Žaprizo Sebastiens

Dāma ar brillēm un šauteni automobilī

SEBASTIENS ŽAPRIZO

DĀMA AR BRILLĒM UN ŠAUTENI AUTOMOBILĪ

DAMA

Nekad es neesmu redzējusi jūru.

Dažus centimetrus no manām acīm melnbalta flīžu grīda viļņojas kā ūdens.

Man ir tik slikti, ka varētu nomirt.

Es neesmu mirusi.

Kad man uzbruka — es neesmu jukusi, kāds, kaut kas man uzbruka vai uzkrita —, nodomāju: nekad neesmu redzējusi jūru. Stundām ilgi mani mocīja bailes. Bailes, ka mani apcietinās, bailes no visa. Es biju sadomājusi nezin cik muļķīgu attaisnojumu, un tas, kas man iešāvās prātā, ir vismuļķīgākais no visiem: nedariet man ļaunu, es nemaz neesmu tik slikta, es tikai gribēju redzēt jūru.

Zinu arī, ka es kliedzu, kliedzu no visa spēka, un tomēr mani kliedzieni palika iestrēguši krūtīs. Mani atrāva no grīdas, mani žņaudza.

Kliedzot, kliedzot un kliedzot es vēl domāju: tā nav patiesība, tas ir murgs, es tūlīt pamodīšos pati savā istabā, un būs gaiša diena.

Un tad notika tas.

Stiprāk par visiem kliedzieniem — jā, es to sadzirdēju — krakšķēja manas pašas rokas kauli, tika salauzta mana plauksta.

Sāpes nav nedz melnas, nedz sarkanas. Tā ir žilbinošas gaismas aka, kas pastāv tikai mūsu galvā. Un tomēr mēs gāžamies tajā iekšā.

Grīdas flīžu vēsums pie manas pieres. Laikam noģību vēlreiz.

Nekustēties. Galvenais — nekusties!

Es neguļu izstiepusies uz grīdas, es tupu uz ceļiem, svilstošā plauksta piespiesta pie vēdera, esmu sarāvusies čokurā aiz sāpēm, ko gribētu apturēt, bet kas pārņem plecus, sprandu un krustus.

Caur nokārušos matu aizkaru redzu pavisam tuvu pie acīm pa baltu flīzi rāpojam skudru. Tālāk rēgojas kaut kas pelēks un statenisks, tai vajadzētu būt izlietnes caurulei.

Es neatceros, ka būtu noņēmusi brilles. Tās droši vien nokrita, kad mani rāva atmuguriski,— es neesmu jukusi, kāds, kaut kas mani rāva atmuguriski, apslāpējot kliedzienus,— un man ir jāatrod brilles.

Cik ilgi es jau tā tupu uz ceļiem divus soļus platā un trīs soļus garā, krēslainā telpā? Vairākas stundas vai tikko dažas sekundes? Nekad mūžā netiku zaudējusi samaņu. Atmiņai tas nav nekāds bezdibenis, tā ir tikai skramba.

Ja es te atrastos jau ilgi, kāds tur ārā būtu sācis bažīties. Jā, un es stāvēju pie izlietnes, es mazgāju rokas. Labā roka, ko pielieku pie vaiga, vēl ir mitra.

Man ir jāatrod brilles, ir jātiek kājās.

Kad paceļu galvu — strauji, pārāk strauji —, flīzes sagriežas, man ir bail noģībt vēlreiz, bet viss pierimst, pieklust dūkoņa ausīs un pat sāpes. Tās visas saplūst atpakaļ kreisajā rokā, uz kuru es neskatos, bet kura man šķiet pārvērtusies par akmeni un nesamērīgi pietūkuši.

Ar labo roku pieķerties pie izlietnes, piecelties.

Kad esmu kājās, mans miglainais attēls pārvietojas kopā ar mani spogulī, kas rēgojas priekšā, un šķiet, ka laiks atkal sācis ritēt.

Es zinu, kur esmu: apkopes stacijas tualetē pie Avalonas ceļa. Es zinu, kas esmu: muļķe, kas bēg no policijas; seja, kurai tuvinu savu seju, gandrīz tai pieskaroties, plauksta, kas sāp un ko paceļu pie acīm, lai apskatītu, asara, kura rit pār vaigu un uzkrīt uz šīs plaukstas, elpas troksnis tik dīvaini klusā pasaulē — tā esmu es.

Ienākot es noliku rokassomu uz plauktiņa pie spoguļa, kurā sevi redzu. Tā joprojām ir turpat.

Es to atveru kā spēdama ar labo roku un zobiem, meklēju otras brilles, tās, kuras uzlieku, kad rakstu ar mašīnu.

Tagad mana seja spogulī ir skaidri redzama — notriepta ar putekļiem, saraudāta un bailēs sašķobīta.

Es neiedrošinos skatīties uz kreiso plaukstu, to es turu piespiestu pie galīgi notraipītā baltā kostīma.

Telpas durvis ir aizvērtas. Tomēr ienākdama es tās atstāju vaļā.

Es neesmu jukusi. Es apturēju mašīnu. Es palūdzu, lai pielej pilnu bāku benzīna. Es gribēju sasukāties un nomazgāt rokas. Man norādīja uz zemu būvi ar baltām sienām patālu no stacijas. Iekšā bija man par tumšu, un es neaizvēru durvis. Es nezinu, vai tas notika tūlīt, vai es paspēju sasukāties. Atceros vienīgi, ka atgriezu krānu virs izlietnes, ka ūdens bija vēss,— nu jā, es sasukājos, es to skaidri zinu!— un tad piepeši it kā kaut kas novirmoja gaisā, man aiz muguras iznira kaut kas dzīvs un brutāls. Mani atrāva no grīdas, es kliedzu no visa spēka, bet kliedzieni iestrēga man krūtīs, nebija laika aptvert, kas ar mani notiek, sāpes izurbās cauri delnai, kā zibens ķēra mani visu, es tupēju uz ceļiem, es biju viena, es esmu te.

Atvērt somiņu.

Nauda ir vietā — aploksnē ar aģentūras emblēmu. Man nekas nav atņemts.

Tas ir absurds, tas ir neiespējami.

Es skaitu naudaszīmes, man sajūk, es sāku no jauna, sirdi ieplūst saltums: man neviens nav gribējis atņemt naudu, nedz arī ko citu, kāds vēlējies — es esmu traka, es tūlīt sajukšu prātā — tikai salauzt man roku.

Skatos uz savu kreiso plaukstu, uz milzīgajiem, zilganajiem pirkstiem, un piepeši es nespēju vairs izturēt, es saļimstu pār izlietni, es atkal nokritu uz ceļiem un gaudoju. Es gaudošu kā zvērs līdz pat laika galam, es gaudošu, raudāšu un spirināšos, līdz kāds atnāks un es atkal ieraudzīšu dienas gaismu.

