Spileins Mikijs

Čūskulēns

Mikijs Spileins

Čūskulēns

1

Seja mazajam vīrelim kļuva pelēka kā zeme. Pārbīlī plati ieplestās acis bezjēdzīgi blenza uz Dilvīku no zilganmclno uzacu apakšas.

Lūpas piepampa, sārtā āda pārvērtās un tievas asins strūkliņas lēni plūda pār saraino zodu.

Lampas gaisma Dilvīku nemaz neskāra, jo viņš stāvēja ēnā, draudīgi klanīdamies pāri pundura galvai. Viņš svīda, krekls lipa pie treknās miesas, apkaklīte piesūcās ar mitrumu un nokarājās ap resno kaklu kā lupata. Viņš stingrāk savilka ādas cimdu ap muskuļotu roku un atvēzējās plašāk. Atskanēja nelabumu uzdzenoša plaukstas sitiena skaņa. Krēsls apgāzās, un mazā vīreļa galva gluži kā pārgatavojies arbūzs sašķīda pret cementa grīdu.

Dilvīks ar ļaunu skatienu nomēroja šo karikatūru, kas vēl nesen bija cilvēks.

—   Aizvākt un savest kārtībā. Pēc tam nesiet atpakaļ.

No tumsas iznira divi kruķi. Viens no tiem ar asu rāvienu sagrāba punduri aiz pleciem un aizvilka uz durvju pusi.

Kā es viņus nevarēju ciest! Pieauguši vīrieši četratā pēc kārtas centās izsist atzīšanos no puiša, kuram it nekā nebija ko teikt. Un man nācās to visu vērot!

Mani gribēja iebiedēt. Sargies, viņi man teica, ja, Dievs pasarg, gribēsi noslēpt kaut ko no Dilvīka, tu riskē palikt ar pārsistu galvu. Lūk, piemērs, paraugies uz viņu un stāsti visu, ko zini.

Es sakrāju mutē pēc iespējas vairāk siekalu un mīksti izspļāvu tās Dilvīkam zem kājām. Viņš asi pagriezās un ņirdzīgi nospīdināja zobus.

—   Kļūsti nekaunīgs, Hammcr?

—   Vienkārši tāpat sēžu, Dilvīk, — es atsaucos, — un domāju.

—   Domā? Tu?

—    Domāju, kā gan tu izskatītos rīt, ja būtu mēģinājis šo joku ar mani.

Kruķi ar mazo vīreli sastinga pie durvīm. Trešais, kas berza nost asinis no krēsla, pārtrauca darboties ar suku un aizturēja elpu.

Neviens — ne politiķis, ne kriminālists — nemēdza tā runāt ar Dilvīku, jo Dilvīks bija visnelietīgākais, viscietsirdīgākais kruķis no visiem, kas vien jelkad apstaigājuši iecirkni. Rupjš, negodīgs, viņš nerēķinājās ne ar vienu un ne no viena nebaidījās. Piekaut cilvēku viņam patika daudz vairāk nekā paēst labas pusdienas. Visi to zināja, tāpēc neviens ar viņu tādā tonī nerunāja. Neviens, izņemot mani.

Tāpēc, ka arī es esmu tāds pats.

Dilvīks skaļi nosēcās un pastiepa uz manu pusi spalvainu ķepu, lai nogrābtu aiz krekla. Taču es ātri pielecu kājās un noņirdzos viņam tieši sejā.

Būdams īsts milzenis, viņš nebija radis pie tiešiem skatieniem, viņam patika skatīties uz cilvēkiem no augšas uz leju. Šobrīd tas neizdevās.

—    Un ko gan tu padarīsi, gribētos zināt? — viņš nikni ierūcās.

—   Pamēģini, tad redzēsi, — es nevērīgi izmetu.

Viņš sāka liekt plecu atpakaļ, lai man zveltu, taču mans ceļgals uzlidoja gaisā daudz ātrāk un ar trulu būkšķi ietriecās Dilvīka kājstarpē. Kad viņš saliecās, es gāzu ar dūri pa zobiem un tīksmi sajutu, kā tic nokrakšķ. Viņš saļima uz grīdas. Viens no kruķiem izgrūda pa durvīm punduri un pastiepa roku pēc pistoles.

—  Sastingsti, — es pavēlēju, — kamēr tavs pauris vēl turas uz pleciem. Lielgabals vēl ir pie manis.

Viņš nolaida roku. Es devos prom, un neviens pat necentās mani aizturēt.

Augšā dežūrējošais seržants tāpat kā iepriekš lasīja avīzi, sēdēdams aiz galda. Izdzirdīs solus, viņš pacēla galvu un laida roku kaut kur uz leju. Tajā brīdī es turēju vienu savu roku zem paduses, kādas sešas collas no pistoles roktura, gluži atklāti piedāvādams sacensību — kam būs ātrāka reakcija? Droši vien viņu mājās gaidīja ģimene, jo viņš atlika savu roku atpakaļ uz galda.

Viņš vēroja mani tā, kā žurka no alas vēro kaķi. Tomēr viņā dziļi bija iesēdusies apziņa, ka viņš — tas ir likums, un viņš nenocietās:

—   Dilvīks tevi palaida?

Es notraucu avīzi no galda un nosviedu to uz grīdas, ar pūlēm valdīdams vēlēšanos gāzt.

—   Dilvīks mani nav atlaidis, — es paziņoju. — Viņš vārtās pa grīdu un laiž pār lūpu savas zarnas. Tāpat būs ar tevi, ja tu izrādīsies tikpat priekšzīmīgs kruķis kā viņš. Viņam bija sagribējies, lai es asistēju likumīgas spīdzināšanas seansā, taču uz mani tas neiedarbojas. Un paturi prātā, ka es esmu atbraucis uz Saidonu gluži likumīgā kārtā, lai pārstāvētu klientu, kurš aresta brīdī izmantoja savas tiesības piezvanīt pa telefonu un izsaukt mani, un nevis tāpēc, lai mani baidītu šitas treknais smerdelis. Kopš no Ņujorkas policijas izmests, viņš nopircis sev siltu vietiņu mūsu caurumā, lai tik varētu ņemt kukuļus arī uz priekšu…

Seržants nervozi aplaizīja lūpas, grasīdamies kaut ko teikt, taču es to nepieļāvu.

—   Tad, lūk! Dodu tieši stundu laika, lai jūs atbrīvotu Villiju Parksu un aizvestu viņu uz mājām. Citādi, es kā skaldīt noskaldīju, — es zvanīšu štata prokuroram, un viņš personiski pārņems šo lietu. Skaidrs? Citas iespējas nav, vispār nekādas. Jūs viņu laižat vaļā — un cauri.

Priekš kruķa viņš bija tāds pašķidrs. Lūpa viņam raustījās no bailēm.

Es atstūmu cepuri pakausī un izgāju ārā. Mans vāģis stāvēja tieši pretī. Es sēdos pie stūres un piedevu gāzi. Velns, kā viņi mani bija nokaitinājuši!

Villijs Parkss, mīļpuisītis, bija sīks blēdis, kas izlēmis pamest zagļu gaitas. Un tā vietā, lai atbalstītu, viņu par katru nieku grābj ciet un sit laukā smadzenes. Viņš pat bija nomācījies trīs semestrus kādā Hudzonas koledžā, un pēc tam viņam nemaz vairs nekārojās piedalīties pasākumos, kas liktu atlikt mācības varbūt pat līdz mūža galam. Pa ausu galam es biju dzirdējis, ka viņš izlūdzies no Rūdolfa Jorka šofera vietu, kur arī strādāja līdz tam brīdim, kamēr bosam nolaupīja ģeniālo dēliņu.

Es nogriezos no šosejas, pret vējstiklu sāka triekties lietus lāses. Lukturu gaisma izrāva no tumsas platā ceļa nogriezni līdz pat Jorka namam.

Visi logi bija spoži apgaismoti, it kā šeit baidītos no kādiem nešķīsteņiem, kas slēpjas tumsā.

Tas bija liels nams, bagātības un arhitekta meistarības radīts. Taču, neraugoties uz lielmanīgo fasādi un dzelzs vārtiem, kāds bija ielavījies iekšā, sagrābis puisēnu un aizlaidies. Bet zēns bija ideāls nolaupīšanas objekts — tēvam viņš bija nevis vienkārši dēls, bet arī četrpadsmit gadus ilga eksperimenta rezultāts.

Esmu gatavs derēt, ka tētiņš būs ar mieru šķirties no daudziem saviem miljoniem, lai tikai redzētu viņu dzīvu un veselu.

Parādes durvis atvēra sapucēts sulainis, viens no tiem, kas noteikti noskaitīs līdz piecdesmit, pirms kaut ko padarīs. Starp citu, viņš tomēr atļāva man ieiet iekšā.

—    Es esmu Maiks Hammers, — es teicu, sniegdams savu vizītkarti. — Gribu redzēt jūsu saimnieku.

Sulainis uzmeta paviršu skatienu kartona gabaliņam.

—   Man ļoti žēl, ser, taču misters Jorks nav vesels.

Iebāzis mutē cigareti un aizsmēķējis, es noskandināju:

—   Sakiet viņam, ka esmu atnācis viņa paša lietā, un viņš tūlīt pat izveseļosies.

Viņš noskatīja mani tā, it kā es tepat uz vietas būtu pieprasījis izpirkumu. Mani daudzkārt ir noturējuši par kādu citu, taču par bērnu nolaupītāju uzskatīja pirmoreiz. Beidzot viņš nopūtās un pamāja ar roku, lai es sekoju.

Vai jums ir gadījies iztraucēt kaķu baru brīdī, kad tie gatavojas plūkties; noraudzīties, kā tic, spalvu sacēluši, samieguši naidā zibošās acis, novērtē svešinieku, kas uzdrošinājies izjaukt viņu kautiņu; saprast viņu kopīgo izjūtu — naidu un bailes? Tā mani sagaidīja šie cilvēki — ieilgusi naida scēna. Es viņus saskaitīju — tieši ducis — un novērtēju kā slaistu baru, kas bez jebkāda labuma un jēgas vazājas pa pasauli.

Rūdolfs Jorks, sēdēdams krēslā, neizteiksmīgu seju raudzījās uz tukšo kamīnu.

Avīžu fotogrāfijās viņš izskatījās solīds vīrs, bet tagad šķila mazs un noguris. Sulainis pasniedza viņam manu vizītkarti. Viņš paņēma, nepūlēdamies pat pārlaist tai skatienu. Sulainis paziņoja:

—    Misters Hammcrs, ser. Viņš… viņš sakarā ar misteru Rastonu, ser.

Rūdolfs Jorks pagrieza galvu, paskatījās uz mani un lēnām piecēlās. Viņa rokas mazliet drebēja.

—  Viņš ir pie jums?

No dīvāna pieleca kājās divi puiši, kurus varētu pat saukt par skaistuļiem, ja viņu sejas nebūtu izbalinājusi pastāvīgā nīkšana naktsklubos.

Viens sažņaudza dūres, otrs ar troksni nolika viskija glāzi uz kafijas galdiņa. Abi reizē viņi nāca man virsū.

Uz mirkli es pagriezos, lai viņi ieraudzītu manu sejas izteiksmi, un izrādījās, ka ar to pietiek. Abi nobremzēja ārpus manas dūres sniedzamības zonas.

—   Nē, — es atbildēju Rūdolfam Jorkam.

—   Ko tad jūs vēlaties?

—  Apskatiet manu vizītkarti.

Viņš lēni nolasīja skaļā balsī:

—   Maiks Hammers, privātdetektīvs. — Un sažmiedza vizītkarti dūrē.

Saviebtu seju, sakostiem zobiem, viņš palūkojās uz kalpotāju, izdvesa nedzirdamu vārdu, pēc kura tas momentā pazuda, un atkal griezās pie manis.

—  Kā jūs uzzinājāt?

Lai kāds bagātnieks, zinātnieks un svarīga persona bija šis tips, man viņš nepatika. Es izpūtu dūmus uz viņa pusi un atbildēju:

—   Bez grūtībām. Man piezvanīja.

Viņš iebelza ar dūri pa otras rokas plaukstu.

—  Es nevēlos, lai iejauktos policija! Tā ir mana personīgā darīšana!

—   Lēnāk, dok. Es neesmu policija. Taču ja jūs mani patrieksiet, es iemuldēšu par visu kādā avīžclē, un tad gan jums nepaliks ne velna no personiskās dzīves.

—  Ko jūs pārstāvat? — aukstā balsī viņš uzdeva jaunu jautājumu.

—  Jūsu šoferi — Villiju Parksu.

—  Un tad?

—   Es gribētu zināt, kāpēc jūs norādījāt uz viņu, kad uzzinājāt, ka jūsu zēns pazudis? Es gribētu zināt, kāpēc jūs ļāvāt viņiem izklapēt Villiju kā jēlu gaļu pat bez formālas apsūdzības un kāpēc jūs taisāt no tā visa noslēpumu? Būs labāk, ja jūs skaidri atbildēsiet man tūlīt uz vietas. Un skaļāk, velns parāvis!

Kāds mani saķēra aiz pleca, pagrieza un iegāza pa seju. Manā priekšā stāvēja abi kucēni. Viens no viņiem ievaukšķējās:

—   Kā jūs uzdrošināties tā runāt ar tēvoci?

Viņš vēl nebija beidzis, kad es atvēzējies no visa spēka bliezu viņam pa zobiem ar plaukstas mugurpusi. Tad manā žaketē ieķērās otrais. Viņš saņēma asu sitienu pa ribām, salocījās uz pusēm, bet es viņu iztaisnoju ar nākošo pliķi. Sagrābu viņu aiz kaklasaites un uztinu to uz rokas, līdz kamēr viņa fizionomija pārklājās ar zilu toni. Tad es noknikšķināju pirkstu galus pār viņa ar viskiju piesūcinātajiem vaigiem un atgrūdu. Viņš nogāzās uz grīdas, īdēdams un slēpdams seju ar plaukstām.

Vērsdamies pie visas bandas, es pasludināju:

— Ja vēl kādam ir līdzīgi nodomi, lai tas apgādājas ar kaut ko nopietnāku par viskija glāzi.

Jorks saguma un iekrampējās krēsla rokturos. Viņam neklājās viegli, taču es biju redzējis, par ko tika padarīts Villijs, un nejutu ne mazākā žēluma.

Ielidinājis smēķa galu kamīnā, es iesēdos pretējā krēslā. Viņu nenācās ilgi mudināt.

—   No rīta Rastonu gultā neatrada, — viņš iesāka. — Mēs pārmeklējām māju un dārzu, bet neatradām nekādas pēdas. Iespējams, ka es zaudēju galvu. Man ienāca prātā, ka pie manis strādā bijušais kriminālists. Es nekavējoties piezvanīju uz policiju un paziņoju par notikušo. Viņi aizveda Parksu līdz. Man |oti žēl.

—  Cik jūs viņiem samaksājāt par klusēšanu? — es jautāju, skatīdamies viņam tieši acīs.

Viņš paraustīja plecus.

—   Neko. Tiesa, es apsolīju atlīdzību, ja viņi spēs atrast Rastonu.

—   Lieliski! Tā jau es domāju! Jums ir mazāk smadzeņu nekā mušai. — Dzirdot tādu paziņojumu; viņa acis iepletās. — Sie vietējie — viņi jau nemaz nav īsti kruķi. Protams, viņi turēs mēli aiz zobiem, kuram gan patiktu dalīties naudā, ko var saņemt no jums?

Man gribējās viņam gāzt.

—    Un pavisam muļķīgi bija uzrīdīt viņus Villijam! Ar trijām sodāmībām neviens nemēģinātu riskēt ar galvu tamlīdzīgā pasākumā! Velns parāvis, es drīzāk būtu paskatījies Dilvīkam pašam uz pirkstiem!

Jorks saķēra galvu ar plaukstām un, klusi stenēdams, sašūpojās. Beidzot viņš pacēla skatu uz mani.

—    Ko tagad darit, Hammera kungs? Ko mēs varam iesākt?

Es pašūpoju galvu.

—   Bet vajag taču kaut ko darit. Esmu zaudējis Rastonu. Viņš ir tik jūtīgs zēns. Es… es baidos.

—  Es šeit pārstāvu Villiju Parksu, Jorka kungs. Un es pieprasu, lai jūs atjaunojat viņu darbā, pretējā gadījumā es zvanīšu vissliktākās slavas avīzei.

—   Labi, taču šobrīd tam nav nekādas nozīmes.

Es uzliku cepuri un piecēlos. Viņš ātri ieteicās:

—    Bet jūs, Hammera kungs, vai jūs nevarētu man palīdzēt?

—   Varbūt.

Viņš pieķērās izstieptajam salmiņam kā slīcējs.

—   Jūs esat ar mieru! Man nepieciešams cilvēks, kas visu glabās… glabās noslēpumā.

—   Nāksies pavērt maku.

—   Cik?

—   Cik jūs piedāvājāt Dilvīkam?

—   Desmit tūkstošus.

Es iesvilpos.

—   Sarunāts — desmit taukšķi plus izdevumi.

Atvieglojums izplūda pār viņa seju kā saules gaisma. Tiesa,

cena bija augsta, taču viņš pat aci nepamirkšķināja.

Viņš pārāk ilgi bija nesis sevī šo smago nastu un priecājās, ka var to uzkraut citam. Bet izrādījās, ka viņš vēl nav pateicis visu.

—  Ar jums nav viegli kaulēties, Hammera kungs, un manā stāvoklī nav citas izejas, kā piekrist. Tomēr es vēlētos noskaidrot, cik prasmīgs detektīvs jūs esat?

Viņš to izšāva sausā, lietišķā tonī, un es atbildēju tieši tāpat. Mana atbilde lika viņam satrūkties, jo es pateicu sekojošo:

—    Klausieties, Jork, es esmu piebeidzis ne mazums ļautiņu. Piemēram, diviem es sašķaidīju smadzenes tieši uz ielas. Citreiz es parādīju sešiem simtiem naktskluba apmeklētāju, ko vakariņās apēdis kāds nelietis, kas vēlējās mani nokniebt, — es uzšķērdu viņu ar galda nazi. Bet es to visu atceros tāpēc, ka šīs atmiņas ir tik sūdigas. Es neieredzu tos smerdeļus, kas pārvērš mūsu sabiedrību par izsmiekla objektu, tā neieredzu, ka varu nogalināt bez mazākajiem sirdsapziņas pārmetumiem. Avīzes mani lamā, bet man nospļauties. Kad es nogalinu, es rīkojos pēc likuma. Tiesneši apgalvo, ka es pārāk steidzoties nospiest gaili, tomēr nespēj atņemt man licenci, jo vienmēr rīkojos pareizi. Es ātri orientējos un vēl ātrāk šauju. Kaut ari uz mani bieži vien šauj, esmu tomēr vēl dzīvs. Lūk, tāds detektīvs es esmu.

Pusminūti viņš stāvēja, ieurbies manī ar šausmu pilnām acīm. Arī neviens cits istabā neizdvesa ne skaņu. Bieži es lādas runas nesaku, taču, kad tomēr saku, acīmredzot izdodas pārliecinoši.

Abi ņergas, kas bija dabūjuši pa ādu, izskatījās tādi, it kā viņus tikai brīnums būtu izglābis no čūskas kodiena. Jorks atguvās pirmais.

—   Šķiet, ka jūs gribēsiet apskatīt zēna istabu?

—   Nē.

—   Kāpēc? Es domāju…

—  Zēns ir pazudis. Ar šo faktu pietiek. Nav nekādas jēgas krāmēties ar lietišķajiem pierādījumiem. Man ir jānoskaidro nozieguma motīvi un cilvēki, kas iesaistīti lietā.

—   Bet motīvs…

—    Labāk sāksim no sākuma. — Es norādīju Jorkam uz krēslu, viņš apsēdās. — Kad jūs atklājāt, ka zēns ir pazudis?

—    No rīta. Astoņos no rīta Malkomas jaunkundze, mūsu guvernante, kā parasti ienāca viņa istabā. Gultā zēna nebija. Viņa to pameklēja citās telpās, tad ziņoja man, ka nevar nekur atrast. Ar dārznieka un Parksa palīdzību mēs pārmeklējām visu namu, bet viņa nekur nebija.

—   Skaidrs. Bet vārtu sargs?

—   Henrijs neko nav manījis.

—   Pēc tam jūs acīmredzot zvanījāt policijai?

Viņš piekrītoši pamāja.

—   Bet kāpēc jūs nospriedāt, ka zēns ir nolaupīts?

—   Kāpēc?.. Kā gan vēl citādi lai izskaidro viņa prombūtni?

Es paliecos uz priekšu.

—    Ja var ticēt visam, ko es esmu lasījis par jūsu dēlu, Jorka kungs, tad viņš ir visneparastākais radījums šaipus paradīzes. Vai gan tas nav dabiski — gaidīt, ka ģēnijs rīkosies nelīdzsvaroti? ,

Viņš saspieda krēsla rokturus tik stipri, ka rokām pietūka vēnas.

— Ja jūs runājat par zēna psihisko līdzsvaru, tad kļūdāties. Esmu ne tikai viņa tēvs, bet arī ārsts.

Viņš nepieļāva ne mazākās šaubas par zēnu, kura prātu bija slīpējis tik rūpīgi.

—   Labi. Aprakstiet viņu.

—  Viņam ir četrpadsmit gadu. Pēc izskata viņš absolūti ne ar ko neatšķiras no citiem puikām. Augums — piecas pēdas un viena colla, gaišbrūni mati, sārta sejas krāsa. Sver astoņdesmit divas mārciņas. Brūnas acis. Pieres augšdaļā, kreisajā pusē grūti pamanāma rētiņa — mazs būdams, viņš neveiksmīgi krita.

—   Fotogrāfija ir?

Viņš iebāza roku žaketes kabatā un izvilka attēlu. Es to paņēmu.

Zēns stāvēja pagalmā, aizlicis roku aiz muguras, tipiskā nepieauguša puišeļa pozā. Starp citu, puika bija skaists. Vieglais smaids liecināja, ka viņš ir kautrīgs. Viņš bija šortos un melnā svīterī.

Aizmugurē bija redzams spaniels.

—   Es to paturēšu, ja neiebilstat.

Jorks atmeta ar roku.

—   Ir arī citas, ja vajadzīgs.

Iebāzis kabatā fotogrāfiju, es aismēķēju jaunu cigareti.

—   Kas dzīvo mājā? Kas kur guļ? Uzskaitiet kalpotājus un tos, kas jūs apciemojuši pēdējā laikā, — draugus, šķietamus draugus… Nu, jūs jau saprotat?

—    Pagaidiet, tūlīt. — Noklepojies viņš sāka uzskaitīt: — Bez manis šeit dzīvo Parkss un Henrijs, divi pavāri, divas istabenes un Hārvijs. Grcindžas jaunkundze strādā par asistenti laboratorijā, bet dzīvo pilsētā. Draugu man tagad palicis pavisam maz, kopš esmu pametis pasniedzēja darbu universitātē. Ienaidniekus nevaru atcerēties nekādus. Turklāt, manuprāt, pēdējo nedēļu laikā pa vārtiem nav ienācis neviens svešinieks, izņemot preču piegādātājus no pilsētas. Vēl, protams, viņi — viņš norādīja uz klātesošajiem istabā, — mani radinieki, viņi atbrauc un aizbrauc nemitīgi.

—  Jūs esat bagāts?

Tas bija lieks jautājums, taču man vajadzēja to uzdot.

Jorks ātri palūkojās visapkārt, un viņa sejā pazibēja riebuma grimase.

—  Jā, taču pagaidām pie labas veselības.

—   Un tas nav īpaši veiksmīgi priekš viņiem.

Ja šie slamsti noklausījās, lai patrako.

—   Kalpone guļ ziemeļu spārnā. Malkomas jaunkundzes istaba ir savienota ar Rastona istabu. Es pats aizņemu guļamistabu, kas reizē ir arī kabinets, mājas priekšpusē. —Pēc neilgas pauzes viņš turpināja: — Ne ar vienu personu vai organizāciju es nesadarbojos. Mana darba būtība ir tāda, ka es cenšos dot savam dēlam tādas domāšanas spējas, kas daudzkārt pārsniedz parastās. Jums viņš var likties ģēnijs, taču man viņš ir cilvēks, kas pilnībā izmanto sava prāta potences. Protams, manas metodes ir noslēpums, to zina tikai Grcindžas jaunkundze, bet viņai es pilnīgi uzticos. Kopš tā laika, kad mana nabaga sieva dzemdībās nomira, viņa man visādi palīdz. Tas arī viss.

—  Jā, laikam.

—   Vai drīkstu painteresēties, kā jūs domājat rīkoties?

—   Protams. Es nekustēšos ne no vietas, kamēr nolaupītāji nepieteiksies.

—   Ja es pareizi sapratu, vēstules jums vēl nav sūtītas?

—   Nē.

—   Tātad viņi vēlas redzēt, kā jūs rīkosieties. Ja izsauksiet kruķus, situācija sarežģīsies. Mazliet nogaidiet, un viņi paši uzņems ar jums sakarus. Tad sāksies mans darbs… Proti, ja viņu tiešām ir nolaupījuši.

Jorks saknieba lūpas un uzmeta man negantu skatienu.

—  Jūs neticat, ka mans dēls ir nolaupīts?

—   Es nezinu, kā viss ir norisinājies. Varēja notikt visādi. Precīzāk varēšu teikt, kad ieraudzīšu vēstuli ar izpirkuma prasību.

Jorks nepaguva neko atbildēt, jo parādījās pils sulainis un fifiga rudmataina skaistule. Viņi no abām pusēm balstīja ļenganu asiņainu stāvu.

—   Tas ir Parkss, ser. Mēs ar Malkomas jaunkundzi atradām viņu aiz durvīm.

Es pieskrēju klāt. Jorks noelsās un aizsūtīja sulaini pēc karsta ūdens un marles saitēm. Dežūrējošais seržants bija izdarījis visu tā, kā es biju licis, norunātā stunda pat nebija vēl beigusies, taču es vienalga izlēmu, ka viņi par to samaksās ar savām asinīm. Es aiznesu Villiju pie krēsla un uzmanīgi nosēdināju.

Kad atgriezās sulainis, es pagāju malā, dodams Jorkam iespēju darboties. Un man radās izdevība aplūkot sīkāk šo Malkomas jaunkundzi, kā viņu šeit dēvēja — no skaistajām kājiņām līdz pat glītajam ģīmītim.

Es viņu pazinu kā Roksiju Kautleri. Pirms dažiem gadiem viņa bija striptīza dejotāja un strādāja kādai miesas tirgoņu organizācijai Nu jorkā un Maiami.

Roksija ar Holivudas kinodīvas pašpārliecinātību izlikās, ka mani nepazīst.

Atbildot uz manu neizpratnes pilno skatienu, viņa tikai aicinoši nozibsnīja actiņas, vienlaikus saglabādama nepieejamības izteiksmi.

Tajā brīdī Villijs vārgi ievaidējās, atjēdzās un mēģināja picceltics. Jorks uzlika roku viņam uz pleca un piespieda palikt krēslā.

—    Izturieties mierīgi, — viņš pavēlēja profesionāli stigrā balsī.

—    Mana seja… — Villija acis pārgriezās. — Kas noticis ar manu seju?

Es nometos ceļos un apgriezu otrādi auksto kompresi uz viņa pieres.

Viņa acis iemirdzējās, kad viņš mani pazina.

—   Sveiks, Maik. Kas ar mani notika?

—   Sveiks, Villij. Tevi krietni apstrādājuši. Kā tu jūties, veco zēn?

—   Draņķīgi. Tas izdzimtenis… Ja es būtu mazliet lielāks…

Velns, nu kāpēc es neesmu tāds milzenis kā tu?

—   Zini, mazais, es pacienāju viņu ar to pašu. —Es viegli ( uzsitu Villijam pa plecu. — Tagad viņš ilgi nevarēs uzmākties

bābām.

—   Vareni! Tāpēc man uz beigām likās, ka apkārt norisinās kaut kas brīnumains, paldies, Maik.

—   Ahā.

—   Bet ja nu… viņi atkal atnāk? Es… Maik, es otrreiz neko tādu neizturēšu. Es pateikšu visu, ko viņi gribēs. Es neizturēšu, nē, tikai ne to!

—   Neuztraucies, es būšu tuvumā.

Viņš centās pasmaidīt un saspieda manu roku.

—   Vai tiesa?

—   Es tagad strādāju pie tava bosa.

—   Hammcra kungs, — Jorks deva man zīmi. Es pienācu. — Es iedevu viņam nomierinošas zāles, viņam nepieciešams aizmigt. Vai jūs varēsiet aiznest viņu uz istabu? Malkomas jaunkundze parādīs ceļu.

—   Protams, — es pamāju. — Un pēc tam, ja neiebilstat, es vēlētos apstaigāt māju un iztaujāt kalpotājus.

—   Pats par sevi saprotams. Māja ir jūsu rīcībā.

Villijs atslēdzās. Es pacēlu viņu uz rokām. Jā, viņam klājies grūti.

Malkomas jaunkundze deva man zīmi, lai sekoju viņai, un veda caur arku istabas galā. Izgājuši cauri bibliotēkai, studijai un medību trofeju zālei, mēs nokļuvām virtuvē. Durvis no nišas bufetes istabā veda uz Villija kambari.

Cik vien uzmanīgi spēju, es noliku viņu gultā un apsedzu ar segu.

—  Viss kārtībā, Roksij, tagad varam ari sasveicināties.

—  Sveiks, Maik.

—  Tu esi nomainījusi izkārtni? Tu slēpies?

—   Nekā tamlīdzīga. Izkārtne, kā tu to nosauci, ir mans īstais vārds.

—  Tiešām? Tu pameti estrādi, lai mainītu autiņus?

—  Man nepatīk tavs tonis, Maik. Vai nu apmaini plati, vai ej pie visiem velniem!

Tas bija kaut kas jauns. Tai Roksijai, kuru es pazinu agrāk, nebūtu pieticis drosmes aizstāvēt savu lepnumu. Starp citu, iespējams, ka tagad viņai bija tiesības uz to.

—   Labi, bērniņ, neuz.skrūvējics. Man taču vajadzēja izrādīt kaut cik ieinteresētības, vai ne? Ne jau bieži iznāk satikt cilvēku, kas tik krasi mainījis profesiju. Vecais zina par tavu pagātni?

—   Netēlo muļķi. Viņš mani patrieks, ja uzzinās.

—  Man arī tā likās. Kāds vējš tevi te atpūtis?

—    Kad man galu galā kļuva skaidrs, ka lielpilsētā cs ātri vien nojukšu, es devos uz aģentūru un piereģistrējos kā profesionāla aukle. Es taču tāda ari biju, kamēr mani pierunāja purināt pupus par divsimt dolāriem nedēļā. Pēc trim dienām Jorks mani salīga. Tas notika pirms diviem gadiem. Kas vēl tevi interesē?

Es viņai uzsmaidīju.

—   Tātad tevi neiepriecina mūsu brīnišķīgā satikšanās?

—   Vai es drīkstu iet?

Es izslēdzu smaidu.

—   Roksij, kur mēs varētu parunāties?

—   Es vairs nespēlēju šādas spēlītes, Maik.

—   Nomierinies, labi? Tikai parunāt — šobrīd tu nerosini manī nepieklājīgas vēlmes.

Pāris sekundes viņa uzmanīgi vērās manī, tad, nolēmusi, ka cs nejokoju, atsaucās:

—    Manā istabā. Tur mums neviens netraucēs. Taču mēs tikai runāsim.

—   Sapratu. Ejam.

Mēs izgājām vestibilā, uzkāpām pa kāpnēm, kas kāpņu laukumiņā pagriezās pa kresi, un Roksija atvēra manā priekšā durvis.

—   Šeit, — viņa izmeta.

Kamēr es izvēlējos ērtāku krēslu, viņa ieslēdza galda lampu un pastiepa man zelta etviju ar cigaretēm, acīmredzami gatavotām pēc speciāla pasūtījuma.

Es vienu paņēmu un aizsmēķēju.

—  Tava ligzdiņa ir tīri tā nekas.

—  Jorka kungs cenšas apgādāt mani ar visu to labāko. Par ko īsti mēs runāsim?

Viņa gribēja vēlreiz atgādināt, ka es biju solījis nelīst zem brunčiem.

—   Par zēnu. Kāds viņš ir?

Roksija atplauka, un bargā sejas izteiksme pazuda. Tā kļuva gandrīz mātišķa.

—   Viņš ir brīnišķīgs zēns.

—  Tev viņš patīk?

— Tev, Maik, viņš arī būlu palicis, — viņa uz mirkli apklusa, — tu liešām domā, ka viņš ir nolaupīts?

—   Nezinu. Tāpēc jau cs gribu kaut ko uzzināt par viņu. Es devu mājienu, ka viņš varēja nojūgties, taču vecais man gandrīz vai galvu norāva. Bet kāda velna pēc?! Tā nemaz nav muļķīga doma. Ja reiz viņš ir ģēnijs, tas vien jau automātiski nošķir viņu no parastiem cilvēkiem. Kā tev liekas?

Viņa pārvilka roku pār pieri.

— Rastons, vismaz līdz šim, uzvedās absolūti normāli. Viņš nebūtu bēdzis bez iemesla.

—   Kāpēc?

—   Viņš ir prātīgs zēns. Viņš visus mīl, ar visu ir apmierināts. Viņš bija ļoti jautrs visu to laiku, kamēr cs viņu pazīstu.

—   Jā… Bet kā ar audzināšanu? Kā viņš kļuva par ģēniju?

—   Par to tev būs jājautā Jorka kungam.

Es nospiedu smēķa galu pclnulraukā.

—  Blēņas! Vai gan iespējams radīt ģēniju? Par tādu ir jāpiedzimst. Tu pavadi ar viņu gandrīz visu savu laiku, nu pasaki: vai viņš tiešām ir tāds brīnums?

—  Viņa ģenialitāte izpaužas nevis plašās zināšanās, bet gan spējā mācīties. Viņš apguva vijoļspēli nedēļas laikā, un no pirmdienas pienāca kārta klavierēm. Ak, cs saprotu, tev liekas neticami, taču tā ir tīra patiesība. Pat mūzikas kritiķi atzina, ka Rastons ir virtuozs. Reiz viņš ieinteresējās par astronomiju. Dažas dienas viņš lasīja grāmatas, bet, kad mēs ar Jorku aizvedām viņu uz observatoriju, viņš satrieca speciālistus ar savām zināšanām. Turklāt viņš dara brīnumus matemātikā. Nepilnas minūtes laikā izvelk kuba sakni no sešzīmju skaitļiem līdz trešajai zīmei aiz komata. Kas tad vēl? Nav tādas sfēras, kurā viņš neizceltos. Viņš vienā mirklī aptver būtību un piecās minūtēs iemācās to, ko mums ar tevi vajadzētu kalt gadiem ilgi. Lūk, tāds ir mūsu ģēnijs, Maik. Taču visā pārējā viņš ir tāds pats kā citi puišeļi.

—   Vecais apgalvo to pašu.

—   Viņš nemelo. Rastonam patīk rotaļlietas. Viņam ir zirgi, velosipēds, slidas un ragaviņas. Mēs bieži klīstam pa dārzu un sarunājamies. Viņš varētu gari un plaši spriest par kodolfiziku, tomēr visdrīzāk uzsāks sarunu par futbolu.

Es izmakšķerēju vēl vienu cigareti no zelta šķirstiņa un uzrāvu sērkociņu.

—  Tas ir skaidrs. Var jau būt, ka viņš patiešām nav jucis. Labāk ieskatīsimies viņa istabā.

Roksija pamāja un piecēlās. Istabas galā viņa atvēra kādas durvis.

—   Šeit.

Kad viņa ieslēdza gaismu, es iegāju iekšā. Nezinu, ko gan es biju cerējis ieraudzīt, taču acīmredzot ne to, ko ieraudzīju. Pie sienas karājās vimpeļi.

Uz kumodes aiz spoguļa stikla ietvaros rēgojās fotogrāfijas. Apģērba gabali bija izmētāti pa krēsliem tipiski zēniskā nekārtībā.

Stūrī atradās gulta. Sega bija nospārdīta kājgalī, spilvenā saglabājies galvas nospiedums. Ja puiku aizveduši ar varu, viņam varēja just līdz — nakts nebūt nebija piemērota pastaigai pidžamā, jo vairāk tāpēc, ka jaka bija palikusi uz gultas malas.

Es mēģināju atvērt logu. Rāmis padevās viegli, kaut gan, spriežot pēc putekļu kārtas uz ārējās apmales, tas ilgu laiku nebija vērts vaļā.

—   Naktī tu viņu ieslēdz? — es pajautāju Roksijai.

Viņa noliedzoši papurināja galvu.

—   Nē, kādēļ gan?

—   Vai tu ievēroji kādas pēdas zem loga?

—   Pat ja tādas bija, vispārējā juceklī tās būs samīdītas.

Es lēnām sūcu cigareti, cenzdamies iegaumēt detaļas. No

malas viss likās samērā vienkārši, bet kā bija patiesībā?

—   Bērniņ, kas tā par bandu tur lejā?

—  Galvenokārt rada gabali.

—  Tu viņus pa/īsti?

Roksija pamāja.

— Cik vien atceros, viņi vienmēr šeit grozās, tā vien gaida, kad ar viņu kaut kas notiks.

—   Viņš to saprot?

—  Jā. Taču viņam, šķiet, viss vienalga. Pierasta lieta.

—  Liekas, ka viņiem nāksies ilgi gaidīt. Jorks man teica, ka ar veselību viņam viss ir kartībā.

Roksija dīvaini paskatījās uz mani un nolaida acis. Es ļāvu viņai īsu brīdi paklusēt, tad liku priekšā:

—   Klāj vaļā, dārgumiņ.

—   Ko tad?

—  To, ko nupat gandrīz vai pateici.

Viņa svārstījās diezgan ilgi.

—  Tikai starp mums, Maik. Ja Jorka kungs uzzinās, kas par to izpļāpājies, es zaudēšu vietu. Tu apsoli?

—  Apsolu.

—   Es biju šeit nodzīvojusi divas nedēļas, kad nejauši noklausījos Jorka kunga sarunu ar ārstu pēc apskates. Acīmredzot Jorka kungs saprata, ka ir noticis kaut kas nopietns, taču gribēja gūt apstiprinājumu. Viņš bija strādājis savā laboratorijā ar kādu aparātu un bija saņēmis lielu radioaktīvā apstarojuma devu. Protams, viņam nebija nopietnu apdegumu, taču slimība lēnām grauza viņu veselus divus gadus, un, ņemot vērā viņa vecumu, var sagaidīt, ka jebkura nervu pārslodze vai fizisks sasprindzinājums izrādīsies pārmērīgs.

—  Lieliski! — es nenoturējos. — Vai tu apjēdz, pēc kā te ož, Roksij?

Viņa pamāja.

—  Kāds būs par to uzošņājis un tagad satriecis vecīti, cerībā, ka Jorks pēc šitā kreņķa atdos galus. Veikli nostrādāts. Visīstākā netiešā slepkavība.

—   Iznāk tā, ka vainīgs mantinieks?

—    Lieku galvu ķīlā, ka pat otrās Šķiras mantiniekiem atiiiiis tik daudz, ka būs jēga nogalināt. Jorkam pietiks priekš vidiem.

—   Pastāv arī citas varbūtības.

—    Tu jau paguvi pārdomāt šo lietu, vai ne? — Es mīļi uzsmaidīju viņai, taču bez jebkāda apslēpta mājiena, gluži vienkārši gribējās Roksiju paķircināt. — Piemēram, kāds no radiniekiem atrod puiku un kļūst par vecīša mīluli. Vai arī tā: pietiek atstumt galveno mantinieku, lai pavirzītos sarakstā uz augšu. Jā, variantu ir kaudzēm, bet neviens no tiem man nepatīk.

—   Varbūt tā tomēr ir parasta nolaupīšana?

—    Pat ļoti var būt. Drīz vien zināsim precīzāk. — Es atvēru durvis un, uz sliekšņa stāvēdams, teicu pār plecu: — Ar labu nakti, Roksij.

—   Paliec sveiks, Maik.

Jorks sēdēja pie kamīna, dziļi iegrimis bēdīgās domās. Man būtu bijis vieglāk, ja viņš tramīgi mētātos pa istabu. Es iekritu blakusstāvošā krēslā.

—   Kur cs gulēšu?

Viņš lēnām pagrieza galvu.

—   Viesu istabā. Es pasaukšu Hārviju.

—   Nav vērts, es pats viņu atradīšu.

Dažas minūtes mēs sēdējām klusēdami. Tad Jorks sāka bungot ar pirkstiem pa krēsla rokturi un pajautāja:

—    Kā jūs domājat, kad viņi tagad izvirzīs savus noteikumus?

—   Grūti teikt. Pēc kādām divām trijām dienām.

—   Bet viena diena jau pagājusi.

—  Tātad rīt vai parīt.

—   Varbūt ir vērts piezvanīt uz policiju?

—   Un tad, ja viņi puiku sameklēs, jums nāksies viņu apbērēt. Šie tipi, viņi nav īsti kruķi, savas vietas viņi dabūjuši caur pazīšanos no politikāņiem. Viņi nespēj atrast paši savu pakaļu.

Viņš uzsita ar dūri pa rokturi. Pirmo reizi viņš klaji izpauda savu mokpilno nemieru.

—   Nolādēts! Es nevaru tā vienkārši sēdēt! Gaidīt, gaidīt… varbūt viņa vairs nav starp dzīvajiem!

—   Man tā neliekas. Viena lieta ir nolaupīšana, pavisam kas cits — bērna slepkavība. Vai jūs nestādītu mani priekšā klātesošajiem?

—   Labi.

Pirmie izrādījās abi „gladiatori“. Viņi sēdēja uz dīvāniņa, cenzdamies neizrādīt, ka viņiem niez dūres. Abiem spīdēja sarkani plankumi uz vaigiem.

Iepazīstināšana notika bez īpašām ceremonijām — Jorks norādīja uz viņiem ar pirkstu un izmeta:

—   Mani brāļadēli: Artūrs un Viljams Grehemi.

Mēs devāmies tālāk.

—   Mana brāļameita: Elisa Nikolsa.

Elisa bija gara auguma un droši vien jau bija nosvinējusi savu trīsdesmito dzimšanas dienu, taču bija to sagaidījusi ar svaigu seju un miesu, gluži kā ziedoša neaizmirstulīte. Tērps nespēja viņu noslēpt, drīzāk tas viņu tikai piesedza. Dažām sievietēm āda ir tikai āda un nekas vairāk, citām turpretī — uzaicinājums nobaudīt.

Viņa pārlaida man skatienu no galvas līdz kājām, kā ar otas vilcienu, un ar smaidu parādīja to, ko vairākums meiteņu no Ievas laikiem izsaka dažādos veidos, cenzdamās tikai neizskatīties pārāk pieejamas.

Es atbildēju viņai ar to pašu. Es arī protu spēlēt šo aizraujošo spēli.

Nākošie bija Jorka māsa un viņas vīrs. Pusmūža sieviete atgādināja vienu no tām matronām, kurām patīk uzņemt svarīgas personas un aplūkot publiku caur lorneti.

Viņas vīrs piederēja pie parastās tieši tādu personu vīru sugas. Viņš bija neliela auguma, un pelēkā uzvalka žakete lāga negribēja iet ciet pa ekvatora līniju. Iespējams, ka reiz viņam bija bijuši arī mati, taču tagad par tiem varēja tikai minēt.

Viens no viņa apkaklītes stūrīšiem bija izspraucies ārā un karājās kā nenoplūkta ziedlapiņa.

—    Marta Genta un Ričards, — Jorks viņus stādīja priekšā.

Ričards grasījās stiepi roku, bet vecene viņu steigšus atrāva atpakaļ un mēģināja mani sastindzināt ar skatienu. Neko nepanākusi, viņa teica savam brālim:

—   Nudien, Rūdolf, diezin vai ir vērts mūs iepazīstināt ar tādu… ar šo personu.

Jorks jautājoši pablenza uz mani.

—    Marta, Hammera kungs to uzskata par absolūti nepieciešamu.

—   Es nesaprotu, kāpēc tu negriezies pie policijas.

Es veltīju viņai visizmeklētāko no saviem smīniem un sacīju:

—    Bet es, Gentas kundze, nesaprotu, kāpēc jūs klāstiet mums savu viedokli, ja jums to neviens nav prasījis.

Es nospriedu, ka viņas vīrs tūlīt pārsprāgs, cenzdamies neizplūst platā smaidā. Marta kļuva zila un augstmanīgi gāja prom.

Jorks paskatījās uz mani kritiski, bet atzinīgi.

Pie mums pienāca gadus divdesmit vecs puisis. Viņš bija mantojis Gentu vaibstus, bet tikai pa mātes līniju. No viņa kabatas rēgojās pīpe, bet uz deguna karājās brilles ar bieziem stikliem.

Meitene, kas stāvēja viņam blakus, nelīdzinājās nevienam, taču viņa apskāva Ričardu, un es nospriedu, ka viņa ir to meita. Biju uzminējis. Viņu sauca Roda. Viņa bija draudzīgi noskaņota.

Puisis izrādījās Ričards jaunākais. Viņš sarauca uzacis un noraidoši aplūkoja mani pāri acenēm, tad pakāpās sānis un izmeta nicīgu ,,hm“. Tādu kā viņš jebkurš vieglākais grūdiens spēja pārsviest pār līniju, kas šķir vīrieti no pēdiņa.

Kad visi bija stādīti priekšā, es aizvedu Jorku stūrī, kur citi nevarēja mūs dzirdēt.

—  Būs labāk, ja jūs turēsiet visu šo kompāniju vienkopus, kamēr radīsies skaidrība. Vai varēsiet viņus iekārtot?

—  Pēdējos desmit gadus es ar to vien nodarbojos. Es brīdināšu Hārviju.

—   Kad viņš būs visus izmitinājis, lai atsūta man sīku mājas plānu, tad es varēšu zināt, kurš kurā istabā guļ. Un piekodiniet, lai tur mēli aiz zobiem. Taču tagad rūpīgi pārdomājiet, vai mēs neesam aizmirsuši kādu, kas vēl būtu saistīts ar jūsu ģimeni?

Pēc pāris sekundēm Jorks atbildēja:

—   Grcindžas jaunkundze. Pēc pusdienām viņa aizbrauca mājās.

—   Bet kur viņa atradās nolaupīšanas laikā?

—   Nu… es domāju, ka mājās. Viņa brauc mājās pēc pieciem, bet vienmēr pirms sešiem. Viņa ir ļoti noslēgta sieviete, dzīvo viena pati. Cenšas nekur neiet, brīvdienas pavada bibliotēkā.

—    Labi, līdz viņai mēs vēl nonāksim. Kāds alibi ir pārējiem?

—  Alibi?

—  Jā, Jork. Vai jūs zināt, kur viņi atradās vakar vakarā?

—  Artūrs un Viljams bija šeit. Elisa parādījās ap deviņiem un pēc stundas devās prom.

Es to pierakstīju savā kabatas grāmatiņā.

—  Bet kāpēc jūs sapulcinājāt visu dzimtu? Vai arī vējš viņus atnesa nejauši?

—  Nē. Es viņus visus saaicināju Rastona dēļ. Kaut gan labuma no tā nebija nekāda… Hammera kungs, ko darīt, pasakiet?

Jorks sāka atdzīvoties. Viņš bija pārāk ilgi saglabājis aukstasinību, un tas nebija nācis par labu viņa nerviem.

—   Ejiet gulēt. Jums nav nekādas jēgas sevi mocīt. Tagad tas ir mans pienākums.

Es pastiepu roku viņam pār plecu un parāvu samta auklu. Tūlīt pat parādījās Hārvijs un steidzās pie mums.

—   Pavadiet saimnieku augšā, — es palūdzu.

Pa ceļam Jorks sāka dalit sulainim instrukcijas par viesu izmitināšanu un istabu izvietojumu. Pēc tam es izgāju viesistabas vidū un nogaidīju, kamēr noklust sarunu troksnis. Ar šiem te es daudz neceremonējos.

—   Jūs visi paliksiet šeit pa nakti. Ja tas izjauc jūsu plānus, man ļoti žēl. Katrs, kas mēģinās aizšmaukt, dabūs runāt ar mani. Hārvijs ierādīs jums istabas. Viss!

Kad es apklusu, seksapīlā lēdija pienāca pie manis, mīļi smaidīdama.

—    Pacentieties iekārtoties gala istabā ziemeļu spārnā, viņa nočukstēja. — Es būšu blakusistabā.

—    Elisa, — cs nopūtos šķietami samierinošā balsī, — jūs riskējat apdedzināt spārniņus.

Viņa sāka skaļi smieties.

—   Man visas rētas velnišķīgi ātri sadzīst.

Nu, nu! Jau sen mani nebija mēģinājuši pavest.

Neraugoties uz ļauno skatienu krustugunīm, es izlauzos vestibilā, pa ceļam pamirkšķinājis Ričardam Gentam. Par atbildi viņš man pamirkšķināja pretī, jo tieši tobrīd viņa otrā puse skatījās pretējā virzienā.

Es uzvilku mēteli un uzliku cepuri, tad piegāju pie mašīnas.

Izripināju caur vārtiem, pagriezu uz pilsētas pusi un, uzspiedis līdz septiņdesmit, vairs neatlaidu līdz pat pilsētas robežai. Piebremzēju pie benzīntanka un piegriezu pie pildnes. Apkalpotājs, tā ap divdesmit vai nedaudz virs, izlīda no savas migas, ( kas atdarināja Alpu kalnu mājiņu, un sāka skrūvēt vaļā benzīnbākas vāciņu.

—   Uzpildi piecus, — es viņam teicu.

Viņš iebāza uzgali bākā, lūkodamies uz mēraparāta bultiņu.

—   Atvērts visu nakti?

—  Jā.

—   Pats strādā?

—   Izņemot svētdienu.

—   Pa naktīm tc droši vien nav pārāk daudz darba?

—   Ne pārāk.

Šis mazais nebija neko runīgāks par baļķi.

—   Pasaki man, vai pagājušo nakti te bija dzīva kustība?

Viņš atslēdza sūkni, uzskrūvēja vāciņu un uzmeta man ledainu skatienu.

—   Es neko nezinu, kungs.

Man nenācās ilgi domāt, lai saprastu, kas par lietu. Es pastiepu viņam desmitnieku un devos nopakaļ. Stacijas ēkā cs mēģināju vēlreiz.

—   Tātad kruķi likuši saprast, ka šeit kāds bāzīsies virsū ar jautājumiem?

Atbildes nebija. Viņš parāva kases rokturi un sāka skaitīt atlikumu.

—   Ei… tu gadījumā neesi pievērsis uzmanību Dilvīka sēcienicm? Varbūt šurp atbrauca kāds cils?

Viņš ar pēkšņu ziņkārību paskatījās uz mani.

—   Tas bija Dilvīks. Es ļoti labi redzēju viņa seju.

Es pastiepu labo roku. Viņš burtiski ieurbās ar skatienu manos nobrāztajos pirkstu kauliņos un apveltīja mani ar platu smaidu.

—   Vai tu atceries, kas te brauca garām pagājušo nakti?

—   Un kā vēl. No deviņiem līdz saullēktam pabrauca kāds ducis mašīnu. Tos visus es pazīstu, saproti? Izņemot divas, tās visas bija fermeru mašīnas — izvadā pienu uz pienotavu pilsētas otrā galā.

—   Bet tās divas?

—   Vispirms „kedlijs“. To cs šajā pusē esmu redzējis vairākas reizes. Un iegaumēju tāpēc, ka viens spārns tam ir nobrāzts. Otra — tās skaistulītes Greindžas divdurvju „sedāns“. Droši vien brauca vīriešus īrēt, viņš nosmējās par savu joku.

—   Greindža?

—   Jā, tā vecene, kas strādā pie Jorka. No tās gan dzeramnaudu nesagaidīsi.

—   Paldies par informāciju, puis. —Es pastiepu viņam dolāru. — Vai kruķiem tu arī to pastāstīji?

—   Viņiem es neteicu.

—   Kāpēc?

—  Mūsu kruķi — tā ir utainu neliešu banda. —Viņš izteica pašu būtību bez liekiem paskaidrojumiem.

Es atkal apsēdos pie stūres, iedarbināju motoru, taču pirms braukt prom, izbāzu galvu pa lodziņu.

—   Vai nezini, kur dzīvo šī mazulīte Greindža?

—  „Glenvuda Apartamentos“. Atradīsi uzreiz. Citas daudzdzīvokļu mājas šajā pilsētiņā nav.

Tā vai citādi, vajadzēja pie viņas iegriezties un parunāties no sirds. Es atgriezos uz šosejas, kas pārgāja galvenajā ielā, un lēnām slīdēju gar veikalu tumšajām vitrīnām. Mazliet pirms biznesa centra es ieraudzīju platu nojumi, kas pletās virs ieejas mūsdienīgā trīsstāvu namā. Nojume bija nostiepta no durvīm līdz pat brauktuvei. Uzraksts sānos vēstīja: „Glenvuda Apartamenti“.

Es iespraucos stāvvietā tūlīt aiz melna „forda“ un izlecu no mašīnas.

īrnieku sarakstā otrā no augšas bija „Maira Greindža“. Es piespiedu zvana pogu un gaidīju, kamēr atvērsies elektriskā atslēga.

Neko nesagaidījis, piezvanīju vēlreiz. Šoreiz sekoja vesela virkne īsu klikšķu, un es varēju atvērt durvis. Uz viņas dzīvokli bija jākāpj pa vēl vienām kāpnēm. Es vēl nepaguvu piezvanīt, kad durvju actiņas aizsegs pavērās, un tajā parādījās pāris tumšu un dusmīgu acu.

—   Vai Greindžas jaunkundze?

—  Jā.

—    Es gribētu parunāties ar jums, ja atradīsiet brīvu brīdi.

—    Runājiet, — viņas balss skanēja tā it kā viņa sēdētu koka dobumā. Viņa bija jau trešā persona Saidonā, kas man nepatika.

—  Es strādāju pie Jorka, — es paskaidroju. — Gribu kaut ko noskaidrot par puisēnu.

—   Man ar ji ckas nav skaidrojams.

Dažām dāmītēm izdodas mani saniknot ātri un par tiriem niekiem, taču ši pārspēja visus rekordus. Es izvilku savu 45. kalibru ur lāvu viņai to apbrīnot.

nu verat vaļā, vai arī es šauju atslēgā.

Viņa atvēra. Šausmas vīdēja viņas acīs, līdz kamēr es nenovācu „lielgabalu“.

Pa to laiku cs viņu aplūkoju. Ja viņa tik tiešām bija vecene, tad es biju karaliene Maija.

Gandrīz tāda paša auguma kā es, ar skaistiem kastaņkrāsas matiem, īsi apcirpta, gluži kā vīrietis, glītu augumu, kuru gan slēpa bikses un mājas žakete. Viņai varēja būt no trīsdesmit līdz četrdesmit. Viņas seja ar tai, iespējams, raksturīgo izteiksmes trūkumu atgādināja sejas no veclaicīgām gleznām. Viņa nekrāsojās, un tas nepalielināja viņas vai1 iu skaistumu, taču arī nebojāja to.

Es iegāju un nosviedu cepuri uz galdiņa.

