī satrieca.

-    Quelle sacrilиge![87] viņa murmināja pilnīgās šausmās. Ja tikai padomā, ka ir cilvēki, kas spēj darīt tādas lietas! Tam jādara jūs lepnu.

-     Lepnu, valida?

-    Mais, bien sыr.[88] Tikai gļēvuļiem nav ienaidnieku. Būt ienīstam tā ir rakstura iezīme. Turies pie saviem draugiem, uzņemies risku un йcraser les autres а la merde![89] Viņa pacēla savas smalkās uzacis. Es nekļuvu par validu, saņemot balvu par/joiitesse [90] , Jašim. Bet mūsdienu cilvēki ir pārāk bikli un pieklājīgi. Ir labi dzirdēt jūs tā

runājam, kaut arī dažas nianses ir nepiedienīgas vecas lēdijas ausīm. Ņemiet vēl vienu kūciņu! Man nav apetītes.

-    Ceru, ka neesmu to sabojājis, Jašims sacīja.

Valida raidīja viņam draisku skatienu. Ne mazākajā mērā. Varbūt jūs pat esat to uzlabojis. Ko jūs tagad lasāt? Ak, protams, jūsu grāmatu krājums ir izpostīts, un jūs esat atnācis pie manis pēc grāmatas.

-    Nē. Esmu ieradies cita iemesla dēļ, valida. Viņš redzēja sastingstam viņas mutes kaktiņus. Ta arheolga, jūsu tautieša dēļ, viņš iesāka, saldinādams stāstu ar maziem meliem. Es gribētu pakonsultēties ar Ūdens ģildes meistaru.

Tas "konsultēties", viņš nodomāja, bija labs gājiens.

-     Et alors?[91] valida mazliet paraustīja plecus. Es esmu krietni sen izgājusi no aprites.

Nu bija Jašima reize likt lietā draisko skatienu. Es tā nedomāju, viņš sacīja.

Valida apspieda smaidu. Enfin[92], es varētu uzrakstīt kādu zīmīti. Sultāna bostana[93], es domāju, varētu palīdzēt-viņam allaž ir darīšanas ar Ūdens ģildi. Viņš ir sens draugs, lai gan pašlaik viņam jau ir cits tituls. Darbu vadītājs vai pilnvarotais, vai tamlīdzīgas muļķības.

Viņa zina bostana jauno titulu ļoti labi, Jašims nodomāja. Viņa sēž te pilī pusapģērbta, un nav tādas lietas ne šeit, ne Bešiktašā, kas nebūtu viņas uzmanības lokā.

Valida pašķindināja mazu sudraba zvaniņu. Piezīmju papīru un rakstāmspalvu, viņa teica meitenei, kas atsaucās uz aicinājumu. Un tagad, Jašim, jūs varētu man palasīt kaut ko no šīs grāmatas. Es to nesaprotu, un man neliekas, ka tā man patiktu. Bet tā tomēr liek man smieties. Tāpēc nebīstieties es nesmiešos par jūsu akcentu.

Un ar šo izaicinošo čukstu un tikko manāmu smieklu šķindu zem nopietnības aizsega viņa izvilka Stendāla Le Rouge et le Noir[94] eksemplāru.

70

-    Pastāstiet man! Jašims teica. Pastāstiet man par grieķiem!

Amēlija gulēja uz dīvāna ar seju uz leju, viņas galva bija saules

gaismas apspīdēta un zods atdusējās uz rokām. Jašims dzirdēja viņu smejamies.

-     Par grieķiem es varētu runāt dienām ilgi, viņa sacīja. Viņa pagrieza galvu tā, ka tagad vaigs gulēja uz pirkstiem, un paskatījās uz viņu. Mainīsimies! viņa izteica priekšlikumu. Es jums pastāstīšu par brīnišķīgākajiem mirkļiem antīkās Grieķijas vēsturē, bet jūs man par saviem ļaudīm. Par osmaņiem. Par pašu nozīmīgāko brīdi Osmaņu impērijā.

Jašims izslēja galvu. Sarunāts, viņš sacīja, sakrustoja kājas un apsēdās uz palodzes viņas tuvumā. Par kara laikiem? Vai par miera laikiem?

Amēlija pasmaidīja. Vispirms par karu, viņa teica.

-     A, par karu, Jašims iztaisnoja muguru. Tatad par sultānu Sileimanu. Sileimans, Likumdevējs. Franči viņu pazīst kā Sileimanu Lielisko. Viņam bija divdesmit divi gadi, kad viņš veda mūsu armijas uz Belgradu uz Balto pilsētu, kas nesatricināma gulēja starp divām upēm: Savu un Donavu; to aizstāvēja kristīgās pasaules likumi un saimnieki. Tas bija garš un nogurdinošs karagājiens…

Viņš pastāstīja par Sileimana uzvaru Belgradā un par Rodas salas iekarošanu pēc diviem gadiem, par Austrijas robežu apdraudēšanu un Būdas izpostīšanu.

-    Jūs izskatāties citāds, kad tā runājat.

-    Citāds?

-    Stiprs un kvēls. Kā Sileimans, viņa ielika vaigu plaukstā, un viņas gurni berzējās gar dīvāna pārklāju. Un tagad pastāstiet par mieru!

-     Es jums pastāstīšu par kādu dzejnieku, Jašims sacīja. Dzejas uzplaukuma laikā, kad valdīja sultāns, kurš sev apkārt pulcināja dzejniekus. Katru vakaru viņiem bija dzejas simpozijs divan. Ikviens dzejnieks tiecās pārspēt citus izteiksmes skaistumā. Atskaņas, pantmēri, augstākās mīlestības, skumju un nožēlas izpausmes. Bet sultāns bija labāks par viņiem visiem.

Viņš dzirdēja, ka Amēlija mazliet iesprauslājas. Viņš paskatījās uz leju. Viņas acis bija aizvērtas, un kāda gaišāka šķipsna viņas brūnajos matos bija pārkritusi viņai pār vaigu. Viņa smaidīja.

-    Sultāns patiešām bija labākais, Jašims uzstāja. Viņš bija mīlestības dzejnieks jo no visiem mūsu sultāniem viņš bija vienīgais, kurš vienu sievieti mīlēja vairāk par visām. Viņam bija simtiem sieviešu skaistākās meitenes no Čerkesijas un Balkāniem, bet vienu viņš mīlēja vairāk par citām. Viņai bija rudi mati, bāla sejas krāsa un tumšas, tumšas dvēseliskas acis. Viņa bija… stāsta, ka viņa bija krieviete. Rokselana. Viņš apprecēja viņu.

Jašims paliecās uz priekšu un klusi nodeklamēja rindas, kuras zināja no galvas.

Amēlija kādu brīdi gulēja mierīgi. Kāds bija viņa vārds? Ta dzejnieka sultāna.

-    Sileimans. Sileimans Lieliskais.

Viņa atvēra acis, kas lūdza un prasīja. Viņš bija ļoti tuvu.

-     Tas pats sultāns, viņa nomurmināja, izlieca muguru, pacēla galvu un raudzījās Jašima sejā.

Lēni, vilcinoties viņa pietuvojās viņam. Viņas acis šaudījās no viņa acīm uz lūpām.

Jašims jutās tik viegls, it kā būtu bez svara kā spalviņa vējā.

Viņu lūpas satikās. Viņas roka slīdēja ap viņa kaklu. Viņš pastiepa roku un aizskāra viņas gurna izliekumu.

Pagāja ilgs laiks, iekams kāds no viņiem spēja parunāt.

-    Jūs man gribējāt stāstīt par grieķiem, Jašims teica.

Amēlija pasmaidīja un ar pirkstu pieskārās viņa degungalam.

-    Šobrīd, viņa sacīja, mani vairāk interesē osmaņi.

71

Pār dīvānu slīdēja pēdējie pēcpusdienas saules stari.

Vienu reizi Jašims atrāvās no Amēlijas viņas izrādītās intereses dēļ. Bet viņa jau bija sapratusi. Ar klusiem izsaucieniem kā putnēns viņa mierinādama pievilka viņu sev cieši klāt. Viņa bija pielikusi pirkstu viņam pie lūpām.

-    Makss mani nekad tā neskūpstīja, sieviete beidzot teica.

Jašims atstāja viņu lasām Gilliju; tas bija viss, ko viņš varēja darīt

viņas labā.

-    Atcerieties, Gillijs raksta par zudušu pasauli. Varbūt kaut kas tajā radīs atmiņu dzirksteli.

Viņš vēl uzmeta pēdējo skatienu viņai uz dīvāna: viņas matiem saulē, pirkstiņam uz zoda un gurna izliekumam, kas līdzinājās vilnim, kurš spētu Jašimu nogremdēt.

72

Paļevska nebija mājās; Marta teica, ka viņš izgājis pastaigāties, aicināja Jašimu iekšā un lūdza pagaidīt.

Es pasēdēšu te, ārā, Jašims sacīja.

Viņam gribējās gaismu un vajadzēja gaisu. Viņš visu ceļu bija gājis kājām, cerēdams dabūt ārā no locekļiem sāpīgo, īdošo sajūtu, ieelpot gaisu sažņaugtajās plaušās. Viss velti: Amēlija šajā pēcpusdienā bija aizskārusi un atvērusi to telpu viņa prātā, kuru viņš vienmēr turēja aizslēgtu.

Jašims sēdēja kāpņu augšgalā, saulē, ar muguru pret sienu, vērodams mazo puiku spēlējamies pagalmā. Viņš bija nometies uz ceļiem mūra priekšā un ar nūju kašņāja zemi.

Kad Jašims pienāca un notupās viņam blakus, zēns pat nepacēla acis.

Viņš raka ar nūju zemi, tad ar platāko galu sāka gludināt izveidotā grāvja sienas. Viņš bija izracis īsu un seklu grāvi, kas pakāpeniski padziļinājās virzienā no viena gala līdz otram.

Zemākajā grāvja galā puika bija izracis mazu bedrīti. Viņš nolika nūju un ar plaukstu nogludināja bedrītes malas.

Kad zēns bija apmierināts ar paveikto, viņš apsēdās uz papēžiem un pārskatīja savu darbu. Jašims viņam uzsmaidīja, bet nesaņēma atbildes smaidu.

Mazais puika piecēlās un gāja projām.

Jašims apmulsis skatījās uz veidojumu smiltīs.

Zēns bija projām dažas minūtes. Viņš nāca atpakaļ, nesdams krūzi un lodīti. Lodīte bija no alvas, un tajā bija liels iedobums. Puika ievietoja lodīti grāvītī ar iedobumu uz augšu. Viņš ļoti piesardzīgi nolika krūzi uz dibena un sāka pilināt ūdeni no krūzes grāvītī. Lode nopeldēja īsu attālumu, tad lēni apgriezās otrādi un apstājās ar iedobumu uz leju.

Puika nopūtās. Viņš pirmo reizi paskatījās uz Jašimu, un viņa acīs bija asaras.

-    Tas tā notiek tikai tāpēc, ka lodei ir iedobums, Jašims mierīgi teica.

Zēns paskatījās uz leju, bet pat nemēģināja pieskarties lodei.

-    Es tev varu dabūt citu, tieši tādu pašu, Jašims sacīja.

Puika nekustējās.

-    Kur tu ņemi šo te? No tēta?

Puika pacēla acis, un viņa galva likās ieslīdam plecos. Viņš nerunā, Jašims domāja: viņa vārdi ir neskanīgas formas smadzenēs.

Jašims piecēlās un pastiepa roku.

-     Parādi man! viņš sacīja.

73

Amēlija gulēja uz dīvāna un spēlējās ar savu matu cirtu, viņas uzmanība bija pilnīgi pievērsta vecajai grāmatai, kuru viņas vīrs bija atstājis Jašima dzīvoklī.

Viņa lasīja ātri, dažreiz pārlecot veselas lappuses, dažreiz pagriežot grāmatu, lai varētu labāk salasīt sīciņos, brūnos pierakstus virs rindām un lappušu malās. Jašimam bija taisnība viņai bija izteiksmīga seja -, tāpēc lasot tā mainījās. Viņa rauca pieri un kodīja lūpas, viņa smaidīja un reiz, turot grāmatā vienu pirkstu starp lapām, lai atzīmētu vietu, kur bija apstājusies lasīt, piecēlās un apstaigāja mazo dzīvoklīti, pamezdama nemierpilnu skatienu pa logu.

Kad viņa bija beigusi pētīt grāmatu, viņa pavisam mierīgi apsēdās, salika rokas klēpī, un viņas skaidrajās, brūnajās acīs parādījās dziļa un atsvešināta izteiksme.

74

Zēns soļoja ātri, neskatoties ne pa labi, ne pa kreisi. Kad viņi spiedās cauri pūlim, Jašims paklupa pret kādu nesēju, kas bija tik pārslogots, ka pat nesūdzējās par to, bet zēns izbrāzās cauri apaļgūžu sieviešu mākonim, kas plūstoši virzījās tālāk gar krastmalu.

Jašims savukārt apskrēja viņām apkārt, tad, staipīdams kaklu, lai paturētu acīs viņa skūto galvu, devās zēnam pa pēdām. Kāda slaida un lokana meitene ar šalli, aptītu ap galvu un seju, iespraucās viņiem pa vidu, un uz brīdi viņš puiku pazaudēja bet nē, tur jau viņš bija, skrēja uzrautiem pleciem cauri ļaužu jūrai, kas plūda viņiem pretī no Raga piekrastes otra gala, stūrgalvīgi spiezdamies tai cauri, nelūkodamies atpakaļ, it kā ar atpakaļskatīšanos viņš varētu pārtraukt kādu burvestību.

Jašims prātoja, vai zēns vēl atceras, ka viņš tam seko. Viņi šķērsoja bazāra kvartālu. Patriarhāta priekšā Fenerā pūlis kļuva retāks. Mazais puika uzskrēja kalnā, līkumodams pa ieliņu labirintu, kur Feneru nomainīja ebreju rajons Balata, un sasniedza kalna virsotni. Tur, aptuveni pusjūdzes attālumā no Jašima mājas un apmēram piecdesmit jardus no kalna gala, zēns apstājās un pirmo reizi paskatījās apkārt.

Jašims panāca viņu, elsdams no pārpūles.

Tu gan kusties ātri, viņš sacīja. Man nebija ne jausmas, ka mēs skriesim tik tālu.

Mazais zēns virzīja skatienu no Jašima sejas uz zemu, baltu ēku ielas pretējā pusē un atpakaļ. Jašims pagrieza galvu un paskatījās uz ēku. Tai nebija logu, bija tikai akmens kāpnes ar apmestu balustrādi, kas no ielas pacēlās līdz mazām koka durvīm.

Puika pievilkās ar rokām, uzrāpās uz zema mūra, sēdēja uz tā, kājas šūpodams, zodu atspiedis rokās, un skatījās uz durvīm. Tajā, kā viņš to darīja, bija jaušams vieglums un pieradums, un tas vedināja Jašimu uz domām, ka zēns to jau ir darījis daudzas reizes. Atradis vietu, kur ērti apēsties, šūpojis kājas, vērojis. Gaidījis.

Jašims vēlreiz paskatījās uz mazajām durvīm pāri ielai, tās bija iebūvētas diezgan augstu aklajā sienā.

-    Vai tur jāiet iekšā, ja?

Mazajā, saspringtajā sejiņā nepakustējās ne vaibsts.

-    Tad paliec te! Es pēc mirkļa būšu atpakaļ.

Zēns nolaida skatienu. Paliec tepat. Vai tā mēdza teikt Ksani? Vai tie bija vārdi, kurus lietoja viņa tēvs?

Jašims paskatījās apkārt. Iela bija tukša. Viņš šķērsoja to un uzkāpa pa trepēm. Pašā augšā viņš atskatījās. Zēns bija prom.

Viņā pusē aiz jumtiem, pie senajiem pilsētas mūriem, pie šīs lieliem ķieģeļiem apjoztās sienas, ko bija cēluši imperatori pirms tūkstoš gadiem, viņš varēja saskatīt, kur beidzas kalns. Un tālumā vīdēja Belgradas meža pakalni.

Durvis bija aizbultētas, un aizbīdnis bija nodrošināts ar dzelzs piekaramo slēdzeni.

Jašims vilcinājās. Viņš paskatījās atpakaļ uz mūri, kur bija sēdējis zēns, un pameklēja sava tērpa kabatās.

Pirms daudziem gadiem, citā dzīvē, arhimandrīts Grigors viņam bija parādījis, kā izvēlēties piemērotu atslēgu.

Jašims pabīdīja aizšaujamo, un durvis bez skaņas atvērās.

75

Kā jau Amēlija bija paredzējusi, pūlis viņu uzsūca sevī un paslēpa. Viņa turējās tuvu grupai sieviešu, kuras bija izgājušas pastaigā un smagnēji soļoja lejup pa Zelta Raga piekrasti. Amēlija gāja, turēdama šalli cieši sejai priekšā, roku pielikusi deguna augstumā. Viņām garām gāja nesēji, salīkuši zem smagajām paunām, graudu maisiem un kastēm.

Pretī Garšvielu bazāram viņa mainīja virzienu un sāka iet augšup pa ielu, kas veda no Jaunās mošejas līdz senajai Ristema Pašā iebraucamai vietai. Pūlis kļuva retāks. Iebraucamās vietas apkaimē, kur, sakrustojuši kājas, pie saviem veikaliem sēdēja tirgotāji, viņa piesaistīja niknus skatienus. Viņai bija grūti izlikties par stambulieti, un nu viņa bija palikusi viena pati.

Pie iebraucamās vietas viņa iegriezās bruģētā ielā, kas veda gar Topkapi pils valni. Paskatījusies uz augšu, viņa atpazina slēgto balkonu, no kura sultāns vienmēr bija pieņēmis parādes un vērojis procesijas. Tālāk uz priekšu viņa saskatīja Ahmeta III strūklakas nolaideno jumtu ar platajām dzegām un marmora paneļus ar iegravētiem Korāna pantiem.

Šis skats viņā izraisīja slāpes.

76

Kad Jašims iegāja pa durvīm, viņam vajadzēja kādu laiku, lai koncentrētu savu maņu orgānu uztveres spējas. Ārpusē bija karsti, trūka elpas, viņš bija putekļu apņemts, slīpajās ieliņās, kurās pamatu zem kājām veidoja plēsti bruģakmeņi un pilsētas skaņas varēja dzirdēt pavisam tuvu, karstums bija gandrīz neciešams.

Kad acis pierada pie nespodrās jumta gaismas, ausīs sāka skanēt jauna un klusāka skaņa ūdens burbuļošana, ko atbalsoja sienas un jumts. Sviedri uz viņa ādas atdzisa, un viņš pacēla rokas, kā apkampdams gaisu. Kad viņš dziļi ievilka krūtīs gaisu, likās, ka tas viņu tīra no iekšpuses. Viņš juta stipru vēlēšanos smieties, paspert krēslainajā gaismā pāris soļu uz priekšu un iekrist glāsmainajā, melnajā baseinā, kas pletās pie viņa kājām.

Jašims sakrustoja rokas uz krūtīm un virzīja tās uz augšu un uz leju.

Lielā tvertne tika uzpildīta, ciktāl viņš redzēja, no sienās iebūvētām caurulēm, un dažādās vietās visapkārt tvertnei ūdens rāmi plūda pāri tās malām mazos, baseiniem līdzīgos rezervuāros. Kamēr ūdens lielajā tvertnē nešļakstījās pāri malām, tas šķita melns. Lūk, kā ūdens tiek sadalīts, viņš nodomāja, vērojot, kā novietoti rezervuāri katrs nākamais atradās zemāk par iepriekšējo, un tas deva iespēju ūdenim burbuļot pāri augstākās krātuves malai uz zemāko rezervuāru.

Jašims pārvietojās uz priekšu ļoti uzmanīgi, balansēdams uz lielās tvertnes platās malas. Viņš paskatījās atpakaļ uz cauruli. Ūdens plūda no tās vienmērīgā straumē: likās neiespējami, ka viena tāda ūdens tekne kā šī varētu apkalpot tik daudzus cilvēkus visā milzīgajā pilsētā ūdens sūkņus un strūklakas. Nelokāma un nebeidzama straume te līkumoja, te savijās un atrisa, it kā būtu dzīva. Raudzīdamies apkārt, Jašims saskatīja mazus atvērumus sienās, pa kuriem ūdens plūsma tika sadalīta kanālos ārpusē, pa visu Stambulu: tur bija virkne mazu, melnu mutīšu kā čūsku alas. Dažas no tām bija aizbāztas ar lupatām. Dažas bija atstātas vaļā.

Jašims nevilšus nodrebinājās. Šifonā bija auksti.

Pašā apakšējā rezervuārā, apmēram sešas pēdas zemāk par tvertni, pie kuras stāvēja Jašims, atradās zema tuneļveida izteka, daudz lielāka nekā visas pārējās, un ūdens plūda tai pāri tik platā un mierīgā straumē, ka kustība bija gandrīz nemanāma.

Jašims kāpa lejā no rezervuāra uz rezervuāru, turēdamies pie malām un juzdams, ka gaiss ar katru soli kļūst arvien vēsāks un vēsāks.

Tunelis viņu mulsināja. Arī ja visas izejas mazās caurules būtu aizbāztas ar lupatām, tunelis nekad nebūtu pat tuvu pārplūšanai: lielākais ūdens daudzums, kas te varēja noplūst lejup, nāca no augšējās caurules. Viņš paskatījās uz augšu. Tas izplūdes atvērums nebija lielāks par cilvēka roku.

Kamēr viņš to visu vēroja, no teknes izvēlās sudrabota lode un rāmi peldēja pa lielās tvertnes ūdens virsmu.

Tajā pašā mirklī tvertni un visus rezervuārus apgaismoja liels gaismas stars, kas raidīja milzīgu atspulgu apļus uz sienām un jumtu.

Durvis atvērās.

Un Jašims, spilgtās gaismas izvirduma apžilbināts, izdarīja vienīgo, ko varēja izdarīt. Viņš noliecās un ielīda lielajā tunelī.

77

Talu projām, citā pilsētas malā, Amēlija atkāpās un aizklāja acis ar brīvo roku kā sieviete, kas mēģina saulainā dienā raudzīties tālumā un kaut ko saskatīt.

Viņa ļoti lēni pagrieza plaukstu, lai varētu paskatīties uz augšu, ar katru mirkli atklājot celtnes dievišķīgajās formās arvien jaunas detaļas. Ta bija grandiozākā būve, kas uzcelta zemes virsū.

Viņa redzēja lielās bronzas durvis, kas bija lietas pirms diviem tūkstošiem gadu senās Antiohas smiltīs. Pilastrus, kas bija veidoti no marmora un saulē atblāzmoja balti. Logus timpanona sienā melnus, mazus un trauslus; to dekoratīvā dzelzs apadare žilbinošajā gaismā bija gandrīz neredzama. Un lielo arku, kas izliecās virs logiem slaida kā putna spārns, pietiekami stipra, lai uzņemtu lielā kupola svaru.

Viņa redzēja un tomēr neredzēja graciozos minaretus, kas tiecās uz augšu ēkas stūros.

Pāri visam Amēlija redzēja lielo, okras sarkano korpusu ar daudzajiem lodziņiem, pa kuriem ēkā ienāca gaisma. Viņa redzēja kupola skārda cepuri.

Un pašā smailē, augstu gaisā, viņa redzēja sudraba pusmēnesi uz slaidas kājiņas: pusmēnesi, kas atradās tur, kur tūkstoš gadus līdz pēdējām 1453. gada maija dienām bija slējies krusts.

Pēdējās dienās krusts bija kvēlojis ar pārdabisku gaismu. Un tad to bija apslēpusi migla. Tas piedzīvoja debesis iekrāsojamies sārtas un tumsā atspīdam pusmēnesi kā sudraba sirpi tur osmaņi aiz pilsētas lielās mūra sienas gatavojās pēdējam triecienam.

Amēlija lēni nolaida roku.

Viņa bija redzējusi Panteonu Romā tajā, atveidota betonā, tika izrādīta cieņa romiešu spēkam un romiešu ticībai. Viņa bija redzējusi sagrautā Partenona paliekas. Naktīs viņa bija gulējusi nomodā un ļoti vēlējusies sapņot par Ēģiptes piramīdām, ar kuru monolītajiem un noslēpumainajiem apmēriem bija sastapusies Napoleona zinātnieku lielajā darbā.

Bet Svētās Sofijas katedrāle bija īpašs gadījums: pēdējais un lieliskākais antīkās pasaules žests.

Kopš tā laika pasaule visā ir centusies ar to mēroties.

Amēlija pacēla abas rokas, lai it kā ierāmētu ainavu, kuru skatīja. Ir tikai viena lieta, kas vēl jāizdara, viņa nodomāja.

Viņa devās uz Lielās baznīcas pusi.

78

Jašims ielīda tunelī kā čūska, kas pazūd savā alā. Gaisma no durvīm dejoja un spīguļoja uz sienām, bet priekšā bija tikai tumsa.

Divi pakāpieni. Pieci pakāpieni. Tagad viņš bija dziļi tunelī, tumsā. Viņš pagriezās, ar grūtībām pretodamies vēlmei panikā piespiest muguru zemajam tuneļa jumtam. Smagi elpodams, Jašims paskatījās atpakaļ uz tuneļa ieeju, uz gaismas pusi.

Viņš redzēja kādu sandaļu pāri tuvojamies lielās tvertnes malai. Vīrs nometās ceļos: Jašims varēja redzēt viņa ceļus un roku, kas sniedzās iekšā tvertnē. Vīrs piecēlās. Viņš sāka iet ap tvertnes malu, kā Jašims to bija darījis pirms dažiem mirkļiem, tad nokāpa vienu pakāpienu zemāk un apstājās. Pēc brīža viņš atsāka savu gaitu un pazuda skatienam.

Vīrs nāca lejā pa rezervuāriem kā pa pusloka kāpņu posmiem, apstādamies un citu pēc citas atvērdams mazās caurules.

Jašims pāris soļu atkāpās, noslēpdamies vēl tālāk tuneļa tumsā.

Viņš ievēroja, ka pie sānu sienas sāka mirguļot oranža gaisma, tas bija tuvu ieejai tunelī. Viņš nebija sapratis, ka vīram ir līdzi lāpa.

Jašima prāts traucās trakā ātrumā, pārskatot priekšstatu un tēlu gūzmu. Viņš redzēja zēnu, kas gaidīja savu tēvu, sēdēdams uz zemās akmens sienas.

Viņš redzēja rietošo sauli. Zēnu pie šifona durvīm, saucam sava tēva vārdu.

Mazu rociņu aptveram sudrabotu lodi. Mazu, dobtu lodi, līdzīgu tai, kas pirms dažiem mirkļiem bija izkritusi no caurules. Tas likās noticis pirms veselas mūžības.

Jašims pagriezās ar seju pret tumsu. Juzdams sev aiz muguras šausmas, ko nesa līdzi gaisma. Juzdams tuneļa svaru savos saliektajos ceļos.

Viņš izstiepa rokas, atspiedās pret raupjo mūri un sāka līst uz priekšu, tumsā.

79

Faisals al Mehmets rāmi māja ar galvu ticīgajiem, kad tie vilka nost kurpes un čalodami grupās devās tālāk iekšā Lielajā mošejā uz lūgšanām. Viņš būtu vēlējies, lai viņi tik daudz nepļāpā savā starpā, viņš būtu vēlējies, kaut viņi būtu nomazgājušies strūklakā, pirms spēra soli svētajā vietā, taču bija, kā jau nu bija: viņš bija vecs cilvēks, un ļaudis bija mainījušies. Varbūt viņš mēģināja sev iestāstīt jebkurš vecs cilvēks uzskata, ka ļaudis kopš viņa jaunības ir mainījušies, bet varbūt vecajiem cilvēkiem ir taisnība? Jo katra nākamā paaudze pēc Pravieša (lai miers viņa pīšļiem) likās mazāk godbijīga nekā iepriekšējā. Pēc Pravieša (lai miers viņa pīšļiem) nāca četri vīri, kas bija labi vīri un lieli karotāji, vīri, kas bija paplašinājuši Miera Valstību līdz bezgalības robežām, un tomēr viņi bija cilvēki un bija miruši no cilvēka rokas, un, kad beidzās to četru laiks, nāca nekārtība, juceklis un šķelšanās viņu dinastijā.

Kāds turks ar melnām ūsām, fesku un smagu vēderu nokratīja no kājām savas kurpes, lempīgi noliecās, lai paceltu tās, un atdeva Faisalam al Mehmetam.

Faisals tās nolika malā. Resnais vīrs iegāja mošejā.

Faisals al Mehmets cerēja, ka tas vīrs noņems savu fesku. Viņš pats nēsāja zaļu turbānu par zīmi, ka ir cēlies no Pravieša cilts (lai miers viņa pīšļiem). Kad cilvēki redzēja zaļo turbānu pat ja tas būtu tālu no mošejas -, tas viņiem atgādināja par Pravieti (lai miers viņa pīšļiem), un tad viņi attiecīgi pielaboja savu uzvešanos, lai tā kļūtu piedienīga. Cilvēks taču nevar katru savas dzīves mirkli atrasties mošejas tuvumā, un Faisals labi zināja, ka tikai pavisam nedaudzi cilvēki var atrasties viņa mošejas tuvumā, diženākās islāma mošejas tuvumā. Daži brauca ļoti tālu ceļu, lai apciemotu šo vietu. Bet tie, kas bija pareizās izcelsmes un valkāja zaļus turbānus, tie veidoja leģionu. Viņiem turbāns bija būtisks. Un tas bija labi, lai svētīti ticīgie.

Faisals al Mehmets pievērsa uzmanību pagalmam. Pat viņam nācās atzīt, ka Svētās Sofijas pagalms nebija tik perfekts un lielisks kā Sileimana pagalms. Svētās Sofijas pagalmā bija strūklaka, pie kuras cilvēki sēdēja klusumā, kurā mazgāja kājas un rokas, bet tas bija samazināts pagalms, bez kolonādes, kas nodrošinātu ticīgajiem paēnu, un baltais marmors rīta saulē neganti žilbināja.

Viņš samiedza acis spilgtajā gaismā. Faisalam al Mehmetam likās, ka pāri pagalmam nāk gara auguma sieviete, viņas gaita bija nepieklājīgi viegla, un viņas seja nebija aizsegta. Faisala uzacis savilkās, veidojot melnu svītru. Aizsedzis sejas vienu pusi, viņš paskatījās vēlreiz. Tas bija neiedomājami, bet tur nu viņa bija sieviete, ļoti skaista sieviete. Viņa gāja garām vīriešu pulciņiem pagalmā, kuri gaidīja lūgšanu stundu, uz strūklakas pusi. Viņš skatījās pagalmā pēc vīrieša, kas viņu pavadītu. Kā viņš var kaut ko tādu pieļaut?! Daži vīrieši jau bija pārtraukuši sarunas un skatījās viņai nopakaļ. Un tad Faisals al Mehmets redzēja, ka viņa noauj kurpes, it kā būtu vīrietis, un gatavojas mazgāt kājas.

Tas nu bija par daudz. Dažkārt Svētās Sofijas apkārtnē parādījās trakie balamutīgi derviši, iespējams, nākuši no kalniem, savādi bārdaini fanātiķi no tuksnešiem, reiz pat kāds kails vīrs, smiedamies un plaukšķinādams ar rokām, iebrāzās svētajā vietā. Vārtsargam nepiedienas viņus nosodīt, jo viņi visi ir Dieva radījumi: kurš varēja teikt, ka garā vājais nebija lielākais starp cilvēkiem, kas kādreiz raudzījies Dieva vaigā un izjutis milzīgu aizgrābtību? Ta teica viedie. Dievs, viņi sacīja, rūpējas par saviem ļaudīm; bet garā vāja sieviete? Vīrietim bija jārūpējas par viņu. Tas bija satriecoši.

Faisals sāka klibot uz priekšu. Viņš pacēla drebošu roku. Ap sievieti jau bija sastājušies vīrieši un apstulbuši vēroja viņu, daži uzsāka sarunu; viņa pacēla acis, pasmaidīja un papurināja galvu. Viņas šalle noslīdēja mazliet zemāk.

Vārtsargs sāka skriet. Viņš vēcinājās ar rokām. Nē! Nē! Haram! Haram! Tas ir aizliegts!

Viens no vīriešiem norādīja uz sievietes matiem. Pārējie atskatījās uz skrejošo vārtsargu, tad atkal pievērsa skatienu sievietei.

-    Skatieties! kāda balss izsaucās. Viņa ir neticīgā.

Sieviete bija izstiepusi rokas. Viņa kāpās atpakaļ. Aiz viņas lokā bija sastājušies vīrieši. Viņa pagriezās. Viņi sāka kliegt.

Vārtsargs paņēma viņu pie rokas. Ko tas nozīmē, muļķa meita?

Pie viņas kājām nokrita akmens. Vārtsargs paskatījās uz leju, uz akmeni, tad apsviedās apkārt. Tagad jau te bija sapulcējies paliels pūlis. Daži no viņiem vicināja dūres. Daži noliecās, un vēl viens akmens lidoja pa gaisu. Faisals al Mehmets parāva sievieti aiz rokas.

Viņš redzēja viņas sejā bailes. Un pārsteigumu.

-    Tas ir aizliegts, vai jūs nesaprotat? Jums jāiet prom! Vārtsargs rupji pakratīja sievieti un, satvēris aiz rokas, rāva viņu projām. Pūlis pašķīrās, bet pavisam nedaudz. Cilvēki kliedza. Muedzins sāka saukt no minareta, un ļaudīm apakšā likās, ka tiek izspēlēta kāda briesmīga mistērija, ka tiek mests izaicinājums. Kliegšana pieņēmās spēkā. Faisals al Mehmets bija nobijies.

Pastiepās kāda roka, un sievietei tika norauta šalle. Kāds viņai uzspļāva. Sieviete vairījās un panācās tuvāk vārtsargam, kas māja ar roku pūlim, mēģinādams atbrīvot ceļu.

-    Viņa ir jukusi gdvur [95] ! Tikai jukusi! Lūdzu, labie ļautiņi, dodiet mums ceļu! Viņa iet projām!

Pūlis ap viņiem kļuva lielāks dusmīgas, kliedzošas sejas, vīrieši grūstīdamies meklēja labāku skatpunktu; Faisala al Mehmeta balss pazuda vispārējā kņadā.

Pūlis viņus apstāja arī tad, kad viņš veda sievieti uz šaurajiem vārtiņiem. Faisals al Mehmets sāka lūgties, viņa balss atbalsoja imāma balsi, kas nāca no augšas. Nav citu dievu kā Viens Vienīgs Dievs!

Vārti bija pilni ar dievlūdzējiem, kas bija nākuši lūgties. Faisalam al Mehmetam likās, ka viņus nomīdīs, pirms viņi tiks cauri pūlim.

80

Jašims iekāpa ūdenī vienu roku viņš pielika pie tuneļa sienas, otru izstiepa uz priekšu sejas līmenī.

Viņš mēģināja nedomāt. Visu mūžu viņam bija bail no ieslodzīšanas, no slēgtas telpas: pat būdams mazs puika, viņš bija cīnījies kā vilks, ja rotalbiedri mēģināja viņu sagūstīt. Jašims nekad nesekoja citiem alās, ko viņi mēdza pētīt viņu mājas apkārtnē Melnās jūras krastā: reizumis tur gadījās klinšu nogruvumi; naktīs sapnī viņš dažkārt redzēja kalnračus, kuri bija iesprostoti pazemē. Reiz viņš pats jutās kā slazdā. Ieslodzīts, nevarēdams pakustēties, viņš neprātīgu skatienu lūkojās uz vīru un viņa nazi. [96] Šausmu lēkme sagrāba viņa rīkli, un viņa dzīve no tā brīža mainījās uz visiem laikiem.

Jašims centās nešļakstīties: viņam likās, ka ūdens līmenis ir cēlies, ka tas jau sniedzas līdz viņa potītēm, bet aukstums bija tik intensīvs, ka viņš nevarēja būt par to drošs. Svarīgi bija ielīst iespējami dziļi tunelī, projām no lāpas gaismas.

Ja vien caurule mestu līkumu…

Pēc dažiem soļiem viņa roka sataustīja līkumu. Viņš apstājās un meklēja ar rokām visapkārt. Ciktāl viņš tumsā varēja nojaust, kanāls sadalījās: viņš atradās starp diviem atvērumiem, abi bija vienāda lieluma, pa abiem tecēja prom ūdens. Viņš notupās un paskatījās atpakaļ.

Uz vienu mulsinošu brīdi Jašimam likās, ka viņš redz stingru, viengabalainu sienu, it kā tunelis būtu cieši noslēdzies ap viņu. Viņš panikā izstiepa rokas. Viņa roku kustība atklāja tikko manāmas gaismas atblāzmu, gaisma šķita karājamies gaisā viņa priekšā. Kamēr viņš skatījās, tā kļuva spilgtāka nespodras gaismas oreols, kas aptvēra kniepadatas lieluma liesmiņu tumsā.

Ūdens ģildes vīrs nāca lejā pa tuneli.

Jašimam kļuva slikti. Viņš aizmiedza acis un cīnījās ar paniku, cīnījās ar domu, ka tiek iespiests dziļāk un dziļāk zemē.

Tas ir labirints, viņš pie sevis murmināja. Tikai labirints. Un labirintā ir jāseko likumam.

Divi tuneļi. Viens nesa ūdeni pa kreisi: tas varētu plūst lejup pa Feneras kalnu. Otrs, kas griežas pa labi, visticamāk, uzņēma gaitu uz dienvidiem. Jašims mēģināja iedomāties savas pilsētas aprises, tās kalnu kāpumus un kritumus. Viena vai pat abas šīs caurules varētu vest uz citu šifonu, kurā ūdens savācās kopā zemākā līmenī nekā tvertne, no kurienes tas nāca. Tadā gadījumā agrāk vai vēlāk caurule piepildīsies ar ūdeni kā līkloču rezervuārs un viņam vispār būs jāpārstāj kustēties.

Pa kreisi vai pa labi?

Pa kuru ceļu nāks Ūdens ģildes vīrs?

Jašims bija labrocis.

Labirinta likums mācīja pieturēties pie viena un tā paša virziena katrā pagriezienā. Vilkt ar kreiso roku gar sienu un labo roku stiept uz priekšu.

Ta to vajadzēja darīt.

Jašims izstiepa uz priekšu roku un taustījās pēc atvēruma kreisajā pusē.

Viņš sāka kāpt uz leju un juta, ka tuneļa grīda kļūst slīpa. Jašima roka slīdēja gar sienu, un siena vairs nelikās raupja, tikai slidena un grumbuļaina: viņš iedomājās to pilošu, biezi pārklātu ar kaļķakmeni un aļģēm.