Dzirdu ārā steidzīgus soļus, balsis, grants čirkstoņu.

Es gaudoju.

Durvis ar spēcīgu rāvienu atveras un atklāj žilbinošu pasauli.

Jūlija saule joprojām ir tajā pašā vietā virs pakalniem. Cilvēki, kas ienāk un noliecas pār mani, runā visi reizē, tie ir tie paši, kurus sastapu, kad izkāpu no mašīnas. Pazīstu garāžas pārvaldnieku, divus klientus, kuriem vajadzētu būt no vietējiem un kuri tāpat ir apstājušies, lai piepildītu benzīnbākas.

Kamēr man, bez apvalda raudošai, palīdz piecelties, prāts pieķeras muļķīgam sīkumam: no krāna izlietnē joprojām tek ūdens. Bija brīdis, kad es to pat nedzirdēju. Es gribu aizgriezt šo krānu, man tas ir jāaizgriež.

Tie, kas manī noskatās, neko nesaprot. Ne to, ka es nezinu, cik ilgi te atrodos. Ne to, ka man ir divi pāri briļļu: pasniedzot lās, kas nokritušas uz grīdas, man liek desmitreiz atkārtot, ka tās ir manas, patiešām manas. Man saka: «Nomierinieties taču, jel nomierinieties!» Mani uzskata par jukušu.

Ārā viss ir tik skaidrs, tik mierīgs, tik briesmīgi patiess, ka asaras acumirklī izsīkst. Tā ir visparastākā apkopes stacija.

Benzīna sūkņi, grants, baltas sienas, uz kādas rūts uzlīmēta spilgta afiša, segliņu un oleandru dzīvžogs. Vasaras vakara sestā stunda. Kā es varēju kliegt un vārtīties pa zemi?

Mašīna stāv turpat, kur es to atstāju. To ieraudzījusi, izjūtu agrākās bailes, tās, kas manī gruzdēja, kad tas notika. Mani iztaujās, prasīs, no kurienes braucu, ko esmu darījusi, es visu saputrošu, un viņi nojautīs, ko slēpju.

Pie kantora, kurp mani ved, stāv sieviete zilā priekšautā un sešus septiņus gadus vecs skuķēns — viņas šķiet ziņkārīgas, gandrīz mierīgas, kā izrādi skatoties.

Arī vakarvakarā šajā pašā laikā meitenīte gariem matiem, turēdama rokā lelli, vēroja, kā nāku. Un ari vakar man bija kauns. Es vairs nezinu, par ko kaunējos.

Bet nē, es zinu gan. Es to zinu labi. Es nevaru izturēt bērnu skatienu. Tajā vienmēr slēpjas maza meitene, kāda es pati biju, un tā nolūkojas, kā tuvojos.

Jūra.

Ja viss iegrozās man par ļaunu, ja mani apcietina, ja man jāpierāda — kā to sauc?— mans alibi, ja ir jādod paskaidrojumi, vajag sākt ar jūru.

Tā nebūs tīra patiesība, bet es runāšu ilgi, elpu neatvelkot, elsu aizžņaugtā balsī, es būšu lētticīgs trīsgrašu sapņa upuris. Es izdomāšu nezin ko, lai mans stāsts izklausītos patiesāks: personības dubultošanās krīzes, vecvecākus alkoholiķus, vai arī teikšu, ka agrā bērnībā esmu nokritusi no trepēm. Es gribu iedvest riebumu saviem pratinātājiem, es gribu viņus noslīcināt sīru- painu muļķību straumē.

Es viņiem teikšu: es neapdomāju, ko daru, tā biju un nebiju es, vai saprotat? Man šķita, ka tā būs laba izdevība redzēt jūru. Vainīga ir tā otrā.

Viņi, protams;- man atbildēs, ka es jau sen būtu varējusi aizbraukt pie jūras, ja tik briesmīgi gribas. Man tikai vajadzētu nopirkt dzelzceļa biļeti un doties tieši uz pansiju «Palavasleflo». Citi taču tā dara un no tā nemirst, tālab jau pastāv samaksāts atvaļinājums.

Es viņiem teikšu, ka bieži esmu gribējusi tā rīkoties, bet neesmu varējusi.

Turklāt tā ir taisnība. Sešus gadus es ik vasaru rakstu ceļojumu birojiem un viesnīcām, saņemu prospektus, apstājos pie skatlogiem pētīt peldkostīmus. Vienreiz es pat biju par pirksta platumu — pirksts tikai nenospieda zvana pogu — no pierakstīšanās brīvdienu klubā. Divas nedēļas kādā Baleāru salu liedagā, turp un atpakaļ ar lidmašīnu, turklāt Palmas apmeklējums, orķestris, peldēšanas skolotājs un burinieks visam atvaļinājumam, «Union-Vie» garantēts labs laiks un nezin kas vēl, cilvēks iedegas, to visu lasot vien. Taču saprotiet, kā gribat, ik vasaru es pusi atvaļinājuma pavadu Augšluāras departamenta Monbriānas galvenajā viesnīcā (tur viena tikai ir) un otru pusi — netālu no Kompjeņas pie kādreizējās klasesbiedrenes, kurai ir «pašai savs vīrs» un kurla vīramāte. Spēlējam bridžu.

Tomēr es nemaz neesmu tā pieķērusies saviem paradumiem, nedz arī tā aizraujos, ar kāršu spēli. Tāpat nevarētu sacīt, ka esmu sevišķi bikla. Ir pat vajadzīga varen liela bezkaunība, lai, atgriežoties no Kompjeņas meža, visiem riņķī apkārt stāstītu par izpriecām jūras malā un dzīvi Sentropēzā. Tātad es nezinu, kas tas ir.

Man riebjas cilvēki, kas redzējuši jūru, riebjas tie, kas nav jūru redzējuši, manuprāt, man riebjas visi. Tā nu ir. Liekas, es pati sev riebjos. Ja ari tas kaut ko izskaidro, es piekrītu.

Mani sauc par Dāniju Longo. Pareizāk sakot, par Mariju Virdžīniju Longo. Daniēlu es izgudroju jau bērnībā. Es meloju, kamēr vien elpoju. Tagad man labāk patīk vārds «Virdžīnija», bet nu jau ir par vēlu pie tā pieradināt citus. Kas to deva!