Maira Greindža sekoja min, šļūkdama sandalēs ar koka

zoli.

Viesistaba bija iekārtota ultramodernā stilā. Pat kafijas galdiņš balansēja uz piramīdām, kas bija kāju vietā. Divas ierāmētas meža nimfas sala visā savā kailumā pie ledaini zilajām sienām. Un kaut kas šeit nebija īsti kārtībā. Iekārtojums un saimniece nekādi nesaderēja kopā. Bet kāda velna pēc? Varbūt viņa bija noīrējusi dzīvokli līdz ar visu iekārtu.

Es noskatīju ādas klubkrēslu un apsēdos. Maira stāvēja viesistabas vidū, kājas ieplētusi, sabāzusi rokas kabatās, un ar vāji slēptu niknumu sekoja katrai manai kustībai.

—   Ja reiz jūs esat ielauzies, — viņa noskaldīja, — varbūt dosiet kādus paskaidrojumus? Vai arī man izsaukt policiju?

—  Es nedomāju, ka man varētu rasties nepatikšanas ar policiju, mīļumiņ. — Es uzrādīju viņai savu nozīmīti. — Es pats esmu špiks, tiesa, privātais.

—  Tālāk.

—  Mani sauc Hammers, Maiks Hammcrs. Jorks včlas, lai .odu puisēnu. Kas, pēc jūsu domām, ir nolicis?

Acīmredzot viņš ir nolaupīts, Hammcra kungs.

—   Nekā acīmredzama tc nav. Jūs tikāt redzēta uz šosejas vēlu vakarā tajā dienā, kad zēns pazuda. Kādas lietas jums bija jākārto?

Tā vietā, lai atbildētu tieši, viņa teica:

—   Man tas ir acīmredzami. Viņu nolaupījuši.

—   Kurp jūs braucāt lajā vakarā?

Viņa sāka šūpoties uz pirkstgaliem.

—  Es biju mājās. Ja kāds apgalvo, ka redzējis mani. viņš maldās.

—   Diezin vai, — es uzmanīgi sekoju viņas reakcijai. — Viņam ir vērīgas acis.

—   Viņš maldās, — viņa mierīgi atkārtoja.

—  Labi, beigsim par to, — es uz mirkli apklusu. — C ikos jūs aizbraucāt no Jorka mājās?

—  Sešos, kā parasti. Un devos mājup.

Viņa izvilka no kabatas cigareti un iebāza mutē. Katra viņas kustība man kaut ko atgādināja, taču es ne par ko nespēju atcerēties, ko tieši.

Aizsmēķējusi viņa apsēdās uz dīvāna un sāka mani rūpīgi pētīt.

—   Cireindžas jaunkundz, nespēlēsim paslēpes. Jorks man teica, ka jūs puisēnam esot bijusi mātes vietā, un jādomā, ka jums gribētos viņu redzēt dzīvu un veselu. Un es savu iespēju robežās cenšos Jorkam palīdzēt.

—   Bet tad neieskaitiet mani aizdomās turamo sarakstā, Hammera kungs.

—  Tas bija pagaidu līdzeklis. Jūs uzrādījāt alibi, un netērēsim vairs velti laiku.

—   Mans alibi jūs apmierina?

—  Protams, — es sameloju. — Vai tagad jūs atbildēsiet uz dažiem jautājumiem?

—  Lai notiek, jautājiet.

—   Pirmais jautājums. Aizdomīgas personas, kas klaiņo ap Jorka māju pirms puisēna pazušanas?..

—   Neko tādu neatceros. Es taču caurām dienām neizeju no laboratorijas.

—  Nākošais. Jorka ienaidnieki. Zināt tādus?

—   Rūdolfam… Jorka kungam nav ienaidnieku, vismaz cik man zināms. Dažas personas ir izrādījušas profesionālu skaudību, ja tā var teikt, bet ne vairāk.

—   Kā tas izpaudās?

—  Ak, parastā mēļošana klubos, ņirgāšanās par viņa darbu. Nu, jūs jau saprotat?

Neko tamlīdzīgu cs nesaprotu, taču katram gadījumam pamāju.

—  Un kaut kas nopietnāks?

—   Nekas tāds, kas varētu pamudināt uz bērna nolaupīšanu. Jā, bija karsti strīdi, diskusijas, bet ne pārāk daudz. Jorka kungam ļoti nepatika runāt par savu darbu. Turklāt zinātnieks nekad nenolaidīsies līdz varmācībai.

—   Tagad parunāsim par Jorka radiniekiem. Vai jūs jau sen pazīstat šo ģimeni? Vai esat ievērojusi kaut ko īpašu?

—  Es labāk neapspriedīšu šo jautājumu, Hammera kungs. Viņu darīšanas uz mani neattiecas.

—  Esmu spiests atgādināt, ka runa ir par nolaupīšanu.

—  Es tomēr nesaprotu, kāda daļa gar šo briesmīgo notikumu var būt Jorka radiniekiem?

—   Velns parāvis! — es uzsprāgu. — Jums arī nemaz nav jāsaprot! Man ir vajadzīga informācija, bet es no jums dzirdu tikai izsmieklu un asprātības. Vēl pavisam nedaudz, un es sākšu grābt tādu kā jūs aiz rīkles un izspiest atbildes ar spēku!

—  Hammera kungs, tas nudien nav vajadzīgs.

—  To es jau dzirdēju! Klājiet vaļā visu, ko zināt.

—  Jorka ģimenes locekļus es redzu bieži. Taču es gandrīz neko par viņiem nezinu. Viņi ļoti uzstājīgi iztaujāja mani par mana darba detaļām, taču es šādas ziņas nevienam nesniedzu. Nav vērts lieki atgādināt, ka neviens no viņiem man nav simpātisks. Varbūt mans viedoklis ir aizspriedumains, bet cita man nav.

—   Vai viņi atmaksāja jums ar to pašu?

—   Šķiet, ka viņi būtu greizsirdīgi uz jebkuru, kas būtu tik cieši saistīts ar Jorka kungu kā es, — viņa atbildēja ar izsmējīgu smīnu. — Tieši to var sagaidīt no jebkura bagāta cilvēka nenovīdīgajiem radiniekiem. Starp citu, man ir pašai savi ienākumi, vēl bez tās algas, kuru es saņemu no Jorka kunga, un man ir pilnīgi vienalga, kā tiks sadalīts mantojums. Mani interesē tikai zēns. Visu savu apzinīgo dzīvi viņš ir pavadījis ar mani, un, kā jūs jau teicāt, ir kļuvis man par pašas dēlu. Kas vēl jūs interesē?

—   Kāds īsti ir jūsu darbs?

—   Jā Jorka kungs nav pats jums to izstāstījis, tad man vēl jo vairāk nav tiesību to darīt. Bet jūs droši vien pats labi saprotat, ka mūsu darba centrā ir bērns. Šajā gadījumā — Rastons.

—   Protams, es saprotu.

Es piecēlos un paraudzījos pulkstenī. Piecpadsmit minūtes pāri desmitiem.

—   Šķiet, ka viss, Greindžas jaunkundz. Piedodiet par šo negaidīto ielaušanos un visu šo lielo satraukumu, taču var gadīties, ka man vēl izdosies kaut ko saglābt. Bet ko jūs te darāt vakaros?

Viņas uzacis saraucās augšup. Tas vairāk līdzinājās aizturētiem smiekliem nekā smaidam. Un man radās sajūta, ka smejas par mani.

—   Neko lādu, kur jums gribētos piedalīties.

Mani atkal — tiešām nezinu kāpēc — pārņēma niknums. Es uzmaucu cepuri un devos prom.

Vispirms es aiztriecos uz benzīntanku. Pagaidījis, kamēr aizbrauc iepriekšējais klients, es pieripināju pie pildnes. Puisis mani pazina un pasveicināja ar rokas mājienu.

—   Kā veicās?

—   Labi. Tu tiešām uzskati, ka viņa ir vecene?

—  Nu, viņa vienmēr ir tik uzpūtīga. Nepateiks nevienu lieku vārdiņu.

—   Paklau, tu esi drošs, ka redzēji viņu pagājušo nakti?

—   Protams. Kas tad ir?

—    Viņa apgalvo, ka tu kļūdies. Pamēģini labi atcerēties, vai tu redzēji viņu pašu vai tikai viņas mašīnu?

—    Mašīna noteikti bija viņas, es zinu. Un viņa vienmēr tajā sēd, nekad neviens cits.

—   Bet pēc kādas pazīmes tu iegaumēji mašīnu?

—    Pēc antenas. Tā ir nedaudz saliekta, tāpēc saliecama tikai līdz pusei. Tāda tā bija jau tad, kad to nopirka. Mašīnu, protams.

—   Tiesas zālē tu taču neapzvērēsi, ka viņa sēdēja mašīnā?

—   Nu… nē! Laikam gan nē, ja tā to pagriezt. Bet mašīna bija viņas.

—   Paldies. — Es iedevu viņam vēl vienu dolāru. — Un aizmirsti, ka es te biju parādījies. Norunāts?

—   Es tevi vispār nekad neesmu redzējis! — viņš nosmīnēja.

Un es aizbraucu, kurp acis rāda, bez noteikta mērķa. Es taču biju aizlaidies no mājas tikai tāpēc, lai visi nomierinātos. Lietus pierima, un es, izslēdzis stikla tīrītājus, uzņēmu kursu uz ziemeļiem, uz Jorka savrupnamu.

Ja nebūtu Jorka muļķīgās kaislības uz slepenību, es būtu varējis piezvanīt uz štata policijas pārvaldi un panācis trauksmes izsludināšanu vismaz septiņos tuvākajos štatos. Bet tas nozīmētu, ka Jorka nams burtiski mudžētu no kruķiem. Un tad pastāvētu draudi, ka nolaupītāji zēnu vienkārši nožmiegtu un beigta balle, kamēr viņa atliekas kaut kur nejauši uzies kādi tūristi.

Turklāt it nemaz nevajadzēja noniecināt Dilvīka spējas. Es biju gatavs derēt uz savu pēdējo dolāru, ka viņš ir pieslēdzies

Jorka telefona līnijai un lēks kājās tūlīt, tiklīdz kāds piezvanīs, lai prasītu izpirkumu. Un man nāksies krietni papūlēties, lai uzzinātu par šo zvanu vismaz vienā laikā ar Dilvīku, citādi mani noteikti atspiedīs malā…

Nu nē, pie velna, tikai ne to! Desmit taukšķi — tā ir liela naudas čupa jebkurās banknotēs.

Jorka milzīgā nama visos logos dega gaisma, kad es aiztraucos tam garām.

Atgriezties bija par agru, un es nolēmu nedaudz paošņāt apkārtni. Iespējams, ka arī vecais jutīsies daudz labāk, zinādams, ka es strādāju.

Kādas desmit jūdzes gar šoseju piekrastes zonā bija izpletusies Veivjū pilsētiņa, tagad noklususi, bet tikai līdz nākamajai atvaļinājumu sezonai. Nolaupītāji varēja aiziet jebkurā virzienā, taču šis ceļš man likās vispiemērotākais.

Aiz pilsētiņas šoseja pārvērtās par šķembām klātu lielceļu, kas brīžiem gandrīz vai pazuda zem smilšu sanesumiem. Es aizgriezu prom no vecās klaburkastcs, kas rāpoja pa ceļa vidu, un nobremzēju uz grantēta laukumiņa panīkuša alus bāra priekšā.

Šim iestādījumam izmisīgi vajadzēja jaunu krāsas slāni. Labs gaisa atsvaidzinātājs arī nebūtu kaitējis. Es vēl nebiju paspējis uzlikt kāju uz sēdekļa balsta, kad pie manis jau sāniski spraucās neķemmēta blondīne, kas pārlaida man ātru vērtējošu skatienu.

—   Jūs te pirmo reizi, vai ne?

—  Jā. Braucu garām.

—   Garām? Šis ceļš izbeidzas peļķē!

—   Varbūt man tur ari vajag?

—   Nu, puis, tā neiet cauri. Katram ir savi kreņķi, bet nokārt degunu — tas ir pats pēdējais, ko darīt. Labāk es tevi uzcienāšu ar glāzīti, uzreiz atmaigsi.

Viņa nosvilpās caur zobiem, nesagaidījusi atbildi, pakasīja pieri, tad uzsauca bārmenim, kurš, vientulībā sanīcis, mētāja spēļu kauliņus:

—   Endij, atrauj pakaļu no krēsla, apkalpo klientus!

Bārmenis atsaucās tikai pēc krietnas pauzes.

—   Ko dzersi, vecais?

—   Alu.

—   Man ari.

—   Nekādus „arī“. Tinies prom, Džeina, tu jau tāpat esi pāršāvusi pār strīpu.

—   Ei, tu, es taču maksāju pati.

—  Tikai nc manā bārā.

Es uzsmaidīju abiem un iejaucos sarunā:

—   Dod viņai alu, ko tur daudz.

—    Tu, vecais, viņu nepazīsti. Viņa jau tāpat ir pilna kā mārks. Vēl glāze, un viņa sāks tēlot skaistulīti no prieka mājas… Nav jau tā, ka man nepatiktu turienes meičas, bet šīs dāmīles tomēr ir viena lieta, šī — pavisam cita, kā diena pret nakti. Visi mani klienti nospļaujas par viņu un aizlasās pie Čārlija uz piestātni.

—   Nē, tas man patīk! — Džeina ieņēma aizvainotu pozu un novicināja pirkstu bārmenim gar degunu. — Tūlīt pat dod šurp manu alu, citādi es izrīkošos vēl labāk nekā šīs iclcncs, es izdarīšu tā, kā… kā tu vēl…

—   Labi, Džeina, vēl vienu un vairāk — ne lāsītes.

Bārmenis pielēja divus kausus, paņēma naudu no manis,

bet no viņas nc, un iesvieda to kases atvilktnē. Es savu porciju pieveicu vienā rāvienā, bet Džeinai tā ari neizdevās satvert savu glāzi. Kamēr Endijs meklēja atlikumu, viņa izlēja alu pa visu leti.

Endijs nolamājās, atņēma viņai trauku un, sagrābstījis zem letes lupatu, sāka slaucīt peļķi.

Es skatījos uz viņu, un galvā man lēnām sāka zvanīt, gluži kā baznīcas zvani aukstā naktī. Zvanu skaņas dimdēja arvien skaļāk un ātrāk, spēlēdamas mežonīgu un citiem nedzirdamu simfoniju.

Uz kakla man sarāvās muskuļi, un es jau jutu, kā desmit taukšķi velk uz leju manu kabatu.

Es pastiepos pāri letei, sagrābu Endiju aiz netīrā virsvalka, izrāvu savu 45. kalibru un pieliku stobru viņam pie acīm. Viņam sejā lūkojās nāve, un viņš to saprata.

—   Kur tu ņēmi šo lupatu, Endij?

Es tik tikko spēju valdīties. Viņš pavērsa skatu uz lupatu, kuru turēja sev priekšā. Tā bija izmirkusi alū, taču bija iespējams pazīt, ka tās ir pidžamas bikses ar zilu svītriņu. Šīs pidžamas otra puse mētājās uz gultas atzveltnes Rastona Jorka guļamistabā.

Džeina ieplēta muti, grasīdamās bļaut pilnā kaklā. Es pamāju ar pistoli uz viņas pusi un palūdzu:

—   Aizveries.

Viņas brēciens nomira pat nepiedzimis. Drebēdama kā apšu lapa vējā, viņa iekrampējās letes malā. Mēs to visu izdarījām bez jebkādiem kavēkļiem, uz mums neviens neskatījās, neviens par mums neinteresējās.

—   Un tomēr, kur, Endij?

—   Es nezinu, es patiešām nezinu, Dieva vārds!

Es uzvilku gaili ar īkšķi, tā, lai viņš to redzētu.

—   Es tev, Endij, dodu vēl pēdējo iespēju. Padomā labi.

Viņa elpa pārtrūka, bet mēle aiz bailēm sapinās.

—    Viens klients… atnesa. M-m-m… — Endijs ieīdējās. — Jautāja, vai tās nav manas… dzina jokus. Goda vārds, es tikai tīru ar tām leti… Un vairāk neko.

—   Kad tas bija?

—   Dienā.

—   Kas?

—   Bils. Bils Kadijs. Viņš pārtiek no gliemežvāku lasīšanas, bet dzīvo būdā pie jūras.

—   Kad?

—   P-pirms divām stundām.

Es uzliku pistoli uz drošinātāja, taču Endiju vaļā nelaidu.

—    Klausies, ja tu būsi izlicis visu kā ir, tad viss kārtībā. Ja ne, es izšaušu tavam paurim cauri, lai paskatītos, vai tev ir kādas krokas smadzenēs, vai nav. Tu taču saprati, vai ne?

Viņa acis sāka satraukti šaudīties, pēc tam mūsu skatieni sastapās.

—   Jā, kungs, sapratu. Es nemeloju, tiešām. Man ir divi bērni.

—  Un Džeina. Lūdzu, nelaid viņu nekur ārā. Es negribu, lai par to izdzirdētu vēl kāds, saprati?

Endijs saprata visu līdz pēdējam vārdiņam. Es viņu atlaidu, un viņam nācās pieturēties pie letes, lai nenokristu. Es iebāzu lielgabalu atpakaļ, salocīju pidžamas bikses četrkārtīgi, izgriezu un paņēmu līdz. Sakārtojis cepuri un kaklasaiti, es pajautāju Endijam:

—  Kur dzīvo Kadijs?

Endija balss bija tik vārga, ka es knapi sadzirdēju:

—  Taisni pa ceļu… līdz pašam krastam. Tad pa kreisi. Tā ir veca kuģa kabīne.

Kad es devos projām, viņi sēdēja cieši blakus, vēl arvien pārbijušies līdz nāvei.

Nabaga Endijs. Viņš ar šo lietu nebija saistīts, taču, šādas spēles spēlējot, labāk neriskēt.

Kā jau Džeina bija teikusi, ceļš izbeidzās peļķē. Es atstāju mašīnu pie aiznaglotas mājas un sāku brist pa slapjajām smiltīm.

Trīs soļus pirms ūdens līnijas pagriezos pa kreisi un uzreiz ieraudzīju virkni būdeļu, kas bija sastiķētas no visdažādākajiem paisuma izmestiem dēļu galiem. Uz skārda jumtiņiem vēl varēja salasīt atspirdzinošo dzērienu un alus reklāmas.

Laiku pa laikam melno mākoņu spraugās pavīdēja mēness, un es gluži labi varēju saskatīt visu šo pašdarināto ciematiņu. Atrast Kadiju izrādījās daudz vieglāk, nekā es biju domājis. Starp visām šīm būdelēm tikai viena kādreiz bija tikusi krāsota, bet pie dienvidu sienas bija piestiprināts pamatīgs dēlis, uz kura lieliem burtiem bija uzrakstīts kuģa nosaukums — „Karmaiks“.

Es piezagos pie iluminatora un ieskatījos iekšā. Neko kārtīgi saskatīt neizdevās.

Es atradu durvis, parāvu rokturi, un tās bez trokšņa atvērās.

No kakta atskanēja tāda cilvēka sēcošie krācieni, kas guļ uz muguras piclacics lidz acīm.

Kadijs ne reizi nepakustējās, pat tad, kad es aizdedzu lukturi pie griestiem. Vienīgajā istabā atradās daži krēsli, galds un divstāvu gulta pie sienas.

Saimnieks mēdza gatavot ēdienu uz petrolejas plīts un dūmu caurule bija izbāzta caur jumta caurumu. Divas koka kastes aizvietoja virtuves skapi. Blakus krāsniņai stāvēja muca ar gliemežvākiem.

Un nekur nebija nekādu pēdu, kas liecinātu par puisēna klātbūtni.

Uzmodināt Bilu Kadiju izrādījās nemaz nebija tik viegli. Viņš grozījās, ķērās pie segas un klaigāja. Nācās viņu sapurināt no visa spēka, līdz beidzot viņa uzacis noraustījās un pavērās plaksti. Acīm nemaz nebija zīlīšu. Tās noslīdēja no pieres mirkli vēlāk — divi miglaini, asinīm pieplūduši, gandrīz akli graudiņi. Tās kustējās neatkarīgi viena no otras, kamēr galu galā tomēr tīri nejauši koncentrējās uz mani. Bils ar grūtībām uzslējās sēdus.

—   Kas tu esi?

Es ļāvu viņam sevi aplūkot, pēc tam pabāzu zem deguna savu nozīmīti.

—   Kruķis. Celies.

Nolaidis kājas uz grīdas, viņš saķēra mani aiz rokas.

—   Kas par lietu, kungs? Es neesmu malu zvejnieks. Man te ir tikai gliemežvāki. Lūk, skatieties, — viņš rādija uz mucu. — Redzat?

—   Es neesmu zivju inspektors, — es teicu.

—   Ko tad jums no manis vajag?

—   Man vajag tevi pašu. Tu tiec turēts aizdomās par bērna nolaupīšanu, bet varbūt ari par slepkavību.

—    Nē! — viņa balss skaņa atgādināja ķērkšanu. — Es… es nevienu neesmu nositis! Vai tad es to vispār spētu?!

Viņš ne tuvu nelīdzinājās slepkavam, taču es nesāku viņu mierināt:

—   Šodien tu atnesi uz Endija bāru šo te pidžamu. Kā tā pie tevis nonāca?

Viņš sarauca pieri, pūlēdamies saprast, par ko es īsti runāju.

Un tad viņš atcerējās. Prieks bija uz viņu skatīties. Viņa sejā atplauka atvieglojuma smaids.

—  Ak, to?.. Es to atradu uz Mouras ceļa. Un tad nolēmu: lūk, varēšu pasmieties par Endiju!

—  Tavs jociņš viņam gandrīz maksāja dzīvību. Vclc bikses, parādīsi vietu.

Viņš iebāza kājas biksēs, uzvilka pār kaulainajiem pleciem bikšturus un sameklēja zem gultas zābakus. Izbalējis džinsu krekls, saņurcīta netīra cepure — un viņš bija gatavs. Viņš visu laiku šķielēja uz manu pusi, pūlēdamies tikt pie sajēgas, kas īsti notiek, taču viņam nekas nesanāca.

—   Jūs taču nesēdināsiet mani bertā?

—   Nē, ja vien tu saki patiesību.

—   Es saku tikai patiesību.

—   Redzēsim. Kusties ātrāk.

Es palaidu viņu pa priekšu. Mouras ceļš bija neveiksmīgi nosaukta mitras Sahāras strēmele, kas atdalīja koku virteni no ūdens.

Pēc kādiem simt jardiem būdeļu palika aizvien mazāk. Kadijs norādīja kaut kur uz priekšu:

—    Lūk, tc ir līcītis, kurā es atstāju savu laivu. Kad atgriezos mājās, pie vecās cisternas mētājās bikšeles.

Es pamāju.

Mēs aizkļuvām līdz cisternai — īstai milzenei, kurā varētu ievietot pat veselu garāžu ar divām automašīnām. Acīmredzot tā, tāpat kā viss pārējais šeit, bija vētras laikā izskalota krastā.

Bils iegrūda kaulaino pirkstu zemē.

—   Šajā te vietā, kungs, tās mētājās.

—   Vai tu ievēroji kādu tuvumā grozāmies?

—   Nē, kas gan šurp nāks? Viļņi tās izskalojuši, vismaz man tā liekas.

Es paraudzījos uz viņu, tad uz jūru. Paisums vēl turējās, taču ūdens jau bija atplūdis vismaz kādus četrdesmit jardus atpakaļ.

Viņš saprata manu skatienu.

—   Varbūt vējš?

—   TOC \o "1-5" \h \z Bil.

—  Jā?

—    Vai tu kādreiz esi redzējis, ka vējš pūstu lietū samirkušu apģērba gabalu? Sausu, protams, bet slapju?

—   Nē.

—   Tās nav atskalojis vilnis un nav atpūtis vējš. Iznāk, kāds tās te nometis.

Bils sadrūvējās.

—    Bet es neko tādu nedarīju. Nopietni, tikai atradu tās, un viss. Tās izskatījās kā jaunas, tāpēc arī aiznesu Endijam. Jūs taču neiet lipināsiet mani, vai ne?

—  Mieru, Bil. Es tev ticu. Ja tu negribi iepīties nepatīkamā lietā, griezies apkārt un velcies mājās. Tikai atceries: mēli aiz. zobiem. Dzirdi?

—   Aha, sapratu. Paldies, kungs. Nevienam… ne vārda!

Viņš aizkliboja prom un pazuda tumsā.

Kad paliec viens pats, uzreiz ievēro, ka īstenībā klusuma nemaz nav, bet tas, kas līdz šim likās klusums, patiesībā ir īsts nesaprotamu, tik tikko sadzirdamu skaņu jūklis. Koku čīkstēšana, zaru dauzīšanās vējā, kaut kādas dzīvas radības šņurkstēšana lapās, negaidīti skaļi pulksteņa tikšķi uz rokas, airu šļaksti, dullu kaucieni — turklāt nevar saprast, tālumā vai tepat blakus…

Es ielūkojos naktī un pūlējos izprast, kā šurp nokļuvusi pidžama. Vai arī — kas to šeit nometis. Ceļš, kas izbeidzas jūras ielokā un ne uz kurieni neved, koki un ūdens, būdiņu virtene un cisterna…

Cisternas vaļējais gals bija vērsts pret jūru. Man nācās brist pāri paisuma sanesto ūdenszāļu klājienam, lai līdz tam aizkļūtu. Pretīgi pīkstēdamas aizdrāzās divas žurkas.

Uzrāvis sērkociņu, es aplūkoju glumās un zaļās iekšsienas. No velvētajām sienām sūcās ūdens lāses, uzkrādamās smirdošā peļķē cisternas vidusdaļā. Izņemot dažas vēja atnestas avīzes, šeit nekā cita nebija. Vienīgajām radībām, kuru pēdas varēja redzēt biezajā mēslu kārtā, bija astes.

Kad aizturēt elpu ilgāk vairs nebija iespējams, es pamīņājos un, cenzdamies sekot pats savai iemīdītajai sliedei, atgriezos izejas punktā. Kādus trīsdesmit soļus no cisternas rēgojās būdas gruveši. Jumts bija iegāzies, sienas izspiedušās uz āru. Nedaudz tālāk atradās vēl viena.

Es devos pie pirmās. Jo tuvāk es pienācu, jo sliktāk tā izskatījās.

No logiem bija palikuši tikai caurumi sienā, atvērtās durvis karājās vienā cilpā, iekšā piedzīts pilns ar smiltīm, jo būda atradās šķērsām pret jūru. Nekādu pēdu. Tāpat kā cisterna būda arī bija tukša.

Vai arī man tā tikai bija izlicies.

Tajā pašā brīdī kāds ievaidējās. Pistole pati ieleca man rokā. Es sagrabināju vairākus sērkociņus, uzrāvu tos visus reizē un melos uz. priekšu.

Pistole nebija vajadzīga. Raslons Jorks gulēja kaktā, sasiets ar virvi, kails un vienos zilumos. Pēc sekundes es jau biju nometies ceļos un raisīju vaļā mezglus. Pie līmlentes, ar kuru bija aizlīmēta mute, es ķēros ļoti uzmanīgi, baidīdamies noplēst salipušo ādu. Viņš nostenējās. Kad viņa rokas bija brīvas, viņš apķērās man ap kaklu.

—   Nekas, puisīt, raudi droši, — es nočukstēju.

Viņš tiešām sāka raudāt. Smagas, drudžainas elsas kratīja viņa augumu un droši vien sagādāja neciešamas sāpes. Es norāvu savu žaketi un apmetu viņam ap pleciem, runādams ātri un klusi, lai kaut kā nomierinātu. Nabaga puišelis bija pavisam zaudējis saprašanu.

… Šī skaņa noskanēja tik pēkšņi kā sitiens. Es nometu zēnu zemē un zibenīgi apgriezos. Jau no pusapgrie/.iena es sāku šaut. Kāds īsi iekunkstējās. Kāds smags ķermenis, turpinot jau agrāk iesāktu kustību, ietriecās man krūtīs. Mugura atsitās pret sienu.

Es zvēlu tumsai ar abām kājām reizē, un mēs divatā nogāzāmies uz. grīdas.

Pirms es paguvu otrreiz pacelt pistoli, smags zābaks izsita man to no rokām. Viņi krita man virsū no visām pusēm. Es laidu darbā kājas, zobus, pat nagus — nepietika vietas, lai atvēzētos.

Es pamanījos iebāzt kādam mutē divus pirkstus un rāvu, juzdams, ka viņa vaigs pārplīst līdz pat ausij…

Ar to arī viss beidzās.

Kaut kas triecās pret manu galvaskausu, un es vairs nespēju pretoties.

Mani pārņēma dziļa miera izjūta, un es it kā aizpeldēju, atdalījos no sava ķermeņa. Mani spārdīja ar kājām, bet sāpes es nejutu, atceros tikai kaut kādas neskaidras sajūtas. Tad izzuda arī tās.

3

Es nācu pie sajēgas pa daļām. Tā droši vien pulcējās kopā bumbvedēju eskadriļa, kad to izpluinījusi zenītartilērijas uguns. Es dzirdēju motoru rēkoņu, apdullinošu pulsējošu kaukšanu, kas kļuva arvien skaļāka un uzmācīgāka.

Apšuvuma driskās, šāviņu šķembas gāzās pār zemi, triecās manā miesā, līdz kamēr man likās, ka uguns apņēmusi mani no galvas līdz papēžiem. Bumbas sprāga, gaisā virpuļoja gigantiski zibšņi, kas žilbēja acu priekšā, un manu augumu visu laiku mētāja te uz. priekšu, te atpakaļ, te uz priekšu, te atpakaļ. Es ar pūlēm pavēru acis.

Mani kralīja puisēns.

—   Ei, kungs, vai varat piecelties? Viņi aizskrēja mani meklēt. Ja jūs tūlīt pat necelsieties, viņi atgriezīsies un atkal ķersies jums klāt! Ātrāk, lūdzu, ātrāk!

Es pamēģināju piecelties, taču ne pārāk sekmīgi. Viņš apķēra mani no sāniem un nedaudz piecēla.

Ar viņa palīdzību cs pavilku kājas zem sevis un uzslējos augšā. Viņam mugurā vēl karājās mana žakete, viņa vienīgais apģērba gabals. Es izdvesu caur sausajām lūpām, gandrīz bez skaņas:

—   Liels paldies, puisīt.

Taču sarunām laika nebija.

Viņš kaut kā aizveda mani līdz krūmiem, kas auga koku starpās, tur mūs noslēpa tumsa. Smiltis brīnumlabi slāpēja soļus. Lūk, beidzot es pa īstam spēju novērtēt ūdens lāses, kas pilēja no koku lapām. Ūdens čabēšana nosedza mūsu atkāpšanās radīto troksni.

—   Es atradu uz grīdas jūsu pistoli. Lūk. —Viņš pastiepa man manu 45. kalibru, saudzīgi turēdams aiz stobra. Es to paņēmu drebošu roku un iebāzu makstī. — Man liekas, ka jūs kādam trāpījāt. Pie durvīm bija daudz asiņu.

—   Varbūt manas, — es nostenējos.

—   Un uz sienas ari. Bet pašā sienā liels caurums, izskatās, ka no lodes.

Es sāku lūgt Dievu, kaut nu viņam izrādītos taisnība. Tagad laikam man nekas nebūtu pretī atkal redzēt viņus un ietriekt dažas karstas lodes tur, kur būs vissāpīgāk.

Vairs neatceros, cik daudz laika pagāja, kamēr mēs aizkļuvām līdz mašīnai, taču, šķiet, ne viena vien stunda. Man likās, ka visapkārt skan saucieni, brīdinājuma uzkliedzieni. Tajā brīdī, kad Rastons beidzot palīdzēja man apsēsties pie stūres, es jutos tā, it kā būtu pieveicis nāves ceļu.

Kamēr es meklēju cigaretes, par vienu dūmu biju gatavs atdot veselu miljonu.

—   Ai/mugurē ir halāts, — es teicu Rastonam.

Viņš uzrāpās uz sēdekļa ar ceļgaliem, atrada halātu un pārklāja kājas.

—   Kas tad īsti notika?

—    Kungs, es patiesībā neko īpašu nezinu. Kad jūs mani atgrūdāt, es izskrēju pa durvīm. Cilvēks, kuru jūs droši vien bijāt sašāvis, gandrīz mani saķēra. Es paslēpos aiz durvīm. Viņi nolēma, ka esmu aizbēdzis, jo viens no viņiem pavēlēja pārējiem izvērsties ķēdē un pārbaudīt pludmali, pats arī kaut kur aizskrēja. Lūk, tad es atgriezos pēc jums.

Es pagriezu aizdedzes atslēgu un pastiepu roku pēc sajūga. Šī kustība izraisīja sāpes.

—   Bet kas notika pirms tam?

—   Pagājušonakt?

—  Jā.

—    Es pamodos, kad atvērās guļamistabas durvis. Es nodomāju, ka tā ir Malkomas jaunkundze. Viņa parasti ieskatās manā istabā, pirms liekas gulēt. Bet tas bija kaut kāds vīrietis. Es gribēju viņam jautāt, kas viņš tāds ir, bet viņš iesita man pa šejieni. — Viņš paberzēja pauri un sarāvās no sāpēm.

—   Pa kurām durvīm viņš ienāca?

—    Liekas pa tām, kas ved no gaiteņa. Es vēl biju miegains.

Tā, lieliski! Kāds aizlavās garām sargam pie vārtiem, iziet cauri visai mājai, kas pilna ar cilvēkiem, apdullina puisēnu un mierīgā garā aiznes viņu prom.

—   Labi, stāsti tālāk.

Kamēr viņš runāja, es apgriezu mašīnu un braucu uz Jorka savrupnamu.

—    Atjēdzos uz kaut kāda kutera. Mani ieslēdza mazā kajītē. Es dzirdēju, kā viņi sarunājās uz klāja, un kāds nosauca to, kurš visiem deva rīkojumus, par Mclloriju. Tikai šo vienīgo vārdu es saklausīju.

Sis vārds neizraisīja man nekādas asociācijas.

—   Pēc tam es atslēdzu atslēgu un…

—   Mirklīti. Es pārsteigumā cieši paskatījos uz viņu. — Atkārto vēlreiz.

—  Atslēdzu durvis. Un (ad?

—  Tā vienkārši ņēmi un atslēdzi? Bez īpašām pūlēm?

—  Nē. — Viņš bērnišķīgi pasmaidīja. — Es zināju visu par atslēgām jau tad, kad biju pavisam mazs. Bet tā atslēga bija ļoti vienkārša.

Laikam jau viņš tiešām bija ģēnijs. Pat man ir vajadzīga vesela stunda, lai atvērtu kāda nieka skapīša durvis.

—    Un tiklīdz tiku ārā, atvēru mazo lūku un izrāpos uz klāja. Es ieraudzīju krasta ugunis un izlecu pār bortu. Uh, cik tas ūdens bija auksts! Viņi neko nebija dzirdējuši, un man gandrīz vai izdevās. Kuteris turpināja braukt, vairs pat nevarēja to saskatīt, bet tad viņi acīmredzot bija pamanījuši vaļējo lūku. Man būtu vajadzējis to aizvērt, bet es aizmirsu. Un tieši tajā brīdī, kad es rāpos krastā, pie manis pieskrēja kāds cilvēks, pateica, ka esot nojautis — es peldēšot uz uguns pusi. Un iekrāva man. Viņš gaidīja pārējos un iedzina mani tajā būdā. Laikam viņi būs piestājuši līcī, jo nevarēja uzreiz mani aiznest uz kuteri. Tas bandīts izvilka pudeli un sāka dzert. Es nogaidīju, kamēr viņi sāk krākt, un izmetu pa logu pidžamas bikses, ietinis tajās akmeni. Viņš to pat nepamanīja. Kad tas zaglis pamodās un pārliecinājās, ka pudelē nekas nav palicis, viņš man vairākas reizes iesita, es mēģināju bēgt, bet tad viņš man sadeva kārtīgi. Tad sasēja mani un devās meklēt pārējos. Pēc tam parādījāties jūs…

—   Un tad tika mums abiem, — es pabeidzu.

—  Ak, kungs, ceru, ka ne pārāk.

Viņa sejā atspoguļojās rūpes. Jau sen nevienu nebija uztraukuši mani zilumi. Es ieliku pirkstus viņa matos un paglaudīju galvu.

—  Nekas, viss pāries.

—   Kā jūs sauc?

—   Maiks Hammers.

Viņš pasmaidīja, ieritinājās ērtāk halātā un pievirzījās man tuvāk. Ik pēc pusminūtes viņs uzmeta man vērtējošu skatienu — ziņkārīgu un nopietnu.

—   Bet kāpēc jums ir pistole kabatā?

—   Es esmu detektīvs, Raston. Privātdetektīvs.

Viņam izlauzās atvieglojuma nopūta. Droši vien viņš bija noturējis mani par bandas locekli, kas saskrējies ar pārējiem.

—   Kā tas gadījās, ka jūs mani atradāt?

—   Atradu tāpēc, ka meklēju.

—    Es… esmu priecīgs, ka tas bijāt jūs, Hammera kungs, nevis kāds cits. Manuprāt nevienam citam nebūtu pieticis drosmes.

Es iesmējos. Labs puisēns. Ja te kāds bija izrādījis drosmi, tad tas bija viņš. Ne katrs būtu saņēmies, lai atgrieztos tajā būdā pēc manis.

Es viņam tā arī pateicu, bet viņš samulsis pasmaidīja un nosarka. Viņš vēl arvien spēja smaidīt, velns parāvis! Viņu nebija iespējams neiemīlēt. Viņš sēdēja blakus, paslepus lūrēdams uz mani tā it kā es būtu kinozvaigzne.

Dažādības pēc Jorka namā gaisma daudzviet jau bija nodzēsta. Vārtu sargs Henrijs paspidināja salonā lukturīti un pavēra muti.

—   Ak! Rastona kungs!

—   Viņš pats. Ver ātrāk vaļā!

Vārtu sargs parāva kādu rokturi sānos, un greznās restes aizslīdēja uz abām pusēm.

Lai cik ātri es dzinu mašīnu no vārtiem līdz mājai, visi — Henrija zvana brīdināti — izbira uz pakāpieniem, lai mūs sagaidītu.

Jorks pat negaidīja, kamēr mašīna apstājas pilnīgi, bet ar rāvienu atvēra durtiņas un izstiepa rokas pret dēlu. Rastons apskāva viņu ap kaklu.

Es izrāpos no mašīnas un klibodams devos pie viņiem. Viņi apbēra zēnu ar jautājumiem un neievēroja mani.

—   Vediet zēnu mājā. Viņam vajag atpūsties.

Jorks pamāja. Tad balsi pacēla Rastons:

—   Es varu paiet pats, tēt. —Viņš ietinās halātā un iegāja mājā.

Jorks pagriezās un teica:

—   Lūdzu izklīstiet pa savām istabām. No rīta jūs visu uzzināsiet.

Un uzreiz kļuva skaidrs, kurš te ir saimnieks. Viņi saskatījās un neapmierināti virzījās uz guļamistabu pusi.

Es aizcirtu durvis aiz visas šīs varzas un devos uz viesistabu, taču mani pārtvēra Hārvijs. Vienu reizi notikumiem bija izdevies izsist viņu no līdzsvara, bet divreiz kaut kas tāds notikt nevarēja. Atkal ideāls pils kalpotājs, viņš pastiepa man paplāti ar bieza papīra lapu.

—   Viesu izvietojuma plāns, — viņš teica. — Ceru, ka tas jūs apmierina?

Es paņēmu plānu, pateicos un iebāzu kabatā.

Jorks ar dēlu atradās pieņemšanas zālē. Zēns gulēja uz galda, bet tēvs apstrādāja viņa zilumus un brūces. Pēc tam viņš ķērās pie rūpīgas medicīniskās apskates īsti profesionālā garā. Kad viņš bija beidzis, es pajautāju:

—   Kā viņam ir?

—   Manuprāt viss kārtībā, taču īstas pārliecības nav. Pēc dažām dienām redzēsim. Tagad es nolikšu viņu gultā.

Viņš ietina dēlu halātā un ar zvanu izsauca sulaini. Kamēr es vilku mugurā savu žaketi, Hārvijs bija klāt. Viņš palīdzēja Rastonam piecelties, un viņi kopā izgāja no istabas. Atvadoties Rastons man uzsmaidīja.

Jorks, neteicis ne vārda, norādīja man uz galdu, un es sapratu, ka veltīgi esmu ģērbies. Kad viņš beidza ņemties ar mani, sajūta bija tāda it kā es atkal būtu tikko izsprucis no kautiņa.

Brūces kutēja pēc joda, bet sešu collu platās plākstera kārtas apkārt visam ķermenim tik tikko ļāva paelpot. No aizturētajām jūtām aizsmakušā balsī viņš lika man piecelties, norija kādu tableti no pudelītes un apsēdās, slaucīdams aukstos sviedrus no pieres.

—   Varbūt arī mums ir īstais laiks likties slīpi? Drīz jau būs rīts.

Viņš noraidoši purināja galvu.

—    Nē, es vispirms gribu dzirdēt, kā tas viss notika. Ja neiebilstat, iesim uz viesistabu.

Tur viņš man ielēja kārtīgu brendija porciju, es to izdzēru bez atšķaidīšanas.

Kad es biju beidzis savu stāstu, viņš teica:

—   Es nesaprotu, Hammera kungs. Tas slāv pāri manai saprašanai.

—   Man jau arī tā likās. Tas viss izskatās ne pārāk skaisti, vai ne?

—   Jums taisnība.

Viņš piecēlās, piegāja pie sekretāra, izvilka čeku grāmatiņu un izrakstīja čeku.

—    Jūsu honorārs, Hammera kungs. Diezin vai vēl vajag īpaši skaidrot, cik bezgala pateicīgs es esmu par visu, ko jūs esat izdarījis manā un mana dēla labā.

Izskatīdamies tik vienaldzīgs, cik vien tobrīd spēju, es ieliku čeku kabatas portfelī un paskatījos Jorkam acīs.

—   Ir nepieciešams informēt štata policiju. Viņi mācēs ātri vien izķert šo bandu, jo vairāk tāpēc, ka bandītiem ir kuteris. Tādu mantu nav viegli paslēpt.

—  Jā-ā. Viņus vajag aizturēt. Nevaru iedomāties, kāpēc viņiem ienāca prātā nolaupīt tieši Rastonu.

—  Jūs esat bagāts, Jorka kungs. Tas ir galvenais iemesls.

—    Jā, patiešām, bagātībai ir savas ēnas puses, lai kā es cenšos no tām izvairīties.

Es piecēlos.

—    Es piezvanīšu uz štata policiju. Man ir padomā kāds āķis, kam var izrādīties izšķiroša nozīme. Vienu no nolaupītājiem sauca per Melloriju. Par to ieminējās puisēns.

—   Kā jūs teicāt? Mellorijs?!

Es atkārtoju. Viņa balss kļuva gandrīz nedzirdama:

—   Mellorijs… Nē, tas nevar būt.

Gluži kā transā viņš piegāja pie kamīna, nospieda kaut kādu apslēptu mehānismu pie sānsienas, un kamīna puse atbīdījās malā. Iebāza roku spraugā, bet tad izvilka to atpakaļ tukšu. Pat no attāluma es redzēju, kā viņš nobālēja. Ķermeni kratīja pēkšņa drudža lēkme, viņš piespieda rokas pie krūtīm un sāka liekties uz priekšu.

Es pieskrēju un uzmanīgi palīdzēju viņam aizkļūt līdz krēslam.

—   Žaketes kabatā…

Es atradu mazo paciņu ar kapsulām. Jorks drebošiem pirkstiem sagrābstīja vienu un palika zem mēles. Viņš ieurbās sienā ar neko neredzošu skatienu, bet pēc zināma laika sprīža viņa vaigu kauli piepūtās cietos punos, zobi atņirdzās zvēriskā naidā.

—    Mauka! — viņš izdvesa. — Nelietīgā vīriešu nīdēja mauka! Nodevusi mani…

—   Kas tieši, Jorka kungs?

Viņš piepeši apjēdza, ka nav viens. Atņirgtos zobus nomainīja iebiedēta izteiksme.

—   Es neko neesmu teicis, jūs sapratāt? Neko!

Es noņēmu roku no viņa pleca. Mutē man parādījās nepatīkama piegarša.

—   Ejiet pie velna! — Es arī saniknojos. — Es par to paziņošu štata policijai.

—  Jūs neuzdrošināsieties!

—   Vai tiešām ne?! Jork, veco zēn, jūsu dēls izpestīja mani no nelāgas situācijas. Man viņš patīk. Jūs dzirdat? Patīk daudz labāk nekā visi pārējie. Ja jūs vēlaties pakļaut viņu jaunām briesmām, tā ir jūsu darīšana, bet es to nepieļaušu!

—   Nē, te ir pavisam cita problēma. To nevar nodot atklātībai, Hammera kungs.

—    Jorka kungs, kāpēc gan jūs nevarētu izbeigt šo vaidēšanu? Vai tad jūsu dēla drošība vairs neko nav vērta? Dažādības pēc padomājiet par puišeli! Jūs ar saviem noslēpumiem tikai sagaidīsiet jaunu nolaupīšanu, un nav nekādas garantijas, ka tā beigsies tāpat kā šī. Jo vairāk tāpēc, — es piebildu, — ka kāds no mājiniekiem ir jūs nodevis.

Jorks sāka drebēt.

—   Kurš to izdarija, Jork? — es turpināju uzbrukumu. — Kurš jūs noķēris uz āķa?

—   Man… man nav ko teikt.

—    Kas vēl ir lietas kursā par jūsu radioaktīvajiem apdegumiem? Un kas notiks ar jūsu dēlu, ja jūs varbūt atstiepsiet kājas?

Tas iedarbojās — viņš kļuva zaļš.

—   Kā jūs izošņājāt?

—   Nav svarīgi. Taču, ja to zinu es, droši, ka zina arī pārējie. Bet jūs negribat man teikt, kas jūs šantažē.

—   Lūdzu apsēdieties, Hammera kungs.

Es piebīdīju krēslu tuvāk un apsēdos.

—   Vai es jūs nevarētu uzaicināt par aizbildni? Tas izslēdz nepieciešamību zvanīt uz policiju. Man tā būtu nesalīdzināmi vieglāk. Redzat, pastāv daži tīri zinātniski aspekti mana pelēna, tas ir dēla, audzināšanā. Jūs, būdams nespeciālists, to nesapratīsiet. Ja policijas izmeklēšana un preses nesaudzīgā ziņkārība tos atklās, nāksies atteikties arī no jebkādām cerībām uz sekmīgu iznākumu. Es nelūdzu, lai jūs to pilnībā izprastu, es gribu tikai panākt jūsu līdzdarbību. Esat drošs — jums labi samaksās. Es apzinos, ka mans dēls ir apdraudēts, taču būs labāk, ja mēs vienkārši norobežosim viņu no visām briesmām, tā vietā, lai meklētu šo briesmu cēloni. Vai jūs to izdarīsiet viņa labā, Hammera kungs?

Es lēnām atlaidos pret krēsla atzveltni, apdomādams dzirdēto.

Šeit nedaudz oda. Un šī smaka nāca no Rūdolfa Jorka. Tomēr es biju arī šī brīnišķīgā puisēna parādnieks…

—   Es esmu ar mieru, Jork, taču, ja vajag gaidīt nepatikšanas, tad nebūtu slikti, ja zinātu, no kuras puses. Kura tad ir tā vīriešu nīdēja mauka, kas iežmiegusi jums asti bluķī?

Viņš saknieba lūpas.

—   Jums nevajag nodarboties ar izmeklēšanu. Gluži vienkārši aizstāviet mana dēla intereses, un tas ir viss.

—   Lai notiek. — Es piecēlos. Nāksies spēlēt pa tumšo. Es eju gulēt, un jums arī nenāktu par ļaunu atpūsties.

—   Es pasaukšu Hārviju.

—   Es neapmaldīšos. Ar labunakti.

Gaitenī es paņēmu mājas plānu un noorientējos pēc tā. Norādes bija skaidras.

Es uzkāpu augšā, pagriezos pa kreisi un devos uz mājas otru galu. Mana istaba gaitenī bija priekšpēdējā. Pie durvīm karājās ierāmēts kartona gabaliņš ar manu uzvārdu.

Es nospiedu rokturi, tumsā sataustīju slēdzi un ieslēdzu gaismu.

—   Ilgi gan jūs līdz šejienei nācāt.

Interesanti, ar ko īsti Elisa bija uzpirkusi Hārviju, lai viņš mūs novietotu blakusistabās.

—   Sveika, kaķenīt.

Elisa aicinoši smaidīja caur tabakas dūmu mākoņiem.

—   Kad es jūs redzēju pēdējo reizi, jūs izskatījāties daudz labāk.

—   Ko tad lai es daru — noskūties, vai?

Viņa graciozi paraustīja pleciņus, un viņas pcņuārs nokrita līdz jostasvietai. Tas, kas atklājās zem tā, likās noausts no mēness stariem, retiem kā vistu būra tīkls.

—   Ne tikai.

—   Lasies prom, kaķenīt. Maršē vien uz savu stalli.

—   Tas nav asprātīgi, Maik. Nav ko spēlēt nevainīgo. Un vispār — kuram te kuru vajadzētu pavedināt?

Es atmetu ar roku un sāku izģērbties.

—   Man prātā nav asprātības. Esmu izpumpējies.

—   Bet ne tik daudz, taču, vai ne?

Es pārmetu savu dubļos izvārtīto kreklu un bikses pār krēsla atzveltni un iegāzos gultā.

Elisa lēni piecēlās. Nē, „piecēlās“ tas nav īstais vārds. Viņas kustības atgādināja graciozu atsperes iztaisnošanos. Peņuārs nolidoja uz grīdas, un daudz netrūka, ka es būtu padevies uzvarētājas žēlsirdībai. Viņas ķermenis bija pirmatnējā skaistuma simfonija visās savās izpausmēs un no jebkura leņķa skatoties.

—    Vai nogurums nav pārgājis? — viņa pasminēja, pārliecināta par savu neatvairāmību, un uz to viņai, protams, bija visas tiesības.

—   Nodzēs gaismu, kad iesi prom, mīļumiņ.

Griezdamies uz sāniem, es paguvu ievērot viņas indigo

smaidu, kas liecināja, ka šis mēģinājums nepaliks pēdējais. Pirms galīgi atslēdzos, es nodomāju, ka, runādams par kādas sievietes naidu pret vīriešiem, Jorks noteikti nav domājis Elisu Nikolsu.

Pavisam labi sanāk, ja aizmiedz ar šādu domu prātā. Tā nepazūd un neliekas mierā.

Atkal un atkal es vēroju, kā Elisa pieceļas no krēsla un iet pār istabu, taču šoreiz viņu nenosedza pat mēness stari. Viņas augums bija kārdinošs, viņas gaita — līgani dejojoša. Pēc tam manā sapnī uzradās vēl kāda sieviete.

Es viņu pazinu, taču nekādi nespēju atcerēties. Viņas gaita ari bija dejojoša, taču savādāka nekā Elisai. Viņas kustībām pietrūka grācijas. Arī izģērbās viņa kaut kā neveikli. Pilnīgi kailas viņas dejoja viena ar otru, un vadīja tā otrā. Viņas tuvojās viena otrai, migla, kas aizsedza sejas, kļuva caurspīdīga, un tad es ieraudzīju to, kuru iepriekš nebiju spējis pazīt.

Es pietrausos sēdus gultā kā bultas ķerts.

Nebija nekāds brīnums, ka Greindžas jaunkundzes izrīcība bija man izraisījusi nemieru. Ne jau pati šī sieviete, bet viņas kustības bija man pazīstamas. Līdz pat ieradumam uzraut sērkociņu uz savu pusi, kā to dara vīrieši. Un, protams, viņai vajag neieredzēt vīriešus, jo vīriešus neieredz gandrīz visas lezbietes.

Es pielecu kājās un uzrāvu bikses. Sameklējis plānā Jorka istabu, es metos skriet uz mājas otru galu. Durvis bija tikai pievērtas.

Es pieklauvēju, bet, atbildi nesagaidījis, devos iekšā un sataustīju pie sienas slēdzi. Spilgta gaisma piestrāvoja visu istabu.

Jorks pat nebija gājis gulēt. Viena no galda atvilktnēm bija izrauta ārā, bet tās saturs izsvaidīts uz grīdas. Es pamanīju eļļainu plankumu dziļākajā stūrī. Pat nepaskatoties uz steigšus saplēsto 32. kalibra patronu kārbu, es varēju pateikt, kas te vēl pavisam nesen bija gulējis.

Laiks! Es pabeidzu ģērbties pa ceļam. Pat ja kāds arī dzirdēja, kā aizcirtās durvis un iekaucās motors, es par to tikai nospļāvos.

Piebraucis pie vārtiem, es samazināju ātrumu, taču vārti bija līdz galam vaļā. No vārtu sarga mītnes skanēja vienmērīgi krācieni. Lielisks kalpotājs bija šis Henrijs!

Es nezināju, cik stipri Jorks ir mani apsteidzis. Mans pulkstenis bija apstājies. Nakts gāja uz galu. Starp citu, diezin vai es biju novāļājies ilgāk par stundu.

Sacenšoties ar laiku, es nesatiku nevienu pašu mašīnu. Parādījās un pazuda benzīntanka ugunis. Ceļa malās atstāto mašīnu acis iemirdzējās manu lukturu atspīdumos, tad atkal laidās miegā.

Es piebremzēju garas mašīnu rindas galā pie „Glcnvuda Apartamentiem“, izslēdzu dzinēju un izkāpu. Nekur nemanīja pat mazākās dzīvības pazīmes. Kad šī pilsētiņa aizmieg, tā guļ cieši.

Šis bija tas gadījums, kad nedrīkstēja izmantot durvju zvanu. Ja man līdz būtu bijis Rastons, nevajadzētu tērēt tik daudz laika. Es izmēģināju divus dučus mūku, pirms atradu piemērotu.

Pistole iekļāvās rokā. Uzskrējis pa kāpnēm, es noņēmu drošinātāju.

Greindžas jaunkundzes durvis bija pievērtas, bet ne aizslēgtas. Tās atvērās, tiklīdz es pieskāros rokturim.

Es atgrūdu durvis, bet satiku vienīgi tumsu. Un ne vismazākais troksnis netraucēja dzīvokļa kapa klusumu.

Es ātri pārkāpu pār slieksni, pievēru durvis, atsaitēju kurpes un noliku tās malā. Nav nekādas vajadzības brīdināt par savu ierašanos.

Turēdamies pie sienas, es aizgāju līdz gaiteņa galam. Slēdzis atradās pa labi.

Es pastiepu roku pa durvju spraugu un ieslēdzu gaismu, iekšēji būdams gatavs uz visu.

Biju zadzies veltīgi. Neviens man nebūtu uzsaucis, neviens nebija gaidījis. Es biju apdzinis Jorku. Viņš sēdēja uz grīdas un smaidīja kā pēdējais muļķis, bet no viņa pakauša rēgojās gaļas kapājamais cirvītis.

4

Tagad lietā bija uzradusies slepkavība. Vispirms nolaupīšana, tagad slepkavība. Sākas no mazuma, tad pieaug, palielinās, kā pārāk stipri piepūsts balons, lai beigās pārplīstu pie visiem velniem.