Jašims bija pavirzījies vairākus jardus uz priekšu. Viņš gandrīz palaida garām pirmo pagriezienu, jo, steigdamies uz priekšu, sagrīļojās un viņa roka uz pēdu vai divām pazaudēja sienu. Kad viņš atkal izstiepa roku, viņš juta sienā cietu stūri. Taustoties atpakaļ, viņš atklāja atveri, kuru bija palaidis garām, un iegriezās tajā. Jašims domāja par šausmām, kas viņu gaida, ja viņš pazaudētu ceļu atpakaļ.

Tagad viņš atspieda plecu pret sienu kreisajā pusē: tādā veidā viņam draudēja mazākas briesmas palaist garām pagriezienu un viņš varēja ik pa brīdim apstāties un atpūsties.

Jašims prātoja, cik tālu viņam vēl būs jāiet. Viņš bija pagriezies jau trīs reizes: iespēja, ka viņš varētu tikt atklāts, šķita arvien nereālāka.

Viņš nolēma veikt vēl vienu pēdējo pagriezienu un tad gaidīt.

Jašims piespieda sevi pārvietoties uz priekšu, sadalīdams svaru starp abām kājām un kreiso plecu, un tad viņš atrada pagriezienu.

Jašims apgriezās ap savu asi un ienira tajā.

Kaut kas smags un ciets pieķērās viņa kājai, kad viņš ieslīdēja ap stūri.

Viņš izstiepa rokas un iekrita tukšumā.

81

Amēlija juta sev apkārt pūli, blīvu un naidīgu, un vecā vīra tvērienu. Viņš sākumā bija dusmīgs, bet tagad likās tikai nobijies. Viņa noliecās un mēģināja izvairīties no sitieniem, kas, kā viņa nojauta, varētu birt pār viņas galvu.

Viņai nebija laika padomāt par to, ka viņa ir bijusi muļķe.

Kāds pieskārās viņas plecam, pūļa svara dzīta no aizmugures un vecā vīra neatlaidīgi rauta, viņa izlocījās uz priekšu. Tur bija vārti, kas bija cilvēku pārpildīti, ausīs dūca balsu skaņas, kuras viņa neatšķīra un nesaprata. Amēlija nokāra galvu un redzēja asinis uz savām basajām kājām. Viņa neatcerējās, ka būtu sagriezusies. Viņa bija atstājusi kurpes pie strūklakas.

Viņi tuvojās vārtiem. Vai nu dusmīgie ļaudis pūlī aiz muguras nevarēja saprast cits citu muedzina lūgšanu dēļ, vai arī cilvēki bija pārāk pārsteigti par vārtsarga rīcību, kurš gandrīz vilkšus vilka ārzemnieci projām no mošejas teritorijas, taču mutuļojošās cilvēku straumes plūdums pie vārtiem likās mazināmies, un uz brīdi radās iespēja tikt tam cauri. Vecais vīrs izrāvās uz priekšu.

Viņi izspraucās pa vārtiem: cilvēki, kas devās uz mošeju, sastapās ar pūli, kas sekoja sievietei, un kādu mirkli tie kā divi viļņi mērojās spēkiem. Ar to mirkli arī pietika.

Vārtsargs vilka viņu tālāk.

No Topkapi pils, rībēdama lejā pa nogāzi, brauca kāda kariete, ko vilka divi sirmji, uz bukas stāvēja kučieris, un pa logu bija izliecies kāds cilvēks.

Amēlija pēkšņi izrāvās no vārtsarga tvēriena. Bez kādas domas viņa metās zirgu virzienā.

Tuvākais zirgs pameta atpakaļ galvu. Kučieris pievilka grožus.

Amēlija aizvēra acis un aizgrieza galvu.

Kaut kur no tālienes viņa dzirdēja kādu balsi franciski sakām:

-    Vite, madame, vite'.[97] Leciet iekšā!

Kāda roka bija zem viņas elkoņa un pavilka viņu uz augšu.

Viņa pa pusei iekrita, pa pusei ielēca pa karietes durvīm.

-    Ātrāk, Hasan! Brauciet!

Grūdiens atsvieda Amēliju atpakaļ sēdeklī. Viņa atvēra acis.

Viņai pretī bija vīrietis, kas ar ceļiem bija uzmeties uz sēdekļa un deva pavēles važonim.

Viņš ar satrauktu sejas izteiksmi pagriezās pret Amēliju.

-    Man nav ne mazākās jausmas, kundze, kas jūs atvedis uz šejieni, bet, šķiet, mēs nācām kā saukti.

Viņš paskatījās pa logu.

-     Mēs vēl viņus sakausim, viņš drūmi noteica. Ļaujiet man stādīties priekšā. Es esmu doktors Milingens, sultāna ārsts.

82

Jašims pielēca kājās. Ūdens sniedzās viņam līdz ceļgaliem. Viņš juta dedzinošas sāpes kreisajā rokā.

No krūtīm izlauzās kaut kas līdzīgs šņukstam vai klepum. Viņš sāpēs saviebās, bet pirkstus pakustināt varēja un nelikās, ka ir lauzts kāds kauls. Viņš brida uz priekšu pa ledaino ūdeni, kājām slīdot pa zemi un taustoties gar sienu.

Tapat kā pats tunelis, arī grīda bija gluma. Jašims pasniedzās ar veselo roku un mēģināja atrast griestus, kad tas neizdevās, turpināja vilkt ar roku pa sienu, meklēdams vēl kādu atveri. Viņš saskaitīja četrus stūrus, bet eju neatrada. Vienreiz viņš paklupa pret kaut ko mīkstu un lielu, kas likās veļamies pa grīdu zem ūdens. Jašims pastūma to projām ar kāju un mēģināja par to vairs nedomāt.

Viņš uzlika roku uz sienas un atbalstīja pret to pieri. Likās, ka viņš ir mazā kambarītī, kādas septiņas pēdas pa diagonāli. Bez izejām. Apakšā bija apmēram divas pēdas ūdens. Viņš bija izkritis caur kādu atvērumu kanālā vai augšējā caurulē, kas nevarēja būt augstāk par divpadsmit pēdām virs viņa, jo citādi viņš būtu sasities daudz stiprāk.

Lai cik augstu tas būtu, tas tik un tā nebija sasniedzams.

Sīka ūdens straumīte notecēja pār vīrieša pirkstiem uz pieres.

Jašims prātoja, vai brīnumainā kārtā Ūdens ģildes vīrs arī nebija gājis pa to pašu ceļu.

Tad kaut kas atkal pieskārās viņa kājai, viņš pasniedzās dziļāk ūdenī un tūdaļ saprata, ka viņam neviens nekad nepalīdzēs no šejienes izkļūt.

83

Mazais puika ieslīdēja pa vārtiem un lēni devās pie sava grāvīša smiltīs.

Logs ar troksni atvērās. Puika nepacēla skatienu.

Marta izbāza galvu. Spētin! Vai tu redzēji, uz kurieni aizgāja efendi?

Mazais puika paņēma savu nūju. Viņš pastūma dobo lodi pa grāvi.

Marta izmisumā nopūtās un paraustīja plecus. Viņa pagriezās pret vēstnieku.

-     Nē, mans kungs. Es nezinu. Man liekas, viņi aizgāja kopā, bet es nezinu…

Paļevskis sarauca uzacis. Man tas nemaz nepatīk, Marta. Ja Jašims aizgāja ar zēnu, vajadzēja būt kādam iemeslam, lai viņš tā darītu.

-    Jā, mans kungs, Marta lēni pamāja ar galvu.

Un šī, Paļevskis nodomāja, ir otrā reize, kad zēns atgriežas mājās viens. Runā ar viņu tu, Marta. Mani viņš uzskata par kaut kādu milzi cilvēkēdāju. Paskatīsimies, vai viņš mums parādīs, kurp viņi gāja.

Marta kā šaubīdamās paraustīja plecus. Tas puika viņš ir mazliet dīvains, kungs.

-     Viņš ir zēns, vai ne? Visi zēni ir… nu, kā jau zēni, Paļevskis jutās bezpalīdzīgs. Tikai pajautā viņam. Lūdzu!

84

Jašims sataustīja cilvēka seju.

Kuldams ar rokām ūdeni, viņš atsprāga no līķa. Pirms Jašims paspēja iedomāties, ka šeit, tumsā, var ātri vien zaudēt orientēšanās spēju, viņš tika iespiests stūrī.

Var zaudēt visas proporciju izjūtas.

Nebija nekādas vajadzības minēt, kas tas bija par līķi, kurš peldēja ūdenī. Pazudušais cilvēks bija atrasts.

Jašims mēģināja nedomāt par to, kas var notikt pēc tam. Viņam kļūs auksti, viņš kļūs vārgs. Un beigās viņš noslīks vienu pēdu dziļā ūdenī un kopā ar albāni atdusēsies viņa slapjajā kapā.

Bija jātiek ārā.

Jašims uzmanīgi iztaustīja šahtu, meklēdams kaut ko, kas viņam palīdzētu uzrāpties pa slidenajām sienām. Grīda bija klāta ar izmētātiem akmeņiem un sabirzušiem ķieģeļiem. Viņš secināja, ka griesti lēni drūp. Viņš vēlreiz uzdūrās Ksani līķim. Cīnīdamies ar nelabuma vilni, Jašims apgrieza ķermeni otrādi un mēģināja sataustīt kaut ko tādu, kas vecajam vīram bija līdzi, nazi, virves rituli… Ūdens virspusē kaut kas burbuļoja, un no smakas, kas uzvēdīja no ūdens virsmas, Jašims nelabumā norīstījās.

Jašims aptaustīja vīra krūtis, sajuzdams uz tām kaut ko cietu, it kā ķēdīti. Pie ķēdītes bija krucifikss. Viņš stipri parāva, ķermenis sasvērās, tad ķēdīte pārtrūka, un viņš dzirdēja ķermeni iegrimstam atpakaļ ūdenī.

Jašims devās atpakaļ pie sienas, cerēdams, ka tā būs īstā, un sāka skrāpēt to ar krusta galu. Tas neko daudz nelīdzēja.

Viņš pārbrauca ar pirkstiem pa sienu, meklēdams kādu plaisu vai izvirzījumu kaut ko. Siena bija gluda kā sviests.

Jašims atsēja apmetni un izgrieza no tā ūdeni. Piespiezdams vienu galu ar muguru pie sienas, viņš pameta apmetni augšā pāri galvai. Apmetņa gals uz mirkli palika gaisā, tad pats apmetnis nokrita viņam uz galvas. Tas gals, ko viņš bija metis augšā, bija samircis.

Viņš uz bridi aizvēra acis un domāja. Tad izklāja apmetni visā platumā uz ūdens virsmas, sāka taustīties pa tuneļa grīdu pēc ķieģeļiem un, cik varēja, mēģināja tos sabīdīt uz apmetņa centru. Pēc minūtes viņš savāca apmetņa stūrus kopā un pārbaudīja tā svaru. Tik daudz viņš vēl spēja, kā pavilkt to pa ūdeni.

Jašims atbalstīja savu saini pret sienu un mēģināja uzkāpt uz tā. Akmeņi zem viņa svara slīdēja. Viņš nokāpa un vēlreiz centās sasiet apmetņa galus, lai sainis būtu ciešāks. Pēc trim četriem mēģinājumiem viņš padevās slapjie, slidenie pusmezgli nekādi neturējās kopā.

Jašims veltīgi iztērēja pustundu, cenzdamies sastiprināt apmetni ar krucifiksu un ķēdi. Viņš uzlika uz saiņa Ksani līķi un mēģināja tā dabūt atbalstu zem kājām. Līķis bija mīksts un nestāvēja uz vietas. Aizsniegt atvērumu nebija iespējams.

Jašims jutās ļoti noguris.

Viņš izpurināja apmetni, lai atbrīvotos no akmeņiem, kas bija ieķērušies stūros, pacēla vīstokli un uzrāva to līdz krūtīm. No apmetņa gāzās ūdens. Viņš izgrieza to, un tas kļuva vieglāks.

Jašims saņēma visus spēkus un meta saini augstu pret sienu. Tas iekrita atpakaļ viņa rokās. Viņš atkāpās dažus soļus un mēģināja vēlreiz. Kad viņš to bija izmetis, viņš pasniedzās uz priekšu, lai notvertu, ja tas kristu. Šoreiz viņš izdzirda apslāpētus šļakstus. Apmetnis neatgriezās.

Jašims sameklēja uz grīdas akmeņus un sāka tos mest augšā.

Darbs pasargāja viņu no nosalšanas.

Kad Jašims bija iemetis tumsā kādu duci akmeņu, viņš apstājās un klausījās. Bija parādījusies jauna, burbuļojoša ūdens skaņa. Viņš paspēra soli uz priekšu un pieskārās sienai, taču neko nejuta. Viņš pielika pie sienas lūpas un saprata, ka pa to lejā pil ūdens.

Tas bija auksts kā ledus.

Jašims atsāka akmeņu mešanu tumsā.

Ta bija vienīgā nāves alternatīva.

85

-    Jūs esat pilnīgi pārliecināta?

-    Pilnīgi, doktor Milingen. Paldies.

-    Tagad jums vismaz ir turku kurpes, viņš smaidīdams sacīja. -Jā. Jūs bijāt tik laipns, viņa pagriezās pret mazajām, zemajām

durvīm un pieklauvēja.

Atraitne Matalja atvēra durvis. Viņa nezināja, ko domāt, kad savā durvju priekšā ieraudzīja franču sievieti kopā ar kādu dīvainu vīru. Doktors Milingens pieklājīgi pacēla cepuri, un vecā sieviete pavīpsnāja, novirzot savu nepatiku uz noteiktu mērķi: cepures, viņa domāja, ir ļoti piedauzīgas.

-    Lūdzu, kundze, dodiet man kādu ziņu!

Amēlija viņam veltīja dīvainu smaidu. Man nāksies, cik es saprotu, viņa sacīja un iegāja iekšā. Vecā sieviete aizvēra durvis un pagriezās pret Amēliju ar loti skarbu sejas izteiksmi un cieši sakniebtām lūpām.

-    Mesjē Jašims… Jašims efendi… Vai viņš ir augšstāvā? Amēlija parādīja ar pirkstu.

Atraitnes acis ieurbās viņas acīs.

-    Es iešu paskatīties, Amēlija priecīgi noteica. Ciao![98]

86

Paļevskis uzlika roku uz zēna pleca. Paklausies, viņš sacīja, smagi elpodams. Vai mēs iesim tālu? Vai tas būs garš ceļš?

Puika paskatījās uz augšu un pamāja ar galvu.

-   Tādā gadījumā, vēstnieks noteikti paziņoja, mēs ņemsim krēslu.

Viņš ar knipi pasauca divus vīrus, kas notupušies balstījās pret sienu.

-     Es maksāju, viņš smaidīdams teica. Tev tikai jāparāda tiem diviem vīriem pareizais virziens. Tu esi labs zēns.

Lejā pie krasta viņi apmainīja krēslu pret laivu. Mazais puika norādīja uz Zelta Ragu.

-     Fenera? Balata? Laiviniek, Feneras platformu, lūdzu. Varbūt Jašims bija devies mājās, viņš nodomāja. Bet, kad viņi sasniedza Feneru, mazais puika izdarīja dažus sarežģītus žestus un enerģiski papurināja galvu.

-    Labi, Paļevskis teica. Iesim kājām, tad jau redzēs. Tagad taču vairs nav pārāk tālu, ko?

Ar mokām vilkdamies augšā kalnā, viņš nožēloja, ka pieņēmis puikas padomu, bet viņi atradās nekoptā apkārtnē, ko Paļevskis nepazina, un te nebija ne vēsts no dīkiem krēslu nesējiem.

Beidzot puika uzlēca uz zema mūra, apsēdās uz tā un, šūpodams kājas, cieši lūkojās uz ēkas durvīm pāri ielai.

-    Vai viņš tur iegāja?

Paļevskis uzkāpa pa trepēm. Pie durvīm bija piekaramā slēdzene, tāpēc Paļevskis pagriezās atpakaļ un notvēra puikas skatienu. Viņš norādīja uz durvīm. Mazais puika māja ar galvu.

Paļevskis paskatījās pa labi un pa kreisi. Bez mazā puikas uz mūra iela likās pilnīgi tukša.

Staņislavs Paļevskis pretēji doktoram Milingenam nebija cilvēks, kas stipri ticēja regulāru vingrojumu labvēlīgajai ietekmei. Viņa rokas bija tievas, kājas garas, bet viņš joprojām bija spējīgs uz pēkšņu un mežonīgu fizisku piepūli.

Paļevskis atkāpās, atspiedās pret parapetu un salieca garās kājas, pievelkot tās tuvu zodam.

Tad viņš ar abām kājām stipri atspērās pret durvīm un ar lielu troksni atsita tās vaļā.

Paļevskis pagriezās pret mazo puiku, kas pārsteigts vēroja viņu no pretējās ielas puses, un pamirkšķināja viņam šajā brīdī viņš nemaz nelīdzinājās vēstniekam.

Tad viņš iegāja ledainajā tumsā meklēt savu draugu.

87

Jašims dziedāja vecu dziesmu, kas nāca no Balkāniem, par vīru, kurš aizgāja uz upi un noķēra tīklā savas mirušās mīļotās dvēseli.

Jašims lēni griezās tumsā, dažbrīd kustinot kājas, dažreiz satverot tā vīra mirstīgās atliekas, kurš tagad bija kļuvis par viņa draugu. Viņi tikko bija satikušies, viņš domāja. Dārgais Ksani! Smirdošs, peldošs un izpalīdzīgs. Kāda laime, ka viņi beidzot bija satikušies.

Ja vien Ksani vēl būtu silts, Jašims sapņaini nodomāja. Šahta lēni pildījās ar ūdeni un kļuva arvien dziļāka un dziļāka, jo straume savā ceļā sastapās ar apmetņa un akmeņu radīto sastrēgumu. Viņš dzirdēja vieglus klaudzienus, kas nelīdzinājās skaņai, kuru radīja no aizsprostotā cauruļvada šahtā līstošais ūdens. Dažas minūtes viņš mēģināja iedomāties, kas tas varētu būt, bet tad atskārta, ka tā bija viņa paša zobu klabēšana.

Jašims juta, ka viss viņa ķermenis konvulsīvi raustās pēkšņās spazmās, viņš atlaida mirušo vīru un ik pa brīdim pašļakstinājās un mēģināja pakūļāt rokas un kājas zem ledainā ūdens virsmas. Dažreiz bija sajūta, ka viņš viss ir zem ūdens, dažreiz viņš aizvēra acis un juta sevī ielīstam apātiju un lielu mieru, tik lielu, ka viņš gribētu tā klusi un sapņaini nogrimt ūdens dziļumā. Viņš jau sen nebija pieskāries šahtas dibenam, tā vismaz likās. Šad un tad viņš atradās zem ūdens tērcītes, kas tecēja no aizsprostotā cauruļvada.

Jašims dzirdēja kādu klusā, nogurušā balsī dziedam vecu turku maršu. Viņam šķita, ka tam jābūt Ksani. Tad viņš pieņēma, ka tas bija viņš pats. Jebkurā gadījumā tam vairs nebija nozīmes. Viņa kājas bija kļuvušas nejūtīgas.

Taču viņam vajadzēja būt iepeldējušam citā šahtā, jo tērcīte vairs netecēja, viņš vairs nedzirdēja ari ūdens šļakstus no augšas. Jašims iztēlojās, kā bez apstājas peld no vienas šahtas uz citu, bet bija pārāk noguris, lai par to uztrauktos. Ksani līķis uzsāka vienu no saviem smirdīgajiem riņķiem zem viņa, un Jašims atkal juta sevi slīdam prom, atpakaļ dziļajā tumsībā, aukstuma un tumsas komfortā. Agrāk tas viņam likās tik grūti, bet viņš vairs nevarēja atcerēties, kāpēc. Viņš zināja, ka šoreiz viņš nepretosies aiziešanai.

Un tad mazpamazām viņš sāka saprast, ka vairs nepeld. Viņš gulēja ar seju uz augšu un, jūtot sāpes mugurā, ievilka gaisu. Viņa elkonis sakustējās. Tas radīja rupju, nepatīkamu skaņu pirmo skaņu, ko nebija izraisījušas gāzes un ūdens, skaņu, kādu viņš nebija dzirdējis stundām ilgi. Jašims ar grūtībām pagriezās un izstiepa rokas. Šķita, ka kustība ilgst vairākas minūtes, it kā viņš veltu milzīgu akmeni augšā kalnā. Viņš vairs nejuta savas plaukstas un, lai liktu tām paklausīt, ar grūtībām iztēlojās, ka tās tomēr ir turpat, nekustīgo roku galā, un ņēmās vārgi taustīties pa ķieģeļiem.

Tik lēni, ka to nemaz nevar aprakstīt, Jašims tumsā sāka līst ārā no caurules. Pagāja stundas, līdz viņš atcerējās, ka jāturas visu laiku pa labi: šis bija pirmais brīdis kopš smagā pārbaudījuma sākuma, kad viņš izjuta īstas šausmas. Varbūt viņš jau bija palaidis garām kādu līkumu? Viņš jau tagad varētu būt simtiem jardu par tālu, bet varbūt bija nogājis tikai piecus? Viņam vairs nebija skaidru spriešanas spēju.

Jašims redzēja, ka pa cauruli viņam blakus lien arī Ksani, un viņa iekšas velkas viņam līdzi pa ūdeni.

Galvas iekšpusē notika krāšņa uguņošana.

Viņš dzirdēja savu veco draugu Paļevski saucam viņa vārdu.

Jašims līda veselu minūti, tad gadu, un pēc vēl vienas nakts un dienas Paļevskis bija pie viņa, bet ļoti, ļoti maziņš, kā pele šaurā aliņā.

Paļevskis kliedza, un tad Jašims jau bija uz nestuvēm un kratījās un kratījās augšā lejā pa bruģakmeņiem, rīstīdamies un drebinādamies, un vēlēdamies nomirt.

Kā laimīgais Ksani. Liels, resns un mīksts, mūžīgi mūžam griezdamies kādā mazā pazemes ūdens šahtā.

88

Sešpadsmit stundas Jašims nogulēja, ievīstīts šallēs. Viņš pamodās un ieraudzīja sev blakus Amēliju lasām grāmatu.

-Jums ir vajadzīga vecās lēdijas zupiņa, viņa sacīja. Es atnesīšu.

Kad viņa bija projām, Jašims pārbaudīja savus locekļus: locītavas bija jēlas un sāpēja, uz zoda un krūtīm bija pušumi, visi muskuļi sāpēja, it kā viņš būtu ļoti ilgi skrējis. Viņš apsēdās, juzdamies ļoti noguris. Doma par zupu izraisīja viņā nelabumu, bet savādi: kad Amēlija piedāvāja viņam bļodu, viņš juta, ka ir ļoti izsalcis.

-    Maizes nav, viņa atvainodamās sacīja.

-    To var dabūt, Jašims sacīja. Es pasaukšu zēnu. Manā maciņā jūs atradīsit mazliet naudas.

Viņš izbāza galvu pa logu. Elvan!

-    Vai pietiks? Amēlija izņēma vienu monētu.

Jašims pamāja. Ar to pietiks. Viņš nolika zupu malā un aizvēra acis.

Tumsa. Viņš atkal bija šahtā. Viņa locekļi bija izkropļoti. Viņš atvēra acis, bet tur bija Amēlija ar kūpošu zupas bļodu, viņa paša istabā.

-    Gillijs. Vai jūs to lasāt? -Jā.

-    Un tajā ir iekodēta kāda ideja?

-    Jā. Es tā domāju.

Jašims atkal aizvēra acis. Viņš bija ļoti noguris, bet viņam nebija bail no tumsas. Tikai viņam vienam no visiem cilvēkiem vairs nebija jābaidās no tumsas.

Pirms ilga laika, kad viņš jau bija uz sliekšņa, lai kļūtu par vīrieti, viņš iekļuva telpā, kas bija tumšāka par jebkuru pazemes tuneli: neatbrīvota tumsa, kas tecēja caur viņa vēnām un lika viņa acīm apgriezties dobumos. Viņa izmisums bija celle, no kuras vispār nebija izejas: viņa paša sapostītā ķermeņa cietums.

Tomēr beigās viņš bija atradis ceļu. Ne jau tieši ceļu uz āru, bet apmēram tā kā tumsā kaut ko saskatīt. Tas darīja viņu noderīgu. Jašims einuhs pavadonis, kad arī citi iekrita tumsā.

Līdz brīdim, kad atnāk kāda sieviete. Skaista. Kas pati izstaro gaismu. Sieviete, varbūt ar brūnām acīm un brūnu matu mākoni, kas vēro viņu, kamēr viņš guļ. Un pienes viņam zupu. Sieviete, kura izstaro tik daudz gaismas, ka viņš ir apmulsis, kad viņa iet garām, viņš kļūst akls un paliks akls vēl ilgi pēc tam, kad viņa būs prom. Un atkal taustīsies pa tumsu.

Ta nav viņas vaina.

Jašims atvēra acis. Amēlija bija izstiepusi roku, viņa skatījās uz to ar ļoti koncentrētu sejas izteiksmi un kustināja pirkstus.

Tad monēta nokrita uz grīdas. Viņa noliecās, lai to paceltu.

-     Lielā baznīca, Amēlija sacīja, griezdama monētu ap īkšķi. Svētā Sofija.

Pie durvīm pieklauvēja Elvans. Jašims aizsūtīja viņu pie lībiešu maiznieka pēc apaļā maizes klaipa. Viņš paņēma monētu, ziņkārīgi nopētīja Amēliju un aizskrēja pildīt savu uzdevumu.

-    Bizantijas grieķi ticēja senajai leģendai par Svēto Sofiju, Amēlija skaidroja. Leģenda vēstīja, ka reiz kāds ienaidnieks iebruks pilsētā. Viss būs zaudēts, izņemot vienu šis ienaidnieks nekad neaizsniegs Lielo baznīcu. Kad ienaidnieks iebruks, parādīsies ercenģelis Gabriēls ar liesmojošu zobenu un izdzīs iekarotājus.

-    Hmmm, Jašims to apšaubīja. Bet tas nenotika.

-    Nē. Bet Makss vienmēr teica, ka jebkurā mītā ir graudiņš patiesības. Un tā: kad turki iebruka pilsētā, Svētās Sofijas dievnamā notika īsts brīnums. Tikai ne tas, uz ko visi bija cerējuši.

-    Nekāda ercenģeļa?

-    Nē. Bet priesteris, kas vadīja misi. Kad ieradās turki, viņš izgaisa.

-    Izgaisa?

-    Iegāja vienā no lielajiem pīlāriem, acīmredzot līdzi nesot hostiju. Leģenda stāsta, ka viņš atgriezīsies dienā, kad virs kupola atkal tiks pacelts krusts.

Jašims sarauca pieri. Viņš mēģināja iztēloties tādu skatu: osmaņu karaspēks cenšas ielauzties pa lielajām baznīcas durvīm, pārbiedētie ļaudis spiežas iekšā baznīcā pēc palīdzības, un priesteris stāv pie altāra ar biķeri un šķīvi rokās. Kaut kas šajā ainā viņam likās nedaudz pazīstams: viņš tikai nevarēja atcerēties. Varbūt kaut kas, ko viņš bija redzējis? Kaut kas, ko bija teicis Lefevrs. Bet tajā brīdī Elvans atgriezās ar maizi un atmiņas pazuda. Jašims iedeva viņam pāris piastru, un viņš ar neparastu nopietnību paklanījās.

Aizmirstās ainas vietā Jašims atcerējās Grigora grāmatā izlasīto leģendu par imperatoru, kurš pārvērtās akmenī.

-     Makss domāja, ka šie stāsti nes kādu vēsti, Amēlija skaidroja. Varbūt stāsts par priesteri nozīmē to, ka grieķiem bija laiks noslēpt savus dārgumus, pirms ieradās turki. Svētās Sofijas katedrāle ir viena no lielākajām celtnēm uz zemes. Visambiciozākais celtniecības projekts pasaules vēsturē pēc Ēģiptes piramīdām.

Viņa satvēra vienu savu matu cirtu un savija to ar pirkstiem.

-     Bet Svētajā Sofijā nav pazemes kapeņu. Vairumā baznīcu ir kripta, kas simbolizē mirušo pasauli. Svētajai Sofijai ir pasaulē lielākais kupols kā mikrokosms Visumā, kā Dieva radītā kopums. Un ir ļoti dīvaini, ka baznīcā nav iebūvēta kripta.

Jašims lauza maizi un mērca to zupā. Runā, ka rītā pēc uzbrukuma Mehmets ienāca Lielajā baznīcā un atrada tur kādu zaldātu postām marmora grīdu. Viņš bija dusmīgs un teica: jūs, zaldāti, varat ņemt, ko spējat panest, bet šī ēka pieder Dievam un man. Ta Svētā Sofija tika pasargāta.

-    Varbūt viņš zināja, ka zem grīdas kaut kas slēpjas. Bet nevienam nav bijis izdevības tur ielūkoties, vai ne? Cik es zinu, Svētā Sofija nav aiztikta četrsimt gadus.

-    Tika pievienoti minareti, Jašims norādīja.

-    Tas ir no ārpuses.

Viņi skatījās viens uz otru.

-   Tas triks, -Jašims ierunājās. Tas triks, kuru jūs veicāt ar monētu. Kur jūs to iemācījāties?

Amēlija iesmējās. Es joprojām neesmu to iemācījusies. Makss mēdza man to mācīt, bet mani pirksti laikam tam nav īsti piemēroti. Viņš mācēja monētu izripināt caur pirkstiem, un tad pēkšņi puf! tā izgaisa. Gluži tāpat kā priesteris.

Jašims izdzēra savu zupu. Viņš nolika tukšo bļodu. Jūsu vīrs Makss. Doktors Lefevrs. Viņš bija arheoloģijas doktors, vai ne?

Amēlija izkatījās pārsteigta. Arheoloģijas? Viņš bija arheologs, jā. Bet viņš sāka kā mediķis. Viņš bija medicīnas zinātņu doktors.

-   Medicīnas zinātņu doktors? Jašims lēni atkārtoja. Man nebija ne jausmas.

Pie durvīm klauvēja, un ienāca Paļevskis, nekavējoties izzvejodams no mēteļa kabatas zaļu pudeli.

Viņš palocījās Amēlijai un cieši paskatījās uz Jašimu.

-   Viņš, liekas, ir ēdis zupu, Paļevskis sacīja. Viņš paplikšķināja pa pudeli. Brendijs. Lielisks kopā ar zupu. Noderīgs slimniekiem. Man likās, ka viņš varētu būt miris.

-    Viņš dzīvos, Amēlija sacīja.

Paļevskis izskatījās vīlies. Pamošanās ar brendiju ir laba pamošanās. Es cerēju, ka mēs varēsim pasēdēt pie viņa mirstīgajām atliekām, gremdēdamies atmiņās, madame.

-    Man šķiet, es atkopjos, Jašims vārgā balsī sacīja.

Amēlija smējās. Viņas acis šaudījās no Jašima uz Paļevski, un viņa izlieca muguru. Saimniece gribēs savu bļodiņu atpakaļ, Jašim. Es to nonesīšu lejā, un… es esmu mazliet nogurusi.

Kad viņa bija prom, vēstnieks atkorķēja brendiju un ielēja to divās glāzēs.

-    Ta nav pirmā reize, kad tu man glāb dzīvību, Jašims teica.

Paļevskis ar mājienu noraidīja pateicību. Es šobrīd neesmu pārāk

aizņemts.

Jašims pasmaidīja. Sultānam mirstot, lielākā daļa vēstnieku rakstīja ziņojumus un mēģināja izzināt kroņprinča uzskatus, bet Polijas vēstnieks varēja atļauties tikai gaidīt turpmākos notikumus.

-     Es labi nesapratu, kāpēc es tevi atradu rāpjamies ārā no tuneļa, Jašim.

Jašims viņam pastāstīja. Viņš pastāstīja par Spētina mazo alvas lodīti un par šifonu. Viņš pastāstīja, kā apmaldījies labirintā un par Ksani ķermeni, kas peld pa kādu no ūdens šahtām. Viņš pastāstīja Paļevskim par to, kā izglābies.

-    Tatad Ksani ir miris. Viņi sekoja tam uz šifonu, nogalināja viņu un nolaida lejā pa cauruli?

-    Ko citu viņiem bija darīt? Mazais puika uzmanīja durvis no ielas otras puses.

-    Viņš redzēja tos ieejam un izejam. Viņš zina, kas viņi ir.

-     Bet viņš nerunā, Paļevski.

Vēstnieks nokrakšķināja pirkstu kauliņus.

Jašims atbalstījās uz elkoņa. Ir vēl kas. Amēlija Lefevra kundze lasa Gillija grāmatu. Un tā viņai ir iedvesusi kādu domu.

-    Čūsku galvas?

-    Svētā Sofija.

Paļevskis papurināja galvu. Es nesaprotu.

-    Gillijs piemin čūsku galvas bet tās vēl bija savā vietā uz kolonnas, kad viņš te uzturējās. Un Delmoniko laikā arī. Ta mazā grāmatiņa nestāsta mums neko nopietnu par čūsku galvām, Paļevski. Tad kāpēc grāmata bija tik svarīga Lefevram?

-    Es nezinu. Bet, ja tās nebija čūsku galvas, kāpēc viņam bija vajadzīgs Ksani? Un vēl: kāpēc arī Ksani ir noslepkavots?

Jašims izbrauca roku caur matiem. Ksani. Amēlija. Gillija grāmata. Es jūtos tā, it kā no jauna radītu kādu retu un pārsteidzošu ēdienu tikai pēc garšas atmiņas, Paļevski. Mums ir visas sastāvdaļas šim ēdienam, bet nez kāpēc mūsu ēdienam nav pareizā aromāta. Viņš pacēla acis. Amēlija tikko man kaut ko pateica. Lefevrs bija ārsts. Nevis arheoloģijas doktors.

-    Ārsts. Nu un?

-     Es vēl neesmu īsti pārliecināts. Viņš tekoši runāja grieķiski, modernajā grieķu valodā. Viņš to bija iemācījies divdesmitajos gados Grieķijas provincēs.

-    Vai tu esi par to pārliecināts? Toreiz tur bija karš.

-     Mesolonga, jā. Tas arī ir tas, kas mani interesē. Jūsu dzejnieks Bairons. Milingens, viņa ārsts.

-      Bairons, Paļevskis atbalsoja. Ir ceturtdiena, Jašim. Man ir radusies kāda ideja.

-Ceturtdiena? Jašims sarauca uzacis. Tas bija rituāls, viņu ceturt' dienas vakariņas, bet bija par maz laika. Piedod, bet es neesmu…

-    Nē, nē, Jaš. Viss kārtībā. Šodien tu vakariņosi pie manis.

89

Jašims bija atvieglots, ka viņam nevajadzēs iepirkties un gatavot. Bija jau pāri pusdienlaikam. Viņš rūpīgi apģērbās un pēc stundas bija pie sultāna harēma durvīm Topkapi pilī.

Hiacints izlīda no sava mazā būceņa gaitenī un pasmaidīja, atklādams iesārtu zobu rindu. Es zināju, ka tas būsit jūs, viņš klusi teica.

-    Valida?

Vecišķais einuhs pamāja, viņš izskatījās nopietns. Šodien nepieņem. Viņai ir neliels satricinājums. Viņa atpūšas.

-    Nu, nu, Hiacint, Jašims īgni noteica. Te visi to vien dara kā atpūšas.

Hiacints nedroši noķiķināja un ar savu vēdekli paplikšķināja Jašimam pa krūtīm.

-     Liekas, ka pie visa vainīgs esat jūs, Jašim. Jūs un jūsu mazie pakalpojumi.

Jašims samirkšķināja acis. Pirms daudziem gadiem, kad harēma apartamentos tika turētas ieslodzījumā trīssimt un vairāk sieviešu, kuras apkalpoja melno einuhu kohorta, bija pilnīgi dabiski, ka ikviens zināja ikviena nodarbošanos. Tagad te bija tikai viena sieviete valida ar saujiņu meiteņu un dažiem kalpotājiem. Bet dažas lietas nekad nemainās.

-    Bostanci viņai atteica?

Hiacinta rokas papildināja vārdos sacīto. Es neko neesmu teicis, viņš uzstāja, uzrāvis uzacis. Viņas Augstība nepieņem. Nevienu.

Jašims palocījās: viņam patika tērauda pieskaņa melnā vīra maigajā valodā un manierēs. Bet viņš prātoja: kas notiktu, ja viņš atgrūstu Hiacintu malā un uzstātu.' Hiacints, viņš nodomāja, ir stiprāks nekā izskatās. Viņu pārņēma tāda kā vieglprātība. Te nebija neviena bruņota vīra, kas varētu pēkšņi parādīties, lai ieviestu kārtību un liktu pakļauties, īstenībā, te nekad tādu nav bijis. Tas nav bijis vajadzīgs.

-    Vai tas esat jūs, Jašim?

Balsi, kas atskanēja no gaiteņa, nevarēja sajaukt ne ar vienu citu. Jašims pacēla acis. Hiacints apgriezās ap savu asi kā vilciņš.

Pa gaiteni ļoti lēni tuvojās Sultāne māte, ar vienu roku stingri saņēmusi spieķa rokturi, otru uzlikusi uz meitenes pleca, un tā savukārt ar roku bija apņēmusi validas vidukli. Jašimu satrieca nevis tas, ka valida pati bija salīkusi un ļoti vārga, ka viņas pirkstu kauliņi izskatījās milzīgi zem smalkās roku ādas, bet gan tas, ka viņa bija uzlikusi dārglietas: smagus dimantus ausīs un ap kaklu, viņas diadēmā mirdzēja pērles, un pie krūtīm bija lazurīta piespraude ar ziloņkaulā darinātu burtu "N" [99] . Kad viņa panācās uz priekšu saulesgaismā, Jašimam likās, ka viņa dzirkstī kā krāšņa koka lapa pēc negaisa.

Jašims paklanījās.

-    Bostanci! Valida apstājās un ar roku spieda spieķa rokturi. 11

m'a refuse.[100]

Hiacints nolaida acis. Viņa rokas bija saliktas uz milzīgā vēdera. Meitene uzmeta Jašimam bailīgu skatienu.

Valida uzlika uz spieķa roktura abas rokas. Viņa ļoti lēni iztaisnojās.

-   Pssht! Viņa pacēla zodu. Hiacints un meitene klanoties pameta telpu.

-    Atteica, Jašim, valida mierīgi atkārtoja. Kāpēc ne? Es esmu veca sieviete, tālu no varas sēdekļa. Bostanci no manis vairs nebaidās.

Jašims piegāja tuvāk.

-    Sultānam vajadzēja palikt Topkapi. Manam dēlam.

Viņi skatījās viens otrā.

-    Cik ilgi, Jašim?

-    Daži mēneši, viņš teica. Nedēļas.

Valida saberzēja rokas uz spieķa roktura.