Pēc civilstāvokļa aktiem man ir divdesmit seši gadi, pēc prāta spējām — vienpadsmit vai divpadsmit, augums — metrs sešdesmit astoņi centimetri, diezgan gaiši mati, ko ik mēnesi balinu ar trīsdesmitprocentīgo ūdeņraža pārskābi, neesmu neglīta, bet valkāju brilles — ar dūmainiem stikliem, sirsniņ, lai slēptu tuvredzību, un nevienam tā nepaliek noslēpta, esmu trula un vislabāk protu klusēt.

Starp citu, es nekad nevienam neesmu teikusi kaut ko būtiskāku par apmēram tādiem vārdiem: «Pasniedziet, lūdzu, sāli!» Izņēmums ir divas reizes, un gan vienu, gan otru man izgāja plāni. Es nevaru ciest cilvēkus, kuri sāk saprast tikai tad, kad viņiem sadod pa pirkstiem. Es neciešu pati sevi.

Esmu dzimusi kādā Flandrijas ciemā, no kura atceros vienīgi smaku,— tas oda pēc dubļainām akmeņoglēm, ko sievietēm bija tiesības vākt raktuvju malā. Tēvs, imigrants no Itālijas, kas strādāja dzelzceļa stacijā, nomira, kad man bija divi gadi, viņu sabrauca vagons, no kura viņš tikko bija izzadzis kasti ar saspraužamajām adatām. Tā kā tuvredzība man ir iedzimta no viņa, pieņemu, ka viņš nav varējis lāgā izlasīt, kas uz kastes rakstīts.

Tas notika okupācijas laikā, un vilciena sastāvs bija paredzēts vācu armijai. Pēc dažiem gadiem tēvs tika savā ziņā reabilitēts. Par piemiņu no viņa kumodes atvilktnē glabāju sudraba vai apsudrabota metāla medaļu, ko rotā trausla jaunava, kura sarauj važas kā stiprinieks gadatirgū. Ik reizi, kad uz ietves redzu ķēžu rāvēju izpildām savu numuru, gribot negribot domāju par tēvu.

Taču manā ģimenē ir ne tikai varoņi. Pēc Atbrīvošanas, nepilnus divus gadus pēc laulātā drauga nāves, māte izlēca pa mūsu mērijas logu, tiklīdz viņai bija noskūta kaila galva. No viņas man nav nekādas piemiņas. Ja kādreiz es to kādam stāstīšu, piebildīšu: man nav pat viņas matu cirtas. Varbūt klausītāji šausmās iepletīs acis, bet man tas vienalga.

Divu gadu laikā nabaga meiču redzēju tikai divas trīs reizes bāriņu nama viesu istabā. Es nevarētu pastāstīt, kāda viņa izskatījās. Viņa bija nabadzīga un droši vien arī uzvedās atbilstoši. Viņa tāpat bija iebraukusi no Itālijas. Viņu sauca par Renātu Kastelāni. Dzimusi Frozinonas provinces Sanapolinārā. Kad viņa nositās, viņai bija divdesmit četri gadi. Mana māte ir jaunāka par mani.

To esmu izlasījusi savā dzimšanas apliecībā. Mūķenes, kas mani audzināja, vienmēr atsacījās runāt par manu māti. Kad nokārtoju bakalaura eksāmenu un kļuvu patstāvīga, iegriezos ciemā, kur bijām dzīvojušas. Man parādīja vietu kapsētā, kur māte apglabāta. Es gribēju sakrāt naudu, lai kaut ko izdarītu viņas labā, samaksātu par kapa plāksni, bet kopā ar viņu bija apglabātas vēl citas sievietes, un man neļāva neko darīt.

Un galu galā man tas vienalga.

Dažus mēnešus strādāju Mansā kādā rotaļlietu fabrikā, tad Nuajonā pie notāra. Divdesmit gadu vecumā atradu darbu Parīzē. Esmu mainījusi darbavietu, bet joprojām dzīvoju Parīzē. Patlaban pelnu 1270 franku mēnesī, atskaitot sociālos maksājumus, rakstu ar mašīnu, kārtoju lietas, atbildu pa telefonu un reizēm iztukšoju papīrgrozus kādā reklāmas aģentūrā, kur strādā divdesmit astoņi darbinieki.

Tāda alga man dod iespēju pārtikt no bifšteka un ceptiem kartupeļiem pusdienās, jogurta un ievārījumiem vakariņās, ģērbties gandrīz tā, kā man patīk, samaksāt par vienistabas dzīvokli ar virtuvi un vannasistabu Grenela ielā, divreiz mēnesī smelties gara barību no «Marie-Claire» un ik vakaru — no divkanālu televizora ar supergaišu, lielu ekrānu, par to man vēl jānokārto tikai trīs iemaksas. Es guļu labi, nelietoju alkoholu, smēķēju mēreni, man ir bijuši daži sakari, bet ne tādi, kas varētu šausmināt durvju sargu; man' nav durvju sarga, bet es cienu savus kaimiņus, esmu brīva, bez rūpēm un absolūti nelaimīga.

Iespējams, ka cilvēki, kas mani pazīst,— sākot ar aģentūras dizaineriem un beidzot ar mana kvartāla pārtikas veikala īpašnieku — būtu briesmīgi pārsteigti, ka es vēl sūdzos. Un tomēr man patiešām ir jāsūdzas. Pirms iemācījos staigāt, es jau zināju: ja es nežēlošos, neviens manā vietā to nedarīs.

Tas notika vakar, 10. jūlijā, piektdienas pievakarē. Man šķiet, tas bija citā laikmeta, kādā citā dzīvē.

Līdz aģentūras slēgšanai nevarēja būt palikusi vairāk kā stunda. Iestāde atrodas netālu no Trokadero laukuma namā, kas sastāv no kolonādēm un ornamentu vijumiem un aizņem divus stāvus kādreizējos dzīvokļos. Šur tur joprojām karājas kristāla lustras, kas caurvējā džinkst, saglabājušies marmora kamīni un nosūbējuši spoguļi. Mans kabinets ir trešajā stāvā.

Man aiz muguras pa logu spīdēja saule, tās stari slīdēja pār papīriem uz mana galda. Es biju pārbaudījusi firmas «Frosey» reklāmas kampaņas plānu (odekolons — svaigs kā rīta rasa), divdesmit minūtes runājusi pa telefonu, pieprasot pazemināt maksu par kādā nedēļas izdevumā neizdevīgi ievietotu sludinājumu, pārrakstījusi ar mašīnu divas vēstules. Neilgi pirms tam es, kā aizvien, tiku padzērusi kafiju tuvējā tabakas bārā kopā ar divām redaktorēm un vienu sirdsāķīti no gruntsgabalu pirkšanas un pārdošanas sludinājumu nodaļas. Tas bija viņš, kas mani lūdza zvanīt nelāgi ievietotā sludinājuma deļ. Kad viņš kaulējas pats, viņu mūžīgi iebāž maisā.