Es ilgi skatījos uz. Jorku, uz asinīm, kas plūda pār viņa seju un pilēja no pakauša uz grīdas. Biju nokavējis kādas desmit minūtes, taču tas bija tikai mans pieņēmums.

Dzīvoklī valdīja haoss. Visur mētājās apgāztas mēbeles ar noplēstu apšuvumu un izbērtām atvilktnēm. Paklājs bija piebārstīts ar spilvenu pildījumu. Jorks vēl arvien turēja rokā lapiņas, kas izrādījās apmaksāti elektrības rēķini uz Mairas Greindžas vārda.

Es atgriezos gaitenī, atradu čības, pacēlu telefona klausuli.

—   Savienojiet ar štata policiju, — es lūdzu telefonistei.

Uz manu zvanu atsaucās seržants Preiss.

-        Runā Maiks Hammers. „Glenvuda Apartamentos“ pirms dažām minūtēm, vismaz es tā spriežu, ir nogalināts Rūdolfs Jorks. Vajadzētu brīdināt patruļas uz ceļiem. Meklējiet divdurvju „sedanu“ ar ieliektu antenu. Mašīna pieder Mairai Greindžai. Viņa strādāja pie nogalinātā. Viņai ir apmēram trīsdesmit gadu, augums — piecas pēdas sešas vai septiņas collas, īsi mati, labi veidota, skaista. Nē, kā šobrīd apģērbta, to es nezinu, Jā, es palieku šeit. Vai jūs gribat, lai es brīdinātu pilsētas kruķus arī?

Seržants izmeta pāris indīgas piezīmes par pilsētas policiju, tomēr piezvanīt lika.

Šis jaunums krietni iztrūcināja dežurantu, jo viņš tūlīt pat sāka kliegt visā sava muļķa rīkles skaļumā. Kad viņš beidzot sāka uzdot jautājumus, es devu padomu atbrauki pašam un noliku klausuli.

Tagad vajadzēja apdomāt, ko darīt tālāk. Es ar tīru sirdsapziņu varēju zust krūmos un atstāt šo lietu, tomēr nospriedu darīt savādāk.

Mans klients bija miris, tas ir nogalināts, taču viņš bija man labi samaksājis. Kāpēc gan es nevarētu pastrādāt par jau saņemto honorāru?

Arī citās istabās viss bija apgāzts ar kājām gaisā — neviena lieta nebija savā vietā.

Guļamistabā man nācās kāpt pāri apģērbu kaudzei, kas rūpīgi, kaut arī steidzīgi, bija apgriezta uz kreiso pusi. No grautiņa nebija cietusi tikai virtuve. Viegli saprast kāpēc — kāds noteikti būtu atskrējis šurp, ja šķīvji būtu sākuši šķindēt vai kastroļi krist uz grīdas. Šeit Jorks bija meklējis uzmanīgi. Sienā varēja redzēt pacēlāja durtiņas. Aizvērtas un aizslēgtas. Izkļūt ārā pa šo ceļu slepkava nevarēja. Es ķēros pie virtuves skapja atvilktnēm. Atvēris ceturto, es atradu priekšmetu, kuru nekādi nebiju cerējis te ieraudzīt cirvīti gaļas kapāšanai. Vēl vienu cirvīti!

Šo piederumu vienā mājā nekad netur divos eksemplāros, īstenībā šādi cirvīši jau sen ir novecojuši. Bet šeit viņi bija veseli divi. Interesanti, ko Jorks šeit bija pārsteidzis? Pareizāk, kurš pārsteidza Jorku? Citādi nekas negāja kopā.

Ja Jorks būtu ielauzies Greindžas klātbūtnē, protams, būtu notikusi kaut kāda scēna, bet tad viņa vēl būtu šeit. Grūti iedomāties, ka viņa aizmukusi, ļaujot Jorkam mierīgi izpostīt savu dzīvokli.

Jorks te nevienu nebija saticis. Viņš atnāca nogalināt, bet, neatradis upuri mājās, sāka kaut ko meklēt.

Nogalināt, nogalināt…

Kaut kas mani mulsināja. Es pārmeklēju līķi. To, ko es meklēju, es neatradu. Kāds bija pievācis nelaiķa pistoli. Kāpēc? Velns būtu parāvis tos slepkavas! Kādēļ gan viņi visu tik briesmīgi sarežģī?!

Jorks sēdēja, distancējies no visa, ļaudams man pašam meklēt atbildes uz visiem šiem jautājumiem.

—    Tā lūk, veco zēn. Esmu pilnīgi tavā pusē, — es viņam teicu.

Jā, divi cirvīši un zobus atņirdzis līķis. Divi cirvīši — viens virtuvē, otrs atnācis apciemot Jorka smadzenes. Ne jau katrs slepkava lietos šādu ieroci. Pārāk plats un nepietiekami īss — kabatā tādu neieliksi. Sievietēm šāda izvēle nebūtu raksturīga. Starp citu sievietēm nepatīk nogalināt, ja pastāv reāli draudi notraipīties ar asinīm.

Maira Greindža bija sieviete tikai pa pusei, drīzāk pat otrādi, vīrietis pa pusei. Viņai var arī pietrūkt šīs sievišķīgās vājības. Bet no kurienes tādā gadījumā radies otrs cirvītis, velns viņu rāvis? Jorks smīnēja, un es pasmīkņāju viņam pretī. Lieta kļuva skaidrāka. Protams, ne jau motīvs, pagaidām bija zināms tikai nozieguma mehānisms. Taču pamazām sāka iezīmēties arī kaut kas līdzīgs motīvam.

Slepkava zināja, ka Jorks brauc šurp un ka Mairas Greindžas nav mājās. Viņš rīkojās ar cirvīti tāpēc, ka labi atvēzējies un notēmējis varēja būt drošs, ka savu darbu padarīs. Un ka šo ieroci nav iespējams sasaistīt ar kādu konkrētu personu.

Slepkavība nebija nejauša. Bet es neieredzu noziegumus, kas pastrādāti ar nodomu.

Neieredzu klusas domeles par ļaunumu, kas slēpjas apziņā, klājoties viena otrai pāri, barojot un lolojot domas par vislielāko ļaunumu, līdz kamēr tām kļūst par šauru, un tās gāžas pār malu, iegrūzdamas cilvēku noziegumā.

Visticamāk slepkava bija gribējis radit iespaidu, ka cirvītis paņemts no virtuves. Bet neviens nevarēja ieiet virtuvē, neejot garām Jorkam. Un Jorkam bija pistole. Slepkava bija izvēlējies ieroci, izsekojis Jorku un viņu nositis, kamēr tas ārdījās pa Greindžas dzīvokli. Viņam pat nenācās īpaši slēpties, jo Jorks, graudams visu visapkārt, bija sacēlis tādu jandāliņu, ka līdz. pat pēdējam brīdim nesadzirdēja klusinātos soļus. Un tad jau bija par vēlu.

Ar šādu kinētisko enerģiju, kas iemiesojusies trīs mārciņu smagā, asi uztrītā tērauda gabalā, nemaz nav vajadzīgs liels fizisks spēks, lai dotu nāvējošu triecienu. Tā bija acumirklīga nāve.

Krizdams mironis pagriežas pret durvīm un atņirdz zobus pret savu slepkavu.

Šajā mirklī manas pārdomas tika pārtrauktas. Gaitenī atskanēja soļi, durvis atcirtās vaļā, un istabā kā vētras nests ielauzās Dilvīks. Viņš nostājās man cieši pretī un apstājās, smagi elsdams.

—   Tevi vajadzētu nošaut, Hammer, — viņš nosēca.

Kādu minūti mēs stāvējām nekustīgi viens otram pretī.

—    Kas tad tevi kavē?

—     Dod man tikai ieganstu. Jebkuru ieganstu, kaut visvienkāršāko. Kaut kas tāds netiks piedots. Ne tev, ne kādam citam.

Es zobgalīgi uzsmaidīju viņam tieši sejā.

—    Cik tik vēlies, Dilvīk. Kaut šeit, kaut vai mēra kabinetā — man vienalga. Starp citu, kā tev ar veselību?

Dilvīks grasījās kaut ko atbildēt, bet tad istabā uzradās jauns milzis pelēki brūnā štata policijas mundierī. Plati sperdams soļus, viņš pienāca man klāt un izstiepa roku.

—   Maiks Hammers?

Es pamāju.

—    Seržants Preiss, — viņš pasmaidīja nebūt ne oficiāli. — Esmu viens no jūsu pielūdzējiem. Man Ņujorkā nācās strādāt kopā ar kapteini Cembersu, un viņš jūs slavēja vienā laidā.

Viņa rokas spiediens man patika. Es noradīju uz smaidošo

līķi.

—   Lūk, jūsu klients — Rūdolfs Jorka kungs.

Dilvīkam nepatika, ka viņu neievēro.

—   Kopš kura laika policija mūs kontrolē?

—     Kopš tā brīža, kad noskaidrojās, — mierīgi atsaucās Preiss, — ka jūs esat slikti apgādāti ar līdzekļiem un… cilvēkiem.

Dilvīks kļuva sarkans. Preiss turpināja, vērsdamies pie manis:

—    Vel pirms gada Saidonas iedzīvotāji iesniedza sūdzību, prasot mūsu palīdzību, jo pilsēta un visa apkārtne bija kļuvusi par izklaides vietu blēžiem un visādiem neliešiem no citiem štatiem.

Viņš novilka cimdu no kreisās rokas un sameklēja bloknotu. Pierakstīja ierašanās laiku un īsu nozieguma vietas aprakstu. Pēc tam palūdza liecības no manis.

Dilvīks nikni glūnēja uz mani, taču uzsūca katru manu vārdu.

—    Pēc dēla atgriešanās mājās Jorka kungs, šķiet, bija par kaut ko satraukts. Viņš…

—    Vienu mirkli, Hammera kungs. Kur viņa dēls bija pazudis?

—    Viņu nolaupīja.

—   Tā, tā? — Preisa balsī ieskanējās satraukums. — Mums par to neviens nebija ziņojis.

—   Ziņots tika pilsētas policijai. — Es iebakstīju ar pirkstu uz Dilvīka pusi. — Prasiet viņam.

—   Tā ir taisnība?

—   Jā.

—    Kāpēc mēs neko nezinājām?

—    Tāpēc, ka mums nebija nekādas vēlēšanās jums par to ziņot — lūk, kāpēc! — Sažņaudzis dūres, Dilvīks nāca Preisam virsū, bet tas pat nepakustējās. — Jorks gribēja, lai lietu izmeklē bez trokšņa, un mēs to tā arī darījām.

Preiss pagriezās pret mani.

—   Kas atrada zēnu?

—   Es.

Ar acs kaktiņu es ievēroju, ka Dilvīkam tuvojas trakuma lēkme.

Droši vien viņam tāpat bija gribējies nogrābt desmit taukšķus kā man.

—    Šodien, pareizāk sakot, vakar vakarā es viņu atradu kādā pamestā būdelē jūras krastā un atvedu mājās. Jorks mani aizturēja gadījumam, ja notiks jauns nolaupīšanas mēģinājums…

Tobrīd iejaucās Dilvīks:

—   Kā tu zināji, ka Jorks būs šeit?

—    Es to nemaz nezināju. — Man bija pretīgi viņam atbildēt, taču viņš galu galā šeit pārstāvēja policiju. — Es nodomāju, ka varu viņu šeit atrast. Puisēnam bija krietni ticis pa ādu, un es nolēmu, ka Jorkam būs vajadzīga Greindžas jaunkundze.

Treknais kruķis noņirdzās.

—    Kopš kura laika viņu nevar izlaist no mājas bez. pavadoņiem?

—   Vakarā viņam bija kaut kāda savāda lēkme.

—   Kā gan jūs uzzinājāt, ka Jorka nav mājās, Hammera kungs? — Preiss pieklājīgi pajautāja.

—    Iedams gulēt, es nolēmu ieskatīties pie viņa. Bet viņš pat nebija apgūlies. Tad es atcerējos, ka viņš bija pieminējis Greindžas jaunkundzi.

Preiss pamāja ar galvu.

—   Bet dzīvokļa durvis?

—   Tās bija aizvērtas, bet ne aizslēgtas. Es ienācu un ieraudzīju… lūk, to visu. — Es pamāju ar roku visapkārt telpai. — Piezvanīju jums, pēc tam pilsētas policijai.

Dilvīks norūca caur tiem zobiem, kas viņam vēl bija atlikuši:

—   Šī pasaciņa smird.

Nu ko, tā tiešām mazliet smirdēja, taču neviens, izņemot mani, nebija droši par to pārliecināts.

—    Taču, vai nevarēja būt tā, Hammera kungs, — Dilvīks izcēla vārdu „kungs“ ar visu sarkasmu, uz kādu vien bija spējīgs, — jūs atradāt puišeli, bet Jorks negribēja izmaksāt jums apsolītos desmit tūkstošus — darbs taču tur bija kapeiku vērts. Jūs viņam draudat, viņš aizbēg, jūs viņu panākat un draudus izpildāt.

—    Tā varēja būt, ja nebūtu bijis citādi. — Es iespraudu cigareti zobos. — Kad es kādu situ nost, tad iztieku bez gaļas cirvīša. Ja pretiniekam ir pistole, arī es izmantoju pistoli, ja nav — darbojos ar rokām — Es pagriezos ar seju pret līķi. — Viņu es varētu nožmiegt ar vienu pirkstu. Stiprāku vīru… tad vajadzētu abas rokas. Bet ne cirvi.

—   Kā šeit nokļuva Jorks, Hammera kungs?

—    Visdrīzāk, ka ar mašīnu. Aizsūtiet pāris puišus uz stāvvietu. Gaišzils „sedans“, sešdesmit ceturtā gada modelis.

Preiss pieaicināja kādu cilvēku privātā un deva rīkojumu. Tas uzreiz izgāja.

Pēc tam parādījās pogainais ar fotogrāfiem un nestuvēm. Minūtes desmit viņi grozījās, piebirdinādami istabu ar pulveri, kas uzrāda pirkstu nospiedumus, un fotografēdami Jorka līķi no visām pusēm.

Es parādīju Preisam, kur es biju pieskāries sienai un slēdžiem, lai vēlāk nerastos nekādi pārpratumi. Ērtības labad viņš mani palūdza uzreiz iedot pirkstu nospiedumus. Es, protams, neiebildu.

Viņš izvilka kartona gabalu, kas nosmērēts ar parafīnu, es uzliku uz tā abas plaukstas un spēcīgi uzspiedu pret spīdīgo virsmu. Otrā pusē Preiss uzrakstīja manu uzvārdu, licences numuru un tad iebāza to visu aploksnē.

Pa to laiku Dilvīks caurskatīja Jorka izsvaidītos papīrus, bet, neatradis neko interesantu, atgriezās pie līķa.

Policists izvietoja nogalinātā kabatu saturu uz galdiņa, un Preiss uzsāka pārmeklēt šos priekšmetus. Es lūkojos viņam pār plecu. Parastie nieki: sīknauda, maks ar diviem divdesmitniekiem un četriem pieciniekiem, vairāku organizāciju biedra kartes. Zem naudas maka atradās paciņa ar tabletēm.

—    Vai kaut kas ir pazudis? — Preiss jautāja.

Es papurināju galvu.

—   Šķiet, ka ne. Bet es taču nerakņājos pa viņa kabatām.

Ķermeni uzcēla uz nestuvēm, cirvīti rūpīgi iesaiņoja, un

tehniskie darbinieki aizgaja. Tad ieradās vēl daži štata policisti un pilsētas kruķi.

Man nācās vēlreiz atkārtot visu no sākuma. Mazliet tālāk, nost no citiem, stāvēja vientuļš reportieris, cītīgi švīkādams savā bloknotā. Ja mēs atrastos Ņujorkā, durvis jau sen būtu vajadzējis aizslēgt, lai atturētu reportierus. Paskatīsimies, kas notiks tad, kad šis jaunums būs izplatījies pa vadiem.

Preiss pieaicināja mani pie sevis:

—   Kur jūs atrast, ja man vajadzēs ar jums sazināties?

—   Jorka namā.

—   No rīta es pie jums aizbraukšu.

—    Es atbraukšu kopā ar viņu, — iejaucās Dilvīks. — Un nekur nebāz degunu, vai saprati?

—    Ej tu… Es savas tiesības zinu.

Uzliku cepuri un nospiedu smēķa galu pelnutraukā. Šeit man vairs nebija ko darīt. Es virzījos uz durvīm, bet Preiss mani panāca.

—    Hammera kungs!

—   Jā, seržant?

—    Vai es varu rēķināties ar jūsu atbalstu?

Es izplūdu smaidā.

—    Tas ir, vai es dalīšos ar jums informācijā, ja kaut ko uzodīšu?

—   Vispār, jā. — Viņš bija pati nopietnība.

—   Jā. Taču ar vienu noteikumu.

—   Un proti?

—   Ja uzduršos uz karstām pēdām — rīkošos pats.

Viņš nešaubījās ne mirkli.

—    Tas mani pilnīgi apmierina. Jūs, protams, saprotat, ka tas nenozīmē atļauju rīkoties, kā ienāk prātā. Taču es labprāt pieņemšu palīdzību no cilvēka ar jūsu reputāciju. Mums nepietiek cilvēku, un es esmu priecīgs, ka jūs piekrītat sadarboties.

—    Paldies, seržant. Tikai parūpējieties, lai Dilvīks par to neko neuzostu. Ja viņš kaut ko uzzinās, darīs visu, lai jūs aizkavētu.

—    Tas nu gan ir cūka, — norūca Preiss. — Ar ko jūs esat nolēmis sākt?

—     Ar to pašu, ar ko jūs, — meklēšu Mairu Grcindžu. Šķiet, ka viņa šobrīd ir vissvarīgākā persona. Jūs informējāt patruļas?

—    Pēc jūsu zvana mēs uzreiz slēdzām ceļus. Pa teletaipu viņas meklēšana ir izsludināta septiņos kaimiņu štatos. Tālu viņa netiks. Vai jūs kaut ko zināt par viņu?

—     Ļoti maz. Tiek uzskatīts, ka viņai ir mierīgs raksturs. Jorks teica, ka viņa bieži iet uz bibliotēku, taču diezin vai jūs viņu tur šobrīd atradīsiet. Pamēģināšu uzzināt kaut ko vairāk no Jorka mājiniekiem. Ja kaut ko noskaidrošu, uzreiz piezvanīšu. Sveiki!

Nokāpu lejā. Man likās, ka jau vairākus mēnešus neesmu redzējis visparastāko spilvenu.

Atspiedušies pret zila „sedana“ spārnu, stāvēja divi jauniņi policisti. Abi salīdzināja pierakstus un sarunājās. Vajadzēs atgādināt Villijam, lai savāc mašīnu.

Saule jau bija augstu, kad es nokļuvu līdz savrupnamam. Kravas mašīnas, par kurām stāstīja puisis no benzīntanka, traucās uz pilsētu ar pieklājīgu ātrumu.

Vērdams vaļā vārtus, Henrijs gremoja brokastis. Sveicinādams viņš pamāja man ar roku.

—    Tātad tas bijāt jūs? Bet es visu laiku domāju, kas gan atvēris vārtus? Kāpēc jūs mani nepamodinājāt?

Es nobremzēju viņam blakus un pagaidīju, kamēr viņš izēd tukšu muti.

—    Henrij, jūs nedzirdējāt, kā es naktī braucu garām sargbūdai?

—    Es gulēju kā nosists. Kopš tā laika, kad pazuda zēns, esmu galīgi nomocījies, man likās, ka tas noticis manas vainas dēļ. Bet vakar es beidzot nomierinājos.

—   To var redzēt. Tad lūk, izbrauca divas mašīnas. Pirmajā sēdēja boss.

—   Jorka kungs? Kurp viņš brauca?

—   Uz pilsētu.

Viņš sāka nervozi mīņāties.

—   Jūs domājat, ka viņš… dusmosies, ka neesmu dzirdējis, kā viņš aizbrauc?

Es noraidoši papurināju galvu.

—   Diezin vai. Es domāju, ka viņš nemaz negribēja, lai viņu dzird.

—    Vai jūs nezināt, kad viņš atgriezīsies?

—    Viņš neatgriezīsies. Viņš ir miris. — Pēc šiem vārdiem es nospiedu gāzes pedāli, atstādams viņu pilnīgā apstulbumā. Citreiz varbūt labāk pieskatīs vārtus.

Es uzrāvu ātrumu pašā mājas priekšā un tūlīt pat izslēdzu satrakoto dzinēju. Tos, kurus šis troksnis vēl nebija uzrāvis augšā, droši vien pamodināja mašīnas durvju blīkšķis. Augšā atskanēja sašutušas balsis. Es uzskrēju pa kāpnēm un kāpņu laukumiņā saskrējos ar Roksiju vatētā halātā — viņa to pieturēja uz krūtīm.

Viņa sāka mani klusināt:

—   Klusāk, puisēns guļ.

Jā, viņam stāvēja priekšā ne pārāk jautra pamošanās.

—   Vai tu tikai tagad uzcēlies, Roksij?

—   Pirms brīža, kad tu sacēli tik lielu troksni zem logiem. Kāpēc tu pats neguli?

—   Nav svarīgi. Vai visi ir uz vietas?

—   Kā lai es zinu? Bet kas par lietu?

—   Nogalināts Jorks.

Viņas roka pieskārās lūpām.

—   Un… kurš tad?

—   To ari cs gribētu zināt.

Viņa iekoda lūpā.

—   Ir noticis tā… kā mēs abi domājām, vai nc?

—    Izskatās, ka tā. Tiek meklēta Maira Greindža. Viss noticis pie viņas. Viņa slēpjas.

—    Un ko man… kā tagad būs ar mums visiem?

—    Piecel visu kompāniju. Neko nepaskaidro, pasaki tikai, ka es viņus gaidu lejā, viesistabā. Ej.

Roksija bija priecīga kaut vai par kādu darbu. Viņa aizsteidzās uz gaiteņa galu un ielidoja kādā istabā. Es piegāju pie Rastona durvīm un mēģināju nospiest rokturi. Aizslēgts. Roksijas durvis bija vaļā, cs iegāju, pagriezos un nokļuvu blakusistabā.

Rastons cieši gulēja ar vieglu smaidu uz lūpām. Apsegts ar segu līdz zodam, viņš izskatījās pēc galīga zīdaiņa. Es nopūtu matu cirtu, kas bija noslīdējusi viņam uz pieres, un viegli sapurināju.

—    Raston. — Es sapurināju vēlreiz. — Mosties.

Viņa acis atvērās. Ieraudzījis mani, viņš pasmaidīja.

—    Labrīt, Hammera kungs.

—    Sauc mani vienkārši par Maiku, veco zēn. Mēs taču esam draugi?

—    Un kā vēl, Ham… Maik. — Viņš izvilka roku no segas apakšas un izstaipījās. — Vai jau jāceļas?

—    Vēl ne, Raston. Man tev kas jāsaka…

Es visu laiku lauzīju galvu, kā lai paziņo Rastonam šo jaunumu. Nav nemaz tik viegli pateikt zēnam, ka viņa tēvu tikko sacirtis slepkava.

—    Tev ir tik norūpējies izskats, Maik. Droši vien noticis kas slikts?

—    Ļoti slikts, mazais. Bet tu taču turēsies kā vīrs.

Viņa sejā parādījās kautrīgs smaids.

—    Tiešām kā vīrs… Es gribētu līdzināties grāmatu varoņiem.

Tad cs nolēmu pateikt viņam visu uzreiz, neko nenoklusējot, un uzreiz to visu izbeigt.

—   Tavs tētis ir miris, dēliņ.

Ne uzreiz viņš pilnībā apjēdza šo vārdu jēgu. Viņš neizpratnē skatījās uz mani, šaubīdamies, vai pareizi sapratis to, ko es teicu.

—    Miris?

Es pamāju.

Notikušā aptveršana nāca pie viņa kā straume. Acis parādījās asaras, viena no tām noritēja pār vaigu.

—   Nē… nevar būt! Viņš nevarēja nomirt!

Es viņu apskāvu. Viņš šņukstēdams piespiedās man klāt.

—   Kas ar viņu notika? Maik, kas noticis?

Es noglāstīju viņa galvu, mēģinādams atcerēties, kā rīkojās mans tēvs, kad man bija slikti. Es nevarēju viņam klāstīt slepkavības detaļas.

—   Viņš… vienkārši nomira, Raston.

—   Kaut kas notika, es to jūtu. — Viņš centās apvaldīt asaras kā nu prata. Atvirzījies no manis, Rastons izslaucīja acis. — Kas notika, Maik? Pasaki man, es tevi lūdzu!

Es iedevu viņam savu kabatlakatu. Varbūt tiešām pateikt? Vēlāk viņš vienalga uzzinās patiesību, tad jau labāk no manis, nevis no kāda no šiem…

—   Kāds viņu nogalinājis, Raston. Nem, izšņauc degunu. — Viņš to izdarīja, ne uz mirkli nenolaizdams acis no manis. Tāds skatiens mēdz būt kucēnam, kad tas saņem spērienu un nezina par ko.

—   Nogalinājis? Nē… neviens nebūtu nogalinājis tēti… manu

tēti.

Es klusēju, ļaudams viņam pierast pie domas, kas sagādāja tik lielas sāpes. Skatoties uz viņa izķēmoto seju, es sajutu, ka man pašam sāk kņudēt acīs. Tā mēs sēdējām minūtes desmit, neteikdami ne vārda. Beidzot viņš izslaucīja acis un pieskārās manai rokai.

Es uzliku roku viņam uz pleca.

—   Maik?

—   Jā, Raston?

—   Kā tu domā, vai tu varēsi atrast to, kas to izdarījis?

—    Es pacentīšos, mazais.

—   Noteikti atrodi. Ja es būtu pieaudzis, — viņš nikni sabozās, — es viņu būtu nošāvis… lūk! — Viņš atkal izplūda asarās. — Ak, Maik…

—    Paguli tepat. Kad jutīsies labāk, saģērbies un kāp lejā. Parunāsim. Domā par kaut ko labu, kas ar tevi kādreiz noticis, tikai ne par šo gadījumu. Ar tādām lietām grūti samierināties, bet tu tiksi galā. Tagad tev ir tik slikti, ka sliktāk nemēdz būt, taču laiks visu aizdziedēs un remdēs. Tu taču esi izturīgs zēns, Raston? Pēc pagājušās nakts es uzskatu, ka otru tādu kā tevi nav iespējams atrast. Turies un vairs neraudi, labi?

—    Es pacentīšos, Maik, goda vārds.

Viņš apgriezās gultā otrādi un iebāza seju spilvenā. Es atvēru durvis uz gaiteni un izgāju. Tagad nāksies palikt, gribi vai negribi. Es biju devis zēnam vārdu un atkāpties nedomāju.

Reiz es jau biju devis vārdu un to turējis. Tas nokāva manī labo attieksmi pret cilvēkiem, tomēr es to turēju.

Es atcerējos asinis, kas tika izlietas karā, visas asinis, kuras kādreiz biju redzējis un ar kurām biju notašķīts. Taču nebija briesmīgāku asiņu par tām, kuras izlija, kad es izpildīju savu solījumu.

5

Tādas sejas parasti raugās no muzeja zāļu sienām: aukstas, naidīgas, nogaidošas. Viņi stāvēja un gaidīja, kā es attaisnošos.

Artūrs Cirehems ar pietūkušām lūpām malkoja apelsīnu sulu. Viņa brālis sūca cigareti. Gentu pāris sēdēja tālākajā stūrī; Marta centās izskatīties vienaldzīga, tāpat kā Gents jaunākais.

Roda un viņas tēvs, apģērbušies steigā, tagad jutās neveikli un dīdījās uz krēsla maliņas.

Kad es ienācu, Elisa Nikolsa uzmeta man kaismes pilnu skatienu un klusā balsī pateica:

—   Sveika, mīla mana.

Šādiem jociņiem vēl bija par agru. Norūpējusies Roksija paziņoja, ka kafija būs gatava pēc dažām minūtēm. Tas bija labi, kafija tiešām visiem noderēs. Es piekrītoši pamāju un pievērsos pārējiem.

—   Rūdolfs Jorks ir miris. Kāds ir izcirtis viņā caurumu ar gaļas cirvīti Grcindžas jaunkundzes dzīvoklī.

Marta noelsās. Viņas vīram acis gandrīz iztecēja no orbītas. Gcnts jaunākais un Roda saskatījās. Artūrs aizrijās ar sulu, bet Viljams uzmeta cigareti sev uz biksēm. Elisa noklakšķināja mēli man aiz muguras.

Visātrāk šo jaunumu sagremoja Marta Genta.

—   Bet kur bija Grcindžas jaunkundze?

Es paraustīju plecus:

—    Pilnīgi iespējams, ka viņa nemaz nav iesaistīta. Nogalināt Jorku varēja arī jebkurš cits. Drīzumā šeit ieradīsies policija. Veidot sev alibi ir jau par vēlu, bet, ja kādam tā nav, lai domā ātrāk.

Kamēr viņi pārsprieda notikušo, es izgāju virtuvē. Roksija jau krāmēja kafijas tasītes uz paplātes. Vienu tasīti es ienesu Villija istabā. Tiklīdz ienācu, viņš pamodās.

—   Sveiks, Maik. — Viņš paskatījās uz pulksteni. — Kāpēc tu vēl neguli?

—   Es vēl neesmu gājis gulēt. Jorks ir miris.

—   Ko?

—   Naktī. Viņam iegāza ar cirvīti pa galvu.

—   Kas tagad būs?

—    Tas, kas mēdz būt tādos gadījumos. Klausies, tu necēlies pa nakti?

—   Protams, ne, velns parāvis! Pagaidi, vai tu domā?..

—   Pierādīt varēsi? Tas ir, vai kāds pie tevis ienāca?

—    Nē, es biju viens. Bet tu taču nedomāsi…

—    Ar šo lietu nodarbosies Dilvīks, bet viņš gribēs atspēlēties uz tavas ādas, ja reiz nespēj pārkost mani. Šobrīd viņa pusē ir likums, pareizāk sakot, tas, kas šajā pilsētā vēl palicis no likuma. Vajag atrast pierādījumu, ka tu neesi gājis laukā. Vai tev ir kāda ideja?

Viņš pielika pirkstu pie mutes.

—   Nakts laikā man divreiz likās, ka aizbrauc mašīna.

—    Pirmais bija Jorks. Otrais — es.

—   Bet pēc pirmās reizes kāds nokāpa pa kāpnēm. Es dzirdēju klusus soļus, pēc tam kādu dīvainu skaņu, it kā kāds klusām klepotu, tad viss apklusa. Nekādi nevaru saprast, kas tas bija?

—    Šķiet, ka tas derēs. Vajag tikai uzzināt, kam tur nebija miera. Jā, ņem vērā, kamēr tev nejautā — ne vārda. Saprati?

—    Protams. Ak Dievs, un no kurienes tāda neraža? Tagad mani izsviedīs laukā. — Viņš aizklāja seju ar rokām. — Ko gan es tagad darīšu?

—    Kaut ko izdomāsim. Ja tu jūties normāli, labāk saģērbies. Jorka mašīna ir pilsētā, un tev vajadzēs to atdzīt mājās, kad kruķi būs beiguši ar to ņemties.

Es atdevu viņam kafiju, un viņš ķērās tai klāt, pateicīgi raudzīdamies uz mani. Drīz es paņēmu tukšo tasīti un devos uz virtuvi. Tur Hārvijs slaucīja acis ar lakatu. Pamanījis mani, viņš noslēpa to kabatā.

—   Kādas šausmas, ser. Malkomas jaunkundze tik tikko paziņoja man par šo nelaimi. Kurš gan varēja kaut ko tādu izdarīt?

—   Lai kas tas būtu, viņš saņems sodu. Klausieties, es gribu gulēt. Kad atbrauks policija, pamodiniet mani, labi?

—    Noteikti, ser. Vai vēlaties ēst?

—    Nē, vēlāk.

Es apgāju viesistabai apkārt un kāpu augšā. Saņurcītā sega gulēja tāpat, kā es to biju nosviedis. Es pat nepūlējos novilkt kurpes, noliku galvu uz spilvena un uzreiz man viss kļuva pilnīgi vienaldzīgs — viņi visi varēja izstiepties, lai tik mani nemodina.

Caur miega plīvuru līdz. manām ausīm nonāca kaut kādas balsis. Tās uzstāja, protestēja, sašutumā trīcēja. īpaši izcēlās nikna sievietes balss, kuru pavadīja atturīga vīrieša balss. Taču nevienu neinteresēja, vai es esmu šeit, vai neesmu. Un es nepretojos, kad miegs atkal visas skaņas noslāpēja.

Mani uzmodināja dīvaina mūzika, kas tricināja visu namu. Nekad nebiju dzirdējis neko tamlīdzīgu — mūzika atgādināja viesuli, bet kaisles dziesmu nomainīja sērīgs piedziedājums, kas, tikko izskanējis, atkal pārgāja varenā vētras kaucienā. Neviena tēma, neviena takts neatkārtojās. Likās, nav iespējams, ka klavieres būtu spējīgas paust šādu izvirdumu.

Es izslīdēju no gultas un atvēru durvis, uzņemdams sevī vēl spēcīgākas skaņas.

Viņš sēdēja pie instrumenta — mazs, žēlumu rosinošs stāvs peldhalātā. Viņa galva bija atmesta atpakaļ, acis aizmiegtas, gluži kā no sāpēm, bet pirksti spieda ārā no taustiņiem ciešanu un sāpju notis.

Es atgriezos, savedu sevi kārtībā un atkal devos pie Rastona.

Tiklīdz es apsēdos blakus, viņš pārtrauca spēli un nokāra galvu uz. krūtīm. Kritiķim, kas pasludināja viņu par ģēniju, bija pilnīga taisnība. Ko gan viņi būtu teikuši, ja dzirdētu šo spēli?

—    Vajag uzņemt to mierīgāk, mazais. Atceries, ko es tev teicu.

—   Es atceros, Maik. Taču es vienalga domāju par tēvu.

—   Viņš tev bija ļoti dārgs?

—    Dārgāks par visu pasaulē. Viņš man iemācīja tik daudz ko — mūziku, mākslu, visu to, kam citi cilvēki tērē tik daudz laika. Tik laba tēta vēl nevienam nav bijis.

Es aizvedu viņu pie klubkrēsla kamīna priekšā, apsēdināju un pats apsēdos uz sānu roktura.

—    Raston, — cs iesāku, — tava tēva vairs nav, taču viņš droši vien nebūtu pieļāvis, ka tu tā nomokies. Man šķiet, viņš drīzāk būtu licis tev turpināt nodarbības patstāvīgi un kļūt par tādu, kā viņš bija gribējis.

—   Es būšu tāds, Maik. — Viņa balss skanēja neizteiksmīgi, taču tajā varēja saklausīt pārliecību. — Tētis gribēja, lai es it visā pārspētu pārējos. Viņš man teica, ka cilvēks nespēj parādīt visu, uz ko ir spējīgs, jo pārāk ilgi apgūst pašus pamatus. Tāpēc jau arī viņš mani mācīja no pašas agrās bērnības. Vēlāk, kļuvis par zinātnieku, es spētu apsteigt pats sevi.

Runādams viņš pamazām atdzīvojās. Lai izrunājas, es domāju. Tas visiem atvieglina bēdas, pat maziem ģēnijiem.

—   Varu saderēt, ka viņš ar tevi lepojās.

—   Ak, jā! Ja viņš būtu paspējis nolasīt savu referātu…

—   Kādu referātu?

—    Simpozijā. Zinātnieki tiekas ik pēc pieciem gadiem un lasa referātus, pēc tam izraugās labāko un autoram piešķir prezidenta — uzvarētāja nosaukumu līdz nākamajai reizei. Viņš to ļoti vēlējās. Viņš gatavoja referātu par mani.

—    Skaidrs. Varbūt to referātu nolasīs Grcindžas jaunkundze?

To man nevajadzēja teikt. Rastons atkal sadrūvējās.

—   Diezin vai. Viņu meklē policija.

Es burtiski uzsprāgu.

—   Kas tev to pateica?

—    Bija atbraukusi policija. Tas resnais milzis lika mums visiem izstāstīt, kur mēs bijām naktī un vispār… Pēc tam viņš pateica par Grcindžas jaunkundzi. Viņas mašīnu atraduši upē. Viņi domā, ka viņa noslīkusi avārijas rezultātā.

Ja man pie rokas būtu ķieģelis, es to būtu ielidinājis logā-

—   Hārvij! — cs iebļāvos, pielēcis kājās. — Hārvij!

Sulainis atdrāzās kā plēsts.

—   Liekas, es jūs biju lūdzis pamodināt mani, kad ieradīsies policija? Kāda velna pēc jūs to neizdarījāt?

—   Es gribēju izdarīt, ser, bet Dilvīka kungs deva man norādījumu ļaut jums izgulēties. Lūdzu piedodiet, ser, tā bija drīzāk pavēle nekā vēlējums.

Tad, lūk, kā! Nu gan cs norēķināšos ar šo trekno purnu! Nu, Dilvīk, to tu nožēlosi.

—   Kur visi pārējie?

—    Pēc tam, kad policija bija savākusi liecības, viņš pavēlēja viesiem izklīst pa mājām. Malkomas jaunkundze un Parkss devās pēc Jorka kunga mašīnas. Seržants Preiss lika jums pateikt, ka vakarā viņš būs pārvaldē šosejas malā un gribētu jūs redzēt.

—    Kaut vai vienam es esmu ievajadzējies, — es norūcu un paskatījos uz Rastonu. — Man ir jābrauc, mazais. Varbūt tu pasēdi savā istabā, kamēr atbrauks Roksija… tas ir, Malkomas jaunkundze? Labi?

—   Labi. Bet kāpēc tu viņu sauc par Roksiju?

—    Es visiem izdomāju iesaukas.

—    Bet vai man tu ari esi izdomājis? — Viņa acīs iedegās dzirkstelītes.

—    Kā nu ne.

—    Kādu?

—    Sers Lansclots. Viņš bija drosmīgākais no drosmīgākajiem.

Projām ejot, es dzirdēju, kā viņš čukstus atkārto:

—   Sers Lanselots, drosmīgākais no drosmīgākajiem.

Pusdeviņos es biju aizkūlies līdz zemajai akmens ēkai šosejas malā. Debesis atkal apmācās, gaisā varēja just mitrumu. Gar sviedrainā vējstikla malām tecēja valgas lāsītes. Ceļa malā karājās norādījuma zīme:

„Štata policijas pārvalde“

Es novietoju mašīnu tai blakus.

Seržants Preiss mani gaidīja. Kad iegāju, viņš man pamāja un atlika sāņus papīru kaudzi, ko pašlaik lasīja. Es nometu cepuri uz tukšā krēsla, apsēdos un teicu:

—    Hello, kas jauns? Hārvijs nodeva man jūsu uzaicinājumu.

Viņš atmetās pret grozāmā krēsla atzveltni un paklauvēja ar zīmuli pa galda virsmu.

—   Mēs atradām Grcindžas mašīnu…

—   Es jau zinu. Bet viņu pašu atradāt?

—    Nē. Durvis bija atvērtas, un ķermeni varēja arī aiznest straume. Ja tā, tad nebūs viegli viņu atrast. Jūs taču zināt, ka upe ietek līci.

—   Nu, tas ir tikai pieņēmums. Viņas varēja arī nebūt mašīnā.

Viņš iekoda zīmuļa galā.

—    Pēc visa spriežot, viņa tur bijusi. Tur, kur vadītājs pagriezies, neaizbraucot līdz tilta nožogojumam, redzamas skaidras pēdas. Turklāt viņas mašīna braukusi ar lielu ātrumu — viņa ietriekusies upē trīsdesmit pēdas no krasta.

—   Taču ne tāpēc jūs mani izsaucāt?

—   Saprātīgs pieņēmums, Hammera kungs.

—   Vienkārši Maiks. Nevaru ciest oficiālu uzrunu.

—   Labi, Maik. Nolaupīšana — lūk, kas mani interesē.

—   Jūs domājat, ka ir sakars?

—   Neapšaubāmi, ja Greindža tiešām nogalināta.

—   Arī saprātīgs pieņēmums, — es pasmaidīju.

Un es vēlreiz pārstāstīju visus notikumus, sākot no Villija zvana.

Viņš klausījās uzmanīgi un neteica ne vārda, kamēr nebiju beidzis.

—    Ko jūs par to visu domājat? — viņš galu galā noprasīja.

—   Es uzskatu, ka kāds ir krietni pastrādājis.

—    Bet jūs taču arī uzskatāt, ka šīs abas lietas — nolaupīšana un slepkavība — ir savstarpēji saistītas?

Es saviebos, raudzīdamies uz viņu.

—   Es pat nezinu… pagaidām… Nolaupīšana veikta ļoti neveikli. Nolaupītājs cer uz naudu, bet šiem pat paslēpties ncizdevās. Vispār aizdomīgi, vai vienu un to pašu cilvēku mēģinātu nolaupīt divreiz. Taču Jorks gribēja lietu noklusēt un tā atkal pakļāva zēnu briesmām. Acīmredzot nolaupītājs būs klaiņojis ap māju un saskatījis labu izdevību, kad Jorks devās pie Greindžas.

Preiss izvilka cigaretes un piedāvāja vienu man.

—  Tādā gadījumā nauda nav bijusi motīvs. Nolaupītājs, kura plāni izjukuši, cenšas pēc iespējas ātrāk aizlaisties.

Es aizsmēķēju un izpūtu dūmus pret griestiem.

—   Tumša lieta, vai ne? Vai jūs zināt, ka Jorkam ilgi vairs nebija atlicis dzīvot?

—    Nē, nezināju. — Viņu, liekas, izbrīnīja šāds lietas pavērsiens.

—   Iedomājieties, — es iesāku, — Jorks zina, ka ilgi vairs neķeips. Labākajā gadījumā būtu vēl izvilcis pāris gadu. Viņam ir vesels bars radinieku, kas to vien gaida, kad viņš sāks smirdēt. Viens no tiem uzzina, ka jebkurš satricinājums spēj novest Jorku vecāko kapā. Viņš sarunā kādu, sarīko nolaupīšanu, bet, kad tā beidzas bez rezultāta, rīkojas tieši. Un iekārto tā, ka aizdomas krīt uz Greindžu. Pēc tam piebeidz viņu un inscenē pašnāvību nožēlas uzplūdu dēļ.

Preiss viegli pasmaidīja.

—   Atkal pārbaudat manas spriešanas spējas? Es varētu izcaurumot šo versiju, šaudams ar koka pistoli. Piemēram, salīgt šādai lielai pakalpiņus — tas nozīmē uzprasīties uz šantāžu un galu galā pazaudēt visu, kā dēļ tik ļoti pūlējies. Jorks pats kaut kādā veidā ir saistīts ar to visu, jo bija kaut ko meklējis Greindžas dzīvoklī. Pamēģiniet vēl kaut ko.

Es iesmējos.

—   Nav vērts. Jums uz visu ir gatava atbilde.

Viņš pabīdīja uz manu pusi papīrus.

—    Šeit ir visu to cilvēku liecības, kas tajā laikā atradās mājā. Pretrunu it kā nav. Pēc viņu vārdiem, neviens nav izgājis no mājas, tātad nevienam nebija iespējas noklapēt Jorku. Tas vēlreiz liek atgriezties pie svešinieka.

Es pārlapoju protokolus.

Informācijas bija maz. Visas liecības aizņēma tik tikko lappuses ceturtdaļu. Uzreiz pēc ziņām par sevi visi apgalvoja, ka, aizgājuši gulēt, necēlās augšā līdz pat brīdim, kamēr es no rīta sasaucu viņus viesistabā.

Es atdevu papīrus.

—   Kāds no viņiem melo. Vai vairāk nekā nav?

—    Mēs nesākām nevienu spaidīt, lai gan Dilvīkam to ļoti gribējās. Kurš gan būtu samelojis?

—    Nezinu. Villijs Parkss man teica, ka naktī dzirdējis, kā kāds nokāpis pa kāpnēm pēc pirmās mašīnas aizbraukšanas. Pēc Jorka mašīnas aizbraukšanas, cik noprotams.

—   Varbūt tas bijāt jūs?

—    Nē, manas mašīnas troksni viņš arī bija dzirdējis, taču daudz vēlāk.

—   Bet man viņš neko neteica.

—   Acīmredzot baidījās, ka viņa vārdus kāds varētu atspēkot. Starp citu, es gandrīz vai apsolīju viņam, ka pats tikšu ar to galā.

—   Skaidrs. Vai Jorks vismaz kaut reizi runāja ar jums atklāti?

—    Nē. Mēs nebijām tik labi pazīstami. Pēc nolaupīšanas viņš salīga mani meklēšanai, bet, kad es atradu puisēnu, pierunāja apsargāt Rastonu, kamēr nebūs drošs, ka briesmas ir garām.

Preiss nometa zīmuli uz galda.

—    Mēs taustāmies pa tumsu, — viņš teica. — Slepkavībai bija iemesls. Un tā paša iemesla dēļ novāca Mairu, par to es esmu pārliecināts. Laikam gan visprātīgāk būs koncentrēties uz viņas līķa meklēšanu. Pagaidām es uzskatu, ka ir pierādīts — viņas vairs nav starp dzīvajiem.

Es piecēlos.

—    Es gan neko neuzskatu par pierādītu, seržant. Ja viņa ir nogalināta, vajag sākt vēl vienu izmeklēšanu, ja nav — uz viņu vēl arvien krīt aizdomas. Vai Dilvīks kaut ko dara?

—    Nevajag viņu novērtēt par zemu. Viņam ir liela pieredze, un viņš ir viltīgs. Kad nepieciešams, viņš prot par sevi parūpēties. Ja būs vēl kādi jaunumi, es piezvanīšu.

—   Noteikti.

—   Starp citu, Dilvīks arī netic, ka Grcindžas jaunkundze ir mirusi.

—   Uz redzi.

Šajā brīdī mēs šķīrāmies. Es izgāju uz ielas, iesēdos mašīnā un brīdi pasēdēju pie stūres, kavēdamies pārdomās.

Nolaupīšana, slepkavība, pazušana. Māja, pilna ar izdzimteņiem. Brīnišķīgs puisēns, izbijusi striptīza dejotāja aukles lomā, šoferis — izbijis kriminālists.

Sulainis… varbūt tas ir viņa roku darbs? Kāpēc gan dažādības pēc viņš kaut reizi nevarētu izrādīties vainīgs? Līdz trakumam nonācis tēvs, kas bāž roku slēptuvē aiz kamīna un neko tur neatrod. Viņš dodas nogalināt, bet tiek nobeigts pats, turklāt ne sevišķi delikātā veidā. Tā, kuru viņš gribēja nošaut, ir pazudusi, un var gadīties, ka ari viņas vairs nav starp dzīvajiem.

Mellorijs… Šis vārds pamudināja uz slepkavību. Taču Mcllorijs figurēja arī nolaupīšanā.

Labi, viss ir kārtībā. Sākumā bija nolaupīšana, un ar to es sākšu. Šajā juceklī pats velns kāju lauzīs. Vēl vairāk sarežģīt situāciju varēja tikai Greindžas uzpeldēšana ar neapgāžamu alibi. Ja reiz nolaupīšana — tātad Mellorijs. Nenācās viegli slēpt viņu no Preisa, bet, ja uzzinās Preiss, uzzinās arī Dilvīks, un tad man atliks tikai turēties viņam pie sāniem. Nu, nē! Es biju devis vārdu puisēnam, un es to turēšu!

Šoreiz es atstāju mašīnu šķērsielā, veselu kvartālu no „Glenvuda Apartamentiem“. Gaisā vējoja tie sīkie ūdens putekļi, kurus ieelpo plaušās un kuri samitrina sērkociņus kabatās.

Es sameklēju lietusmēteli, uzvilku to, pacēlu apkakli un kājām atgriezos kopā ar garāmgājējiem, kas acīmredzot steidzās mājās pēc aizķeršanās darbā.

Es uzreiz pamanīju tos, ko meklēju. Melnā „sedanā“ smēķēja divi džentlmeņi, visiem spēkiem cenzdamies palikt nepamanīti. Tas viņiem izdevās tīri labi.

Es apgāju apkārt kvartālam un atrados daudzdzīvokļu nama sētas pusē. Manā priekšā stiepās virkne pieticīgu nelielu namiņu, kuru logi jautri un mājīgi spīdēja. Pie katra namiņa veda piebraucamais celiņš.

Es izvēlējos vienu no tiem un, turēdamies ēnā, bez īpaša trokšņa izlavījos starp garāžu un dzīvžogu pie pagalma sētas.

Minūtes desmit es stāvēju nekustīgi. Pie tā man nācās grūti pierast.

Es atcerējos citas tumšās naktis, kad mazi brūni cilvēciņi no tumsas izsauca ļaunus izsmiekla pilnus vārdus, cerēdami izmānīt kādu atklātā vietā, tas ir, drošā nāvē. Toreiz pacietība tika pakļauta īstam pārbaudījumam. Ar to tipu, kas slēpās tepat tuvumā, bija vienkāršāk.

Kad bija aizritējušas vēl desmit minūtes, sērkociņš apgaismoja viņa seju. Pēc tam tumsā iegailējās nemākulīgi plaukstā paslēptas cigaretes uguntiņa. Jā, Dilvīks bija parūpējies par to, lai Mairai Greindžai nebūtu iespējas nokļūt savā mājā. Un nevienam citam ari.

Es novērsu skatienu mazliet sāņus, lai nepazaudētu detektīvu no redzesloka — ja tumsā ilgi skatās uz kādu priekšmetu taisni, tas pazūd.

Es pārrāpos pār žogu, pielavījos pie mājas, un varēju aplūkot tās siluetu uz kaimiņmājas apgaismoto logu fona. Nama pārraugs Īsti reizē bija novietojis pie ieejas pagrabā veselu rindu mucu.

Es piezagos vēl tuvāk. Divus soļus no manis, otrā pusē pagraba ieejas padziļinājumam, smagi elpodams, mīdījās otrs likuma pārstāvis.

Es iebāzu roku vienā no mucām, pagrābu sauju smilšu un iesviedu tumsā. Pats es neko nedzirdēju, bet viņš tūlīt pat pagrieza galvu sāņus. Un vairāk neko. Nu ko!

Es atkārtoju mēģinājumu. Bet trešajā reizē es paņēmu lielāku sauju. Attiecīgi sekmīgāks izrādījās ari rezultāts. Viņš nometa smēķa galu, nodzēsa to ar papēdi un pagāja uz priekšu. Tiklīdz viņš pagriezās, es aplocījos ap mucām un ieniru lejup pa kāpnēm. Kruķis tur augšā, neko neatradis, atgriezās savā postenī.

Uz pirkstgaliem es virzījos pa tumšo koridoru, izstiepis rokas uz priekšu kā mēnessērdzīgais. Vajadzēja tomēr krietni palauzīt galvu, pirms darīt kaut ko tālāk. Ja reiz viņi uzmana abas ieejas, varu saderēt, ka dzīvokļa durvis arī kāds sargā. Nākamais gaiteņa pagrieziens noveda mani katlutelpā. Pie griestiem piekārtās nespodrās lampiņas gaisma ar grūtībām lauzās cauri putekļiem un zirnekļu tīkliem.

Metāla kāpnes telpas otrā galā veda augšup. Tas bija kārdinoši, bet bīstami. Es varēju uzrāpties uz jumta un pēc tam nolaisties pa ugunsdzēsēju kāpnēm līdz Grcindžas dzīvokļa logiem, taču tad mani noteikti pamanītu kaimiņi.

Šajā brīdi cs pamanīju virtuves pacēlāja šahtu un svētīju tā izgudrotāju. Tukšā kaste bija atpletusi rīkli, aicinādama ienākt. Tā nedaudz smirdēja, taču lietas labā to varēja pieciest.

Es ierāpos iekšā un pavilku virvi, lai pārbauditu, vai bloki nečikstēs. Tie bija ieeļļoti.

Milzīgs paldies pārvaldniekam, lieku viņam piecinieku par uzcītību!

Uzvilcis sevi līdz pirmajam stāvam, es sāku šaubīties, vai man pietiks spēka. Iespiedies kastē, cs nevarēju kā nākas ķerties pie virvēm, nācās darboties tikai ar pirkstiem. Es salocīju virvi līkumā, aizāķēju cilpu aiz āķa un atpūtos, kamēr atjaunojās elpa, tad atkal ķēros pie virvēm.

Kaut kur virs manis atskanēja divas balsis. Viena no tām nobļāvās:

—   Ieliec to pacēlājā!

Es aizturēju elpu. Lūk, tā arī atklās mani! Dilviks būs līdz nāvei priecīgs, ka varēs man piešūt mēģinājumu iekļūt svešā namā, un apstrādās ar savu puišu palīdzību.

—    Pēc tam, mīļumiņ! Tas vēl nav pilns, — pēc pāris sekundēm atskanēja otra balss.

Līdz durtiņām, kas veda uz Mairas Grcindžas dzīvokli, cs aizvilkos ar pēdējiem spējiem. Par laimi kāds no kruķiem bija aizmirsis tās aizslēgt, droši vien pēc tam, kad bija vienkārši ieskatījies šahtā.

Man bija pilnīgi vienalga, vai dzīvoklī kāds ir, vai nav. Es atgrūdu durtiņas un nogāzos uz virtuves grīdas, tomēr nopriecājos, ka nedzirdu neko citu, kā vienīgi klusumu. Ja kādreiz kinofilmā ieraudzīšu, ka varonis dara kaut ko līdzīgu un pēc tam izlien dienas gaismā svaigs kā gurķītis, nomētāšu ekrānu ar vecām olām! Es vaļājos uz grīdas, kamēr stingums nebija pārgājis.

Mana kabatas lukturīša stikls bija aizlīmēts ar tumšu līmlenti un laida cauri tikai tievu gaismas stariņu. Lai noorientētos, es virzīju to pa visiem virtuves kaktiem. Te neviens nebija neko kārtojis kopš slepkavības brīža.

Pēc tam es iegāju viesistabā, cenzdamies nekam neuzkāpt. Pašlaik dzīvoklis atradās vēl sliktākā stāvokli nekā agrāk. Policija bija pabeigusi to, ko iesāka Jorks.

Bet viņi neko nebija atraduši, citādi man nevajadzētu lavīties šeit caur pacēlāju. Dilvīks cerēja, ka Greindža atgriezīsies un pati parādīs slēptuvi. Tas nozīmēja, ka Dilvīks zināja kaut ko tādu, ko nezinājām mēs ar Preisu.

Pusstundas laikā es caurskatīju visus tos krāmus, kas mētājās uz grīdas, bet neatradu neko interesantu. Es paspēru malā visu šo mantu kaudzi un ķēros pie galda atvilktnēm. Mana veiksme bija beigusies. Greindža neatzina pat dubultsienas. Es pārlūkoju visas tās vietas, kurās sievietes burtiski dievina ierīkot slēptuves. Dāmītēm parasti ienāk prātā asprātīgas idejas par izdobtām gultas kājām vai lampas korpusu, bet šeit gultas kājas izrādījās vienlaidus darinātas, bet lampas — pārmodernas, no caurspīdīga plastikāta.