-    Tik maz laika, viņa beidzot nočukstēja. Tad viņas lūpa ietrīsējās, un, Jašimam par pārsteigumu, viņas mutes kaktiņš pacēlās nožēlas pilnā smīnā.

-    Vīrieši, viņa sacīja. Ils font ce iju'ils veulent.

Viņi dara, ko vēlas. Jašims nolieca galvu.

-    Mais lesfemmes[101], jašim, mēs darām, kas ir jādara. Viņa pagriezās, lai ietu projām. Es tā prātoju par jums, Jašim. Varbūt jūs darāt to, kas vajadzīgs mums? Varbūt jūs tiešām to darāt, kad ir tāda nepieciešamība? Dodiet man roku!

Klusēdami viņi lēni soļoja atpakaļ pa gaiteni uz validas pagalmu.

90

Valida atlaidās dīvāna spilvenu klājienā.

-     Bostanci mani nogurdina, Jašim. Nē, neejiet vēl projām! Man jums kaut kas jāsaka. Kafiju?

Jašims atteicās. Valida uzklāja uz kājām šalli un sakārtoja to.

-     Kad sultāns tikko bija pārvācies uz Bešiktašu, man likās, es nomiršu aiz vientulības. Es neesmu bijusi viena sešdesmit gadus, esmu tā pieradusi pie cilvēkiem ap mani visur, visu laiku. Pirmajās nedēļās es sēroju, es to atzīstu. Un jūs bijāt tik burvīgs, ka mani apciemojāt, pat ja jūs interesēja tikai mani romāni! Nē, nē, es ķircinos. Bet tad es kaut ko atklāju, Jašim. Kā lai to izskaidro? Redziet: ir kāds mazs putniņš, kas atlido pie mana loga katru dienu, lai dabūtu ko ēdamu. Dārznieki man to parādīja es nekad agrāk to nebiju ievērojusi. Vienkārši mazs putniņš! Jūs varat smieties, mon ami[102], bet es tam kaisīju ēdiena drupatiņas.

Sēdēdams sakrustotām kājām uz dīvāna, Jašims salīka uz priekšu un vēroja savas rokas. Viņam bija savāda nojauta, ka viņš zina, ko tieši valida grib izstāstīt. Pirms daudziem gadiem, būdams ļoti jauns cilvēks, varētu pat teikt zēns, viņš sev bija radījis cerību.

-     Ticiet man, Jašim, visa telpa bija tukša un klusa. Viens mazs putniņš c'est rien [103] . taču pamazām es sāku saprast, ka lieta nemaz negrozās ap vienu putniņu. Tur bija daudzi. Un tie bija vairāk nekā putni. Dārznieks teica, ka tie ir džini [104] . viņš sacīja: "Nu viņiem beidzot ir vieta, kur elpot!" Valida uz brīdi apklusa. Es nāku no māņticīgo salas, Jašim. Atcerieties tās dižās sievietes, kas ir staigājušas pa šiem apartamentiem! Ļaudis atceras visu. Sultāni Kesemu. Sultāni Turhanu Hatidži. Šīs ir istabas, kurās viņas uzturējās, gaiteņi, pa kuriem viņas staigāja. Es domāju par viņām un jūtu, ka joprojām esmu Sultāne māte viņām. Visām tām sievietēm, kas ir dzīvojušas te, šajās sienās. Tik daudzām, Jašim.

Viņš nolieca galvu. Viņš gribēja teikt, ka tad, ja kāds ir it kā nolietojies un nevajadzīgs pasaules acīs, viņam joprojām ir iespējams dzīvot citiem, citu cilvēku dēļ. Dzīvo vai mirušo dēļ.

-    Jā, valida, viņš nomurmināja. Es saprotu.

Viņa vērīgi un rūpīgi nopētīja viņu.

-    Es ticu, ka saprotat, Jašim. Džini, rēgi tās ir vecuma privilēģijas. Bet, tāpat kā mazie putniņi, šīs telpas apdzīvo arī cilvēki ar miesu un asinīm. Vienatnē to var redzēt skaidrāk.

Viņas pasaule saraujas, Jašims nodomāja: meitenes, einuhi, neviena cita te nav. Un ar katru dienu loks kļūst šaurāks.

-    Tikai nedomājiet, ka es runāju par Hiacintu vai manām verdzenēm, valida teica. Sultāns un viņa pašā varbūt domāja, ka viss šajā pilī ir atkarīgs no viņiem, bet viņi maldījās.

-    Tiešām?

-    Katru gadu vienā un tajā pašā dienā kāds noliek puķes uz kolonnas, uz kuras viņi izlika apskatei galvas.

-    Skaidrs.

-    Tas ir tikai viens piemērs. Bet, kad ap tevi ir miers un skaidrība un tu vērīgi ieskaties pasaulē, tu saproti, ka daudz kas nav mainījies. Es neesmu mainījusies, jo esmu pieradusi pie šīm sienām, pagalmiem un apartamentiem. Tapat arī Ūdens ģildes vīri gadiem ilgi raduši satikties arsenālā.

Jašims samirkšķināja acis. Ūdens ģildes vīri?

-     Cik saprotu, tā ir vecākā ģilde pilsētā. Viņi nepārcelsies uz Bešiktašu.

Jašims iedomājās arsenālu, senu baziliku Pirmā, publiskākā, vecās pils pagalma zemākajā stūri.

Šī ēka tika lietota kā noliktava un dārgumu glabātava; pēdējo reizi, kad viņš tajā bija ieskatījies, tās sienas bija apkārtas ar karogiem un ģerboņiem un izrotātas ar dažādi izkārtotiem pīķiem un āvām.

-    Bet es nesaprotu, kāpēc viņi tur satiekas?

Valida eleganti paraustīja plecus. Nevis kāpēc, Jašim, bet kad. Viņa pacēla pirkstu. Rīt no rīta. Viņiem ir iesvētību ceremonija jaunam ģildes loceklim.

Viņa ar gandarījumu vēroja Jašima izbrīnu. Es tur piedalīšos, viņa piebilda. Kā vecākajai mūsu dinastijas pārstāvei man ir tiesības. Bet es neesmu tik stipra kā agrāk. Man vajadzēs palīgu. Varbūt, Jašim…

-    Esmu jūsu rīcībā, valida, Jašims pazemīgi sacīja.

91

Jašims lēni devās laukā no pils. Laika ir maz, viņš bija teicis Paļevskim. Bet pagaidām viņš nebija diez cik tālu pavirzījies uz priekšu savā izmeklēšanā. Viņš gudroja, kas tagad būtu jādara.

Jašims domāja par iešanu uz pirti, bet tā vietā, lai atgrieztos Fenerā, viņš atkal attapās hipodromā, aplūkojot sapostīto kolonnu.

Kolonnas čūskas pacēlās no bronzas apļa, uz kura bija lasāms trīsdesmit vienas grieķu pilsētas nosaukums Atēnas, Sparta, Patras, Mikēnas un pārējās šīs nenovīdīgās, karojošās pilsētvalstis, kas 479. gadā pirms Kristus dzimšanas apvienojās pret persiešu iekarotājiem. Kaujā pie Platajām persiešus sakāva pirmo reizi apvienojusies grieķu armija. Svinot šo uzvaru, persiešu bronzas ieroči un bruņas tika sakausēti un pārstrādāti, lai radītu Čūsku kolonnu. Ta tika novietota Delfos, neitrālā vietā, jo orākula mītni respektēja visi grieķi. Savijušās cita ar citu, trīs čūskas tiecās uz augšu: vienotība un spēks.

Jašims domāja: ja kauja būtu beigusies citādi, Grieķijas vispār nebūtu. Nebūtu ne filozofijas, ne akadēmijas, nebūtu Aleksandra un nebūtu grieķu.

Viņš drūmā noskaņojumā atspiedās pret margām. Pirms divpadsmit gadiem grieķi atkal mēģināja apvienoties. Ko teica doktors Milingens? Ka grieķi nav spējīgi kopīgi strādāt. Kauju pie Mesolongas gandrīz nevarēja uzskatīt par kauju. Tas bija aplenkums, un grieķi tajā zaudēja. Šī laika piemiņai tādu Čūsku kolonnu nevarēja celt.

Tomēr Lefevrs tur bija klāt, vai ne? Kā ārsts, līdzīgi Milingenam. Kaut kāda iemesla dēļ viņi darbojās kopā.

Jašims piespieda pieri pie margām un aizvēra acis. Viņš mēģināja domāt: viņam bija sajūta, ka laiks iztek.

-    Efendi.

Pazinis balsi, viņš pagriezās.

-    Es redzēju jūs šķērsojam hipodromu, efendi.

Jašims uzsmaidīja savam draugam. Jau pirms dažām dienām kebabu ēstuvītē viņš zināja, ka abi drīz satiksies.

-    Es priecājos tevi redzēt, viņš teica, un tā patiešām bija. Redzot savā priekšā stāvam Muratu Esleku, maza auguma robustu vīru ar smaidu līdz ausīm, Jašims skaidri saprata, kāpēc viņiem bija jāsatiekas. Murats Esleks bija vīrs, kas pieņēma dienu tādu, kāda tā pienāca. Viņš stāvēja ar abām kājām uz zemes. Viņš bija prasmīgs un uzticams: viņš bija draugs. Reiz viņš bija izglābis Jašimam dzīvību.

Turklāt Murats Esleks no rītiem cēlās loti agri. Katru dienu krietni pirms rītausmas viņš bija vienā no tirgus dārziem aiz pilsētas mūriem un uzraudzīja sakņu, dārzeņu un augļu sadali pusducim ielas tirdziņu visā Stambulā. Pajūgi un mūļi, ēzeļi ar mantu groziem: Murats Esleks un viņa vīri pavadīja tos uz pilsētu un organizēja sadali, tāpēc, kad Stambula modās, letes un kioski bija pilni līdz augšai ar visiem sezonas produktiem. It kā pēc burvja mājiena.

-     Es tev gribēju ko vaicāt, Jašims teica. Vai mēs varam kaut kur iedzert kafiju?

92

Doktors Milingens aizvēra somu un noklikšķināja aizslēgu.

Viņš paskatījās uz gultu, kurā spilvenos snauduļoja sultāns. Desmit graudiņu, ne vairāk. Opijs palīdz remdēt sāpes.

Doktors sarauca pieri. Kad viņš einuham bija sacījis, ka viņam ir darīšana ar dzīviem cilvēkiem, nevis miroņiem, viņš bija teicis puspatiesību. Dažkārt pie viņa nāca cilvēki, kas bija veseli, viņš nolaida tiem asinis, deva zāles, un viņi dzīvoja. Dažkārt viņš pasargāja cilvēkus, kas citādi būtu nomiruši. Bet viņa darbs nebija saistīts ne ar dzīvajiem, ne ar mirušajiem, viņš strādāja ar mirstošajiem.

Viņa darbs bija dot mirstošajiem drosmi vai garantēt aizmiršanos, jo reti kad cilvēki baidījās no pašas nāves. Vairumam no viņiem tās bija bailes no nāves tuvošanās. It kā pati nāve būtu viegla, bet miršana padevās grūti.

Sultāns bija iegrimis spilvenos, un viņa āda bija pieplakusi kauliem viņš izskatījās plāns kā papīrs. Viņa mute bija vaļā un mazliet iešķība, plakstiņi gandrīz sarkani. Viņa elpa bija vārga, gandrīz nemanāma.

Milingens noliecās uz priekšu, lai pieliktu roku iespējami tuvu sultāna mutei.

Sultāns atvēra acis. Tas bija nedzīvas un ap tumšo varavīksneni dzeltenas.

S'agit il des mois, des jours ou des heures?[105] Viņa lūpas tikko kustējās. Stundas vai dienas? Milingens šos noguruma pilnos vārdus bija dzirdējis jau agrāk. Sultānam netrūka drosmes.

-    On ne sait rien[106] viņš mierīgi teica. On va de jour en jour.[107]

Sultāns nenolaida acis. Tikai viņa roka lēni pakustējās virs gultas

pārklāja, it kā viņš pūlētos dot kādu norādījumu.

-    Sultān?

-    Kroņprincis. Pasauciet viņu tūdaļ!

-    Jā, sultān. Es aizsūtīšu pēc viņa.

Milingens pagriezās un gāja uz durvīm, instinktīvi juzdams, ka tiek vērots. Pie durvīm viņš atskatījās. Sultāns pakustināja pirkstu ej.

Viņš atvēra durvis un izgāja gaitenī. Divi durvju sargi abās pusēs nostājās miera stājā, un mazs, tievs vīriņš feskā pielēca kājās no dīvāna, uz kura sēdēja.

-    Viņš grib redzēt kroņprinci, Milingens teica. Viņš zināja, ka tas var būt veltīgi: princim bija patoloģiskas bailes no šīs slimības.

Mazais vīriņš paklanījās. Milingens prātoja, vai arī viņš, steigdamies projām pa gaiteni, domā, ka tas ir veltīgi.

Milingens salika rokas un nolaida zodu uz krūtīm.

Nedēļa, viņš domāja. Ja vien viņam būtu viena nedēļa.

Viņam prātā atausa atmiņas par kaut ko, ko viņš bija reiz lasījis: Sileimans Lieliskais, miris nestuvēs aiz aizslietņa, parādījās kaujas laukā, it kā vēl būtu dzīvs. Un lielvezīrs "sarunājās" ar viņa līķi, lai nesatrauktu karapulkus.

Viņš atvairīja šo domu.

Šis vairs nav Sileimana laikmets, viņš sev teica. Šis ir 19. gadsimts.

93

Georgs sēdēja ārā, mazā pagalmiņā blakus aprūpes namam, viņa lielā seja bija pagriezta pret sauli, acis aizvērtas. Ap rokām bija aplikta vilnas dzijas šķetere.

Viņš atvēra acis un ieraudzīja savā priekšā stāvam divus vīrus.

-   Ha! Georgs noducināja, paņemdams no klēpja dziju. Jūs mani tagad redz kā vecu sievu!

Viņš izvilka savas milzīgās rokas no vilnas šķeteres un rūpīgi nolika to uz sola sev blakus.

-     Es guļ kā veca grieķu sieva, Georgs kurnēja. Viņš pašķielēja uz saviem viesiem. Kāpēc jūs esat atvedis to blēdi uz šejieni, Jašim efendi? Jūs grib, lai man rādās slikti sapņi.'

Jašims pasmaidīja. Murat Eslek, tas ir Georgs.

Murats Esleks pašūpoja galvu. Es pazīstu Georgu, efendi. Veco zēnu. Viņš pārdod dārzeņus tirgū, kas atrodas tepat pa ielu uz augšu. Tas nav Georgs. Šis vīrs ir uz pusi jaunāks un divreiz lielāks.

Georgs atkal aizvēra acis un vārgi iesmējās.

-     Murats man pastāstīja par brāļiem Konstantinediem, Jašims teica.

Georga smiekli pārgāja klepū. Viņš izvalbīja acis un iebelza sev pa krūtīm.

-     Kāpēc jums rūp tādi mēsli? Viņš nospļāvās uz bruģa. Pat Murats Esleks zina. Tie ir slikti ļaudis, efendi.

Esleks pāršķēla gaisu ar roku. Tīra patiesība, Georg. Un es dodu savu vārdu, ka tas ir viņu darbs, viņš piebilda. Tev pieder vērtīga vieta, vai ne? Viņi nāca ar piedāvājumu.

Georgs paberzēja krūtis. Tie nelieši, viņš klusi teica. Es strādā tai tirgū, pirms viņi ir dzimuši.

-    1a bija tava tēva vieta, Esleks norādīja.

-     Manam vectēvam bija saimniecība, Georgs sacīja. Mums tuvumā dzīvoja vecs Konstantinedis. Viņš daudz dzer, sit savu sievu. Tāpēc mans tēvs palīdz tiem puikām, atved viņus uz tirgu. Bet viņi ir slikti puikas, kas krāpj ļaudis. Mans tēvs saka mēs atradīs jums citu vietu. Jūs apkrāpj pārāk daudz ļaužu, viņi vairs negrib nākt.

Georgs izberzēja acis ar savu lielo īkšķi un nospļāvās.

-    Kad mans tēvs mirst, viņi saka: Georg, tagad tev jābeidz strādāt tirgū. Paliec fermā, pārdod mums savus dārzeņus, un mēs pārdodam tos tālāk cilvēkiem. Bet es domā: nē, šitie zēni apkrāpj ļaudis. Ja es beidz darbu tirgū, kā jūs domā, kāpēc lai viņi nemēģina apkrāpt mani arī? Protams!

-    Tad neviens cits tev nav prasījis naudu?

-    Naudu? Georgs izskatījās pārsteigts. Bagātam vīram jūs prasa naudu. Ne jau dārzeņu pārdevējam.

-    Un tie vīri, kas tev uzbruka. Vai tu viņus pazini?

-    Nē, efendi. Nekad mūžā nebiju viņus redzējis.

Jašims un Esleks saskatījās. Atstāj to manā ziņā, Esleks teica. Un neuztraucies! Kad jutīsies labi, tu vari nākt atpakaļ uz savu vietu tirgū. Brāļi Konstantinedi tevi vairs netraucēs.

94

Jašims uz īsu brīdi iegriezās pirtī un tad devās ar laivu uz Zelta Ragu. Bija vēl gaišs, kad viņš ieradās Polijas rezidencē. Paļevskis sagaidīja viņu jau durvīs.

-    Nāc augšā, viņš teica. Es prātoju, vai tev par godu neatvērt savu ēdamistabu, bet baidos, ka tā ir pārāk nolaista. Dzīvojamā istaba būs mājīgāka.

Jašims mēģināja iedomāties Paļevska ēdamistabu. Caurumi apmetumā.' Zirnekļu tīkli? Logiem priekšā vīteņaugi, kas, iespējams, nekopti auguši jau gadiem.

Viens no mazajiem darbiem, ko Ksani, bez šaubām, būtu padarījis.

Uzlicis vienu roku uz margām, viņš apstājās uz kāpnēm. Man liekas, ka attiecībā uz Ksani esmu maldījies, viņš sacīja.

Paļevskis pagriezās.

-    Maldījies?

Jašims pamāja. Tapat kā par Hetiru. Es domāju, ka tas ir aizstāvības rekets vai kas tamlīdzīgs. Man likās, ka viņi var nogalināt cilvēkus.

Viņi atkal sāka kāpt augšup.

-     Kāpēc ne? Paskaties, kas notika ar Georgu. Atceries, kā viņi tonakt uzbruka tev laivā.

-    Georgs nav cietis no Hetiras. Tas ir bijis sens karš starp viņu un kādu citu pārdevēju. Loti ļauns un ļoti negaidīts uzbrukums. Taču tā nebija Hetira. Es to uzzināju šopēcpusdien.

-    Bet laiva? Un tavs dzīvoklis atceries?

-    Kas tad galu galā ir noticis? Bija draudi, jā. Nepatīkami noteikti. Bet es joprojām esmu dzīvs. Un tu, starp citu, arī.

Paļevskis atgrūda durvis, un viņi iegāja dzīvojamā istabā.

-    Hetira ieradās pie tevis grāmatas dēļ, bet viņi nenogalināja Lefevru. Vai to tu gribi teikt?

Jašims palūkojās apkārt. Pie tukšā kamīna režģa bija novietots mazs saliekamais galdiņš. Viņi nāca pēc manis, bet es joprojām esmu dzīvs. Lefevrs tika uzšķērsts. Tieši tāpat kā Gulandris un ebreju augļotājs.

Paļevskis bija uzlicis rokas uz dzeltenas pudeles.

-    Tokajietis, Jašim. Brīnišķīgi vēss.

Viņš paņēma smagu kristāla vīna glāzi no galda un piepildīja to. Jašims ievēroja, ka galds bija klāts trim cilvēkiem.

-     Ko vēl tu gaidi?

-    Kādu tavu vecu draugu, Jaš. Britu vēstniecības trešo permanento ministra vietnieku kaut kā tamlīdzīgi.

-    Britu vēstniecība? Jašims sarauca pieri. Man tur nav neviena veca drauga. Vienīgā persona, kuru es pazīstu, ir tas smieklīgais puisis Kompstons.

Paļevskis pasmaidīja. Džordžs Kompstons. Izcili smieklīgs, kā tu saki. Bet izrādās, viņš ir Bairona fanātiķis. Un, ja es nemaldos, tas ir viņš, kas patlaban ierodas.

Pēc dažiem mirkļiem viņi izdzirda smagus soļus uz kāpnēm, un Marta ielaida jaunu cilvēku ar milzīgu dzeltenu matu ērkuli un atklātu, ķiršsarkanu seju.

Kompstona aizraušanās ar lorda Bairona dzīvi un ar to saistītajām leģendām bija sākusies uz kuģa, kas atgādāja viņu uz viņa pirmo diplomātisko posteni Stambulā. Tas bija sešu nedēļu ilgs ceļojums, kura laikā Kompstons bija vairāk uzturējies savas guļvietas tuvumā. Kad kuģis iestūrēja Marmora jūrā, viņš bija ne tikai izlasījis episko poēmu "Gjaurs", bet arī spējīgs izrunāt tās nosaukumu, kāds iecietīgs un labvēlīgs radinieks bija nodrošinājis viņu ar poēmām "Dons Zuans" un "Cailda Harolda svētceļojums". Pēdējo divu gadu laikā viņa apbrīna bija attīstījusies un nobriedusi. Tagad viņš bez lielām pārdomām sēja ap vidu platu jostu, audzēja zīmuļveida ūsas un, sarunājoties ar eiropietēm, lai "atstātu iespaidu", nometās uz viena ceļa.

Viņa draugs un padomdevējs vēstniecībā Bens Fizerlijs pirmais ievēroja viņu pieklibojam un vēlāk mazliet nicīgi norādīja, ka viņa klibums mēdz pāriet no vienas kājas uz otru, bet daži cilvēki, kas Kompstonu sastapa pirmo reizi ar plato jostu ap vidu vai bez tās -, bija gatavi šo puisi ar atklāto, sārto seju un lielajām, mīkstajām rokām pielīdzināt drūmajam dzejniekam, par kura priekšlaicīgo nāvi sēroja visa Eiropa.

Kompstons neiebilda: viņš bija sasniedzis to jauna cilvēka stāvokli, kad kaislība uz ideju un viss, ko viņš uzlūkoja, atbilda viņa iedomām un nostiprināja tās viņa prātā. Kastaņbrūnās lokās atgādināja Bairona cirtas; nopūta, ārējā līdzība; draudzīgs mājiens, baironisks žests. Viņa vēstules māsai bija kļuvušas tik pilnas ar baironiskiem paradoksiem un pikantām parodijām, ka viņa tikko vairs spēja tās saprast. Un viņa runa bija pārsātināta ar citātiem no poēmas par Caildu Haroldu. Pat Fizerlijs paziņoja, ka Kompstons kļūst gluži apnicīgs.

Vakariņu laikā tajās pasniedza vārītu liellopu gaļu ar skābeņu mērci Jašims vairāk nekā vienu reizi pieķēra sevi neviļus atbalstām Fizerlija viedokli. Tikai tad, kad Marta bija novākusi šķīvjus un uzlikusi uz galda portvīna karafi, Paļevskis noklepojās un uzvedināja angli uz viņus interesējošo tematu.

Kompstons pielika pirkstu pie zoda un runājot pagriezās profilā.

-    Mesolonga, Ekselence? Grieķijas lepnums… un negods. Viņš nopūtās. Sultāns bija atvedis savu armiju uz Grieķiju, kā jūs droši vien atceraties. Viņi apvienojās ar albāņiem un Ibrāhīmu Pašā un aiztrieca grieķus uz šo bezcerīgo, pamesto vietu purvā, kas stiepās gar piekrasti, un tur veselu gadu virs tās nožēlojamās pilsētas plandījās brīvības karogs, ko pēc tam sašāva druskās ēģiptiešu artilērija, tā sagraujot arī cerības uz jebkuru palīdzību.

Viņš ielēja sev glāzē portvīnu.

-    Es bieži cenšos to iztēloties. Vietā, no kuras es nāku, Bērnemā Overi ir mazs piekrastes gabaliņš ar jūdzēm garām kāpām. Un tagad iedomājieties, ka tur aug palmas, un jūs sapratīsit, kas ir Mesolonga. Tur, protams, ir karstāks klimats nekā Bērnemā. Citādi palmas tur neaugtu!

-    Tieši tā, Paļevskis nomurmināja.

-    Protams, mums Norfolkā nav arī grieķu. Kāds viens vai divi Noridžā. Man šķiet, jums te ir daži ebreji. Un kāds bariņš grieķu bēgļu viņi rada krietnu kņadu! Bez šaubām.

Viņš izdzēra glāzi un cieši paskatījās uz karafi.

Jašims klusi ieklepojās. Bet Mesolonga, Kompstona kungs.

-Jā, protams. Mesolonga tur bija tūkstošiem grieķu dumpinieku, vīri ar sievām un bērniem. Kā maza pilsēta. Daudz telšu. Visas aizsargātas ar zemes valni. Un katru dienu viņi mira kā lords Bairons pats. Holera, bads, ēģiptiešu apšaude. Viņš pameta skatienu uz savu glāzi.

-    Tas nu nemaz nebija kā Bērnemā Overi, viņš piebilda.

-    Viņi nevarēja izlauzties?

-    Redziet, mesjē. Pirmkārt, Ibrāhīms viņus bija aplencis. Un, otrkārt, grieķi paši bija sašķēlušies, par spīti lorda Bairona cēlajiem centieniem viņus samierināt. Es domāju, ka viņu nogalināja tas, ka viņš pārāk izšķērdīgi rīkojās ar savu laiku un enerģiju, nemaz nerunājot par naudu. Viņš padarīja suliotus par labiem karotājiem, mēģināja mazināt sāncensību starp frakcijām un kliķēm. Kompstons paberzēja acis ar pirkstu. Šī cilvēka neiedomājamā pacietība! Viņš zināja, kādi muļķi ir grieķi, bet nekad nesūdzējās. Katrā ziņā neteica viņiem to tieši acīs. Viņš nomira savas cēlās un dižciltīgās sirds dēļ.

Jašims pacēla galvu. Esmu dzirdējis, ka viņš nomira drudža un sliktu ārstu dēļ.

Kompstons izskatījās apbēdināts. Tas, protams, arī. Bet mēs nedrīkstam vainot ārstus. Patiešām. Man liekas, ka viņi darīja, ko varēja, viņš rūgti piebilda.

Paļevskis to uzņēma mierīgi. Vēl kādu glāzi portvīna, Kompstona kungs?

-     Doktors Milingens pašreiz aprūpē sultānu, Jašims norādīja.

-    Jā. Bet bija jau arī citi.

-    Esmu dzirdējis varbūt Stefanicis? Vai doktors Lefevrs?

-      Lefevrs? Kompstons sarauca pieri un papurināja galvu.

-     Stefanicis bija vienīgais grieķis starp viņiem. Dženkinss, Bruno. Kompstons bija aizmirsis savas baironiskās pozas un tagad paliecās uz priekšu saspringti, kā mazs puika, kas cenšas atcerēties uzdoto. Un nabaga Meijers arī.

-    Nabaga Meijers?

-    Jā, nelaimīgā kārtā viņš arī tur bija nokļuvis. Šveicietis. Bairons mēdza teikt, ka viņam ir sliktas manieres. Aizliedza viņam nākt uz savu māju. Meijers rediģēja kādu laikrakstu. Šķiet, Hellenica Chronica[108]. Viņam un Baironam bija domstarpības par to.

-    Un kas ar viņiem visiem notika es domāju, pēc Bairona nāves? Beigās?

-     Esmu pārliecināts, ka jūs zināt, mesjē, kā beidzās Mesolongas aplenkums. Viņi nolaidās līdz tam, ka grauza kaulus un nagus, un tad viņi nolēma izlauzties. Divi tūkstoši dumpinieku spēja izlauzties cauri turku rindām un aizbēga kalnos. Pārējie baidos, ka viņi zaudēja savaldību un paškontroli un glābās, bēgot atpakaļ uz Mesolongu. Ibrāhīms tajā redzēja laimīgu iespēju. Un ļāva vaļu savai armijai albāņiem un ēģiptiešiem. Briesmīgi, briesmīgi laiki, Kompstons nenoteikti nomurmināja.

-    Bet tādi ārsti kā Milingens, viņi izbēga?

-    Lielākā daļa. Milingenu pēc gada notvēra jūsu ļaudis. Kādu laiku viņš pavadīja cietumā, tad atbrauca uz šejieni. Stefanicis par viņu es nezinu. Ak, un Meijers, protams, neizglābās.

-    Tas nepopulārais šveicietis?

-    Tieši tā. Viņš gan nebija gluži "nepopulārs", es teiktu, Kompstons piebilda, nepārprotami skatīdamies uz portvīna pudeli. Saskaņā ar lorda Bairona vēstulēm Meijers Mesolongā paveda kādu meiteni. Viņš uzsita sev pa celi. Ja mēs par to runājam, mums Bērnemā Overi pirms dažiem gadiem bija līdzīgs gadījums. Tas izraisīja lielu asinsizliešanu. Jo tēvs to beigās bija ievērojis. Tapat arī Bairons, kad viņš uzzināja par šo dēku proti, par Mesolongu, jo Bērnemā Overi viņš nekad nav bijis… Meijers gribēja kaut kā izmānīties, bet Bairons uzsūtīja viņam suliotus. Tie uzdauzīja viņam zilu aci, izsita divus zobus un aizvilka viņu pie altāra. Tas bija pareizi Bairons to uzskatīja par goda lietu.

-    Tad kas ar viņu notika?

-    Ar Bērnemas Overi puisi?

-    Ar Meijeru.

-    Viņš apprecēja to meiteni.

-    Es domāju, kas notika pēc tam? Jašims ar bezgalīgu pacietību vaicāja.

-    O, es saprotu, ko jūs gribat zināt. Nē, viņš neizbēga. Droši vien viņš nokļuva vispārējā slaktiņā, kas sekoja pilsētas krišanai. Kompstons sarauca uzacis un apsēdās mazliet taisnāk. Diezgan apkaunojošs brīdis jūsu vēsturē, es teiktu.

-     Es nezinu, vai karš kādreiz labvēlīgi ietekmē cilvēkus. Izņemot jūsu draugu Baironu, protams.

-    Bairons ir īpašs gadījums, mesjē, Kompstons izvilka lielu mežģīņu kabatlakatu un izšņauca degunu. Es pieņemu, tas arī nozīmē ģenialitāti.

Viņš sēdēja, drūmi skatīdamies uz pulēto galdu. Viņa plakstiņi virinājās, tad viņš ļoti lēni sāka liekties uz priekšu, atbalstīja pieri pret galdu un iekrācās.

Paļevskis un Jašims klusēdami viņu vēroja.

-    Es jau gribēju piedāvāt kafiju. Vēlies?

Viņi izdzēra kafiju sēdeklī pie loga, pirms tam pagriezuši Kompstona galvu tā, lai viņa deguns neatduras tieši pret mahagonija virsmu. Ārā bija tumšs, attālās suņu rejas sajaucās ar līganajām angļu puiša krācienu skaņām.

-     Nabaga Bairons! vēstnieks izsaucās. Vienu brīdi puisim ir bijušas galvassāpes kam tad tādu nebūtu, ja no visām pusēm māktos virsū grieķi? Un tālāk nāve. Asins nolaišana un šarlatānu pulciņa ārstēšanas metodes: viņam nebija nekādu izredžu.

-    Nē. Bet varbūt tas tika darīts tīši?

-    Tīši? Nē, nē. Ārsti savu profesionālo dzīvi vada, nogalinot cilvēkus. Ta viņi dara.

-     Pat ja tā, Jašims sacīja, Milingens bija Mesolongā grieķu dēļ. Bairona nāve noveda pie Grieķijas neatkarības. Ta apvienoja eiropiešus.

-     Dziļi, Jašim. Man tas patīk. Dziļi, neticami, bet pārdomu vērts. Tu sāc domāt kā polis.

Jašims drūmi pasmaidīja. Tev liekas, ka tas ir smieklīgi.

-     Nepavisam. Smalks skotu ārsts, kas gadījuma pēc ļāva lielākajam dzīvajam angļu dzejniekam nomirt viņa rokās. 1a nav nekāda ieteikuma vēstule Meifērai, vai ne? Milingens varētu būt ieradies šeit tāpēc, ka Eiropā nebija pacientu, kas vēlētos pie viņa ārstēties. Bairons bija milzis. Bet te Milingens jūtas droši. Jūs, osmaņi, kas jūs padara tik mīļus, jūs nepazītu Baironu no skata. Tu man pats to teici.

Jašims pamāja. Es par to domāju, viņš sacīja un iedzēra malku kafijas. Faktiski mēs nepazītu arī doktoru Meijeru, ja viņš pēkšņi parādītos Stambulā.

-    Meijeru?

-    Ārstu, kuru Bairons nevarēja ciest. Cilvēku, kurš netika prom. Paļevskis mazliet pagrieza galvu. Kā Kompstons saka, Jašim, tas

bija slaktiņš.

-    Slaktiņš. Dažkārt tādā juceklī cilvēkiem rodas iespēja izbēgt. Paļevskis pamāja. Taisnība. Viņi guļ, klusi paslēpušies zem ūdens,

un elpo caur niedres salmiņu. Vai izliekas par mirušiem. Viņus iemet kopējā kapā, un viņi izlien ārā, kad tie velni ir projām. Apmēram tādas lietas.

Jašims paraustīja plecus. Meijers izdzīvo. Pēc divpadsmit gadiem viņš ierodas Stambulā.

-    Ļoti labi.

-    Viņam ir galvassāpes. Viņš dodas pie doktora Milingena uz konsultāciju. Doktors Milingens viņu atcerētos.

Paļevskis lēni aizvēra acis. Viņš pakratīja galvu. Kāpēc iet pie ārsta, ja tu pats esi ārsts?

-    Es nezinu, bet tieši to Lefevrs darīja viņš mums tā stāstīja. Vēstnieka sejai pārslīdēja sāpīga grimase. Viņš atbalstīja muguru

pret slēģiem. Jašim.

-    Doktors Meijers bija tas, kurš interesējās par grieķu arheoloģiju, un tas, kurš Baironam nepatika no pirmā acu uzmetiena.

Paļevskis pētīja griestus.

-     Tev arī Lefevrs nepatika no pirmā acu uzmetiena, Jašims uzstāja. Un tad vēl ir kāds triks ar monētu, ko viņi visi iemācījās cits no cita. Lefevrs iemācījās. Milingens to rāda.

Paļevskis nosvilpās. Tu domā, ka Meijers un Lefevrs bija viens un tas pats cilvēks?

-    Šo to es vēl nesaprotu, bet jā. Tas ir loģiski.

-     Mums nav iemesla neuzticēties lorda Bairona spriedumam, ja par to ir runa. Bet kāpēc? Kāpēc viņš mainīja vārdu un visu pārējo?

-     Es vēl nezinu, Jašims atzinās. Ja es zinātu, man būtu atbilde uz to, kā viņš mira.

-     Kāpēc atklāt sevi Milingenam? Paļevskis vaicāja. Cilvēkam, kurš varēja pierādīt, kas viņš ir?

Jašims stingri sakļāva rokas. Paskaties uz to no citas puses! Ko Lefevrs darīja tajās dienās, pirms tika nogalināts?

-    Lasīja vecas grāmatas. Tika nobiedēts. Ko vēl?

-    Veda sarunas, tas ir tas, par ko runāja Malakjans. Lefevram bija kaut kas, ko viņš varēja pārdot.

-    Vai nopirkt?

Jašims papurināja galvu. Ne pārāk ticami. Galu galā viņam vairs nebija naudas.

Paļevskis dziļi ievilka elpu. Bet viņam nepiederēja nekas vērtīgs, izņemot to mazo grāmatiņu. Un grāmata nav visa tā vērta.

-    Viņam nemaz nebija tā, ko viņš gribēja pārdod. Vai arī vēl nebija.

-    Ļoti labi. Bet kāpēc atklāt sevi un doties apciemot Milingenu? Paļevskis izkūņojās no sava krēsla un devās pie durvīm.

-    Marta! Brendiju!

Viņš klausīdamies stāvēja pie durvīm. Tad viņš atnāca atpakaļ un iekrita atpakaļ savā krēslā.

-     Es teicu, ka tu domā kā polis, Jašim, bet nepārcenties! Labāk iedzersim! viņš sacīja, kad Marta ienesa istabā paplāti. Paldies, Marta!

Marta pasmaidīja un ielēja divas glāzes brendija. Kad durvis aizvērās, Jašims teica:

-     Hetira ir biedrība, kas ir uzticīga Grieķijas impērijas atjaunošanai tā ir Lielā ideja. Bet atjaunošana nozīmē arī dziedināšanu. Atjaunošana ir veselība.

Paļevskis savilka grimasi. Ārstu biedrība?

-     Milingens Mesolongā bija šī iemesla dēļ, vai ne? Mēs zinām, ka arī Stefanicis tur bija, un viņš bija vienīgais grieķis viņu vidū. Bairons bija Bruno pacients: viņš sekoja dzejniekam. Meijers izdeva Hellenica

Chronica. Varbūt viņš ticēja Lielajai idejai vai arī cerēja uz atlīdzību, kad karaļvalsts nostiprināsies.

-    Tas der, Paļevskis teica. Sasodīts, Jašim. Angļu ārsti nestaigā apkārt, nogalinādami cilvēkus.

-     Kas to lai zina, Jašims piebilda. Bet Lefevrs apciemoja arī kādu citu cilvēku, pirms tika nogalināts. Mavrogordato.

-    Tur tā lieta! Paļevskis uzsita sev pa cisku. Grieķu baņķieris, kuģu īpašnieks, viss. Viņš zināja, kur atrast Lefevru šajā naktī, tu nopirki viņam vietu uz viena no Mavrogordato kuģiem. Baņķieri vienmēr darbojas ar aprēķinu. Viņš negribēja sakustināt laivu. Lefevrs atnāk, pļāpā par relikvijām, un Mavrogordato krīt panikā. Viņš izmanto savu bagātību un ietekmi, lai visu šo lietu nokārtotu diskrēti.

Jašims nopūtās. Es nevienu no šīm slepkavībām nesauktu par diskrētu. Ja Mavrogordato gribēja nogalināt Lefevru, kāpēc viņa sieva mani uzaicināja ievākt informāciju? Mavrogordato pat nenošķaudās bez sievas atļaujas. Viņš neorganizētu slepkavību virkni pats uz savu roku. Viņa to varētu. Bet tad viņa nebūtu izsaukusi mani.

-     Kad tevi piķis, Jaš! Kāpēc viņa, Dieva dēļ, tevi izsauca?

-    Tieši tā. Kāpēc viņu tā interesēja Lefevrs? Jašims salika kopā pirkstu galus. Kaut kas viņu Lefevrā samulsināja.

-    Samulsināja viņu?