Tā bija visparastākā pēcpusdiena un tomēr — mazliet citāda. Studijā dizaineri runāja par automašīnām un Kikiju Karonu, dīkdienīgi sievišķi pa reizei ieskrēja pie manis nočiept cigareti, šefa asistents, kas taisa troksni un skraidelē kā nesamanīgs, lai liktos neaizstājams, bļaustījās kādā gaitenī. Viss šķita tāds pats kā citas dienas, tomēr ikkatrā varēja nomanīt nepacietību, aizturēto līksmi, kas pārņem pirms garām nedēļas nogalēm.

Šogad 14. Jūlijs iekrīt otrdienā, un jau kopš janvāra, tas ir, kopš dienas, kad saņēmām savas darba piezīmju grāmatiņas, zinājām, ka brīva būs arī pirmdiena. Lai to atgūtu, tika strādāts divus sestdienas rītus laikā, kad nebija atvaļinājumā neviens cits kā tikai es. Es paņēmu atvaļinājumu jūnijā. Ne jau tāpēc, lai izlīdzinātu kādam, kas gribētu to dabūt jūlijā, bet tālab, ka — lai Dievs mani soda, ja meloju,— pat Augšluāras Mon- briānas galvenā viesnīca visos citos mēnešos bija pilna. Cilvēki ir jocīgi.

Un, ja mani apcietinās, vajadzēs izskaidrot vēl kaut ko: it kā esmu atgriezusies 110 Vidusjūras krastā pavadītām brīvdienām, iedegusi 220 voltu elektrības gaismā (vienā dzimšanas dienā uzdāvināju sev ultravioletā starojuma lampu, tā maksāja simt astoņdesmit franku, šķiet, ka no tās var dabūt vēzi, bet man tas gluži vienalga) un nonāku priecīgi uzbudinātu cilvēku pūlī, kas pošas atvaļinājumā. Man tas bija beidzies, kaput, līdz pat nākamā gada mūžībai, un man brīvdienu laiks ir labs galvenokārt tāpēc, ka es to aizmirstu ļoti viegli un bez nožēlas, tikko pārkāpju sava kabineta slieksni. Taču, raugi, cilvēki pūlas paildzināt manu agoniju, es drīkstu nomirt tikai lēnā nāvē.

Vīrieši brauc uz Dienvidslāviju. Es nezinu, kā viņiem tas izdodas, bet viņi taisa dienvidslāviem konservu kārbu zīmējumus, un viņiem vienmēr tur ir nauda. Viņi stāsta, ka tā nav nekāda lielā, bet par piecām monētām dienā var dzīvot kā Austrumu princis pa pludmalēm, kur vai elpa raujas ciet, kopā ar sievu, sievasmāsu un visiem bērniem, un, ja cilvēks ir pietiekami izveicīgs un tiek cauri muitai, viņš atved pat vēl suvenīrus — kaut ko dzeramu vai zemnieku dakšas, no kurām var uztaisīt diezgan šiku drēbju pakaramo. Man bija piestāstīta pilna galva par Dienvidslāviju.

Sievietes biežāk dodas uz Antibu zemesragu. (Ja tu gadījumā brauc garām, iegriezies mani apciemot, man tur tuvumā dzīvo paziņa, viņam ir baseins, kur pielej klāt speciālu šķidrumu, lai ūdens būtu blīvāks, un pat tad, ja tu peldi kā tāda čība, tu nevari nogrimt.) Pusdienlaikā viņas ķemmē «Prisunic» vai «Inno-Passy» veikalus, turēdamas vienā rokā sviestmaizi un otrā — aploksni ar svētku prēmiju. Viņas laiku pa laikam ieskrien manā kabinetā, iztēlē viņas jau ir pie jūras, sejas gluži sarkanas no skriešanas un cīniņiem nocenotu preču izpārdoša- nās, rokas pilnas visvisādu ieguvumu — tur ir neilona vakarkleita, ko var ielikt cigarešu kārbiņā, vai japāņu tranzistors ar iemontētu magnetofonu, ar to var ierakstīt visus «Europe-1» gabalus, kad tos spēlē, līdzi ir divas kasetes, un iesaiņojuma maisu var izlietot par pludmales somu, bet, kad to piepūš, iznāk spilvens. Lai Dievs mani soda, ja meloju, bet viena pat mani pēcpusdienā aicināja uz tualeti, lai pajautātu, ko es domāju par viņas jauno peldkostīmu.

Divdesmit seši gadi man apritēja 4. jūlijā, pagājušajā sestdienā pēc kolēģu lielā aizbraukšanas drudža. Es paliku mājās, mazliet apkopu dzīvokli, neviens pie manis neatnāca. Jutos veca, pamesta, galīgi veca, bēdīga, tuvredzīga un trula. Un tik skaudīga, cik skaudīgs cilvēks hedrīkst būt. Pat ja kāds iedomājas, ka vairs netic Dievam, tik briesmīga skaudība gan laikam ir grēks.

Vakar pēcpusdienā nemaz nebija labāk. Priekšā bija šī bezgalīgā nedēļas nogale, kad es nezināšu, ko iesākt, un vēl — un galvenais — visu citu plāni, kurus apsprieda blakus kabinetos un kurus dzirdēju daļēji tāpēc, ka viņi runāja skaļi, un daļēji tālab, ka esmu draņķa mazohiste un klausījos, ko viņi spriež.

Citiem aizvien ir plāni. Es turpretī neprotu neko paredzēt iepriekš, es zvanu pēdējā brīdī, un deviņos gadījumos no desmit neviens neatbild, vai arī ir jau iecerēts kas cits. Vēl ļaunāk — reiz izdomāju sarīkot mājās pusdienas, ielūdzot žurnālisti, kas man palīdz darbā, un viņas mīļāko — diezgan ievērojamu aktieri, kā arī kādu aģentūras dizaineru, lai neizskatītos pēc galīgas muļķes. Bijām to norunājuši divas nedēļas iepriekš, biju to pierakstījusi piecpadsmit piezīmju grāmatiņas lappusēs un, kad viņi ieradās — sveiki, kā klājas?— es uzaicinājumu biju pilnīgi aizmirsusi, varēju viesus pacienāt vienīgi ar jogurtu un ievārījumu, galu galā aizgājām uz ķīniešu restorānu, un iznāca tīrais cirks, kad gribēju samaksāt rēķinu.