Galu galā es sapratu, kur slēpjas mana kļūda. Vainīga bija mana psiholoģija. Vai viņas. Greindža tikai likās sieviete. Sievišķīga bija viņas āriene, apģērbs, ķermenis, taču ne psiholoģija. Sprieda viņa kā īsts vīrietis. Bet viņas rakstura vīrišķīgā daļa liktu viņai izvēlēties grūti pieejamu vietu, līdz kurai jānokļūst, lietojot spēku.

Es ķēros pie darba. Atbīdīju no sienām skapjus un mēģināju pacelt durvju sliekšņus.

Atradis padziļinājumu aiz radiatora, es kļuvu jautrāks. Tajā bija uzkrājušies putekļi, un to jau sen neviens nebija izmantojis, jo tad varēja apdedzināt roku, taču slēptuves eksistence apstiprināja manu pieņēmumu.

Galu galā es atradu slēptuvi, kad paspīdināju lukturīti zem gultas. Plāksnīte pilnībā neaizsedza spraugu apmetumā, ne mazāku par četrām collām platumā, un no tās rēgojās akciju stūrīši. Tāda glīta, akurāti sasieta paciņa.

Es netērēju laiku, lai to izskatītu, vienkārši pabāzu sainīti zem žaketes un aizpogāju lietusmēteli. Pēc tam, kad biju jau aizbīdījis plāksnīti atpakaļ, es iedomājos, cik lielisku joku varu izspēlēt ar šo neģēli, atstājot viņam šeit savu vizītkarti. Es to noliku uz grīdas visredzamākajā vietā un devos uz virtuvi. Nu gan mans treknais paziņa sakurinās pirti saviem stulbeņiem, kurus bija nolicis apkārt mājai!

Ceļš lejup izrādījās daudz vieglāks. Vajadzēja tikai viegli piebremzēt virvi.

Vidū starp pirmo stāvu un pagrabu es palēnināju gaitu un piezemējos veiksmīgi. Izkļūšana no pagraba bija vēl vienkāršāka.

Es izbāzu galvu pa pagraba lodziņu tajā pusē, kur celiņš meta līkumu ap māju, nosvilpos un uzsaucu:

-       Ei!

Ar to pilnīgi pietika. Viņš atskrēja no stūra, bet es aizdrāzos pa gaiteni, izskrēju pa durvīm un ieniru krūmos. Žogs, celiņš… Vēl mirklis, un es jau skrēju pa ielu pie savas mašīnas.

Sainītis dedzināja kabatu. Es nogriezos šķērsicliņā, pamanīju kafejnīcas neona izkārtni, izkāpu no mašīnas, ienācu un apsēdos pie stūra galdiņa. Kad druknais oficiants pārmērīgi lielā uzsvārcī bija pieņēmis pasūtījumu, es izvilku sainīti no kabatas, pāršķirstīju, nelikdamies ne zinis par akcijām, un atradu to, ko biju meklējis un pēc kā biju dzinies.

Tas bija Jorka testaments, sastādīts pirms diviem gadiem, visa nauda tika novēlēta Greindžai. Ja viņa vēl bija dzīva, tas viņu apzīmogoja vispārliecinošākajā veidā. Es turēju savās rokās vistīrāko motīvu. Šie pāris miljoni dolāru lika atteikties no jebkurām šaubām.

Nevīža oficiants atgriezās ar šniceli un kafiju. Es ķēros pie negaršīgā ēdiena, ar grūtībām norīdams kumosus, un izmantoju kafiju smērvielas vietā.

Kad jau biju beidzis, es pievērsu uzmanību savām rokām: tās bija putekļainas.

Pamanīju arī vēl kaut ko. Gumijas saite no sainīša gulēja līdzās kafijas tasītei cieta un pārkait usi, pārlūzusi vidū pušu.

Iznāca tā, ka es biju atradis kaut ko citu, nevis to, ko bija meklējis Jorks.

Šo paciņu neviens nebija aizticis velns viņu zina cik ilgi, bet slēptuvē aiz kamīna paslēptā lieta taču noteikti tur bija atradusies līdz vakardienas vakaram.

Jā, Maik, šoreiz tu esi pārspējis viltībā pats sevi.

6

Es noregulēju savu pulksteni pēc ielas krustojuma pulksteņa, kamēr stāvēju luksofora priekšā. Ceturksnis uz desmitiem. Nevarēja teikt, ka man ietu spīdoši. Velns parāvis, kas gan bija licis Jorkam nobālēt? Tagad kļuva skaidrs, ka pazudušo lietu Maira Greindža vai nu bija paķērusi līdz, vai arī vispār nebija turējusi rokās.

Biju atgriezies izejas punktā. Atlika divas iespējas: vai nu atrast Melloriju, vai uzzināt, kas kāpa lejup pa kāpnēm slepkavības naklī un kāpēc viņš to bija noklusējis savā liecībā. Tātad sāksim ar Melloriju. Varbūt Roksija spēs atbildēt uz dažiem jautājumiem? Es izvilku testamentu no papīru paciņas un noslēpu to azotē, visu pārējo iesviedu cimdu nodalījuma dziļumā.

Henrijs atvēra vārtus, tiklīdz es nogriezos no šosejas. Kad viņš tos aiz manis bija aizvēris, es viņu pieaicināju klāt.

—   Vai kāds ieradās, kamēr manis nebija?

—   Jā, ser. Mūs apmeklēja zārcinieks.

Es pateicos un piebraucu pie mājas.

Hārvijs atvēra durvis un svinīgi palocījās, saņemdams manu cepuri.

—   Vai ir kas jauns, ser?

—   Nekas. Kur Malkomas jaunkundze?

—    Es domāju, ka augšā. Viņa nesen aizveda Rastonu uz viņa istabu. Vai pasaukt viņu?

—    Pats uzkāpšu.

Es viegli pieklauvēju un uzreiz ienācu. Roksija pārsteigumā iekliedzās un, paķērusi no gultas apmetnīti, piesedzās. Tikai sekundes daļu viņas klasiskais kailums atradās manā redzeslokā, taču arī no tā asinis uzreiz uzbangoja dzīslās. Es pat apmulsu.

—    Mieru, Roksij, — nedaudz nomierinājies, es teicu. — Es neko neredzu, tāpēc nekliedz un neko nesvied. Es taču netīšām.

Viņa bezrūpīgi iesmējās.

—   Nav tik traki. Tu taču esi redzējis mani tādu ne vienu reizi vien.

Es atvēru acis, bet viņa jau sēja ciet halāta jostu. Traks varēja palikt.

—    Nekārdini. Es domāju, ka tu esi pārdzimusi.

—    Maik, nevajag. Ja esmu kļuvusi kautrīga, tātad man tā patīk. Rupji, bet arī tu ar to rēķinies.

—   Zēns guļ?

—   Manuprāt jā.

Aiz pievērtajām durvīm uz otru istabu bija tumšs. Es tās klusi aizvēru un apsēdos uz gultas malas.

Roksija izvilka krēslu no tualetes galdiņa apakšas un nosēdās man priekšā.

—    Nav nekāda joka lieta.

—    Klāj vaļā.

—   Es nosaukšu vārdu. Neatbildi uzreiz. Ļauj tam iesūkties atmiņā, atceries, vai tu nevarēji to dzirdēt kaut vai reizi kopš tā laika, kad tu apmeties šeit. Pasūkā uz mēles, lai tas kļūtu pierasts, bet pēc tam, ja tu to atpazīsi, pasaki man, kur kad un no kā tu šo vārdu esi dzirdējusi.

—   Saprotu. Kas tas ir par vārdu?

Es pastiepu viņai cigareti, paņēmu arī pats:

—    Mellorijs, — es teicu un uzšķīlu uguni.

Aptvēris ar rokām ceļgalus, es gaidīju. Roksija pūla dūmus griestos. Pāris reižu viņa paskatījās uz. mani ar izkliedētu skatienu, bez skaņas atkārtodama pie sevis šo vārdu. Es lūkojos, kā viņa ietinās dūmu mākoņos un izveidoja sejā domīgu izteiksmi.

—    Nevaru atcerēties, ka būtu to dzirdējusi. Vai tas ir ļoti svarīgi?

—    Var gadīties. Es nezinu.

—   Atvaino, Maik.

Viņa paliecās uz priekšu un paplaukšķināja man pa ceļgalu.

—   Kā tu domā, varbūt kāds no radiniekiem zina?

—    Nevaru pateikt. Jorks nebija pārāk runīgs.

—   To es nezināju. Vai viņš kādu no tiem neizcēla kaut kā īpaši?

Viņa piecēlās un pastiepās uz pirkstgaliem. Viņas augums spīdēja cauri vieglajam audumam.

—    Kad es sāku strādāt, viņam it kā patika brāļameita Roda. Viņš pirka viņai dārgas dāvanas ar visniecīgāko ieganstu. Es to zinu, jo pati tās pirku.

Es nospiedu cigareti.

—   Bet pēc tam viņš pārslēdzās uz kādu citu?

—   Jā. — Viņa paskatījās uz mani ar zināmu izbrīnu. — Uz otru brāļameitu, Elisu Nikolsu.

—   Viņa vietā es būtu sācis ar to otro.

—  Tu jau nu gan droši, — Roksija pasmaidīja. — Vai turpināt?

—   Turpini.

—    Radinieki jau uzskatīja Rodu par mantinieci, un pārmaiņa ne visiem gāja pie sirds. Taču Jorka kunga jaunā aizraušanās pēc dažiem mēnešiem gāja mazumā. Viņš vairs nepievērsa viņai īpašu uzmanību, taču nekad neaizmirsa viņas dzimšanas dienu. Arī dāvanas palika tikpat lieliskas. Tā ir vienīgā neparastā situācija, kas šeit radās manā laikā, — Roksija noteka.

—   Elisa un Jorks? Cik tālu viņi tika?

—    Ne jau tik, cik tu esi iedomājies. Man likās, ka viņš pret to izturējās kā tēvs.

—   Tu esi pārliecināta?

—    Pilnīgi. Ja pēdējos gados Jorka kungam sekss vispār kaut ko nozīmēja, tad ne vairāk kā atšķirību starp dzimumiem.

—   Elisai sekss varēja nozīmēt ari ko vairāk.

—   Viņa dievina muskuļotus vīriešus, un Jorka kungs nebija viņas gaumē. Turklāt viņa brīnišķīgi iztika ar sakariem ārpus mājas. Pat tev jau izmeta makšķeri.

—   Bet uzlika uz āķa nepareizo ēsmu, — es paziņoju. — Vai Jorks nojauta, kā Elisa izturas?

Roksija ieslēdza nelielu radiouztvērēju un sāka meklēt piemērotu staciju.

—    Pat ja arī zināja, tad nepievērsa tam nekādu uzmanību.

—    Klausies, kaķīt, vai Jorks kādreiz pieminēja testamentu?

Ieskanējās Bcnija Gudmcna senā melodija. Roksija noregulēja skaņu un sāka šūpoties dejas ritmā.

—   Jā, protams. Viņš noveda visu ģimeni līdz nervu sabrukumam katru reizi, kad par to runāja, taču ne reizi neatzinās, cik kuram atstās.

Viņa sāka riņķot mūzikai līdz.

—    Pastāvi kādu mirkli mierīga! Vai tiešām nebija pat mājienu?

Viņas halāta plīvojošais stūris trāpīja man pa seju.

—    Absolūti nekādu. Izņemot to, ka nauda paliks viscienīgākajam.

Viņas kājas zibēja. Mana sirds sāka sist straujāk: tās bija brīnišķīgas kājas — garas un labi veidotas.

—    Vai Greindža to zināja?

Viņa apstājās kārdinošā pozā un pasvieda man jostiņu.

—   Jā, — viņa teica un atkal metās dejot; ieskanējās rumba. — Reiz viņi sastrīdējās, un Jorka kungs visu klātbūtnē paziņoja, ka Grcindžas jaunkundze ir vienīgā, kam viņš var uzticēties, un ka viņa pārvaldīs īpašumu pēc viņa nāves.

Kā gan Greindža, velns parāvis, varēja nozvejot Jorku? Taču padomāt par to neļāva Roksija.

Nometusi halātiņu, viņa izmantoja to kā aizsegu vai vēdekli, atklādama gandrīz visu un neparādot neko sevišķu. Viņas āda laistījās kā krējums. Viņa griezās pa istabu, izlaidusi matus pār pleciem.

Pašā dejas karstumā es piecēlos. Roksija metās man pie krūtīm.

—   Noskūpsti taču… tu, zvērs…

Es neliku viņai atkārtot. Viņas lūpas saplūda ar manām, izkusdamas kā sviests saulē.

Viņa ieķērās ar nagiem manās rokās. Es atgrūdu viņu, pieturēdams aiz pleciem.

—   Kas par lietu?

Viņa atbildēja ar skaidru un brīnumjauki pavedinošu smaidu.

—    Es varētu tevi iemīlēt, ja gribētu. Zini, kādreiz es mīlēju…

—   Zinu. Kas tad tev traucēja?

—   Tu biji Brodveja, Maik. Tu biji pārāk spožas ugunis un liela nauda. Un lodes skūpstu vietā. Lūk, tas traucēja. Sagribējās iemīlēt cilvēku ar reālām izredzēm uz ilgu mūžu.

—   Tad kāpēc tagad tas viss?

—   Man tevis pietrūka. Lai cik tas būtu smieklīgi, sirdī man ir kāda vietiņa, kas vienmēr bijusi rezervēta tev, Maik. Es tev negribēju to stāstīt, bet tā nu iznāca.

Es noskūpstīju viņu vēl stiprāk un uzstājīgāk. Viņas augums kliedza uz mani… Bet Raslons pasauca viņu no blakusistabas. Viņa uzvilka halātiņu, kas švīkstēja auksti kā sintētika.

—   Ielaid mani pie viņa, — es palūdzu.

Viņa piekrītoši pamāja. Es atvēru durvis un noklikšķināju slēdzi.

—   Sveicināts, ser Lanselot.

Viņš droši vien bija raudājis miegā, bet, ieraudzījis mani, pasmaidīja.

—   Sveiks, Maik. Kad tu atbrauci?

—    Nesen. Vai gribi kaut ko?

—   Ūdeni. Mute izkaltusi.

Uz galda stāvēja krūze ar ledu. Es ielēju glāzē, pasniedzu viņam, un viņš izdzēra to vienā rāvienā.

—   Pietiks?

—   Jā. Paldies. — Viņš atdeva glāzi.

Es viegli pieskāros viņa zodam.

—   Tad liecies un guli, tev labi jāizguļas.

Viņš izstaipījās, iekārtodamies ērtāk zem segas.

—   Pacentīšos. Ar labu nakti, Maik.

Kad es aizvēru aiz sevis durvis, Roksija jau bija pārģērbusies biezā vilnas halātā un sēdēja krēslā ar aizdegtu cigareti. Atklātības brīdis bija garām.

Es redzēju, ka arī viņa to nožēlo. Es pamāju uz atvadām. Mums abiem negribējās runāt.

Kāpnes apgaismoja mazas spuldzītes sveču formā, bet vestibils lejā grima necaurredzamā krēslā. Es aizgāju līdz Villija istabai, pa ceļam neko neapgāzdams. Viņš, protams, gulēja gultā.

—    Villij, tas esmu cs.

Viņš ieslēdza naktslampiņu pie gultas.

—    Nāc iekšā.

Es aizvēru durvis un apsēdos līdzās viņam.

—    Es atkal ar jautājumiem. Ceru, ka tev nekas nav pretī?

—    Protams, nē, Maik. Kas jauns?

—    Aā… Nekas īpašs. Greindžas jaunkundze līdz. pat šim brīdim nav atrasta, un viss tiek velts uz viņu. Dilvīks izlicis savus vīrus ap viņas dzīvokli.

—    Kāpēc? Viņa taču it kā gāja bojā?

—    Domāju, kādam ļoti gribas, lai mēs tā uzskatītu. Villij, tu teici, ka dzirdēji kāpnēs kādu uzreiz pēc Jorka. Agrāk runa bija par to, lai nodrošinātu tev alibi, bet tagad tas var ietekmēt visu lietu. Mēģini atcerēties vēlreiz. Cik sīki vien vari.

—   Tā. Vispirms es nedzirdēju, kā Jorks gāja prom, atceros tikai grants čirkstēšanu zem riepām. No tās es arī pamodos. Sāpēja galva, un mutē bija pretīga garša no tām zālēm, kuras Jorks man iedeva.

—    Nesaprotu, kāpēc tu pamodies. Viņš taču iedeva tev miegazāles.

—    Es izvēmos tieši gultā, tāpēc no tām nebija nekāda īpaša labuma. Nu lūk, guļu gultā un dzirdu kāds nokāpj pa kāpnēm. Apakšējie pakāpieni pamatīgi čīkst. Šī istaba, saproti, atrodas tādā vietā, ka skaņa pa tiešo nonāk šeit. Ir tāds vārds…

—   Akustika.

—   Jā, tas pats. Tāpēc neviens, izņemot mani, nevar te gulēt. Nevar izturēt nemitīgo troksni. Vai skaņa skaļa vai klusa — šeit viss dzirdams. Tas cilvēks centās netrokšņot. Es nolēmu, ka tur kāds no mājiniekiem nevēlas uzmodināt pārējos, tāpēc arī zogas. Pēc kādām trim minūtēm dzirdu tādu skaņu, it kā kāds klepotu, aizsedzis seju. Sākumā skaļi, pēc tam klusāk, līdz pavisam apklusa. Es jau migu ciet, kad dzirdēju otru mašīnu, tavu.

—   Viss?

—   Liekas, ka jā, Maik.

Manā priekšā gulēja trumpja dūzis. Ar otru pusi uz augšu, tā, ka es pat nevarēju pateikt, sarkans vai melns, taču tas bija dūzis.

Galvā iezvanījās zvani, kas drīzumā ieskanēsies apdullinošā skaļumā. Pagaidām rati stāvēja zirgiem priekšā, taču, ja es sapratīšu, kuru siksnu vajag atsaitēt pirmo, tad varēšu sajūgt visu kā nākas.

—    Villij, ja vietējie kruķi sāks tevi tirdīt, neko nesaki. Bet, ja ko icvajadzēsics seržantam Preisam, sūti pie manis. Ja tev dzīvība dārga, turi mēli aiz zobiem, bet durvis — aiz atslēgas.

Viņam pat acis izspiedās uz pieres.

—   Velns parāvis, Maik?!

Es pamāju.

—   Tā vien rādās, Villij, ka tu būsi dzirdējis slepkavu.

—   Tu… tu domā… — viņš norija iestrēgušu vārdu. — Viņš arī mani?..

—    Nē, Villij, tu nemaz neesi viņam tik bīstams. Bet piesargāties vajag, un ne tikai no viņa. Šī slepkavība nav parasta. Vispār — neizlec. — Jau nospiedis durvju rokturi, es atkal paskatījos viņa izbiedētajās acīs. — Villij, kas ir Mcllorijs?

—   Kāds Mellorijs?

—   Vienkārši Mcllorijs.

—   Nezinu tādu.

—   Paldies par to pašu.

Mellorijs — ar tādām pašām sekmēm viņu varēja saukt par Smitu vai Džonsonu.

Tumsā taustīdamies uz savu istabu, es domāju par viņu. Mellorijs, kas piedalījies Rastona nolaupīšanā, vārds, kas lika nobālēt Jorkam un pievienoja jaunu posmu noziegumu ķēdei. Šis Mellorijs sēd kaut kur un priecājas par to, kādu putru ievārījis. Jorks zināja, taču viņam vairs nevarēja pajautāt. Vai šis vārds nav reizē arī slepkavības cēlonis? Jorka rīcība netieši norādija, ka Mairai Greindžai arī Mellorijs bija pazīstams. Taču viņa bija pazudusi. Un ko darīja Mellorijs? Velns, man nebija nekā noteikta, vieni vienīgi pieņēmumi.

Es apkopoju faktus kopā, taču nespēju atrast tajos jēgu. Nezināma cilvēka vārds, kuru izteicis otrs nezināmais. Nezināmais, kas naktī nokāpis pa kāpnēm un noliedzis to. Kaut kāda priekšmeta meklējumi, kuru acīmredzot nozagusi pazudusi lezbiete…

Murminādams lamu vārdus, es spārdīju iedomāto pretinieku.

Ar ko sākt? Dilviks un Preiss meklē (ireindžu. Tā kā viņiem ir daudz ļaužu, viņi var strādāt ātrāk nekā es. Turklāt sestais prāts man teica priekšā, ka ar viņu saistita tikai daļa no šīs mīklas. Viņa nav galvenā figūra, drīzāk gan liecinieks, kura liecības ietaupītu ļoti daudz darba. Jorks bija padarījis viņu par savu līdzdalībnieci, tātad viņa ir gudra, bet gudri ļaudis vai nu vispār nenogalina, vai arī rīkojas pēc labi apdomāta plāna. Bet Jorka slepkavība bija pēkšņa un rupja. Tā atgadās padibenēs aiz greizsirdības, aiz atriebības, aiz muļķīgas dzēruma iedomas. Šeit nederēja neviens no šiem motīviem. Kas gan varēja būt greizsirdīgs uz viņu? Roksija pareizi pateica, viņš bija pārāk vecs.

Atriebība… Bet kāpēc ne? Grcindža paziņoja, ka viņam nav ienaidnieku. Tā tas bija tagad, bet pagātnē? Slepkavības aiz atriebības seko drīz vien pēc notikumiem, kas izsaukuši vēlēšanos atriebties. Kad cilvēkam ir laiks pārdomām, viņu parasti aptur doma par sodu. Protams, ja vien upuris nebēg prom. Tādos gadījumos notikušā jēga atriebēja apziņā pieaug un pārņem viņu savā varā. Bet tas atkrīt, jo Jorks gandrīz divdesmit gadus bija nodzīvojis vienā un tajā pašā mājā.

Vislabākais motīvs — liela nauda. Kāds tam sakars ar Greindžu? Bet kā pie viņas nokļuvis Jorka testaments. Tādas lietas glabā bankā vai pie advokāta. Reti gadās, ka mantinieks redz testamentu pats savām acīm, nemaz nerunājot par to, ka viņš to varētu slēpt personīgajos papīros. Velns, bet Grcindža vēl lielījās ar saviem blakusienākumiem, vēl bez tā, ko viņai maksāja Jorks.

Es atcerējos, ar kādu sejas izteiksmi, cik vienaldzīgi un nevērīgi viņa izturējās. Ko viņa gribēja panākt?

Maira Grcindža — visu laiku viss lika atgriezties pie viņas. Viņa nebija klāt nolaupīšanas naktī. Viņas mašīna tika redzēta uz šosejas, bet viņa to noliedza. Kāpēc?

Es nosmīnēju. Kāda iemesla pēc neprecēta sieviete nakts vidū kaut kur brauc? Uz satikšanos. Un viņai bija iemesls to noliegt — viņa varēja pazaudēt savu draudzeni.

Protams, tas atkal bija tikai pieņēmums, taču es biju gatavs derēt, ka esmu tuvu patiesībai.

Nakts gaiss uzvējoja aukstumu. Es apjēdzu, ka stāvu aiz sliekšņa un ka necaurredzama migla ietin visu apkārtni. Sabāzu rokas kabatās un sāku soļot pa aleju. Nams raudzījās man mugurā ar logu acīm. Ja vien tas spētu runāt! Grantētais celiņš aptvēra visu ēku platā cilpā, un es devos pa to, cenzdamies sakārtot domas.

Aizgājis līdz ceļu sadurei, es kādu brīdi pastāvēju, tad pagriezos pa labi.

Pēc kādiem piecdesmit soļiem no lumsas izauga laboratorijas korpuss, līdzīgs būrim. Tas bija mūrēts no pelēkiem azbesta blokiem — vienīgā celtne kompleksā, kas neiekļāvās kopīgajā arhitektoniskajā iecerē. Neviens logs nepārtrauca abas man redzamās sienas.

Nama tālākajā stūrī pāri kokiem rēgojās četrcollīgs skurstcnīlis. Apskatot uzmanīgāk, zem pašas karnīzes varēja pamanīt ventilācijas sistēmu — aizrestotu spraugu krietni virs acu līmeņa.

Es apgāju korpusam apkārt. Tas bija simt pēdas garš un piecdesmit plats, bet vienīgā ieeja bija caur tērauda durvīm, kas spēja izturēt veselas armijas triecienu. Starp citu, jau pats pirmais mūķis pagriezās atslēgā bez grūtībām. Pat jāsmejas — divkāršas tērauda plāksnes, katra collu bieza, bet pats mehānisms vienkāršāks par piena glāzi.

Slēdzis spīdēja tumsā ar fosforizētu spīdumu. Es parāvu aukliņu, un zem griestiem uzliesmoja simtvalu lampiņa.

Es aizcirtu durvis un palūkojos visapkārt. Šī ēka varēja kalpot par vienkāršības paraugu. Visā garumā tai cauri stiepās gaitenis, abās pusēs bija izvietoti kabineti. Uz marmora grīdas neredzēja ne puteklīša, uz baltajām, ar emaljas krāsu krāsotajām sienām — ne traipiņa. Visas durvis bija aizvērtas, vara rokturi mirdzēja, koka virsmas smējās lakotā augstmanībā. Neraugoties uz savas ārienes drūmo atturību, iekšpusē laboratorija bija nevainojama.

Pirmajā istabā atradās galds, liels krēsls, daži kartotēkas skapji un ūdens dzesētājs. Pretējā istaba ne ar ko neatšķīrās no pirmās. Tikai pīpju turētājs teica priekšā, kuru no tām izmantoja Jorks.

Tālāk atradās kaut kas līdzīgs noliktavai. Plauktos stāvēja simtiem pudelīšu ar uzrakstiem, tajās bija ķimikālijas. Es atvēru zemāko nodalījumu. Elektriskie vadi, caurulītes, nesaprotami agregāti bija akurāti izvietoti, turpat atradās dažādas lielas un mazas, lietojamas un nelietojamas detaļas.

Pretējā istaba nemaz nelīdzinājās noliktavai. Vienā stūrī pie grīdas bija pieplacis ģenerators ar transformatoru. Kaut kādi kabeļi jostas resnumā stiepās no abiem agregātiem un pazuda sienā.

Līdzīgas mantiņas es biju redzējis dažos nomaļos štatos, kur vēl lietoja elektrisko krēslu. To nozīme iedzina mani strupceļā. Ja Jorks nodarbojās tikai ar Rastona apmācību, kāpēc tad visa šī mehānika? Vai ari tā bija tikai aizsegs kaut kam svarīgākam?

Nākošā telpa galīgi sajauca man galvu. Šeit valdīja greznība — mīksti klubkrēsli, septiņas pēdas plats dīvāns, neparastas formas krēsls, kas atkārtoja muguras izliekumus un beidzās ar mīkstu kājbalstu.

Visās malās atradās statņi ar žurnāliem, gan populāriem, gan mazāk pazīstamiem. Grāmatas svešvalodās atpūtās uz plauktiem. Stūrī stāvēja radiosistēma, bet abās pusēs tai — skapīši ar klasiskās un populārās mūzikas skaņuplatēm. Istabas pretējā galā bija klavieres ar operu partitūrām, kas novietotas uz taburetes. Asprātīgi konstruētu mēbeli varēja pārvērst par molbertu un lasāmgaldiņu.

Miniatūrā ledusskapī glabājās minerālūdens pudele un vairākas glāzes. Uz laboratorijas galdiem pie sienas stāvēja kolbas ar kādas baktēriālās kultūras dzeltenajiem plankumiem. Līdzās atradās jaudīgs labākās firmas mikroskops ar diviem objektīviem.

Jā, izklaides istaba! Te katrs varētu atpūsties, atcerēties savu hobiju. Vai tikai ne šeit Rastons pavadīja savas brīvās stundas? Parastam zēnam nepiemērota vieta, taču viņam — pašā laikā.

Laiks steidzās.

Es aizvēru durvis un virzījos tālāk, ātri ielūkodamies istabās. Laboratorija: kolbas, retortes, tad — istaba pilna ar grāmatām, un atkal — elektroaparatūra. Es šķērsoju gaiteni un, iebāzis galvu pa durvīm, ne uzreiz spēju noticēt savām acīm. Istabas vidū stāvēja ja ne pats „karstais krēsls“, tad vismaz precīza kopija.

Man neizdevās aplūkot to kā pienākas. Es izdzirdu vāju metāla skaņu, kas skrāpēja pret citu metālu.

Aizvēris durvis, es aizskrēju pa gaiteni, pa ceļam raudams slēdžu auklas. Izrādījās, ka nebiju vienīgais, ko šonakt māca ziņkārība.

Tiklīdz biju pievēris aiz sevis Greindžas kabineta durvis, kad ārējās durvis atvērās. Kāds nogaidīdams stāvēja aiz tām. Es dzirdēju strauju elpošanu. Durvis aizvērās, un pa grīdu aizstiepās gaismas stariņš, caur spraugu apgaismodams manas kurpes. Ienācējs izmantoja lukturīti.

Durvju rokturis noliecās. Es izrāvu pistoli un pacēlu to pāri galvai, sagatavojies belzt. Bet durvis neatvērās. Viņš pārgāja pār gaiteni un iegāja Jorka kabinetā.

Es ļoti lēni noliecu durvju rokturi un sāku vērt vaļā durvis. Sprauga starp stenderi un durvju malu pakāpeniski paplašinājās, un beidzot es varēju izspraukties tai cauri. Neredzams tumsā uz tumšā paneļa fona es stāvēju, bez skaņas elpodams, un vēroju, kā Gents jaunākais pārmeklē Jorka kabinetu.

Viņš ierīkoja lukturīti uz galda, un tā gaismā vilka ārā kartotēkas atvilktnes vienu pēc otras, līdz kamēr iztukšotais skapis sāka atgādināt bezzobaina veča atplesto muti. Tad man likās, ka viņš grasās aiziet, un es atkāpos malā, taču viņš tikai pagrieza lukturīti, pavērsdams gaismu uz citu pusi. Procedūra turpinājās. Es vēroju.

Pēc divdesmit minūtēm viņam sāka trūkt pacietības. Viņš nikni rāva priekšmetus no vietām, paspēra ar kāju krēslu. Vēl pēc piecpadsmit minūtēm istaba izskatijās tā, it kā tajā būtu sprāgusi bumba. Bet viņš nebija atradis to, ko meklēja.

Palīgā nāca nejaušība. Krēsls atkal paslīdēja viņam zem kājām. Viņš pagrūda to ar tādu spēku, ka tas aizslīdēja pa marmora grīdu, uzgrūdās uz kartotēkas kartiņu kaudzes un apgāzās. Es pamanīju to pat agrāk nekā viņš. Krēslam bija dubultdibens.

Viltīgi. Tā var stundām pārmeklēt istabu, bet vai jums ienāks prātā apgāzt un apskatīt krēslu? Gents jaunākais pārsteigumā iekliedzās un nometās ceļos, taustīdams ar pirkstiem apšuvumu. Viņš paņēma no skapja skrūvgriezi un iebāza to spraugā. Atskanēja ass lūzuma troksnis, un dubultdibens atleca sāņus.

Atsperu starpā bija piestiprināta bieza aploksne. Gents nošmaukstināja lūpas un norāva to nost. Viņš izvilka papīra paciņu, ātri to pārlūkoja, sarkastiski noņirdzās un nosvieda uz grīdas. Tad atkal ielūkojās aploksnē, izvilka kaut ko un sāka rūpīgi pētīt. Divreiz viņš palaboja brilles un pielieca papīrus tuvāk gaismai.

Es ievēroju, ka viņš pietvīka. Pēc tam, uzmetis zaglīgu skatienu durvīm, iestūķēja visu atkal aploksnē un iebāza to kabatā.

Es atkāpos gaiteņa otrā galā, bet, kad aiz viņa aizcirtās ārdurvis, ieslēdzu gaismu un iegāju kabinetā, kāpdams pāri izmētātajām lietām. Papīros, kurus Gents jaunākais bija atstājis, mētājās Jorka testamenta variants, kas bija sastādīts pirms dažiem mēnešiem un saskaņā ar kuru trīs ceturtdaļas mantojuma palika Rastonam, bet ceturtdaļa — Elisai Nikolsai. Pārējiem Jorks bija novēlējis katram pa vienam dolāram.

Tomēr Gents jaunākais bija aiznesis sev līdz kaut ko interesantāku.

Es metos pie durvīm, bāzdams kabatā testamentu. Viņš varēja aizšmaukt.

Taču viņš nebija tālu ticis. Soļus piecdesmit no durvīm viņu pašlaik sita līdz nāvei. Bija dzirdami viņa kliedzieni un kaut kādas balsis.

Es izrāvu pistoli, noņēmu no drošinātāja un skrēju klāt. Man vajadzēja skriet pa zāli, taču es ļoti steidzos.

Divas figūras atrāvās no trešās, kas gulēja zālē un paslēpās aiz kokiem. Es izšāvu viņiem pāri galvām, un atbalss noskanēja pār visu pagalmu, taču viņi neapstājās.

Šie vīri ieskrēja cirtē, es piespiedos, cenzdamies nokļūt vietā, kur krūmi netraucētu tēmēt, bet tad paklupu pār Genlu jaunāko un nogāzos gar zemi visā augumā. Tie divi pārrāpās pār sienu ātrāk, nekā es paspēju piecelties. Pielēcis kājās, es izšāvu uz labu laimi un netrāpīju. Aiz žoga ierēcās mašīna un aiztraucās prom.

Spalgs sievietes kliedziens pāršķēla gaisu kā nazis. Es pamiru uz vietas. Tas notika pārāk negaidīti. Dzelkšņainie zari skrāpēja seju un plēsa apģērbu, kamēr es skrēju caur krūmiem. Mājā iedegās ugunis, un Hārvijs sauca mani palīgā. Villijs pidžamā stāvēja durvīs.

—     Uz augšu! Tā ir Malkomas jaunkundze, uz viņu kāds šāva!

Hārvijs arī māja ar rokām, rādīdams uz viņas istabu. Es iedrāzos tur kā meteors. Roksija gulēja uz grīdas, uz viņas naktskrekla pleca izplūda sārts, sārts plankums. Hārvijs nostājās man blakus, drebēdams aiz bailēm. Pārplēsis audumu, es atviegloti nopūtos. Lode bija izgājusi caur rokas mīkstumu.

Es aiznesu viņu uz gultu, pavēlēdams sulainim:

—   Atnesiet karstu ūdeni un marles saites. Nekavējoties izsauciet ārstu.

—   Jā, ser, — gandrīz priecīgi izšāva Hārvijs un aiztraucās prom.

Ienāca Villijs.

—    Vai es varu kaut kā palīdzēt? Es… es negribu palikt viens.

—   Paliec ar viņu kādu brīdi. Man vajag paskatīties uz puisēnu.

Es iegāju pie Rastona un nospiedu slēdzi. Viņš sēdēja taisni, balstīdamies ar rokām pret gultu. Viņa acis bija vērstas uz vienu punktu sienā, mute puspavērta. Viņš pat neredzēja mani.

Es viņu sapurināju. Viņš bija kā sastindzis, katrs muskulis saspringts kā tērauda trose. Reizi vai divas viņš konvulsīvi sarāvās, nenolaizdams acu skatienu no sienas. Nenācās viegli apguldīt viņu zem segas.

—   Hārvij, jūs izsaucāt ārstu?

—    Viņš tieši pašlaik zvana, Maik! — atsaucās Villijs no blakusistabas.

—    Velns parāvis, pasaki viņam, lai pasteidzas! Zēnam ir kaut kāda dīvaina lēkme.

Villijs izgāja un kaut ko nokliedza Hārvijam. Es dzirdēju, kā tas stomīdamies runā pa telefonu. Ārsts tā vai citādi atbrauks ne tik drīz. Raslons sāka drebēt, un viņam pazuda acu zīlītes.

Es iepļaukāju viņam pa vaigiem.

—    Raston, beidz! — Es devu viņam vēl vienu pļauku. Nomierinies.

Viņa skropstas sarāvās, lūpas sāka drudžaini raustīties. Viņš aizsedza seju ar rokām.

Pēkšņi viņš iekliedzās:

—   Maik!!!

—    Esmu te, mazais, mieru.

Rastons pagriezās un pastiepās pēc manas rokas. Viņš noplūda ar sviedriem.

—   Malkoma jaunkundze?

—    Pilnīgā kārtībā. Ļoti pārbijās un tikai. — Es negribēju viņu satraukt. — Vai šeit kāds bija ienācis?

Viņš saspieda manu roku.

—   Nē… Bija kaut kāds troksnis, un Malkomas jaunkundze iekliedzās. Maik, es vispār neesmu nekāds drosminieks. Man ir baigi!

Trūka tikai, lai viņš nebaidītos!

—   Tikām cauri ar izbailēm. Apsedzies un guli klusiņām. Es būšu blakusistabā. Gribi, atstāšu durvis vaļā?

—   Jā, Maik, lūdzu!

Es nedzēsu gaismu nost un atstāju durvis neaizvērtas. Villijs stāvēja pie gultas, spiezdams pie Roksijas pleca auduma gabalu. Es to noņēmu un pieliecos. Brūce izrādījās neliela, tātad lode bijusi mazkalibra.

Villijs piegrūda man sānos un norādīja uz logu. Stiklā vīdēja plaisas, kas kā zirnekļa tīkls apvija akurātu caurumiņu nedaudz virs palodzes. Uz grīdas spīguļoja nelielas stikla drumslas. Sienā galvas augstumā rēgojās lodes caurums. Es izurbināju lodi no apmetuma un paripināju uz plaukstas. Svina gabaliņš gandrīz nemaz nebija deformējies, atsizdamies pret sienu. 32. kalibrs. Jorka pistole bija atradusi ceļu atpakaļ uz mājām.

Es iebāzu lodi pulksteņa kabatiņā.

—    Paliec šeit, Villij, es tūdaļ atgriezīšos.

—    Kur tu ej? — Viņam negribējās mani atlaist.

—    Lejā, apraudzīt vienu draugu.

Kad es pienācu, Gents jaunākais kārpījās pa zemi, pūlēdamies piecelties. Es sagrābu viņu aiz. apkakles un palīdzēju. Izskats viņam nebija nekāds spožais. Grants gabaliņi bija iespiedušies sejā, mati salipuši no asinīm. Viens briļļu stikls bija sašķaidīts. Saņemtais kāviens bija viņu satriecis, un viņš nestīvējās pretī, kad es vedu viņu uz māju.

Ievēlies krēslā, viņš sapurināja galvu un aptaustīja nobrāztos deniņus. Viņš kā uzvilkts visu laiku atkārtoja vienu un to pašu lamu vārdu, kamēr pēkšņi apjēdza visu, kas ar viņu bija noticis. Tad viņš pacēla galvu, un es nodomāju: tūlīt viņš man uzspļaus.

—   Jūs to paņēmāt? — viņš apsūdzošā balsī izkliedza, gatavs izplūst asarās.

—    Ko tieši? — Es paliecos uz viņa pusi, baidīdamies palaist garām kaut vārdu.

Viņa acis samiedzās.

—   Neko, — viņš drūmi atbildēja.

Tīši nesteidzīgi es sagrābu viņu aiz kaklasaites un pavilku. Viņš mēģināja atrauties atpakaļ, bet cs pievilku viņu cieši sev klāt.

—    Draugs mans, — es noteicu caur zobiem, — tu esi iekritis un pamatīgi. Tevi pieķēra zādzībā ar ielaušanos. Tu kaut ko nozagi no Jorka kabineta, bet Malkomas jaunkundzi sašāva. Tāpēc skaties — ja neteiksi…

—   Šāva? Viņa… ir mirusi?

Teikt viņam patiesību nebija jēgas.

—    Pagaidām dzīva. Ja nomirs, tev spīd apsūdzība slepkavībā.

—    Nē, nē! Es to nedarīju! Es biju laboratorijā, to atzīstu, bet es nešāvu. Un pa kuru laiku gan es to būtu paspējis? Man uzklupa… Gandrīz nosita.

—   Nopietni? Es dzinos viņiem pakaļ, bet tu, pārliecinājies, ka esi palicis viens, sašāvi viņu, bet pēc lam izlikies, ka visu laiku esi vāļājies bez samaņas.

Viņš nobālēja. Viņa pierē sāka raustīties sīks asinsvadiņš, nagi līdz asinīm iespiedās delnās.

—   Jūs man neko nepiešūsiet, viņš paziņoja. — Es to neesmu darījis.

—    Lūk kā? Ko tu paņēmi no kabineta?

Pauze, pēc tam viņš izspieda:

—   Neko.

Es sāku pārmeklēt viņa kabatas — lai tik pamēģina izvairīties. Es izgriezu tās otrādi, izbērdams saturu ap krēslu. Naudas maks, teātra biļešu pasakniši, divas vecas vēstules, atslēgas, piecdesmit centi sīknaudā. Viss.

—   Iznāk, ka tavu atradumu ievajadzējies vēl kādam.

Viņš klusēja.

—   Kāpēc viņi tevi uzmanīja un centās izdauzīt tavas smadzenes?

Viņš neatsaucās ne ar vārdu. Es izvilku testamentu un pavicināju to viņa deguna priekšā.

—    Šie papīriņi atradās kopā. Tu esi muļķis, Gcnt jaunākais, tu esi ķēries ne pie savas lietas. Ja tev būtu pieticis saprašanas sadedzināt šito, tu būtu nogrābis krietnu daļu pie mantojuma sadales, jo vairāk tāpēc, ka puika ir nepilngadīgs. Bet tu to neizdarīji, jo tas otrs papīrs tev likās svarīgāks. Vai tur ož pēc lielākas naudas? Uz ko tu cerēji?

Par atbildi viņš uzsmaidīja man sejā.

—    Labi, — es teicu, — klausies, ko cs tagad darīšu. Paskats tev nav nekāds spožais, bet šobrīd tu vēl esi īsts skaistulis, salīdzinot ar to, kāds tu izskatīsies pēc desmit minūtēm. Es tevi tagad dauzīšu tikmēr, kamēr tev sūds līdīs ārā, un tad gan tev atraisīsies mēle. Auro cik tu gribi, vienalga te tev neviens palīgā nenāks.

Es savaikšķīju zvērisku purnu un atvēzējos. Viņš nesāka gaidīt, no viņa tā vien bira laukā:

—    Nevajag! Tur nebija nekā īpaša. Kādreiz es… nozagu tēvocim naudu. Viņš mani pieķēra un piespieda parakstīt atzīšanos. Es negribēju, lai to atrod. Tāpēc es to paņēmu.

—   Jā? Pamēģini man izskaidrot, kāpēc to ievajadzējās citiem?

—    Nezinu. Tur bija vēl kaut kas, es nepaskatījos. Varbūt viņi meklēja to?

Es nebiju īsti pārliecināts, vai viņš melo, vai ne. Tas, ko viņš teica, skanēja diezgan ticami.

—   Tu šāvi uz Malkomas jaunkundzi?

—   Nē. — Es ciešāk savilku viņa kaklasaieti.

—    Lūdzu, nevajag, jūs taču mani žņaudzat. Es ne uz vienu neesmu šāvis. To var pārbaudīt pēc roku ekspertīzes. Policijai noteikti ir tāds tests.

—   Un tu esi ar mieru uz to?

Viņš pamāja ar acīmredzamu atvieglojumu. Tad es viņu palaidu. Ja viņš būtu šāvis, tad nelīstu ar savu ideju par testu. Bet cimdus viņš nebija vilcis, to es zināju precīzi.

Mājas priekšā nobremzēja kāda mašīna, un Hārvijs ieveda neliela auguma cilvēku ar melnu koferīti rokā, tas apliecināja viņa profesiju.

Viņi aizsteidzās augšā pie Roksijas. Es pagriezos pret (lentu jaunāko.

—    Lasies prom, bet, ja sadomāsi ņemt pēdu, es apgriezīšu tavu resno kaklu, zaļknābi. Un vēl — atceries, ka Malkomas jaunkundzes nāves gadījumā tev klāsies plāni. Tāpēc lūdz Dievu par viņas veselību.

Viņš pieleca kājās un gandrīz skriešus metās uz durvīm. Es devos uz kāpņu pusi.

* * *

—   Nu, kā viņai ir?

Ārsts nostiprināja pārsēju ar plāksteri un pagriezās uz manu pusi.

—     Nekas nopietns, ģībonis pēc šoka. — Viņš savāca instrumentus un izvilka piezīmju grāmatiņu. Roksija sakustējās un atvēra acis. — Jūs, protams, saprotat, ka man nāksies par to ziņot. Par jebkuru šautu brūci vajag paziņot policijai. Lūdzu, pasakiet viņas vārdu.

Roksija raudzījās uz mani no gultas. Es ar žestu pāradresēju jautājumu viņai.

Viņa nočukstēja:

—    Helēna Malkoma.

—   Adrese?

—   Es dzīvoju šeit.

Pēc tam viņa pateica savu vecumu, ārsts pierakstīja viņas pazīmes, tad pajautāja man, vai esmu atradis lodi.

—    Jā, tā iestrēga sienā. 32. kalibrs, svina uzgalis. Es to nodošu policijai. — Ārsts aizcirta savu grāmatiņu. Es strauji piebildu. — Es vēlētos, lai jūs paskatītos arī puisēnu, dakter. Viņam bija ļoti slikti.

Dažos vārdos es izklāstīju pēdējo dienu notikumus. Doks paņēma savu koferīti un devās man līdz.

—    Es zinu šo zēnu, — viņš piezīmēja. — Pārmērīgs uztraukums ir kaitīgs jebkuram jaunulim, īpaši pie tik saspringta režīma, kāds ir viņam.

—   Tātad jūs ari agrāk pie viņa nācāt? Es biju domājis, ka viņu ārstēja tēvs.

—   Pašu zēnu es neesmu redzējis, taču man nācās runāt ar viņa tēvu, un tas par dēlu atsaucās ar lielu lepnumu.

—    Domāju gan!

Ārsts paņēma Rastona delmu, bet es puikam pamirkšķināju. Rastons centās smaidīt. Kamēr ārsts viņu apskatīja, es apsēdos pie galda un pāršķirstīju mapi ar lielām — deviņām vai divpadsmit — kinokovboju fotogrāfijām.

Rastons bija ģēnijs, taču bērnišķīgais viņā nepārtraukti atgriezās. Plauktos atradās daži jaunākie vesterni un grāmatcles par astoņsimto gadu Amerikas kariem. Virs galda karājās laso un kovboju cepure ar visslavenākā Holivudas lopu dzinēja autogrāfu.

Kāpēc gan Jorks nelika dēlu mierā un neļāva viņam vienkārši priecāties par dzīvi, ka pienākas visiem bērniem? Biju gatavs saderēt, ka Rastons labprātāk kļūtu par kovboju, nevis par brīnumbērnu.

Viņš pamanīja, kā es pētu viņa dārgumus.

—   Vai tu esi bijis Rietumos, Maik? — viņš jautāja.

—   Jā, pāris mēnešus nolauzu tuksnesī, kad mani iesauca armijā.

—   Vai redzēji īstus kovbojus?

—   Tur — nē, taču vēlāk veselu pusgadu viens kovbojs bija mans kaimiņš kazarmās. Tas gan bija īpatnis. Staigāja uz augstiem papēžiem, kamēr seržants nebija viņu atsēdinājis. Negribēja noņemt cepuri dušas telpā un katru rītu no jauna uzspīlēja to galvā. Nevarēja pierast pie šaurajām cepures malām un, satikdams leitnantu, meta pirkstus pie tām, tā vietā, lai atdotu godu.

Rastons iespurdzās.

—   Vai viņš nēsāja līdz kārtīgu koltu?

—    Nē, taču .šāva bez pūdeļa. Varēja no desmit jardiem trāpīt vaboles acī.

Ārsts iedeva viņam kaut kādas tabletes un piebēra ar tām veselu kārbiņu, uz sāniem uzrakstot, kad tās jādzer. Pēc tam pastiepa man recepti.

—    Tās var dabūt Palmoutas aptiekā. Pa tējkarotei ik pēc divām stundām vairākas dienas. Viņam ir viegli nervu traucējumi. Rīt es piebraukšu apskatīt Malkomas jaunkundzi. Ja brūce sāks asiņot, nekavējoties sazinieties ar mani. Es iedevu abiem miegazāles, viņiem vajadzētu gulēt labi.

—   Paldies.

Hārvijs pavadīja dakteri līdz izejai. Roksija izspieda no sevis smaidu:

—    Vai tu viņus noķēri, Maik?

—    Labāk pasaki, kā tev tā gadījās?

—   Izdzirdu šāvienu un ieslēdzu gaismu. Pieskrēju pie loga, taču neko nespēju saskatīt. Pēkšņi kaut kas iebelza man pa plecu. Tad es arī sāku kliegt.

Viņai bija ļoti vainīgs izskats.

—    Ko tur… Es arī pats būtu sācis kliegt. Vai tu redzēji zibsni?

Viņas galva pašūpojās uz spilvena.

—    Liekas, es dzirdēju šāvienu, taču tas atskanēja no tālienes. Es pat iedomāties nevarēju, ka…

—    Ievainojums nav smags. Tas ir pats galvenais.

—   Bet Rastons?

—   Šobrīd ar viņu viss kārtībā. Bet tu viņu pārbiedēji, kad sāki bļaut. Viņš jau tāpat ir tāds pasists, bet pēc visa šī vispār… bija tāds kā sastindzis.

Sāka iedarboties miegazāles. Viņa miegaini izstiepās, un viņas acis aizvērās.

Es pačukstēju Villijam:

—   Atnes kādu nūju vai kaut ko taisnu un garu.

Viņš izgāja gaitenī. Es apmēram piemetu, kurā vietā stāvēja Roksija, kad viņai trāpīja. Tikmēr Villijs atgriezās ar vara cauruli.

—   Vai aizkara stienis derēs?

—   Lieliski. Nostājies tur, pie loga.

—   Ko tu grasies darīt?

—   Vajag noskaidrot, no kurienes uz viņu varēja šaut.

Es uzliku stieni viņam uz pleca un liku tā turēt, bet pats, mērķēdams pēc viņa kā virziena rādītājs, savietoju caurumus logā un sienā. Tad pacēlu rāmi. Uz grīdas izbira stikla lauskas. Pēc tam es nostājos Villijam aiz muguras un paskatījos ārā pa logu stieņa virzienā.

Skatiens apstājās apmēram tajā žoga iecirknī, pār kuru, no manis bēgdami, pārlīda abi uzbrucēji. Gandrīz, simt jardu liels attālums izslēdza Gentu jaunāko no aizdomās par uzbrukumu Roksijai lūramo saraksta. Kopaina izmainījās. Nolādēts! Neviens no tiem diviem nešāva. Un tomēr lode bija atlidojusi tieši no turienes. Varbūt es nebiju pamanījis šāvienu ar klusinātāju, kas šauts uz. labu laimi?.. Vai arī tieši otrādi, ar precīzu tēmēkli. Taču cik labam strēlniekam ir jābūt, lai no 32. kalibra pistoles, šaujot no žoga, trāpītu mājas logā, un vēl jo vairāk — Roksijai?! Kaut gan pacēlās arī jautājums, vai lode bija domāta tieši viņai?

—   Paldies, Villij, viss.

Kad viņš nolaida stieni, es aizvēru logu. Pēc tam paaicināju viņu tālāk no gultas.

—    Klausies, varbūt tu varētu palikt pa nakti pie viņiem abiem? Mēs noklāsim krēslu spilvenus uz grīdas.

—    Vai vajag?

—    Domāju, ka lā būs labāk. Kādam viņus vajag pieskatīt. Turklāt Rastonam jādzer zāles, — es paskatījos pulkstenī, — ik pēc divām stundām. Recepti es atdošu Hārvijam, lai aizbrauc uz aptieku.

—   Te man, protams, patīk labāk nekā lejā.

—    Durvis turi aizslēgtas.

—    Varbūt vēl piebīdīt priekšā krēslu?

Es iesmējos, bet pēkšņi apjēdzu, ka viņš jautājis ar pilnīgi nopietnu seju.

Viņš paskaidroja:

—   Tev jau labi. Tev stobrs padusē.

—    Varu atstāt tev, ja vēlies.

—    Nu nē, Maik. Es esmu iezīmēts. Ja mani ieraudzīs ar lielgabalu — viens divi iesēdinās.

Viņš sāka kraut zemē spilvenus no krēsla. Es izgāju. Tūlīt pat aiz manis noskanēja atslēga, un bija dzirdams, ka pie durvīm velk krēslu. Nē, Villijs nejokoja.

7

Nokāpis lejā, es uzgriezu komutatora numuru un palūdzu savienot ar štata policijas pārvaldi. Pēc sekundes klausulē cauri klikšķiem atskanēja skarba balss.

—    Lūdzu, seržantu Preisu, — es teicu.

—    Viņa nav. Vai gribat ko pateikt?

—    Jā. Runā Maiks Hammers. Pasakiet viņam, ka Malkomas jaunkundzi, aukli, ievainoja plecā. 32. kalibrs. Briesmas dzīvībai nedraud, no rīta viņa varēs atbildēt uz jautājumiem. Šāva no dārza. Šāvējs aizbēdzis.

—    Pieņemts. Vai kas vēl?

—    Jā. Bet to es viņam pateikšu personiski. Vai jūs esat atraduši kādas Greindžas jaunkundzes pēdas?

—     Līča kraslā alrasta viņas cepure. Seržants Preiss lika jums to pateikt.

—   Pateicos. Viņu meklē?

—   No kutera pārmeklē kanāla ieteku.

—   Labi. Es piezvanīšu vēlāk, ja būs laiks.

Kruķis pateicās un nolika klausuli. Hārvijs gaidīja turpat blakus, lai uzzinātu, vai es dodos prom, vai palieku. Ieraudzījis, ka es virzos uz durvju pusi, atnesa man cepuri.

—   Vai jūs šodien atgriezīsieties, ser?

—    Nezinu. Ieslēdzieties aiz visām atslēgām.

—   Labi, ser.

Es braucu pa aleju un apstājos aizvērto vārtu priekšā. Devu signālu. Taču Henrijs neieradās, lai gan sargbūdā dega gaisma. Es izkāpu no mašīnas un iegāju iekšā. Henrijs gulēja, sēdēdams krēslā, uz viņa ceļgaliem atradās salocīta avīze.

Lādēdams visu pasauli, es ņēmos viņu kratīt un purināt, un drīz vien viņa mazās ačeles atvērās, bet skatiens bija miglains, galva tā vien slīdēja uz. leju. Piepeši, pamanījis mani savā priekšā, viņš strauji samirkšķināja un pārvilka roku pār nosvīdušo pieri.

—    Atainojiet, ser. Nekādi nevaru saprast, kas ar mani notiek. Briesmīgi sāp galva. Un visu laiku miegu ciet, luk, kā tagad.

—   Vai arī agrāk jums tā gadījās, Henrij?

—   N-nekad, ser. Varbūt tas no aspirīna?

Viņš norādīja uz pavisam parastu kārbiņu galda vidū. Es to paņēmu un apskatīju etiķeti. Marka bija plaši pazīstama. Es izbēru saujā dažas tabletītes. Uz tām vajadzēja būt izgatavotājfirmas iespiestajiem apzīmējumiem, taču to tur nebija. Lai nu ko, bet šādas spēlītes es pazinu, pats ne reizi vien biju cietis no tām.