-    Es nedomāju, ka Lefevrs nāca pie viņas vīra papļāpāt par relikvijām. Mavrogordato būtu viņai izstāstījis, ja tā būtu. Bija kas tāds, ko viņa gribēja par Lefevru uzzināt kaut kas, ko Mavrogordato nevarēja viņai izstāstīt. Ne tāpēc, ka negribētu; viņš viņai stāsta visu, ko zina. Viņiem nav noslēpumu.

-    Nu tad saki līdz galam, Jašim!

Jašims pasmaidīja. Man nav atbildes, mans draugs. Vismaz pašreiz nav.

-    Bet vai tev ir kāda doma?

Jašims dziļdomīgi pamāja. Jā. Jā, man ir doma.

Kompstons briesmīgi iekrācās un sāniski novēlās no krēsla uz grīdas.

Viņš neko neredzošu skatienu apsēdās, berzēdams galvu.

-    Es… es negulēju, viņš automātiski nobubināja.

95

Valida paliecās uz priekšu. Dažas lietas, viņa pie sevis noteica, nemainās, un tām nav jāmainās. Es tam neticēju, kad biju jauna. Es karoju pret vecām sievietēm, viņas manī izraisīja sašutumu. Bet tagad es redzu pavisam skaidri: tā ir mana loma.

Valida atcerējās savu pēdējo vizīti un salīdzināja to ar šīsdienas.

Vīrietis iedzēra no krūzes tīru ūdeni un pēc tam iemērca maizi sālstraukā, lai parādītu savu piederību brālībai.

Ģildes locekļi cieši sakrustoja rokas uz krūtīm.

Viņi paklanījās jaunajam biedram. Uz viņa vaigiem bija sarkani plankumi, kas radušies no uztraukuma.

Su mzir, Ūdens ģildes priekšnieks, pacēla rokas. Ūdens ir dzīvība.

-     Ūdens ir dzīvība, jaunais ģildes loceklis atbildēja stingri un apņēmīgi.

-    Ta ir gara svētība.

-    Un gars ir ar Dievu, viņš atsaucās.

-    Lai svētīts Žēlsirdības pilnais, lai svētīts Radītājs.

-    Un lai Viņa svētība nāk pār mums kā lietus.

Sm nazir paspēra soli uz priekšu un uzlika rokas uz jaunā biedra pleciem. Viņš noskūpstīja to trīs reizes.

Valida gandrīz vai smaidīja: tas viņai atgādināja džentlmeņus no Martinikas.

Viņa paskatījās apkārt, lai dalītos smaidā ar Jašimu.

Bet Jašima nebija.

96

Valida sarauca pieri. Minutes ritēja. Lūgšanas bija pabeigtas, ģildes locekļi, vērīgo priekšnieka acu pavadīti, pa lielajām durvīm devās ārā, pagalmā. Pēc dažiem mirkļiem viņš ieradīsies pie viņas aizslietņa izrādīt cieņu. Tas tiešām ir par daudz! Kur palicis Jašims?

Viņa paskatījās apkārt tieši laikā, lai ieraudzītu Jašimu iznirstam pa mazām durtiņām starp diviem lielākajiem baznīcas pīlāriem. Aizslietnis, viņa ar atvieglojumu konstatēja, noslēpa viņu no ģildes locekļiem: viņš nopurināja ceļus, kas bija notašķīti ar veciem kaļķiem, un likās, ka viņa apmetņa apakšējā mala ir slapja.

Jašims uzsmaidīja viņai vismīlīgāko no smaidiem un paklanījās.

Valida rauca pieri. Kur jūs bijāt, scйlйrat [109] ? viņa nošņāca.

Jašims izstiepa rokas. Es ieraudzīju durvis un iegāju pa tām… es nekad agrāk te neesmu bijis.

Uz aizslietņa parādījās ģildes priekšnieka ēna.

-     Valida! Jūsu tīkamā klātbūtne sapulcē mums ir liels gods. Man jau vajadzēja zināt, ka jūsu gaišības su yolcu biedrību nav aizmirsusi.

Validas seja uz brīdi atmaiga. Jūs esat ļoti laipns, nazir. Es nekad neaizmirstu, ka no visiem Stambulas dārgumiem tas, ko jūs sargājat, mūsu ļaudīm ir visvērtīgākais.

-     Valida, jūs runājat taisnību. Vai gan nav rakstīts, ka no visām pasaules lietām ūdens ir vitāli nepieciešamākais.

-    Ta patiesi ir rakstīts, valida atbildēja. Man līdzi ir kalpotājs,

na^ir.

-Jā, valida? Priekšnieks izklausījās mazliet apmulsis.

-     Viņu sauc Jašims. Viņš ir lala. Viņš ir godīgs cilvēks un lūdz sarunu ar jums. Rokassprādzēm šķindot, viņa pamāja Jašimam panākt uz priekšu.

Jašims parādījās no aizslietņa un paklanījās. Nazir īsi pamāja ar galvu, bet tad pacēla rokas.

-     Piedodiet, valida! Man pašreiz nav laika uzklausīt lala, viņš teica. Divas dienas es būšu aizņemts, pārbaudot ūdensvadu. Kad es atgriezīšos…

Viņš paklanījās aizslietņa priekšā. Valida neizdvesa ne skaņas.

97

Jašims salika dārzeņus grozā un izņēma no maka naudu.

-    Jā, jā, jā nekā personiska, efendi! Bet šī monēta izskatās ļoti viegla vēl piecus piastrus, un darīts. Viens no brāļiem mīņājās no vienas kājas uz otru, virzot skatienu pa ceļu turp un atpakaļ. Es nāku, hamm! Piecus piastrus, efendi.

Skaitot mazās monētas, Jašims juta aizkaitinājumu.

Ieradies savā dzīvoklī, viņš nebija pārsteigts, atradis tur Amāliju uz dīvāna ar grāmatu rokās.

-    Es cerēju, ka jūs atnāksit, viņa sacīja.

-    Jūs esat iekūrusi pavardu.

-    Ja jums vajadzētu…

-    Jā. Es taisīšu plovu, viņš teica. Necelieties! Lasiet grāmatu!

Viņš nomizoja divus sīpolus, sīki sakapāja tos un kopā ar sauju

ciedru riekstu iemeta pannā ar olīveļļu, ko uzlika uz oglēm. Viņš saspieda saujā divas ķiploku galviņas, atdalot daiviņas, ar nazi nomizoja tās, tad rupji sasmalcināja un pievienoja sīpoliem. Jašims iesijāja divas saujas rīsu no māla poda pannā un, kad rīsi sāka lipt kopā, samaisīja tos. Pēc dažām minūtēm rīsi kļuva caurspīdīgi, viņš noņēma pannu no oglēm un ieskatījās katliņā, kurā vārījās buljons.

Amēlija bija viņu vērojusi.

-    Maksam nepatika gatavot, viņa sacīja. Viņam nebija garšas izjūtas. Iespējams, tāpēc viņam nepatika skūpstīties.

Jašims uzlika rīsus atpakaļ uz oglēm un ar pavārnīcu iesmēla mazliet buljona.

-    Tas noteikti kaut ko izskaidro, viņš nomurmināja. Kad viņa vaicāja, kā viņš to domājis, viņš izstāstīja par dolmu, ko bija pasniedzis viņas vīram.

Amēlija smējās. Jūs izvēlējāties nepareizo francūzi.

Rīsi bija kļuvuši sausi. Jašims ielēja vēl dažus kausus buljona pannā un samaisīja.

-    Es domāju, ka viņš bija šveicietis, viņš piesardzīgi teica.

Amēlija kādu brīdi klusēja. Jašims pievienoja rīsiem sāli, piparus un

šķipsniņu kanēļa un uzlika pannai kupolveida vāku. Vai viņš jums ir stāstījis par laiku, ko pavadīja Grieķijā?

-    O, jā. Makss ir redzējis Partenonu un Epidauru Peloponesā. Viņš teica, ka tur ir vēl tik daudz brīnumu, kas gaida, lai tos celtu gaismā, un, paldies Dievam, Napoleons iebruka Ēģiptē, nevis Grieķijā!

-     Bet viņam pašam tur nācās saskarties ar karu, Jašims iebilda. Ja viņš tur atradās divdesmitajos gados.

-    Viņš nekad neko daudz par to nav stāstījis, Amēlija teica.

-      Un kā ar Baironu? Vai viņš to nepieminēja, runājot par Mesolongu?

-    Vai tā bija vieta, kur Bairons nomira? Nē. Makss nekad neko par to nav teicis.

-    Tatad viņš nekad nav stāstījis par doktoru Milingenu vai doktoru Meijeru? Jašims apgrieza ārējās lapas četriem jauniem artišokiem un uzlika tos tvaicēties virs buljona. Viņš paskatījās atpakaļ.

Amēlija bija saņēmusi galvu rokās, it kā būtu iegrimusi dziļās domās.

-    Milingenu? Viņa aši pacēla galvu, un Jašims pamanīja sārtumu viņas vaigos. Sultāna ārstu?

Jašims stāvēja ar nazi vienā rokā un neēdamo artišoka daļu otrā.

-    Es… Viņa īsi iesmējās. Es viņu tieši vakar satiku. Vai tā nav interesanta sagadīšanās?

-     Ārkārtīgi, Jašims mīļi piekrita un atkal atgriezās pie virtuves dēlīša.

-     Man negribējās jums stāstīt es domāju, ka jūs būsit dusmīgs uz mani.

Jašims sāka uzmanīgi griezt artišoku šķēlēs.

-    Es te sēdēju, sēdēju, un man nebija, ko darīt, tāpēc es nolēmu iet apskatīt Svētās Sofijas dievnamu. Baidos, ka es mazliet aizsapņojos un aizmirsu, ka kristieši nav gaidīti viesi mošejā.

-    Tas ir atkarīgs no mošejas, Jašims teica. Bet Svētajā Sofijā nē. Neticīgais turklāt sieviete bez pavadoņa. Ta vai citādi jūs bijāt viena?

-    Tas bija neapdomīgi no manas puses. Piedodiet! Es ceru, es neesmu jūs apvainojusi.

Jašims nolaida acis un paskatījās uz virtuves dēlīti. Nē, viņš teica. Un kas notika?

-     Viņi mani padzina. Tas bija baisi es prātoju, ko viņi ar mani izdarīs. Tad parādījās kāda kariete, un es tajā ielēcu.

-    Skaidrs. Un doktors Milingens?

-    Ta bija viņa kariete. Viņš mani atveda atpakaļ uz šejieni.

Domās nogrimis, Jašims viegli saknieba lūpas.

-    Un jūs ieradāties šeit tieši no Svētās Sofijas?

-    Jā. Viņš bija ļoti džentlmenisks, ļoti stīvs un anglisks. Un viņš steidzās. Es domāju, ka jūs būsit dusmīgs, bet jūsu nebija dzīvoklī. Kad ieradāties, jūs bijāt gandrīz miris, un pārējo jūs zināt. Es par to visu jau biju aizmirsusi, līdz jūs pieminējāt Milingenu.

Jašims paņēma dēlīti un ar pirkstiem iebīdīja artišoka šķēles pannā. Viņam pār muguru un skaustu pārskrēja tirpas.

Viņš lēni maisīja rīsus.

Viņš zināja, ka kaut kas nav īsti kārtībā, un tas noteikti nebija plovs. Arī Amēlijas uzvedībā jaudās kas dīvains, ne tikai viņas vilcināšanās un sarkšana.

Viņai kājās bija mazas laiviņkurpītes ar spiciem purngaliem.

98

Paļevskis no segas apakšas pasniedzās pēc tējas. Paldies, Marta.

-     Kļūda, Jašims sacīja, iekārtodamies gultas kājgalī. Paļevskis atvēra acis.

-    Labais Dievs, tas esi tu! Jašim, tev tiešām vajadzētu te novietot gultu, kamēr tā nelaimīgā Lefevra sieviete nav aizbraukusi.

-    Par vēlu, Jašims izvilka no apmetņa salocītu papīra lapu. Šorīt es atradu šo zīmīti zem savām durvīm.

Paļevskis to atlocīja.

Mon cher Monsieur Yashim [110] tikai izmeklēti vārdi varētu izteikt, kādu pateicību es jūtu pret jums. Zaudēt mīļoto vīru, attapties viļņu varā un būt izmestai svešā valstī, atklāt, ka visas augstās cerības un mīļākie sapņi ir neglābjami gājuši bojā, tas satriec sievietes dvēseli tās dziļumos.

Bez jums, cher monsieur, es tagad jau būtu tajos noslīkusi. Jūsu laipnība un viesmīlība deva man enerģiju stāties pretī tādām likstām un varbūt pat iemantot kādu cerību. Taču tagad es jūtu, ka mana enerģija ir izsmelta, es jūtos nogurusi un vientuļa, ja neskaita jūs. Es grasos bez turpmākas vilcināšanās vērsties pie Francijas vēstnieka, kas ja viņš būs tik laipns, kādam viņam, manuprāt, vajadzētu būt, parūpēsies par manu atgriešanos Francijā.

Es atcerēšos jūs ar lielu pieķeršanos un vēlētos, lai arī jūs dažkārt iedomājaties par mani. Jūsu ļoti pazemīgā un padevīgā draudzene,

Amēlija Lefevra.

-     Nu ļoti īsta jūtu izpausme, Jašim, Paļevskis silti noteica. "Satriec sievietes dvēseli tās dziļumos." Vai Dieviņ, tev varbūt žēl, ka viņa ir prom? Man šķiet, ka man ir žēl.

Jašims žņaudzīja rokas. Viņa lūpas joprojām dega no viņas skūpstiem.

-    Doties uz vēstniecību bija mans sākotnējais ierosinājums. Es laikam liku viņai justies nevēlamai. Viņa bija mana viešņa.

Paļevskis cieši uz viņu palūkojās. Mans dārgais draugs, tā nu nevarēs. Vai Marta ir pamodusies?

-    Viņa gatavoja tēju.

-    Es baidījos, ka ir pārāk agrs. Paļevskis strauji atsedza savu dūnu segu un devās uz durvīm. Marta!

Jašims dzirdēja Martas svārku čaukstoņu uz kāpnēm.

-    Marta, mana dārgā! Mūsu draugs Jašims jūtas mazliet saguris un vēlētos kārtīgas brokastis, lai sevi uzmundrinātu. Kafiju, olas, maizi. Vai mēs varētu tos sarūpēt? Ir arī melleņu džems, tikko no laukiem, mēs to nobaudīsim. Siers, olīvas. Ko vēl? Varbūt mazliet no ak diplomātu desas arī. Uzklājiet viesistabā, ja? Izskatās, ka būs jauka diena, mēs varam ēst pie loga. Mazliet augļu, vai ne? Paldies, Marta, tu esi lieliska.

Viņš pagriezās pret draugu un enerģiski saberzēja rokas. Vairs nekādu ciešanu, Jašim. Tā meitene ir prom es domāju, Lefevra meitene -, un tas ir labākais, ko viņa varēja izdarīt. Nevarēja taču viņu atstāt mētājamies pa svešu pilsētu, kurā nav neviena, ar ko parunāties, izņemot tevi. Francija tā ir zeme, kas domāta viņai. Ļauj man uzraut kaut ko mugurā, un es vienā mirklī būšu lejā.

Jašims malkoja kafiju dzīvojamā istabā, kad Paļevskis viņam piebiedrojās.

-   Viņa nezina, ka viņas vīrs bija Meijers, Jašims teica. Bet vakar viņa bija satikusi Milingenu.

Viņš izstāstīja Paļevskim, ko Amēlija bija teikusi.

-    Un vai viņa kaut ko noklusēja? Paļevskis rauca pieri. Es īsti nesaprotu, Jaš.

Jašims nopūtās. Es arī ne, viņš atzinās.

99

Pie abām rokām balstīta, valida nokāpa no nestuvēm sultāna Bešiktašas pils lielajā zālē. Kāpņu apakšā viņa laipni un eleganti nolieca galvu, lai apliecinātu cieņu augstākajam ierēdnim sultāna galmā, galvenajam melnajam einuham.

Viņš stāvēja sieviešu pulciņa priekšgalā; visas dāmas bija ģērbušās pēc pēdējās franču modes un rokās turēja saulessargus, kas domāti pastaigai pils dārzos; daudzas no viņām staipīja kaklu, lai labāk redzētu validu. Viņa uzsmaidīja sievietēm un pamāja ar galvu.

-    Ibrāhlm aga, viņa sveicināja. Kundzes.

Sultāna konkubīnes atbildēja, nomurminot sveicienu. Galvenais melnais einuhs dziļi paklanījās. Valida.

-    Es redzu, jūs gatavojaties pastaigai, Ibrāhīm. Tas ir ļoti slavējami.

Ibrāhīms aga nedroši pasmaidīja. Paldies, valida! Vai drīkstu iepazīstināt ar dāmām?

Viņš veda validu garām sieviešu rindai. Kad valida gāja tām garām, meitenes kniksēja, kautrīgi nolaidušas acis. Šad tad viņa pastiepa bālo roku, lai nogludinātu mežģīņu žabo vai iekniebtu kādai vaigā, un katrai no meitenēm viņai bija pa glaimojošam vārdam, ko pateikt. Cik burvīgi mati! Ļoti skaisti. Varbūt mazliet mazāk vaigu sārtuma, jaunkundz. Tavs smaids ir apburošs. Un tā tālāk. Dāmas sarka un smaidīja.

Beigās viņa pievērsās kizlar aga[111]. viņām jābūt jums pateicīgām, Ibrāhīm. Viņas labi ģērbjas un kopumā izskatās brurvīgas. Esmu laimīga redzēt, ka viņas izmanto dārzu priekšrocības. Mūsu laikos ne vienmēr varēja atļauties tādu luksusu.

-    Jā, valida. Mēs pastaigājamies katru rītu.

Valida pamāja un nopūtās.

-    Viņām vajag kustības, Ibrāhīm. Aizvediet mani pie sultāna!

Dāmas pieklājīgi pakniksēja, kad viņa sāka kāpt pa kāpnēm. Cik

ļoti triviālas viņas izskatās, valida pie sevis nodomāja, savās franču kleitās un korsetēs, šallēs un zemajās zīda kurpēs bez stiprinājumiem tam visam nebija vairāk konsekvences kā beļģu šokolādes izlasei. Manufaktūra jā. Viņas laikā Topkapi viņa un pārējās sievietes lepojās ar savu stilu: ar veidu, kā viņas mācēja pasniegt krāsas, ar matu sakārtojumu, mākslinieciski izkārtotajām šallēm un bezpiedurkņu apmetņiem ar kažokādas apmalēm, zīdu un zvērādām. Tad viņas staigāja kā tīģermātīšu bars, dārgakmeņiem kvēlojot, brīvām kustībām kā triumfēdamas, ar skaistu ādu un perfektiem zobiem! Ne tā kā šīs meitenes, šīs modes lapu modeles, šie dresētie kanārijputniņi būros.

Kāds kauns!

Viņa apstājās plato kāpņu augšgalā un atspiedās pret margām. Cik mirusi bija šī pils, cik klusa. Pie kāpņu telpas sienām karājās nezināmu franču autoru gleznas, kā mirušo un aizmirsto zaldātu epitāfijas. Gar sienām bija sarindoti tukši angļu stila krēsli taisnām atzveltnēm.

Kāpņu augšgalā gaidīja galvenā guvernante, tuvojoties validai, viņa noslīga reveransā. Viņa bija gara un apaļīga, ar tradicionālo harēma kleitu mugurā, viņai rokās bija garš zizlis ar sudraba uzgali, atslēgu saišķis pie jostas klusi nožvadzēja, kad viņa noliecās. Pēc viņas signāla vairākas meitenes panācās uz priekšu, lai palīdzētu validai novilkt atlasa mēteli, un aizvadīja viņu uz saules pielietu istabu, kuras logi bija vērsti pret dzirkstošajiem Bosfora ūdeņiem. Viņa sajuta vēsmiņu uz savas sejas. Ieslīgstot zeltītā dīvānā, valida ļāva meitenēm nedaudz piekārtot matus un nogludināt krociņas tērpa ielocēs. Viena no meitenēm sabužināja spilvenus aiz validas muguras, cita pagādāja krēslu, uz kura uzlikt kājas.

-     Vai drīkstam pazemīgi piedāvāt atsvaidzinošu sorbetu, Sultāne māt? Guvernante norādīja uz paplāti.

Valida atlaidās pret spilvenu un nopūtās. Allaž tie paši liegie rituāli, tie paši paslepenie cieņas un mīlestības pilnie skatieni, viņai vajadzēja apciemot sultānu jau agrāk.

Viņa iedzēra sorbeta malku un atdeva glāzi, tad paskatījās uz guvernanti un gandrīz nemanāmi pamāja ar galvu.

Impēriskā guvernante panācās uz priekšu un ieņēma savu vietu pie validas sāniem, palikdama nekustīgi stāvam kopā saliktām plaukstām un nolaistām acīm. Istabā kā gulbis iepeldēja sultāna pirmā sieva, kroņprinča māte un nākamā Sultāne māte. Pēc eleganta reveransa viņa tuvojās savai karaliskajai vīramātei un ar vienu roku pacēla viņas tērpa malu. Izrādot cieņu un paklausību, viņa it kā pieskārās tērpa malai ar lūpām un pielika to pie savas pieres.

-    Kā jūtas Mesids, mūsu karaliskais mazdēls, meita?

-    Viņš lūdzas par jūsu labo veselību, valida.

Trīs pārējās kadinefendi[112] klusi ienāca apsveicināties ar savu vīramāti, cita pēc citas paklanīdamās un paceldamas viņas tērpa malu pie lūpām. Sievietes kustējās graciozi, klusi un nesteidzīgi un, parādījušas uzmanību, atkāpās. Valida runāja ar viņām laipni, un viņas sarka un smaidīja. Skatīdamās uz viņu skaistajām sejām un jaukajiem smaidiem, viņa juta kamolu sakāpjam kaklā.

Divas meitenes palīdzēja viņai piecelties. Kadinefendi atturīgi paklanījās, un valida uzlika roku uz agas rokas.

-    Allons,[113] viņa sacīja un juta sirdi strauji sitamies krūtīs.

Durvis klusi atvērās, dīvainajam pārim ienākot pa tām, melnais

einuhs ar sīciņu balto sievieti zem rokas lēni, uzmanīgi soļoja pa pulēto parketu. Ik pa brīdim valida palūkojās ārā pa logiem ar biezajiem aizkariem lejup uz Bosforu; tā bija augstākās sabiedrības maniere paust reizē gan enerģisku, gan klusinātu un neuzkrītošu interesi. Beidzot valida iegāja sultāna guļamistabā.

Lai pasargātos no spožās saules gaismas, slēģi bija pievērti, un valida uz dažiem mirkļiem apstājās pie sliekšņa, lūkodamās apkārt. Viņa lēni devās pāri istabai pie gultas. Aga pienesa krēslu, un, kad valida apsēdās, viņa meklēja zem gultas pārklāja sava dēla roku.

Viņa to atrada, kaulainu un aukstu: uz mirkli mātes sirds pamira, bet tad viņa sajuta atbildi, vārgu pirkstu spiedienu, un redzēja, kā sakustas spilveni, kad viņš pagrieza galvu.

Ilgu laiku neviens no viņiem neteica ne vārda.

-    Mans mazais lauva, beidzot valida maigi sacīja un, paliekusies uz priekšu, ar otras rokas pirkstiem pārbrauca pār viņa uzaci, lai atbīdītu kādu pierei pārkritušu matu cirtu.

-    Māt.

Viņa saspieda dēla roku. Vienmēr tikai drosmi, viņa čukstēja. Tam nevajadzēja notikt: veci cilvēki nedod mierinājumu mirstošajiem.

Māte nedrīkst apbedīt savu dēlu.

Sultāna acis aizslīdēja projām no viņas acīm. Viņš nenāk.

Valida neko neteica. Kroņprincis bija jauns un jau tik ļoti baidījās no nāves.

Sultāns mazliet pagrozījās zem segām. Viņš daudz ko vēl nesaprot, valida.

Viņš elpoja ar grūtībām, un runāšana bija kā cīniņš, bet viņš runāja vēl dažas minūtes, turēdams mātes roku, atvieglodams savu prāta nastu.

Valida viņu uzklausīja klusēdama.

-    Ar dievpalīgu, viņš beidzot sacīja. Ļaudis paliks mierīgi.

Viņa juta viņa pirkstu spiedienu, kad tie saslēdzās ap viņas pirkstiem.

100

Džordžs Kompstons pacēla zīmīti un pagrozīja to rokās. Viņš apstaigāja vēstniecību, uzsizdams ar zīmīti sev pa zobiem un meklēdams Fizerliju.

Viņš atrada viņu sēžam ar kājām uz galda un ieziežam ūsas ar olīveļļu. Ieraudzījis Kompstonu, Fizerlijs satrūkās.

-    Es saņēmu zīmīti, Kompstons nevērīgi teica.

Fizerlijs nocēla kājas no galda. Vai viņa ir jauka?

Kompstons atlocīja zīmīti, ātri izlasīja un nosarka.

-    Tas lai paliek starp mani un šīm četrām sienām, veco zēn, viņš diezgan aizsmakušā balsī teica.

Fizerlijs paraustīja plecus. Bija tik ellišķīgi karsti.

Kompstons izlasīja zīmīti vēlreiz. Viņš bija iededzis dzirksteli! Bairona turku tautības fans kurš būs nākamais?

Zīmīte bija no tā einuha, Jašima.

101

Su nazir noslīdēja no zirga un padeva grožus kādam māceklim. Viņš noliecās pār tvertnes malu un iegremdēja rokas aukstajā ūdenī; jāt bija karsti pat zem ēnainajiem kokiem. Viņš nomazgāja ceļa putekļus no sejas un pakauša. Leka padeva viņam dvieli.

-    Es ūdenslīmenī neredzu nekā slikta, su nazir sacīja.

Viņš savēla dvieli murskulī un pameta to Lekam. Rezervuāri bija tieši tādi, kādus viņš bija iedomājies: ūdens bija pazeminājies apmēram par sešām collām. Šim gada laikam tas bija normāli.

-    Tas ir vecās sievietes, kam patīk izplatīt tādas baumas, viņš piebilda. Sultāns ir uz nāves gultas, un viņas domā, ka debesis grūst pār viņu galvu.

Ēnas zem kokiem bija melnas. Vēja nebija, bet meži izelpoja atsvaidzinošu vēsumu, ikmēneša izjāde raisīja su nazir apetīti. Būtu labi apsēsties meža malā un paēst.

Mežstrādnieki bija sagatavojuši parastos atspirdzinājumus. Zālē bija uzcelta melna telts ar paklājiem un sudraba traukiem, tā bija apgādāta ar skābo ķiršu un apelsīnu sorbeta krūkām, kas bija pārklātas ar mazu kvadrātveida metāla sietu, kura malās bija skanošu krellīšu atsvariņi. Vienā pusē zem trijkāja sprakstēja uguns, tur pavārs gatavoja plovu no bulgura putraimiem, divi mežstrādnieki bija notupušies pie tandir[114]. Viņi bija sanesuši žagarus un balķēnus, aizkūruši un sākuši pieskatīt uguni jau ilgi pirms rītausmas, un nu malka bija pārtapusi par kvēlojošu ogļu kaudzīti. Bedre, kuru viņi bija izrakuši, zem izkaltušajiem dubļiem un žagariem nebija redzama.

Pavārs jau aizvakar bija izvēlējies jēru no ganāmpulka. Viņš bija nodīrājis dzīvnieku, iztīrījis tam iekšas un pirms ierīvēšanas ar jogurta, caur sietu izspiestu tomātu, sasmalcinātu sīpolu un ķiploku, koriandra un ķimeņu maisījumu sadurstījis gaļā ķiploku daiviņas. Saulei austot, kad uguns sāka noplakt, viņi piesēja jēru aiz kājām pie mieta un nolaida virs bedres. Rītam ritot uz pusdienas laiku, viņi laida gaļu arvien dziļāk un dziļāk. Tagad gaļa, pašdarināta vāka aizsargāta, cepās pazemē.

Viens no mežstrādniekiem pacēla acis. Pazīdams nazir, viņš pamāja savam kompanjonam, un abi vīri uzmanīgi nocēla vāku. Nazir redzēja no bedres paceļamies sīku dūmu strūkliņu. Apgāzis vāku otrādi, mežstrādnieks noliecās uz priekšu un ar zibenīgu naža vēzienu izgrieza vienu no nierēm, ko nekavējoties pasniedza nazir, kurš, stāvēdams pie bedres un skatīdamies kvēlojošajā ugunī, paņēma dūmojošo kumosu pirkstos un ar baudu apēda.

Cilvēki, tāpat kā dzīvnieki, baidās no uguns, nazir domāja. Bet pati uguns baidījās no nazir. Ugunij ir bail no ūdens.

Viens no mežstrādniekiem nožāvājās. Viņam rokā bija zaļš zars, ar kuru viņš dzenāja mušas, lēni apvēdinot gaļu, kas cepās bedrē.

Nazir iekārtojās uz paklāja, sakrustoja kājas zem sevis un vēroja, kā vīri izņem viņa jēru no tandir. Saule, kas nu jau bija aiz viņu muguras, apspīdēja caurules virsmu, meldros kurkstēja vardes, bezdelīgas viegli skāra ūdens virsmu un čivinādamas un svilpodamas pacēlās gaisā. Kalps paņēma vara paplāti un rūpīgi nospodrināja to ar drānu. Pavārs pamāja.

Viņš sakārtoja plova kaudzi uz paplātes, tad paņēma garo nazi, kas karājās viņam pie jostas, un sāka griezt gaļu.

No kokiem iznira jātnieks un tuvojās pa taku. Redzot telti un dūmojošo gaļu, viņš pievilka grožus un, paliekot seglos, paklanījās.

Su nazir pacēla sveicienam roku.

Lai jums laba apetīte, efendi, svešinieks pieklājīgi novēlēja.

Nazir vilcinājās. Jātnieks viņam likās pazīstams: viņam bija iespaids, ka abi jau ir tikušies, bet viņš nevarēja atcerēties, kur.

-    Paldies, viņš atbildēja.

Svešinieks izlēca no segliem. Turēdams grožus rokās, viņš sacīja: Piedodiet man, nazir. Es jūs ēnā nepazinu. Es esmu Jašims. Vakar es pavadīju validu uz iesvētību ceremoniju.

Nazir jau bija sapratis, kas viņš ir. Protams, Jašim efendi. Viņš paskatījās uz jēru. Pievienojieties mums, lūdzu!

Nu bija Jašima kārta vilcināties. Jūs esat ļoti dāsns, nazir, bet es nebiju domājis jūs traucēt, viņš sacīja.

-     Gaļas ir daudz, nazir teica, ar žestu norādīdams uz jēru. Un jūs esat tālu jājis.

Viņš pamāja zirgu puisim, lai tas paņem Jašima zirgu.

Jašims apsēdās, un teltī tika ienesta paplāte ar plovu un jēru. Pēc tam tika pasniegts atspirdzinoši salds, asinssārts arbūzs. Abi vīri ēda ātri, klusēdami. Reizi vai divas Jašims notvēra nazir uzmetam viņam ziņkārīgu skatienu.

Kāds kalps ielēja ūdeni, un viņi nomazgāja rokas.

Kafija tika pasniegta uz metāla paplātes kopā ar čibuku [115] .

-    Es neesmu te bijis daudzus gadus, beidzot Jašims atzinās. Šo ūdensapgādes sistēmas posmu būvējis Sinans, vai ne?

Nazir nokrekšķinājās. Tas ir tāds pats kā visi citi. Sinans to salaboja un atjaunoja pēc mūsu norādījuma.

Pēc mūsu norādījuma! Tas bija spēcīgi teikts, Jašims nodomāja, jo Sinana arhitekta karjera bija sākusies gandrīz pirms trīssimt gadiem.

-    Vai ģilde pastāvēja jau tajā laikā?

Nazir pamāja. Es domāju, ka grieķu laikā tā bija mazliet mazāka.

Jašims pasmaidīja. Nebiju iedomājies, nazir, ka ģildei ir tik senas atmiņas.

Nazir izskatījās pārsteigts. Kā gan varētu būt citādi? Viņš ievilka pīpes dūmu. Grieķis vai turks lai izdzīvotu, cilvēkam ir vajadzīgs ūdens.

-    Protams.

-    Vienam ciemam pietiek ar aku. Bet pilsētai? Cilvēkiem ir jāmazgājas, jādzer un jāgatavo ēdiens, Jašim efendi.

Jašims pamāja.

-   Kā cilvēki būvē pilsētas? Vai jūs domājat, ka sultāns sasit plaukstas un tā parādās kā džina pils? Nē, pat sultāns to nespēj izdarīt. Ūdens. Lai uzceltu pilsētu, nepieciešams ūdens. Un arī lai to aizstāvētu.

-     Lai aizstāvētu?

-    Protams. Augstas sienas, drosmīgi karavīri, gudrs sultāns priekšgalā tas var aizkavēt pilsētas krišanu. Bet ūdens izšķir kauju.

Jašims pārdomāja nazir piebildi. Tādā gadījumā Stambula ir viegli ievainojama, viņš sacīja.

Nazir sarauca vienu uzaci. Ta nav tik ievainojama, kā jums šķiet, Jašim efendi. Tas ir mūsu pienākums rūpēties, lai tā nebūtu. Bet bez mums pilsēta ir pīšļi un putekļi. Cilvēks nevar paēst. Nevar izdzīvot. Tas, viņš piebilda, norādīdams ar pīpes kātu uz mirguļojošo ūdeni, ir Stambulas asinis.

Jašims skatījās uz vizuļojošo ūdeni. Mežstrādnieki un nazir cilvēki bija satupušies pulciņā, dalīdamies palikušajā plovā un gaļā.

-    Ģildes vīri, Jašims iesāka. Viņi visi ir albāņi, vai ne?

Nazir izdarīja noraidošu žestu. Viņi ir ļaudis, kas saprot cits citu,

tas arī viss. Viņš kādu brīdi klusēja. Bet jā, mums, albāņiem, ir arī dotības. Tas ir tāpēc, ka mēs nākam no kalniem, mēs saprotam ūdens krišanas principu un izjūtam attālumus. Es nezinu, kā tas nākas, bet Dievs katrai tautai dod īpašu uzdevumu. Bulgārs pazīst aitas. Serbs vienmēr ir spējis karot. Grieķis zina, kā vajag runāt, un turks -, kā klusēt. Bet mēs, albāņi, mēs protam lasīt ūdenī.

Un glabāt noslēpumus, Jašims nodomāja. Un uzturēt atmiņas.

-    Jums ir bijusi liela pieredze, viņš teica.

Nazir paraustīja plecus. Pat cilvēkam ar talantu ir jāmācās. Vai jūs redzat cilvēka asinis, viņa aknas, viņa plaušas? Bet ārsts pēc daudzu gadu pieredzes redz cilvēku tieši tādā griezumā. Jūs redzat pilsētu: jūs redzat tās ielas, pakalnus, ēkas, ļaudis. Bet jūs neredzat tik dziļi, kā mēs spējam redzēt. Mēs, kas esam ģildes locekļi, divsimt spēcīgu vīru.

-    Un ko jūs redzat, nazir?

-     Citu pilsētu, Jašim efendi, kā labirintu. Dažās vietās tā ir pat vecāka par atmiņām. Viņš domīgi izpūta dūmu. Ta ir bīstama vieta cilvēkam bez pieredzes.

Jašims paliecās uz priekšu. Bija kāds cilvēks, ko sauca par Ksani…

-    Tas ir labirints, nazir atkārtoja.

Viņš pacēla roku, un kalps panācās uz priekšu.

-    Man gribas gulēt, mzir sacīja. Novāc šos te!

Viņš uzlika roku uz krūtīm un ļoti nedaudz palieca galvu uz Jašima pusi. Kā es teicu, ļoti bīstama vieta. Viņš atgūlās uz paklāja un aizvēra acis.

Jašims, viņu vērodams, palika dažas minūtes nekustīgi sēžam. Nazir sāka krākt.

102

Doktors Milingens nokāpa lejā pa savas mājas kāpnēm un ierāpās apjumtajā krēslā, kas jau gaidīja viņu uz ielas. Nesēji uzcēla plecos savu nastu un sāka rāmi cilpot cauri pūlim, kas plūda lejup pa kalnu uz Peras laivu piestātni.

Doktors Milingens uzlika rokas uz savas ādas somas sprādzes. Edinburga, viņš domāja, bija sagatavojusi viņu daudz kam, bet viņš nekad tā pa īstam nebija samierinājies ar nesamkrēslu. To, protams, bija pasūtījis sultāns, tāpēc nebija iemesla atteikties no acīmredzamas goda izrādīšanas un kā transporta veids tas, protams, bija labi piemērots stāvajām, līkumotajām modernās Peras ielām, kurās zirgam būtu jāpacīnās, lai tiktu cauri pūlim, turklāt tas varētu paslīdēt uz lejupejošas ielas bruģakmeņiem. Bet Milingens vienmēr jutās mazliet smieklīgs, kā izstādīts apskatei: kā ķirsis uz saldējuma kūkas.

Viņš smagi elpoja un plikšķināja pa savu somu. Tas viss bija tikai viņa galvā. Allaž bija jāpatur prātā nevienu tas neinteresēja, izņemot viņu pašu. Viņš notvēra savu atspulgu parīziešu konditorejas platajā logā un uzsmaidīja sev. Patiešām, kā ķirsis uz kūkas.

Stambulā neviens uz viņu pat neatskatījās.

103

Paļevskis nokoda cklēra gabalu un ar īkšķi noslaucīja krēma drusciņu no vaiga. Mūsdienu Pera. Man nav iebildumu pret konditoreju, viņš murmināja. Tikai pret cilvēkiem!

Jašims pamāja un iedzēra malciņu tējas, vērodams, kā, šūpodamies krēslā cauri Peras pūlim, aiz loga pazūd skatienam angļu doktors.

Viņš pasniedzās un savā apmetnī sameklēja aploksni, ko nogludināja, uzliekot uz marmora galdiņa. Cilvēki! Jašims beidzot atsaucās. Un kā tev šķiet: kad viņi sāks mainīties?

Nesēju livrejas neradīja nekādas šaubas. Garās vestes, lai gan bez zeltītām apmalēm, viņiem mugurā bija pārāk jaunas un tīras, lai ierindotu viņus parastajos pilsētas nesējos. Tatad ārsts tika izsaukts uz Bešiktašu. Viņš būs projām vairākas stundas.

Uzrāvis uzacis, Paļevskis sūkāja savu īkšķa galu. Četrsimt gadus, viņš sacīja, Stambulas ļaudis dzīvojuši mierā un saticībā. Viss sāka mainīties pēc 1821. gada, viņš domīgi teica.

-    Sacelšanās pret grieķiem.

-     Dumpis. Slaktiņi. Viss, Jašim. Patriarha pakāršana.

-    Veco fanariotu dinastiju izsūtīšana.