Es nezinu, kāpēc esmu tāda. Varbūt tāpēc, ka astoņpadsmit sava mūža gadus man vajadzēja vienīgi zināt savu vietu. Par to, ko es darīšu brīvdienās vai parastā svētdienā, sprieda citi, un plāns bija viens un tas pats: es pārkrāsoju kapelu kopā ar tām, kurām, tāpat kā man, nebija neviena tuvinieka ārpus bāriņu nama (starp citu, man briesmīgi patika krāsot), klejoju ar bumbu padusē pa tukšiem atpūtas pagalmiem, dažas reizes mani aizveda uz Rubē, kur Māmuļai (bāriņu nama priekšniecei) bija brālis aptiekārs. Vairākas dienas sēdēju pie kases aparāta, pirms katras maltītes man deva ampulu spēcinošu zāļu, tad Māmuļa atbrauca man pakaļ.

Kad man bija sešpadsmit gadu, vienā tādā ceļojumā uz Rubē es izdarīju vai pateicu kaut ko tādu, kas Māmuļu apbēdināja,— neatceros vairs, ko īsti, tam nav nozīmes — un tieši pirms iekāpšanas vilcienā viņa nosprieda, ka brauksim vēlāk. Viņa mani pacienāja ar jūras gliemjiem kādā alus bārā, un mēs aizgājām uz kino. Noskatījāmies «Krēslas bulvāri». Ejot ārā no kino, Māmuļa aiz kauna jutās kā salauzta. Viņa izvēlējās šo filmu tāpēc, ka bija paturējusi neizdzēšamā atmiņā Gloriju Svensoni šķīstu meiteņu lomās un, protams, nevarēja iedomāties, ka nepilnās divās stundās tiks izklāstītas visas neģēlības, ko vienmēr centās man noslēpt.

Pa ceļam uz staciju ari es raudāju (mums vajadzēja skriet kā trakām, lai nenokavētu pēdējo vilcienu), taču raudāju nevis aiz kauna, bet aiz brīnumiem, es biju pilna dievišķīgu skumju, es smaku nost aiz mīlestības. Tā bija pirmā filma, ko redzēju, un visskaistākā manā mūžā. Kad viņa šāva uz Viljamu Holdenu un viņš zem lodēm streipuļoja līdz pat baseinam, kad Ēriks fon Štroheims darbojās ar hronikas kamerām un viņa kāpa lejā pa trepēm, domādama, ka filmējas jaunā lomā, man šķita, ka nomiršu uz vietas turpat Rubē kinoteātra krēslā. Es nevaru to izskaidrot. Es- biju viņos iemīlējies, es gribēju būt viņi — visi trīs: Holdens, Štroheims un Glorija Svensone. Es mīlēju pat Holdena draudzenīti. Kad viņi abi pastaigājās starp tukšās studijas dekorācijām, es visdziļākajā izmisumā vēlējos būt iekšā šajā stāstā un lai tas sāktos atkal un atkal un es nekad no tā neizietu.

Sevi mierinot, Māmuļa vilcienā bez gala atkārtoja — paldies Dievam, vismokošākais šajā maldu mudžeklī bija tikai nojaušams un gāja pāri pat viņas saprašanai, es jau nu droši vien neko neesmu aptvērusi. Taču, kopš dzīvoju Parīzē, esmu filmu noskatījusies vēl vairākas reizes un zinu, ka pirmajā satricinājuma brīdī nekas svarīgs nav palicis nepamanīts.

Vakar pievakarē, kad līmēju ciet abas tikko pārrakstītās vēstules, prātoju, ka aiziešu uz kino. Droši vien es to arī būtu izdarījusi, ja man būtu kaut desmitā daļa veselā saprāta, kādu man piedēvē labākajās dienās,— tas gan nav nekāds izcilais. Es paceltu klausuli kaut reizi mūžā dažas stundas iepriekš un atrastu kādu, kas nāk man līdzi. Un tad — pazīstu sevi pietiekami — es no sava nodoma neatteiktos pat gadījumā, ja Parīzei uzmestu ūdeņraža bumbu, un nekas nebūtu noticis.

Bet kas var zināt? Īstenībā kaut kam tādam ar mani katrā ziņā vajadzēja atgadīties vai nu vakar, vai šodien, vai pēc pusgada. No sevis taču nevar aizbēgt.

Es nepacēlu klausuli. Es aizdedzu cigareti un izgāju gaitenī iemest vēstules kurjera grozā. Pēc tam nokāpu stāvu zemāk. Dažas minūtes pavadīju juceklī, kur noliek avīzes un ko svinīgi dēvē par «Dokumentāciju». Žoržeta, meiča, kas tur strādā, izgrieza sludinājumus, izbāzusi mēli. Apskatīju kino programmas «Figaro» rīta numurā, bet neatradu nekā, kas man patiktu.

Kad atkal uzkāpu savā stāvā, kabinetā mani gaidīja šefs. Atvērusi durvis un ieraudzījusi viņu istabā, kuru iedomājos tukšu, es sarāvos.

Tas ir četrdesmit piecus gadus vecs vīrietis, varbūt vecāks, diezgan gara auguma un sver gandrīz simt kilogramu. Viņam ir ļoti īsi, gandrīz līdz ādai nocirpti mati. Viņa vaibsti, kaut izplūduši, šķiet patīkami, un stāsta, ka jaunībā, kad bijis tievāks, viņš bijis pat skaists. Viņu sauc par Mišelu Karavaiju. Viņš ir aģentūras dibinātājs. Viņš ir apdāvināts reklāmas nozarē, viņš prot skaidri izteikt to, ko grib panākt, un profesijā, kur vajag pārliecināt gan reklamētājus, kas mums maksā, gan publiku, kūta pērk, viņš ir augstas klases darbonis.

Viņa attiecības ar personālu un interese par to aprobežojas ar darba jautājumiem. Es viņu nemaz nepazīstu. Redzu šefu tikai reizi nedēļā — pirmdienas rītos, pusstundu ilgajās apspriedēs, kas notiek viņa kabinetā un kur viņš dod novērtējumu kārtējiem darbiem. Un arī tur es tikai pierakstu lēmumus.

Pirms trim gadiem viņš apprecēja meiču manā vecumā, kura saucas par Anitu, savulaik es biju viņas sekretāre citā reklāmas aģentūrā. Mēs bijām draudzenes, cik tas iespējams, ja pavada četrdesmit stundu nedēļā vienā kabinetā, ja ik dienu kopā pusdieno Laboetī ielas pašapkalpošanās kafejnīcā un dažu sestdienu satiekas, lai ietu uz mūzikholu.