—   No kurienes jums šīs tabletes, Henrij?

—   Jorka kungs man tās iedeva pagājušonedēļ. Man pāris reižu sāpēja galva, bet no aspirīna palika labāk.

—   Vai jūs nolaupīšanas vakarā to dzērāt?

Viņa acis satikās ar manām un sastinga.

—   Jā, laikam gan… dzēru.

—   Labāk metiet šīs tabletes ārā. Tās jums tikai kaitē. Vai šonakt kaut ko dzirdējāt?

—   Nē. Bet kas tad ir?

—   Tā, nieki vien. Es paņemšu dažas, ja neiebilstat. — Viņš papurināja galvu, un es iebāzu kabatā dažas tabletes. — Palieciet šeit, es atvēršu vārtus pats.

Henrijs pamāja un tūlīt pat aizmiga. Lūk, kāpēc nolaupītājs varēja tik viegli iekļūt Jorka namā. Lūk, kāpēc Jorks, bet pēc viņa — slepkava un cs, izbrauca pa vārtiem nepamanīti. Es biju gatavs likt galvu ķīlā, ka aspirīns tika apmainīts pret miegazālēm. Cik šis slepkava gan ir bijis viltīgs!

Tikmēr notikumu detaļas sāka apvienoties vienā veselumā. Tikai malas pagaidām vēl nesakrita. Un tomēr tās bija gatavas apvienoties kopējā ainā, tiklīdz kāds izteiks neuzmanīgu vārdu vai spers kļūdainu soli.

Kurš gribēja, lai Henrijs gulētu Rastona nolaupīšanas naktī? Un kurš varēja vēl pirms tam iemānīt viņam kādu līdzekli, kas izsauca sāpes?

Nepareizs solis vai neuzmanīgs vārds… Viņš noteikti kādā brīdi paslīdēs. Varbūt viņu vajadzētu pagrūst? Gents jaunākais man sažņaugts dūrē, un līdz ar viņu arī viņa māmiņa. Pievērsīsimies citiem. Elisa — viņa tikai noklakšķināja mēli, izdzirdusi par Jorka nāvi. Mīļš radījums…

Nācās vēlreiz zvanīt uz štata policijas pārvaldi un palūgt liecinieku adreses Jorka lietā. Preiss vēl nebija atgriezies, taču adreses cs dabūju bez vilcināšanās.

Elisa dzīvoja Busterē, ārpilsētas ciematā uz rietumiem no pilsētas. Uz to veda neievērojams celiņš, kas nošķīrās no šosejas. Spriežot pēc savrupnamu apmēriem un zemes gabalu plašuma, šeit uz dzīvi apmetās vieni vienīgi bagātnieki. Pats ciematiņš varēja lepoties ar milzīgu veikalu kvartālu, kurā vitrīnas izrādīja vispārējai apskatei visu to labāko. Mājas mirdzēja baltos ķieģeļos un spožā metālā. Tās ietina cieņas un augstprātīgas elegances atmosfēra. Elisa dzīvoja trešajā namā, skaitot no ielas gala, tieši virs kažokādu izstrādājumu veikala.

Mašīnu nācās novietot starp jauniņu „fordu“ un „kadilaku“ ar nolaižamu jumtu.

Es neatlaidu viņas zvana pogu veselas piecas minūtes, pēc tam atvēru durvis uz kāpnēm un sāku kāpt augšā. Vēl nepaspēju aiziet līdz laukumiņam, kad viena dzīvokļa durvis atvērās un tajās parādījās Elisa halātiņā. Gaisma krita man sejā.

—   Ko tu neteiksi! — viņa iesaucās. — Labu gan jūs esat izvēlējies laiku vizītei.

Es plati pasmaidīju.

—   Vai tad tu nepriecājies mani redzēt?

—   Muļķīti, protams, priecājos. Nāc iekšā. Tā taču nav profesionāla vizīte, vai ne?

—   Man ir līdz kaklam šī neģēlīgā lieta. Esmu nolēmis atpūsties.

Viņa aizcirta aiz. manis durvis.

—   Noskūpsti taču mani!

Es neveikli iebadīju lūpas viņas degunā.

—   Vai vismaz cepuri var noņemt?

Es pakāru mēteli un cepuri uz. pakaramā un sekoju viņai viesistabā.

—   Dzersi kaut ko? — viņa pajautāja.

Es parādīju trīs pirkstus.

—   Lūk, tik daudz un ar ledu.

Viņa izgāja. Es pārlaidu skatienu istabai. Šiki. Greznāk par jebkuru visgreznāko dzīvokli Parka avēnijā, kur vien man nācies būt. Mēbeles maksāja baltu naudu, bet gleznas pie sienām vēl vairāk. Kaudzēm grāmatu, vieni vienīgi retie un dārgie izdevumi. Jā, Jorks nebija skopojies. Viņa atgriezās ar divām glāzēm.

—   Patīk?

Es enerģiski piekritu:

—   Izturēts.

—    Vairāk nekā divdesmit gadus. Tēvocis Rūdijs uzdāvināja.

Viņa nolika savu glāzi un nodzēsa griestu apgaismojumu, ieslēgusi galda lampu. Tad izmeklēja dažas plates un ielādēja tās atskaņotājā.

—    Noskaņai, viņa paskaidroja.

Es neredzēju pēc tā nekādu nepieciešamību. Kad lampa nokļuva aiz Elisas muguras, viņas halātiņš kļuva tik caurspīdīgs, ka pats par sevi radīja noskaņu. Viņa bija sieviete no galvas līdz kājām. Viņas izturēšanās manieres — tas bija pats kārdinājums, un viņa to zināja. Adata nolaidās uz plates, un istabu piepildīja austrumu mūzika. Es aizvēru acis un iztēlojos sievietes platās turku biksēs dejojam sultāna priekšā. Un sultāns biju es pats. Elisa kaut ko pateica un izgāja. Kad viņa atgriezās, viņai mugurā bija kaut kas caurspīdīgāks par zirnekļa tīklu.

—    Vai tu arī šodien esi piekusis?

—   Šodien ne.

Viņa apsēdās blakus.

—    Manuprāt, tu izlikies. Bet es taču centos!

Mans skatiens pārslīdēja viņas pleciem un nolaidās zemāk. Es ar grūtībām izteicu:

—   Droši vien toreiz es tiešām biju ļoti piekusis.

Viņa pārmeta vienu kāju pār otru, un viņas tīklveidīgā halātiņa stūri pašķīrās.

—   Vienkārši prāts aptumsa, — viņa nosmējās.

Es steidzīgi izdzēru viskiju līdz galam un pastiepu glāzi pēc papildinājuma — man vajadzēja kaut ko, kas nostiprinātu nervus.

Notrinkšķēja ledus, stikls nošķindēja pret stiklu. Viņa iešļāca abās glāzēs un pavilka galdiņu tuvāk, lai vairāk nebūtu jāceļas. Plate mainījās, un ieskanējās vijoļu maigās balsis, izpildot „Ungāru rapsodiju“. Elisa piesēdās pavisam klāt, es sajutu viņas auguma siltumu. Glāzes atkal bija tukšas. Kad mainījās arī šī plate, viņas galva jau gulēja uz mana pleca.

—   Kā pastrādāji, Maik? Grūta dieniņa bija?

—   Nē. Vienkārši mētājos turp šurp.

Viņas mīkstie, uzbudinošie, pēc jasmina smaržojošie mati pieskārās manai sejai.

—   Kā tu domā, viņu atradīs?

Es noglāstīju viņas kaklu ar pirkstu galiem.

—   Droši vien. Saidona nav liela pilsēta, te nevar noslēpties. Vai tu labi viņu pazini?

—   M-m-m… Ko? Nē. Viņa pret visiem izturējās ļoti vēsi.

Atkal jasmīna smarža. Elisa paberza zodu pret manu plecu.

Es pasmaidīju.

—   Tu arī esi laba. Vai tad tev arī nepieklājas nēsāt sēras?

—   Nē. Man sēru drēbes nepiestāv.

Es iepūtu viņai austiņā.

—   Nekādas cieņas pret mirušiem radiniekiem.

—  Tēvocim pašam arī nepatika visa šī bēru izrādīšanās.

—   Tu tomēr biji viņa mīļākā brāļameita, tas, vai zini, uzliek pienākumus. Viņš tev atstāja krietnu naudas kaudzi.

Viņa ielaida pirkstiņus manos matos, pievilkdama galvu sev

klāt.

—   Vai patiesi? — Viņas mēlīte viegli pārskrēja pār manām lūpām rožains izveicīgs dzelonis, kas izplata neparastu uzbudinājumu.

—   Aha. — Mēs jau sēdējām ļoti cieši blakus. — Es redzēju testamentu. Spriežot pēc visa, tu viņam patiki.

—   Kaut tikai patiktu tev, Maik.

Viņas mute pavērās. Es nespēju novaldīties, saķēru viņu un saspiedu viņas lūpas ar savām. Viņa līdzinājās vienam dzīvam sirdspukstam. Kad skūpsts pārtrūka, viņa pieplaka ar lūpām pie mana kakla, paberzēja plecus pret krūtīm, viņas halāts noslīdēja un karājās elkoņos. Es noglāstīju viņu tā, ka viņa iekunkstējās, prasot turpinājumu. Viņas pirksti darbojās ar manas žaketes pogām. Es novilku to un uzmetu uz krēsla, viņa jau ķērās pie kaklasaites.

—    Cik daudz apģērba, Maik, cik daudz tev apģērba! — Viņa vēlreiz iesūcās mani ar saldu skūpstu, iekvēlinot līdz pēdējai asinslāsei.

—   Aiznes mani. — Es paķēru viņu uz rokām. Netveramais audums vilkās pakaļ. Puspievērusi acis, viņa norādīja uz guļamistabas pusi: — Tur.

—   Jā…

Tumsa, pūkaina palaga vēsais pieskāriens. Viņa piecēlās no gultas un izgāja viesistabā. Atkal mainījās plate, un jauna melodija traucās uz istabu triumfējošu skaņu virpulī. Vilkās gaidpilnas minūtes. Beidzot viņa atgriezās ar diviem līdz malām pielietiem pokāliem uz sudraba paplātītes, atgādinādama brīnišķīgu austrumu fūriju. Viņai vairs nebija virsū pat „tīmeklīša“.

—   Par mums un par šo nakti, Maik.

Mēs iedzērām, un viņa pastiepa rokas pēc manis, aizmetusi pokālu sānis. Mūzika nāca un aizgāja, viena melodija nomainīja otru, bet mēs neko nedzirdējām.

Pēc tam apklusa viss, izņemot mūsu siržu straujos pukstus un saraustītu elpu…

Mēs pamodāmies vēlu. Elisa negribēja mani atlaist, taču es nepiekāpos — viņa vairs neizraisīja mani vakarējo uzbudinājumu. Apģērbies es aizlocīju palaga stūri viņai zem zoda.

—   Noskūpsti mani, mīļais. — Viņa sniedza pretī savas pietūkušās lūpas.

—   Nē.

—   Nu, vienu reizi!

—   Tikai reizi.

Es piespiedu viņu pie spilvena un novēlēju mierīgus sapņus.

—   Tu esi tāds briesmonis, Maik, tik drausmīgs, ka liecies skaists.

—   Paldies.

Es pamāju viņai ar roku un izgāju no guļamistabas. Viesistabā pacēlu no grīdas savu žaketi un nopurināju putekļus.

Zaudēju acumēru. Man bija licies, ka es to uzmetu uz krēsla.

Iziedams no dzīvokļa, es atbrīvoju atslēgas drošinātāju un klusi aizvēru durvis. Elisa, mīļā Elisa, tev ir neatkārtojams augums un neapvaldīts temperaments. Es noskrēju pa kāpnēm, pa ccļam raudams virsū lietusmēteli. Aiz stikla durvīm iela mirdzēja pēc lietus. Es sakārtoju cepuri un pārkāpu pār slieksni…

Nebija ne dzirksteļu, ne pēdējā apziņas uzplaiksnījuma. Bija tikai nelietīga sitiena skaņa pret pakausi, un trotuārs pacēlās, lai iebelztu man pa seju…

Man nāca vēmiens. Siekalas tecēja pār zodu un smērēja kreklu. No šī skata un smakas man palika vēl sliktāk. Galva bija kļuvusi par milzīgu gaisa balonu, kas auga arvien lielāks, līdz kamēr piepūtās tā, ka ik brīdi varēja sašķīst tūkstoš gabalos. Kaut kas auksts un metālisks ļoti sāpīgi sitās man sejā. Bija šauri, briesmīgi šauri. Kad es mēģināju kustēties, virve iegriezās locītavās, dzeļošie mezgli plēsa ādu. Pie katra grūdiena es atdūros ar degunu pret domkratu, kas gulēja uz mašīnas grīdas.

Tas tad arī bija mana kompānija. Tukšā pistoles maksts zem pleca spiedās kreisajos sānos. Es mēģināju ieskatīties pār sēdekļa atzveltni, taču nespēju pacelties pietiekami augstu. Mašīna nogriezās no gludās šosejas, un ceļš kļuva nelīdzens, zem riteņiem sāka šļakstēt dubļi. Domkrats sāka lēkāt kā dzīvs. Es mēģināju pieturēt to ar pieri, bet tas nepalīdzēja, tad es atmetu galvu atpakaļ. Kļuva vēl sliktāk. Kakls iesmeldzās tā, it kā to stieptu pār kārti.

Es burtiski vārījos. Zaļknābis, nožēlojamais zaļknābis! Ar mani apgājās kā ar iesācēju! Apdullināja ar mietu, nosvieda uz mašīnas grīdas un gluži kā sausā likuma laikā veda „izvēdināties“. Velns parāvis, vai tiešām es izskatos pēc tāda mīkstpēdiņa?

Vienu reizi man jau bija nācies vaļāties sasietam uz mašīnas grīdas, un es biju apguvis labu mācību. Tagad kaut kādam maukas bērnam nāksies par to pārliecināties uz savas ādas.

Mašina nobremzēja. Vadītājs izlīda ārā, atvēra aizmugures durvis un izvilka mani dubļos. Es redzēju viņa kājas, augstāk — tumšu mēteli un seju, kas aizsegta ar šallīti. Un viņa roku ar manu pistoli, kas tēmēja man pierē.

—    Kur tie ir?! — viņš izkliedza, cenzdamies izmainīt balsi.

—   Par ko ir runa?

—    Kur tu tos esi iegrūdis, velns tevi rāvis?! Nevelc laiku garumā, lops! Kur tu noslēpi? Kabatās tev nekā nav… Runā, vai arī es sašķaidīšu tavu puvušo purnu!

Viņš tracināja sevi, lai iekarstu uz slepkavību.

—    Kā es varu atbildēt, ja tu nesaki, ko tev vajag?

—    Labi, mērgli, pats esi uzprasījies. Tūlīt es tev parādīšu.

Viņš iebāza pistoli kabatā un pieliecies ar vienu roku saķēra mani aiz apkakles, bet otru pabāza man zem paduses. Es karājos viņa rokās kā ozola sieksta. Viņam nācās stiept pie kokiem gandrīz divsimts mārciņu kautsvara.

Divreiz viņš gandrīz nokrita, uzgrūdies uz saknēm. Viņš atspēlējās uz manis ar dunkām un spērieniem pa ribām. Kad bijām aizvilkušies mežā kādus piecdesmit soļus, viņš nosprieda, ka ir gana nopūlējies, nosvieda mani zemē un izņēma pistoli, cenzdamies atgūt elpu. Šitas dunduks kaut ko saprata no ieročiem — pistoles drošinātājs bija atbrīvots, un tā bija gatava šaušanai.

—    Runā, maita, tūlīt pat, citādi būs par vēlu. Ko tu ar tiem izdarīji? Vai arī tevi vispirms vajag apstrādāt?

Viņš atvēzējās ar pistoli, mērķēdams ar rokturi man pa žokli. To tikai es biju gaidījis. Sagrābis pistoli ar abām rokām, es to rāvu uz savu pusi, vienlaikus cenzdamies izgriezt. Viņš iekliedzās, kad viņa plecs izslīdēja no locītavas, pēc tam iesmilkstējās, kad es iebelzu ar plaukstas malu viņam pa kaklu. Negaidīti viņš nogāzās ar galvu man sānos, pūloties palikt

Kad es nogriezos uz pievedceļa, Hārvijs gaidīja mani atvērtās durvīs. Es pamāju viņam un pa grantēto aleju aizbraucu līdz tai vietai, kur kaustīja Gentu jaunāko. Pēc dažiem neveiksmīgiem mēģinājumiem es atradu viņu pēdas un sekoju tām.

Visur rēgojās kāju nospiedumi, aplauzīti zari, noliekti ziedu kāti, akmeņi, kas aizsperti no celiņa. Es ar skatienu pārmeklēju katru zālāja collu. Būtu vieglāk, ja es zinātu, ko meklēju. Ne velti man vajadzēja veselas divdesmit minūtes, lai aizkļūtu līdz sienai.

Lūk, tur jau tas gulēja. Labi saskatāms katram, kam pietiek prāta paskatīties uz īsto pusi. Balti mirdzošs plankums uz tumša fona — viegli saburzīta, taču vesela un nesabojāta aploksne.

Pēc taustes varēja spriest, ka tajā atradās atklātņu komplekts vai fotogrāfijas. Es iebāzu to kabatā neatvēris. Jā, atradums numur viens!

Es ņēmos meklēt zālē un šķirt krūmus ar kājām. Nekā. Apsēdos un pārlaidu acis apkārtnei, cerēdams ieraudzīt zālē saules staru atspīdumu metālā. Aptuvenais trajektorijas aprēķins, ko biju veicis Rastona istabā, norādīja uz šo vietu kā uz punktu, no kura izdarīts šāviens. Taču es neredzēju patronas čaulīti. Velns parāvis, šaut varēja arī no revolvera, tad čaulītes nemaz nevarēja būt. Tātad šauts bija ne no Jorka pistoles. Un viss kļuva pavisam dīvaini — 32. kalibra ieroci izmanto pašaizsardzībai. Tas, kurš vēlas nogalināt, izvēlas 38. kalibru vai vēl lielākus numurus. īpaši jau nu šādā attālumā. Es vēlreiz pārrēķināju distanci šāvienam pa Rastona logu. No šī punkta trāpīt mājā pat tad vajag tēmēt augstākā leņķī. Tam, kurš bija pamanījies trāpīt logā, vajadzēja būt nevis vienkārši labam, bet īpaši izcilam snaiperim.

Es atgriezos pie mašīnas un, apbraucis mājai apkārt, pa šauro celiņu pieripināju pie ieejas durvīm.

Uzticamais Hārvijs pārsteigts aplūkoja manu notraipīto apģērbu.

—   Vai nokļuvāt avārijā, ser?

—    Gandrīz, — es piekritu. — Kā klājas Malkomas jaunkundzei?

—    Lieliski, ser. No rīta bija atnācis ārsts un paziņoja, ka briesmas nedraud.

—   Bet zēns?

—    Viņš vēl arvien ir ļoti uzbudināts. Ārsts vēlreiz iedeva viņam nomierinošas zāles. Ar viņu ir Parkss. Pēc jūsu aiziešanas viņš nav kāju spēris ārpus istabas.

—   Labi. Vai kāds bija atnācis?

—    Nē, ser. Vairākas reizes zvanīja seržants Preiss un lūdza jūs sazināties ar viņu.

—    Paldies, Hārvij. Kā jūs domājat, vai mājā atradīsies kaut kas ēdams? Esmu izsalcis.

—   Protams, atradīsies, ser.

Es uzskrēju pa kāpnēm un pieklauvēju pie durvīm. Otrā pusē Villijs apjautājās, kas nāk. Kad atbildēju, krēsls tika atbīdīts un atslēga slēdzenē pagriezās.

—   Vesels.

—   Sveiki, Maik. Velns, kas noticis?

—   Mani veda uz pikniku.

—    Un tu tik mierīgi par to runā?

—    Kāpēc gan ne? Viņam taču nācās atgriezties kājām.

—   Kam?

—    Pagaidām nezinu.

Roksija uzsmaidīja man no gultas.

—    Nāc šurp un noskūpsti mani, Maik.

Es iebakstīju viņas zodā ar pirkstu.

—   Ātri gan tev visas rētas sadzīst.

—   Sadzīs vēl ātrāk, ja noskūpstīsi.

Es paklausīju. Viņas mute bija pilna ar dzeļošām magonēm.

—   Gribu vēl.

—    Kad tev paliks labāk, tad, es atbildēju, spiezdams viņas roku.

Pirms ienākšanas Rastona istabā es sakārtojos pie spoguļa. Viņš dzirdēja manu balsi un jau iepriekš staroja jauneklīgā smaidā.

—   Sveiks, Maik. Vai tagad tu varēsi pabūt ar mani ilgāku laiku?

—   Varbūt. Vai tu labi jūties?

—   Lieliski! Tikai es esmu pārāk ilgi gulējis gultā, un man piekususi mugura.

—   Domāju, ka šodien tu jau varēsi celties. Es pateikšu Villijam, lai viņš pastaigājas kopā ar tevi apkārt mājai. Es arī pats būtu piebiedrojies, taču man vajag pabeigt kādu darbiņu.

—   Maik… kā ar to? Es domāju…

—   Nedomā par to, Raston.

—   Man tikai tas vien galvā, kad es guļu. Visu laiku domāju par to nakti, par tēvu un par Greindžas jaunkundzi. Ja es varētu kaut ko uzsākt, man kļūtu vieglāk.

—   Pats labākais, ko tu vari darīt — palikt šeit, kamēr viss noskaidrosies.

—    Es lasīju grāmatās… Tās nav nekādas īpaši labas grāmats, taču… dažreiz policija izmanto cilvēkus par ēsmu. Tas ir, noliek kādu noziedzniekiem pa rokai, lai izprovocētu jaunu noziegumu. Vai tu nedomā, ka…

—    Es domāju, ka drosmes gan tev netrūkst, ja tu piedāvā šādu variantu. Taču es neesmu ar mieru. Ir arī citi paņēmieni. Bet tagad apģērbies un ej izvēdināties.

Es atgrūdu segu un palīdzēju viņam izkāpt no gultas. Viņš neturējās kājās īpaši stingri, tomēr ātri atguvās, pasmaidīja un devās pie skapja.

Es pasaucu Villiju un pateicu viņam, kas jādara. Viņš nebija sajūsmā par manu ideju, taču bija tomēr diena, es apsolīju turēties tuvumā, un tad viņš piekrita.

Es pamirkšķināju Roksijai un kāpu lejā. Paķēris no Hārvija paplātes pāris sviestmaižu un kafijas tasi, es pateicos viņam un devos uz viesistabu, kur ērti iekārtojos dziļā un mīkstā krēslā. Pirmoreiz kopš manas atbraukšanas kamīnā sprēgāja uguns.

Vecais labais Hārvijs! Es noriju pirmo sviestmaizi un uzdzēru virsū kafiju. Tikai pēc tam es izvilku aploksni. Tā bija šķībi aizlīmēta, droši vien līmlenta pielipusi citā vietā pēc samirkšanas rīta rasā. Es atcerējos Genta jaunākā seju, kad tas paskatījās uz aploksnes saturu. Interesanti, vai mana seja arī kļūs tāda pati?

Es to atvēru, izvilku dažas fotogrāfijas un sapratu, kāpēc Gents jaunākais tik ļoti uztraucās. Uz fotogrāfijām redzamo divu sieviešu vienīgais apģērbs bija kurpes. Precīzāk — Mairas Greindžas kājā bija viena kurpīte. Viņa smaidīja. Elisas Nikolsas seja pauda aicinājumu.

Visi uzņēmumi bija vistīrākā un prastākā pornogrāfija. Pavisam es saskaitīju sešas fotogrāfijas. Visi attēli bija dažādi, abas dāmas varēja pazīt no pirmā acu uzmetiena, taču fotografēts bija bez viņu ziņas, viņas nepozēja apzināti. Lai gan… Maira Greindža patiešām nepozēja.

Es pētīju šos uzņēmumus kādas desmit minūtes, kamēr man pieleca. Tas, ko es biju noturējis par ēnojumu, kas izdarīts attīstīšanas brīdī, bija daļa no objektīva.

Fotogrāfijas bija uzņemtas ar slēpto kameru, kas uzstādīta grāmatplauktā, un tās ierāmēja grāmatu stūri, aiz kurām bija noslēpts aparāts un pulksteņa mehānisms tas nostrādāja pēc noteikta intervāla.

Nē, Maira Greindža nepozēja, bet Elisa Nikolsa gan. Viņa manevrēja tā, lai Greindža atrastos kadra vidū.

Cik tas bija mīļi, Elisa! Cik veikli jūs ar Jorku bijāt ierīkojuši lamatas Grcindžai. Lamatas, ar kuru palīdzību padarījāt nekaitīgas citas lamatas.

Es aizsmēķēju un noslēpu kartītes kabatā. Grūtās mīklas fragmenti nostājās savās vietās. Maira Greindža glabāja pie sevis veco Jorka testamentu. Kāpēc? Vai Jorks viņai labprātīgi norakstīja visu savu īpašumu? Vai arī viņu piespieda? Ja viņa turēja rokā trumpi pret savu bosu — kaut ko lielu, noteikti lielu, — tad viņa varēja to piespiest. Taču pēc kāda laika viņš uzzināja par viņas ieradumiem un saskatīja izeju.

Velns parāvis! Tagad daudz kam uzradās jēga. Viņš centās pielabināt Rodu Gentu ar dāvanām, pēc tam lūdza piedāvāt sevi Grcindžai par partneri sieviešu spēlītēs. Roda atteicās. Tad Jorks sāka apstrādāt Elisu. Viņam būtu vajadzējis no Elisas sākt. Elisai nav nekādu aizspriedumu, bet daļa no Jorka mantojuma nozīmēja iespēju labi dzīvot. Viņa koķetē ar Greindžu, un izrāde turpinās spilgtā apgaismojumā, iestādītas kameras priekšā. Lezbiešu mīla — tas ir pikanti un samērā aizraujoši, vismaz no malas raugoties.

Elisa nodod negatīvus Jorkam, tas palūdz izgatavot attēlus, un Greindža iziet no spēles. Taču veco testamentu viņa pietaupa, cerībā uz kādu negaidītu notikumu pavērsienu, tādu kā gaļas cirvīti, piemēram.

Es nospriedu, ka tas pilnībā saskan ar to, ko man pastāstīja Roksija, un izskaidro visu šo spēlīti ar uzņēmumiem. Gents jaunākais uzzināja par tiem, iespējams, no savas māsas. Ja viņam izdotos uzrādīt tos tiesai, viņš varētu pierādīt, kādā veidā Elisa ir nopelnījusi savu daļu un aizdzinusi no pīrāga citu pretendenti. Tādā gadījumā šai ģimenītei rastos iespēja sadalīt ceturto daļu no Jorka mantojuma.

Labi, ar vienu no naidīgajām pusēm esam likuši galā. Otrā nometnē — Elisa. Viņai arī vajadzīgi šie fotouzņēmumi. Vislabākais veids — apsolīt palīgiem dalīties ar viņiem savā ceturtdaļā. Te arī viss pilnīgi saskan. Viņi nokavēja, bet, ieraudzījuši Gentu jaunāko, uzklupa viņam un aizbēga ar visu aploksni. Bet te uzrados es, un aploksni viņi apjukumā un steigā pazaudēja.

Ietinies dūmos, es pārbaudīju detaļas. Mans slēdziens tomēr nemainījās. Tas man pašam ļoti patika.

Villijs un Rastons uzsauca man, iziedami no mājas, bet es atgaiņājos no viņiem. Es pūlējos iztēloties, ar ko gan Greindža tik ļoti iebiedējusi Jorku.

Liesmu mēles laizīja vecmodīgo kamīna velvi. Ja varētu uzzināt, ko Jorks bija tajā noslēpis. Divas slēptuves — šeit un krēsla apšuvumā. Bet kāpēc divas? Varbūt viņš negribēja glabāt visas olas vienā grozā? Vai ari, paslēpis kaut ko senos laikos aiz kamīna, nebija papūlējies pārlikt to cilā vietā.

Es iesviedu smēķa galu pie kvēlojošām oglēm, izstiepu kājas un atbrīvoju muskuļus. Noslēpumi, vieni vienīgi noslēpumi, velns parāvis!

Es izpētīju ķieģeļu salaidumus nomelnējušā dūmvada malās. Laba vieta slēptuvei. Es piecēlos. Neviena nelīdzenuma ķieģeļu krāvumā, nekādu spraugu. Ja es nebūtu redzējis slēptuvi atvērtu, nekad nebūtu par to iedomājies.

Izklaudzināju ķieģeļu virsmu pa collai vien, taču nevienā vietā neatskanēja tukšums. Man pat sāka sāpēt pirkstu kauliņi. Kaut kur te tomēr vajadzēja būt spraugai. Es apskatīju apšuvuma savienojumu ar sienu. Vienā vietā plecu augstumā varēja saskatīt tik tikko pamānāmu nobrāzumu. Es uzspiedu. Ar vieglu klikšķi atvērās nemanāmās durtiņas.

Viltīgi ierīkots! Durvis bija paslēptas aiz vesela ķieģeļa, kas blīvi piegulēja caurumam. Lai iebāztu iekšā roku, man nācās pieturēt durtiņas, pārvarot atsperes pretestību. Slēptuves dziļumā es neatradu neko, izņemot aukstu mūri.

Bet, kad es vilku roku atpakaļ, mani pirksti sataustīja nelielu papīra gabaliņu, kas bija iesprūdis mehānisma eņģē. Es to atbrīvoju ļoti uzmanīgi, un arī tad daļa no papīriņa pārvērtās putekļos.

Kad es palaidu durtiņas vaļā, tās aizcirtās, bet manā rokā palika vecas avīzes driskā. Laika gaitā tā bija sadzeltējusi, burti padzisuši, taču es tomēr izburtoju Ņujorkas izdevuma nosaukumu, kas, spriežot pēc datuma, bija laists pārdošanā devītajā oktobrī pirms četrpadsmit gadiem. Kas bija noticis pirms četrpadsmit gadiem?

Viens datums, četrpadsmit gadus vecs datums.

„Palieku vecs, — es nodomāju. — Tādas lietas vajag aptvert ātrāk. Pirms četrpadsmit gadiem piedzima Rastons Jorks.“

Bibliotēka atstāja pamestības iespaidu, kaut gan ejā grozījās apkopēja ar suku un liekšķeri, meklēdama, ko varētu noslaucīt.

Bibliotekāre krāsoja lūpas nedabiski sarkanā krāsā un bija tā aizrāvusies, ka nepacēla acis, kamēr es nebiju pieklaudzinājis pret galdu. Par atbildi viņa man uzmeta ātru, vērtējošu skatienu, pēc tam pasmaidīja.

—   Labrīt. Ar ko Varu pakalpot?

—   Vai jūs saglabājat Ņujorkas avīžu vecos izlaidumus?

Viņa piecēlās aiz galda un sakārtoja svārkus uz gurniem,

lai gan pēc tā nebija nekādas vajadzības.

Es sekoju viņai zināmā attālumā, vērodams viņas kājas, kas tiešām bija skaistas. Es nespēju viņai pārmest, ka viņai tā gribējās ar tām palielīties.

Mēs pagājām garām grāmatu skapjiem un nonācām kāpnēs. Meitene ar skaistajām kājām noklikšķināja slēdzi un veda mani lejup. Uz apakšējā pakāpiena nāsīs iesitās vecas ādas un papīru smaka. Mitrums sūcās gar sienām, atstādams nejaukus plankumus uz betona un pa pilienam vien krādamies uz metāla kastēm.

—     Lūk, te tie ir. — Viņa norādīja uz statņiem ar avīžu pakām, kas bija pārklātas ar kartona loksnēm.

Mēs sameklējām izdevumu „Globe“ un sākām celt augšā kārtu pa kārtai.

Pēc dažām minūtēm mēs izskatījāmies tā, it kā būtu nodarbojušies ar seksu uz ogļu kaudzes. Meitene savieba neapmierinātu sejiņu.

—    Es gan nezinu, ko jūs meklējat, taču ceru, ka tas ir tā vērts.

—   Ir tā vērts, meitiņ. Skatieties devīto oktobri.

Pagāja vēl piecas minūtes.

—   Šis?

Ja viņas ģīmītis būtu tīrāks, es to būtu noskūpstījis.

—   Tas pats. Paldies.

Viņa pastiepa man avīzi. Es palūkojos uz rindiņu ar datumu* un nosaukumu, pēc tam uz drisku savā rokā. Vienādi. Es uzklāju avīzi uz galda, parāvu lampas auklu un sāku šķirstīt. Meitene neizturēja.

—   Atvainojiet, tajā numurā… Ko jūs meklējat?

Es izdvesu nelabu vārdu un iebakstīju ar pirkstu kārtējās lappuses apakšējā stūrī.

—   Lūk, to.

—   Tur gabaliņa nav. To kāds ir izplēsis. Kas tur bija?

—    Nav ne jausmas, mīļumiņ. Diemžēl tas bija tas, ko es meklēju. Vai dublikāti ir?

—   Mēs turam tikai pa vienam eksemplāram. Tos reti kāds pieprasa. Ja nu vienīgi kādam skolniekam ievajagas sacerējumam.

Izplēstais gabals vēl neko nenozīmēja — pastāv taču arī citas bibliotēkas, bet kāds acīmredzami centās iegūt laiku. Labi, laika man it nemaz netrūkst. Daudz vairāk nekā tev, nezināmo brāl!

- Pirms kāpt augšā, es palīdzēju viņai salikt avīzes atpakaļ

pa statņiem, un tad mēs izklīdām pa tualetes istabām. Jau iedams uz durvju pusi, es katram gadījumam tomēr izmetu makšķeri:

—   Vai jūs pazīstat Mairu Greindžu?

Viņai pat elpa aptrūka.

—    Es… nē. Tas ir, ja nu viņa… es domāju, ka… ar Jorka kungu?

Es pamāju. Tagad viņa centās ne ar ko sevi nenodot, bet nosarka tā, ka nekas vairāk arī nebija vajadzīgs. Tad, lūk, kāpēc Maira Greindža tik daudz laika pavadīja bibliotēkā.

—    Tā pati, — es apstiprināju. — Vai viņa kādreiz kāpa lejā?

—     Nē. — Pauze. — Nedomāju. Ak, jā. Vienu reizi viņa atveda šurp zēnu, Jorka kunga dēlu, bet tas bija sen. Es gāju kopā ar viņiem. Viņi skatījās vecos rokrakstus un vairāk neko.

—    Kad viņa šeit bija pēdējo reizi?

—    Kas jūs esat?

Manā rokā parādījās nozīmīte. Pat lāga to neaplūkojusi, viņa sāka drebēt.

—    Viņa atnāca… apmēram pirms nedēļas.

Es uzmanīgi paskatījos uz viņu. Nav īstais. Pārāk sen. Pajautāšu savādāk.

—    Kad jūs tikāties ar viņu pēdējo reizi?

Veiksme! Viņa saprata, ka es noprotu viņu attiecību raksturu. Atkal uzplauka sārtums, bet tas ātri izbaloja un parādījās šausmas.

—   N-ne… nedēļu atpakaļ. Es taču teicu.

Es viņai pateicos un izgāju. „Skaisto kāju“ jaunkundzīte nekaunīgi meloja, bet es viņu nenosodīju.

Virs ūdens virsmas sāka parādīties burbulīši, vēl nedaudz — un tas sāks vārīties. Vajag izdarīt vēl divas lietas pirms braukšanas uz Ņujorku» un vienu no tām — paša priekam.

Pirmo reizi es apstājos pie aptiekas.

No stikla šķērssienas otras puses iznāca resns vīrs un noburkšķēja sveicienu. Es uzmetu uz letes tabletes, kuras biju paņēmis no Henrija.

—   Tās lietoja aspirīna vietā. Vai varat pateikt, kas tas īsti

ir?

Viņš paskatījās uz mani un paraustīja plecus, pavirpinājis vienu no tabletēm savā priekšā. Tad uzmanīgi pieskārās ar mēli pie baltās virsmas un paoda.

—    Tas nav aspirīns, — viņš stingri noteica. — Vai jums ir kādi pieņēmumi vai minējumi?

—   Miegazāles. Kāds no barbiturātiem.

Aptiekārs pamāja un aizgāja aiz šķērssienas. Pēc dažām minūtēm viņš atgriezās.

—   Jums bija taisnība, — viņš sacīja.

Es noliku uz letes divas piecdolāru banknotes un paņēmu atlikušās tabletes.

Nē, nu cik veikli tas viss nostrādāts! Nevaru vien beigt sajūsmināties par šī tipa apdomību. Tas gan būs jautri, kad viņš atradīsies mana stobra galā. Interesanti, vai viņam pietiks apķērības, lai mēģinātu mani novākt?

Uz priekšu un atpakaļ kā šūpolēs. No nolaupīšanas pie slepkavības, no slepkavības pie sīkām neģēlībām, tad atkal atpakaļ pie nolaupīšanas.

Pārāk daudz detaļu. Tās kalpoja par lielisku pārklāju, ko slepkava pārmetis pār sākotnējo motīvu. Bet tāds motīvs pastāv. Šāds šķietami bezjēdzīgu noziegumu vilnis nevar būt nejaušs. Noziegums vispār atgādina sērgu — reiz sācies, tas izplatās straujāk par gripu.

Pa ceļam uz Busteri es gan tā, gan šā pārcilāju prātā katru sīkumu, bet manas domas visu laiku atgriezās pie sekojošā: vai nu es esmu muļķis, vai arī slepkava ir velnišķīgi viltīgs. Vajag atrast slepkavu, ja vien viņš nav viens no šiem diviem. Bet es pagaidām mētājos starp otrās šķiras līdzdalībniekiem.

Pēc tam es koncentrēju uzmanību uz ceļu. Ar katru jūdzi mani arvien vairāk pārņēma niknums. Es kūpināju cigaretes bez apstājas, kamēr paciņa bija tukša.

Bustere bija atdzīvojusies. Pa ielām staigāja skaļi un apmierināti garāmgājēji, limuzīni taurēja uz prastākām mašīnām, pieprasot atbrīvot ceļu, nepārtraukti blīkšķēja veikalu durvis. Elisas mājas priekšā bija pietiekami daudz vietas, kur nolikt mašīnu.

Es izkāpu un iegāju vestibilā, atcerēdamies triecienu pa galvaskausu.

Pēc īsa zvana es ātri uzkāpu augšā, taču Elisa izrādījās vēl naskāka. Viņa stāvēja durvīs un smaidīja, gaidot skūpstu. Es sacīju:

—   Sveika.

Viņas smaids nodzisa, viņa satraucās.

—   Kas noticis, Maik?

—   Nekas, absolūti nekas.

—   Šķiet, ka tu ar kaut ko esi neapmierināts?

Es nenoņēmu cepuri.

Viņa grasījās stiepties pēc karafites, bet es nometu uz galda aploksni ar fotogrāfijām.

—   Liekas, tu šo te meklēji?

—   Es?!

Viņa izvilka vienu attēlu un uzreiz iegrūda to atpakaļ. Es indīgi pajokoju:

—   Mana samaksa par pagājušo nakti.

Viņa gribēja kaut ko atbildēt, bet, paskatījusies uz mani, saausījās un izsekoja manam skatienam. Pelnu traukā uz galdiņa rēgojās četri smēķa gali: divi ar lūpu krāsu, pārējie — ne manas markas.

Viņa taisījās uzsaukt brīdinājumu, bet es iesitu viņai pa lūpām ar plaukstas virspusi, un viņa nokrita uz dīvāna, no sāpēm zaudējusi elpu. Es piegāju pie guļamistabas durvīm un ar kājas spērienu atsitu tās vaļā. Uz gultas malas sēdēja Viljams Grehems un smēķēja. Viņa seja bija saskrāpēta ar meža rožu ērkšķiem.

Dzīvības krāsa pazuda no viņas sejas. Es satvēru viņu aiz apkakles un iegāzu viņam pa degunu. Uz manas žaketes izšļācās asiņu straume. Viņš atvēzēja rokas, cenzdamies mani atgrūst, bet es atkal viņam iesitu, tad vēlreiz un vēl, kamēr no viņa deguna bija palikusi pāri tikai slapja masa, kas šļakstēja no sitieniem. Pēc tam es sāku apstrādāt visu viņa fizionomiju kopumā.

Es darbojos ar dūrēm, bet beigās iegāzu ar plaukstas malu pa kaklu. Viņš nosēdās uz grīdas kā bezformīga guba ar atvērtām acīm. Tagad viņam būs vajadzīgi ķirurgi un tūkstošiem dolāru, lai atjaunotu agrāko seju.

Elisa visu dzirdēja. Kad es ienācu viesistabā, viņa noslēpās aiz krēsla. Es izrāvu viņu no turienes, kleita pārplīsa, atkailinot viņas pērkamos jaukumus.

—   Tikai pamēģini man samelot, Elisa, — es brīdināju, — tad tu izskatīsies tāpat kā viņš. Varbūt pat sliktāk. Vai tu viņu pierunāji nogalināt mani?

Viņa spēja tikai pamāt ar galvu.

—    Tu viņam teici, ka viņa vārda testamentā nav, bet, ja viņi ar brāli atradīs fotogrāfijas un atdos tev, tad tu dalīsies ar viņiem savā daļā?

Viņa atkal pamāja un mēģināja pielipt pie manis. Es viņu atgrūdu.

—    Jorks ir atstājis testamentu, un man nospļauties, kā tu tērēsi savu daļu, pērkamā lczbietc! Bet pasaki Artūram, ka es viņu meklēju. Kad atradīšu, padarīšu līdzīgu brālim. Būs abi kā dvīņi no vienas olas.

Kad gāju prom, Elisa izskatījās pēc vecenes, bet no guļamistabas skanēja Viljama vaidi. Veiksmīgs apmeklējums. Es biju apmierināts. No šis nometnes vairs nekādu uzbrukumu nebūs. Indiāņi aizlaidušies.

Notikumā ar brāļiem Grehemiem palika tikai viens neskaidrs punkts: kas šāva uz Roksiju un kāpēc? Viņi tā steidzās, ka viņiem nebija laika vingrināties šaušanā. Un vispār viņiem vajadzēja šaut uz mani, nevis uz māju. Bet, ja man liktu apzvērēt tiesā, es teiktu, ka tonakt neviens no viņiem neturēja rokās pistoli.

Lūk, šādi sīkumi tad arī jauca man galvu. Vajadzēja izdarīt izvēli un pēc tam turēties pie tās līdz galam. Un tā, es to biju izdarījis. Grehemi atkrīt. Šāva kāds cits.

Pēc lauku ainavām Ņujorka izskatījās panīkusi. Ļaužu pārpildītās ielas un nerimstošā balsu murdoņa atstāja uz mani nomācošu iespaidu.

Es ieripoju stāvvietā, iebāzu kabatā biļeti un iegriezos lielā aptiekā Centrālajā ielā. Vispirms es piezvanīju uz Saidonu. Pienāca Hārvijs. Es viņam uzdevu pieskatīt, lai zēns paliktu istabā kopā ar Roksiju un Villiju.

Otra monēta savienoja mani ar kapteini Patu Čembersu no slepkavību izmeklēšanas nodaļas.

—   Sveicināts, draudziņ. Esmu Maiks.

—   Nu tad beidzot esi parādījies pie apvāršņa. Es jau sāku domāt, ka tu kārtējo reizi esi nokniebis ASV pilsoni un bēguļo. Kur tu esi?

—   Taimskvērā.

—   Iebrauksi?

—    Nē, Pat, man šis tas ir jāpadara. Kā būtu ar tikšanos pie bibliotēkas? Pie ieejas no rietumu Trīsdesmit trešās. Svarīga lieta.

—   Pēc pusstundas derēs?

—    Norunāts.

Es pakāru klausuli. Pats man bija pirmā autoritāte. Tāds kruķis, kādu tagad maz — manīgs un neatlaidīgs. Izskatās pēc civila slamsta, taču apķērīgs kā labākā skaitļojamā mašīna, ar īstu talantu policijas darbā un pasaules labākā policijas departamenta neierobežotajām iespējām. Parasti kruķi neielaižas ar privātiem okšķeriem, tādiem kā es, taču mēs bijām draugi kopš seniem laikiem. Man liekas, ka par iemeslu tam ir savstarpēja cieņa.

Bufetē pie stāvvietas es paķēru bulciņu ar cīsiņiem, uzdzēru pa virsu limonādi un devos uz bibliotēkas pusi. Pats tieši tobrīd kāpa ārā no patruļmašīnas. Mēs paspiedām viens otram roku un kādu minūti kulstījām tukšus salmus, pēc tam Pats jautāja:

—   Kas tev ir par lietu?

—   Ieiesim iekšā, tur būs ērtāk runāt.

Mēs iegājām lasītavā.

Pieklusinājis balsi, es painteresējos:

—   Vai tu esi kaut ko dzirdējis par Rūdolfu Jorku?

—    Un tālāk?

Es īsumā izklāstīju visu priekšvēsturi un pabeidzu ar vārdiem:

—    Tagad es vēlos paskatīties, kas bija rakstīts tajā avīzes stūrī. Šeit tai avīzei vajadzētu būt. Iespējams, ka uzpeldēs kaut kas tāds, ar ko tu labāk tiksi galā.

—   Piemēram?

—    Nezinu. Taču policijas arhīvi nav iedibināti tikai vakar, vai ne? Visdrīzāk, ka šī putra ievārījās pirms četrpadsmit gadiem.

—   Nu, tad paskatīsimies, ko mums izdosies uzrakt.

Pretēji bibliotēkas noteikumiem mums nozīmēja pavadoni

uz veco avīžu glabātuvi.

Padzīvojis vīrs saburzītā sintētiska auduma halātā nekļūdīgi devās pie viena no grāmatu skapjiem un izvilka vajadzīgo izdevumu jau pirmajā piegājienā. Viņš norādīja uz galdu un piebīdīja mums krēslus. Kad es atvēru avīzi, man pat rokas drebēja no uztraukuma.

Divas slejas lappuses stūrī. Divas slejas teksta sešu collu augstumā un Jorka vecākā fotogrāfija, kad viņš bija četrpadsmit gadus jaunāks.

Nosaukums mani satrieca tāpat kā belziens pa pakausi pie Elisas mājas:

„TĒVS APSŪDZ ZINĀTNIEKU BĒRNA APMAINĪŠANĀ!!!“

Rakstiņš paskaidroja:

„Herrons Mellonļs, kura sieva dzemdēja septiņas mārciņas smagu zēnu, mirušu pirms divām nedēļām, apsūdz Rūdolfu Jorku, pazīstamu zinātnieku, zīdaiņu'apmainīšanā. Mellorijs paziņoja, ka miris esot Jorka dēls, nevis viņa. Viņš apgalvo, ka esot redzējis savu dēlu pēc piedzimšanas un pazinis viņu vēlāk, kad to rādījuši Jorkam. Klīnikas administrācija noliedz šādas kļūdas iespējamību. Vecākā māsa Rita Kempbela apstiprināja atspēkojumu, apliecinot, ka viņa ir vadījusi dzemdību nodaļu tajās divās dienās, kad it kā notikusi bērnu apmainīšana, un ir redzējusi gan abus jaunpiedzimušos, gan viņu identitātes sprādzes. Situāciju būtiski sarežģī tas apstāklis, ka Jorka kundze dzemdībās mirusi.“

Es iesvilpos. Bumba bija aizripojusi pāri laukuma vidum.

Pats ierosināja pameklēt turpinājumu, un mēs paņēmām nākamo numuru.

Ceturtajā lappusē bija nodrukāta maza piezīme, kurā tika paziņots, ka Herrons Mellorijs, sīks zaglēns un izbijis arestants, esot paņēmis atpakaļ savu apsūdzību pret Rūdolfu Jorku. Acīmredzot bija nolēmis, ka ar viņa pagātni viņam nebūs pa spēkam prāvoties ar tādu pilsoni tiesā. Ar to tad arī toreiz viss beidzās.

Jā, Jorkam bija velnišķīgi svarīgs iemesls kļūt zaļam, izdzirdot Mcllorija vārdu. Pats paklaudzināja ar pirkstu pa rakstiņu.

—    Ko tu par to domā?

—   Varbūt ka desmitniekā, bet varbūt — nejaušība. Nevaru iedomāties, kāpēc Jorkam būtu vajadzējis izstrādāt tādu cūcību.

—   Jorks vairs nebija jauns, kad viņam piedzima šis bērns. Acīmredzot viņam ļoti gribējās, lai viņam būtu mantinieks.

—    Es par to domāju, Pat, bet te kaut kas īsti neklapē. Ja viņš būtu iecerējis slepenu samainīšanu, domādams par savu eksperimentu, tad droši vien būtu sameklējis sev bērnu ar daudz labāku iedzimtību.

—   Jā, taču tikai tad, ja samainīt varētu pats. Bet, ja viņš bija spiests paļauties uz kādu citu, tad par izvēli varēja arī tik ilgi nedomāt.

—   Taču medmāsa apgalvoja… ,

—   Jorks bija ļoti bagāts, Maik.

—    Skaidrs. Bet jāņem vērā vēl kāds apstāklis: Mellorijs bija blēdis. Kad viņa bērns nomira, viņš varēja ātri aptvert, kas » viņam spīd gadījumā, ja viņš sacels troksni. Viņš varēja paļauties, ka Jorks krietni samaksās, lai novērstu šāda veida reklāmu. Kā tev patīk šāds variants?

—    Nav slikti, Maik. Bet tu pats kurai versijai tici?

Tobrīd es atcerējos Jorka seju tajā brīdī, kad viņš no manis

izdzirdēja Mellorija vārdu. Bailes viņa acīs, un vēl naids. Akmenscietais Jorks. Viņš nebūtu atkāpies ne soli, ja Mellorijs būtu laidis darbā ikdienišķu šantāžu. Tieši viņš būtu griezies policijā.

—   Bērnus samainīja, Pat.

—   Tas noved mūs pie Mellorija.

Es piekrītoši pamāju.

—    Jādomā, ka viņš ilgi sekoja. Pagaidīja, kamēr Jorkam zēns kļuva dārgāks par zeltu, un tad to nogrāba. Vienīgi viņš par zemu novērtēja Rastonu un izgāza visu lietu. Bet, kad Jorks naktī metās pie Greindžas, Mellorijs drāzās pa pēdām un pārsita viņam galvu, baidīdamies, ka Jorks nopratīs, kas pielicis savu roku nolaupīšanā.

—   Vai tu noskaidroji cirvīša izcelšanos?

—   Nē, taču tādu var nopirkt jebkurā trauku bodē. Turklāt tas nav jauns. Atrast tā pēdas nav iespējams, nav jēgas ar to noņemties. Preiss apņēmās ar to nodarboties, bet es, atklāti sakot, negaidu no šīs puses nekādu jaunu informāciju. Kāpēc izplēsuši gabalu avīzes Saidonas bibliotēkā — lūk, to es nekādi nevaru saprast. Tādā veidā taču pat laiku īpaši daudz nevar iegūt?

—   Kaut kādai jēgai tajā visā ir jābūt.

—    Nekas, gan jau uzrakšu. Vai tu nepaskatītos kaut ko par Mclloriju savā kartotēkā? Vai jums ir kāda informācija par to blēdi? ^

—   Vajag būt. Braucam uz pārvaldi.

Mēs veiksmīgi noķērām taksometru Piektās un Četrdesmit otrās ielas stūrī. Pats nosauca adresi un atmetās pret atzveltni. Pēc piecpadsmit minūtēm mēs izkāpām pie vecmodīgas sarkanu ķieģeļu ēkas un uzbraucām ar liftu trešajā stāvā. Es pagaidīju birojā, kamēr Pats atgriezās ar mapi. Viņš atbrīvoja pusgaldu ar rokas vēzienu un nometa mapi uz atbrīvotās vietas.

Plāno dosjē saturēja metāla skava. Pirmajā lappusē zem Mellorija vārda, kas bija uzdrukāts ar mašīnu, atradās viņa biogrāfiskie dati. Dzimis 1907. gadā Ņujorkas pilsētā, krievu-

īru ģimenē. Divdesmit gadu vecumā ticis apsūdzēts automobiļa vadīšanā bez tiesībām. „Sausā likuma“ laikā pacēlies līdz tirdzniecībai ar alkoholu, zadzis dažādus sīkumus, ticis turēts aizdomās par piedalīšanos uzbrukumā konkurentu noliktavai, kā rezultātā notikusi slepkavība, vēl ticis turēts aizdomās par bruņotu laupīšanu. Vesels lērums apsūdzību, bet lappuses apakšā bija lakonisks uzraksts — „notiesāts netika“. Vai nu viņam bija labs advokāts, vai arī ietekmīgs aizbildnis. Nākamajā lappusē dižojās Herrona Mellorija fotogrāfijas no priekšas un profilā. Tumšmatains, kalsnējs tips, kura acīs droši vien jau no dzimšanas spīdēja glūnīgs smīns.

Es pacēlu uzņēmumu pret gaismu, lai labāk to aplūkotu.

Pats norūca:

-       Nu?

—    Vai nu es nekad neesmu viņu redzējis, vai arī viņš ir krietni izmainījies pa šiem gadiem. Nē, acīmredzot es šo tipu nepazīstu.

Viņš pastiepa man mašīnraksta lapiņu, kas nebija tikusi tālāk par policijas kanceleju. Es to uzmanīgi izlasīju. Tas bija Mellorija iesniegums, kurā tas apsūdzēja Jorku viņa bērna nolaupīšanā. Lai kas viņš būtu bijis, šajā papīra strēmelē varēja just patiesuma piegaršu.

Lietā atradās arī uz slimnīcas veidlapas ar roku rakstīta paskaidrojuma zīmīte, kurā vecākā medmāsa Rita Kempbela atspēkoja visus apvainojumus kā absolūti melīgus. Formulējumi bija pietiekami agresīvi un pārliecinoši, lai nevienam nepaliktu

»

ne mazāko šaubu.

Es nekad nebiju piedalījies šādās lietās, taču labi zināju, ka vecāki slimnīcas personālam ir tukša vieta. Tēvs jaunpie, dzimušo redz dažas minūtes caur stikla sienu un lielā attālumā. Protams, arī pa šo īso laika sprīdi var iegaumēt bērna izskatu, taču, vispārīgi runājot, visi zīdaiņi izskatās vienādi. Toties medmāsai katrs no viņiem ir individuāls. Diezin vai viņa spēs kļūdīties — ja vien viņai nav samaksāts par kļūdu, protams. Taču vajag pazīt medmāsas — viņas pakļaujas tikpat stin-

gram un bargam kodeksam kā ārsti. Sīs profesijas sievieti nav viegli iekārdināt ar banknotēm.

Velns, es biju sapinies! Sākumā biju pārliecināts, ka samainīšana notikusi, taču tagad šī pārliecība krietni mazinājās. Pats pamanīja manas šaubas. Viņš domāja par to pašu.

—   Nu lūk, Maik. Vairāk es neko nevarēšu palīdzēt. Ja es maldos, tu tikai dod ziņu…

—    Paldies. Vispār nav jau nekādas nozīmes, vai samainīšana tiešām notikusi, vai nav. Lai pavirzītos uz priekšu, man jāatrod Mellorijs vai Greindža. Tikai neprasi man — kā? Pagaidām es pats nezinu. Ja viņu atradīs Preiss, man būs iespēja parunāt ar viņu, bet, ja mūs apsteigs Dilvīks, es redzēšu tikai pigu.