Paļevskis sarauca pieri. Vēl vairāk, Jašim. Bailes un neuzticēšanās. Viņi pakāra patriarhu pie viņa paša baznīcas vārtiem un tad lika ebrejiem pārgriezt auklu. Viņi redzēja, kā ebreji to izdara un kā viņi izbaro ķermeni suņiem. Ja godīgi, es gan par to šaubos. Bet ne tas ir svarīgi. Tagad viņi ebrejus ienīst. Viss ir mainījies.

Jašims pamāja.

-     Un pēc pieciem gadiem tā janičāru lieta, Paļevskis piebilda. Tradīcijas beigas.

-Jaunu ļaužu parādīšanās Stambulā neprasīja ilgu laiku, vai ne? Jašims paliecās uz priekšu. Mavrogordato. Vai viņš ieradās te pirms vai pēc janičāru lietas?

Paļveskis paņēma salveti. Es varētu zvērēt, ka pirms. Viņš Stambulā ieradās vēlākais 1824. gadā.

-    Vai tādā gadījumā Mavrogordato nevarēja pazīt Meijeru?

Paļevskis pārdomāja jautājumu. Meijers bija Mesolongā

1826. gadā, bet Mavrogordato jau bija te, Stambulā, pamazām kļuva bagāts un nekur neiejaucās.

-     Hmm. Kad Lefevrs Meijers apciemoja Mavrogordato, viņš saņēma nesegtu aizdevumu. Kāpēc ne? Ļoti respektabls franču arheologs. Bet ko tādu Lefevrs pateica baņķierim, ka tas satrauca kundzi. Tas padarīja viņu ziņkārīgu. Vai atceries, ka viņa mani izsauca?

-    Tu teici, ka viņa bija apmulsusi.

Jašims pamāja. Mavrogordato nekad nebija redzējis Meijeru. Bet kundze nebija redzējusi Lefevru. Viņa uzklausīja vīra stāstu par viņu satikšanos un tā cilvēka aprakstu, kas nāca pie viņa aizņemties naudu.

-Un?

Jašims paskatījās ārā pa logu. Viņa sāka to turēt aizdomās.

Paļevskis bija paņēmis savu eklēru, bet atkal to nolika. Turēt aizdomās? Ka Lefevrs ir krāpieks?

-    Lefevrs bija pateicis kaut ko tādu, kas lika Mavrogordato izsniegt viņam naudu. Un kundzei tas deva iemeslu apšaubīt Lefevra identitāti.

-    Turpini.

-    Viņa prātoja, vai viņš varētu būt doktors Meijers.

Paļevskis piepūta vaigus. Mavrogordato kundze? Viņa pazina Meijeru?

-     Mavrogordato kunga, kā tu teici, Mesolongā nebija. Jašims iztukšoja savu tasīti. Bet kundze bija.

-    Un satika tur Meijeru?

Nošķindot zvaniņam, atvērās ieejas durvis, un ienāca vīrs ar spīdīgām ūsām un melnu spieķi: tas izskatījās gluži kā Parīzē.

-     Vairāk nekā pazina, Jašims teica. Viņa bija precējusies ar Meijeru.

Paļevskis novaidējās un paslēpa seju rokās.

Jašims paraudzījās caur lielo stikla logu. Drusku uz priekšu pa ielu Milingena mājas durvis atvērās, atkal aizvērās, un kāds vīrs sulaiņa livrejā un ar grozu rokā viegli noskrēja pa kāpnēm. Pūlis bija ļoti blīvs, sulainis pacēla grozu un uzlika to uz pleca.

-     Kompstons mums stāstīja, ka Meijers Mesolongā pavedis kādu grieķu sievieti, Jašims skaidroja. Lords Bairons licis viņam to apprecēt.

Jašims ar acīm sekoja lēkājošajam grozam pūlī: vīrs devās uz tirgu.

Paļevskis papurināja galvu. Tas, ko Kompstons teica, nenozīmē, ka tā bija Mavrogordato kundze, viņš rauca pieri. Viņa tā nevarēja būt viņas dēlam Aleksandram jābūt vismaz divdesmit gadus vecam.

-    Ja tas ir viņas dēls.

-    Nē taču! Jašim, tu pats man teici, ka Aleksandrs ir loti līdzīgs mātei.

-    Viņa ir Aleksandra tante. Un Mavrogordato kungs ir viņas brālis.

-    Brālis?

Jašims pagrozīja pirkstos aploksni. Es lūdzu Kompstonu veikt mazu pētījumu. Viņš atklāja Meijera sievas meitas uzvārdu. Un uzmini, kāds tas ir?

-    Mavrogordato?

-     Kristīna Mavrogordato. Viņa dzīvo kopā ar savu brāli un viņa dēlu.

Paļevskis sakumpa pār eklēru. Pēc pāris mirkļiem viņš pacēla galvu.

-    Bet kāpēc?

Jašims ar abām rokām it kā ierāmēja aploksni. Es domāju, ka notika tā. Meijers izbēga no Mesolongas un pameta sievu. Viņa kaut kā izglābās no slaktiņa un atbrauca uz Stambulu, kur jau dzīvoja un ar labiem panākumiem strādāja viņas brālis. Viņš bija atraitnis, viņam bija bērns, Aleksandrs, kas dzīvoja Hijā. Aleksandram vajadzēja māti.

-    Bet viņš tik un tā varēja deklarēt viņu kā savu māsu, Paļevskis protestēja, tur taču nav nekā nepiedienīga.

Jašims pašūpoja galvu. Viņa zināja, kāds ir Meijers: viņš pameta viņu, lai glābtu savu ādu, bet neviens taču nezināja, vai viņš gatavojas atgriezties vai ne. Viņas brālis bija ļoti bagāts cilvēks. Un juridiski viņa bija Meijera sieva.

-    Viņa baidījās, ka Meijers vainos viņu un piedāvās Mavrogordato naudas darījumu.

Jašims paliecās uz priekšu. Viņa trīspadsmit gadus dzīvoja ar šīm bailēm. Ortodoksālā baznīca māca, ka sieva pieder vīram. Kristīna Mavrogordato bija Meijera īpašums. Un viņa bija no Meijera daudz ko izcietusi. Meijers viņu paveda. Viņš viņu pameta. Taču viņam patika nauda.

Paļevskis uzlika uz galda plaukstu ar izplestiem pirkstiem. Interesanta papildu informācija šajā situācijā, viņš lēni noteica. Tas pierāda, ka Lefevrs bija ne tikai nekauņa, gļēvulis, informators, nodevējs un bezkompromisa mēsls, bet arī bigāmists. Citādi… Pār viņa seju pārlaidās komiska šausmu izteiksme. Tu taču nedomā, ka viņš bija kļuvis arī par musulmani?

Jašims uzmeta viņam viegli pārmetošu skatienu.

-    Tas bija joks, Jašim. Piedod! Paļevskis sakrustoja rokas uz krūtīm. "Tatad Mavrogordato kundze nogalināja Lefevru.

-     Es par to iedomājos. Jašims piecēlās kājās. Man vairs nav atlicis daudz laika, bet ir vēl šis tas, kas jānoskaidro.

-    No kā?

-    No doktora Milingena netiešā veidā. Es iekļūšu viņa mājā. Vai vēlies nākt līdzi?

-    Es no ārstiem turos pa gabalu, Jašim.

-     Bet viņa tur nebūs.

Paļevskis samiedza acis. Es neesmu pārliecināts, ka tas maina apstākļus. Zini, es joprojām esmu vēstnieks. Un pašreiz es plānoju nobaudīt šo eklēru.

104

Jašims šķērsoja ielu, uzkāpa pa kāpnēm un kārtīgi pieklaudzināja ar doktora Milingena durvju klauvējamo riņķi. Kad neviens neatsaucās, viņš atgriezās uz ielas un iejuka pūlī. Jašims iegāja maiznīcā, kas atradās divdesmit jardus tālāk. Ar galvas mājienu sveicinot maiznieku, viņš pagāja garām letei, garām maizes klaipiem, izgāja cauri virtuvei un ārā pa veikala sētas durvīm mazā pagalmā, kas bija apjozts ar zemu mūra sienu. Jašims ar rokām uzvilkās augšā un viegli pārlēca sienas otrā pusē, tikko izvairīdamies sabradāt mārrutku puduri, kas auga doktora Milingena mazajā garšaugu un ārstniecības augu dārziņā.

No durvīm tālākajā mūra pusē izdedžiem klāta taciņa veda tieši cauri dārziņam uz sētas durvīm. Jašims tuvojās mājai. Logiem pirmajā stāvā nebija aizkaru, sētas durvis bija aizslēgtas ar amerikāņu patentatslēgu, bet mājas galā atradās ogļu piltuve, kas viesa cerības. Jašims sāka darboties ap piekaramo atslēgu, un pēc dažām minūtēm tā ar klikšķi atlēca vaļā. Viņš pacēla durvis un nolaidās pa piltuves slīpumu.

Apakšā pie slīpās plaknes bija pielipis mazliet ogļu. Jašims novāca lielākos gabalus, ar pirkstiem mēģinādams caur oglēm sataustīt zemāko paneļa malu. Ta cēlās uz augšu krītošu ogļu skaņas pavadībā.

Jašims nogaidīja un ieklausījās, tad iebāza atvērumā kājas. Ticis cauri, viņš palika stāvam, tīrīdams no apmetņa putekļus, kamēr viņa acis pierada pie tumsas. Tur bija daži pakāpieni un durvis ar aizbīdni, bet durvis nebija cieši aizveramas, tās bija izļodzījušās. Vienā mirklī Jašims jau bija ieslidinājis savu nazi starp durvīm un durvju aplodu un izzagās gaitenī.

Milingena kabinets bija tieši pretī vestibilam. Jašims ātri iespruka iekšā, atstādams durvis atvērtas, un paskatījās apkārt. Zaļi zeltaini svītrotās tapetes, kamīna apdare ar greznu pulksteni virs angļu kamīna režģa, lielais riekstkoka galds ar melnu ādas virsmu un plaukti nišā, pilni ar grāmatām tas viss liecināja par labu gaumi, sistemātiskumu un pārticību.

Viņš sāka ar galda atvilktnēm. Piezīmju papīrs, zīmogvasks, tērauda rakstāmspalvu kastīte. Zemākajā atvilktnē daži papīri. Jašims ātri tos izskatīja. Tie bija rakstīti angliski, tikko salasāmā skribelējumā. Viņš aiztaisīja atvilktni un pārgāja pie grāmatplauktiem.

Zemākajos plauktos stāvēja daudzas kastes ādas iesējumā, no pirmā acu uzmetiena tās atgādināja grāmatas. Jašims notupās. Sajās kastēs glabājās galvenokārt dokumenti, atskaites, ārsta rēķinu kopijas, piezīmes par pacientiem, kas arī bija rakstītas angliski tajā pašā sarežģīti izlasāmajā rokrakstā. Bet vienā bija arī daudz vēstuļu grieķu valodā sarakste starp Milingenu un kādu doktoru Stefanici Atēnās.

Jašims grasījās uzlikt kasti uz galda, kad izdzirda kādu skaņu no gaiteņa puses viegli soļi un īpatnēja, šalcoša skaņa lika viņam sastingt. Viņš gribēja griezties apkārt, kad izdzirda durvis noklikšķam un atslēgas caurumā pagriežamies atslēgu.

Viņš tvēra pēc roktura, taču pēdējā brīdī nolēma rokturi neraustīt, bet tā vietā pieklauvēja pie koka paneļa: ja bija atgriezies sulainis, viņš varētu padomāt, ka ārsts izklaidīgi atstājis durvis plaši atvērtas. Bet neviens nenāca. Jašims pieklauvēja vēlreiz, daudz skaļāk.

Nedzirdēja soļus, kādam aizejot. Arī pirms tam viņš nebija dzirdējis atveramies vai aizveramies parādes durvis. Viņš piespieda ausi pie paneļa. Uz mirkli šķita, ka kāds stāv otrpus durvīm.

Jašims paskatījās visapkārt. Logu ielas pusē sedza muslīna aizkari, un tas bija nodrošināts ar restēm, tāpat kā logi mājas sētas pusē. Viņš paskatījās uz tukšo kamīnu un nopūtās. Viss, kas šo istabu Perā padarīja par drošu un anglisku, padarīja to arī par perfektu cietumu.

Viņš pieliecās ar niecīgu cerību, ka varētu izbīdīt atslēgu no atslēgas cauruma uz gaiteņa pusi. Bet atslēgas vairs caurumā nebija.

Lai kurš šīs durvis bija aizslēdzis, viņš bija to izdarījis ar nolūku, zinādams, ka Jašims atrodas istabā.

Jašims domīgi sarauca pieri. Viņš devās atpakaļ un notupās pie grāmatplaukta, šeit Milingena galds viņu gandrīz noslēpa skatienam no durvīm. Lai viņu ieraudzītu, kādam bija jāieskatās pa durvīm. Viņam vajadzēja tuvoties pa gaiteni ļoti klusi it kā viņš jau zinātu, ka Jašims ir te.

Tadā gadījumā kāds būs redzējis viņu ienākam. Ne jau Milingens: viņš bija izgājis. Bet sulainis vai varētu būt, ka viņš atnācis, kamēr Jašims mēģināja tikt iekšā pa ogļu piltuvi?

Taču kāpēc gaidīt tik ilgi, lai aizslēgtu durvis?

Jašims iekoda lūpā. Viņš uzcēla dokumentu kasti uz galda un noliecās pār to.

Viņš bija nācis darīt darbu, un tagad, kā liekas, viņam tika piedāvāts brīvs brīdis, lai to pabeigtu.

105

Pagāja vairākas stundas, pirms Jašims, sēdēdams doktora krēslā, izdzirdēja ārstu atgriežamies.

Sulainis bija pārnācis jau ilgi pirms tam, trokšņaini nokāpdams gaiteni, kas veda uz mājas sētas pusi. Jašims ļāva sulainim paiet garām: viņš, galu galā, gribēja satikt Milingenu. Viņš aizvēra acis un centās uzburt iedomātas vakariņas.

Savā iztēlē Jašims jau bija notiesājis uzkodas, kad izdzirdēja atslēgas skrapstoņu un, turot rokās cepuri kā paplāti, ienāca doktors Milingens. Viņam sekoja kalps ar stipri drūmu skatienu.

-Jūs!

Jašims izslīdēja no atzveltnes krēsla un paklanījās.

Milingens paskatījās uz kasti, kas bija nolikta uz galda. Tas ir vardarbīgs pārkāpums! viņš sacīja. Es esmu ārsts. Mana prakse ir atkarīga no vienošanās par konfidencialitāti. Šajā kabinetā es glabāju piezīmes par saviem pacientiem.

-    Es neesmu ieinteresēts jūsu medicīniskajos pierakstos, doktor Milingen, Jašims sacīja.

-    Es saprotu, ka man jātic jūsu godavārdam! Cilvēks, kurš ielauzies manā mājā, dod man garantiju, doktors Milingens ņirgājās. Varbūt jūs būsit tik laipns un paskaidrosit, kas jūs interesē, pirms es nododu jūs patruļai.

-    Protams, piedodiet man! Es te esmu jūsu monētu kolekcijas dēļ.

-    Manu monētu dēļ? Ne velna, tās jūs neinteresēja.

Jašims samierinoši izpleta rokas. Es atzīstu, ka man nav sevišķas intereses par monētām. Bet esmu ieintriģēts pašā kolekcionēšanā, doktor Milingen. Mani interesē jūsu metodes, kā iegūt dažas lietas. Piemēram, Malakjans-jūs viņu aprakstījāt kā brīnišķīgu monētu iegūšanas avotu.

Milingens uzlika cepuri uz galda un paņēma kasti. Un kā ar šo?

-     Malakjans ir šeit, Stambulā. Atēnas laikam būtu labāka vieta, kur meklēt, ja jūsu īpašās uzmanības lokā ir Morejas despotu nauda. Es iedomājos, ka tur varētu būt vesels apslēptas naudas krājums, norakts zemē, paslēpts ēkās vai kur citur. Vai tā ir?

-    Gadās, Milingens teica. Viņš palūkojās uz kastes uzlīmi un lēni nolika to uz galda. Parasti manos sapņos.

-     Es te prātoju jūsu draugs no Atēnām, kas sūta jums monētas? Jūs teicāt, ka viņš ir ārsts. Varbūt jūs bijāt kopā Mesolongā?

-    Savu atrašanos Mesolongā neesmu slēpis, Jašim efendi. Doktors Stefanicis bija mans kolēģis.

-    Protams. Tagad viņš raksta grāmatas. Viņš ir nelokāms tā sauktās grieķu Lielās idejas aizstāvis, vai ne? Es kļuvu ziņkārīgs, mani ieinteresēja jūsu korespondence.

-   Ta, tā. Es nezināju, ka Turcijā ziņkārība ir orderis, kas dod tiesības ierasties cilvēka mājās un pārmeklēt viņa privātos dokumentus. Doktora Milingena sejas izteiksme nocietinājās. Es pieļauju, ka jūs man pastāstīsit, kādus secinājumus bijāt spējīgs izdarīt.

-    Pavisam nedaudzus. Es drīzāk guvu apstiprinājumu dažām savām idejām. Piemēram, ka sarakste starp jums un doktoru Stefanici noteikti nebija vienvirziena. Apmaiņā pret monētām jūs palīdzējāt paplašināt viņa kolekciju.

-    Skaidrs. Lūdzu, turpiniet!

Jašims pasniedzās uz priekšu un noņēma dokumentu kastei vāku.

-    Te ir viņa jaunākā vēstule. Doktors Stefanicis atsaucas uz kādu bijušo kolekcionāru kluba locekli. Jūs viņu esat pieminējis okšķerējam pa Stambulu ar potenciāli bīstamu un postošu piedāvājumu. Stefanicis atceras, ka viņš atstāja klubu ar neatmaksātiem parādiem.

-     Ta ir taisnība, Milingens sacīja. Mūsu pasaule ir diezgan maza.

-     Jā, vai tiešām.' Jašims laipni atsaucās. Doktors Stefanicis atzīstas, ka viņu augstākajā mērā ieinteresējis bijušā kluba locekļa piedāvājums. Vēlīnā perioda Bizantijas apslēptā manta nē, pareizāk sakot, pēdējā bizantiešu apslēptā manta. Bet es domāju, ka jūs to visu atceraties. Viņš mudina jūs izpētīt šo lietu. Es teiktu, jūsu doktors Stefanicis ir skeptiķis: neizklausās, ka viņš pārāk uzticētos šim bijušajam biedram. Bet, ja apslēptā manta izrādītos īsta, viņš domā, to būtu iespējams apmainīt pret ievērojamu daļu vērtīgo grieķu monētu kolekcijas.

-     Un kas no tā izriet, Jašim efendi? Doktors Milingens paņēma no rakstāmgalda plaukta pīpi. Viņš atvēra kādu atvilktni un ar pirkstiem paskrubināja no tās tabaku. Mani pārsteidz tas, cik garlaicīgu pēcpusdienu jūs šeit esat pavadījis. Galu galā, jūs neesat kolekcionārs. Ko gan jūs zināt par mūsu neparastajām kaislībām? Jūs būtu pārsteigts par greizsirdību un apmierinājuma baudu mūsu darbā. Par mūsu jūtu intensitāti. Pat par mūsu abpusējās neuzticēšanās līmeni.

Viņš apsēdās un sabāza tabaku pīpes galviņā. Malakjans ar jūsu laipnu palīdzību pabeidza manu komplektu. Es dažas dienas biju pacilāts. Bet tagad? Drīzāk depresīvs. Man šķiet, es novēlēšu šo kolekciju Britu muzejam.

Jašims pacēla galvu. Es labāk gribētu, lai jūs man izskaidrojat Lefevra apslēpto dārgumu piedāvājumu.

Doktors Milingens atlaidās krēslā un noklakšķināja mēli. Nu, nu. Viņš iebāza mutē savu neaizdedzināto pīpi. Tatad jūs esat sapratis. Es tikos ar nelaimīgo Lefevru. Un, jā, mēs apspriedām apslēptās mantas piedāvājumu. Nelaimīgā kārtā man nav bijis iespējas to apskatīt un izpētīt, kā mans vēstuļu draugs man to ieteica, tāpēc es nedomāju, ka mēs kādreiz uzzināsim, kas tas bija, ko viņš piedāvāja apmaiņai. Nabaga puisis. Viņš laida darbā visus līdzekļus.

-    Varbūt uzradās kāds cits pircējs?

-    Jā, arī tas var būt.

Jašims sarauca pieri. Bet jūs un doktors Stefanicis, jūs varējāt izkonkurēt visus pircējus, vai ne tā? Ja jūs ļoti gribētu to, ko viņš piedāvāja.

Milingens vilcinājās. Jūs aizmirstat, Jašim efendi, ka Lefevrs piedāvāja tikai ideju. Ja vēlaties, solījumu. Kāpēc man viņam būtu jātic?

-    Tāpēc, ka viņš bija jūsu draugs.

-    Lefevrs mans draugs?! Es nepazinu Lefevru pirms šis tikšanās.

Jašims paraustīja plecus. Lefevru nē. Bet jūs pazināt doktoru

Meijeru. Šveiciešu ārstu Mesolongā. Jums bija kopīgas intereses.

Viņš gaidīja, ka Milingens salēksies, bet anglis tikai pasniedzās pēc sērkociņa un sarauca pieri. Meijers? Viņš uzrāva sērkociņu un lielīgi turēja starp pirkstiem. Viņš faktiski bija Savoyard.

-    Savoyard?

-    Franču šveicietis. Kad vajag, šveicietis, kad ne, francūzis. Viņš apklusa, lai aizpīpētu pīpi. Mums bija kopēja lieta, kā jūs sakāt. Ta šķita cīņas vērta, kad biju jauns.

-    Un tagad?

Milingens iesvieda sērkociņu kamīnā un apņēma ar roku pīpes galviņu. Es nezinu, vai jūs esat dzirdējis, kas notika Mesolongā, Jašim efendi. Ik dienas bombardēšana. Ik dienas no slimības mira cilvēki. Visa pasaule zina, ka Bairons atbrauca uz Mesolongu un nomira, puse pasaules domā, ka viņš tajā brīdī vadīja kavalērijas uzbrukumu ar suliotiem kaklautos un svārkos līdz ceļgaliem, kuri draudīgi vicināja pistoles. Viņi domā, ka viņš bija dižs, tāpēc ka bija dzejnieks, un ka viņa nāve arī bija diža un cēla. Bet tā tas nebija. Mesolongā bija slazds, un Bairons nomira tā, kā mira vairums no viņiem, no drudža, krampjiem, dizentērijas vai holeras. Dažkārt ļaudis mira no tā, ka viņiem, ejot pa ielu, pēkšņi uz galvas uzkrita mūra gabals. Ārstam laba dzīve, vai ne? Ir tik daudz, par ko jālauza galva. Tik daudz atraitņu un bāreņos palikušu bērnu, ko ārstam pēc tam aizsūtīt kapā. Un tā, mans draugs, bija mūsu revolucionārā cīņa.

Milingens sakoda pīpi zobos un piecēlās.

-     Es jums jau iepriekš teicu: man nepatīk sekcijas. Un teicu arī, kāpēc. Es esmu ārsts dzīvajiem, nevis mirušajiem. Tas ir mans darbs aizsargāt dzīvību.

Jašims pamāja. Tas, ko Milingens teica, izklausījās patiesi. Tas izklausījās arī pēc sagatavotas runas.

-    Es domāju par Meijeru.

Milingens drūmi paskatījās uz viņu. Skaidrs. Un kas ir ar viņu?

-     Ja Baironam viņš nepatika, es pieņemu, ka viņš neapciemoja dzejnieku kā ārsts, es domāju.

-Nē.

-    Tad šajā ziņā viņš vismaz bija laimīgs, Jašims izklausījās apmulsis.

Milingena skatiens sadrūma vēl vairāk. Ko jūs ar to gribat teikt?

-     Neko. Es domāju: galu galā dzejnieks tomēr nomira. Par spīti visam. Tas bija viss, ko jūs spējāt izdarīt.

-    Dieva dēļ! Milingens iesaucās angliski. Jūs domājat, ka mēs nogalinājām Baironu? Muļķības! Likām bankas. Devām zarnu tīrīšanas līdzekļus. Mēs nolaidām vairākas pintes [116] asiņu visu kā pēc grāmatas. Nedomājiet, ka Meijers būtu izdarījis kaut ko labāk! Milingena tonis bija nicīgs, vaigos bija parādījušies sarkani plankumi.

-    Nē, piedodiet man. Jašims izstiepa rokas mierinošā žestā. Es tikai domāju… Es dzirdēju, ka Meijers pazudis, kad jūs pārējie jau bijāt projām. Jūs pievienojāties tiem, kas mēģināja izlauzties cauri aplenkumam, un tas bija pareizi. Laimīgie divi tūkstoši. Tai vajadzēja būt šausmīgai apjukuma un haosa ainai. Pārbiedētu ļaužu pūlis tumsā meklē ceļu caur turku armijas līnijām. Pazaudējot cits citu. Nevarēdami sazināties skaļi. Ļaudis kalnos izvēlējās dažādas takas. Vai tā tas bija?

Milingena lūpas bija cieši sakniebtas. Kaut kā tamlīdzīgi.

-    Tomēr Meijers atpalika. Varbūt mēģinādams, bet nespēdams aizstāvēt savu sievu.

Milingens nokrakšķināja pirkstu kauliņus. Viņš elpoja smagi.

-    Viņam bija jādomā par sievu, vai ne? Jašims vaicāja.

Milingens paberzēja acis ar īkšķi un rādītājpirkstu, un, kad viņš tās

atkal atvēra, tās izskatījās apsārtušas un nogurušas. Varbūt Mesolongā viss beidzās tieši tā, kā jūs sakāt. Laužoties cauri aplenkumam, Meijera nebija. Tiktāl tā ir taisnība. Bet viņš arī nepalika iepakaļ.

Jašims bija neizpratnē. Bet tad…

-    Viņš jau pirms tam bija projām. Milingens padauzīja pa kamīna režģi ar kurpes purngalu. Izlaušanās bija mūsu vienīgā cerība, bet ikviens zināja, cik tas būs riskanti. Desmit tūkstoši cilvēku, kas mēģināja izglābties cauri ienaidnieka kaujas līnijām. Un, ejot visiem kopā, daži no mums piepildīja šo cerību.

-    Bet Meijers?

-Viņš negaidīja, lai to uzzinātu. Viņš aizbēga dienu iepriekš, pirms mēs bijām plānojuši glābšanos. Es nezinu, vai es viņu stipri vainoju par to: viņam bija daudz lielākas iespējas, ejot vienam. Bet viņš nevienam nepateica ne vārda un sievai it īpaši.

-    Skaidrs. Viņš viņu pameta?

-     Viņš pameta mūs visus. Varētu sacīt, mesjē, ka viņš pakļāva briesmām visu plānu. Ja ēģiptieši būtu viņu noķēruši jūs varat iedomāties. Man šķiet, ka viņš darīja to, kas, viņaprāt, bija jādara, lai glābtu savu ādu. Mums tā bija nepatīkama diena, kad konstatējām, ka viņš ir aizbēdzis. Mēs nevarējām būt droši, vai ēģiptieši nezina, ka mēs nākam. Viņš iztaisnojās un ievilka elpu.

-    Bet Meijeru nenoķēra ēģiptieši.

-    Nē, Milingens lēni teica. Viņu nenoķēra.

Jašims stāvēja klusēdams. Viņa acis lēni slīdēja pār vīru frakā pie kamīna, pār abiem krēsliem, tad pār ornamentēto paklāju un koka grīdu.

-    Un Hellenica Chronica? Vai jūs to abonējat?

-    Chronica? Doktors Milingens sarauca pieri. Mūsdienās neviens neabonē Chronica. 1a tika slēgta pirms vairākiem gadiem.

Jašims atmeta galvu. Es prātoju: vai viņš jums iemācīja to triku ar monētu? Vai tā Meijers vadīja savu laiku? Vai arī viņš bija pārāk aizņemts ar Hetiru? Vai tā arī radās Mesolongā?

Jautājumi karājās gaisā.

-    Sākumā es domāju, ka Hetira ir kā slepena armija, Jašims turpināja, kad Milingens neatbildēja. 7a, kas kontrolē grieķus pilsētā ievāc naudu no viņiem, terorizē viņus, liek viņiem pārkāpt likumu. Iespējams, gatavo viņus dumpim. Šis ir delikāts un sarežģīts laiks. Man likās, ka Hetira slepkavo.

Milingens nopūtās. Es reiz jau jums stāstīju, kas bija Hetira. Jaunu zēnu klubs. Zinātnieku biedrība. Hellenica Chronica, ko rediģēja Meijers, bija šīs biedrības žurnāls. Mūsu mērķis vienmēr ir bijis aizsargāt un saglabāt grieķu kultūru. Mēs vācām naudu baznīcu saglabāšanai, šeit un visā Osmaņu impērijas teritorijā. Mēs sponsorējām skolas. Tas nav nekāds grēks.

-    Tad kāpēc tāda slepenība?

-    Daļēji izpriecas pēc. Daļēji tāpēc, ka tad, kad bijām nodibinājuši biedrību, mēs sevi uzskatījām par dumpiniekiem. Un daļēji piesardzības dēļ. Varētu to nosaukt par takta jautājumu. Ne katrs Osmaņu impērijā izturas laipni pret ideju par grieķu kultūras apvienošanos. Bet varbūt mēs šajā slepenībā gājām pārāk tālu.

Izskatījās, ka Jašims šaubās. Bet doktora Stefanica grāmata ir iedvesmojoša, vai ne tā?

-     Doktora Stefanica prātam ir mistiska ievirze, Jašim efendi. Un viņš kaut kādā mērā ir zinātnieks. Jūs šo grāmatu varat uzskatīt par viņa mērķu un nolūku izklāstījumu, man vienalga. Stefanicim tas ir tikai vingrinājums, kā sekot leģendas saglabāšanai un restaurēšanai cauri gadu simtiem. Viņš, protams, ir grieķis un vēlas parādīt, ka grieķi ir kas īpašs. Viņam patiešām ir svarīgi, ka grieķi saglabāja savu kultūru arī osmaņu valdīšanas laikā, citādi viņi būtu vienkārši osmaņi grieķu kostīmos. Un tādā gadījumā kas mums ir palicis? Tikai politika. Un politika, kā es, bez šaubām, esmu teicis jau agrāk, ir grieķu nacionālais trūkums.

Milingens apklusa, lai no jauna iededzinātu pīpi. To, viņš sacīja, izpūzdams dūmus, mums iemācīja Mesolonga. Un tāpēc mēs nodibinājām Hetiru. Slepenu kultūras biedrību un, pats būtiskākais, apolitisku.

-    Ja tā ir taisnība, Jašims rezignēti teica, jūs esat izniekojis krietni daudz mana laika.

No Milingena pīpes pacēlās zilu dūmu mutulis.

-    Kad jūs satikāt Lefevru, Jašims lēni jautāja, vai viņš pieminēja citus iespējamos pircējus?

Milingens paraustīja plecus. Tads cilvēks kā Lefevrs… viņš iesāka. Ja jūs gribētu kaut ko pārdot, vai jūs pacenstos radīt vairāksolīšanas iespaidu?

-     Bet viņam neviens nevarēja ticēt.

-     Nē. Taču neaizmirstiet, ka man bija instrukcija pirkt tikai tad, kad būšu preci apskatījis. Mēs gribējām, lai Lefevrs vispirms atrod… Viņš ieturēja pauzi, lai izvēlētos pareizos vārdus. Bizantiešu relikvijas.

Bet citi cilvēki, iespējams, negribēja, lai viņš tās atrod. Ta ir tikai mana iedoma.

Jašims brīdi klusēja.

-    Vai jūs domājat, ka viņu nogalināja Mavrogordato? viņš beidzot jautāja.

-     Kāpēc? Kas liek jums tā domāt?

-    Jūs zināt atbildi, doktor. Mavrogordato kundze.

-     Kas par muļķībām, Milingens, piecēlies kājās, asi atcirta.

-    Lefevrs bija precējies ar Mavrogordato kundzi. Tas notika Mesolongā pirms viņš aizbēga.

-     Es nezinu, par ko jūs runājat, Milingens, neganti saniknots, teica. Petros! Viņš piesteidzās pie durvīm un sauca vēlreiz: Petros!

Bija dzirdams ašu soļu troksnis ārpusē. Jašimam izklausījās, ka kāds dodas pa kāpnēm uz augšu, un atkal tā dīvaini čaukstošā vai šalcošā skaņa, ko viņš bija dzirdējis jau pirms tam. Bet tad parādījās Petross. Viņš izskatījās uztraucies.

-     Šis džentlmenis dodas projām, Milingens stingri noteica. Parādiet viņam durvis, Petros!

106

Sileimana mošeja atrodas uz Stambulas trešā pakalna, no kura paveras skats uz Zelta Ragu. To savam patronam Sileimanam Lieliskajam 1557. gadā bija uzcēlis Sinans, izcils sava amata meistars. Ta atspoguļo visu tā laikmeta goddevību un diženumu. Daži no izcilākajiem islāma mācītajiem vīriem nopūlējās, smagi strādājot arhīvos vai apkalpojot labi apgādāto bibliotēku; mošejas virtuves nodarbojās ar labdarību baroja vairāk nekā tūkstoti cilvēku ik dienas -, un tās centrālā strūklaka lielajā pagalmā priecēja ticīgo sirdis un atvēsināja to pircēju rokas un sejas, kas te iegriezās no blakusesošā Lielā bazāra.

Kad, dienai ritot savu gaitu, strūklakas šļaksti pārvērtās tikai par tādu kā pilēšanu, tas radīja aizkaitinājumu, kā arī zināmu nemieru un bažas. Daži no ticīgajiem iebilda, ka ūdens varētu nebūt pietiekami svaigs, daži māņticīgākie sprieda, vai tik netuvojas noklusētā krīze, un vaicāja pēc jaunumiem par sultāna veselību.

Piecdesmit pēdu zem zemes, galvenās caurules atzarā, kuru bija radījis pats Sinans, ūdens atdūrās pret aizsprostojumu, kas bija radies vietā, kur satikās divu dažādu kalibru caurules. Aizsprostojums sākumā veidojās no sapinkājušās vilnas, koka un akmeņiem, bet par īstu traucēkli tas kļuva, kad tam pievienojās bijušā Ūdens ģildes biedra Envera Ksani peldošais līķis. Ksani piepildīja caurumu ļoti pamatīgi, un, kad ūdens līmenis pacēlās, uzpūstās miesas, vilnas un akmeņu blokāde vēl ciešāk tika piespiesta pie mazās caurules šaurās ieejas. Šī masa pārvērtās par tādu kā drošu zīmogu.

Ūdens pilēšana no Sileimana mošejas strūklakas ar laiku vispār apstājās, bet sultāns saskaņā ar ziņojumiem vēl bija dzīvs.

107

Jašims sēdēja saulē un turēja rokās kafijas krūzi. Viņš pasūtīja dažas baklavas, Milingena ēnainajā kabinetā pavadītās stundas bija viņu iztukšojušas, atņēmušas enerģiju.

Pa ielas malu nāca vecīgs grieķis, salicis rokas aiz muguras un salīcis līdz jostasvietai. Viņam bija sarkana feska, gari svārki un baltas, cieši piegulošas bikses. Viņš gandrīz ik uz soļa apstājās, lai ielūkotos veikala skatlogā vai, staipot kaklu, papētītu kādas jaunas ēkas celtniecību, vienu reizi viņš veica pilnu apgriezienu, sekojot ar skatienu skaistai armēnietei ar grozu, bizē sapītiem matiem, pareizāk sakot, viņas šūpīgajiem gurniem. Viņa zilās acis zem biezajām, baltajām uzacīm uzliesmoja. Kad vīrs uztvēra Jašima skatienu, viņš apstājās vēlreiz, pasmaidīja un tikko manāmi pacēla uzacis, it kā viņi būtu dalījušies kopīgā jokā vai arī nožēlā. Pēc tam viņš turpināja savu cēlo gaitu lejup pa Grande Rue de Pera.

Gar ielu klīda kāda franku grupa, ko vadīja vīrs ar milzīgu vēderu, kurš vairākas reizes nosusināja uzacis ar kabatlakatiņu. Vīriešiem mugurā bija melni svārki un svītrainas vestes, dāmām galvā bija dažādas cepurītes, un viņas grozīja galvu līdzīgi zirgiem, kam uzlikti apauši. Jašims nevarēja uztvert, par ko viņi sarunājās, bet minēja, ka tie ir itāļi, iespējams, viņi ir apmetušies vienā no jaunajām mājām ar mēbelētajām istabām. Viņu pavadoņa rokā bija mušu pletne, un viņš bija uzaudzējis ūsas. Jašims prātoja, vai viņš varētu būt grieķis, bet nosprieda, ka diezin vai: drīzāk itāliski runājošs Peras iedzimtais, kas droši vien nāca no Dženovas ieceļotājiem.

Kādreiz Jašims varēja uzmest vienu skatienu cilvēka kājām, lai pateiktu, kas viņš ir un pie kādas grupas pieder. Ari tagad Fenerā vai Sultanahmetā tas bija iespējams, bet Perā vairs ne. Atšķirības bija izplūdušas un neskaidras, šķiras vairs netika respektētas. Izstīdzējis stāvs franku uzvalkā vai viņš bija krievs? Beļģis vai osmanis? Patiešām varbūt kāds skolotājs no Bosnijas vai rusifīcēts moldāvu tirdzniecības aģents?

Baklava bija cieta un lipīga, viņam bija aizdomas, ka tā taisīta no cukura sīrupa ar medus piedevu.

Un kur atradās viņš starp šiem cilvēkiem, kuru izcelsme bija tik aizplīvurota un neskaidra?

Pirms daudziem gadiem Jašimam bija skaidrs, ka atšķirības ir vienkāršas. Tu biji dzimis savā ticībā, tu te dzīvoji un nomiri. Un tikai retajam bija dots un Jašims bija starp viņiem — mainīt savu stāvokli dzīvē. Bet tagad ļaudis meta savu ādu kā čūskas. Lefevrs bija Meijers. Stambula bija Konstantinopole. Baudkārs huligāns kļuva par priesteri, un Milingens piederēja pie Hetiras revolucionāras organizācijas, kas, papētot tuvāk, izrādījās antikvāru klubs. Dažkārt vienīgā liecība par iedzīvotāju tagadni bija viņu ādas krāsas virsslānis, kas nemainījās, kamēr viņi ceļoja no vienas inkarnācijas uz citu. Varbūt vecais pareģojums bija patiess: ar Čūsku kolonnas izpostīšanu Stambula bija pārsniegusi slikto darbu limitu.