Kad viņi apprecējās, Anita man piedāvāja vietu pie Kara- vaija. Viņa tur nostrādāja dažus mēnešus. Es daru gandrīz to pašu, ko darīja viņa, tikai bez viņas talanta, kas bija ievērojams, bez viņas kāres gūt veiksmi un, protams, par mazāku algu. Nekad neesmu satikusi cilvēku, kas ar tādu niknumu un egoismu pūlas tikt uz augšu. Viņa rīkojas pēc principa, ka pasaulē, kur cilvēki pieraduši locīties draudu priekšā, draudi jārada, lai varētu staigāt citiem pa galvu. Viņu mēdza dēvēt par Anitu Ejturatā. Viņa to zināja un reizēm pat tā parakstījās dienesta zīmītēs, kad sagādāja kādam sevišķas nepatikšanas.

Apmēram trīs nedēļas pēc kāzām Anitai piedzima meitiņa. Kopš tā laika viņa nestrādā un es viņu tikpat kā vairs nesatieku. Taču Mišels Karavaijs, manuprāt (tā es domāju līdz vakarvakaram), ir pat aizmirsis, ka pazīstu viņa sievu.

Viņš izskatījās noguris vai norūpējies, pelēkbāls, kāds mēdz būt, kad vairākas dienas ir ievērojis diētu, lai novājētu. Viņš mani nosauca par Dāniju un teica, ka esot radušies sarežģījumi.

Es pamanīju, ka mapes sakrautas apmeklētāju atzveltnī, kas stāv pie mana galda. Es tās novācu, bet viņš neapsēdās. Viņš skatījās apkārt, it kā būtu ienācis manā kabinetā pirmo reizi.

Šefs teica, ka nākamajā dienā lidos uz Šveici. Mums Ženēvā ir svarīgs klients — firma «Milkaby», kas ražo piena pulveri zīdaiņiem. Lai iegūtu tiesības to reklamēt nākamajā kampaņā, viņam jāņem līdzi maketi, novilkumi uz krītpapīra, krāsainas fotogrāfijas, ar ko godam aizstāvēties stundu vai divas pret divpadsmit direktoriem un to vietniekiem ar ledainām sejām un manikirētiem nagiem. Taču reklāmas triecienspēks — literārā daļa esot tādā stāvoklī, ka to varbūt nepaspēšot pabeigt līdz lidmašīnas atiešanai. Viņš nopietni man skaidroja (tādus paskaidrojumus esmu dzirdējusi simtiem reižu), ka viņš sacerējis veselu ziņojumu par konkurentu un mūsu aģentūras reklāmas politiku, bet pēdējā brīdī vajadzējis visu mainīt, tāpēc tagad esot vairs tikai nesakarīgs melnraksts un īstenībā viņam vispār neesot nekā, ko likt viņiem galdā.

Šefs runāja ātri, manī neskatīdamies, acīmredzot viņam bija nepatīkami lūgt pakalpojumu. Viņš teica, ka nevarot braukt galīgi tukšām rokām. Tikšanos ar «Milkab\» nevarot arī atlikt — tas jau divreiz darīts. Trešo reizi pat šveicieši sapratīšot, ka mēs esam tikai nekauņu bars un ka tad jau labāk iznēsāt piena pulveri pa mājām un atdot to par velti.

Es gluži skaidri aptvēru, ko šefs grib, bet neko neteicu. Brīdi abi klusējām, un pa to laiku viņš, neko nedomādams, darbojās ar mazītiņajām rotaļlietām, kas sarindotas uz mana galda. Es apsēdos. Aizdedzu jaunu cigareti. Parādīju viņam uz savu žitānu paciņu, bet viņš smēķi neņēma.

Beidzot Karavaijs jautāja, vai man šim vakaram ir kas sevišķs padomā. Viņš bieži mēdz izteikties tā — izsmalcināti, mazliet aizvainojoši. Manuprāt, viņš pat nespēja iedomāties, ko gan es pa vakariem varētu darīt, varbūt vienīgi gulēt, lai no rīta, kad jādodas darbā uz kantori, būtu mundra. Es, nabaga čība, nezināju, vai gribu atbildēt «jā» vai «nē», un, izlikdamās pilnīgi vienaldzīga, teicu:

—  Cik lappušu jāpārraksta?

—  Apmēram piecdesmit.

Es izpūtu pa muti dūmus skaistā, nosodošā mākonītī, domādama — tas samaitāja visu — tu pūt dūmus kā filmā, viņš taču uzreiz redzēs, ka gribi izskatīties interesanta.

—  Un jūs vēlaties, lai es tās nodrukāju šovakar? Bet to nu es nevaru! Es rakstu sešas lappuses stundā. Turklāt tikai tad, ja kārtīgi saņemos. Palūdziet Blondo kundzi, viņa varbūt tiks ar tādu darbu galā.

Viņš atbildēja, ka lidmašīna atiet tikai pusdienlaikā. Taču Blondo kundzei ša, darbu nu nekādi nevarot uzticēt: viņa gan rakstot ātri, bet nekā nesapratīšot no teksta, kas čum un mudž no labojumiem, norādēm un nepabeigtiem teikumiem. Turpretim es esot lietas kursā.

Karavaijs man teica vēl kaut ko, un laikam tieši tāpēc es piekritu. Viņš negribēja — viņš nekad nav gribējis, ka darbinieki paliek aģentūrā pēc slēgšanas, it īpaši vēl klabināt rakstāmmašīnu. Augšējos stāvos dzīvo cilvēki, un nomas līgums noslēgts tikai pēc kādiem viltīgiem darījumiem. Viņš teica, ka es varēšot strādāt pie viņa, turpat arī pārgulēt, tā ka nevajadzēšot zaudēt laiku, ja nepaspēšot vakarā visu pārrakstīt. Es pabeigšot nākamajā rītā pirms viņa aizlidošanas.

Es nekad nebiju ciemojusies viņu dzīvoklī. Tas un iespēja satikt Anitu pārāk vilināja, lai es spētu atteikties. Un pāris sekunžu — pa to laiku viņš nervozēja un pats teica, ka viss esot norunāts,— es iedomājos nezin ko. Esmu idiote. Vakariņas trijatā, redz ko, lielā istabā ar izkliedētu gaismu. Slāpētus smieklus, pārcilājot atmiņas. Bet — iedomājieties vien!—«uzliec vēl krabjus!», Anita ņem mani pie rokas un ved uz guļamistabu, tāda kā atmaigusi un sentimentāla, jo esam dzērušas vīnu. Nakts, kāds atvērts logs, un vējš piepūš aizkarus.

Šefs tūlīt atvēsināja man galvu. Viņš paskatījās pulkstenī un teica, ka es varēšot mierīgi strādāt, jo kalpotāji aizbraukuši brīvdienās uz Spāniju un viņiem abiem ar Anitu jāveicot nepatīkams pienākums — jāejot uz reklāmfilmu festivālu Šaijo pilī. Tomēr viņš piebilda:

—  Anita priecāsies, jūs atkal redzot. Jūs mazliet bijāt viņas protežē, vai ne?