Pats manāmi saskāba.

—   Dilvīka īstā vieta ir cietumā, — viņš teica.

—   Dilvīka vieta ir zārkā.

—   Tomēr viņš pārstāv likumu. Un tu droši vien saproti, ko tas nozīmē.

—   M-jā.

Pats sāka krāmēt papīrus atpakaļ mapē, bet es viņu apstādināju:

—   Ļauj man vēlreiz paskatīties.

•          Es pašķirstīju lapiņas, pašūpoju galvu.

—   Vai atradi ļļ^iut ko interesantu?

—   Nē… šķiet, ka ne. Kaut kāda doma lidinās, bet nekādi nevaru to uztvert. Velns ar viņu! ļļlcm.

Mēs nokāpām lejā. Pats izsauca taksometru. Es paņēmu nākošo un aizbraucu līdz Piecdesmit ceturtās un Astotās stūrim, bet no turienes kājām aizgāju līdz autostāvvietai, kur atradās mana mašīna.

Diena nebija veltīgi pavadīta. Biju nonācis līdz kodolam. Bija palielinājusies varbūtība, ka jaundzimušie ir samainīti. Tagad ies jautrāk, jo ir atklājies slēptais motīvs, dziļš un bezgalīgs kā okeāns. Līdz šim biju meklējis uz dullo. Tagad ar to ir cauri. Bet tas vairs nav joks. Lūk, viņš — gaļas gabals, kuru var aprīt! Taču iepriekš to nepieciešams sagremot, citādi tas iesprūdīs tev rīklē un tu paliksi tukšā.

Galvā kā apmāta riņķoja viena un tā pati doma. Kaut kas bija šajā dosjē, kas mani piesaistīja. Bet kas īsti? Es biju pārskatījis visus faktus, izpētījis tos rūpīgi, bet… Kas tad vēl?

Pie velna! Es pagriezu aizdedzes atslēgu un nospiedu sajūgu.

9

Braukdams atpakaļ uz Saidonu, es nepārsniedzu piecdesmit jūdzes stundā, un tikai reizi apstājos, lai iekostu un uzpildītu benzīnu. Gan jau kādu reizi es atlicināšu dienu, lai paēstu pusdienas un atpūstos pa īstam. Kādu reizi… Trīs jūdzes pirms pilsētas es nogriezos, aizbraucu līdz štata policijas pārvaldei, šķērsoju betona plātnēm izklāto laukumu un apstājos uz grantētā celiņa.

Šoreiz es satiku Preisu uz vietas. Ar viņu bija arī Dilvīks. Es sasveicinājos ar Preisu un pametu ar galvu Dilvīkam.

—   Nelietis, — viņš noburkšķēja.

—   Aizveries, spalvainā cūka.

—   Liekas, ka jums abiem derētu aizvērt mutes, — iejaucās Preiss.

Es nosviedu cepuri uz galda un paņēmu cigareti. Pagaidījis, kamēr es to aizdedzināšu, Preiss iebadīja ar pirksti treknajam kruķim.

—   Maik, viņš grib ar tevi parunāt.

—    Klausos, — es piekritu.

—    Nc jau šeit, prātvēder. Es domāju, ka lielāka jēga no tevis būs iecirknī. Negribu, lai mani traucē.

Preiss noreaģēja momentāli:

—   Atkrīt. Kamēr Hammers ir šeit, viņš atrodas manā jurisdikcijā. Neaizmirstiet to, Dilvīk.

Šķita, ka Dilvīks metīsies kauties. Es to ļoti gaidīju — man tā vien gribējās vēlreiz sadot viņam pa purnu. Bet viņš apmierinājās ar to, ka uzmeta Preisam negantu odzes skatienu.

—   Es neko neaizmirsīšu, — viņš apsolīja.

Tad Preiss pats ķērās pie lietas.

—   Dilvīks apgalvo, ka jūs esat ielīdis Greindžas dzīvoklī un paņēmis līdz kaut ko izmeklēšanai ļoti svarīgu. Ko jūs par to teiksiet, Maik?

Es pasmīnēju uz Dilvīka pusi:

—   Vai tiesa?

—   Tu pats to labi zini. Tu labāk…

—  Ko vēl tu neizdomāsi? Kāpēc tu domā, ka tur bija kaut kas svarīgs?

—   Citādi tas nebūtu pazudis.

—   Konkrētāk, Maik, — iejaucās Preiss. — Ko jūs tur pievācāt?

Es novērtēju viņa pūles saglabāt mierīgu izskatu. Viņam patika, kā es kaitinu Dilvīku.

—   Es būtu varējis klusēt vienā mierā, draugs, un viņš neko nespētu pierādīt. Varu saderēt, ka jūs neesat atraduši nevienu manu pirkstu nospiedumu, vai nav tiesa, Dilvīk? — Trcknuļa seja arvien vairāk piesarka. — Jūs bijāt tā aplenkuši māju, ka pat pele nespētu izspraukties cauri nepamanīta, tā taču tu domāji? — Vēl mazliet, ^n viņš būtu pārplīsis visās vīlēs. — Protams, es tur biju. Un atradu to, ko jūs visi desmit palaidāt garām.

Es izvilku abus testamentus.

Dilvīks pastiepa drebošu roku, bet es tos pasniedzu Preisam.

—   Lūk, šis te, vecais, atradās Greindžas dzīvoklī. Tas nav neko vērts, jo otrs ir uzrakstīts vēlāk. Šķiet, ka to vajag piereģistrēt.

—   No kurienes radās otrs testaments? — norūpējies izšāva Dilvīks.

—   Tā jau nu es tev teikšu.

Es nogāzos.

Viņš gandrīz notrieca man galvu ar ašu āķi. Es uzkritu uz elkoņa un pat nepaspēju iztaisnoties, kad Dilvīks sagrāba mani aiz žaketes atlokiem. Bet Preiss pārtvēra viņa roku, kas jau bija atvēzēta jaunam triecienam.

Es atgrūdu krēslu ar kāju un izrāvos, taču Preiss nostājās starp mums.

—    Laidiet, Prcis! — es iebļāvos.

—   Velns parāvis, es taču teicu — pārtraukt!

Dilvīks nelabprāt atkāpās.

—    To es tev pieminēšu, Dilvīk, — es teicu. — Tas vel nevienam nav ticis piedots.

Pārsteidzoši, ka viņam pietika drosmes līst kauties pēc mūsu pirmās saķeršanās. Viņš cerēja, ka es raušu ārā savu lielgabalu. Tas gan būtu lieliski! Viņš tad varētu mani nokniebt un pasludināt to par policijas iekšēju lietu.

—    Varbūt nākamreiz tu atbildēsi, kad tev jautās, Hammer. Tu šeit esi pastrādājis ne mazums tumšu lietiņu. Bet jūs, Prcis, ar viņu ceremonējaties it kā viņš nēsātu policijas nozīmīti. Jūs sasējāt man rokas, taču ne uz ilgu laiku…

—    Kādreiz jūs aiziesiet par tālu, — seržants teica gandrīz čukstus. — Ceru, jūs saprotat, par ko es runāju.

Dilvīks saprata. Viņa lūpas sakniebās šaurā līnijā, acīs trakoja niknums, bet viņš neatbildēja.

—    Bet tagad, ja jums vajag kaut ko jautāt, jautājiet kā pieklājas.

Tik tikko valdīdams dusmas, Dilvīks pagriezās pret mani.

—   Tad kur tu ņēmi otro testamentu?

—   Tā jau nu es tev teikšu, — es atkārtoju.

—   Un tas viņam tiks piedots, Prcis?

—   Atbildiet, Maik.

—   Es pateikšu jums, Preis. Bet viņš var klausīties, ja vēlas. Es to atradu Rūdolfa Jorka laboratorijas kabinetā.

Minūtes desmit viņi noņēmās ar testamentiem. Preiss tos tikai pavirši pārlūkoja, bet Dilvīks izlasīja uzmanīgi, pēc tam pārlasīja vēlreiz. Es vēroju, kā raustījās viņa lūpas, kamēr viņš kaut ko prātoja. Nē, es ne par mata tiesu neuzskatīju viņu par dumjāku nekā viņš bija. Maz kas notika šajā apvidū, par ko viņš nebūtu lietas kursā. Divas reizes viņa skatiens atrāvās no papīra. Viņš kaut kam gatavojās, līdz beidzot cēla mums priekšā:

—   Šeit var izlasīt par slepkavību.

Preiss strauji pagriezās pret viņu.

—   Kādā veidā?

—   Hammer, man liekas, ka tu esi iekritis.

—   Re, kāds tev prieks! Klāj vaļā, paklausīsimies.

—    Preis, klausieties uzmanīgi. No šī tipa un mamzeles Nikolsas iznāktu tīri laba komanda. Velnišķīgi laba! Tu domāji, ka es neuzzināšu par fotogrāfijām? Bet es uzzināju, Hammer. Un zini, ko tas atgādina? Nikolsa ar šantāžu piespieda Greindžu pierunāt Jorku, lai izmaina testamentu. Vajadzēja tikai Jorkam ieraudzīt uzņēmumus, un Greindžas reputācija izjuktu vienā mirklī, viņa pazaudētu gan vietu, gan mantojuma daļu.

Es pamāju.

—   Un es tur no kura sāna?

—   Pašā vidū, nevis sānos, tu, gudriniek. Greindža kaut kādā veidā tika pie šīm fotogrāfijām. Taču Nikolsa viņu apsteidza un paziņoja Jorkaijļ, ka tieši Greindža viņu šantažē. Jorks klupa virsū Greindžai, jo viņš jau bija paspējis ieķerties savā skaistajā brāļameitā. Pa to burzmu Maira Greindža viņu piebeidza. Tad Nikolsa saostījās ar tevi, tu nožmiedzi Greindžu un pievāci no viņas testamentu un fotogrāfijas. Tagad tu tos rādi mums kā savu alibi. Patiesībā Nikolsa nogrābs kaudzi naudas un dalīsies ar tevi.

Bija iznācis nebūt ne tik slikti, kā es biju gaidījis. Dilvīks bija izspiedis no kāda dažus patiesus faktus un tos tā savienojis, ka nebija kur piesieties. Droši vien bija puspasauli apskrējis, kamēr visu savāca. Un tagad viņš cer, ka man neizdosies izsprukt. ,

Preiss pārtrauca klusumu:

—   Ko teiksi, Maik?

Es pasmīnēju.

—   Ļoti akurāti sagrabinājis veselu lietu. — Es paskatījos uz Dilvīku. — Kā pierādīsi?

—   Tā nav tava daļa! — viņš sāka kliegt. — Pierādīšu, neuztraucies. Laikam es tevi saņemšu ciet tūliņ pat. Pietiks arī ar to, kas jau ir. Pat Preiss to neapstrīdēs.

—   Jā, pietiks… uz piecām sekundēm. Vai tu atradi Greindžu?

Viņš neatbildēja.

—    Un punkts! — es sāku smieties. — Nav līķa, nav arī Maika Hammera.

—    Tu maldies, Hammer. Pēc noteikta laika paiešanas un netiešu pierādījumu gadījumā, ka ir noticis nāves fakts, var iztikt arī bez līķa.

—   Viņam taisnība, Maik.

—   Tad viņam nāksies sagraut manu alibi, Preis. Bet mans alibi ir ļoti stiprs.

—   Kur tu biji vakar, kad aizgāji no Elisas dzīvokļa?

Brālīši, kā gan es agrāk to neiedomājos? Dilvīks bija savācis Grchemu, un tas izdzimums bija sācis dziedāt. Lūk, ko nozīmē iemantot ienaidniekus. Droši vien Grehems būs nolēmis, ka šādi varēs mani nogremdēt, un nelaida izdevību garām. Un Elisa ari labiņā, ja reiz uz to ielaidusies. Taču pie sienas es vēl nebiju piespiests!

—   Labi, Dilvīk, nu tad nodarbojies ar manu alibi. Tas tev ir labi zināms. Taču es lieliski mācēšu iztīrīt smadzenes taviem lieciniekiem. Nevari strādāt — tad cep augšā savu lietu.

—   Neko tu nevarēsi, sēdēdams kamerā.

—    Vispirms iesēdini. Diezin vai tev izdosies. Bet arī tad tiesā labs advokāts izmētās tavu savārstījumu uz visām pusēm, un tu to zini. Tu velc garumā laiku, Dilvīk. No kā tu nobijies? No manis? Baidies, ka sabojāšu tavu spēli?

—   Tu man vēl pieliksi pilnas bikses, bandīt!

Preiss iejaucās:

—    Pietiks, Dilvīk. Ja jums pret viņu ir pierādījumi, paziņojiet par tiem oficiālā ceļā, bet nepieļaujiet kļūdas! Jūs un visa jūsu brigāde esat pārāk aizrāvušies, labi tas nebeigsies. Es neredzu iemeslus ierobežot Hammera kunga rīcības brīvību, tāpēc ka viņu pazīstu. Un arī jūs pazīstu.

—   Paldies, kolēģi.

Dilvīks uzmauca galvā cepuri un, rībinādams zābakus skaļāk nekā parasti, izgāja no istabas. Tagad vajadzēja grozīties ātrāk, citādi es varēju nokavēt.

Mans treknais paziņa tagad ārdīsies no visa spēka, cerēdams ieraudzīt mani aiz restēm. Kad durvis bija ar troksni aizcirtušās, es uzsmaidīju seržantam. Viņš pasmaidīja pretī, taču uzreiz noprasīja:

—   Kur jūs bijāt šodien?

—    Ņujorkā. Mēģināju ar jums sazvanīties pirms izbraukšanas, taču neveiksmīgi.

—    Mēs saņēmām veselu lērumu ziņojumu no cilvēkiem, kuri it kā bija redzējuši Greindžu, un es braucu tos visus pārbaudīt.

—   Un kā?

—   Tukšs numurs. Daži bija pārskatījušies, bet citi nekauņas vienkārši gribēja padzenāt policiju. Ko jūs uzzinājāt?

—    Daudz ko. Mēs esam atkal atgriezušies pie nolaupīšanas. No tās visa šī putra ievārījusies, tajā arī jāmeklē gali. Rastons izrādās nemaz nav Jorka dēls. īstais dēls ir miris uzreiz pēc piedzimšanas, un viņu samainījuši ar citu. Jorka nozagtā jaundzimušā īstais tēvs bija sīks kriminālists. Viņš sāka sūdzēties, taču viņu pierunājuši apklust. Viss tika nostrādāts ļoti tīri, un tomēr man liekas, ka šī slepkavība ir briedusi visus šos četrpadsmit gadus.

Es izklāstīju Preisam visu, sākot ar Saidonas bibliotēkas apmeklējumu. Preiss līdzinājās Patam, viņš sēdēja klusēdams, klausījās un lika visu aiz auss. Laiku pa laikam viņš pamāja, bet ne reizi mani nepārtrauca, kamēr es biju beidzis. Tad viņš piezīmēja:

—    Iznāk, ka tagad jāķeras pie Mellorija?

—    Par viņu nekas nav zināms. Pēdējās viņa pēdas — sūdzība par samainīšanas faktu.

—   Četrpadsmit gadu laikā cilvēks var ļoti izmainīties.

—    Es ari tā domāju. Tāpēc vajag koncentrēties uz Greindžas meklēšanu. Dzīva vai mirusi, viņa palīdzēs mums virzīties tālāk. Viņa taču nav pazudusi nejauši.

—    Maik, es daru visu, ko vien varu. Daži no maniem ļaudīm vēl arvien meklē kanālā un pārmeklē visu apkārtni. Ar ko tagad nodarbosieties jūs?

—    Mēģināšu tikties ar kādu no Jorku klana. Kā jums liekas, vai jūs spēsiet kādu laiku pasargāt mani no Dilvīka?

—    Daudz es nevaru solīt. Diemžēl likumi sastāv no vārdiem, kurus iztulko drīzāk pēc burta, nekā pēc gara. Es viņu pārķeršu, ja man tas izdosies, taču jūs arī pats nesnaudiet. Man nav vajadzības jums paskaidrot, kas viņam prātā.

—    Es uzturēšu ar jums sakarus. Paldies par atbalstu. Jā, snaust man neiznāks, jo pretējā gadījumā Dilvīks piešķirs man dzīvokli uz valsts rēķina.

Krēsla bija nolaidusies pār visu apkārtni kā pelēka sega, kad es izgāju no pārvaldes.

Izbraucu uz šosejas, pagriezos uz gaismas atblāzmas pusi, kas nozīmēja Saidonu, un drīzumā iebraucu pilsētā. Es būtu uzreiz devies uz Jorka savrupnamu, ja nebūtu braucis garām bibliotēkai, kurā vēl dega gaisma.

Es rīkojos drīzāk pēc nojautas, taču manas sajūtas mani reti kad pieviļ.

Nobremzēju, devos atpakaļgaitā un noliku mašīnu tieši pretī pilsētas kultūras pavardam.

Iekšā es atkal ieraudzīju meiteni, taču ne to, ar kuru biju runājis pagājušo reizi. Šai te kājas līdzinājās laternu stabiem. Cerēdams ieraudzīt „kājiņas“, es apgāju apkārt visai bibliotēkai, taču, izņemot kādu solīdu džentlmeni, divas skolotājas tā man nezin kāpēc likās — un dažus bērnus nevienu citu neatradu. Žēl.

Lai nomierinātu sirdsapziņu, es paraudzījos lejup, bet tur gaisma nedega. Pārāk jau nu mironigs gars dvesa no šī pagraba.

Meitene, kas sēdēja pie galda, painteresējās:

—    Vai jūs ko meklējat, ser? Varbūt es varu jums palīdzēt?

—   Varbūt.

—   Ja jūs pateiksiet, kāda grāmata jums vajadzīga…

Es tēloju apjukumu:

—   Tieši to es esmu aizmirsis. Meitene, kas strādāja no rīta, man visu sameklēja, bet tagad es viņu nevaru atrast.

—   Vai jūs domājat Kuka jaunkundzi?

—   Jā, — es strauji piekritu, — tieši viņu. Vai viņa ir šeit?

Tagad bija viņas kārta izskatīties apjukušai.

—    Viņas nav. Viņa aizgāja uz lenču un nav atgriezusies. Es atnācu uz darbu agrāk, lai viņu nomainītu. Mēs meklējām pa visu pilsētu, bet viņu neviens nav redzējis. Tas ir tik dīvaini…

Pavisam karsts. Manā galvā, sašķīstot mazos gabaliņos, ieskanējās zvaniņi. Strebeklis kļuva arvien biezāks, bet es turēju r6kās maisāmo karoti.

—    Kur viņa dzīvo?

—    Divus kvartālus no šejienes, Spaidera avēnijā. Varbūt piezvanīt viņai, vai nav atgriezusies mājās?

Es uz to īpaši nepaļāvos, taču iebildumus necēlu.

Viņa pacēla klausuli un uzgrieza numuru. Es izdzirdu signālu otrā līnijas galā, pēc tam sievietes balsi:

—    Nē, Kuka jaunkundze nav atgriezusies. Jā, viņa jums piezvanīs, kad atnāks. Visu labu.

—   Viņas tur nav.

—    Droši vien būs satikusi kādu no paziņām. Es ienākšu

rit.

—   Man žēl, ka nevarēju jums palīdzēt.

Žēl… Driz vien kāds kaut ko tik ļoti nožēlos, ka nosprāgs no žēluma.

Spaidera avēniju veidoja savrupmājas no brūna smilšakmens, kas bija ticis pakļauts dažādām kosmētiskām operācijām, bet bija palicis tāds pats kā agrāk. Ielas galā starp divām ēkām bija iekārtojusies maza maiznieka bodīte. Drukns vīrs netīrā uzsvārcī nesa iekšā kastes.

Es piebraucu tuvāk un uzsvilpu. Viņš pagriezās, un es pajautāju:

—    Vai pazīstat Kuka jaunkundzi? Viņa strādā bibliotēkā. Esmu aizmirsis, kurā mājā viņa dzīvo.

—    Kā ne, zinu. — Viņš norādīja ielas virzienā. — Vai redzat to mašīnu zem laternas staba? Tieši pretī ielas otrā pusē ir viņas māja. Saimniece tur ir Bakstera kundze, viņai nepatīk troksnis, tāpēc jūs viņai nesignalizējict.

Es pateicos un, pabraucis tālāk, apstājos aiz norādītās mašīnas. Izņemot logu, kas pirmajā stāvā vērsās pret ielu, nams pazuda tumsā.

Es uzskrēju pa pakāpieniem un paskatījos uz ielu. Uz plāksnītes Bakstcras uzvārds atradās līdzās četriem citiem, bet zvans bija viens uz visiem. Nekas cits neatlika, to arī nācās nospiest.

Acīmredzot viņa bija gaidījusi aiz durvīm, jo atvēra uzreiz.

—   Kas par lietu?

—    Vai Bakstera kundze?

I

—   Jā.

—    Es meklēju Kuka jaunkundzi. Man teica…

—    Kas tikai šodien nav viņu meklējis. Visu dienu telefons trako — vispirms viens tips, tad otrs. Kad viņa atgriezīsies, es ar viņu parunāšu par to!

—   Vai varu ieiet, Bakstera kundze?

—    Kāpēc? Viņas nav mājās. Ja viņa nebūtu atstājusi visas savas mantas, es teiktu, ka viņa ir aizlaidusies! Kaut gan tikai Dievam zināms, kāpēc…

Es nevarēju nīkt uz sliekšņa bezgalīgi. Es atvēru maku, ļaudams viņai aplūkot metāla spīdumu. Tomēr šāda policijas nozīmīte ir brīnumdarītāja mantiņa pat tad, kad tā neko nenozīmē. Viņa nervozi aplaizīja lūpas un atkāpās malā.

—   Vai ar viņu kaut kas atgadījies?

—   Mēs nezinām. — Es aizcirtu durvis un sekoju viņai viesistabā. — Cikos viņa šodien izgāja no mājas?

—   Uzreiz pēc lenča, bez ceturkšņa vienos.

—   Viņa vienmēr ēd mājās?

—    Tikai lenču. Atnes visādus produktus un… nu jūs jau zināt. Vakaros iet pusdienās ar paziņām.

—   Jūs redzējāt, kā viņa ienāca?

—   Jā, lai gan… nē. Dzirdēju, kā viņa kāpj lejā pa kāpnēm. Viņa vienmēr tā sper kāju uz augstajiem papēžiem pāri diviem pakāpieniem, ka nav iespējams nedzirdēt.

—    Skaidrs. Vai neiebilstat, ka es ieskatīšos viņas istabā? Viņa ir iejaukta vienā lietā, un mēs negribam, lai ar viņu kaut kas notiktu.

—   Jūs domājat?..

—   Es nezinu vairāk par jums, Bakstera kundze. Kur ir viņas istaba?

—    Otrajā stāvā. Viņa neslēdz durvis, tā ka jūs varat ieiet.'-

Es palocījos viņai un sāku kāpt augšā, bet večiņas ačeles urba caurumus manā mugurā. Es nospiedu durvju rokturi, un tās līgani atvērās, ielaizdamas mani Ruka jaunkundzes istabā. Es tās aizvēru, ieslēdzu gaismu un nostājos istabas vidū, aplūkodams visu pēc kārtas. Maza, kārtīga jaunavas ligzdiņa. Viss savās vietās, nekādas nekārtības. Skapis blīvi piebāzts ar drēbēm, ieskaitot pieklājīgu ūdeļādas kažociņu plastikāta iesaiņojumā. Kumodes atvilktnēs viss izlikts kā vitrīnā. Likās, ka nekas nav pazudis.

Velns, viņu arī būs nolaupījuši! Es ar tādu spēku aizgrūdu atvilktni, ka apgāzu kaut kādus flakoniņus. Kāpēc es nebiju atnācis ātrāk? Lūk, kas būtu varējis apliecināt Mairas Greindžas alibi. Nu, protams, kāds centās nedot Mairai iespēju sevi attaisnot. Šī meitene pat nebija domājusi bēgt, citādi nebūtu atstājusi savu apģērbu. Viņa aizgāja uz darbu, bet pa ceļam uz bibliotēku viņu pārtvēruši. Lieliski, vienkārši brīnišķīgi! Biju notēlojis muļķi, izlaidis notikumus no kontroles. Bez manis vēl kāds zināja, ka viņas ar Greindžu nebija vienkāršas paziņas. Un viņš vai nu sekoja man, vai arī bija atradis ceļu uz šejieni saviem spēkiem.

Rakstāmgalds ar krēslu aizņēma istabas stūri blakus gultai. Es atvēru mazās rakstāmpults vāciņu un pārlūkoju papīrus, kas bija rūpīgi izvietoti pa nodaļām. Rēķini, lapiņa ar piezīmēm, vēstules. Pirmās trīs vēstules no reisa bija atsūtījis kāds jūrnieks. Radinieks vai vienkārši ēzelis. Bet nākošā vēstule satrieca pat mani.

Es pārskrēju to ar acīm un sajutu, kā uz sejas izspiežas sviedri. Rindu pēc rindas sekoja kvēli, kaisles pilni mīlestības apliecinājumi, maigi vārdi un atkal mīlestība, eksotiska un dīvaina.

Greindža bija parakstījusies ar iniciāļiem.

Bāzdams vēstuli atpakaļ, es nosvilpos caur zobiem. Greindža bija ieķērusies savā draudzenē līdz kliņķim. Pārlūkojis pārējo, es jau grasījos vērt pulti ciet, bet tad mani apturēja dīvaina sajūta. Tā nebija jauna, to pašu es biju izjutis Pata kabinetā.

Man vajadzēja kaut ko ievērot. Nolādēts! Es vēlreiz pārlūkoju pulti, bet neatradu neko jaunu. Kas tad tas bija?

Lūk tas! Man rokā! Es skatījos uz Greindžas parakstu. Rokraksts man bija pazīstams. Pirmoreiz es to biju redzējis uz dokumentiem, kurus atradu slēptuvē. Bet otrreiz — apliecinājumā, ka Rastons ir Jorka un nevis Mcllorija dēls. Vienīgi vārds tur bija cits — Rita Kempbela.

Visu laiku es nebiju ievērojis to, kas mētājās man pašā deguna galā. Un es nebiju vienīgais, kas par to zināja, kādam tas bija kļuvis zināms vēl pirms manis, tāpēc arī pazuda gan Greindža, gan Kuka.

Motīvs, beidzot motīvs! Degošs, spēcīgs motīvs, kas noveda pie Rastona nolaupīšanas un kļuva par Jorka slepkavības cēloni. Pierādījumi bija acīmredzami. Bērnu samainīšana un šīs samainīšanas rezultāts pēc četrpadsmit gadiem. Jorks bija paņēmis Mairu Greindžu, kā viņu tagad sauca, zem sava spārna, lai nepieļautu troksni.

Viens noziegums izsauca otru, tas savukārt noveda pie cita — kā plaukšķeņu virtenē. Bet, kad spēlē iesaistījās liela nauda, viss vēl vairāk samudžinājās.

Taču es biju nonācis līdz kodolam. Rastons un Greindža atradās mērķa centrā, kāds tēmēja uz abiem, aizskāra puisēnu un precīzi trāpīja pa Greindžu.

Kas viņš ir, šis Mellorijs, velns viņu parāvis?! Pagaidām viņš man palika tikai neskaidrs siluets, kas bija eksistējis kādreiz un neapšaubāmi eksistē vēl tagad.

Lai noķertu zivtiņu, nepieciešama ēsma, bet zēnu izmantot nevar, viņš jau tāpat daudz cietis. Ja vien, protams, neuzprasīsies pats. Es jutos kā pēdējais nelietis, bet zināju, ka iešu uz šo risku. Pretējā gadījumā atlika tikai viens — atrast Mairu Greindžu. Nav jēgas mēģināt? Kas zina. Neraugoties uz to, ka ducis kruķu pārmeklējuši upi ar tīkliem, neraugoties uz to, ka visā štatā izsludināta meklēšana — ko tad, ja viņi ķērušies pie šīs lietas ne tā kā vajadzēja? Jā, labākā izeja atrast Greindžu. Viņa jau nu visu zina.

Bakstera kundze, atgādinot iztraucētu vistu, gaidīja mani pie kāpnēm.

—   Vai atradāt kaut ko?

Es piekrītoši pamāju.

—     Spriežot pēc visa, viņa bija domājusi atgriezties. Pēc bēgšanas neizskatās.

—   Ak, kungs!

—     Ja viņai zvanīs, mēģiniet uzzināt vārdus un visu pierakstiet. Pārbaudi veiks seržants Preiss no štata policijas un es. Nekādā veidā nedodiet informāciju nevienam citam, vai saprotat?

Viņa pamāja. Es nevēlējos, lai Dilvīks mani apsteigtu. Tiklīdz biju izgājis, apakšstāvā iededza visas gaismas. Izrādījās, ka Bakstera kundze bija bailīga.

Es apgriezu mašīnu un, izbraucis uz galvenās ielas, apstājos aptiekas priekšā. Piezvanīju uz pārvaldi, bet no turienes saistījos ar seržantu Preisu pa radio. Caur dežūrējošo detektīvu es ierosināju satikties pie pasta pēc piecpadsmit minūtēm.

Viņš ieradās norunātajā vietā pusminūti pirms manis.

—    Seržant, vai jums ir Greindžas mašīnas fotogrāfijas pēc avārijas? — es jautāju, tiklīdz viņš iesēdās manā mašīnā.

—    Gribat redzēt?

—   Jā.

Pa ceļam es izklāstīju viņam savus pēdējos apsvērumus. Pārvaldē viņš vispirms aizgāja pie radiostacijas un izsludināja bibliotekāres meklēšanu. Es pacentos dot viņas iespējami pilnīgāku aprakstu, taču tas galvenokārt koncentrējās uz viņas skaistajām kājām. Pēc tam Preiss pazuda kabineta blakusistabā, un es dzirdēju, kā viņš rakņājās pa kartotēku. Viņš iznāca no turienes ar sadauzītā „sedana“ lielisku fotogrāfiju kaudzi rokās.

—   Ja nav noslēpums, ko jūs taisāties ar tiem darīt?

—    Nav ne jausmas, — es atzinos. — Vajag taču ar kaut ko sākt. Maira Greindža tiek uzskatīta par pazudušu, šajā vietā Viņas pēdas zūd.

—   Tur jau meklēja ļoti daudzi cilvēki.

Es pasmaidīju.

—    Tagad pameklēs vēl viens. — Katru fotogrāfiju es aplūkoju tā, lai noteiktu vietu, kurā mašīna iekritusi ūdenī, un aprēķinātu, kā tai vajadzēja pagriezties gaisā. Preiss vēroja mani, cenzdamies saprast, ko es gribu panākt.

—    Preis.

—   Jā?

—    Kad jūs izvilkāt mašīnu ārā, vai labās durvis bija vaļā?

—   Vaļā, bet sēdeklis bija iestrēdzis spraugā. Caur tām viņa nebūtu izkļuvusi ārā.

—   Vai otras durvis arī bija vaļā?

Viņš pamāja.

—    Bija pārlūzusi atslēgas mēlīte droši vien no trieciena pret ūdeni. Vēl tas varēja notikt, ja mašīnu notrieca no ceļa.

—   Kā jūs domājat, vai no tās puses viņa varēja izlīst ārā?

—   Izlīst vai uzpeldēt?

—   Tam nav nozīmes.

—   Tad tiešām visdrīzāk no otrās puses.

—   Vai mašīna stipri sabojāta?

Preisa seja kļuva domīga.

—  Ne tik stipri kā varētu gaidīt. Tiesa, borts ir ieliekts un priekšējais spārns ir sabuktēts tajā vietā, kur mašīna ietriekusies upes dibenā, taču svaigi nobrāzumi redzami tikai gar durvju apakšmalu un uz spārnu malas. Un arī tad nevar droši teikt, ka šie nobrāzumi nav no akmeņiem uz ceļa.

—   Jūs uzskatāt, ka viņu piespieduši nogriezties no ceļa? Varu tam noticēt. Gana esmu redzējis sievietes pie stūres, kaut arī viņa tikai pa pusei ir sieviete. Pretī braucoša mašīna drāžas ar pilnu ātrumu, tādā brīdī jebkurš muks pāri ceļa apmalei. Es katrā ziņā būtu mucis. Ja viņa būtu mirusi, slēpt līķi nebūtu nekādas jēgas. Bet, ja tas nav noslēpts, to jau sen būtu uzgājuši. No šejienes rodas secinājums, ka Greindža ir dzīva un viņu nepieciešams atrast. — Es atdevu fotogrāfijas Preisam. — Paldies, draugs. Neņemiet ļaunā, bet jūs manuprāt esat uzsākuši Greindžas meklēšanu no nepareizā gala. Jūs meklējat līķi.

Viņš pasmīkņāja, un mēs novēlējām viens otram labunakti. Es dzinu mašīnu uz pilsētu un piezvanīju uz Jorka namu. Hārvijs nopriecājās par manu zvanu un paziņoja, ka viss esot kārtībā. Villijs bija pavadījis visu dienu pagalmā ar Rastonu, bet Malkomas jaunkundze palikusi istabā. Bija atbraucis ārsts, bet nebija atradis nekādu pamatu uztraukumam. Rastons bija taujājis par mani. Es liku Hārvijam, lai pasaka puikam, ka es ieskriešu pie viņa pie pirmās izdevības. Visas manas instrukcijas palika spēkā. Vajag cieši ieslēgties, un Villijs nedrīkst atstāt

Rastonu un Roksiju vienus pašus. Pēc tam es liku Hārvijam pateikt vārtu sargam, kas īsti atradās kārbiņā aspirīna vietā.

Nolicis klausuli, es ieskrēju veikalā, nopirku cigaretes, veļas komplektu, kreklu un zeķes. Pirkumus nosviedu uz aizmugures sēdekļa un, pariņķojis pa pilsētu, izbraucu pie līča. Mēness gaismā ūdens eļļaini vizēja, līdzinādamies milzīgai drebošai mēlei, kas laiza krastu, izdodot žēlabainas skaņas. Ēnas bija melnas kā darva.

Uz šosejas — nevienas dzīvas dvēseles. Trīsceturtdaļjūdzes tālāk šosejas malā kāds vientuļš logs mirkšķināja ar dzeltenu, nelabu aci.

Es izmantoju to caurumu, kuru Greindžas mašīna bija izsitusi stiepļu aizžogojumā, un nobremzēju pie paša krasta, bet pēc tam pārdomāju, padevu atpakaļgaitā un apgriezos — gadījumam, ja nāksies steidzīgi pamest šo vietu. Apmierināts ar savu piesardzību, es atvēru jaunu cigarešu paciņu. Pēc tam pacēlu stiklu gandrīz līdz augšai, uzbīdīju cepuri uz acīm un aizmigu.

Saule jau tiecās kliedēt tumsu, kad es pamodos. Aiz logiem no ūdens lēnām cēlās pelēka migla, kas izvērsās neskaidrā plīvurā, kādas četras pēdas virs zemes līmeņa.

Gaiss likās auksts. Auksts tas arī bija. Es nodomāju, ka vēl ilgi būšu nemierā ar sevi, ja no manas ieceres nekas neiznāks. Es noģērbos, iemetu apģērbu mašīnā, palikdams vienās apakšbiksēs un krekliņā. Man stāvēja priekšā rīta pelde, ne pati tā patīkamākā no peldēm.

Es ieniru strauji, lai nepagūtu pārdomāt. Vieta, kurā iekrita Cireindžas mašīna, bija skaidri iefiksēta manā atmiņā. Piepeldējis pie tās, es atslābinājos kā mācēdams, viegli kustinādams tikai kājas, lai galva paliktu virs ūdens. Tagad es līdzinājos mironim vai cilvēkam, kas apdullis no kritiena ūdenī. Paisuma līmenis bija tāds pats kā toreiz. Ja tā būtu parasta upe, paisumu varētu nerēķināt, bet šeit upes ūdeni papildināja paisuma vilnis, un tam bija savas īpatnības, kuras nedrīkstēja neņemt vērā.

Ūdens veidoja atvarus, kuri vilka mani lejup ar mazām pērtiķa rociņām, uzstājīgām un maigām, peldētāju tās nespētu pieveikt, bet pusnemaņā esošu ķermeni gan.

Straume nesa mani uz priekšu. Pagāja pāris minūtes, bet mašīna jau bija izzudusi no redzesloka. Krasti atkāpās, un upes gultne kļuva platāka, kamēr pārauga līča grīvā un vēl tālāk — jūrā.

Es biju domājis, ka mani nesīs arvien tālāk, un tagad jau nolēmu atteikties no savas ieceres, kad pēkšņi sajutu atvaru, kas vilka mani uz ziemeļu krastu. Kaut arī biju pārsalis, mani sagrāba nervu karsonis, kas iespiedās līdz pat kauliem. Krasts tuvojās. Mani sāka lēnām griezt riņķī. Nākamajā mirklī es ieraudzīju, ka nelielais krasta izaugums izraisīja ūdens virpuli, kas spēja pieraut pie krasta visu, kas vien peldēja tam garām ne pārāk lielā attālumā.

Arvien tuvāk, tuvāk… Es izstiepu roku, saķēru meldru stiebrus pirksta resnumā, nobremzēju pret mālainu nogāzi un izķepurojos krastā. Nekādu pēdu šeit nebija un pat nevarēja būt — šķidrie dubļi jau vilka ciet pat manu kāju nospiedumus. Es pašķīru meldrus, meklēdams ceļu starp krabju paliekām un dzeļošo zāli. Tie bija spēcīgi meldri. Kad es tos palaidu vaļā, tie iztaisnojās ar pātagas kāla elastību. Ja kāds vispār bija izkāpis1 no upes, tad nekur citur, kā šeit. Tikai šeit!

Meldrus nomainīja mežrozīšu audzes, tās skrāpēja ādu ar asiem dzelkšņiem. Es pacēlu koka zaru un ņēmos tās cirst, taču tās vienalga iekodās ādā, un eš lamājos ar ļoti sliktiem vārdiem.

Sekundi vēlāk es ņēmu savus vārdus atpakaļ. Tie bija visbrīnumainākie ērkšķi, kādus es jelkad biju redzējis — uz tiem gozējās sievietes tērpa strēmele!

Es biju gatavs noskūpstīt šo audekla gabaliņu. Pat nosmērēts tas tomēr vēl arvien izskatījās svaigs. Un kurš gan cits būtu līdis caur šiem meldriem un ērkšķiem, ja ne tā mīlulīte, kurai es dzinos pakaļ. Krūmi beidzās, sākās zāles klajums. Es apsēdos pļavas malā un ķēros pie ērkšķu izvilkšanas no ādas.

Pēc tam piecēlos un sabāzu apakškreklu apakšbiksēs. Tieši pretī rēgojās kaut kāda būda. Es grasījos doties vizītē pie tās iemītniekiem, un man vajadzēja iespēju robežās savest sevi pieklājīgā izskatā.

Es pieklauvēju un tūlīt pat atspēru durvis vaļā ar kāju. Žurka izmetās man starp kājām uz gaismas pusi. Tukšs, bet kāds te pavisam nesen bijis.

Uz grīdas spīdēja svaigas skaidas, atskaldītas no koka sola, bet paštaisītā krāsniņa gulēja apgāzta istabas vidū. Kaktā sasista pudele meta spožu atspīdumu. Jā, viņa te bijusi! Vēl divas skrandas no tā paša audekla kā uz krūma bija iestrēgušas galda šķirbainajā malā. Viņa bija cīnījusies kā velns, bet jēgas no tā nebija nekādas.

Kad kāda balss man uzsauca: ,,Ei, tu!“, es strauji pagriezos, un mana roka automātiski aizlidoja līdz tai vietai, kur vienmēr glabājās pistole. Pašlaik man tās diemžēl nebija. Izdēdējis vecūksnis maisveidīgās biksēs lūrēja caur savu briļļu vienīgo stiklu, slaucīdams degunu netīrā lupatā.

—   Jūs no šitiem te būsiet, no studentiem?

Es neuzkrītoši izstūmu viņu aiz durvīm un nostājos blakus.

—   Un tad?

—    Ta jūs, tie puiši no koledžas, vienmēr skraidāt apakšbiksēs. Es pats reiz pilsētā redzēju. — Tad viņš atbīdīja brilles uz pieres un ieskatījās labāk. — Ē, klau, jūs ar nav nekāds students.

—    Es to nemaz neesmu apgalvojis. •

—   Nu tad, ko tad jūs te darāt, a? Es redzēju, kā jūs peldat pa upi, gluži kā tas otrs. Uz derībām, vai?

—   Kāds cits? — Es tik tikko noturējos, lai nesagrābtu viņu aiz krekla un ar spēku neizkratītu visas ziņas.

—    Tas, kurš izlīda krastā vakar, vai varbūt vēl agrāk. Es taču jaucu dienas. Kas tā jums, spēle tāda, vai?

—    E-e-e… Mēs gribam iestāties kādā klubā. Vajag pārpeldēt pār upi un nokļūt pie šīs mājiņas tā, lai neviens nepamana. Taču tagad droši vien neieskaitīs, ja jau mani pamanīja. Un to otru, to jūs arī pamanījāt?

—   Un kā vēl. Redzēt — redzēju, bet, lūk, klusēju. Man tas viss savādi izlikās.

—   Kā viņš izskatījās?

—   Es ne stipri labi viņu saskatīju. Milzīgs tāds, resns. Es dzirdēju, kā viņš elsa, līzdams ārā no meldriem. Ej nu uzmini, kas viņš tāds. Es tad arī atgriezos pie savas laivas.

—   Jūs tikai to vienu puisi redzējāt, vai ne?

—  Jā.

—   Un vairāk nevienu?

—   Nē-e…

—   Vai te kāds dzīvo?

—    Pašlaik ne. Bet drīzumā uzradīsies viens vīrelis. Klaidonis. Dzīvo kā cūka. Neko nedara, to vien prot, kā zivis ķert. Viņš te jau trīs vasaras nodzīvojis.

—    Bet kāds izskatījās tas, kuru jūs redzējāt? Drūms, ar ļaunu seju?

—   Lūk, jūs pareizi pateicāt. No izskata kā traks. Es laikam tāpēc ari aizgāju prom.

Tas bija Dilvīks. Resnais lops, atkal viņš mani apsteidzis. Es zināju, ka viņš ir viltīgs, citādi nebūtu ilgi noturējies savā arrtatā, bet es nebiju paredzējis, ka viņš ir tik ļoti viltīgs. Dilvīks atradis Greindžu šajā būdelē un aizvedis līdz. Tikai kāda velna pēc viņš to slēpj? Šī lieta smirdēja jau no paša sākuma, bet tagad smirdoņa pacēlās līdz debesīm. Visiem gribējās nospēlēt savu lomu, lūk, arī Dilvīks izlīda priekšplānā. Kad gan būs gals? Labi, resnīt. Domā, ka tu vienīgais esi tik žigls? Domā, ka neviens neko neredz? Līdz īstajam brīdim, mazuli. Tagad par to zinu es.

—   Kā man atgriezties pie tilta, vecais?

Viņš norādīja ar līku pirkstu uz koku pusi.

—   Tur gar pašu krastu ir taciņa. Ejiet pa to, tad iziesiet nepamanīts. Ceru, ka jums atļaus iestāties klubā.

—   Šķiet, ka pamēģināt var.

Es atgaiņājos no knišļiem, kas te visapkārt mudžēja, un devos norādītajā virzienā.

10

Atpakaļceļā man tika krietni pa ādu. Jau pēc pārsimt soļiem sāka asiņot kājas, bet zilās mušas padarīja muguru čiekuram līdzīgu. Uz taciņas kāds labs samarietis bija atstājis ceļa somu, kas smirdēja pēc zivīm un bija nolipuši ar sausām zvīņām. Es to saplēsu, aptinu pēdas, un iet kļuva vieglāk.

Kad nokļuvu pie tilta, saule jau stāvēja augstu debesīs, un kantora darbinieku mašīnas straumē plūda uz pilsētas pusi. Pagaidījis, kamēr šoseja palika tukša, es pārdrāzos pāri tiltam pie savas mašīnas. Tur uzrāvu sausu apģērbu. Kājas bija tā noberztas, ka vilkt kurpes likās briesmīgi, taču sāpes izdevās mazināt, atstājot tās neaizsaitētas. Es nometu slapjo veļu uz aizmugures sēdekļa un pastiepos pēc cigaretēm. Mēdz būt brīži, kad cigarete liekas svarīgāka par visu, un šis bija tieši tāds brīdis.

Es izsmēķēju vairākas cigaretes, iedarbināju motoru un izbraucu uz ceļa. Sākās pats interesantākais. Mēs ar Dilvīku būsim nešķirami kā gliemežnīcas divas puses. Greindža bija atslēga, ar kuru varēja atminēt visu mīklu. Un tikai Dilvīks zina, kur atrodas Greindža. Katram gadījumam es pieripināju pie bufetes un gāju zvanīt. Seržants Preiss bija uz vietas.

Es sasveicinājos un jautāju:

—    Vai ir kādi jaunumi par Greindžu?

Viņš atbildēja noliedzoši.

—   Bet pilsētas kruķiem?

—   Tur arī nekā. Es domāju, ka jūs pats meklējat.

—     Meklēju. Klausieties, piezvaniet pilsētas kruķiem, pajautājiet, vai viņi dažu pēdējo stundu laikā nav kaut ko uzrakuši.

—   Bet viņi uzreiz ziņotu, ja kaut ko…

—   Jūs tomēr pamēģiniet.

Preiss mēģināja pa otru telefonu. Es dzirdēju, kā viņš uzdeva jautājumus dežūrējošam seržantam, pēc tam — nosvieda klausuli uz taustiņiem.

—   Viņiem nekā nav, Maik.

—    Labi. Es tikai to vien gribēju noskaidrot.

Es pie sevis nosmējos. Pilsētas policija un štata policija savstarpēji naidojās, bet mani tas pilnībā apmierināja — man ļoti gribējās ietriekt Dilvīka zobu atliekas viņa treknajā rīklē.

Taču vispirms vajadzēja pabrokastot. Es tiku galā ar pirmo pasūtījumu, paņēmu papildporciju, tad devos vēl pēc vienas. Tad bufetnieks sāka mest piesardzīgus skatus uz maniem bārdas sariem, baidīdamies, vai tikai nav uzrāvies uz klaidoni, kas piebāzīs pilnu vēderu un tad piedāvās atstrādāt par ēdienu.

Kad es pametu viņam desmitnieku, viņam pat acis sāka riņķot. Ja viņš nepārbaudīja banknotes numuru, lai uzzinātu, vai tā nav zagta, tad es nepazīstu cilvēkus. Es pievācu savu atlikumu un paskatījos pulkstenī. Ceturksnis uz vienpadsmitiem. Dilvīkam ir jābūt pie sevis. Labāku neko neizdomāsi.

Es noskatīju vietiņu stūrī un nostājos aiz kāda pikapa. Ieslēdzu motoru un paslēpu degunu aiz žurnāla, ik pa brīdim pamezdams acis uz policijas iecirkņa ēku. Pēc piecām minūtēm parādījās Dilvīks. Viņš iesoļoja iekšā un nerādījās stundas divas. Kad iznāca, ar viņu kopā bija viens no tiem tipiem, kas apstrādāja Villiju.

Viņi iesēdās policijas mašīnā un aiztraucās pa Galveno ielu. Es turējos divas mašīnas tālāk. Pēc pusjūdzes viņi apstājās, izkāpa un iegāja salonā. Es ieņēmu novērošanas pozīciju, lai redzētu durvis.

Tā pagāja visa diena: no viena iestādījuma uz otru. Ap pieciem, kad arī man sagribējās iekost sviestmaizi un iedzert alus krūzi, viņi nolēma beigt. Dilvīks izsēdināja savu pārinieku modernas divstāvu ēkas priekšā, bet pēc tam izdrāzās cauri visai pilsētai, nepievērsdams nekādu uzmanību luksaforiem.

Kad es viņu panācu, viņš slēdza ciet mašīnu divstāvu namiņa priekšā. Viņš mani nepamanīja, taču nevis tāpēc, ka, garām braukdams, es noslīdēju lejup, bet gan tāpēc, ka māja ar roku gaišmatei logā.

Es novērtēju viņas apaļos plecus un kuplās krūtis. Bet viņas sejas izteiksme man pateica, ka es varu mierīgi doties mājās — šī lieta ievilksies uz visu nakti.

Tomēr es nopirku sviestmaizes, kafijas trauku, apbraucu kvartālam apkārt un iekārtojos kādus piecdesmit metrus no policijas mašīnas. Izliku uz darbarīku dēļa cigaretes, sērkociņus, piebīdīju sēdekli un ierīkojos ērtāk. Deviņos gaisma logos nodzisa. Pēc divdesmit cigaretēm logi vēl bija tumši, un es aizmigu.

*                    * *

Es sāku neieredzēt pamošanos. Mugura vēl sāpēja pēc vakardienas peldes un no neērtā stāvokļa mašīnā. Es atrāvu durvis un izstiepu kājās, uz mirkli ieraudzīdams pats sevi aizmugures skatiena spogulī. Izskatījos drausmīgi. Dilvīka mašīna vēl arvien stāvēja mājas priekšā.

—   Plostoji?

Es paskatījos uz piena izvadātāju un saraucu uzacis. Viņš stulbi nosmīnēja.

—    Daudz gan jūs tādu tagad pa rītiem. Vai gribi piena pudeli? Svaigs un auksts.

—    Un kā vēl! Dod šurp vienu. — Es izņēmti pusdolāru un pametu viņam.

—     Kādreiz es sākšu tirgoties ar sviestmaizēm šajā maršrutā, — viņš paziņoja. — Tā ātri sarausīšu miljonu.

Viņš svilpodams aizgāja, bet es izspiedu korķi un pieliku pudeli pie lūpām. Nekad agrāk nebiju dzēris neko garšīgāku. Kad pudele bija tukša, mani interesējošās nama durvis atvērās. Vispirms parādījās galva, kas pārlūkoja apkārtni, tad iznāca pats Dilvīks. Es nometu tukšo pudeli zālājā un, pagaidījis, kamēr melnais „sedans“ pagriežas aiz stūra, izkustējos no vietas. Kad sasniedzu krustojumu, Dilvīks bija divus kvartālus priekšā. Tādā agrumā starp mums nebija nevienas mašīnas. Kad viņš nobremzēja pie bufetes, es pabraucu garām un neapstājos līdz pat policijas iecirknim, kur ieņēmu vakarējo vietu, cerībā, ka neesmu kļūdījies un Dilvīks brauc uz kantori.

Viņš piebrauca pēc stundas.

Piespiest sevi uz izsekošanu bija ļoti mokoši. Četras stundas Dilvīks riņķoja pa saloniem viens pats, pēc tam savāca vakardienas kompanjonu. Divos pēcpusdienā viņš uzņēma vēl kādu dzērājbrāli, un riņķadancis turpinājās. Es turējos aizmugurē. Divreiz izlēcu no mašīnas, sekoju viņiem kājām, pēc tam metos atkal mašīnā, kad viņi izvēlās no kārtējās dzertuves. Sešos vakarā viņi iegriezās ķīniešu restorāniņā vakariņot, bet es izmantoju šo iespēju, lai noskūtos, vērodams viņus caur frizētavas logu pretī restorānam.

Es jutu, ka gadījumā, ja tā turpināsies arī uz priekšu, es sākšu ost. Kas tā par pilsētu, kurā kruķa galvenā nodarbošanās ir apbraukāt bārus un pavadīt naktis ar gaišmatēm? Ja jau Greindžas dēļ izcēlās tāds troksnis, tad kāpēc Dilvīks tagad viņu aizmirsis? Vai arī viņš to tur drošā vietā, bet vēl sliktāk — ja es esmu maldījies, iedomājoties, ka viņš pratis to atrast.

• Es izdzēru kafiju un smēķēju otro cigareti, kad visa trijotne iznāca no restorāna un pajuka katrs uz savu pusi turpat durvju priekšā. Dilvīks iesēdās mašīnā, tad pārdomāja un iegriezās vīna veikalā. Iznācis ārā ar ietītu pudeli padusē, viņš redzēja, ka pārējie jau aizvākušies. Tā arī bija labāk. Viņš apsēdās pie stūres, un mašīna sāka brauki. Es palaidu viņu pa priekšu un braucu nopakaļ. Šajā naktī gaišmate bija saņēmusi kurvīti. Dilvīks nesteidzīgi izbrauca cauri pilsētai, apstājās pie pagrieziena uz šoseju, iedzēra alu vienā no tām bufetēm, kas garāmbraucējiem piedāvā „pēdējo izdevību“, pēc tam atkorķēja savu pudeli un ķērās pie tās jau mašīnā sēdēdams.

Kad mēs izbraucām uz šosejas, sāka jau krēslot. Piecas jūdzes aiz Saidonas viņš ieslēdza tālās ugunis un nogriezās pa šķembām klātu sānceļu, kas vijās gar kaut kāda pieklājīga apmēra zemes īpašuma robežām. Šķila, ka šis ceļš nekur neved. Tas riņķoja pāri pauguriem, šķērsoja alejas un ozolu audzes. Mājas gadījās arvien retāk, tad vispār izbeidzās, un apkārtne, cik nu es spēju saskatīt, kļuva samērā mežonīga.

Priekšā kā sarkanas acis spīdēja viņa mašīnas aizmugurējie lukturi, bet visapkārt pletās tumsas siena, un es ar lielām grūtībām noturēju mašīnu uz ceļa. Dilviks atviegloja manu uzdevumu, sākdams braukt vēl lēnāk. Es ar to biju tikai apmierināts.

Taču īstenībā nebija par ko priecāties. Es biju pārāk visu vienkāršojis. Un pārāk vēlu pamanīju vēl vienu mašīnu, kas bija piezagusies no aizmugures. Tā, tāpat kā mana, brauca bez apgaismojuma.

Viņi izlidoja uz priekšu, aizsprostodami ceļu. Es uzspiedu uz bremzēm, taču ātrumā atrast pistoli vairs nepaspēju. Kāds izleca no tās mašīnas un pastiepās caur logu pie manas rīkles. Es atsitu viņa roku atpakaļ, bet mani apdullināja ar pistoles stobru pa seju. Durvis atvērās, es spēru ar kājām, un kāds iebļāvās. Man izdevās izraut savu šaujamo, taču tumsā parādījās vēl kāds cilvēks, un viņa roka ar pistoli triecās pret manu pakausi.

Es biju slazdā! Izvēlos no mašīnas un iztaisnojies zvēlu no visa spēka. Ēna manā priekšā atlēca atpakaļ. Bet tad man acīs ietriecās gaismas stars. Es to izsitu ar kāju, bet savu tas bija padarījis, es vairs neko neredzēju. Man gāza ar dūri pa galvu, pēc tam kādas rokas saķēra mani aiz jostas un grūda pret mašīnas spārnu. Kad vēl viens mēģināja šo procedūru atkārtot, es no visa spēka atmetu galvu atpakaļ un trāpīju ar pakausi pa degunu. Nobrakšķēja kauls, un uz mana kakla uzšļācās siltas asinis.