Jašims atkal aizdomājās par Lefevru. Viņš bija runājis par savu kaislību uz Stambulu, par vēstures slāņiem, kas bija uzbūvēti Bosfora krastos, vietā, kur satikās Āzija un Eiropa un Melnā jūra piesārņoja Vidusjūru. Cilvēks un pilsēta, kuru identitātes bija pārveidojušās. Konstantinopole jeb Stambula. Meijers jeb Lefevrs.

Jašims nopūtās. Par spīti sev, viņš bija spiests atzīt savu līdzību ar mirušo Amēlijas vīru. Jašims zēns, kas cerēja kļūt par vīrieti, bet galu galā tā īsti par to nekļuva; tās bija atmiņas par sevi pašu, kas bija pielipušas viņam, tāpat kā čūskas hipodromā bija savijušās cita ar citu. Čūskām bija trīs galvas un trīs gredzeni, bet tās sadzīvoja vienā un tajā pašā vietā kolonnā.

Meijers. Lefevrs. Vai varēja būt vēl kāds trešais cilvēka aspekts? Viņam parādījās garāmskrejoša, biedējoša līķa vīzija ar indes zobiem, tikpat briesmīga kā pati čūskas galva.

Ko bija teicis Grigors? Ka pati pilsēta nemainās, tikai mainoties tās nosaukumam. Pilsēta nav nosaukums: tā ir dzīvību secība, rīcība, atmiņas, viss savijas. Lefevrs atrada stāstus pilsētas bruģakmeņos, Jašims šos stāstus dzirdēja balsīs, kas skanēja uz ielas, murmināšanā, kas apņēma mošejas un tirgus, viņš tos saskatīja nogurušā zēnā, kas atbalstīja savu nastu pret netīro sienu, kaķī, kas tumsā lēca pakaļ pelēm, laivas airētāja muguras izliekumā.

Pilsēta, kas iztur un pastāv, un vēl aug, mūžīgi pievienojot vecajām identitātēm jaunas. Parīzietim Stambula ir Austrumi. Indietim tie ir Rietumi. Runājot par ebrejiem, kas pulcējās Balatā, vai viņi dzīvo ebreju pilsētā? Vai Prīna redz to kā izklaides pilsētu? Vai valida Stambulu redz kā piļu un konkubīņu pilsētu?

Ja tādi vīri kā doktors Stefanicis izsitīs sev ceļu, kādu dienu Stambula varētu atkal būt Grieķijas galvaspilsēta. Viņi varētu noplēst minaretus, apmainīt pusmēnesi pret krustu: bet Sileimana musulmaņu pilsēta tik un tā izdzīvos, tā ir iestrādāta pašā šīs vietas materiālā, neatgriezeniski iegremdēta tās augsnē kā bizantiešu cisternas Stambulā.

Sī pilsēta, Jašims vēlreiz apdomāja, ir ļoti elastīga. Izdzīvotāja pilsēta.

Kā Lefevrs pats.

108

-    Es negaidīju, ka mēs redzēsimies vēl kādu reizi, Grigors noteica.

-    Mēs joprojām dzīvojam vienā pilsētā.

Grigors nopūtās. Telpā, Jašim, un laikā. Bet šeit? Viņš iedūra ar pirkstu krūtīs. Vai šeit? Un viņš pielika rādītājpirkstu pie deniņiem.

Jašims nolieca galvu. Galu galā, mums vismaz ir kopīga atbildība un pienākumi.

-    Pret ko?

Jašims sadzirdēja izsmieklu Grigora balsī.

-    Pret mirušajiem, Grigor.

Grigors pacēla roku un izbrauca ar pirkstiem caur bārdu.

-     Pieredze mani ir iemācījusi, ka mums jāturas katram pie savas jomas. Pašiem savā lokā. Konstantinopolē ir robežas: aiz tām mēs apdraudam katrs sevi, radām risku.

-    Tu man pagājušo reizi teici, ka baznīca nodarbojas ar garīgām lietām, Jašims atbildēja piesardzīgi. Cēzars vēlas paklausību. Bet Dievs vēlas patiesību, vai tā nav?

Grigors izdarīja noraidošu žestu ar roku. Es nedomāju, ka Dievs ir ļoti ieinteresēts tavā patiesībā vai taisnībā, Jašim. Kur, ko un kam kāds nodarīja kurš runāja, bet kurš klusēja 1839. gadā. Dievs ir mūžīgs.

-    Tomēr mūsu atmiņas ir ilgstošas. Idejas pārdzīvo mūs pašus.

-     Ko tu saki? Grigors noņurdēja.

-     Bizantiešu dārgumi, Grigor. Relikvijas. Es zinu, kur tās atrodas.

Arhimandrīts paraudzījās ārā pa logu. Tu arī?

-    Vai tu man par tām samaksāsi?

Grigors uz bridi palika kluss. Ko es maksāšu vai nemaksāšu, nav apspriežams, viņš beidzot sacīja. Tas jānosaka patriarham.

-    Ko patriarhs nolēma pagājušajā reizē?

-    Pagājušajā reizē?

-    Lefevrs.

-    A, mesjē Lefevrs, Grigors atbalsoja, piespiedis savas izplestās rokas galdam. Vai tā nav atbilde uz tavu jautājumu?

-    Ko gan lai tas nozīmētu?

-     Domāju, Grigors pieceldamies sacīja, es aizmirsīšu, ka mēs vispār esam sarunājušies. Vai tu patiesi zini, kur atrodas šīs relikvijas?

-    Es pat neesmu pārliecināts, ka tās vispār eksistē.

-    Tici vai ne, es priecājos, ka tu to saki, Jašim. Veco laiku vārdā.

109

Jašims lēnā gaitā devās atpakaļ uz savu dzīvokli, atsaukdams atmiņā Grigora vārdus. Ja Grigors pats ticēja, ka relikvijas eksistē… Bet Grigors gluži tā neteica.

Pie tirgus viņš pagriezās, lai sāktu savu kāpienu kalnā.

-    Jašim efendi!

Jašims noliecās ceļa slīpuma virzienā.

-   Jašim efendi! Es zin, ko viņi jums ir atņēmuši un tās nav jūsu ausis! Kāpēc šodien esat nedzirdīgs?

Viņš pacēla galvu un pagriezās. Letes priekšā, iespiedis rokas sānos, stāvēja Georgs.

-   Ta! Jūs šajās dienās ēd lokauta [117] ? Jūs ir aizmirsis, kas ir īsts ēdiens? Mazie kebabi, mazās dolmas viņi taisa slikti!

Jašims pamanīja, ka Georgs ir ievērojami atkopies.

-    Jūs redz spoku, Jašim efendi? Georgs auroja, sizdams sev pa krūtīm. Jā, es tagad esmu slaids puisis. Bet šī lete, šī vieta tā ir kā sievietes! Sievietes ir laimīgas, kad atkal redz Georgu. Tāpēc tā… tā ir ļooottti apjomīga!

Jašims apstaigāja Georga leti. Kas ir noticis? viņš vaicāja, pamādams uz lielajiem baklažānu un gurķu kalniem, uz tomātiem, kas spiedās ārā no groziem, un citronu piramīdām.

-     Eh, Georgs nopūtās, izklaidīgi kasīdams padusi, kamēr pārskatīja savus krājumus. Tie pārsvarā ir mēsli, efendi. Mans dārzs, viņš kā atvainodamies piebilda, paceltu galvu pamādams uz grozu ar

milzīgiem gurķiem, līkiem kā zaļi sirpji. Šodien es visu dodu projām gandrīz par velti.

Jašims pamāja. Nedēļas laikā, kamēr Georgs bija slimnīcā, dārzeņi viņa lauciņā bija ļāvuši sev vaļu.

-    Bet… un Georga balss ieguva konspiratīvu aizsmakumu, es atradu dažas brīnišķīgas lietas.

Viņš parakņājās letes aizmugurē un iznāca ārā, nesdams divus mazus, baltus baklažānus vienā rokā un miniatūru tomātu vītni otrā.

-    Tie ir ļoti mazi, redzat? Nav ūdens.

Jašims pamāja. Tie ir tik skaisti, ka es tos varētu apēst svaigus.

Georgs uzmeta viņam īsu, noraizējušos skatienu. Jūs ēd šitos svaigus? viņš vaicāja, šūpodams baklažānus rokās. Jums būs slikti ar vēders. Viņš iegrūda baklažānus Jašimam rokās. Nekādas lokauta, efendi. Lēnām, lēnām mums atkal kļūs labāk. Jums. Manam dārzam. Un man arī.

Jašims paņēma dāvanu. Kāpjot kalnā, viņš domāja: Georgs bija atstājis savu dārzu uz nedēļu, bet nu viņš ir atkal atpakaļ.

Muedzinu saucieni viņu sasniedza pusceļā uz kalna virsotni. Saule rietēja rietumos viņam aiz muguras, priekšā jau bija iestājusies tumsa. Un otrpus Ragam, Jašims apsvēra, Francijas vēstnieks drīz beigs rakstīt savu ziņojumu.

Kāpņu galā pie savām durvīm viņš apstājās un ieklausījās.

Valdīja pilnīgs klusums: nekādas lapu pāršķiršanas, nekādu citu zīmju. Amēlijas nebija.

Jašims uzmanīgi un klusi atvēra durvis un lūkojās drūmajā tumsā. Viss bija savās vietās.

Viņš lēni iegāja iekšā un taustījās pēc lampas, un, kad tā bija iededzināta, viņš ilgi sēdēja uz dīvāna kompānijā pats ar savu ēnu. Un tikai.

Amēlija bija aizgājusi, neatstādama aiz sevis neko. Tikai savas prombūtnes izjūtu.

Pēc brītiņa Jašims paliecās uz priekšu, viņa skatienu bija piesaistījis grāmatplaukts.

Viņš ievēroja, ka ir mainījies vēl kaut kas. Ari Gillija grāmata bija pazudusi.

110

Ogists Buajē, vēstniecības chargй d'afaires, gulēja slikti. Laizdamies miegā, viņš satrūkās no kauna, atcerēdamies pats savu parādīšanos pagalma logā un vemšanu uz akmeņiem. Aizmidzis viņš sapņoja par nepazīstamiem cilvēkiem un klaiņojošiem, mežonīgiem suņiem. Viņš pamodās ar neomulīgu, tiesu mediķa cienīgu vīziju, kurā rādījās Lefevra izkropļotais ķermenis uz galda. Vīziju, kas rīta agrajās stundās nožēlojamā kārtā un pašam negribot bija jāskata vēl un vēl.

Jašims ieradās ne pārāk piemērotā brīdī Buajē bija tikko apģērbies un nebija paspējis izdzert kafiju, turklāt viņa atmiņā vēl spilgti vīdēja noasiņojošā līķa tēls.

-    Šī nav tā stunda, kad vēstnieku drīkstētu traucēt, viņš dedzīgi teica.

-    Vai viņš guļ?

-     Noteikti ne, Buajē atcirta. Viņš jau apspriežas un kārto dažādas lietas ar vēstniecības personālu. Vismaz ar šefpavāru, viņš nodomāja: tika plānotas oficiālās pusdienas. Pieņemot, protams, ka vēstnieks bija pamodies. Buajē vēders sāka rūkt, viņš izvilka mazu kabatlakatiņu un noklepojās.

-    Varbūt jūs zināt, vai vēstnieks ir pabeidzis rakstīt ziņojumu par nelaimīgā mesjē Lefevra nāvi?

Buajē uzlūkoja einuhu ar zināmu nepatiku. Man nav ne jausmas, viņš sacīja.

Jašims joprojām loloja nelielas cerības par aizkavēšanos. Un Lefevra kundzes liecība? Vai tā izrādījās noderīga?

Buajē neizteiksmīgu skatienu vērās viņā. Lefevra kundze?

-    Amēlija Lefevra. Viņa sieva, Jašims skaidroja. Viņa ieradās šeit aizvakar vakarā.

Ogists Buajē domāja par savu kafiju, kas atdziest.

-    Par mesjē Lefevru vēstniecība ir informēta, viņš pieceldamies sacīja, bet par viņa kundzi nē, mesjē. Baidos, ka tā ir kļūda.

Jašims lēni pašūpojās uz papēžiem.

-     Lefevra kundze ieradās šeit, vēstniecībā. Pirms tam viņa bija bijusi Samā, un viņai vajadzēja palīdzību, lai tiktu mājās. Uz Franciju.

Buajē uztvēra Jašima balsī raizes. Vēstnieka ziņojums bija ārpus viņa jurisdikcijas, bet šis bija viegls jautājums.

-    Jūs patiešām esat kļūdījies. Šī Lefevra kundze, lai kas arī viņa būtu, vēstniecībā nav redzēta, viņš sausi noteica, prātā savienodamies ar savu kafiju un siltu kruasānu. Labu dienu jums, mesjē!

Viņš apgriezās uz papēža un aizsoļoja pa vestibilu, atstādams Jašimu nesaprašanā sarauktu pieri ar skatienu pavadām viņu.

Vai nu diplomāts meloja, vai arī… Amēlija galu galā bija devusies kaut kur citur. Viņa bija izgaisusi lielajā pilsētā tikpat pēkšņi kā ieradās, paņemdama līdzi savu mazo somiņu un galvu, pilnu ar jaunām, bīstamām idejām. Apņemoties, kā viņa pati teica, atrast, kas nogalinājis viņas vīru.

Grumba Jašima pierē kļuva arvien dziļāka. Idejas noteikti bija bīstamas, bet ļaudis varēja būt slepkavnieciski.

111

Amēlija Lefevra nodrebēja, kad durvis aiz viņas aizvērās.

Viņa nolika savu laternu uz zema plauktiņa, atvēra stikla rūti un ar trīcošu roku iededza degli. Gaiss bija ļoti auksts.

Amēlija turēja laternu virs galvas, ar brīvo roku pacēla svārku malu un sāka lēni kāpt lejā pa ūdens rezervuāra spirālveida kāpnēm, kas veda uz ieeju tunelī.

Pašā apakšā viņa iekāpa seklā ūdenī. Kondensēta ūdens pilieni, viegli pārslīdot raupjajai ķieģeļu sienai, svieda no laternas virpuļojošus gaismas plankumus dziļi tuneļa iekšpusē un pēkšņi pazuda viņas pašas ēnas melnajos spārnos uz griestiem.

Amēlija izņēma no kabatas mazu balta vaska bumbiņu un melnu kokvilnas diega spoli, tad pakausēja vasku pie laternas un ar tā pālīdzību piestiprināja diegu pie tuneļa ieejas kādu collu virs ūdenslīmeņa. Viņa iztaisnojās un uzsprauda svārkus. Turot kokvilnas diegu vaļīgi saliektos pirkstos, viņa iegāja tunelī, ritinot aiz sevis diega spoli.

Pie pirmā atzarojuma sieviete bez vilcināšanās pagriezās pa labi, bet, pagājusi kādus piecus jardus uz priekšu, apstājās un ieklausījās. Ūdens mierīgi skalojās ap kājām. Amēlija instinktīvi paskatījās atpakaļ, uzbāzīgā tumsa viņu satrauca, un viņa nervozi pārvietoja laternu uz pleca. No griestiem uz viņas degungala nokrita ūdens pile, un viņa parāvās atpakaļ.

Nomierinies, sieviete, brienot tālāk, pati pie sevis nomurmināja. Koncentrējies uz detaļām! Romiešu ķieģeļi. Vēlāka laika restaurācija, kurā izmantoti raupjāki materiāli: iespējams, celtnieki kādā tālā gadsimtā bija izkrituši cauri griestiem. Izskatījās, ka turki bija atklājuši romiešu cementa noslēpumu, viņa nodomāja. Sienas bija kailas, te nekas nevar nobirt.

Es esmu Amēlija Lefevra. Arheoloģe. Tapat kā mans vīrs.

Viņa sāka skaitīt soļus.

Viņa noskaitīja simtu, divus simtus. Pie piecsimt soļiem Amēlija sāka just pilsētas svaru spiežam uz viņu, lēni aizverot nu jau tālo tuneļa ieeju. Viņa beidza skaitīt.

Ta ir Čūska, Amēlija sev teica. Ta ir stāvējusi mierā tūkstoš gadus, Bizantijas tehnoloģiju radītais, pazudušais brīnums.

Es esmu labās rokās: bizantiešu amatnieki, renesanses mācītie vīri un Maksimiliāns Lefevrs.

To visu viņa bija izlasījusi grāmatā. Tajā, ko viņas vīrs bija paslēpis Jašima dzīvoklī. Grāmatā, ko Makss bija gribējis, lai viņa atrod.

Diega spolē beidzās diegs. Amēlija paskatījās uz leju un izņēma no kabatas vēl vienu, tad sasēja diegu galus kopā un, ritinādama caur pirkstiem jauno spoli, atsāka ceļu.

112

Kāda doma, kāds atmiņu fragments nedeva Jašimam mieru. Viņš atspiedās pret sienu un, neievērodams cilvēkus, kas gāja pa ielu, aizvēra acis.

Amēlija bija kā akā iekritusi. Vienīgā atslēga viņas plāniem bija grāmata, ko viņa bija paņēmusi līdzi. Gillijs droši vien bija norādījis Amēlijai un varbūt pirms tam arī Lefevram Bizantijas relikviju atrašanās vietu.

Amēlija ticēja, ka tās eksistē. Tas gulēja, viņa bija teikusi, kādā ieplakā zem senākā Svētās Sofijas dievnama. Kriptā.

Ceļš uz kapenēm veda caur tuneļu tīklu, kas atradās zem pilsētas. Lielākā daļa no tiem nebija lielāki par trušu alām, bet daži bija pietiekami lieli, lai tiem cauri varētu izkļūt cilvēks. Vismaz viens likās vedam no Balatas šifona uz Sv. Irēnas baznīcu pie Topkapi pils, kur Jašims bija redzējis tuneļa ieeju.

Tuvu vietai, kurā, kā Gillijs apgalvoja, viņš nogājis pazemē zem kāda vīra mājas un tumsā slepus nozudis alai līdzīgā cisternā. Ieplaka hipodromā, kā vēstīja Delmoniko: At Mejdani, kurā piecpadsmit gadsimtus bija atradusies Čūsku kolonna.

Starp Topkapi pili, Gillija cisternu un Sileimana mošeju atradās cita sena celtne, pat vēl slavenāka. Svētā Sofija, Lielā Bizantijas baznīca.

Jašims turēja acis cieši aizvērtas.

Ūdens caurulei ir jāved uz hipodromu.

Gillijs to būs atklājis pirms trim simtiem gadu, viņš būs uzminējis, kur varētu atrasties relikvijas.

Un tad viņš pilsētu atstāja, lai pievienotos osmaņu armijai karagājienā uz Persiju. It kā kāds vai kaut kas būtu viņu aizbaidījis projām. Tapat kā tika aizbaidīts Lefevrs trīs gadsimtus vēlāk.

Ļaudis nedzīvo trīs simtus gadu, bet idejas gan. Atmiņas dzīvo. Tradīcijas arī.

Su nazir pats bija izdarījis tādus secinājumus. Jašims atrāvās no sienas un sāka skriet.

113

Amēlija stāvēja tuneļa malā ar paceltu laternu. Viņas acis mirdzēja.

Gillijs bija teicis taisnību.

Viņa stāvēja dažas pēdas virs bezgalīgi plaša pazemes ezera. No tā mirdzoši melnās virsmas slējās augšup milzīgas kolonnas ar masīvu pamatni, tās zalgoja laternas gaismā, līdz ietiecās tumsā augstu virs viņas galvas.

Viņa lēni kāpa lejā pa pakāpieniem, līdz sasniedza ūdens līmeni.

Amēlija nevilšus nodrebinājās šajā klusuma pārņemtajā kolonnu mežā. Ciktāl viņa redzēja, visapkārt stalti slējās skaistas romiešu kolonnas, pagānu tempļu lepnums. Bizantijas imperatori bija tās nolaupījuši, lai atvestu uz šejieni, uz lielāko cisternu, kas tikusi uzbūvēta, bet nu ir zudusi pasaulei, aprakta pazemē.

Amēlija paspēra vēl vienu soli, un ledainais ūdens apņēma viņas potītes. Viņa ar pēdu mēģināja iztaustīt vietu nākamajam solim ūdens sniedzās līdz ceļgaliem. Pakāpieni beidzās. Viņa izdvesa atvieglojuma nopūtu.

Amēlija nolika kokvilnas diega spoli uz pakāpiena sev blakus. Sakodusi zobus, viņa sāka brist pa melnum melno ūdeni.

Relikvijas bija šeit, viņa to zināja.

Kaut kur šeit, starp antīkās pasaules sastingušajām kolonnām, viņa atradīs īsto zīmi.

114

Izstiepis vienu roku uz priekšu, ap otru vaļīgi aptinis diegu, kuram bija nolēmis sekot, Jašims tumsā steidzās uz priekšu.

Kaut kur priekšā, saistīta ar viņu ar tievu kokvilnas pavedienu, sieviete devās pretī savai nāvei. Jašims nebija īsti pārliecināts, vai viņa bija drosmīga vai arī nesaprata lietas nopietnību, bet sods solījās būt viens un tas pats.

Grigors bija runājis par pilsētas robežām. Starp vienu ticību un citu, starp vienu rajonu un otru, starp tagadni un nākotni.

Bet Ūdens ģildes biedri patrulēja citu robežu tādu, par kuru zināja tikai daži cilvēki Stambulā: robežu starp gaismu un tumsu. Zem ielām pulsējošās, skatieniem paslēptās Stambulas artērijas.

Mirusī, aukstā un tumšā pasaule, kas deva pilsētai dzīvību.

Ūdens ģildes vīri bija gatavi nogalināt, lai nosargātu savas unikālās zināšanas par pasauli.

Jašima turbāns berzējās gar zemajiem griestiem, izraisot apmetuma nobirumu. Amēlijai bija lampa, viņš par to bija pārliecināts, kuru katru mirkli viņš to ieraudzīs.

Jašims paskatījās pār plecu. Uz brīdi viņš apmulsa un jutās apmaldījies. Vai viņš nejauši bija pagriezies atpakaļ prom no viņas laternas? Jo tur tā bija: vāja gaismiņa, kas parādījās un pazuda, bet viņam aiz muguras.

Jašims papurināja galvu: viņa acis tumsā izspēlēja ar viņu ļaunu joku.

Viņš turpināja savu gaitu.

115

Su nazir mirkšķināja acis. Viņš apstājās un aptaustīja vaska bumbiņu.

Vasks viegli nāca nost no akmeņiem. Su nazir to paņēma un sajuta diegu nostiepjamies pirkstos.

Viņš izbāza mēli un aplaizīja lūpas.

Līdz šim brīdim viņš bija domājis, ka darbs ir padarīts.

Su nazir pacēla laternu un satvēra dunci pie jostas. Duncim bija ar dārgakmeņiem rotāts rokturis un sirpjveida asmens.

Su nazir pagriezās diega virzienā un iegāja tunelī.

116

Amēlija cīnījās ar savu svārku svaru, tie vilkās līdzi pa ūdeni, kad viņa līkumoja uz priekšu un atpakaļ starp lielajām kolonnām, ar pirkstiem taustīdama to aukstās aprises, meklēdama kādu zīmi viņa zināja, ka tai te jābūt.

Mazāk nekā piecsimt jardu attālumā Jašims sajuta pārmaiņas tuneļa atmosfērā, mitruma celšanos, kad viņš akli tuvojās cisternai. Viņš paskatījās atpakaļ: vairs nebija nekādu šaubu, ka kāds viņam seko. Viņš juta gandrīz nemanāmu diega rāvienu rokā un redzēja lampu šūpojamies; tā nāca arvien tuvāk. Lai kas tas arī būtu, viņš mācēja pa šauro tuneli tikt uz priekšu ātrāk nekā Jašims. Kāds pieredzējis cilvēks. Kāds, kas bija tam sagatavots.

Jašims vilcinājās. Agrāk vai vēlāk tas vīrs viņu uzies ja vien viņš neatradīs kādu sānu eju, kurā paslēpties. Bet tumsā atrast tādu bija mazas izredzes. Un ja viņš atradīs? Ja glābs savu ādu un Ūdens ģildes biedrs turpinās meklēt Amēliju?

Viņš ļāva diegam izslīdēt no pirkstiem. Bez tā viņš varēja kustēties ātrāk, paļaujoties uz gadījumu, ka tunelis vairs nesazarosies vai, ja tas tomēr notiks, viņš spēs atkal sataustīt diegu un atrast, kuru atzaru francūziete izvēlējusies.

Jašims vilka roku gar sienu. Vairākus jardus viņš juta raupjos, izrobotos ķieģeļus zem pirkstu galiem, un tad pēkšņi kreisajā pusē roka taustījās pa tukšu gaisu. Viņš piesardzīgi uzmeklēja ieeju, spēra vienu soli, tad otru. Tur bija pakāpiens uz augšu.

Jašims vairs nezaudēja laiku. Viņš ielīda atvērumā un pavirzījās dažus pakāpienus uz augšu, tad pieplaka pie sienas un gaidīja.

Viņš redzēja tumsu pamazām izšķīstam.

Viņš dzirdēja vajātāja kāju radītos šļakstus, tam skrienot pa seklo straumi.

Tad atspīdēja žilbinoša gaisma un Jašims neredzēja neko, tikai gaismu un liesmojošu gaismas atspīdumu no līka tērauda asmens virsmas.

Un kaut kur simtiem jardu tālāk, augšup pa smakojošu sānu tuneli, kas bija aizsprostots nu jau gandrīz veselu diennakti, gar uzpūsto gaļas blāķi un kauliem, un akmeņiem, un izmirkušo vilnu sāka sūkties tieva ūdens strūkliņa.

117

Jašims atspiedās pret pakāpieniem un ar abām kājām izspēra vīram no rokām laternu. Atsitoties pret tuneļa griestiem, tā sasprāga, un gaisma izdzisa, bet viņš un su nazir bija pazinuši viens otru. Kad kājas sasniedza zemi, Jašims salieca labo roku un, savilcis to dūrē, sita.

Kaut kam viņš trāpīja, tikai nevarēja noteikt, kam, tad viņš apgriezās ap savu asi. Jašims norāva no pleciem apmetni un turēja sev priekšā kā vairogu.

Viņš sajuta, kā gar viņa pirkstiem, pāršķeļot apmetņa drēbi, noslīd nazir duncis, tad parāva abas rokas uz leju tik spēcīgi, cik vien spēja, mēģinādams aptīt vīra plaukstas un piespiest tās pie grīdas.

Bet nazir bija ātrs: vīstoklis bija tukšs. Jašims sāniski nokrita uz pakāpieniem, palika uz ceļgaliem un cauri saplēstajam apmetnim juta nazir kājas spiedienu.

Viņš uzlēca ar vienu kāju atpakaļ uz pakāpieniem, bet ar otru spēra kaut kur tumsā. 1a kaut kam tikai pieskārās, spēcīgais sitiens aizgāja garām. Kad viņš mēģināja kāju atvilkt, nazir to satvēra. Jašims spēra ar brīvo kāju, bet sitiens zaudēja spēku, jo caur lielu iztriecās dedzinoša sāpe.

Viņš saliecās uz priekšu un sitiens, kas bija mērķēts uz viņa ķermeni, trāpīja pa viņa izstieptajām rokām. Jašims juta asmeni šķeļam viņa īkšķa locītavu: viņš grāba tumsā un atrada pretinieka plaukstas locītavu. Uz sekundi viņa tvēriens neatslāba: viņš parāva augšup labo kāju un spēra to gar nazir roku, kurā bija nazis, tik spēcīgi, cik vien varēja, turklāt satverdams viņa galvu.

Plaukstas locītava mežonīgi centās tikt vaļā no viņa tvēriena. Jašims pakāpās atpakaļ pa trepēm un, turot paceltu vienu kāju, ieklausījās. Otrajā kājā viņš juta pulsējam asinis no ievainojuma.

Viņš neko nedzirdēja: ne elpu, ne šļakstus. Neko, tikai tādu kā klusu plīkšķēšanu, kas nāca it kā no liela attāluma. Šī skaņa viņam neko nenozīmēja, nevarēja palīdzēt viņam uzvarēt.

Un tad iestājās klusums.

Niecīga vēja pūsma skāra viņa seju.

Jašims no visa spēka spēra tumsā.

Viņš saprata, ka nazir ir bijis tuvāk, nekā viņš bija iedomājies: viņa sitiens sasniedza tā plecu, pirms viņš bija iztaisnojis ceļgalu. Turpinot cīņu, Jašims izdarīja spēcīgu grūdienu un gandarīts izdzirda nazir ar vaidu nokrītam atmuguriski ūdenī.

Tas bija pēdējais, ko Jašims dzirdēja, pirms tunelī izvirda auri, kuri likās piepildām tumsu un atbalsojamies no sienas uz sienu kā lielgabala šāviņš. Pāri viņam pāršalca putaina vēja pūsma un aizbrāzās gar kājām. Kaut kas smags atsitās pret viņu. Jašims dzirdēja tādu kā metāla skrapstoņu.

Tad atkal nekā. Tikai attāla dārdoņa un klusa burbuļošana apakšējā tunelī.

Jašims gulēja pilnīgi kluss. Notikušais bija tik negaidīts, ka viņš nespēja to izskaidrot.

Bet divsimt pēdas tālāk Amēlija šausmās pagriezās pret milzīgi platu ūdens strūklu, kas izšļācās no tuneļa ieejas kopā ar kaut kādiem gruvešiem un, atdurdamās pret tuvāko kolonnu, eksplodēja ar tādu troksni, it kā būtu nograndis pērkons.

Atkritumu druskas peldēja ūdenī ap viņu, un tad ūdens šļākšanās apstājās. Kaut kas, kas izskatījās gluži kā cilvēka ķermenis, noslīdēja gar kolonnu, atsitās pret tās pamatni un ar šļakstu iegāzās tumšajā ezerā.

Kad Amēlija pasniedzās, lai noņemtu no vaiga pielipušās gļotas, viņa ievēroja sev blakus ūdenī šūpojamies kaut ko ļoti bālu un taustekļainu. Viņa nolaida savu laternu, lai to labāk apskatītu.

Gulēdams nekustīgi uz cietajiem pakāpieniem, Jašims izdzirda viņas kliedzienu.

118

Viņš ieraudzīja Amēliju pirmais, viņa it kā peldējās gaismas oreolā, kas nāca no laternas, kuru viņa bija nolikusi sev blakus uz kolonnas pamatnes. Viņa bija aizlikusi roku priekšā mutei.

Viņš sauca. Amēlij! C'est moi. [118] Jašims!

Amēlija atkāpās. Viņas svārki izpletās ap viņu kā lilijas zieds.

Jašims sāka virzīties lejup pa kāpnēm. Viņš tikko manīja, ka visapkārt ir ūdens, līdz paklupa pār nazir, kas peldēja ar seju uz leju.

Viņš apbrida līķim apkārt.

Kad viņš nokļuva pie Amēlijas, sieviete raudāja, uzlikusi rokas sev uz kakla, nemaz nemēģinādama apstādināt asaru plūdus.

Jašims klusēdams apskāva viņu. Viņa drebēja, un viņas ķermenis sitās pret vīrieša ķermeni. Jašims piekļāva Amēliju ciešāk un apspieda konvulsijas, kas viņu bija pārņēmušas.

Ļoti lēni, turot viņu piespiestu pie krūtīm, viņš apgriezās apkārt. Viņas galva sakustējās, it kā viņa uz kaut ko skatītos, tad tā atslāba un noslīga viņam uz pleca.

Jašims palūkojās uz leju caur viņas matiem uz svārku malu ūdenī. Nespodrajā gaismā viņš tomēr spēja saskatīt cilvēka roku.

Viņš nodrebinājās un vēl ciešāk piespieda meiteni sev klāt. Kā tas bija noticis, viņš īsti nevarēja pateikt, bet Envers Ksani, jau sen būdams miris, bija izglābis viņam dzīvību jau otro reizi.

Amēlija beidzot nomierinājās. Vispirms viņa pārstāja drebēt, tad pacēla galvu.

-    Mēs esam pavisam tuvu, viņa teica un atrāvās no viņa.

-    Tuvu? Viens otram? Jašims muļķīgi pārprasīja. Viņš juta savu savainoto kāju pulsējam un, kad pacēla roku pie gaismas, redzēja, ka tā bija ganrīz melna no tekošajām asinīm.

-    Pavisam tuvu relikvijām, Amēlija teica lampas gaismā mirdzošām acīm.

Jašimam kļuva slikti. Smagi brizdams cauri ūdenim, viņš atrada kāpnes. Vīrietis noraisīja turbānu un sāka plēst to strēmelēs, lai apsaitētu ar tām lielu. Amēlija, aizkļuvusi pie Jašima, palīdzēja viņam sasiet pārsējus un aplika otru apsēju ap roku.

-    Es… es neparedzēju, ka jūs iesaistīsities.

Jašims jutās briesmīgi noguris. Ja te nebūtu iesaistīta jūs, manis te nebūtu.

Amēlijas rokas drebēja. Viņš vēroja, kā viņa ar aukstumā sastingušajiem pirkstiem cenšas sasiet mezglu.

-    Nu es esmu atradusi relikvijas, viņa sacīja.

Viņš zināja, ka tā nav taisnība. Vēl ne.

-    Nazir bija nācis jūs nogalināt, viņš teica.

Jašims skatījās, kā, pabeigusi pārsaitēšanu, Amēlija iztaisnojas. Viņa pacēla roku un atbīdīja no pieres matu cirtu.

-    Jūs vēl joprojām varat palīdzēt, viņa sacīja.

Turēdama laternu rokās, Amēlija brida no viņa projām. Jašims gurdi pieslējās kājās.

-    Viņš būtu jūs nogalinājis! Viņa kliedziens izklausījās ļoti vārgs, tas bija baismīgais, tumšais kolonnu mežs, kas to slāpēja. Tapat kā viņš nogalināja tos citus. Kā viņš nogalināja jūsu vīru. Ūdens ģildes vīri…

Viņa neapstājās, tikai atskatījās pār plecu un teica: Es to daru Maksa dēļ. Tas bija tas, ko viņš gribēja.

Jašims aukstumā uzrāva plecus.

-    Jūs bijāt pie Milingena, vai ne? viņš sauca. Tur jūs bijāt visas šīs dienas. Jūs mani ieslēdzāt.

Amēlija neatbildēja. Viņas svārki vilkās aiz viņas kā mākoņa šlepe.

-     Paskatieties! viņa beidzot teica un pacēla lampu. Tas spilgtā gaisma krita uz kādu pamatni, kas balstīja kolonnu, kura izgaisa tumsā pāri viņu galvām. Savienojums bija nomaskēts ar zaļgana vara stīpu, izraibinātu ar mitruma plankumiem, un uz pašas kolonnas pamatnes daļēji iegrimušu melnajā ūdenī Jašims atpazina noslīpētu galvu.

Kaut arī tā bija apgriezta otrādi un piere pazudusi zem ūdens, Jašims jutās kā noburts. Klasiski simetriskās lielās, aklās acis, ieplestās nāsis, izliektās, pilnīgās lūpas bija majestātiskas un vienlaikus ari dēmoniskas sejā bija jaušamas ciešanas un varas apziņa, la bija sievietes seja. Viņas mati bija biezi un samezglojušies.

Jašims, aizmirsis aukstumu, pavirzījās tuvāk, laternas gaisma Amēlijas rokās drebēja un meta ēnas, kas zibsnīja un lēkāja pa dziļajiem iegriezumiem akmenī. Tad viņš, smagi elpodams, atkāpās: kādu brīdi šo vaļīgi samezgloto matu šķipsnas likās savijamies un izlokāmies kā dzīvas būtnes.

-    Medūza, viņš drebēdams nomurmināja.

-      Vai jūs neredzat? Amēlija pēkšņi sāka saraustīti smieties.

-      Makss tos atminēja atminēja mītus! Medūza pārvērš cilvēkus akmenī. Viņas skatiens ir kā atslēga. Tas piešķir zināmu nemirstību.

-    Imperators, Jašims stomījās, pārvērtās akmenī.

Amēlijai pagriežoties pret viņu, "čūskas" atkal saslējās augšā.

-    Jā, imperators mirst, bet imperators atdzīvosies. Apslēptais kādu dienu parādīsies un satricinās visu pasauli. Viņa nolika laternu uz kolonnas pamatnes. Imperators bija tikai drosmīgs nabaga vīrs, kas neko nevarēja izdarīt, lai apstādinātu turkus. Bet mītā viņš pārvēršas par ideju! Dieva pārstāvis zemes virsū. Ideja par apslēptu spēku un varu.

Viņa pārbrauca ar roku pa skulptūras marmoru. Runa ir par laika saspiešanu. Par tā iesaldēšanu.

Amēlija uzlika rokas uz pamatnes augšējās malas un sāka ar kājām maisīt ūdeni. Tas ir šeit. Relikvijas ir šeit.

-    Es tā nedomāju, Amēlij.

Viņa neatbildēja, bet lēni virzījās ap kolonnas pamatni, taustīdama ar kājām ūdeni.

-    Ūdens ir pārāk auksts! Es neko nejūtu. Jašim, Dieva dēļ, palīdziet man!

Jašims nekustējās.

-    Mēs varam to izdarīt Maksa dēļ. Mums tas jāizdara, vai jūs nesaprotat? Citas iespējas mums vairs nebūs.

Viņam likās, ka sieviete izmisumā lauzīs rokas. Bet viņa izbrida cauri ūdenim un apvija rokas viņam ap kaklu.

Viņa novilka viņu lejā un skūpstīja ar savām ledusaukstajām lūpām.

-    Ne Maksa dēļ, Jašim. Izdariet to manis dēļ!

Viņš juta savam gurnam piespiežamies viņas gurnu. Viņa to atkal skūpstīja.

Amēlija lēni aizgriezās un, nokritusi uz ceļiem, iegrima ūdenī. Viņas svārki bangoja ap viņu kā izrobota strūklakas mala.

Viņa savāca tos ap sevi, tad iegremdēja rokas ūdenī, taustīdamās ap kolonnas pamatni.

Jašims aizvēra acis. Uz brīdi viņš ieraudzīja Maksimiliānu Lefevru uz ceļiem tajā naktī viņa dzīvoklī un pa grīdu izbārstīto somas saturu.

Viņš piegāja pie kolonnas pamatnes un sāka iet tai apkārt, pārvietojot savas aukstumā sastingušās kājas pa pazemes ezera dibenu. Viņi satikās tālākajā malā, ēnā, un, kad Jašims viņu piecēla, viņa pilēja un drebēja.

-    Pietiek, viņš sacīja. Ģa suffit. Tagad mums jāpadomā, kā tikt no šejienes ārā.

Viņas zobi klabēja pārāk stipri, lai viņa spētu parunāt. Viņa mēģināja izrauties, bet Jašims turēja viņu aiz vidukļa, un viņa drebēja. Viņš paņēma laternu.

Pusceļā, šķērsojot ezeru, Amēlija viņa rokās noģība.