Taču to viņš teica, manī neskatīdamies, iedams uz durvju pusi, it kā manis nemaz nebūtu — es gribēju teikt, it kā es neliktos dzīvs cilvēks, katrā ziņā ne vairāk kā elektriskā rakstāmmašīna ar burtiem «Prezidents».

Pirms Karavaijs izgāja no istabas, viņš atskatījās un norādīja uz galdu. Viņš jautāja, vai man vēl atlicis kas svarīgs darāms. Es biju domājusi izlabot kādas rūpniecības reklāmas brošūras novilkumus, bet tas nebija steidzami, un nu reiz man ienāca prātā kaut cik sakarīga atbilde; es teicu:

—  Vajag paņemt naudu.

Runa ir par papildu mēnešalgu, ko saņemam pusi decembrī, pusi jūlijā. Tie, kas ir atvaļinājumā, dabūja savu aploksni kopā ar jūnija izmaksu. Citi to saņem pirms 14. Jūlija. Galvenais grāmatvedis, tāpat kā mēneša beigās, izstaigā kabin'etus un atdod naudu katram personiski. Pie manis viņš parasti ierodas nepilnu pusstundu pirms darba beigām. Pirmām kārtām viņš iet uz redakciju, kur saceļ īstu viesuļvētru, bet vakar pēcpusdienā es vēl nebiju dzirdējusi, kā redaktores metas virsū nabaga cilvēkam.

Šefs palika nekustīgi stāvam, turēdams durvju rokturi. Viņš teica, ka brauc mājās un grib mani vest sev līdzi tūlīt. Viņš pats man iedošot aploksni, tā viņš varēšot mazliet piemest, teiksim, trīssimt franku, ja esmu ar mieru.

Viņa skatienā pavīdēja tāds kā atvieglojums, un es, protams, arī biju apmierināta, bet viņam tas bija tikai īss mirklis, it kā es viņam gluži vienkārši būtu devusi iespēju nokārtot kādu apgrūtinošu jautājumu.

— Paņemiet savas lietas, Danij. Es jūs gaidīšu lejā pēc piecām minūtēm. Mana mašīna ir zem arkas.

Viņš izgāja ārā, aizvērdams durvis. Gandrīz tūlīt viņš tās atkal atvēra. Es tai brīdī noliku rindiņā pie citām rotaļlietu, ko viņš bija grozījis rokā. Tas bija mazs, sārts zilonītis ar kustīgiem locekļiem. Karavaijs pamanīja, cik rūpīgi to daru, un sacīja: «Piedodiet, lūdzu!» Viņš cerot uz manu klusēšanu, ka es nestāstīšot citiem par šo darbu ārpus aģentūras. Es sapratu, ka viņš negrib, lai visi uzzina par nokavēto ziņojumu, ka viņš jūtas neērti. Viņš bija domājis teikt ko citu, varbūt man paskaidrot, ka jūtas vainīgs, bet galu galā tikai paskatījās uz rozā zilonīti un tāpat vien aizgāja.

Es brītiņu vēl pasēdēju, prātodama, kas notiktu, ja es nepaspētu nodrukāt tās piecdesmit lappuses pirms viņa aizlidošanas. Kaut vajadzētu strādāt pusi nakts, es atrastu vajadzīgo laiku, tas mani neuztrauca. Taču es nevaru vairākas stundas pēc kārtas mocīt acis, tās piesarkst, sāk rādīties zvaigznes un birt asaras, reizēm kļūst tik slikti, ka vispār vairs neredzu.

Es domāju arī par Anitu un visādām muļķībām: ja es no rīta būtu zinājusi, ka sastapšu viņu, būtu uzvilkusi balto kostīmu, man noteikti ir jāiegriežas dzīvoklī un jāpārģērbjas. Savulaik, kad strādājām kopā, es vēl valkāju bāriņu namā šūtos svārkus. Viņa man teica: «Tu ar saviem kankariem radi manī riebumu pret nelaimīgu bērnību.» Man gribētos, lai viņa mani redz citādu, lai man mugurā būtu labākās drēbes. Tad piepeši iedomājos, ka šefs man ir devis piecas minūtes laika. Viņam piecas minūtes ir trīssimt sekundes. Viņa precizitāte varētu novest izmisumā pulksteņa dzeguzi.

Uz piezīmju bloka lapas uzskricelēju: «Dodos nedēļas nogales atpūtā. Uz redzēšanos trešdien.»

Tūlīt saplēsu lapu sīkos gabaliņos un uzrakstīju citu zīmīti, šoreiz rūpīgi: «Man jātiek uz lidmašīnu, lai dotos nedēļas nogales atpūtā. Uz redzēšanos trešdien. Danija.»

Tagad es būtu gribējusi izstāstīt savu dzīvi. Tikai pieminēt lidmašīnu — tas ir par maz. Es varētu rakstīt: lidmašīnu uz Montekarlo. Taču es pametu skatienu pulkstenī, lielais rādītājs tuvojās puspieciem, un jādomā — es visā aģentūrā biju vienīgā, kas nekad nav kāpusi lidmašīnā,— ne uz vienu tas neatstātu nekādu iespaidu.

Ar saspraudi piestiprināju papīra lapu pie galda lampas abažūra. To varēja ieraudzīt jebkurš,' kas ienāca istabā. Man šķita, ka esmu laimīga. To ir grūti izskaidrot. Varētu sacīt, ka es izjutu nepacietību, ko visu pēcpusdienu biju nojautusi citos.

Velkot mugurā vasaras mēteli, iedomājos, ka Anitai un Mišelam Karavaijiem ir maza meitiņa. Es paņēmu rozā zilonīti un iebāzu to kabatā.

Es atceros, ka logā joprojām spīdēja saule, un tā apspīdēja ari papīrus, ar kuriem apkrauts mans galds.

Mašīnā — melnā DS ar ādas sēdekļiem — viņš pats man vispirms piedāvāja iegriezties dzīvoklī, lai es varētu paņemt naktskreklu un zobu suku.

Vēl nebija sākusies transporta sastrēgumstunda, un Kara- vaijs brauca diezgan ātri. Es sacīju, ka viņš izskatās stipri noguris. Viņš atbildēja, ka visi ir noguruši. Es viņam ieteicos, cik DS ir ērta, bet tas viņu neinteresēja, atkal iestājās klusums.