Šādā kautiņā sper kur pagadās, cenšas izspiest acis un laiž. darbā zobus. Es atlecu, izgriezos no kārtējā sitiena un metos uzbrukumā, vicinādams dūres. Viens no maniem pretiniekiem saliecās uz pusēm, kad mana dūre līdz pat delnas locītavai ietriecās viņa mīkstajā vēderā. Es sagatavojos apstrādāt viņu kā pienākas, bet policista rundziņa ar svilpienu pāršķēla gaisu un nolaidās pār mani. Man likās, ka plecs ir pārsists pušu. Pārskaities es spēru kādam pa dilbu, un viņš iebļāvās no sāpēm. Runga atkal trāpīja pa manu sāpīgo plecu, un es nogāzos zemē, pakltīpis pār to zēnu, kurš ieķērās manā kājā. Viņš uzreiz atlaida kāju un mēģināja tikt pie manas rīkles, bet es iztaisnoju ceļgalu un trāpīju viņam pa cirkšņiem.

Saķērušies kamolā, mēs vārtījāmies pa zemi. Vienu brīdi es sajutu metāla auksto pieskārienu, un mani pirksti sakļāvās ap pistoles rokturi. Bet tips ar rungu tikmēr apķēra mani ap ribām un uz brīdi aizcirta man elpu, iespējams, ka zaudēju arī samaņu. Es tik tikko paguvu pavelties sānis, un nākošais sitiens noslīdēja garām. Tad viņš uzvēlās man uz vēdera ar ceļiem, un es ieraudzīju viņa kontūras uz debesu fona. Viņš pacēla rungu, gatavodamies sašķaidīt manu galvaskausu. Mana elpa vēl arvien bija sasieta cietā mezglā kaut kur vēderā, kad šī ar svinu pildītā runga sāka laisties lejā.

Es pacēlu pistoli un izšāvu petiniekam sejā. Bet runga jau bija uzņēmusi ātrumu un apdullināja mani. Pēc tam es izdzirdu steidzīgus soļus. Ierēcās motors. Sveikā palikušais bandīts negribēja riskēt. Viņš laidās prom.

Nogulēju zem līķa laikam kādu stundas ceturksni, kamēr sakopoju spēkus un aizrāpoju sānis. Četrrāpus aizvilkos līdz savai mašīnai un, balstīdamies pret durvīm, piecēlos. Elpa no manis rāvās ārā drudžainiem elsieniem, un vispār es varēju elpot tikai pieliecies. Viscaur biju lipīgs no asinīm un siekalām — savām un svešām. Atradis kabatas lukturīti, es ar to apgaismoju līķi uz ceļa. Viņu nebija iespējams pazīt, ja nu vienīgi pēc kādām īpašām pazīmēm uz ķermeņa. Piecus soļus tālāk vaļājās viņa atrautais pakausis, līdzīgs baismīgam pelnutraukam, kas noķēpāts ar lipīgiem vēmekļiem.

Kabatās viņam atradās ap simt dolāru skaidrā naudā, maks ar piekaltu Saidonas policijas nozīmīti un nospeķota kāršu kava. Viņš vēl arvien žņaudza rokās rungu — ar to viņu arī ap-

raks, visticamāk. Es sameklēju savu pistoli, no kuras šāvu, noslaucīju to un iemetu krūmos. Atradīs vai neatradīs — tam vairs nebija nozīmes. Es tāpat būšu pirmā numura klients lietā par policista slepkavību.

Sūdīgi! Jā, sliktāk neizdomāsi! Mani gribēja nožmiegt. Viss likumīgi, protams. Es radīju aizdomas, sekodams kruķim pa tumšu ceļu ar izslēgtām ugunīm. Kad man pavēlēja apstāties, pretojos un kautiņā tiku nogalēts…

Tikai beidzās viss citādi. Vienu es piebeidzu, bet otrs aizlaidās un varēs par to pastāstīt. Šāds lietas pavērsiens Dilvīku apmierinās vēl vairāk.

Mani viņi bija pieķēruši. Viņi zināja, ka es vilkos pakaļ treknulim visu dienu, un sarīkoja man lamatas. Vajadzēja laisties prom, kamēr otrais nebija atgriezies ar papildspēkiem.

Es atstāju „policistu bez smadzenēm“ uz ceļa, ar pūlēm ietrausos mašīnā, apbraucu līķim apkārt, apgriezos un laidos uz šosejas pusi.

Tagad es ieslēdzu lukturus un drāzos ar maksimālo ātrumu, kādu vien pieļāva pagriezieni. Katrā krustojumā es nogriezos, no sirds cerēdams, ka neiebraukšu strupceļā. Man vajadzēja veselas divas stundas, lai apbrauktu pilsētai apkārt un nonāktu Jorka nama tuvumā.

Mašīna bija kļuvusi par traucēkli, to pārāk viegli varēja ievērot. Ja mani atklās, tad nošaus uz vietas. Dilvīks sacels visus kruķus pilsētā un paziņos par šo incidentu Preisam tikai tad, kad būs mani iedzinis bezizejā un izcaurumojis kā sietu, vai arī tad, kad par kruķa nāvi nodrukās avīzēs.

Cēlonis tam visam bija viens un tas pats: Greindža tomēr bija galvenā figūra, un Dilvīks saprata, ka es zinu, kā rokās viņa atrodas.

Cerēdams, ka Jorka nams nav pārāk tālu, es nobraucu no ceļa mežā. Salauzis zarus, nomaskēju mašīnu un, pārliecinājies, ka nejaušs skatiens to neatklās, devos ziemeļu virzienā.

Drīz vien es izgāju uz sānceļa, kura malās stiepās telefona vadi uz stabiem. No viena staba nodalījās atzars uz nelielu mājiņu, kas slēpās krūmos. Ja tās iemītnieki nebija pamodušies no maniem soļiem uz ceļa, tad skaļais klauvējiens pie durvīm gan tos droši uzmodināja. Kāds teica:

—   Džordž, durvis…

Iečīkstējās matracis, un šļūcoši soļi tuvojās durvīm. Virs tām iedegās lampiņa, un cilvēks peldu halātā atrāvās atpakaļ, ieraudzījis mani tās gaismā.

—   Esmu nokļuvis avārijā. Vai jums ir telefons?

—   Jā… jā, nāciet iekšā.

Viņš nervozi norija siekalas un sauca:

—    Mērij, te cilvēks nokļuvis avārijā! Vai es jums varu ar kaut ko palīdzēt, kungs? Vairāk neviens nav cietis?

Tam, kurš palika uz ceļa, vairs nebija nepieciešama palīdzība.

—   Ne ar ko, izņemot telefonu.

—    Lūk, telefons.

Viņa sieva ienāca, kad es griezu Preisa numuru. Viņa nebija uz vietas, bet man iedeva mājas numuru. Tur viņa arī nebija, viņš aizbraucis uz pārvaldi.

Sieviete bija ļoti uztraukta. Man nācās vairākas reizes atkārtot, ka ārsts man nav vajadzīgs, un atļaut viņai pārbraukt ar lupatu pār manu seju. Pēc tam es vēlreiz uzgriezu policijas pārvaldes numuru. Preiss jau bija tur. Viņš gandrīz uzsprāga, izdzirdis manu balsi:

—   Kas noticis, velns parāvis?! Kur jūs esat?

—   Ārpus pilsētas. Bet kāpēc jūs tādā agrumā jau kājās?

—   Jūs smejaties? Policijas dežurants man pavēstīja, ka jūs esat piebeidzis kruķi. Visu pārējo es uzzināšu no Dilvīka. Tagad jūs esat iekritis.

—   Vai viņš izsūtīja savus cilvēkus ķemmēt pilsētu?

—    Kājās sacēla visu policiju. Man nācās pa telefonu izsludināt jūsu meklēšanu. Ceļi ir bloķēti, bet apkārt Jorka mājai izlikts kordons. Vai jūs padosieties?

—    Labprātīgi bāzt galvu cilpā? Dilvīks grib tikai vienu — lai mani ātrāk nogalina. Jā, ir iznācis bēdīgs stāsts, draudziņ, esmu iestidzis līdz ausīm, bet jūs neticiet tam, ko izdzirdēsiet no Dilvīka un viņa ļaudīm.

—   Bet jūs viņu nositāt, vai ne?

—  Jā, velns parāvis! Pretējā gadījumā es pats tagad vāļātos tur ar pārsistu galvu! Es sekoju Dilvīkam, bet viņi mani atklāja. Es kā pēdējais muļķis ļāvu Dilvīkam izmānīt sevi ārpus pilsētas, un tur viņa orda man uzklupa. Ko man atlika darīt? Viņiem nebija pavēlēts mani aizturēt, bet gan nosist!

—    Kur jūs esat? Es aizbraukšu jums pakaļ.

—   Neies cauri. Man ir savi plāni.

—   Apsardzībā jūs būsiet drošībā.

—     Ne vclla! Gan jau Dilvīks panāks, ka mani nodos viņa jurisdikcijā, un tad pabeigs to, ko viņa gorillas nepaspēja…

—   Maik…

—   Klausieties, Preis. Kurā pusē jūs esat?

Viņš kādu minūti klusēja.

—    Es esmu policists, Maik, un mans pienākums ir jūs arestēt.

Ar viņu bija grūti sarunāt.

—   Preis, neesat truls pavēļu izpildītājs. Es esmu sataustījis pavedienu un vēlos aiz tā pavilkt.

—   Kādu?

Es palūkojos uz līdzās stāvošā pāra sejām. Viņi tvēra katru vārdu.

—    Pašlaik man nav iespējams visu paskaidrot.

—   Ar to tiks galā policija.

—   Tas nav iespējams. Ja jūs gribat, lai šī lieta tiktu atklāta, jums nāksies pārāk mani nevajāt. Man ir zināms tas, ko nezina neviens, izņemot slepkavu. To vajag izmantot. Ja mani aizturēs, mēs zaudēsim laiku. Jūs zināt, kāds ir Dilvīks un viņa banda. Nu, labi, es nošāvu vienu no viņiem, nezin vai to var uzskatīt par kruķa slepkavību. Bet ja tā, tad nav ko psihot. Vai gribat pabeigt šo lietu?

—   Gribu.

—    Tad piebremzējiet savus puišus. Pārējais mani neuztrauc.

Viņš neatbildēja uzreiz:

—    Maik, man nevajadzētu to darīt. Bet es pārzinu situāciju un gribu palikt kārtīgs policists. Es turēšos malā. Es nezinu, cik drīz Uz mani sāks izdarīt spiedienu, bet līdz tam laikam jūs varat ar to rēķināties.

—   Paldies, draugs, es jūs neiegāzīšu.

—   Ceru.

—    Gaidiet ziņas no manis. Tikai paturiet tās pie sevis. Ja vajadzēs, es jūs saukšu palīgā.

—    Es gaidīšu, Maik. Jums labāk turēties tālāk no Jorka nama. Tas burtiski vārās no pilsētas kruķiem.

—   Es sapratu, paldies.

Nolicis klausuli, es apjēdzu, ka saimniekiem nepieciešami kādi pārliecinoši meli.

Es pabāzu viņiem zem deguna savu nozīmīti.

—   Jūsu klātbūtnē notika oficiāla policijas saruna, — es noskaldīju pavēlošā balsī. — Nekādā gadījumā neatklājiet tās saturu, pat pa dalām ne. Saidonas apkaimē policistu drēbēs darbojas banda, mēs to gandrīz noķērām, bet viens no bandītiem aizbēga. Diemžēl mums ir grūtības sadarbībā ar vietējo policiju, un mēs rīkojamies slepus. Gadījumā, ja viņi parādās, jūs neko neesat redzējuši. Vai skaidrs?

Viņi sāka māt ar plati atplestām acīm. Es gāju ārā. Ja viņi noticējuši šādam stāstam, tad viņi ir pa pusei jukuši.

Turēdamies koku paēnā, es nogriezos uz Jorka nama pusi. Lai kruķi, ko kruķi, bet tikt iekšā bija ļoti nepieciešams. No paugura virsotnes es pārlūkoju apkārtni. Pār Saidonu spīdēja debesis, bet tuvumā mirdzēja ugunis māju logos, kad nakts vējš šūpoja tumsā neredzamos kokus. Mani interesēja tikai viens nams, kura visos logos dega gaisma. Turklāt to ielenca divkāršs automobiļu lukturu staru gredzens. Ik pa brīdim kāds pavērsa pret krūmiem starmeti, un spožais gaismas pirksts centās trāpīt zaglīgai figūrai. Man, tātad.

Es virzījos pāri laukam, kamēr priekšā parādījās govju kūts aprises. Aiz tās atradās siena guba. Izvēle nebija liela. Es izvēlējos sienu un ielīdu gubā. Vēl ilgi, kamēr govis aizgremos līdz manīm. Ieracies sienā kādu trīs pēdu dzi|umā, es aizbāzu caurumu aiz sevis ar kārtīgu siena klēpi, pagrozījos, kamēr izveidojās samērā liela ala, un aizmigu.

Saule uzrāpās augstāk, sasniedza zenītu un sāka ripot virs horizonta vēl pirms es izlīdu laukā. Vēders burkšķēja no bada, bet mēle bija izkaltusi no siena putekļiem. Ada smeldza tā, it kā tajā būtu kodis kāds miljons skudru. Pa zāli es aizlīdu līdz dzirdināšanas silei un samaisīju ūdens virsmas netīro virsslāni. Es biju kļūdījies, kad uzskatīju vakarējo piena pudeli par labāko dzērienu pasaulē. Kad biju padzēries, es apmazgāju seju un kaklu, ļāvu ūdenim iesūkties kreklā, manuprāt muļķīgi smaidīdams no apmierinājuma. Tad es izdzirdu, kā aizcirtās mājas durvis, un piespiedos pie siles.

Zābakos apauto kāju smagie soļi tuvojās. Jau sasprindzis lēcienam, es pamanīju, ka cilvēks iet garām. Kļuva vieglāk. Izbāzis galvu no siles aizmugures, es ieraudzīju saimnieka muguru, kad tas pazuda kūtī. Katrā rokā viņš nesa pa spainim. Tas varēja nozīmēt, ka viņš nāks pie siles. Es pieliecos un pārskrēju pie kokiem.

Tur es izģērbos un noslaucīju sevi ar kreklu. Pavisam cita lieta. Ja vēl tiktu vannā un kaut ko iekostu, varētu uzskatīt sevi gandrīz par cilvēku. Mans pulkstenis bija apstājies, laiku es varēju tikai minēt. Es pagriezu rādītāju uz deviņiem trīsdesmit un uzgriezu mehānismu. Vienalga bija vēl agrs. Mkn bija palikusi viena pati saņurcīta cigarete.

Piesegdams uguni ar plaukstu, es aizsmēķēju. Stundas divas es nosēdēju uz celma, lūkodamies mākoņos. Kad tiem cauri sāka raudzīties zvaigznes, es paskatījos pulkstenī. Tas rādīja vienpadsmit un desmit minūtes. Es apmetu līkumu apkārt fermai un atkal sameklēju savu pauguru. Mājā dega ugunis, taču vairs ne tik daudz, kā no rīta. Un tikai viens lukturu pāris meklēja starp kokiem.

Stundu vēlāk cs stāvēju pieliecies piecas pēdas dziļā grāvi pie mājas austrumu sienas un raudzījos pulkstenī. Regulāri ik pēc sešām minūtēm man garām aizpeldēja cilvēka ēna platmaļu cepurē un lietusmētelī. Aizgājis līdz sienas stūrim, viņš apgriezās un nāca atpakaļ. Šajā pusē viņi bija divi. Satikušies vidū, viņi apmainījās ar dažām frāzēm, kuras cs nespēju saklausīt. Šādiem sargiem pašmaukt garām nebija grūti. Vienu reizi garām nobrauca mašīna, pārbaudot sardzes vīrus. Starmeša gaisma lēkāja pa krūmiem, bet grāvi slēpa augsta zāle.

Vajadzēja darboties ātri un klusi.

Tātad sargs aizgāja līdz sienas pagriezienam trijās minūtēs. Vēl trīs minūtes viņš nāca atpakaļ. Ja skriešus, tad varēja paspēt pa četrdesmit piecām sekundēm. Kad viņš bija pagājis man garām, es sāku vērot minūšu rādītāju. Viena, divas, divarpus… Laiks! Izlēcu no grāvja un metos skriet. Koks, kuru biju noskatījis jau iepriekš, aicināja mani, šūpodams savus zarus. Es palecos, ieķēros apakšējā zarā, pārmetu kājas tam pāri un uzrāpos līdz sienas augšmalai. Drēbes aizķērās aiz sausa zara, nošvirkstēja, atkal aizķērās.

Zālē švīkstēja soļi, tur nāca kruķis. Pienāca otrais posms. Ja kruķis paskatīsies uz augšu, ar mani būs cauri.

Sataustījis savu 45. kalibru, es gaidīju. Soļi tuvojās. Es dzirdēju,-: kā viņš šķendējās par kaut kādiem ērkšķiem. Viņš jau atradās zem koka.

Es saspiedu pistoles rokturi un notēmēju viņam galvā. Viņš apstājās. Tātad pamanījis… Es jau grasījos šaut, bet tad ieraudzīju sērkociņa uguni. Aizsmēķējis viņš izpūta smaržīgu dūmu mākoni, kas pacēlās augšā pie manis, un devās tālāk. Es noslēpu pistoli un pagaidīju vēl trīs minūtes.

Aizpogāt žaketi, pārbaudīt, lai nekas nešķindētu kabatā, noslēpt pulksteņa ciparnīcu no gaismas stariem, atsperties, sagatavoties un… lekt!

īss lidojums, un es atsitos ar krūtīm pret sienas malu, gandrīz nokrizdams zemē. Ar pūlēm pārmetu kājas uz augšu, juzdams, kā zem papēžiem šņirkst stikla lauskas, kas bija iemūrētas sienas malās. Tagad vajadzēja lekt pat tad, ja zem manis kāds stāvētu, uz sienas es biju pārāk labs mērķis. Es piezemējos mīkstajā lapu kaudzē gandrīz bez trokšņa un paripoju zem ērkšķaina rožu krūma. Jorka māja bija redzama kā uz delnas. Es pat varēju redzēt, kā Roksijas logā tā arī nebija apmainījuši lodes caursisto stiklu. Aiz mājas apstājās policijas mašīna, atskanēja skaļas balsis, pēc tam tā aizbrauca tālāk. Te nu vairs neizdosies uzņemt laiku. Tiklīdz mašīna bija prom, es skrēju uz māju, slēpdamies aiz krūmiem. Tie bija slikts aizsegs, taču mani nepamanīja. Vīnstīgu stumbrs rokas resnumā pacēlās gar sienu, piedāvādams varbūt ne pašu ērtāko, bet manā izpratnē gluži piemērotu ceļu. Kā pērtiķis es uzrāpos zem Roksijas loga.

Tiklīdz biju pieķēries pie palodzes, no tās izkrita ķieģelis un aizlidoja man garām, skaļi atsitās pret krūmiem lejā, mainīja virzienu un ar troksni, kas kā pērkons atskanēja klusajā dārzā, triecās pret sienu. Es pamiru, iespiedies zaļumos, tad izdzirdu uzsaucienu, ieraudzīju spožu staru, kas apgaismoja ķieģeļa kritiena vietu. Paskatīties uz augšu viņiem neienāca prātā. Šādas muļķības iedrošināts, es nolēmu, ka viss ir kārtībā, taču šis lēmums izrādījās priekšlaicīgs. Neizturējusi manu svaru, vīnstīga sāka slīdēt uz leju.

Lejā atskanēja sarunas, un šīs balsis noslāpēja manis sacelto troksni. Es uzrāpos augstāk, pieķēros pie āķa, kas bija iecementēts virs loga, un cik iespējams ātri atspēros ar ceļgalu pret palodzi, negaidīdams, kamēr arī āķis izslīdēs, no sienas. Lejā viss nomierinājās, gaisma nodzisa. Es nogaidīju veselu minūti, tad pamēģināju atvērt logu, bet, kad sapratu, ka tas ir aizslēgts, pieklauvēju pie stikla. Tad vēlreiz. Tas nebija nekārtīgs klauvējiens, tas bija skaidrs signāls, un atbilde nebija ilgi jāgaida.

Es cerēju, ka Roksija nekliegs. Tā arī notika.

Naktslampiņas atblāzma krita uz manas sejas, un pat caur stiklu es izdzirdēju, kā viņa ievaidējās. Pēc tam aizbīdnis atlēca malā, un loga rāmis pacēlās. Es pārvēlos pār palodzi un nokritu uz grīdas. Roksija aizvēra logu, nolaida aizkarus un ieslēdza gaismu.

—   Tu?!

—   Klusāk. Lejā viņu ir vesels bars.

—    Es zinu. —Viņas acis pēkšņi pieplūda ar asarām, un viņa piespiedās man klāt.

Bet pēc tam atskanēja kluss, bailīgs izsauciens. Es asi pagriezos, atgrūdu Roksiju, taču tūlīt pat pasmaidīju — uz sliekšņa stāvēja nāvīgi bāls Rastons pidžamā.

—    Maik! — viņš nočukstēja un atslējās pret stenderi. Es viņu pārtvēru un turēju tik ilgi, kamēr viņš man uzsmaidīja pretī.

—    Mieru, draugs! Labāk, lai cs šeit esmu vienīgais cietušais. Starp cilu, kur palicis klaidonis Villijs?

—    Dilvīks aizveda viņu lejā un lika palikt savā istabā, Roksija atbildēja.

—    Vai viņi Villiju sila?

—    Nē. Villijs Dilvīkam pateica, ka nolīgs labu advokātu, kas pratīs gūt virsroku pār šo resno rīkļurāvēju, un viņu neaiztika. Kaut reizi Villijs prata sevi aizstāvēt.

Rastons drebēja man zem rokas. Viņš ieklausījās smagajos soļos pirmajā stāvā.

Maik, kāpēc tu nāci šurp? Tevi var ieraudzīt. Nav svarīgi, ko tu esi izdarījis, vienkārši es negribu, lai tevi noķer.

—    Es atnācu tevis dēļ, mazais.

—   Manis dēļ? Kāpēc?

—   Man tev ir kāds lūgums.

Viņi skatījās uz mani, minēdami, kāds iemesls varēja dzīt mani caur veselu kruķu armiju. Puika skatījās ar sajūsmas pilnām acīm, Roksija — jautājoši.

—    Kāds?

—   Tu esi sakarīgs zēns, mēģini saprast, lūk, ko. Liela pavērsusies pavisam negaidītā virzienā. Vai tu nebūtu ar mieru izvilināt slepkavu uz sevi, lai es varētu ar viņu izrēķināties?

—    Maik, tā nedrīkst!

Es paskatījos uz Roksiju.

—   Kāpēc?

—   Kā tu vari viņam prasīt kaut ko tādu?

Es atlaidos krēslā un pakasīju pakausi.

—   Varbūt ka tev ir taisnība. Nav nekāda joka lieta.

Rastons parāva mani aiz piedurknes.

—   Esmu ar mieru, Maik. Es nebaidos.

Es nezināju, ko darīt. Ja pieļaušu kļūdu, nekad nespēšu sev piedot. Taču puisēns ticēja, ka kļūdas nebūs. Un es nevarēju pieļaut, ka slepkava staigā brīvībā.

—   Nu, Lansclot, sitam saujā? Tikai visu vajag labi izplānot. Bet tagad — vai neatnesīsi kaut ko ēdamu?

Roksija atlaidās uz gultas malas un paskatījās uz mani ar naida pilnām acīm.

—   Protams, Maik, atnesīšu. Policisti mani neaiztiek.

Viņš izgāja. Es dzirdēju viņa balsi, kad viņš skaidroja kruķim, ka viņi ar guvernanti ir izbadējušies. Kruķis paburkšķēja, taču palaida viņu garām. Roksija ierunājās:

—    Maik, vienu reizi mēs jau viņu gandrīz pazaudējām. Un viņi, kā redzams, grib novest šo lietu līdz galam, ja vien viņus neiztraucēs. Esi nu gan tu izdomājis. Es vienīgi ceru, ka tava iecere attaisnosies.

—    Es arī ceru.

Rastons skriešus ielidoja istabā ar vairākām milzīgām sviestmaizēm rokā. Es metos tām virsū kā izsalcis vilks. Vienu reizi kruķis uzkāpa augšā un izgāja pa gaiteni, bet es tā dēļ gandrīz vai aizrijos.

Kad soļi noklusa, Roksija un Rastons vēl ilgi smējās ar nedzirdamiem smiekliem, jo es arī ar lielgabalu rokā turpināju cītīgi iznīcināt sviestmaizes.

Roksija piegāja pie durvīm, paklausījās, pēc tam lēni pagrieza atslēgu slēdzenē.

—    Maik, man bail. Šie policisti apgalvo, ka tu esi nošāvis kruķi un ka tagad tev jāmirst.

—   Lanselot, tu velti uztraucies.

—   Bet arī tad, kad tu uzzināsi, kas pie visa ir vainīgs, policija vienalga neliks tevi mierā.

—   Nebūt ne, — es iesmējos. — Viņi pat skatīties uz mani negribēs, kad es šo riekstu pārkodīšu.

Zēns sāka drebēt un aizmiedza acis.

—  Es atcerējos to nakti krastā, kā tu toreiz šāvi un kāvies. Briesmīgs kautiņš tas bija. Man likās, ka man virsū uzsēdies mūlis.

—   Ko tu teici?

—   Nu, atceries, nakti. Tu toreiz izšāvi un…

Es viņu pārtraucu:

—   Tev nevajadzēs sevi likt par mērķi, Raston, — es teicu. Izrādās, ka ēsmu man nevajadzēs.

Roksija ātri pagriezās, mēģinot uzminēt šādas pārmaiņas cēloni.

—   Kāpēc, Maik?

—   Es atcerējos, ka vienu toreiz sašāvu. Galīgi bija izskrējis no prāta. — Es uzņurcīju galvā cepuri un paķēru no Roksijas tualetes galdiņa cigarešu paciņu. — Palieciet šeit un turiet durvis aiz atslēgas. Velns, tagad gan es atradīšu slepkavu, viņu pat pievilināt nevajadzēs. Roksij, nodzēs gaismu un aizmirsti, ka redzēji mani šeit, citādi Dilvīks noplēsīs tev skalpu.

Neatbildot ne vārda, viņa pastiepās un noklikšķināja slēdzi.

Rastonam paspruka kluss izsauciens, un viņš spēra soli uz durvju pusi. Viņa elpa aiz uztraukuma kļuva saraustīta. Uz mirkli es ieraudzīju viņa siluetu un priekšā — stāvlampu. Pirms es paguvu brīdināt, viņš ietriecās ar seju abažūrā, pasvieda gaisā roku, aizķēra, un tas nogāzās pret grīdu, sašķīzdams drumslās. Dārdoši pārplīsa lampiņa.

Ķērcoša balss lejā kaut ko norēja. Es ar asu rāvienu pacēlu loga rāmi, izlīdu uz palodzes, meklēdams vīnstīgas stumbru. Kaut kur ieskanējās svilpieni, durvis nikni dauzīja ar dūri. Te slīdēdams, te aizķerdamies, es sāku laisties lejup. Kādam neizturēja nervi, un vispārējam juceklim pa vidu noskanēja šāviens.

Kad sasniedzu zemi, pie mājas piebrauca mašīna, no tās izlēca vēl citi kruķi. Taču man paveicās — troksnis skanēja no mājas, un policisti bija pārliecināti, ka mani atraduši tur.

Es laidos ko kājas nes, šķērsoju pļavu, paskrēju zem kokiem. Vietu es jau pazinu. Viens no kokiem veidoja lieliskas kāpnes pāri sienai. Es sagatavoju pistoli gadījumam, ja iznāks saķerties ar patruļu.

Man aiz muguras vaļā atrāvās logs, mežonīgi iekliedzās Roksija. Pēc tam atskanēja pērkondimdinošs:

—   Lūk, tur viņš ir!

7 *> •

Divas pistoles reizē izšāva pa lodei. Es nebaidījos, ka man trāpīs — attālums starp mums strauji palielinājās. Es uzmetos pa slīpo stumbru kā pa kāpnēm, uzlecu jāšus uz sienas un nokritu zālē. Sargu nebija. Droši vien viņi bija aizskrējuši uz māju. Aiz sienas iekaucās sirēna, pakaļdzīšanās, protams, sākās, taču tā nebūs rezultatīva darbība. Viņi sāks meklēt mašīnu un izvērsīs meklējumus uz šosejas.

Grāvim otrā pusē es palēnināju tempu un nozudu lauka necaurskatāmajā tumsā. Ardievu, guļavas!

11

Nakti es pārlaidu mašīnā. Tikai ap pusdienlaiku es nospriedu, ka laiks kustēties. Mana mašīna tagad pazudīs dzīvajā i ielas satiksmes jūklī. Simtiem tādu pašu katru dien\i vizinās pa šoseju. Arēji tā bija krietnu laiku nokalpojusi grabaža, vismaz piecus gadus veca, taču zem pārsega slēpās uzlabots dzinējs no sacīkšu mašīnas. Uz šosejas es varēju apdzīt jebkuru kruķu mašīnu.

Malacis, Raston! Ja atmiņa man strādātu kā nākas, es nebūtu aizmirsis to subjektu, kuru izcaurumoju tajā naktī. Ievainotajam vajadzīgs ārsts, bet Saidonā droši vien nemaz nav tik daudz mediķu, lai es nespētu viņus apstaigāt. Vajag meklēt ār-

stu blēdi. Policija taču nebija saņēmusi ziņas par pacientu ar šautu brūci, citādi Preiss man būtu pateicis. Ārstu bija vai nu nopirkuši, vai iebaidījuši. To noskaidrot bija Preisa darīšana.

Es nosviedu zarus no mašīnas un attīrīju ceļu līdz lielceļam. Izbraucu uz šķembu klājuma. Jau pirmajā krustojumā nogriezos uz šoseju, sekodams ceļazīmes norādījumam. Pēc divām jūdzēm ieslīdēju mašīnu straumē un sekoju kādam puisim, kas brauca ar vidēju ātrumu.

Pilsētā es uzreiz apstājos šķērsielā un iegriezos saldumu veikalā, kur bija telefons. Pāršķirstīju telefonu grāmatu, izrāvu lappusi ar ārstu sarakstu un izlikos, ka zvanu. Man neviens nepievērsa uzmanību.

Atgriezies mašīnā, es izvēlējos sarakstu, kas sastāvēja no septiņiem uzvārdiem, un maršrutu. Pirmais bija doktors Grifīns. Viņš tieši kāpa ārā no savas mašīnas, kad es nobremzēju līdzās.

—    Doktors?

—    Jā? — Viņš uzmeta skatienu manam netīrajam uzvalkam.

—    Nepievērsiet uzmanību, — es teicu. — Visu nakti dzinos pakaļ tipam, kas nošāvis kruķi no vietējās policijas. Esmu reportieris.

•s— Jā, es dzirdēju par to. Ar ko varu pakalpot?

—    Policisti izšāvuši uz viņu vairākas lodes. Vai pie jums neviens nav griezies ar šautām brūcēm?

Viņš sašutis izslējās.

—   Protams, ne. Citādi es būtu ziņojis par to policijai.

—   Pateicos jums.

Nākamā ārsta mājās nebija, toties es parunāju ar viņa saimniecības vadītāju. Jā, viņa bija lietas kursā par daktera darbību. Nē, ar šautu brūci neviens nebija nācis kopš tā laika, kad Dillona kungs ieblieza sev kājā, pielādēdams skrošu bisi. Bija priecīga palīdzēt.

Doktors Prīss personīgi pavadīja mani uz labi iekārtoto kabinetu. Arī viņam es uzdevos par reportieri.

—   Šauta brūce, jūs sakāt?

—   Jā, un diezin vai viņš varēja pats par to parūpēties.

Viņš sakrustoja rokas uz vēdēra un atmetās krēslā atpakaļ.

—   Bija viens gadījums aizvakar, bet es par to jau paziņoju policijai. Jūs droši vien esat par to dzirdējis? 22. kalibra lode. Cietušais braucis pa ārpilsētas ceļu.

Es ātri reaģēju:

—   Āā… tas. Nē, kalibrs par mazu. Kruķi 22. kalibru kaut kā nav iecienījuši.

—   Patiešām, — viņš iesmējās.

—   Nu ko tad, paldies, dok.

—   Nav par ko.

Palika vēl četri uzvārdi. Bija jau ceturtā dienas stunda. Nākošos divus es mājās neatradu, taču viena ārsta sieva man apgalvoja, ka viņas vīrs nav ārstējis ievainotos mājās tāpēc, ka visu nedēļu dežūrējis slimnīcā. Otrs jau krietni sen bija aizbraucis atpūsties uz Floridu.

Doktora Klarka kabinets atradās vienas šķērsielas attālumā no policijas pārvaldes — šobrīd man šādā vietā iegriezties nebija īpaši veselīgi, taču nācās riskēt.

Es novietoju mašīnu stāvvietas izejas tuvumā un, pārliecinājies, ka pietiks brīvas vietas, lai ātri aizlaistos, izkāpu no savas grabažas. Es negribēju līst pieņemamajā telpā, kas bija pilna ar cilvēkiem, taču sapratu, ka nevarēšu no tā izvairīties, ja ārsts neatlaidīs pacientus pirms darba laika beigām. Iekšā devās raudošs zēns, pieturēdams roku. Velns parāvis’ es zaudēju laiku!

Es iesēdos atpakaļ mašīnā un pastiepu roku pēc aizdedzes, taču tajā brīdī no ārsta kabineta iznāca tips ar plāksteri no mutes kaktiņa līdz pat ausij. Atkal zvaniņi iešķindējās manā galvaskausā, es gandrīz vai iebļāvos no pārsteiguma. Šuve! Mani pirksti kādā rīklē reiz bija pārplēsuši vaigu! Viņam taču arī bija nepieciešams ārsts! Tādu sagadīšanos nemēdz būt. Viņš bija ģērbies pelēkā uzvalkā, bet acis šaudījās uz visām pusēm.

No uztraukuma man salecās sirds, asinis sāka strauji riņķot kā upe, kas gatavojas izkāpt no krastiem.

Mēs izrullējām no stāvvietas, es braucu cieši aiz viņa, gandrīz vai skardams viņa bamperi. Es griezu viņam pakaļ bez kādām ceremonijām, bet viņš nepievērsa man uzmanību līdz brīdim, kamēf mēs atjēdzāmies uz absolūti tukša ceļa jūdzes sešas no pilsētas. Tikai mēs divi. Šoseja palika aizmugurē. Es redzēju, ka viņš paraugās aizmugures skata spogulī, un tad uzreiz viņa mašīna izrāvās uz priekšu maksimāli iespējamā ātrumā. Nelabi smaidīdams es nospiedu gāzes pedāli un drīz vien atkal sēdēju viņam astē.

Viņa acis neatrāvās no spoguļa. Tagad tajās gailēja šausmas. Viņš izbāza pa mašīnas logu roku un ar zīmi piedāvāja man apdzīt, bet es tikai nosmīnēju. Mēs drāzāmies ar ātrumu astoņdesmit piecas jūdzes stundā. Apdzinām cilvēku, kas līgojās uz šosejas, tad ceļmalā pazibēja nepazīstama pilsētiņa. Es tik tikko sadzirdēju patruļas kruķa svilpienu. Astoņdesmit septiņas jūdzes. Priekšējā mašīna sāka slīdēt. Tā līkumoja, riepas švīkstēja vien, kad šoferis pagrieza stūri. Es atkal nosmīnēju. Manas vecās grabažas rāmis bija piemērots arī šādām virāžām.

Deviņdesmit jūdzes stundā. Koki zibēja aiz loga kā filmā. Vēl viena pilsētiņa. Strauja reklāmas plakātu parāde, kas aicina apmeklēt kazino Bronkstonā. Deviņdesmit piecas. Mēs izrāvāmies uz taisna ceļa posma ar tādiem pašiem reklāmas vairogiem. Priekšā bija līdzens ceļš, te viņš varētu uzgāzēt, bet viņš jau bija izspiedis no motora visu. Ceļa galā parādījās pilsētas siluets.

—   Atbraucām, draugs, — es noteicu.

Es stipri uzspiedu uz gāzes pedāļa, un mana mašīna rāvās uz priekšu. Abu vāģu borti sasitās kopā. Sekundes desmitdaļu es noķēru viņa skatienu un atcerējos to nakti.

Viņš novaidējās, cīnīdamies ar stūri, viņa mašīnas pakaļējie riteņi paslīdēja, tā noripoja no brauktuves un, sagāzusies uz sāniem, sagriezās kā vilciņš. Kad es apstājos, viņa mašīna vēl griezās.

Es padevu atpakaļ un izkāpu, motoru neizslēdzis. Šim tipam velnišķīgi paveicās — viņa vāģis apgāzās, bet kabīne izturēja. Es metos viņam virsū tajā brīdī, kad viņš izrāpoja pa durvīm, taustīdams zem žaketes savu lielgabalu. No sitiena pa aizlīmēto vaigu viņš iesmilkstējās un izmeta revolveri. Es viņu nosēdināju un, pacēlis īsstobraino 38. kalibru, aizbāzu to aiz jostas.

—   Sveiks, vecais paziņa, — es sasveicinājos.

No viņa mutes kaktiņiem izspiedās rozā putu pūslīši.

—   Nē… Neaiztiec mani!

—   Aizveries.

—   Lūdzu! — viņš sāka lūgties.

—    Aizveries! — Es paskatījos viņam tieši acīs, labi paskatījos. Ja mana seja spēja kaut ko izteikt, tad viņš saprata visu. — Atceries mani? Atceries to nakti būdā pie līča? Atceries zēnu, kuram jūs pat neļāvāt apģērbties?

Tagad viņš trīcēja pie visām miesām.

—   Ko tu gribi ar mani darīt?

No visa spēka iegāzu viņam pa purnu. Viņš novaidējās. Cauri apsējam izsūcās asinis, tagad jau gaiši sārtas.

—   Kur atrodas tas, kuru es sašāvu?

Ar asiņu pilnu muti viņš izdvesa vienu vārdu: „Nomira.“ Asinis tecēja no mutes un pilēja no zoda.

—    Kas ir Mellorijs?

Viņš aizvēra acis un papurināja galvu.

—   Negribi — nerunā.

Es aizskāru plāksteri un noplēsu to vienā rāvienā. Sarecējušās asinis bija pielipušas pie ādas, un tagad tās rāva ādu sev līdz.

Viņš drausmīgi iebļāvās. No mutes kaktiņa gar žokļa kaulu pletās pusatplēsts plīsums, kas viņa sejai piešķīra klauna smaida izteiksmi.

—   Atver acis. — Viņš ar spēku pacēla plakstus. Viņa krūtis drudžaini sūca gaisu. — Tagad klausies. Es jautāju, kas ir Mellorijs? Tu neatbildēji. Tagad es raušu ārā šuves vienu pēc otras. Pēc tam pārplēsīšu mutes otru pusi — simetrijas labad. Ja vēlies līdzināties gliemežvākam, vari klusēt.

—   Nē! Es… es patiešām nepazīstu Melloriju!

Es iegāzu viņam pa ausi un izpildīju solījumu. No brūces izšļācās asinis. Neizturamās mokās viņam izlauzās īss kliedziens. ^

—   Kas ir Mellorijs?

—   Godīgi… Nezinu.

Vēl viena šuve ārā. Viņš zaudēja samaņu. Es purināju viņa galvu, kamēr viņš atvēra acis.

—   Kam tu strādā?

—   Kazino bosam… Nelsonam.

—   Nclsons? Pirmoreiz dzirdu. Kas ir Mellorijs?

—    Pietiks, nevajag. Es nezinu. — Viņa balss kļuva vāja, acis krita ciet. Ja gar zodu netecētu asinis, viņu varētu noturēt par nelaiķi.

Izrādījās, ka jau bija satumsis. Es nepamanīju mašīnas, kas mums tuvojās, kamēr viena no tām neuzlaida mums gaismas kūli. No tuvākās izkāpa kaut kādi cilvēki un skrēja pie mums, sasaukdamies savā starpā un rādīdami uz apgāzto mašīnu.

Pirmais, kas pieskrēja, uzreiz sāka bļaustīties:

—    Kas noticis, kungs? Viņš ir miris? Ak kungs, paskatieties uz ,.viņa seju!

—   Ar viņu nekas briesmīgs nav noticis, tā man šķiet, — es atbildēju. — Vienkārši zaudējis samaņu.

Apkārt sapulcējās pārējie. Viens izspraucās uz priekšu un atplēta žaketi, rādīdams policijas nozīmīti.

—    Viņš jāved uz slimnīcu. Šeit tuvumā nevienas nav. Tuvākā slimnīca ir Saidonā. — Viņš izrāva no kabatas bloknotu un saslapināja zīmuli ar mēles galu. — Kā jūs sauc, kungs?

Es gandrīz vai izšāvu savu vārdu. Ja viņš to būtu izdzirdējis, uzreiz ķertu ārā savu šaujamo, un šajā pūlī es neko nespētu iesākt.

Es paaicināju viņu malā. Aiz apgāztās mašīnas mēs paskatījāmies viens otram acīs.

—    Tā nav avārija, — es atzinos. — Es viņu nogrudu no ceļa.

—   Ko-o?!

—   Šis tips ir bērna nolaupītājs, varbūt arī slepkava. Es gribu, lai jūs piezvaniet uz štata policijas pārvaldi seržantam Preisam. Tas ir uz šosejas aiz Saidonas. Ja viņš nebūs uz vietas, turpiniet zvanīt, kamēr dabūsiet viņu rokā.

Viņš mani sagrāba aiz žaketes atlokiem.

—   Klausieties, kas tie par jokiem? Kas jūs tāds esat, velns parāvis?!

—   Mani sauc Maiks Hammers. Mani šobrīd medī visi Saidonas pērkamie kruķi. Un, ja jūs neaizvāksiet roku, es to salauzīšu.

Viņam atkārās žoklis, bet manu žaketi viņš palaida vaļā.

—    Lai velns mani parauj! — viņš iesaucās. — Es vienmēr esmu sapņojis jūs satikt. Ziniet, es lasu visas Ņujorkas avīzes. Velns, vajag taču tā sagadīties! Paklau, vai jūs tiešām piebeidzāt to Saidonas kruķi?

—   Jā, nācās.

—    Vareni! Viņš ietrieca lodi vienā no mūsu zēniem, kad tas nāca mājās no kazino. Pats bija pilns kā zeķe, bet mūsu puiku nošāva. Un viņš tika sveikā cauri, patiesi! Ko jūs gribat pateikt policijai?

Man kļuva vieglāk elpot. Nebiju cerējis atrast draugu šajā nostūrī.

—    Piezvaniet Preisam un pasakiet, lai drāžas uz kazino. Un lai paķer līdz savus puišus.

—   Vai tur būs kaušanās?

—    Visticamāk, jā.

—    Varbūt man ari braukt? — viņš pakasīja zodu. — Bet kazino — tas ir viss, kas mums ir. Jēgas no tā nav nekādas, bet tas čalis, kas tur valda, nosaka visu arī pilsētā.

—   Tad mans padoms ir — turietis malā. Izsauciet „ātros“ tam tur tipam, bet nekādu slimnīcu. Noslēpiet viņu „aukstajā“ galā, pēc tam zvaniet Preisam.

—     Labi, Maik. Es to izdarīšu jūsu dēļ. Es neticu, ka jūs būtu aukstasinīgi nokniebis kruķi, kā tas bija skaidrots paziņojumā. Tā taču tas nebija, vai ne?

—     Nezinu, kas bija teikts paziņojumā, bet viņš jau sēdēja jāšus uz manis un grasījās sašķaidīt man smadzenes ar savu rungu, kad es pāršāvu viņa galvaskausu.

—   Tad viss ir pareizi.

Es ilgāk vairs nekavējos. Ne mazāk kā divdesmit acu pāru pavadīja mani līdz mašīnai, taču es cerēju, ka kruķis pratīs izdomāt kaut kādu izskaidrojumu. Es vēl nepaspēju apsēsties pie stūres, kad viņš jau bija sasaucis palīgus un sāka gāzt mašīnu atpakaļ uz riteņiem, bet pārējie nesa „plēsto purnu“ uz šosejas pusi.

Nelsons, boss. Pilnīgi jauna persona. Kāds viņam sakars ar šo notikumu? Acīmredzot tumša persona, citādi neturētu sev par palīgiem šādus tipus. Ir Nelsons, bet nav Mcllorija! Auksta lāse noritēja man pār deniņiem, es notrausu to ar roku. Sviedri.

Nolādēts! Doma, kas iešāvās manā daudzām problēmām piebāztajā galvā, bija mežonīga, taču tā izskaidroja visu. Velns, tas nav iespējams, tāda cilvēka taču vispār nav! Mīklas fragmentus vairs nevajadzēja piemeklēt vienu otram. Tie paši apvienojās ^vienotā ainā, it kā tos pievilktu apslēpts magnēts, un jauntapušais raksts bija tikpat izsmalcināts, kā persiešu paklāju ornaments. Taču sava kroplīguma dēļ šis paklājs būtu cienīgs karāties paša Hitlera viesistabā.

Nelsons — un nekāda Mcllorija. Viss pārējais bija nejaušība, ko savukārt noteikusi cita nejaušība. Es tā nosvīdu, ka krekls pielipa pie muguras.

Tagad vairs nevajadzēja meklēt Rūdolfa Jorka slepkavu. Es zināju, kas viņš ir.

*                    * *

Kaut arī bija agra vakara stunda, kazino jau pulcējās apmeklētāji. Pāris duči mašīnu ar triju štatu numuriem stāvēja cita citai blakus, bet to pasažieri vakartērpos un lietišķos uzvalkos soļoja pāri pļaviņai uz durvju pusi. Tā bija iespaidīga celtne senlaicīgā muižu stilā, to ietvēra virkne divdesmit pēdu augstu kolonnu.

No iekšpuses skanēja orķestra skaņas un skaļas balsis no bāra rietumu spārnā. Lukturu gaisma atspīdēja līča ūdenī. Caur kokiem rēgojās laivu piestātnes tumšais plankums, bet līcī — noenkuroto jahtu ugunis.

Ar cigareti lūpu kaktiņā es kādas piecas minūtes sēdēju mašīnā. Kad man jau bija izveidojies skaidrs priekšstats par šo iestādījumu, es izkāpu un pasviedu iekšā laidējam dolāru. Viņa asarojošās acis pārskrēja manam apģērbam, mēmi jautājot — kāda velna pēc es te esmu atvilcies.

—   Kur es varu atrast Nelsonu, draugs?

Viņam nepatika mans tonis, tomēr strīdā viņš neiesaistījās.

—    Kāpēc viņš jums vajadzīgs?

—    Nāk kravas mašīna ar preci, un es gribu pajautāt, kur to izkraut.

—   Alkohols?

—    Protams.

—   Vai tad viņam neved no Karmenas?

—    Mūsu prece ir īpaša. Un uz ielas es par to runāt netaisos. Kur saimnieks?

—   Ja nav zālē, tad augšā, birojā.

Es virzījos uz durvīm. Abās pusēs ieejai stāvēja^ divi puiši saņurcītos smokingos. Viņi saskatījās, pamanījuši lielgabalu man zem žaketes. Viens no viņiem pienāca klāt un noburkšķēja:

—   Kas tu tāds?

—    Man ir kravas mašīna ar preci bosam. Kad piebrauks, lai aizdzen aiz mājas. Mēs braucām ar policijas eskortu no pašas Džersijas un tik tikko atrāvāmies.

Viņi neizpratnē blenza uz mani, bet, kad es izspraucos starp viņiem, pamāja. Nolēma, ka savējais.

Pa kreisi skanēja balsu murdoņa no bāra, troksnis, kuru nav iespējams sajaukt ne ar ko citu. Tas ir vienāds gan noplukušā dzertuvē Bronksā, gan lepnā miljonāru klubā kādā kūrortā. Es iegāju un, aizņēmis vietiņu pašā letes galā, pasūtīju alu. Šitie maukas bērni ielēja glāzīti piecu unču lielumā, bet noplēsa 65 centus! Saņemdams atlikumu, es apjautājos par bosu.

—   Pirms dažām minūtēm uzkāpa augšā.

Es vienā rāvienā iztukšoju šīs samazgas un, spraukdamies cauri publikai, izgāju no bāra. Tur, kur kādreiz bija bijusi parādes viesistaba, tagad orķestra pavadījumā, kas mocīja savu repertuāru uz paaugstinājuma zāles galā, lēkāja dejotāju galvas. Oficianti baltās žaketēs ņudzēja kā skudras, nēsādami paplātes ar visu iespējamo izmēru pokāliem, piepildītiem līdz malām. Papildus bārs atradās gaiteņa galā. Dzērienus tirgoja trīs bārmeņi reizē — īsta zelta bedre!

Iekļāvies kopējā straumē, es uzkāpu pa kāpnēm, kuras sedza pūkains paklājs. Vairākums no klātesošajiem bija veselīgi vīri, kas zelēja cigārus par trim dolāriem gabalā un spēja nedomājot izvilkt tūkstošus skaidrā naudā no krūšu kabatiņas. Retāk zibēja dāmiņas, kas bija apkrāvušās ar dārglietām veselas bagātības vērtībā. Skaidri varēja sadzirdēt ruletes čīkstēšanu un spēļu kauliņu klaudzienus. Vareni iekārtojušies. Lūk, ko nozīmēja azartspēles varas iestāžu paspārnē. Pat daloties ar simtiem aizbildņu, boss varēja grābt miljonus.

Izgāju cauri atpūtas istabai un devos pa vāji apgaismoto gaiteni, līdz. sasniedzu otras kāpnes. Tās bija daudz vājāk apgaismotas nekā parādes kāpnes, taču ar tikpat greznu paklāju. Augšā kāds noklepojās, tecēja ūdens.

Es aplaidu acis apkārt, aizmetos aiz stūra un spēru kāju uz pirmā pakāpiena. Pistole jau atradās man rokā. Pakāpienu pēc pakāpiena es bez trokšņa kāpu augšā. Gaisma no augšējām durvīm kā dzeltens taisnstūris krita uz pretējās sienas paneļu apšuvuma. Trīs pakāpienus pirms kāpņu laukumiņa dēlis zem kājas padevās uz leju. Es to biju paredzējis.

Ar pleca sitienu es atsitu vaļā durvis un iebakstīju lielgabala stobru tieši sejā pērtiķim smokingā, kurš patlaban grasījās aizbīdīt bultu.

—   Par vēlu atjēdzies, — es viņam teicu.

Viņš mēģināja paņemt mani uz izbrīnu:

—   Ko tev te vajag?

—   Gulies uz grīdas. Lūk tur, tālāk no durvīm.

Viņš noprata, kas ar viņu notiks, ja viņš neklausīs. Viņa seja pieņēma tādu pašu krāsu kā apkakle, un viņš izstiepās, kā bija vēlēts. Pirms ierakties ar purnu paklāja dūnās, viņš uzmeta man skatienu, kas runāja pats par sevi: „Drīz tu to nožēlosi.“

Velns ar viņu, neesmu jau vakarējais! Samiedzis pistoli rokā, es nostājos aiz durvīm.

Ilgi nebija jāgaida. Rokturis noliecās, un aiz durvīm parādījās pistole, kas meklēja sev mērķi ar sadistisku smīnu deģenerāta sejā.

Es apstulbināju viņu ar pistoles rokturi pa galvu. Viņš pagriezās pret mani ar galēja pārsteiguma izteiksmi un nogāzās uz grīdas kā sūdu maiss. Ada uz viņa plikā paura strauji pielija ar tumšzilu krāsu. Mans belziens uz ilgu laiku izslēdza viņu no spēles.

—    Būtu nu savedis kārtībā signalizāciju zem pakāpiena. — Es vērsos pie skaistuļa, kas gulēja uz grīdas. — Citādi ieliecas kā slazda vāks.

Viņš pacēla uz mani šaudīgas acis. Viņa rokas gulēja uz grīdas ar plaukstām uz leju, no saraustītās elpas viņa ķermenis cilājās augšup un lejup. Zods zem rūpīgi koptajām Ūsiņām bija atkāries un viegli drebēja.

Es paskatījos uz viņu uzmanīgāk. Mati, kas agrāk krita pār pieri, tagad bija atkāpušies pakauša virzienā, kā ūdens bēguma laikā. Tie bija sākuši arī sirmot, kaut arī ne pārāk uzkrītoši. Virs lūpas rēgojās rēta, arī degunu kāds bija saplacinājis uz sāniem, taču agrākos sejas vaibstus vēl arvien varēja pazīt. Viņš izrādījās tieši tāds, kādu es biju gaidījis.

—    Sveiks, Mellorij, — es teicu. — Vai varbūt tagad tevi jāsauc par Nelsonu?

Viņa balss skanēja gandrīz nedzirdami:

—   Kas tu esi?

—   Neizliecies. Esmu Maiks Hammers. Tev vajadzētu mani pazīt. Pavisam nesen es nokniebu vienu no taviem puišiem un izķēmoju otru. Ja tu varētu viņu redzēt šobrīd! Viņš atkal trāpījās manā ceļā. Celies!

—   Ko… tu…. gribi darīt?

Es paskatījos uz savu pistoli. Ar atbrīvotu drošinātāju tā izskatījās biedējoši. Es notēmēju viņam vēderā.

—   Varbūt izšaušu. Lūk, tur.

—   Ja tev vajag naudu, Hammer, es varu to iedot. Lūdzu, aizvāc to mantiņu.

Ciets kā krams bijs šis Mellorijs. Viņš mīdījās, izstiepis rokas uz priekšu. Uzgrūdies galdam, viņš apstājās.

—    Man nevajag tavu naudu, Mellorij. Man vajag tevi. — Es vēlreiz ļāvu viņam ielūkoties savas pistoles stobrā. — Es gribu no tevis kaut ko izdzirdēt.

—   Es…

—    Kur atrodas Greindžas jaunkundze? Vai, pareizāk sakot, Rita Kempbela?

Viņš ievilka gaisu krūtīs. Nepaguvu nc pakustēties, kad Mellorijs paķēra no galda tintnīcu un laida to kopā ar smago paliktni man sejā.

Viņa pirksti ieķērās man rīklē, un mēs nokritām uz grīdas. Es iespēru viņam ar ceļgalu, bet netrāpīju un atvēzējos ar pistoli. Sitiens trāpīja pa kaklu un deva man iespēju savākties. Es redzēju, kur man jāsit nākamreiz, un notēmējis no visa spēka gāzu viņam pa zobiem. Pirkstu kauliņi ietriecās viņa mutē, un zobi izlūza ar lādu krakšķi, it kā iekšpusē būtu tukšs.

Šitas smerdelis izspļāva man tos sejā un stiepa nagus pēc manām acīm. Es atmetu pistoli un sāku ņirgt. Viņam pietika pulvera tikai uz īsu trakuma brīdi. Es noķēru viņa rokas un atgrūdu no sevis.

Tad piespiedu viņa muguru pie grīdas, uzsēdos uz vēdera, uzliku ceļus uz viņa rokām tā, lai viņš tās nespētu kustināt. Viņš nespēja kliegt, aizrijies ar savām asinīm, tomēr vēl arvien mēģināja man uzspļaut.