Viņas galva atkrita atpakaļ un viss svars uzgula Jašima rokai. Otra roka pašāvās uz augšu, lai noturētu līdzsvaru, lampa izkrita viņam no rokas. Kādu brīdi tā vēl dega arkā virs nogrimušās cisternas, pāri melnajam ūdenim mezdama gaismu uz kolonnu zāli, līdz skaidri sadzirdami atsitās pret kolonnas pamatni un izdzisa.

Jašims nolūkojās tai pakaļ.

Dažus mirkļus viņš palika stāvam tumsā.

Un kāda skaņa, ko viņš nebija dzirdējis jau, kā viņam likās, ļoti ilgu laiku, salauza dziļo cisternas klusumu.

Ta bija vārga un drebelīga un, kā izrādījās, nāca no viņa paša.

Jašima smiekli.

119

Nav jau tik traki, Jašims nodomāja, kad ar rokām noteica tuneļa ieejas izmērus.

Viņš pagriezās un sataustīja Amēlijas rokas, tad novietoja savas rokas zem viņas padusēm un sāka vilkt viņu atmuguriski tuneli iekšā. Leņķis bija ļoti neērts, viņa mugura bija saliekta un sāpēs protestēja. Ik pēc dažiem jardiem Jašims apstājās, lai ievilktu elpu, tagad pār viņa seju tecēja sviedri. Lai būtu vēl sliktāk, vietā, kur pārsējs bija noslīdējis, viņa sagrieztā roka atkal sāka asiņot.

Viņam nebija īsti skaidrs, ko tagad darīt. Pat ja viņš spētu pavilkt Amēliju vēl simt jardus vai piecsimt jardus pa tuneli, iespēja atrast īsto ceļu ārā no tumsas bija ļoti niecīga. Amēlijas diegs bija pazudis iespējams, to bija paņēmis nazir, kad sekoja viņiem.

Jašims sakoda zobus un pavilka savu nastu vēl dažus jardus. Viņš jutās kā apreibis, viņam bija nelabi, viņš bija novārdzis no aukstuma un asins zuduma. Jašims izstiepa roku, lai noturētu līdzsvaru, un gandrīz nokrita uz sāniem.

Viņš sajuta pakāpienu zem saviem pirkstiem. Laikam, viņš nodomāja, tās bija kāpnes, pie kurām nazir viņu bija panācis. Tas šķita tik sen.

Jašims prātoja: varbūt atstāt Amēliju šeit, uz kāpnēm, un pašam iet meklēt izeju. Ja arī viņš izkļūtu ārā, ko tad? Kā viņš varētu tikt atpakaļ? Kādu palīdzību viņš tur ārā varētu meklēt diez vai Ūdens ģildes vīri steigsies palīgā. Un pa to laiku Amēlija var pamosties un saprast, ka ir palikusi tumsā viena. Apglabāta dzīva.

Viņš uzvilka viņu uz zemākā pakāpiena un maigi nolika viņas galvu uz akmens. Pārspīlēti piesardzīgi pārkāpis viņai pāri, viņš sāka kāpt augšup pa kāpnēm.

Kāpnes vairākas reizes pagriezās pa labi, pirms Jašims attapās kaut kur, kas atgādināja šauru gaiteni, kurā viņš varēja nostāties pilnā augumā. Sienas bija taisnas, un viņš vilka gar tām ar pirkstiem, līdz sasniedza vēl vienu kāpņu posmu telpas tālākajā galā. Šo kāpņu ieeja bija izrotāta ar vītnēm, kas, tām pieskaroties, sačokurojās un lipa viņam pie pirkstiem.

Nākamais kāpņu posms bija spirālveidīgs un slējās augšup līkumu līkumos, līdz Jašims jutās galīgi apmulsis. Viņam šķita, ka viņš kāpj jau stundām ilgi. Dažas reizes viņš paslīdēja un nokrita: kāpšana darīja sāpes viņa lielam. Un tad šajā tumsā viņš ieskrēja tieši sienā.

Jašims atsprāga atpakaļ un sajuta asins garšu. Siena aizšķērsoja tālāko ceļu. Jašims pārbrauca ar rokām pa to un apkārtesošajām sienām, nebūdams pārliecināts, ko īsti meklē, bet kaut kur dziļi zemapziņā negribēdams atzīt, ka viņa mēģinājums bijis veltīgs. Taču tā tas bija: ja kādreiz šajā vietā atradusies ieeja tunelī, tagad tā bija aizsprostota. Ja Amēlijas cisterna bija tā pati, ko bija redzējis Gillijs, tā atradās zem hipodroma; izņemot atklāto teritoriju, kopš senajiem laikiem šajā rajonā daudz kas bija mainījies. Ibrāhīma Pašā pils. Ahmeta I Zilā mošeja. Brīnišķīgā pirts, ko netālu no Topkapi pils ieejas un Svētās Sofijas dievnama Sinans uzcēla sultāna Sileimana Lieliskā sievai Rokselanai. Monumentālas celtnes.

Jašims atbalstīja galvu pret sienu un cieši aizvēra acis. Viņš juta nelabumu un reiboni: viss, kam viņš pieskārās, likās sabirstam un krītam, slīdam projām, kustamies bez apstāšanās. Viņš prātoja, cik ilgi viņš ir bijis projām no Amēlijas: varbūt tagad viņa jau bija pamodusies, tumsā streipuļoja kaut kur un raudāja…

Viņš pacēla galvu un aizvērtām acīm pagriezās, sataustot kāpņu ārējo malu, pie kuras kāpnes bija platākas. Viņš atbalstīja muguru pret izliekumu un sāka kāpt lejup. Zirnekļa tīklu tīmekļi skāra viņa matus, tie bija tik veci un putekļaini, ka karājās šķipsnās kā dervišu nespodrie, blāvie mati. Viņš parāva galvu atpakaļ.

Dažus mirkļus viņš stāvēja, skatīdamies atpakaļ, nespēdams noticēt tam, ko redzēja. Atskārzdams, ka vispār spēj redzēt.

Viņš lūkojās augšup. Kāpņu galā, kur tās noslēdza siena, leņķī starp divām sienām bija parādījies tievs, vertikāls gaismas stars.

Jašims rāpās atmuguriski lejup pa spirālveida kāpnēm. Amēlija joprojām gulēja turpat, kur viņš to bija atstājis. Viņas elpa bija sekla un āda likās kā ledus. Viņš paņēma to savās rokās un nosēdināja taisni, tad sāka pļaukāt viņas vaigus.

Pēc brīža viņa ievaidējās.

Jašims uzrāva viņu kājās, turot sievietes roku ap saviem pleciem, ar otru roku aptvēris viņas vidukli, un sāka pa pusei vilkt, pa pusei nest viņu augšup pa kāpnēm. Kustība likās atgriežam viņu pie samaņas. Viņš sajuta, ka viņa nedroši pievārē pēdējos pakāpienus, un, kad viņi iegāja gaitenī, viņš spēja uzņemties vadību, turot viņu pie rokas un murminot iedrošinošus vārdus.

Mēs gandrīz esam klāt, vēl daži pakāpieni. Te ir izeja, jūs drīz atkal redzēsit gaismu.

Kad abi bija sasnieguši spirālveida kāpnes, Jašims palaida Amēliju pa priekšu un palīdzēja viņai kāpt. Viņas kustības bija lēnas un smagas, un viņš atcerējās, cik grūti viņam bija kustēties, kad viņš rāpās ārā no Ksani šahtas, kad ikviens muskulis svēra tonnu, un tajā brīdī viņš vēlējās tikai vienu aizmigt. Dažbrīd likās, ka Amēlija zaudē samaņu, un viņam bija jāsasprindzina spēki un jānotver viņa, kad tā slīdēja atpakaļ, viņam virsū. Beidzot viņš ieraudzīja tumsu atkāpjamies.

Viņa sēdēja mierīgi, kamēr viņš piespieda savu plecu pie akmens un mēģināja to izkustināt. Sīka dūcoša skaņa pamazām pārtapa zemā dārdoņā, akmens sāka kustēties, un gaismas stars kļuva collu pa collai platāks.

Pirms tas bija sešas collas plats, Jašims apstājās un pielika aci pie spraugas.

Gaisma sāpīgi dūra acīs, bet viņš lūkojās pāri gluda, mazliet saplaisājuša marmora laukumam uz platu, neaizklātu logu apmēram piecpadsmit jardu attālumā. Paskatījies uz augšu, viņš ieraudzīja kupolveida griestus. Kaut kas celtnes mērogos un putekļaino sienu melnumā viņam šķita pazīstams, bet šajā brīdī viņš vēl nevarēja iedomāties, kur atrodas.

Jašims stūma akmeni atkal: siena, viņš pamanīja, turējās uz eņģēm, tāpēc, kad viens gals izsprāga ārā, otrs iegāja iekšā. Drīz viņš varēja izspraukties pa spraugu un atbalstīt muguru pret akmeni. Un tajā mirklī pār viņu nāca atklāsme.

Viņi bija atraduši ceļu uz Svēto Sofiju.

Ne pirmajā stāvā un ne vecā galvenā altāra tuvumā. Spirālveida kāpnes bija iebūvētas vienā no platajām kolonnām, kas balstīja lielo kupolu, un viņi iznāca ārā daudz augstāk, tukšajā, pamestajā galerijā, kas pletās zem antīkās pasaules lielākās celtnes ceturtdaļkupoliem.

120

Faisals al Mehmets pārskatīja zemos plauktus, kas rindojās gar viņa pārraudzībā esošās ēkas sienām Lielās mošejas ārpusē, un papurināja galvu. Tik daudz apavu! Tadā laikā kā šodien ikvienam gribējās paslēpties mošejā, neviens negribēja rādīties ārā. Bet, tikko lietus mitēsies, viņi metīsies viņam virsū, pieprasīdami atpakaļ savas kurpes un izraisīdami haosu.

Faisals al Mehmets necieta nekārtību, īpaši svētajā vietā.

Kāda kustība pūlī pievērsa viņa uzmanību. Pa durvīm iznāca kāds pāris, kuru viņš neatcerējās redzējis pirms tam. Lietus bija sācies pēkšņi, no zilām debesīm: viņi laikam būs kārtīgi dabūjuši salīt, jo bija ļoti slapji un izmirkuši. Sieviete, kā viņš pamanīja, tikko varēja paiet: vīrietis ar vienu roku bija apņēmis viņas vidukli, ar otru turēja viņas roku.

Faisals pārbrauca ar roku bārdai un pamāja ar galvu. Tik daudzi cilvēki nāca uz šo mošeju bez dievticīgām domām varbūt tikai paglābties no lietus. Kur gan bija palikusi godbijība, ja mošeju lietoja tikai kā patvērumu no lietus? Patiesa godbijība bija nejūtīga pret lietu.

Faisals uzsmaidīja svētījošu smaidu izmirkušajam pārim, jo savā sirdī viņš noprata, ka viņus ir pārņēmusi dievišķa pacilātība.

121

Kad Jašims pamodās, bija jau vēls. Pērkona negaiss bija izklīdis, it kā nemaz nebūtu bijis, un karstā pēcpusdienas saule jau zīmēja ieslīpus ornamentus uz jumta.

Juzdamies viegls un izsalcis, Jašims lēni piecēlās. Viņš ieraudzīja maizes riku, kas vairs nebija īsti svaiga, nolauza gabalu un gremoja to, tad nokaunējies nolika maizi un sabikstīja pavardā pelnus. Viņš uzpūta gailošajām oglēm un piemeta tām kokogļu gabaliņus. Viņš klausījās to sausajā sprakšķēšanā, sajuzdams to nematerialitāti un, kamēr uguns izplatījās, prātoja, kā kaut kas tik viegls var radīt tik daudz siltuma. Viņš izpleta rokas pirkstus virs pavarda un izbaudīja dedzinošo karstumu uz savas plaukstas.

Jašims ielūkojās dārzeņu grozā. Keramikas šķīvī zem kupolveida vāka bija drupana siera gabals beyaz peynir.

Jašims nomizoja divus sīpolus un parupji sakapāja tos, tad apbārstīja ar sāli. Viņš nogrieza diviem tomātiem galus un sakapāja tomātus kopā ar pipariem, ķiplokiem un saišķīti apvītušu pētersīļu. Viņš saspaidīja sieru ar dakšiņu.

Jašims pārgrieza apkaltušo maizes kukulīti gareniski un iesmērēja ar tomāta šķēlīti un ķiploka daiviņu, tad apslacīja maizi ar eļļu un nolika pavarda stūrī virs uguns.

Jašims iemērca sīpolus ūdenī, lai atbrīvotu tos no liekā sāls, tad pievienoja tos pipariem, tomātiem un pētersīļiem. Uz oglēm ar šņācienu uzkrita eļļas piliens. Viņš pārkaisīja salātus ar sadrupināto sieru un lielu šķipsnu kirmizi biber, ko bija nopircis pēc dzīvokļa apzagšanas, parasti viņš to gatavoja pats: ņēma lielu saišķi kaltētu čili piparu, saberza tos piestiņā, apslacīja ar eļļu un cepa smagā čuguna katliņā uz oglēm, līdz tie kļuva melni.

Jašims bagātīgi uzslacīja salātiem olīveļļu, pievienoja sāli, saberza piestā piparu graudiņus klink-klink-klink un samaisīja salātus ar karoti.

Viņš noņēma no uguns grauzdēto maizi un nolika uz šķīvja. Tad nomazgāja rokas un muti.

Jašims ēda, sakrustotām kājām sēžot uz dīvāna. Saule apspīdēja viņa kreiso roku. Viņš domāja par tumšajām ejām zem pilsētas, milzīgo, templim līdzīgo cisternu un mainīgo gaismu, kas viņam bija rādījusies sapņos. Gaismu, kuru viņš bija redzējis Amēlijas acīs.

Es to daru Maksa dēļ, viņa bija sacījusi. Piepildot viņa vēlmes. Sekojot viņa instrukcijām, it kā viņš vēl būtu dzīvs, it kā, tāpat kā pašai Bizantijai, arī viņam vēl būtu vara vadīt un kontrolēt cilvēku darbības dzīvo pasaulē.

Ar grauzdētās maizes gabalu Jašims izzvejoja dažus dārzeņu gabaliņus.

Es to daru Maksa dēļ.

Maksa dēļ: tā cilvēka dēļ, kura sakropļoto līķa masu viņi ar doktoru Milingenu pirms pāris dienām bija pētījuši. Ķermeni bez sejas, bet ar labiem zobiem.

122

-    Tas esat jūs. Doktors Milingens paliecās uz priekšu un uzgrieza lielāku liesmu pa visu istabu izlija silta un maiga gaisma.

Jašims nolika somu uz grīdas sev blakus. Kā jūtas Lefevra kundze?

-     Ļoti vārga pēc smagā pārbaudījuma. Bet viņa ir cīnītāja, Jašim efendi. Esmu pārliecināts, ka jūs to zināt.

Viņš noliecās uz priekšu un paņēma monētu, kas nekustīgi gulēja uz galda ādas virsmas.

-    Cīnītāja? Jā. Viņa ir izdzīvotāja, tāpat kā viņas vīrs. Jūsu vecais draugs Meijers.

Doktors Milingens sarauca pieri un uzmeta skatienu durvīm. Es jau esmu nokārtojis, lai Lefevra kundze varētu repatriēties, viņš sacīja, turēdams monētu pret gaismu. Viņa rīt brauks uz Franciju.

-    Ar franču kuģi?

-     Ulysse. Kuģis ir noenkurojies Tophanes kuģu piestātnē. Paņēmis monētu rokās, viņš atlaidās krēslā. Mans cilvēks viņu ārzemēs sagaidīs. Vairs nekādu starpgadījumu, Jašim efendi.

-     Ta nebija mana ideja sūtīt viņu cisternā, doktor Milingen, Jašims vēsi sacīja.

Monēta sāka ripināties caur Milingena pirkstiem.

-    Es pieņemu, jūs zināt, ka viņa neko neatrada, Jašims sacīja.

-    Ta viņa man teica.

Jašims pagājās uz priekšu un izpleta rokas. Nu, lūk, viss ir noskaidrojies. Jums būtu jūsu relikvijas, ja tās tur būtu atradušās. Bet to tur nebija. Es neticu, ka tās vispār eksistē, viņš piebilda, papurinādams galvu. Lefevrs bija tirgonis.

Doktors Milingens domīgi uzlūkoja Jašimu.

-    Es jums piekrītu, viņš beidzot sacīja. Un tomēr, kā jūs sakāt, viss ir noskaidrojies.

-    Nelaime ar tām atbildēm un atrisinājumiem jūs varat panākt, ka tās norāda uz to, ko vēlaties. Dažas senas leģendas, dažas retas grāmatas Lefevram tikai vajadzēja izvēlēties tematu, et voilа[119]! stāstu, kuru viņš zināja, kā pārdot.

Milingens atkal sarauca pieri. Bet es jau jums teicu viņš neko no mums nedabūtu, līdz neatrastos relikvijas.

Jašims pasmaidīja. Gluži otrādi. No jums viņš dabūja visu, kas bija vajadzīgs. Autentiskumu, doktor Milingen. Man šķiet, to sauc par izcelsmi. Vien jūsu interese par to jau pacēla cenu citu acīs.

-     Bet Lefevra kundze arī viņa ticēja šim stāstam.

-    Ticēja? Jašims domāja par Amēliju laternas gaismā, nometušos ceļos tumšajā ūdenī. Es domāju, doktor Milingen, ka vienīgā persona, kura varētu būt noticējusi relikviju eksistencei visā šajā garajā šarādē, bijāt jūs. Tas bijāt jūs, kas reiz man teica, ka kolekcionārs ir vājš cilvēks. Vai atceraties? Toreiz, kad es jums atnesu Malakjana monētu jūsu kolekcijas trūkstošo vienību. Jūs tik dedzīgi vēlējāties to iegūt, gandrīz par katru cenu. Varbūt jūs nevarējāt paļauties uz Lefevru. Kāpēc lai jūs viņam ticētu? Tomēr kaut kur dziļi zemapziņā jūs cerējāt, ka viņam varētu būt taisnība.

Doktors saknieba lūpas, necenzdamies to noliegt.

-     Tāpēc jūs pārliecinājāt Lefevra kundzi meklēt pēdas. Jašims sakrustoja rokas uz krūtīm. Es nezinu, vai tas nozīmē, ka esat vājš. Bet tas padarīja jūs negodīgu.

-    Lēnāk, lēnāk, Milingens norūca.

-    Jūs viņai varējāt piedāvāt naudu par relikvijām. Esmu pārliecināts, ka nauda viņai ir vajadzīga. Jašims atcerējās, kā Amēlija, ūdenī attālinādamās no viņa, vēl pagrieza savu jauko galviņu, lai pateiktu, ka dara to Maksa dēļ. Miruša cilvēka dēļ. Tomēr man liekas, ka jūs viņai piedāvājāt kaut ko citu. Kaut ko, kas viņai šķita pat nozīmīgāks par naudu.

Pirksti, kas grieza monētu, apstājās. Es prātoju, ko jūs man tādu varētu pateikt, Jašim efendi. Tas mani ļoti interesē.

Es nedomāju, ka Amēlija kādreiz pa īstam pati ticēja relikvijām. Un, manuprāt, to pašu es varētu teikt par jums. Bet jūs gribējāt pārliecināties, doktor Milingen, vai ne? Tāpēc jūs izgudrojāt darījumu, riskējot ar vienu dzīvību otras dēļ. Ta ir jūsu nodarbošanās, vai ne? Dzīvība.

Milingens nekustējās. Jašims atmeta galvu un teica: Jūs apsolījāt viņai Maksimiliānu Lefevru.

123

Milingens ar skaļu klikšķi nolika monētu uz galda.

Viņu acis sastapās.

-    Lefevrs ir miris, Milingens sacīja. Tagad viņš vēroja Jašimu, mēģinādams novērtēt savu vārdu iedarbīgumu.

Jašims lēni pamāja. Ta nebūtu pirmā reize, vai ne? Kad Lefevrs ir miris.

-    Es nesaprotu, ko jūs gribat teikt.

-     Izbeidziet nu, doktor Milingen! Jašims nepacietībā sarauca pieri. Tas ir identitātes jautājums. Viņš pats man to pateica.

-    Viņš jums pateica ko? Milingena tonis bija nicinošs.

-   Bizantija. Konstantinopole. Stambula. Tie visi ir reāli nosaukumi. Visas ir reālas vietas. Lefevru tās arī bija savaldzinājušas: trīs identitātes, savijušās vienā, gandrīz kā hipodroma kolonnas čūskas. Tas visas, protams, ir viena un tā pati vieta. Tapat kā Meijers un Lefevrs ir viens un tas pats cilvēks.

Milingens izdarīja nepacietīgu žestu. Es nenodarbojos ar metafiziku, efendi. Es esmu ārsts un es atpazīstu mirušu cilvēku, ja redzu viņu savā priekšā.

-    Tas ķermenis vēstniecībā, Jašims laipni sacīja, noteikti bija miris. Tikai tas nebija cilvēks, par kuru mēs viņu noturējām. Tas nebija Lefevrs. Viņš pacēla galvu. Kas tas bija, doktor Milingen? Esmu ziņkārīgs un vēlos to uzzināt. Vai tas bija līķis, kuru jūs sagādājāt tieši šim gadījumam? Vai tikai nelaimīgs nesējs, kas pagadījās nepareizā vietā un nepareizā laikā?

Milingens sāka bungot ar pirkstu pa savu monētu.

-    Labi, galu galā, tā tagad nav svarīgākā lieta, Jašims miermīlīgi sacīja. Jūs bijāt laimīgs, ka pasaule noticēja: Lefevrs ir miris. Viņš pacēla skatienu un pasmaidīja. Es pieņemu, jūs domājāt, ka Mavrogordato būs apmierināti. Vai tas bija tas, uz ko viņi cerēja?

Milingens nolieca galvu un sēdēja, stipri saraucis pieri, taču neko neteica.

-    Bet Lefevrs pēc Mesolongas nevarēja paļauties uz jūsu palīdzību, vai ne? Tāpēc viņš izdomāja darījumu viņa dzīvība pret relikvijām. Pēdējos zudušos Bizantijas dārgumus "aizbūra" priesteris, kurš kalpoja pie altāra, kad osmaņi ieņēma Lielo baznīcu. Vīna biķeri un šķīvi ja tie vispār vēl eksistēja. Un kolekcionārs jūsos nespēja noraidīt viņa piedāvājumu.

Doktors Milingens atbalstīja pret galdu elkoni un aizsedza acis.

-    Daži cilvēki domā, viņš lēni sacīja, un viņa balss drebēja, ka tas bija Svētais Grāls.

Jašims klusēdams raudzījās viņā. Jūs viņu turējāt slēpnī, viņš beidzot sacīja. Iespējams, ostā.

Milingens pacēla plecus, it kā paraustīdams tos.

Jašims sarauca pieri. Viņš noslēpa grāmatu manā dzīvoklī. Starp jums nevalda liela uzticība, vai ne?

Milingens nicīgi nosprauslojās. Tikai muļķis uzticēsies tādam cilvēkam kā Meijers, viņš teica.

-    Amēlija uzticējās. Izrunādams šos vārdus, Jašims atcerējās trīs čūskas. Trīs pilsētas. Meijers Lefevrs un mirušais vīrs.

Bet Lefevrs nebija miris. Viņš joprojām bija dzīvs. Viņam bija vēl viena identitāte, kas nebija piepildīta.

Vēl viena āda, ko viņš nebija nometis.

-    Jums abiem vajadzēja kādu, kas varētu šo plānu īstenot.

-    Ta bija viņa ideja, Milingens teica, pārbraucis ar plaukstu pār seju. Viņš man neuzticējās. Un es nedrīkstēju ļaut viņam aizbraukt. Viņš atstāja grāmatu jums un sūtīja pēc savas sievas.

Jašims paliecās uz priekšu un uzlika plaukstas uz Milingena galda malas.

-    Kāds bija jūsu darījums, doktor Milingen? Kāpēc Amēlija brauc mājās viena? Viņš juta kājās nespēku. Tāpēc, ka viņai neizdevās?

Milingens klusi pamāja. Baidos, Jašim efendi, ka doktors Lefevrs galu galā tomēr ir miris. Viņa balss izklausījās veca un aizsmakusi.

Jašims pēkšņā dusmu uzplūdā piesarka. Es tā nedomāju, doktor Milingen. Šoreiz viņš nevarēs aizbēgt no sevis. Lefevra kundzei ir kaut kas cits pārdodams.

Viņš noliecās un atsprādzēja somu.

Milingens paliecās uz priekšu. Jašims izņēma kaut ko drānā ietītu un nolika galda tālākajā malā. Sainis bija apmēram divas pēdas garš un šķita smags.

Jašims uzlika roku uz šī priekšmeta. Es ceru, ka jūs mani saprotat, doktor Milingen. Lefevra kundze riskēja ar savu dzīvību. Viņa riskēja ar savu dzīvību Maksa dēļ. Es nedomāju, ka viņai būtu jāaizbrauc vienai pašai.

Milingena skatiens bija caururbjošs.

Jašims attina drānu.

Milingens parāvās atpakaļ. Viņš ieskatījās Jašimam sejā, tad čūskas galvā dziļi novietotajās acīs, to aukstajā, drūmajā skatienā.

-     Delfu čūskas galva, viņš bilda. Es nesaprotu kur jūs to dabūjāt?

-    To es jums neatklāšu, Jašims sacīja. Bet es pateikšu, kāpēc. Mavrogordato kundze nekad nav mēģinājusi nogalināt Lefevru.

-     Ber tā nav taisnība! Viņas ļaudis tikai nogalināja nepareizo cilvēku, kā jūs sakāt, un…

-    Nē, doktor Milingen, Jašims klusi noteica. Te jūs kļūdāties. Mavrogordato kundze nekad tā arī neuzzināja, kas ir Lefevrs. Viņai bija aizdomas, bet viņa nebija pārliecināta.

Milingens sabozās. Tad kurš mēģināja viņu nogalināt?

-    Teiksim tā: viņš uzkāpa čūskai uz astes, Jašims sacīja, un tā viņam koda pretī.

Milingens pasvieda augšā rokas.

Jašims skatījās uz čūskas galvu.

-     Es jums to atdodu par divām vietām uz Ulysse līdz Francijai. Viņš pamirkšķināja. Doktors Lefevrs dosies mājās kopā ar sievu.

124

Jašimam bija nepieciešams mazāk par desmit minūtēm, lai nokļūtu līdz teātrim. Pie teātra bija sapulcējies pūlis, un viņš uzjautrināts vēroja, ka tie ir tie paši cilvēki, kas parasti pulcējas, ja uz ielas notiek kautiņš vai skaļa izskaidrošanās, ir izcēlies ugunsgrēks vai tiek izpildīts nāvessods: grieķi staipīja kaklu, lai labāk redzētu, turki, ģērbušies svārkos un feskās, stāvēja drūmi un nopietni, rokas nostiepuši gar sāniem, dīkdieņi ārzemnieki augstās, melnās cepurēs cerīgi pārbaudīja savas kabatas un apmainījās skatieniem ar it kā aizņemtajiem studentiem vieglās kokvilnas drānās un turbānos, kas bija nākuši protestēt un bija labi pazīstami ar sanākušā pūļa daudzveidīgo dabu. Daudz ko pūļa kustībā noteica ārzemju kuģu apkalpes, kas ar neredzamām tauvām likās pievelkamies tuvāk vārtiem. Vienu jūrnieku pulciņu Jašims atpazina pēc viņu jocīgajām cepurēm bez malām, uz tām zelta diegiem bija uzšūts vārds Ulysse.

Jašims virzījās uz priekšu lēni, bet diezgan brīvi, līdz sasniedza vārtus, kur uzkrītošā neuzticēšanās gaisotnē tika pārdotas biļetes. Neliela auguma, ārkārtīgi izdēdējis vīriņš mazā turbānā uzmanīgi pārbaudīja naudu, ko ļaudis viņam pasniedza. Viņam palīdzēja Mina, kas izrādīja interesi par vīriešiem, kuri deva naudu, un, pārliekusies mazajam večukam pāri, pļāpīgi vērtēja naudas kvalitāti. Izskatījās, ka teātris būs pārpildīts.

Jašims atrada Prīnu aizkulisēs. Viņai uz pieres spīdēja sviedru lāsītes, un gaiss ap viņu trīcēja, kad viņa ātri bēra vārdus, sarunājoties ar mazu, resnu vīru, kam galvā bija lielākais turbāns, kādu Jašims bija redzējis. Viņa notvēra Jašima skatienu un ar žestu aicināja uzkavēties, joprojām satraukti sarunādamās ar resno vīru, kura acis likās aizvērtas. Beidzot resnais virs nopietni pamāja un, turbānam šūpojoties uz priekšu un atpakaļ kā kuģa katastrofā, devās projām.

-     Haoss, Prīna klusi sacīja. Elle un dēmonu valstība! Viņa pēkšņi pasmaidīja. Ta vienmēr ir laba zīme, Jašim. Kur tu biji?

Jašims nomurmināja atbildi, tad atkāpās, lai palaistu garām eiropeiska izskata sievieti ar pērtiķēnu uz pleca, viņa arī zemā, satrauktā balsī vērsās pie Prlnas. Prīna viņu īsi uzmundrināja, tad pagriezās, lai pievērstos muzikantu pārstāvim, kas sūdzējās, ka viņiem nav pietiekami daudz vietas, kur uzstāties. Ienāca Mina, kas bija piesārtusi un izturējās tā, it kā būtu guvusi kādu uzvaru. Viņa kaut ko iečukstēja Prīnai ausī. Prīna izklaidīgi palocīja galvu. Mina pamāja Jašimam.

Jašims izvēlējās galdiņu kafejnīcā, pie kura noskatīties izrādi. Ta bija vulgāra, skaļa un guva milzīgus panākumus. Uz skatuves darbojās sieviete vēderrunātāja ar savu pērtiķīti, čūsku dresētājs, ekstravaganta, skaista meitene, ģērbusies kā odaliska, viņa dziedāja un dejoja un vēlāk parādījās kā krievu burvju mākslinieka asistente, kuru pārzāģēja uz pusēm. Izrāde bija piebārstīta ar interesantām "dzīvajām bildēm" franku mājas, vilku medības Karpatos un slepena satikšanās persiešu dārzā, kurā dāmu, liekas, pārstāvēja maza, dārgakmeņiem rotāta kurpīte. Izrādes laikā publika tika cienāta ar kafiju, tēju, sorbetu un čibuku, ko pienesa slaidas dejotājas šaurās biksēs, un starp aplausiem visi nepārtraukti sarunājās.

Otrā cēliena vidū Prīna cēli ieslīdēja sēdeklī blakus Jašimam. Viņa uzlika elkoni uz kafijas galdiņa un runāja, aizlikusi mutei priekšā roku.

-     Šī pasaule ir maza, viņa sacīja. Tikko ieradās tavs draugs Aleksandrs Mavrogordato.

Jašims apspieda vēlēšanos pagriezties. Viens?

-     Viņš ir kopā ar vīrieti. Franku izcelsmes. Vecāks, maza auguma. Smēķē mazu cigāru.

Jašims lēni izpūta elpu caur zobiem. Uz skatuves, paklausot indieša stabulītei, no groza lēni slējās augšā miegaina kobra. Čūska pagrieza galvu, lai sekotu mūzikai. Indietis ar drūmu un nopietnu sejas izteiksmi dejoja ap grozu. Jašims pagriezās krēslā un ieraudzīja Aleksandru

Mavrogordato un Maksimiliānu Lefevru alias Meijeru klusējot vērojam izrādi.

Lefevra acis aizslīdēja uz Jašima pusi.

Kobras galva nu jau bija pacēlusies augstu no groza un šūpojās virs sava resnā, līganā ķermeņa. Aiz viņas galvas izpletās liela kapuce.

Lefevrs un Jašims skatījās viens uz otru. Francūzis nopietni palocīja galvu un ar cigāru viegli pamāja sveicienu.

Jašims atbildēja ar galvas mājienu. Tad viņš samirkšķināja acis un pievērsa uzmanību skatuvei.

Dresētājs un čūska tagad kustējās reizē: kad indietis liecās atpakaļ, kobra līda ārā no groza viņa virzienā un tās mazā mēlīte šaudījās iekšā ārā. Indietis lēni izstiepa roku ar plaukstu uz leju, līdz pirkstu gali bija tieši zem kobras rīkles. Ļoti lēni, pamazītēm kluso stabules skaņu pavadībā kobra nolika galvu uz vīra pirkstiem.

Jašims ar riebumu vēroja, kā indieša roka palēnām kļūst melna: kobra viļņojās uz priekšu ap dresētāja locītavu, tās kapuce bija pārmesta viņa rokai, čūska lēni rāpās ārā no groza un augšup pa vīra izstiepto roku, līgani virzoties uz viņa plecu. Indietis ar vienu roku turpināja pūst stabuli, turēdams otru roku nekustīgi, līdz čūska bija pilnībā aptinusies ap to. Viņš pagriezās ar seju pret pūli. Kad kobras galva parādījās virs čūsku dresētāja galvas un auga augumā, izplezdama savu kapuci kā pagānu vainagu, atskanēja pārsteiguma elsas.

Vīrs ar čūsku veica mazu loku pa skatuvi, reizē paklanoties publikai, tad viņš pasniedzās uz augšu un, saņēmis kobru aiz galvas, ieslidināja to atpakaļ grozā un aizcirta vāku. Publika izplūda aplausos.

Beidz nu, Jašim, Prīna sacīja, iebikstīdama viņam ar elkoni. Ta ir tikai čūska. Tu izskaties tā, it kā būtu redzējis spoku.

Noskanēja kuģa zvans, un glīti ģērbtu jūrnieku pulciņš uz priekšējā klāja nostājās miera stājā. Iepriekšējās nakts sirojumos Perā neviens acīmredzot nebija cietis. No vienīgā kuģa skursteņa izvirda melni sodrēji, to smārds cēlās augšup gar satītajām vantīm un grotmasta takelāžas apaļkoku un lēni pazuda zilajās debesīs.

Resns kučieris pie bruģētās piestātnes apturēja elegantu, melni lakotu četrvietīgu karieti. Viņš stingri turēja grožus rokās un, pagriezis galvu, vēroja kuģi. No karietes neviens neizkāpa.

Uniformā tērpies jūrnieks trapa galā apmainījās skatieniem ar diviem vīriem bezpiedurkņu kreklos, kas gaidīja uz klāja.

Amēlija Lefevra pastiepa roku. Uz redzēšanos, vēstnieka kungs!

Paļevskis paņēma viņas roku un noliecās pie tās. Au revoir[120], kundze. Viņš pamāja Lefevram. Doktor.

Tagad viņa skatījās uz Jašimu. Viņas acīs bija dīvaina, gandrīz drūma izteiksme. Saule apspīdēja viņas matus, pārvērzdama cirtas ugunsgrēkā. Viņa nedeva tam roku, bet gan uzlika to uz savas sirds.

-    Sultāns, Jašim, viņa teica. Un dzejnieks. Es nekad neaizmirsīšu.

Jašims skumji pasmaidīja. Iespējams.

Viņš ievēroja, ka Lefevrs nervozi lūkojas uz krastmalu. Traps čīkstēja, kuģim viegli ieslīdot straumes joslā.

-    Es vienmēr atcerēšos jūsu drosmi, Jašims piebilda.

-    Manu drosmi, Amēlija neskanīgi atkārtoja. Bet es taču ticēju relikviju eksistencei. Es domāju, ka mīts ir realitāte.

Doktors Lefevrs paņēma viņu aiz elkoņa. Viņš mazliet paliecās uz priekšu, lai notvertu Jašima skatienu, tad pacēla cigāru un norādīja ar to uz viņu. Paf! Pār viņa lūpām izplūda klusa, eksplozīva skaņa, un viņš greizi pasmaidīja. Tas izskatījās pēc viņiem vien zināma joka.

Jašims atkāpās un sarauca pieri.

Paļevskis uzrāva uzacis un paskatījās uz Jašimu.

Jūrnieks uniformā pastiepa roku, lai palīdzētu ārzemnieku pārim uzkāpt uz trapa.

-    Faites attention, rnonsieur'dame[121], viņš nomurmināja.

Pusceļā Amēlija vēl nebija atskatījusies. Lefevrs bija mazliet viņai

priekšā, nedaudz sagriezies, viņa roka zem viņas elkoņa. Un tad tas notika.

Varbūt vainīga bija kuģa kustība, varbūt kurpītes tās ar spicajiem purngaliem, kuras Milingens bija viņai nopircis. Amēlija paklupa. Viņa sašūpojās uz sāniem, izstiepa rokas un, meklējot palīdzību, centās pieķerties vīram.

Un tad jau bija par vēlu. Ar pēkšņu, baiļpilnu kliedzienu doktors Lefevrs noplivināja rokas gaisā un prom bija.

Jašims izlēca uz priekšu. Kādu sekundi viņš šo ainu redzēja kā sastingušu, kā dzīvo bildi teātrī: Amēlija, nometusies ceļos uz kuģa trapa, lejupvērstu skatienu, krasta virsnieks, gandrīz pieplacis pie zemes aiz šausmām, divi jūrnieki uz klāja, salikuši galvas kopā, pārliekušies pār margām.

Tad viņš dzirdēja Amēlijas šņukstus un redzēja pie viņas sāniem virsnieku, viens no jūrniekiem kaut ko sauca pār plecu, otrs iemeta virvi šaurajā spraugā starp krastu un kuģi.

Jašims paskatījās lejā. Paļevskis stāvēja viņam blakus, un Jašims dzirdēja viņu nomurminām: Es tam vienkārši neticu.

Viņš pacēla galvu. Virsnieks palīdzēja Amēlijai piecelties un uzmanīgi veda viņu augšup pa trapu. Jūrnieku pulciņš ar vinčām rokās bija jau augšā, gaidīdami, lai zibenīgi reaģētu.

-     Lūdzu, kundze! Lūdzu, nāciet uz šejieni!

Jūrnieki noskrēja lejā pa trapu. Viņi atbalstīja savas muskuļotās rokas pret kuģa koka bortu un kājas pret krastu un sāka stumt.

-    Palaidiet vaļīgāk aizmugurējās tauvas! Dodiet mums vietu! Bija dzirdami kliedzieni, pavēles, parādījās vēl citi jūrnieki. Kāds vīrs basām kājām sāka laisties lejup pa virvi.

Amēlija, balstīdamās uz virsnieka rokas, pagāja garām kuģa margām un pagrieza galvu. Jašims juta viņas skatienu pārslīdam viņam pāri un apstājamies pie kaut kā tālāk krastā, viņš gribēja pagriezties atpakaļ un paskatīties, kad Amēlija dīvaini asi, noliedzošā žestā mazliet parāva galvu sānis. Viņa stāvēja pret sauli, viņš apžilbis mirkšķināja acis: uz mirkli likās, ka viņa pasmaida, bet, kad nākamajā brīdī Jašims redzēja viņu pietiekami skaidri, virsnieks bija pierunājis viņu kāpt uz kuģa, un pēc dažām sekundēm viņa jau bija izgaisusi skatienam.

Izdzirdis aiz sevis asu krakšķi, Jašims pagriezās un ieraudzīja, ka četrvietīgā kariete dodas projām. Viņam likās, ka viņš pazina seju logā, tā bija sieviete ar biezām, tumšām uzacīm, tomēr tas bija tikai garāmskrejošs mirklis, viņš nevarēja būt pārliecināts.

Paļevskis paņēma viņu aiz elkoņa. Kā tas notika? viņš šausmu pārņemts vaicāja.

Jašims sāka lēni iet tajā virzienā, kurā bija aizbraukusi kariete. Pēc brīža viņš pacēla galvu un raidīja savu sakāmo kaut kur gaisā.

-    Lefevra kundze uzskatīja, ka mīts ir reālitāte, viņš sacīja. Tad viņš skumji pamāja un pagriezās pret savu draugu. Līdz viņa atklāja, ka realitāte ir mīts.

Paļevskis meklēja atbildi Jašima sejā. Tas nebija nelaimes gadījums, vai ne? Viņa pagrūda viņu.

Jašims iekoda lūpā. Teiksim tā: Lefevra kundze ir ļoti apņēmīga, stingra rakstura sieviete.

Un viņš atsāka savu ceļu augšup kalnā pa putekļainajām Peras ielām.

126

-         Sākumā es domāju, ka tā bijāt jūs, Jašims teica.

Viņš dzirdēja, kā tikšķ pulksteņi, nočaukst Mavrogordato kundzes zīds, pret apakštasīti notinkšķ karote, kad viņa to ļoti lēni nolika.

-         Tai vajadzēja būt man, viņa sacīja. Atriebība ir ēdiens…

-          Kuru labāk pasniegt atdzesētu, jā. Esmu dzirdējis šo frāzi. Taču es tā nedomāju.

Mavrogordato kundze piemiegtām acīm palūkojās uz Jašimu. Kad es dzirdēju, ka viņš ir miris, ka viņu ir noslepkavojuši uz ielas… es tam nenoticēju. Ar viņu nekas tāds nevarēja gadīties. Viņam bija vairāk dzīvību nekā kaķim.

Vairāk ādu nekā čūskai, Jašims nodomāja.

Mavrogordato kundze paliecās uz priekšu. Bet viņi sacīja, ka tas ir viņš. Kāpēc?

Jašims salika kopā pirkstus. Tas vīrs nesa Lefevra somu. Pēc tam viņam uzklupa suņi no viņa bija palicis pāri ļoti maz. Izņemot ideālus zobus. Es par to brīnījos. Lefevrs runājot mazliet šļupstēja. Vēlāk es uzzināju, ka viņš Mesolongā ir zaudējis divus zobus.

Dievišķīgajā sejā pazibēja kāda izteiksme ko tā nozīmēja, Jašims īsti nespēja saprast.

-         Tad kas īsti notika? Kas bija nogalinātais?

Jašims paraustīja plecus. Tas bija Milingena cilvēks, kam vajadzēja atvest Lefevru no kuģa. Milingens gribēja paslēpt Lefevru drošā vietā, tālab viņam tas bija jāiesloga mājā, kaut kur netālu no dokiem. Jašims vilcinājās: teikt vai neteikt par savām aizdomām, ka viņas šķietamais dēls, nepacietīgais Aleksandrs, bija viņa cietuma uzraugs. Lefevra soma uz doktora māju bija jāaiznes kādam citam, viņš beidzot sacīja. Kādam kalpam. Viņam nelaimējās: slepkavas viņu izsekoja. Bet viņi izsekoja nepareizo cilvēku.

Mavrogordato kundze viegli pamāja. Un Milingens? Kāpēc viņš gribēja Lefevru paslēpt?

Jašims mazliet pārbīdīja savu krēslu un nopūtās. Doktors Milingens uzzināja, ka Lefevra dzīvība ir apdraudēta. Viņš arī ticēja aksiomai par atriebi.

-    Tatad viņš domāja, ka es esmu pasūtījusi viņa nāvi?

-    Viņi reiz bija draugi. Un Milingens, protams, bija ieinteresēts iegūt relikvijas. Viņš gaidīja, ka Lefevrs apmaiņā pret dzīvības glābšanu izstāstīs viņam visu, ko zina. Ca d'Oro ir viens no jūsu kuģiem, vai ne?

Mavrogordato kundze īsi pamāja.

-    Kad Milingena cilvēks bija nogalināts, Jašims turpināja, un identificēts kā Lefevrs, Milingens nolēma neko nevienam par to neteikt. Vispirms, es domāju, viņš jūs novirzīja pa nepareizu ceļu. Bet vēlāk, kad mira vēl citi cilvēki, viņš aptvēra to, ko arī es biju sapratis, tā nemaz nebijāt jūs.

Mavrogordato kudzes lūpas savilkās vieglā smaidā. Bet, kad tas notika, kad tas patiešām notika, tā bija sieviete. Bija nepieciešama sieviete Makss Meijers nebija vīrs, kuru var nogalināt kurš katrs.

-    Vispirms viņa dēļ nomira četri vīri.

Mavrogordato kundze atmeta galvu. Četri vīri, efendi? Jums liekas tikai četri?

Viņa pagrieza galvu, lai ietvertu Jašimu savu tumšo acu skatienā. Sastopoties ar to, viņš nenolaida acis.

-     Jūs varat domāt, ko gribat, viņa it kā izspļāva šos vārdus. Milingens kas par angļu džentlmeni! Slikta izrāde, viņš domāja, tā atbrīvoties no doktora Meijera! Atstājot jauno sievu vienu. Šokējoša uzvedība! Nedomāju, ka Milingens rekomendētu viņu savam klubam Londonā.

Viņa gandrīz vai drebēja: Jašims nespēja noteikt, vai tās bija dusmas vai nicinājums.

-     Bet es pazinu šo cilvēku. Jums vajadzēja dzirdēt, ko viņš man teica, kādus solījumus viņš man deva, manu nevainību viņš saplēsa ar plikām rokām kā plīvuru manā acu priekšā. Viņš mani atkailināja visas pasaules acu priekšā, tad uzspļāva man un aizgriezās. Viņa pieklusināja balsi, un divas asaras noritēja pār viņas vaigiem. Vīrietis, kas varēja mani nodot tādā veidā, varēja nodot jebkuru. Viņu notvēra turki, esmu par to pārliecināta. Un viņš pārdeva tiem Mesolongu apmaiņā pret savu nožēlojamo dzīvību. Viņš pārdeva mūs visus, Jašim efendi. Un jūs runājat par dažiem mirušiem vīriem. Četri vīri!

Viņa piecēlās un piegāja pie loga, ar rokām slaucīdama vaigus.

-    Esmu tik laimīga, ka viņa nogalināja viņu, Jašim efendi. Es esmu tik ļoti, ļoti pateicīga.

Viņa izstiepa roku, lai pieskartos aizkariem. Jašims dzirdēja pie durvīm klauvējienu.

Mavrogordato kundze saņēma dūrē zīda aizkaru. Viņa laikam to ļoti neieredzēja, viņa piebilda.

Klauvējiens atskanēja vēlreiz un skaļāk. Sieviete pie loga pagrieza galvu. Ienāciet!

Durvju sargs ienāca istabā un paklanījās. Viņš paskatījās uz Jašimu.

-    Hanim, viņš minstinājās. Sultāns ir miris.

Mavrogordato kundze aizgrieza seju. Aizveriet mājas slēģus ielas

pusē, Dmitrij!

-    Jā, hanim.

-   Zirgu puisis zinās, kā aplikt karietei krēpu. Arī zirgu iemauktiem. Palūdz pavāram, lai pārbauda, vai rītdienai visa kā pietiks, pirms aizslēdz tirgus. Mavrogordato kungs ēdīs mājās. Tas ir viss.

-    Es to nokārtošu, hamm.

Kad durvju sargs bija aizgājis, neviens no viņiem kādu brīdi neteica ne vārda.

-    Sultāns ir miris, Mavrogordato kundze beidzot ierunājās. Lai dzīvo sultāns!

Jašims skatījās uz savām rokām. Viņš uztvēra ironiju viņas balsī, bet domāja par kādu citu.

Viņš piecēlās. Mavrogordato kundze bija aizvērusi acis un sakostiem zobiem izdvesa apslāpētu vaidu.

127

Otrpus Zelta Ragam, kādā nolaistā savrupmājā Grande Rue tuvumā pie atvērta loga stāvēja vīrs un klausījās.

-    Tatad tas ir noticis, viņš beidzot sacīja tik klusi, ka meitene, kas atradās istabā, varēja tikai iztēloties, ka viņš ir kaut ko teicis. Viņa uzmanīgi nolika paplāti uz galda.

Pa logiem viņa dzirdēja attālos muedzinu saucienus uz aizlūgumu par mirušajiem.

Paļevskis pagriezās. Pudele uz paplātes bija veca un drukna. Pirms daudziem gadiem kāds poļu augstmanis to kopā ar vairākām citām bija pasūtījis vienā no labākajiem Francijas konjaka namiem un atstājis nostāvēties sava īpašuma pagrabos. Tas ir labs Martell, Paļevska tēvs bija teicis. Ja tu, būdams trūkumā, šaubies, pārdod gleznas, bet konjaku paturi.

Paļevskis sameklēja papīra nazi un noņēma vasku no pudeles kakliņa. Viņš izvilka korķi un ielēja katrā glāzē mēriņu.

Tad viņš uzmanīgi paņēma abas glāzes pie kājiņas.

Marta nosarka. Kungs… es nedrīkstu… es…

Paļevskis papurināja galvu. Tas ir viņa piemiņai, viņš teica. Viņš pārvaldīja šo impēriju tik ilgi, cik es pazīstu Stambulu. Un visu tavas dzīves laiku, Marta.

Viņš pacēla glāzi pret gaismu. Par Mahmutu!

-    Par Mahmutu, Marta smaidīdama atbalsoja.

128

Ta bija skaņa, kas viņu pārsteidza, pat pirms viņš ieraudzīja pūli: balsu murdoņa, kas līdzinājās okeāna šalkām. Helebardisti stāvēja miera stājā pie vārtiem, un Pirmajā pagalmā, kuru tikai pirms dažām dienām viņš bija šķērsojis pilnīgā klusumā, Jašims tika grūstīts no visām pusēm.

Sultāns Mahmuts bija miris. Apkārtesošo ļaužu sejās viņš redzēja izmisuma un sāpju izteiksmi, kāda cilvēka acīs viņš lasīja bailes, citās pamanīja cerības un gaidas, viņš dzirdēja sūtru murmināšanu, smieklus un kukurūzas vālīšu pārdevēja saucienus, reklamējot savu preci. Garām pagāja kāds ievērojams pašā, tērpies mantijā ar ādas apmali, zirgu puisim pie rokas soļoja viņa zirgs sirmis. Kāds vecāks vīrs bez galvassegas gulēja ar seju pret zemi, izpletis rokas kā spārnus, it kā būtu nokritis no debesīm. Mazie bērni bija sastājušies "falangā" un, piespiedušies pie sienas, stāvēja klusēdami. Dzeltens suns ar grūtībām iznāca no platānas ēnas un stīvi aizkliboja projām, kā būdams neapmierināts ar to, ka viņa miegs ticis iztraucēts, savukārt kāds vīrs feskā ar neticami lielu vēderu neslēpdamies raudāja uz pleca citam vīram, kas bija ģērbies kā kalps. Daudzi ļaudis musulmaņi, armēņi virpināja lūgšanu krelles un vēroja notiekošo.

Sultāns bija miris Bešiktašā, kā dārgakmens savā kastītē, bet cilvēki ar savām cerībām un nožēlu nāca uz šejieni, uz Topkapi, uz sultānu seno pili, uz lielo vecās impērijas pagalmu.

Jašims virzījās cauri pūlim uz Otrā pagalma vārtiem. Helebardisti viņu sākumā nepazina un nolaida savus šķēpus, bet atslēgu glabātājs pamāja, lai viņš nāk iekšā. Viņi klusēdami gāja uz harēma mazajām durtiņām.

Viņš atrada Hiacintu mazajā kambarītī gaiteņa galā šņukstam.

-    Kurš tādā gadījumā ir pie validas? Jašims jautāja.

Hiacints pacēla savas mazās, apsārtušās acis. Ak, Jašim! Mums visiem ir tik skumji!

-    To es redzu, Jašims teica.

Viņš atrada validu vienu pašu pilnībā apģērbušos sēžam uz dīvāna malas klēpī saliktām rokām.

-    Es cerēju, ka tā būs, Jašim. Es redzu, ka arī tu apvaldi asaras.

Jašims neteica neko.

-    Visus pārējos esmu aizsūtījusi projām. Es nevaru paciest viņu saviebtās sejas un pilošos degunus. Tīrās viltus izdarības. Viņiem nav ne jausmas, kas notiks ar mani, tāpēc viņi žēlo paši sevi. Sirds viņiem ir kā valrieksts.

Jašims apspieda smaidu. Pirmais pagalms ir pilns ar cilvēkiem, valida. Tas man atgādina vecos laikus.

-    Tiešām? Valida kā ieklausīdamās pacēla galvu. Viņas sudraba auskari klusi iešķindējās. Tas ir dīvaini, Jašim, viņa sacīja pārsteidzoši vārgā balsī. Es dienu no dienas nedaru neko, tikai kļūstu vecāka, un tomēr tieši šodien vairāk nekā jebkad es izjūtu, ka man nav, ko darīt. Es varu tikai sēdēt.

Jašims domīgi paberzēja zodu. Tad viņš nometās ceļos līdzās validai. Man ir kāda ideja, viņš teica.

129

Pirmajā pagalmā pūlis bija blīvāks nekā iepriekš, un tikai kāds sūfijs ar augšup pastieptām rokām, kas bija pagriezies pret Otrā pagalma vārtiem, redzēja no iekšējā pagalma iznākam divus cilvēkus. Iespējams, ja sūfijs būtu pārtraucis kontemplāciju, viņš būtu uzminējis aizplīvurotās sievietes identitāti. Viņa soļoja lēni, atbalstīdamās pret spieķi un savu neuzkrītošo pavadoni, bet sūfijs bija apzināti iztukšojis savu prātu no visām domām, lai varētu labāk koncentrēties uz deviņdesmit deviņiem Dieva vārdiem.

Jašims juta, ka, tuvojoties pūlim, validas rokas tvēriens kļūst ciešāks, un uzņēma to kā labu zīmi. Teritoriju piepildīja sērotāju kliedzieni un murmināšana, tāpēc sarunāties nebija iespējams, bet viņš pamanīja, ka valida groza galvu pa labi un pa kreisi, vērodama to ļaužu sejas, kas atradās tuvumā. Viņa šad un tad apstājās, lai ieskatītos vērīgāk. īpašu interesi viņa izrādīja par maziem bērniem, vārītu kukurūzu, tradicionālajām arābu sieviešu vaimanām un garkājainu albāņu kavalēristu.

Jašims prātoja, vai viņi, lēni virzoties uz priekšu, varētu aiziet līdz Topkapi vārtiem. Viņš mēdza iztēloties, ka viņš izved validu pa vārtiem laukumā, pie strūklakas viņi noīrē karieti, un tā rībēdama ripo lejup pa ielām uz Eminonu piestātni, kur viņš veco franču sievieti iesēdina franču kuģī un aizsūta uz Parīzi izpriecāties. Tas bija sapnis, kuram viņš šad tad ļāvās, bet šobrīd viņš pats sevi pārsteidza ar domu, ka ir rīkojies nodevīgi. Jašims sāka prātot, uz kurieni viņam valida tagad būtu jāved. Viņa nedeva ne vismazāko mājienu, ka vēlas atgriezties, tomēr viņas svars uz viņa rokas palielinājās un viņa acīmredzami sāka pagurt.

Jašims sāka virzīt validu uz Sv. Irēnas baznīcas lielajām durvīm tālākajā lielā pagalma galā. Kad viņi iegāja portika ēnā, viņa viegli uzsita viņam pa roku, it kā būtu mierā ar viņa lēmumu; viņš pamēģināja pakustināt mazo durtiņu rokturi, un, viņam par brīnumu, tās atvērās.

Viņi iegāja iekšā, un, kad mazās durtiņas aiz viņiem ar klikšķi aizcirtās, pūļa troksnis pēkšņi noklusa, dodams vietu mūžīgajam klusumam, kas valda katrā svētītā vietā. Vai tad Lefevrs neteica, ka Sv. Irēnas baznīca nekad nav tikusi dekonsekrēta, nekad nav tikusi pārvērsta par mošeju?

Pie sienām spīguļoja seni ieroči.

Viņš izvēlējās akmens solu zem loga, un valida pateicīga iekārtojās uz tā. Viņa pacēla plīvuru.

-    Paldies, Jašim, viņa smaidīdama sacīja. Man vienmēr ir gribējies to izdarīt. Kā to darīja vecie sultāni maskējušies pastaigājās starp saviem pavalstniekiem.

-   Selims bija sastapis tik gudru maiznieku, ka nākamajā dienā viņš to iecēla par lielvezīru, Jašims sacīja.

-    Alors, Jašim. Es neesmu pārliecināta, ka esmu satikusi kādu tik īpašu cilvēku. Viņa aizvēra acis.

Jašims vēroja viņu. Viņš sakrustoja rokas uz krūtīm un atbalstījās pret kādu pīlāru. Viņš gudroja, vai tik viņa nav aizmigusi.

-     Mans dēls tieši pirms savas nāves man izstāstīja ko interesantu, Jašim, valida klusi teica. Jašims salēcās. Tas ir noslēpums, kas tiek nodots no paaudzes paaudzē, no viena sultāna nākamajam, un viņš to izstāstīja man, jo viņa paša dēls neatnāca un neuzklausīja viņu. Vai tu zini, kāpēc tā notika?

-    Nē, valida.

-    Jo tam puikam ir bail. Bet kāpēc zēnam būtu jābaidās no nāves?

Jašimam nebija atbildes. Valida paskatījās uz viņu. Kroņprincis,

Jašim. Varbūt viņš vairs nemaz nav puika.

-    Abdils Medžits tagad ir mūsu sultāns, Jašims atbildēja.

-    Jā, viņa ieturēja pauzi. Enfin, jūs viņam patlkat.

Jašims nolaida acis. Viņš mani tik tikko pazīst.

-     Nu, nu. Puikas parasti sarunājas ar savu vecomāti. Man šķiet, jūs atskārtīsit, ka viņš par jums zina daudz vairāk, nekā jūs domājat.

Jašims samirkšķināja acis, bet valida nemaz nedomāja šo piezīmi apspriest sīkāk. Iekarotāja laikos, viņa turpināja, kad turki ieņēma Stambulu, Lielajā baznīcā kāds priesteris turēja misi. Viņš lietoja Bizantijas baznīcas svētās relikvijas biķeri un šķīvi, kas tika lietoti Svētā Vakarēdiena laikā, bet, kad iebruka turki, viņš pazuda, izgaisa.

-    Esmu dzirdējis šo leģendu, Jašims atzinās.

-    Leģendu, Jašim? Valida paraudzījās viņā. Tieši to sultāns man pirms nāves pastāstīja.

Jašims nolieca galvu.

-     Mehmets Iekarotājs, valida turpināja, bija atņēmis pilsētu grieķiem. Bet pēc tam, protams, viņam vajadzēja viņu atbalstu. Grieķu patriarhs piekrita pieņemt sultānu kā savu pavēlnieku. Bet, runājot par relikvijām, neviens no viņiem nespēja pieņemt to, ka tās var piederēt citam. Vai jūs saprotat?

-     Viņi atrada kompromisu, vai ne? Veidu, kā aizsargāt relikvijas ārpus Baznīcas un osmaņu imperatoru kontroles.

-     Ļoti labi, Jašim. Es gribētu atbrīvoties no šī noslēpuma, jo nepārstāvu Baznīcu un neesmu arī valdnieku dinastijas turpinātāja. Kādam tas jāizstāsta kroņprincim, ja es to nevarēšu. Viņa atvēra acis un nerātni palūkojās uz Jašimu. Bet, kā es saprotu, jūs jau zināt, kurš relikvijas atrada?

-     Jā, valida. Un viņiem nebija tālu jāmeklē. Cik es zinu, biķeris un šķīvis bija noslēpti cisternā kaut kur zem Lielās baznīcas. Tie bija Ūdens ģildes vīru apsardzībā.

-     Bravo! Ūdens ģilde, jā. Tas locekļi vienmēr bijuši albāņi. Jūs zināt, ko tas nozīmē. Daļa katoļi, daļa pareizticīgie. Un daļa savulaik bija arī musulmaņi. Bet pirmā reliģija albānim, kā viņi paši saka, ir Albānija. Viņi sauc sevi par Ērgļa dēliem.

-    Un tas ir bijis viņu noslēpums, Jašims nomurmināja.

Viņš šķērsoja apsīdu un piegāja pie koka bufetes, kas atradās pie sienas. Ta bija rupji apdarināta, un tās durvis turēja ciet tikai koka aizbīdnis. Iekšā viņš atrada apbružātu vara biķeri un koka šķīvi, kas bija ieplīsis un sastiprināts ar plānām dzelzs skavām. Viņš tos bija redzējis jau agrāk. Ūdens un sāls: biķeris un šķīvis.

-    Es nedēļu pavadīju ar ļaudīm, kas domāja, ka viņi zina, kur tieši atrodas relikvijas, viņš teica. Viņi to bija izsecinājuši no vecām grāmatām.

Valida pavīpsnāja. Kad nonāksim atpakaļ apartamentos, es droši vien jums lūgšu man mazliet palasīt priekšā. Mesjē Stendālu. Viņa atbalstīja savu spieķi pret grīdu un piecēlās kājās. Te ir auksti.

Viņš paņēma viņu pie rokas, un abi lēni izgāja no baznīcas. Portika ēnā valida pacēla rokas, lai sakārtotu savu plīvuru.

-Jūsu draugi… es domāju, viņi bija ļoti vīlušies, non?

Jašims pacēla galvu. Vīlušies? Manuprāt, varētu sacīt arī tā. Patiesībā viens no viņiem iedzina sevi nāvē.

-    Jā, jā, Jašim. Esmu pārliecināta, ka jūs gribēsit par to parunāt. Tas tikai pierāda, ka nedrīkst ticēt visam, ko mēs izlasām grāmatās, n'est ce pos?

Viņa nolaida plīvuru, un, balstīdami viens otru kā veci draugi, viņi kopā iznāca no ēnas saulē.

Pateicība

Es vēlētos pateikties maniem ģimenes locekļiem un draugiem par uzmundrinājumiem un padomiem, īpaši Ričardam Gudvinam, kas manuskriptu izlasīja viens no pirmajiem tā sākuma stadijā un tagad cer, ka Amēlija kādu dienu atgriezīsies Stambulā.

Berina Torolsena allaž vienlīdz iedvesmo kā pavārus, tā zinātniekus; viņa raksta žurnālam Cornucopia, kas iznāk četras reizes gadā un ir dzīvei absolūti nepieciešams izdevums, tas veltīts visam turciskajam. Viņa ir ne tikai dāsni dalījusies ar mani savās osmaņu pavārmākslas un vēstures zināšanās, bet arī lasījusi šo grāmatu ar kritisku aci. Man jāuzsver, ka visās kļūdās, atkāpēs no patiesības un kliedzošos sagrozījumos vainojams esmu tikai es pats: baidos, ka neesmu sevišķi godbijīgs pret faktiem.

Tulkotāji, izdevēji, korektori, redaktori un mākslinieki visā pasaulē ir ļāvuši Jašimam debitēt vairāk nekā trīsdesmit valodās. Es pateicos Agņeškai Kucai Polijā, Ņinai van Rosemai Holandē, Fortunato Izraēlam un tulkotājai Kristīnai Mennelai Itālijā, kas manu "Janičāru koku" padarīja par tik veiksmīgu detektīvromānu. Esmu pateicīgs arī citiem par viņu entuziasma pilno attieksmi, īpaši Silvijai Odolī Parīzē un Elenai Ramiresai Barselonā.

Sāra Čelfenta no aģentūras Wylie Agency iepazīstināja mani ar šo "citu pasauli". Liels paldies visai komandai, īpaši Čārlzam Bakenam par viņa nenogurstošajiem un labvēlīgajiem pūliņiem Jašima labā. Man ir tā laime strādāt ar diviem lieliskiem redaktoriem Džūlianu Lūsu Lielbritānijas izdevniecībā Faber & Faber un Sāru Kraitoni FSG

Ņujorkā, kuru ieteikumus es vienmēr esmu uzklausījis ar pateicību un parasti ņēmis vērā.

Liela šīs grāmatas daļa tika uzrakstīta tālu prom no ģimenes dzīves kņadas, bez jebkādiem pārtraukumiem un traucēkļiem, šoreiz nebija arī nekādu cīņu par to, kam tiks dators. Mans dēls Aizaks ir izaudzis liels un daudz ko iemācījies. Šī grāmata ir veltīta viņam.

paskaidrojumi tulkojumi

[1] muedzins musulmaņu garīdznieks, kas no minareta piecas reizes dienā aicina tautu uz lūgšanām (šeit un turpmāk tulkotājas piezīmes).

[2] piastres de malta (fr. vai.) maltas piastri; piastrs naudas vienība (piem.,

Turcijā un Ēģiptē), viena simtdaļa no naudas pamatvienības.

[3] ala proehaine (fr. vai.) uz tikšanos, līdz nākamajai reizei.

[4] korassian sega irānā darināta sega.

[5] feska nošķelta konusa formas cepure ar pušķi.

[6] Ģorek (turku vai.) maize, arī smalkmaizīte.

[7] adolphe bendžamina konstanta romāns "Ādolfs".

[8] tugra osmaņu impērijas sultāna kaligrāfiska zīme jeb paraksts uz valsts oficiālajiem dokumentiem un vēstulēm. Tugra satur paša valdnieka vārdu, viņa tēva vārdu, pēc tam slavinājumu, piemēram, "uzvarošais", "lieliskais" utt.

[9] LArt de la Cuisine Franзaise au 19me Siиcle slavenā franču pavāra Marijas Antuāna Karлma grāmata "19. gadsimta franču pavārmāksla".

[10] efendi (turku vai.) — kungs; Austrumos, Vidusjūras zemēs tā pagodinot uzrunā bagātu vai izglītotu cilvēku.

[11] fasulje (turku vai.) pupiņas, kāršu pupas.

[12] oka turku mērvienība, kas atbilst 1,24 kg.

[13] yildiz — jildiza stambulas rajons bosfora piekrastē Eiropas pusē.

[14] dolmabahge dolmabahče stambulas rajons Bosfora piekrastē Eiropas pusē. 19. gadsimta vidū tajā uzbūvēta grezna pils sultānam.

[15] emindnū stambulas pilsētas daļa un osta Emineni.

[16] eyūp ejupa vēsturiski nozīmīgs Stambulas rajons Zelta Raga piekrastē, musulmaņu svētceļojumu vieta.

[17] kserkss persijas valdnieks, kas valdīja 486.-465. gadā p.m.ē.

[18] konkubīnes sievietes, kas dzīvo sultāna harēmā, viņa mīļākās.

[19] seraskeri, vojevodas un hospodari karapulku vadoņi.

[20] kaftāns līdz potītēm gari zīda svārki ar divrindu pogām, apjozti ar jostu.

[21] sūfijs sūfisma (misticisks un askētisks virziens islāmā) piekritējs.

[22] diženā porta diplomātijas un starptautisko sakaru vēsturē pieņemts Osmaņu impērijas valdības apzīmējums. Ta pamatā ir monumentālo vārtu nosaukums, kuri atrodas Stambulas centrā un ved uz Topkapi pili.

[23] enchantй (fr. vai.) priecājos (ar jums iepazīties).

[24] je suis archйologue, (fr. val.) es esmu arheologs.

[25] bфrek (turku val.) pīrāgs.

[26] īstais krusts krusts, kurā sists Jēzus. Imperators Konstantīns īstā krusta meklējumos sūtīja savu māti Sv. Helēnu. Kad krusts tika atrasts, viņa to atdeva glabāšanā patriarham, bet daļu aizveda sev līdzi un pasniedza imperatoram.

[27] alors (fr. vai.) šeit: tātad.

[28] at meydam (turku vai.) Zirgu laukums.

[29] spēķes iztīrīti dzīvnieku iekšējie orgāni, arī ēdiens no šādiem orgāniem.

[30] lala (turku vai. "sargeņģelis") pagodināmais vārds, tituls, ko piešķir dažiem uzticamiem einuhiem, kas kalpo bagātnieku ģimenēs.

[31] fanarioti grieķu aristokrāti Osmaņu impērijā, kas dzīvoja Fanarionas (mūsdienu Fenera) rajonā.

[32] atsauce uz romānu "Janičāru koks", kurā teikts, ka Jašims kalpojis Mavrokordatosu ģimenei.

[32] hamm (turku vai.) kundze, dāma, saimniece; ar! godājamu sieviešu uzruna Turcijā.

[33] caravanserai (turku vai.) karavānu apmešanās vietas.

[34] su yolcu (turku vai.) cilvēks, kas ir atbildīgs par ūdensvadu, ūdens piegādi.

[35] /n bianco (it. vai.) ar olīveļļu un sviestu.

[36] certo (it. vai.) protams.

[37] si (it. vai.) jā.

[38] francesi, bene (it. vai.). francūzis, labi.

[39] quelle bкtise, (fr. val.) kādas muļķības!

[40] unce angļu masas mērvienība, apmēram 28,35 g.

[41] jards angļu garuma mērvienība, kas atbilst apmēram 0,9 m.

[42] odaliska baltā verdzene harēmā; blakussieva harēmā.

[43] chargй d'affaires (fr. vai.) pilnvarotais lietvedis.

[44] la gbire! (fr. vai.) Slava!

[45] comme il faut (fr. val.) godprātīgs, kārtīgs.

[46] le pиre goriot (fr. val.) onorē de balzaka romāns "Gorio tēvs".

[47] enfin (fr. vai.) beidzot.

[48] en effet (fr. vai.) šeit: tātad.

[49] sarkanā, dažkārt zelta Ābele iedomāta vieta Āzijas vidienē, no kuras esot cēlušies turki; politiskās suverenitātes un spēka simbols, kura atrašanās vieta tika mainīta no pilsētas uz pilsētu.

[49] Filibe mūsdienu Bulgārijas pilsētas Plodvicas nosaukums; tā to dēvēja turki, savukārt grieķi to sauca par Filipoli.

[50] ketavejs vīriešu uzvalks ar mazliet pagarinātiem melniem svārkiem un melni pelēki svītrotām biksēm.

[51] angelus — bizantijas imperatora Izaka II Angela (ap 1135-1204) laika monēta.

[52] blekdžeks (angļu vai. blackjack) ādā iestrādāta dzelzs nūja ar elastīgu rokturi.

[53] kogek (turku vai.) dejotāja, ari deja, ko dejoja vīrieši transvestīti, retāk sievietes, parasti izklaidējot vīriešu publiku.

[54] antimons jeb kadžals melna viela, kuru Arābijas pussalas sievietes izmanto acu krāsošanai un plakstiņu ēnošanai.

[54] Valida Osmaņu impērijas valdošā sultāna mātes tituls.

[55] jūdze angļu garuma mērvienība, kas atbilst apmēram 1,6 km.

[56] colla angļu garuma mērvienība, kas atbilst apmēram 2,5 cm.

[57] helebardists sargs, kas par ieroci izmanto helebardi kaujas cirvi ar garu kātu un šķēpu galā.

[58] saldie Ūdeņi vēsturiski kūrortu rajoni Stambulā: Eiropas Saldie Ūdeņi bija divas ūdensteces, kas ieplūda Zelta Ragā, savukārt Āzijas Saldie Ūdeņi divas citas, kas ietecēja Bosforā.

[59] dīvāns sultāna padomdevēja institūcija; arī simpozijs, kurā sultāns un pašā lasīja savu dzeju un pēc tam visi to analizēja.

[60] g6?cie (turku vai.) favorīte, mīlule; harēma verdzene, jaunava, kas tiek gatavota sultāna gultai.

[61] c'est bizarre. (fr. vai.) Tas ir dīvaini.

[62] seldmhk (turku vai.) vīriešiem paredzētā daļa turku pilī vai mājā; arī telpa,

kurā uzņem viesus.

[63] Haremlik (turku vai.) sievietēm paredzētā daļa turku pilī vai mājā.

[64] quand mкme (fr. val.) par spīti visam, tomēr.

[65] n'est-ce pas"! (fr. val.) vai ne?

[66] flыte! (fr. vai.) Sasodīts!

[67] grande rue (fr. vai.) lielā iela.

[68] pēda angļu garuma mērvienība, kas atbilst apmēram .30,5 cm.

[69] piyaz (turku vai.) salāti, kas gatavoti no pupiņām, cieti novārītām olām, dārzeņiem, sasmalcinātiem sīpoliem.

[70] tarator (turku vai.) bieza mērce, kas gatavota no maizes, valriekstiem, olīveļļas, ķiplokiem, etiķa un ko parasti pasniedz pie ceptas zivs un kalmāra.

[71] ho§af (turku vai.) deserts, kas gatavots no augļiem sīrupā, kurš aromatizēts ar vaniļu.

[72] Yarmulka jarmulke, maza cepurīte, ko nēsā ebreju vīrieši.

[73] ayran (turku vai.) airans, jogurta dzēriens, sajaukts ar aukstu ūdeni, dažkārt ari sāli.

[74] Al'Andalus nosaukums, kas tiek attiecināts uz musulmaņu pārvaldītajām Spānijas teritorijām viduslaikos. 1492. gadā kristieši no tām padzina ebrejus, vēlāk ari maurus.

[75] tammuz desmitais mēnesis ebreju kalendārā (jūnijs/jūlijs).

[76] hatun (turku vai.) godpilna sieviešu uzruna Turcijā.

[77] trиs bien. (fr. val.) Ļoti labi.

[78] entrez, madame, je vous en prie. (fr. val.) Ienāciet, kundze, es jūs lūdzu!

[79] imam bayddi (turku vai.) ar tomātiem un sīpoliem pildīts baklažāns.

[80] bйchamel (fr. vai.) bešamela mērce.

[81] mon dieu! (fr. vai.) mans dievs!

[82] que es? (spāņu vai.) Kas tur?

[83] ladino spāņu valodas dialekts, kurā runā sefardu ebreji.

[84] les Liaisons Dangereuses (fr. vai.) "Bīstamie sakari".

[85] assistante (fr. vai.) asistente, palīdze.

[86] baklava kūka no plānām lapu mīklas kārtām ar riekstu masas pildījumu, saldināta ar sīrupu un medu.

[87] quelle sacrilиge! (fr. val.) kāda zaimošana!

[88] mais, bien sыr. (fr. val.) nu protams.

[89] Йcraser les autres а la merde! (fr. val.) šeit: satriec citus pīšļos!

[90] politesse (fr. val.) laipnība, pieklājība.

[91] et alors? (fr. vai.) nu un tad?

[92] enfin (fr. vai.) šeit: galu galā.

[93] bostanci dārznieks; arī viens no Osmaņu impērijas sargiem, kas bija

atbildīgs par sultāna pils un pie tās piederošo ēku apsardzi. *** Le Rouge et le Noir (fr. vai.) "Sarkanais un melnais".

[95] Gāvur, arī gayr, gayri (turku vai.) gjaurs nicinošs apzīmējums, ko turki musulmaņi lieto, runājot par tiem, kuri nepieder islamam, īpaši par kristiešiem.

[96] zēnus, kurus bija paredzets kastrēt, veda pāri tuksnesim un pirms kastrēšanas attīrīšanas nolūkos ieraka karstās smiltīs. Daži to neizturēja un nomira.

[97] vite, maddme, vitel (fr. vai.) Ašāk, kundze, ašāk!

[98] ciao'. (it. vai.) uz tikšanos; atā; sveiki.

[99] džeisona gudvina romānā "Janičāru koks" stāstīts, ka valida ir saņēmusi

dāvanā rotas no Francijas imperatora Napoleona.

[100] il m'a refusй, (fr. val.) Viņš man atteica.

[101] mais les femmes (fr. val.) bet sievietes.

[102] mon ami (fr. vai.) mans draugs.

[103] c'est rien (fr. vai.) šeit: Kas gan tur liels?

[104] musulmaņi tic, ka šie radījumi ietekmē cilvēku un parādās dažādu dzīvnieku veidolā.

[105] s'agit il des mois, des jours ou des heures! (fr. vai.) Vai runa ir par mēnešiem, dienām vai stundām?

[106] on ne sait rien. (fr. vai.) Kas to lai zina.

[107] on va de jour en jour. (fr. vai.) Tas var notikt kuru katru dienu.

[108] hellenica chronica "hellēņu hronika"; laikraksts, kas 1824-1826. gadā grieķu valodā iznāca reizi divās nedēļās, vairums tā autoru dzīvoja ārpus Grieķijas teritorijas.

[109] scйlйrat (fr. vai.) neģēlis, ļaundaris.

[110] mon cher monsieur yashim (fr. vai.) — mans dārgais mesjē Jašim.

[111] kizlar aģa (turku vai.) galvenais melnais einuhs, kas pārraudzīja herēmu.

[112] kadinefendi (turku vai.) sultāna oficiālo sievu tituls.

[113] allons'. (fr. vai.) ejam!

[114] tandir (turku vai.) cilindrveida māla krāsns ēdiena gatavošanai; šeit: improvizēta šāda krāsns, kas izveidota zemē izraktā bedrē.

[115] Čibuks turku pīpe ar garu kātu un mazu galviņu.

[116] pinte angļu tilpuma mērvienība, atbilst apmēram 0,57 /.

[117] lokauta (turku vai.) sabiedriskās ēdināšanas iestāde Turcijā, ēdnīca.

[118] c'est moi. (fr. vai.) tas esmu es.

[119] et voilа! (fr. val.) ta, lūk!

[120] au revoir (fr. vai.) uz redzēšanos.

[121] faites attention, rnonsieur'dame. (fr. vai.) Esiet uzmanīgi, kungs, kundze!

Content

Gudvins Džeisons Čūsku akmens

1

2

3

4

5

6

7

8

9

10

11

12

13

14

15

16

17

18

19

20

21

22

23

24

25

26

27

28

29

30

31

32

34

35

36

37

38

39

40

41

42

43

44

45

46

47

48

49

50

51

52

53

54

55

56

57

58

59

60

61

62

63

64

65

66

67

68

69

70

71

72

73

74

75

76

77

78

79

80

81

82

83

84

85

86

87

88

89

90

91

92

93

94

95

96

97

98

99

100

101

102

103

104

105

106

107

108

109

110

111

112

113

114

115

116

117

118

119

120

121

122

123

124

126

127

128

129

Pateicība

paskaidrojumi tulkojumi