Es situ viņam pa purnu. No labās puses, no kreisās, no labās, no kreisās…

No katra pliķa viņa galva lidoja uz sāniem. Es viņu situ tik ilgi, kamēr sāka sāpēt plaukstas. Mans gredzens vairākas reizes pārplēsa viņa vaigu. Kad viņš jau gandrīz zaudēja samaņu, es pajautāju:

—   Kur ir Greindža, Mellorij?

—   Šķūnī.

Viņš atbildēja, taču es vienalga iegāzu viņam vēl reizīti.

—   Bet kur ir Kuka, meitene no bibliotēkas?

Viņš klusēja. Es paņēmu pistoli un saspiedu dūrē.

—   Paskaties uz mani, Mellorij.

Viņa acis iepletās.

—    Atbildi man, citādi es tevi apstrādāšu ar šo te. Diezin vai tu pēc tam paliksi dzīvs. Kur ir Kuka?

—   Vairāk neviena… Tikai Greindža.

—   Melo, Mellorij.

—   Nē.

Atlika noticēt, ka viņš teica patiesību. Visdrīzāk viņam nebija jēgas melot. Taču tas neizskaidroja situāciju ar Kuku.

—   Pie kā viņa ir?

Uz viņa lūpām parādījās asins pūslīši.

—   Es viņu vispār nepazīstu.

—   Viņa būtu devusi Greindžai alibi par to nakti, kad nosita Jorku. Viņas pavadīja šo nakti kopā. Viņa varēja Greindžu izpestīt.

Viņa acis iepletās pavisam platas.

—   Mauka, — viņš ar pūlēm izgrūda. — Viņa nav pelnījusi nekādu alibi. Nozaga manu zēnu.

—   Bet tu viņu nozagi četrpadsmit gadus vēlāk.

—   Viņš ir mans. Jorkam nebija uz viņu nekādu tiesību.

—   Patiesībā viņš tev nemaz nebija vajadzīgs, vai ne? Uz zēnu tev uzspļaut. Tu gribēji norēķināties ar Jorku.

Viņš klusēja.

—   Atbildi! — es pavēlēju.

—   Jā.

—   Kas nogalināja Jorku?

Atbildi es jau zināju, bet man bija jābūt pilnīgi pārliecinātam. Šajā jautājumā es nedrīkstēju kļūdīties.

—   Ne es… nē.

Es pacēlu pistoli un nomērķēju viņam pierē. Mellorijs skatījās savai nāvei acīs.

—   Mellorij, — es bargi teicu, — ja tu samelosi, es ietriekšu tev lodi vēderā, un tai līdzās — otru. Tu mirsi ilgi un rūgti nožēlosi, ka esi man samelojis. Ja pateiksi, ka tu to esi izdarījis, es tevi nošaušu uzreiz, lai gan tu neesi pelnījis vieglu nāvi. Tikai nemelo man, jo es zinu, kurš ir slepkava.

Viņa šausmu pilnās acis satikās ar manām.

—   Es jau teicu… es ne. — Mana pistole vēl arvien raudzījās viņam pierē. — Es pat nezināju, ka viņš ir nogalināts. Man bija vajadzīga tikai Greindža. — Pat pārsistā mute netraucēja viņam runāt ātri. — Man atsūtīja vēstuli ar avīzes izgriezumu. Tur bija pierakstīts klāt, ka Rita Kcmpbcla tagad saucas-iGreindža un, ja es pievākšu zēnu, tad varēšu panākt no Jorka apstiprinājumu, ka Rastons ir mans dēls. Vēstulē bija rakstīts, ka vārtu sargs tiks iemidzināts, bet mājas ārdurvis atstās vaļā. Atlika vienīgi pievākt puiku. Es jau tāpat neko nebiju aizmirsis, bet vēstule mani no jauna uzbudināja. Taču vēl vairāk man gribējās atmaksāt Greindžai, tāpēc es arī ķēros viņai klāt pēc tam, kad tie stulbeņi bija palaiduši zēnu vaļā. Es zināju, pie kā viņa brauc, pagaidīju, kad viņa iznāca, un nogrābu viņu. Jorka slepkavības laikā es viņu gaidīju uz ielas. Tā bija, viņa pat nezināja, kas es esmu, kamēr es to nebiju pateicis. Kopš tā laika, kad Jorks man nozaga dēlu, es dzīvoju ar Nelsona vārdu. Mašīnā viņa sāka pretoties un iebelza man pa galvu. Kamēr es atjēdzos, viņa izleca ārā, ielīda savā mašīnā un laidās prom. Es viņu panācu pie upes, notriecu viņas mašīnu no ceļa, un viņa iekrita ūdenī. Es nodomāju, ka nu gan viņai ir gals klāt.

Kāpnēs atskanēja soļi, un viņš apklusa, bet es apgriezos un bliezu cauri durvīm. Tur kāds nolamājās un sāka saukt palīgā. Es pagrūdu Melloriju ar pistoli.

—    Lien pa logu. Ātri!

Viņu nevajadzēja mudināt vēlreiz. Pistole, kas bija pielikta pie muguras, pārliecināja labāk par visiem citiem argumentiem. Lai nolādēta tā signalizācija! Vai nu tā kaut kur bija iedarbojusies, vai arī puiši lejā būs sajutuši kaut ko aizdomīgu. Plikpauris uz grīdas iestenējās.

—    Pacel logu!

Mellorijs pagrieza rokturi un pagrūda rāmi uz augšu. Aiz loga tumsā spīdēja ugunsdzēsēju kāpnes. Es domās pateicos gudrajiem celtniekiem, kuri tādas uzstādīja visās mājās, kas bija augstākas par vienu stāvu. Mēs kāpām lejā, pat nemēģinot izvairīties no metāla pakāpienu šķindēšanas zem kājām. Ja mums kaklā karātos govju zvaniņi, mēs vienalga nespētu sacelt lielāku troksni. Mellorijs spļāva asinis, cenzdamies vienlaikus skatīties gan uz mani, gan sev zem kājām. Augšā lauza durvis. Pirms viņi pieskrēja pie loga, mēs jau atradāmies uz zemes.

—    Laivu šķūnis… Kusties, Mellorij, viņiem taču uzspļaut, kam viņi trāpa.

Mellorijs smagi kampa gaisu, taču acumirklī saprata manus vārdus. Noskanēja šāviens, to pieklusināja orķestra spēle, un zem manām kājām palecās grants gabaliņi. Mēs Skrējām gar piestātni, pagriezāmies, lavīdamies starp mašīnām, līdz beidzot nokļuvām pie laivu šķūņa. Pie durvīm karājās milzīga atslēga.

—    Ver vaļā!

—   Es… man nav atslēgas.

—   Skaties, tā arī lodi var viegli noķert, — es atgādināju.

Viņš izvilka atslēgu un ielika to slēdzenē. Viņam tā drebēja

rokas, ka viņš nespēja izņemt slēdzeni no cilpām. Es viņu atgrūdu un pats norāvu slēdzeni no durvīm. Durvis atslīdēja vaļā, es liku viņam ieiet un tās aizvērt. Atspiedis pistoli viņam pret muguru, es uzrāvu sērkociņu pret pazoli.

Greindža un Kuka sasietas un ar pārsējiem uz acīm — gulēja šķūņa kaktā uz smilšu kaudzes. Abas bija bez samaņas. Mellorijs ar dfebošu pirkstu norādīja uz Kuku.

—   Viņa ir šeit?

—    Vai tad tu nezināji?

Viņa seja piesarka, un asinis izšļācās no mutes. Varbūt Mellorijs arī būtu izpļāpājies, bet sērkociņš apdedzināja man pirkstus. Es to izmetu no rokas un nolamājos. Tajā pašā mirklī viņš laidās mukt. Es aizsoļoju līdz durvīm ar uz priekšu izstieptām rokām, taču sataustīju tikai tukšumu. Šķūņa otrā galā viena no sievietēm ievaidējās. Sānos kaut kas iečīkstējās, un uz mirkli es ieraudzīju zvaigžņotas debesis durvju spraugā. Jau pirmā lode trāpīja viņam galvā, un viņš ar bļāvienu nogāzās uz grīdas. Sērkociņa vājajā apgaismojumā es pat nepamanīju durvis sānu sienā. Pieskrēju pie Mellorija, ievilku viņu aiz kājas šķūnī, sagatavojies jebkuru sarežģījumu gadījumā šaut viņam vēderā. Taču man neļāva to izdarīt.

Noskanēja šāviens, un pistole izkrita man no rokas. Acīs iesitās luktura gaismas stars, un Dilvīka balss no tumsas nokliedza:-:

—    Nekusties, Hammer! Viena kustība, un es tevi izcaurumošu kā sietu.

Lukturītis pārvietojās uz sāniem, neizlaizdams mani no sava redzesloka. Noklikšķēja slēdzis, zem jumta iedegās vāja lampiņa. Dilvīks stāvēja līdzās slēdzim ar tik pretīgu izteiksmi purnā, kādu es nekad nebiju cerējis ieraudzīt. Viņš bija atnācis mani piebeigt.

Negaidot Mellorijs paslējās uz elkoņa un pacēla balsi:

—  Tu, draņķīgā žurka, tu izspiedi no manis naudu, maukas

dēls.

Dilvīks paspīdināja savus izretinātos krokodila zobus.

—   Paskat, Hammer! Redz, kā šis lecas.

Es neatsaucos. Dilvīks uzmeta manai pistolei kabatlakatiņu un pacēla to, nenolaizdams no mums abiem ciešu skatienu. Viņš ar uzsvērtu ncsteidzību pagrieza galvu pret mani un izšāva Mellorijam krūtīs no mana 45. kalibra. Mellorijs atlidoja atpakaļ, pārvēlās uz sāniem un apklusa. Dilvīks aizsvieda kūpošo pistoli šķūņa kaktā.

—   Parotaļājāmies un pietiks, — viņš paziņoja. — Bija labi, bet būs vēl labāk.

Es gaidīju.

—     Lielisks darbiņš bija nelaiķim. Viņš maksāja man atpirkšanās naudu, bet tagad es pats esmu nolēmis kļūt par bosu. Šo lietu izbeigsim tā — es ienācu šeit un ieraudzīju, kā tu viņu nošāvi, tad es nošāvu tevi. Jā, pat ļoti smalki sanāks. Un neviens neko nenojautīs. Kas gan ir vēl vienkāršāk — piešūt tev divas slepkavības.

—    Pareizi, — es piekritu. — Bet kā ar Greindžu un viņas draudzenīti?

Dilvīks iesmējās.

—    Viņu taču uzskata par Jorka slepkavu, vai ne tā? Vai tas neiznāks lieliski, kad viņas atradīs mirušas pēc mīlas nakts? Avīzēm tas ļoti patiks. Jā, tas būs materiāliņš pirmajām lappusēm, ja nu vienīgi tavs nekrologs to izkonkurēs! Greindža sildās pie savas mīlulītes, lai nevajadzētu cepināties uz elektriskā krēsla par slepkavību. Tas būs cienīgs noslēgums visam šim stāstam. Man jau tāpat ir līdz kaklam. Man apriebies vienmēr tikai piesegt bosu. Un arī tu man kārtīgi ieriebi, Hammer! *

—    Vai tiešām? Bet es īstenībā tā nopietni vēl nemaz nesāku.

—    Nemuldi. Es taču redzu, ka tu jau esi pielicis pilnas bikses — nav ko elpot. Būtu man galva uz pleciem, es pats būtu ar tevi izrēķinājies, kad tu vilkies man pakaļ pa to lauku ceļu. Nevajadzēja to uzticēt tiem mūlāpiem.

—   Tev nebūtu veicies labāk, — es teicu.

—   Jā? Tūlīt mēs to pārbaudīsim.

Viņš pacēla pistoli un sāka tēmēt. Viņš zaudēja lieku mirkli, kad uzvilka gaili ar pirkstu, un es, izrāvis no jostas revolveri, kuru biju atņēmis „plēstajam purnam“, ietriecu viņam lodi ribās.

Uz brīdi viņa cūkas purns sastinga, pistole noslīdēja uz leju. Taču zvēriskais naids pret mani piešķīra viņam jaunus spēkus, viņš paspēra soli uz priekšu, celdams pistoli uz augšu.

Atkal noskanēja 38. kalibrs. Dilvīka deniņos vīdēja caurums, un viņš nogāzās uz muguras. Ārpusē noblīkšķēja šāvieni, no mājas puses kāds kliedza nesakarīgas komandas. Kāda mašīna, acīmredzot mēģinādama aizbraukt, ietriecās otrā. Atkal šāvieni un sasista stikla šķindoņa. Vīrieša balss iekaucās no mežonīgām sāpēm. Kārtām sāka rībēt automāts. Aiz durvīm, kurām Mcllorija līķis neļāva aizvērties, starmetis pārvērta nakti par dienu. Atskanēja vairāku cilvēku soļi, kas skrēja apkārt šķūnim. Es iesaucos:

—   Preis, te ir Hammers! Esmu šeit!

Vairākas rokas atstūma vārtus. Policists strauji ienāca iekšā, mērķēdams uz mani. Es uzreiz aizsviedu revolveri sānis. Parādījās Preiss.

—    Velns parāvis! Jūs vēl arvien dzīvs!

—   Vai tad neizskatās? — iesmējies es uzsitu viņam uz pleca. — Es asī priecājos jūs redzēt. Ilgi gan jūs uz šejieni braucāt.

Preiss pastiepa kāju un paspēra līķi ar zābaka purngalu.

—   Tas taču ir…

—    Dilvīks, es pabeidzu viņa vietā. — Bet tas tur, tas ir Mellorijs.

—    Jūs, liekas, taisījāties ziņot man par visiem notikumiem.

—   Viss notika gandrīz vienā mirklī. Turklāt es nedrīkstēju parādīties tur, kur mani pazīst.

—   Lai tā būtu. Es ceru, Maik, ka jūs varēsiet uzrādīt pārliecinošus pierādījumus. Citādi jums klāsies plāni. Mēs te aizturam cilvēkus, kuri var likt štata likumdevējiem dancot pēc

savas stabules. Un, ja tam nebūs bijis nopietns iemesls, mums abiem nāksies atbildēt. Jums — par slepkavību, man — par visu pārējo.

—    Blēņas! Kāpēc notiek šaušana?

—   Es saņēmu jūsu ne pārāk saprotamo ziņojumu un traucos šurp ar saviem puišiem trijās mašīnās. Kad piebraucām, no mājas izbira vesela varza ar pistolēm rokās. Viņi mēģināja šaut, un tad mēs viņus pārmācījām. Puiši jau sen bija gaidījuši kautiņu, nu tad beidzot sagaidīja.

—    Šie tipi dzinās man pakaļ. Viņi droši vien nosprieda, ka es mēģināšu aizlaisties un skrēja apkārt mājai. Vienīgi Dilvīks zināja, kur mūs meklēt. Un kā gan lai viņš nezinātu? Greindža un skaistule Kuka ar brīnišķīgajām kājiņām glabājas šeit kā noliktavā.

—    Interesants pavērsiens. Un tālāk.

—    Dilvīks piesedza Melloriju. Kad jūs pārlūkosiet šī iestādījuma rēķinu grāmatas, jūs tur atradīsiet virkni dažādu skaitļu. Un daži no tiem parādīs summas, kādas Dilvīks saņēma par „aizbildniecību“.

Taču šim neģēlim radās kāda ideja — viņam gribējās pašam sagrābt visu boditi savās rokās. Viņš nošāva Melloriju no manas pistoles un jau grasījās nosūtīt uz paradīzi mani pašu, taču es viņu nokniebu no pistoles, ko biju rekvizējis uz šosejas noķertajam bandītam. Jā, Dilvīkam galva strādāja. Kad Greindžas jaunkundzi nekur nevarēja atrast, viņš izdarīja to pašu, ko es — ielīda upē un noskaidroja, kurā vietā ūdens virpulis izmet peldētājus krastā. Viņi ar Melloriju bija iecerējuši nogrābt pa krietnam gabalam no Jorka mantojuma. Tikai Greindža zināja, kā pierādīt, ka Rastons vispār nav Rūdolfa Jorka dēls, un viņi gatavojās vai nu izspiest šos pierādījumus no Greindžas, vai ari izdot viņu policijai kā aizdomās par slepkavību turamu personu.

Preiss vēlreiz paskatījās uz līķi un piedāvāja man cigareti.

—    Iznāk, ka Greindža patiesi ir nokniebusi savu šefu?

Es ar baudu aizsmēķēju un izpūtu dūmus caur nāsīm.

—   Greindža nevienu nav nogalinājusi.

Seržants ar šaubām paskatījās uz mani.

—   Tās visas ir sekas, Preis, — es domīgi noteicu. — Tā notiek, kad pielaiž uguni deglim.

—   Par ko jūs runājat, velns parāvis?

Es domāju par nolaupīšanu, par zinātnieku ar cirvīti galvā, par pakaļdzīšanos viņa asistentei. Es domāju par Gentu jaunāko, kas pārmeklēja Jorka kabinetu, atrada neķītros fotouzņēmumus, bet pēc tam tika piekauts un aplaupīts.

Es domāju par lodi, kas trāpīja Roksijai, un par nakti pie Elisas, kuru būtu varējis atcerēties ar brīnišķīgu satraukumu sirdī, ja tā nebūtu bijusi organizēta, lai pārmeklētu manas drēbes, bet pēc tam — iebelztu ar rungu pa galvu. Vēl es domāju par slēptuvi kamīnā, par avīzes izgriezumu, par kruķi, kas gribēja mani nobeigt, un par dažiem vārdiem, kurus pateica Mellorijs. Es domāju par slepkavu, kas bija to paredzējis jau tad, kad plānoja pirmo slepkavību. Es domāju par viņa seju.

Grūta lieta. Es tā nospriedu jau simto reizi. Taču cik lieliski saputrota lieta! Garlaikoties nebija nācies ne mirkli. Katrs sīkums noveda pie jauna sīkuma. Un tā līdz tam brīdim, kad man gandrīz nolaidās rokas, bet pirmā slepkavība bija sapinusies mežonīgas un neiedomājamas konkrētības juceklī. Beidzot uzradās policija, bārstot lodes uz visām pusēm… Vai lādas beigas arī bija iepriekš paredzētas? To es^nezināju. Es zināju ko citu — lietas gaitā man vajadzēja iet bojā. Šobrīd slepkava droši vien vārās aiz niknuma, jo es biju palicis dzīvs. Kāpēc visi tā cer, ka pēc slepkavības tiks cauri sveikā? Daži izdomā pavisam vienkāršus plānus, citi — nesamērīgi sarežģītus. Šis slepkava bija ļāvis notikumiem ritēt pašiem, un rezultāts izrādījās labāks, nekā varēja gaidīt.

—   Neslēpiet, Maik. Kas to izdarīja?

Es nometu cigaretes galu uz grīdas un izberzu to ar kāju.

—   Pateikšu rīt, Preis.

—   Jūs pateiksiet tūlīt, Maik.

—   Nevajag uzskrūvēties. Es augstu vērtēju visu, ko jūs manā labā esat darījis, taču nevienu neļaušu saplosīt, pirms man nebūs simtprocentīga pārliecība.

—   Jūs esat nogalējis pietiekami daudz cilvēku, lai jums šāda pārliecība būtu, Hammer.

—    Man vajag noskaidrot vienu sīkumu.

—    Kādu?

—    Kas var skanēt tāpat kā klepus?

Prciss nolēma, ka esmu sajucis.

—     Runājiet tūlīt pat, vai arī es jūs aizturēšu, un tad gan jūs pateiksiet. Man taču arī jautās, un stingri jautās, ja es nevarēšu…

Es izjutu šausmīgu nogurumu. Man iegribējās saritināties kamolā blakus Dilvīkam un aizmigt.

—    Nespiediet mani, Preis. Es pateikšu rīt. Bet jums, kad jūs atnesīsiet šo dāvanu, izteiks… pateicību. — Stūrī policists sēja vaļā virves, ar kurām bija sasaistītas abas sievietes. — Pagaidām nopratiniet viņas. Priekšniecībai sākumā ar to pilnīgi pietiks, bet es drīz sazināšos ar jums, un mēs pieliksim šai lietai punktu.

Seržants ilgi klusēja, pēc tam noplātīja rokas.

—    Jums virsroka, Maik. Esmu ilgi gaidījis, pagaidīšu arī līdz rītam.

Divatā mēs izvilkām Greindžu laukā. Otrs kruķis stiepa uz pleca Kuka jaunkundzi. Mairas Greindžas acu zīlītes bija ieplestas līdz pēdējai iespējai. Viņa bija līdz lūpai piestūķēta ar narkotikām, un es spriedu, ka viņu ir arī izvarojuši.

Mēs aiznesām viņu līdz policijas mašīnai, bet pēc tam kādu laiku vērojām, kā visu šo bandu no kazino savieno garā virtenē ar roku dzelžiem, atšķirot viņus no apmeklētāju pūļa. Es pasmīnēju, atklājis, ka šajā grupā ietilpst vismaz pusducis Saidonas kruķu.

Viņi bija samierinājušies un, spriežot pēc tā, ka apmainījās ar nemierīgiem skatieniem, viņu vidū ritēja klusa sacensība par to, kurš būs spēcīgāks orators tiesā. Acīmredzot pēc kādas nedēļas Saidonā būs jauns policijas sastāvs. Kaut gan vietējā publika nav izlepusi un viegli sapinas nekaunīgu blēžu tīklos, taču tikai līdz zināmai robežai. Sašutušie iedzīvotāji kļūs līdzīgi trakiem vilkiem. Viņi neliksies mierā, kamēr visa kompānija būs aiz restēm. Var gadīties, ka man pat piešķirs medaļu. Jā, arī tas ir iespējams.

Kad man rīkles galu sāka kutināt nelabums, skatoties uz šiem nelietīgajiem purniem, es pateicu Preisam, ka braucu prom. Viņš noskuma, viņam tik daudz ko gribējās pateikt, bet viņš redzēja, kas ar mani notiek, nožēlas pilns pamāja ar galvu un atļāva man paņemt viņa daudzcietušo automašīnu.

Visu atpakaļceļu es spiedu gāzes pedāli. Rīt būs nemierīga diena. Man nāksies gatavot iesniegumu par šo lietu zvērināto liesai un pēc tam vēl krietni pasvīst, pierādot katru sīkumu.

Nedrīkst mierīgi nogalināt cilvēku un svilpodams aiziet. Taču cik ļoti man, velns parāvis, apriebies smērēt papīru par kura katra nelieša nonāvēšanu. Labprātāk es strādāju ar dūrēm un šauju, bet katru reizi taisnoties zvērināto priekšā — tas nav manā gaumē.

Taču visam jānotiek pēc likuma. Tāpēc rītdiena man būs nemierīga. Bet priekšā stāvošā nakts solījās būt vēl sliktāka. Man taču vajadzēs runāt ar Rūdolfa Jorka slepkavu.

12

Bija ceturksnis uz divpadsmitiem, kad es piebraucu pie Jorka savrupmājas. Henrijs iznāca no sargbūdas, paskatījās uz mani un apstulba, gluži kā spoku ieraudzījis.

—     Lai Dievs žēlīgs, Hammcra kungs! Jūs meklē policija! Jūs esat… nogalinājis cilvēku!

—     Nu, nositu. Tikai nevis cilvēku, bet policistu. Atveriet vārtus.

—    Nē. Es nedrīkstu jūs ielaist, citādi man būs nepatikšanas.

—   Tās jums būs tūliņ pat, Henrij, ja nevērsiet vaļā.

Viņa stāvs pauda pilnīgu bezpalīdzību. Viņa lūpu izteiksmē

varēja lasīt riebumu, kāds rodas, skatoties uz cilvēku, kurš atņēmis dzīvību savam tuvākajam. Es izbraucu caur vārtiem un apstājos.

—   Henrij, panāciet, lūdzu, šurp.

Viņš pienāca, šļūkādams vairāk nekā parasti.

—   Jā, ser.

—    Mani vairs nemeklē. No manis noņemtas visas apsūdzības.

—   Jūs vairs nemedī, un jūs neesat…

—    Es viņu nošāvu, taču mana rīcība ir attaisnota. Mani vairs ne par ko neapsūdz.

Es nogaidoši lūkojos uz viņu.

Viņš pasmaidīja un atviegloti nopūtās. Tagad viņš vismaz vairs nebūs bēguļojoša noziedznieka līdzdalībnieks. Es aizbraucu pa aleju, plūstoši pagriezdamies ceļa līkumos, kamēr lukturi apgaismoja mājas fasādi.

Šoreiz es neatstāju mašīnu durvju priekšā, bet iebraucu pa atvērtajiem garāžas vārtiem. Garāža bija paredzēta sešām mašīnām, šobrīd aizņemtas bija tikai divas vietas. Kādreiz, sen sen, kāds bija sācis izmantot to par noliktavu, rezultātā pusi telpas aizņēma visādas drazas, kas uzkrājušās daudzu gadu laikā. īpašā piestiprinājumā pie griestiem karājās divi velosipēdi, bet zem tiem — visjaunākais modelis ar korpusā ibbūvētu vicncilindra motoriņu. No sijā iestiprinātā āķa nokarājās slidas un skrituļi, taču, pēc visa spriežot, tos reti izmantoja.

Es aizvēru garāžu un pacēlu galvu. Jā, bija sācies lietus. Bet sāli lietuslāsēm pievienoja prieka asaras. Vai skumju? Vai arī tomēr es biju palicis muļķos?

Hārvijs nesatraucamā mierā paņēma manu cepuri un pavadīja līdz viesistabai. Viņš ne ar pušplēstu vārdu nepieminēja visu notikušo, ne pilīte ziņkārības neatspoguļojās viņa sejā.

Viņš bija jau paspējis paziņot par manu ierašanos. Roksija kāpa lejā pa kāpnēm ar Rastonu zem rokas.

No vestibila, plati smaidīdams un stiepdams man pretī roku, iznāca Villijs Parkss.

—   Maik, tevi taču uzskata par sabiedrības ienaidnieku numur viens! o'

—   Maik!

—    Sveiks, Lanselot! Sveika, Roksij! Ļauj, es tev palīdzēšu.

—    Es taču neesmu krople, — viņa iesmējās. — Nav viegli kāpt pa kāpnēm, bet kājās taču es turos.

—   Kas noticis? — apburoši uzsmaidīja Rastons. — Vakarā kāds piezvanīja, un visi policisti aizgāja. Mēs nolēmām, ka tevi noķēruši vai noticis kaut kas tamlīdzīgs.

—    Tu neesi tālu no patiesības, manu zēn! Tagad viss ir galā. Viņiem vairs nav pret mani nekādu pretenziju, drīz varēšu braukt mājās.

Villijs Parkss, smēķēdams cigareti, sastinga uz vietas. Viņa rokas iedrebējās, grūti viņam nācās nomest zemē sērkociņu. Rastons jautāja:

—    Iznāk, ka policijai tu vairs neesi vajadzīgs, Maik? Vai es pareizi tevi sapratu? — Es pamāju ar galvu. Ar īsu, priecīgu saucicjiu viņš metās pie manis un apķērās ap kaklu. — Vareni, Maikl’

Es paplaukšķināju viņam pa roku un šķībi pasmaidīju.

—   Jā, nu es atkal esmu gandrīz var godīgs cilvēks.

—    Maik. — Roksijas balss noskanēja kā naža vilciens pret stiklu. Viņa spieda kopā halātu uz krūtīm un centās atmest atpakaļ matu šķipsnu. — Kurš to izdarīja?

Villijs un Roksija gaidīja atbildi. Es dzirdēju, kā aiz durvīm apstājās Hārvijs. Rastons norūpējies skatījās te uz viņiem, te uz mani. Gaiss istabā sabiezēja.

—   Visu uzzināsi rit.

Villijs Parkss tomēr nometa savu cigareti.

—   Bet kāpēc ne tūlīt? — Roksija noelsās.

Es izvilku cigarešu paciņu, izsitu vienu no tām ārā un sakodu zobos. Villijs pacēla savu no grīdas un iedeva man no tās aizsmēķēt. Es vilku garumā. Roksija bija bāla un kodīja lūpu.

—   Ej uz istabu, Roksij. Tu slikti izskaties.

—    Jā. Es laikam iešu. Atvaino. Es patiešām ne visai labi jūtos. Šis kāpnes…

Rastons palīdzēja viņai uzkāpt. Es pastāvēju līdzās Villijam. Pēc mirkļa puisēns atgriezās.

—   Kā tu domā, Maik, vai ar viņu viss būs kārtībā?

—   Domāju, ka jā.

Villijs nodzēsa cigareti pelnu traukā.

—   Es eju gulēt, Maik. Ši diena nebija no vieglajām.

Es piekrītoši pamāju.

—   Vai tu arī iesi gulēt, Raston?

—   Kas viņiem visiem uznāca, Maik?

—   Nervozē.

—   Jā, iespējams. — Viņa seja noskaidrojās. — Es viņiem kaut ko uzspēlēšu. Es neesmu spēlējis kopš tā laika… kopš tās nakts. Taču man gribas spēlēt. Kā tu domā, vai drīkst?

—   Ķeries tik klāt, manu zēn!

Viņš pasmaidīja un aizskrēja.

Es dzirdēju, kā viņš piebīdīja krēslu, pacēla klavieru vāku, un nākamajā mirklī klasiskā skaņdarba melodija piepildīja visu māju. Rastona pirksti atveidoja intonācijas, pakļaujoties viņa iegribām un fantāzijai.

Klausoties tādu mūziku, viegli nodoties pārdomām. Es aizsmēķēju jaunu cigareti no iepriekšējās, jautādams pats sev, kā gan šī mūzika varētu iespaidot Jorka slepkavu? Vai tā liek viņam izjust nožēlu? Vai arī notis veido viņā sēru noskaņu? Pelnos izkūpēja arī trešā cigarete, kamēr es tā sēdēju domādams. Melodija mainījās, tagad tajā skanēja plaša un brīva dziesma. Es nodzēsu smēķa galu un piecēlos. Bija laiks apciemot slepkavu.

Es ienācu viesistabā un aizslēdzu aiz sevis durvis.

Slepkava sekoja man ar smaidu uz lūpām, un šī smaida nozīmi es nespēju saprast. Viņa smaids izteica nevis sakāvi, bet triumfu. Slepkava nevar tā smaidīt, vienkārši nedrīkst. Galu galā, lai neiedrošinās! Zvanu skaņas manā galvā kļuva skaļākas līdz ar mūziku. Es viņam teicu:

—   Pārtrauc spēlēt, Raston.

Mūzika neapklusa. Gluži otrādi, pieauga tās spēks un iedvesma. Rastons Jorks radīja izaicinošu nāves uvertīru. Ar to saskanēja manu soļu troksnis, kad es pienācu pie krēsla un apsēdos. Tikai pēc tam, kad es izvilku pistoli, melodija sāka irt. Es nenovērsu acis no viņa sejas. Beidzot skanējums pārgāja minora akordu haosā.

—   Tātad jūs esat visu uzminējis, Hammera kungs?

—   Jā.

—   Pēdējā laikā biju to gaidījis. — Viņš nepiespiesti pārmeta vienu kāju pār otru.

Manī pieauga niknums, mudinot tuvoties tai robežai, aiz kuras es nespēju sevi apvaldīt.

—  Tu esi slepkava, draugs, — es nočukstēju. — Asinskārs, pusneprātīgs mazs ncģēlītis. To ir tik grūti aptvert, ka pat es tik tikko varu noticēt, ka tas patiesi tā ir. Tu visu lieliski izplānoji, jaunskungs. Kā gan citādi — tu taču esi ģēnijs! Es biju to piemirsis. Par to visi bija aizmirsuši. Kaut gan tev ir tikai četrpadsmit, tu pārspēsi izmanībā jebkuru zinātnieku.

—   Pateicos jums, Hammera kungs.

—    Tev ir slīpēts prāts. Tava spēja analizēt un kombinēt pārspēj jebkuras iztēles robežas. Es gandrīz izmežģīju smadzenes, pūloties atrast tava tēva slepkavu, bet tu droši vien vai plīsi aiz smiekliem. Tu labi zināji, kas sāksies pēc viņa nāves: noziegumu sērija un rēķinu kārtošana. Savāc to visu kopā un sanāks tik pretīga dzira, kādu reti kad sabrūvējuši. Taču tev par to nenāktos cepināties uz elekriskā krēsla. Ak, nē! Tikai ne tev… Atmaskošanas gadījumā vissliktākais, kas tevi gaidītu, — nepilngadīgo tiesa. Tu taču tā domāji, vai ne? Velns parāvis! Jā, tu vēl esi bērns, taču tev ir vīra prāts. Tāpēc es tevi arī nonāvēt varu kā vīru.

Viņš sēdēja nekustēdamies. Ja viņš baidījās, tad to varēja nojaust tikai pēc asinsvada pulsēšanas uz pieres. Uz lūpām viņam tāpat kā iepriekš vīdēja smaids.

—    Tu esi ģēnijs, un droši vien uzskatīji mani par stulbeni, es turpināju. — Aizgāja pat tik tālu, ka es pats sāku uzskatīt sevi par stulbeni. — Ar katru vārdu manī arvien karstāk uzvirmoja naids. — Un kā gan citādāk? Vajadzēja man tikai pakustēties, kā tūlīt pat notika kaut kas tik muļķīgs, ka to nebija iespējams saistīt ar visu pārējo. Un tomēr saistība pastāvēja. Gents jaunākais, Elisa, brāļi Grehemi… Katrs centās nokost treknāku pīrāga gabalu no Jorka mantojuma. Katrs bija aizņemts ar savu problēmu un nevēlējās neko zināt par pārējo. Lieliska situācija noziedzīgai darbībai. Šķiet, ka es neuzvedos nemaz tik stulbi. Vienīgā muļķība, ko es pieļāvu, bija tā, ka es tevi nosaucu par Lanselotu. Ja man kādreiz gadīsies satikt šo bruņinieku, es lūgšu viņam piedošanu. Bet pārējā ziņā, Raston, es nerīkojos nemaz tik muļķīgi. Es noskaidroju, ka Greindža ar kaut ko bija bīstama Jorkam. Varu pār to viņai deva bērna samainīšanas fakts. Jorks gribēja, lai viņam par katru cenu būtu mantinieks. Viņa dēls nomira, un viņš paņēma sev puisēnu, kas bija dzimis no tēva noziedznieka un kam bija lemts iet sava īstā tētiņa pēdās. Bet Jorks izveidoja no viņa ģēniju… Taču pagāja laiks, un ģēnijs sāka pārdomāt, bet pēc tam — ienīst savu radītāju. Kāpēc? Tas ir zināms tikai tev. Kaut kādā veidā tu uzzināji par savas dzimšanas apstākļiem. Tu arī zināji, ka Jorkam atlikuši tikai daži dzīves gadi un ka Greindža viņu šantažējusi, lai viņš tai atstātu savu naildu. Tavs neīstais tēvs piedāvāja Elisai stāties intīmos sakaros ar viņa palīdzi lezbieti, bet pēc tam to izmantoja pret Grcindžu. Viņš panāca savu, tikai Gents jaunākais no savas māsas uzzināja, ka Jorks ir griezies arī pie viņas ar līdzīgu priekšlikumu kā pie Nikolsas. Gents gribēja turēt Grcindžu un Elisu pastāvīgas atmaskošanas draudu priekšā, lai tās ļautu viņam nogrābt lielāku mantojuma daļu. Tā gan bija putra, kas ievārījās pēc tam, kad viņš atrada un uzreiz pazaudēja šīs fotogrāfijas. Visi uzskatīja, ka Greindžas un Elisas sakara pierādījums atrodas pie manis, bet tikmēr aploksne ar pornogrāfiju mētājās pie sienas. Jā, pie sienas… Atceries, kā tu šāvi uz Roksiju? Tu uzmeti laso, kas karājas virs tavas gultas, uz āķa, kas iebetonēts sienā virs Roksijas loga, atgrūdies un izšāvi uz viņu caur stiklu. Pie viņas dega gaisma, un viņa neko nepamanīja, bet pati bija lielisks mērķis. Tu aizšāvi garām tādā attālumā tikai tāpēc, ka virve, kurā tu karājies, sašūpojās. Tas man galīgi sajauca galvu. Toties tu sarīkoji lielisku izrādi, kad es izsaucu ārstu. Tu arī viņu apvedi ap stūri. Tas man pieleca tikai pavisam nesen. Taču tagad es visu zinu. Tu esi iemīlējies viņā, būdams nobriedis, temperamentīgs vīrietis. Iemīlējies savā auklītē… — Viņa seja satumsa, vēna pulsēja arvien stiprāk, bet rokas saspiedās dūrēs. — Tu arī šāvi uz viņu tikai tāpēc, ka kļuvi greizsirdīgs uz mani. Un kā gan tu priecājies, kad mani medīja kruķi, kas bija saņēmuši pavēli nošaut uz vietas. Es toreiz domāju, ka tu biji pārsteigts, kad es ielīdu pa logu. Tu nobālēji, vai atceries? Bet tev bija licies, ka es esmu atgriezies, lai izrēķinātos ar tevi. Tā taču bija?

Viņš vārgi pamāja ar galvu.

—     Pēc tam tu satracināji kruķus, apgāzi stāvlampu. Atkal nostrādāja tava lieliskā atjautība. Zēl, protams, ka man toreiz izdevās-aizlaisties, vai ne? Ja es pats nebūtu kaut kas līdzīgs izmeklētājam, nekādi nebūtu spējis to uzminēt. Labāk es tev pastāstīšu, cik es esmu apķērīgs. Vienalga tavs laiks tagad vairs _ § *" nav lielā cenā. Es notvēru vienu no taviem „partneriem“ nolaupīšanā. Es piekāvu viņu līdz nāvei un izdarīju kaut ko vēl sliktāku, bet nešāvu uz viņu, jo viņš bija gatavs runāt bez apstājas, tikai viņam nebija ko teikt. Zini, ko es viņam pajautāju? Kas ir Mellorijs? Bet viņš nezināja. Un visattaisnojošākā iemesla dēļ: kopš tā laika, kad tu piedzimi, tavs tēvs dzīvoja ar Nelsona vārdu. Bet tu paziņoji, ka esi dzirdējis MELLORIJA vārdu! Kad tas beidzot man pieleca, es sapratu, kurš ir īstais slepkava. Tad es sāku pārdomāt, kā tu to varēji izdarīt. Kaut kur mājā — es vēlāk atradīšu — tu esi paslēpis Greindžas dzīvoklī iegūto pierādījumu, ka tu esi Mellorija dēls. Varbūt tā ir čeka kopija, kuru Jorks toreiz deva Ritai Kempbelai. Tu kaut kādā veidā uzzināji, kur atrodams Mellorijs un kas viņš tagad ir, un aizsūtīji viņam no avīzes izgriezto rakstiņu kopā ar padomiem, kā tevi nolaupīt. Lūk, kāpēc Saidonas bibliotēkas eksemplārā trūkst strēmeles. Tu sarīkoji „nolaupīšanu“, cerēdams, ka tas nonāvēs Jorku. Tu par visu biji padomājis, pat apmainīji Henrija aspirīnu pret miegazālēm. Tu nebaidījies par savu dzīvību, zinādams, ka spēsi pārspēt viltībā vienkāršos mirstīgos un pa ceļam izbēgt. Tava iecere gandrīz izjuka, un žēl, ka neizjuka. Taču tu, nepanācis savu šādā veidā, ķēries pie slepkavības, un vēl pie kādas! Neviens nespētu nostrādāt to labāk. Tu zināji, ka pietiek Jorkam izdzirdēt Mellorija vārdu, un viņš nospriedīs, ka viņu nodevusi Greindža, un metīsies ar to izrēķināties. Tu saprati, ka viņš paķers līdz pistoli. Jorks paņēma pistoli, taču tikai tāpēc, lai viņu iebiedētu. Villijs dzirdēja, kā aizbrauca Jorks, mani viņš arī dzirdēja, bet kā līdz pilsētai nokļuvi tu? Garāžā atrodas mopēds. Skaņa, kas līdzinās klepum — to dzirdēja Villijs — bija mopēda troksnis. Tev arī nācās paķert līdz ieroci — gaļas cirvīti. Kad es to visu apjēdzu, sāku gudrot, kāpēc tevi neviens nepamanīja? Taču nav nemaz tik grūti izvēlēties klusus ceļus. Raston, tu esi dzimis zem ļaunas, bet laimīgas zvaigznes. Pēc tam, kad tu biji pārsteidzis Jorku un pārsitis viņam galvaskausu, viss pavērsās tev par labu. Visi sāka trakot, cenzdamies atraut sev daļu no Jorka naudas. Pat Dilvīks. Pērkamais kruķis, kas strādāja Mcllorijam. Tavam īstajam tēvam vajadzēja protekciju, un Dilvīks noderēja īsti reizē. Dilvīks acīmredzot kaut ko nojauta, kaut arī nezināja visu, un virzīja spēli tā, lai piesegtu Melloriju, bet pēc tam vilktu no viņa ārā naudu. Bet viņš pārcentās. Dilvīks ir nogalināts, un visa viņa banda atdziest cietumā. Un kur esi tu? Tu, slepkava, sēdi šeit un klausies to, ko pats labi zini, un tāpēc ne par ko neraizējies. Par ko gan lai tu raizētos? Trīs četri gadi psihiatriskajā klīnikā, pēc tam atkal brīvība, ej un slepkavo, cik gribi. Jums ar Grcindžu ir vienāda morāle. Viņa droši vien pat mīlēja savu profesiju. Tik ļoti mīlēja, ka nelaida garām izdevību taisīt karjeru — palīdzēja Jorkam, bet pēc tam piespieda viņu cīnīties par zinātnisko atzīšanu. Bet tu… tu cerēji iziet sauss no ūdens vai, sliktākajā gadījumā, stāties nepilngadīgo tiesas priekšā. Varbūt tev pat iedotu nosacītu spriedumu. Kāpēc gan ne? Gadījums, kas skaidrs jebkuram psihiatram. Tavs prāts nav izturējis saspringtās mācības. Nu, tu esi gudrinieks! Elektriskais krēsls arī nav priekš tevis. Varbūt pāris gadu ari izkritīs no dzīves, nu un tad? Tu ari tāpat esi apsteidzis savus vienaudžus par vairākiem gadiem. Vai tā tu spriedi? Nē, mazais. Tagad spēle ies citā gultnē. Atvaino, bet, ja likums ir lavā pusē, atradīsim citu likumu. Es tūlīt uz vietas izdomāšu jaunu, vai zini kādu?

Viņš vēl joprojām smaidīja ar tādu sejas izteiksmi, it kā vērotu eksperimentu trušu būdā.

—   Ikviens, pat mazs ģēnijs, kas izdarījis slepkavību un cer palikt nesodīts, tomēr saņem pienācīgu sodu.

Es atbrīvoju pistoles drošinātāju. Tagad viņa acis līdzinājās diviem tumšiem un dziļiem ezeriem, precīzāk, akačiem. Es vēl nezināju, vai gribēšu to darīt. Nekad agrāk man nebija nācies nogalināt mazus ģēnijus.

Negaidot Rastons ierunājās:

—    Apmēram stundu pirms jūsu atbraukšanas es šādu iespēju apsvēru.

Es saspringu. Nezinu kāpēc, bet es gandrīz vai uzminēju, ko viņš teiks.

—    Maik, kad es jūs apskāvu, tēlodams prieku, es izņēmu aptveri no jūsu pistoles. Dīvaini, ka jūs neesat pamanījis svara izmaiņu.

Vai jums kādreiz ir gribējies kaukt?

Manas rokas trīcēja aiz niknuma pret sevi. Es sataustīju spraugu rokturī un nolamājos. Es pat nebiju ielaidis patronu stobrā.

Rastons pabāza roku zem nošu paliktņa, izvilka 32. kalibra pistoli un apburoši pasmaidīja. Viņš maigi noglāstīja stobru.

—    Izvairieties no asām kustībām, Maik. Vismaz šobrīd es negatavojos šaut uz jums. Kā redzat, manas pieticīgās iluzionista spējas ir lieti noderējušas. Tāpat kā prasme atslēgt atslēgas. Esmu studējis ne tikai klasiskās zinātnes vien. Brīvo laiku es veltīju visam, kas man likās aizraujošs. Pabīdiet savu krēslu, lūk tur, tad man būs ērtāk jūs vērot. Jā, tieši tā. Uzskatu, ka jūs esat pelnījis manu atzinību. Visi jūsu slēdzieni bija pareizi. Atklāti sakot, nebiju gaidījis, ka kāds pratīs šo mīklu uzminēt. Man likās, ka es darbojos sekmīgi, taču tagad redzu, ka zināmā mērā esmu cietis neveiksmi. Starp citu, neizdariet pārsteidzīgus secinājumus. Ja jūs nodosiet mani policijai un spēsiet pierādīt manu vainu, mani, kā jūs jau teicāt, tiesās nepilngadīgo tiesa. Es savukārt nekad neatzīšos, ka būtībā esmu pieaudzis, un saņemšu nelielu sodu vai, var gadīties, ka vispār nekādu. Vai arī, Maik — un tas ir diezgan būtisks „vai“

—     es varu jūs tagad nošaut un paziņot, ka aizsargājos. Jūs ienācāt manā istabā galēja uzbudinājuma stāvoklī un iesitāt man. Es paķēru pistoli, kas bija izkritusi no jūsu kabatas, — viņš pacēla stobru, — un izšāvu uz jums. Vienkārši? Kas gan sāks šaubīties par maniem vārdiem, ņemot vērā jūsu temperamentu un manu vecumu? Tāpēc sēdiet mierīgi, kamēr es jūs nošaušu. Vispirms es gribēju izlabot jūsu nepareizo priekšstatu par mani. Jā, es esmu apsteidzis savus vienaudžus, taču nebūt ne par pāris gadiem. Starpība visticamāk ir apmēram trīsdesmit gadi, varbūt vēl vairāk. Vai jūs spējat saprast, ko tas nozīmē? Man ir četrpadsmit gadu, bet es esmu nodzīvojis apmēram piecdesmit gadus! Cik nožēlojama eksistence! Jūs fcaču redzējāt manu „skolu“. Un ko jūs secinājāt? Jūs tā arī neko nesapratāt. Jūs nepamanījāt elektriskās ierīces, kuras izgudroja gadsimta lielākais prāts? Jūs vienkārši ieraudzījāt kaut kādus priekšmetus, neko nesaprazdams no to nozīmes. — Viņš apklusa, smaidīdams ar pazemīgu naidu. — Vai esat redzējis pīles, kuras baro ar varu, lai viņu aknas palielinātos, bet gaļa kļūtu garšīgāka? Iedomājieties kaut ko tamlīdzīgu attiecībā pret smadzenēm. Iztēlojieties mācību procesu, ko paātrina sāpes.

Spīdzināšana spēs piespiest cilvēku izdarīt visu, ja to lieto prasmīgi. Ak! Protams, tas viss notika, kamēr es biju bez samaņas, un tikai manai zemapziņai vajadzēja reaģēt uz to neticamo spiedienu, kam tika pakļautas smadzenes ar nolūku piespiest tās apgūt fantastļsku dalu masu, kas plūda tāpat kā barība, kuru caur piltuvi spiež iekšā pīles knābī. Taču, kas gan spēj pateikt, kas var notikt ar cilvēka saprātu šādas stimulācijas rezultātā? Kādas reakcijas notiks, kādas barjeras prāts meklēs, lai aizsargātos pret lienošo briesmoni? Lūk, tā es kļuvu par to, kas es esmu. Cik daudz es uzzināju! Es pavirzījos tālāk, nekā no manis gaidīja, daudz tālāk par parastajām zinātnēm, ar kurām viņš gribēja mani piestūķēt. Es iedziļinājos arī kriminālistikā, Hammera kungs, izpētīju tūkstošiem noziegumu. Bet, kad to mazie noslēpumi kļuva man skaidri, es izdomāju, kā varu tos izmantot pats. Mēs ar jums virzījāmies paralēli. Jūsu prāts, kas ir smalki noskaņots uz noziedznieka darbības uztveri, analīzi un rekonstruēšanu, jūsu ciešā sadarbība ar policiju un jūsu pieredze ļāva jums nonākt pie finiša vienlaikus ar mani.

Viņš šķībi pasmaidīja.

—    Vai, pareizāk sakot, tikai nedaudz pēc manis. — Viņš pavirpināja pistoli gaisā.

Es sāku slieties kājās, bet viņš ātri nomērķēja.

—   Palieciet uz vietas!

Es apsēdos.

—    Jā, Hammera kungs, ja es būtu veltījis šai lietai dažas papildus dienas, jūsu pūles nevainagotos ar panākumiem. Taču arī tagad man paliek lieliskas izredzes saglabāt gan dzīvību, gan brīvību. Jums tā neliekas?

—    Taču kāds man no tā labums? Vai tāpēc meitene, kuru es mīlu, kļūs mana? Vai tāpēc viņa mani pieņems? Viņai paliks nelabi no šīs domas vien. Mani, cilvēku ar pieaugušu prātu, bet ar bērna ķermeni. Kura sieviete mani gribēs? Ar gadiem, protams, ķermenis attīstīsies, prāta spējas desmitkāršosies… Bet cilvēki vienmēr skatīsies uz mani kā uz kropli. Lūk, ko man nodarīja šis cilvēks! Lūk, ko ar mani izdarīja šīs viņa mašīnas un viņa lieliskās idejas! Viņš salauza manu dzīvi un iesvieda to rīklē nedzīvai zinātnei. Kā es viņu ienīdu! Kā man gribējās piespiest viņu eiest tāpat kā es cietu! Vai esat kādreiz jutis, ka jūsu smadzenes deg? Vai jums kādreiz ir zondēts galvaskauss ar elektriskiem lādiņiem, kad esat piesiets pie krēsla? Jums ir iespēja palikt parastam cilvēkam un dzenāt noziedzniekus, cik tik tīk…

Jūs baidāties tikai no nāves. Es savukārt baidos no tā, ka nemiršu pietiekami ātri! Jūs nevarat iedomāties, cik izturīgs ir cilvēka ķermenis! Tas ir kā varena mašīna, kas dziedē pati savas brūces. Bet prāts ir vēl izturīgāks! Šis pēlēkās vielas pikucītis, kas paslēpts zem kaulu kārtas un izskatās tik rātns, kad ielikts formalīna burkā — tas ir neticami spēcīgs koloss. Viņš izdomā sāpes! Vai spējat saprast, viņš izdomā sāpes, un ķermenis vaid mokās, kaut gan sāpēs nav nekā fiziska. Tā notika arī ar manām smadzenēm. Tās izvaroja! Ar tādu pašu efektu zināšanu apguves sfērā manas smadzenes varēja presēt arī ar kompresoru! Es iepazinu sāpes, kādas nepazina mocekļi, sāpes, kādas vairs neviens laikam neiepazīs. Jūsu seja izmainās, Hammera kungs. Es redzu, ka jūs man ticat. Labi, jūs varat ticēt, taču saprast nevarēsiet nekad. Man liekas, jūs jau maināt savu lēmumu. Jūs attaisnojat manu rīcību, es arī to attaisnoju. Bet zvērināto tiesa, tiesneši, publika?.. Nē, viņi nekad nespēs saprast, kam es esmu gājis cauri!

Kaut kas ar viņu notika, kamēr viņš runāja. Bērnišķīgā izteiksme pazuda no sejas. Tagad viņš man vairāk atgādināja kādu no pazīstamajiem diktatoriem viņa nevaldāmo Vārdu izvirdumu laikā. Viņa muskuļi saspringa, vēnas trīcēja zem maigās ādas, bet acis meta zibeņus.

Uz mirkli viņš apklusa, blenzdams man tieši virsū, taču es jutu, ka viņš mani neredz.

—    Jums taisnība, Hammcra kungs, — viņš galu galā atturīgi teica. — Es mīlu guvernanti, precīzāk, es mīlu Malkomas jaunkundzi. Es viņu iemīlēju, tiklīdz viņa ienāca mūsu mājā.

Smaids skāra viņa lūpu kaktiņus.

—    Jā, Hammcra kungs, mīlestība… Vīrieša mīlestība, kurai esmu pakļauts arī es. Tāda mīlestība, kādu sievietei varat dot jūs vai jebkurš cils normāls…

Pussmaids pazuda, to nomainīja absolūta atsvešinātība.

—    Tas cilvēks pieļāva kļūdu, pareizāk sakot, viņš neparedzēja saviem eksperimentiem šādu rezultātu — viņš attīstīja ne tikai manas smadzenes, bet arī jūtas. Es esmu vīrietis, Hammera kungs. Visos aspektos, izņemot apvalku un fizisko vecumu. Mīlošs vīrietis bērna ķermeņa krātiņā. Vai gan ir iespējams piedāvāt manu mīlestību tādai sievietei kā Malkomas jaunkundze? Varbūt viņa pat spēs mani saprast, bet nekad nespēs man atbildēt ar to pašu… Es saņemšu tikai vienīgi žēlumu. Padomājiet — žēlumu! Lūk, ko ar mani izdarīja šis maitasgabals!

Viņš izspļāva vārdus ar rūgtumu, viņa acis skatījās man cauri. Tā bija katru reizi, kad es atrados bezdibeņa malā. Man likās, ka man ir tikai viena iespēja.

Es lēnām saliecu kājas, cenzdamies lieki nepievērst viņa uzmanību. Ļoti iespējams, ka es uzraušos uz lodes, taču, ja nepieļaušu kādu kļūdu, tad paspēšu izraut pistoli. Vienīgā iespēja…

Pirksti drudžaini saspieda krēsla rokturi, muskuļi saspringa piriAs lēciena. Tikai zarnas rāva čokurā sāpju spazmas, jo ļoti maza bija iespēja, ka es pārvarēšu šo attālumu pirms šāviena.

—    Es esmu spiests dzīvot savā mazajā pasaulē, Hammcra kungs, lielā pasaule mani nepieņems. Tādai „brīnišķīgai“ radībai, tādam radījumam, kā man, nav vietas šajā pasaulē. — Viņa acis pēkšņi noskaidrojās. Tagad viņš mani redzēja, redzēja, kā es gatavojos. Viņš uzvilka gaili ar īkšķi, lai atvieglotu spiedienu. Aiz acu zīlītēm, kas bija kļuvušas pavisam mikroskopiskas, gandrīz neredzamas, smadzenēs ēdās iekšā kāda ārprātīga doma.

Rastons Jorks pat uzsmaidīja man izmocītu smaidu, un pistole viņa rokā notrīcēja.

—    Jā, — viņš sacīja ar pūlēm. — Neraugoties uz visām savām neskaitāmajām priekšrocībām, es nevienam neesmu vajadzīgs, Maik.

Viņš pasmaidīja vēlreiz, nenolaizdams no manis pistoli. Laika vairs nebija nemaz. Rīkoties vajadzēja vai nu tūlīt, vai nekad. Tātad tūlīt!!

Un tad es sapratu, ka nevaru pacelt pat roku, baidoties izjaukt kaut kādu trauslu līdzsvaru.

—   Ser Lanselot… — viņš skumji noteica.

Un pirms es apjēdzu, kas nolicis, Rastons Jorks pagrieza pistoli pret sevi, iebāza stobru mutē un nospieda gaili.

\

Mikijs Spileins

Čūskulēns — Detektīvu klubs, 1996, 200 lpp.

Content

Spileins Mikijs Čūskulēns