Mēs šķērsojām Sēnu pa Almas tiltu. Grenela ielā viņš atrada mašīnai vietu pie kāda fotopiederumu veikala, kas ir gandrīz pretī mājai, kur dzīvoju. Izkāpu no mašīnas, un viņš man sekoja. Karavaijs nejautāja, vai drīkst mani pavadīt, nedz arī ko citu. Viņš ienāca namā man pakaļ.

Es nekaunos par savu dzīvokli — vismaz man tā liekas un biju pārliecināta, ka neesmu atstājusi žāvēties veļu virs gāzes radiatora. Tomēr tas, ka viņš nāca man līdzi, mulsināja. Viņš aizņems istabu, un man vajadzēs pārģērbties vannasistabā, kur tik tikko var apgriezties. Turklāt dzīvoju piektajā stāvā un lifta nav.

Sacīju, ka viņam nav mani jāpavada, ka es iegriezīšos dzīvoklī tikai uz dažām minūtēm. Viņš atbildēja — nu jā, tam nav nekādas nozīmes. Es nezinu, ko viņš iedomājās. Var būt — ka es ņemšu līdzi veselu koferi.

Uz kāpnēm nevienu nesastapām, un vismaz tas bija labi. Man ir kaimiņiene, kuras vīrs dabūja bezmaksas atvaļinājumu Busiko slimnīcā, braukdams pa Fransuā I ielu pretējās kustības joslā, un viņa šņāc kā čūska, ja neapjautājas par tā veselību, bet, ja apjautājas, tarkšķ līdz vēlai naktij. Es iegāju dzīvoklī pirmā un, kad ienāca Karavaijs, aizvēru durvis. Viņš palūkojās apkārt, bet neko neteica. Acīmredzot viņš nezināja, ko lai iesāk ar savu lielo augumu. Viņš man izskatījās daudz jaunāks un — kā lai to pasaka — patiesāks un dzīvāks nekā aģentūrā.

Es paņēmu no skapja balto kostīmu un ieslēdzos vannasistabā. Dzirdēju, kā viņš staigā gandrīz man blakus. Noģērbdamās es caur durvīm sacīju, ka viņš var atrast ko dzeramu lādē zem loga. Vai man pietiek laika nomazgāties dušā? Viņš neatbildēja. Es negāju dušā, ātri apmazgājos ar cimdu. Kad atgriezos istabā apģērbusies, sasukājusies un nokrāsojusies, bet basām kājām, viņš sēdēja uz dīvāna un zvanīja Anitai. Viņš sacīja, ka tūlīt ieradīsimies. Vienlaikus viņš apskatīja manu kostīmu. Es apāvu baltās laiviņas un apsēdos uz atzveltnes krēsla paroča, neizlaižot viņu no acīm. Viņa skatiens pauda vienīgi garlaicību.

Viņš runāja ar Anitu —«jā, Anita, nē, Anita», es zināju, ka tā ir viņa, un vairs pat neatceros, ko viņai stāstīja — ka es neesot mainījusies, ka esot drīzāk gara auguma, jā, drīzāk tieva, ka esot glīta, jā, un gaišmataina, jā, ļoti gaišmataina un iedegusi, jā — vārdu sakot, šo un to, kam vajadzētu būt man patīkamam, kas, bez šaubām, bija patīkams, bet balss visu pārvērta. Es vēl tagad dzirdu šo balsi: viņš runāja centīgi, vienmuļi kā tāds ziņnesis. Viņš atbildēja Anitai, viņš pacietīgi pakļāvās Anitas untumam. Viņa gribēja, lai viņš mani attēlo, un viņš mani attēloja. Viņa, protams, ir cilvēciska būtne. Taču es, Danija Longo, varētu tikpat labi būt veļas mazgājamā mašīna Rātsnama veikala reklāmā.

Viņš teica vēl kaut ko. Ak, tas gan nebija stilistisks paņēmiens, lai pateiktu sievai, mani neaizvainojot, ka kļūstu arvien vairāk un vairāk tuvredzīga. Viņš vienīgi iespējami precīzi atstāstīja to, ko redzēja, tas bija bezkaislīgs konstatējums. Viņš sacīja, ka brilles slēpj manu acu krāsu. Es pasmējos. Es pat noņēmu brilles, lai parādītu, kādā krāsā man acis. Tās nav zilas un mainīgas kā jūra, tādas bija Anitai, kad viņa man ļāva' aiznest savu paplāti kopā ar manējo LaboetI ielas pašapkalpošanās kafejnīcā, tās ir tumšas, nekustīgas un neizteiksmīgas kā izmisīgs Ziemeļu līdzenums un bez brillēm aklas.

Es nezinu, vai tādēļ vai manu acu dēļ, es īsti nezinu, kādēļ piepeši sapratu, ka nekad nebūšu viņiem nekas cits kā mazliet apnicīgs priekšmets, par kuru laulātie draugi no labākajām aprindām uzjautrinās pa telefonu, bet smejoties es jutos bēdīga, man viss bija apriebies līdz kaklam, es būtu gribējusi, lai vakars ir jau pagājis, lai viņi abi jau atrastos savā draņķīgajā reklāmfilmu festivālā, kaut viņu nekad nebūtu bijis, kaut Anitas nekad nebūtu bijis: vārdu sakot, lai tas beigtos.

Mēs devāmies prom. Biju ielikusi somā, kā šefs teica, savu naktskreklu un zobu suku. Mēs braucām pa Senas krastmalu līdz Oteijas tiltam. Pirms atgriešanās mājās viņš kaut ko atcerējās un apturēja mašīnu otrajā rindā kādā ielā ar daudziem veikaliem.

Viņš man iedeva piecdesmitfranku naudaszīmi, teikdams, ka vakarā viņš nekad neēdot, Anita jau riu pavisam ne un mājās priekš manis droši vien nekā nebūšot. Ja man būtu kaut kripatiņa humora izjūtas, es sāktu skaļi smieties, atcerēdamās

mazās, aizraujoši intīmās vakariņas izkliedētā gaismā un vēja piepūstus aizkarus. Taču es tikai nosarku. Sacīju, ka es arī neēdīšu, taču viņš negribēja man ticēt, atkārtoja, lai es, lūdzama, ejot.

Kamēr viņš mašīnā pie stūres gaidīja, es maiznīcā nopirku divas smalkmaizītes un tāfelīti šokolādes. Viņš mani palūdza «pie reizes» ieiet aptiekā un nopirkt zāles. Kamēr tika apzīmogota recepte, uz pudelītes iesaiņojuma kārbiņas izlasīju, ka tie ir sirds pilieni. Viņš badojās un, lai nesāktos sirdsklauves, mundrinājās ar digitalīnu. Ģeniāli!

Mašīnā, bērdams»makā sīknaudu un uz mani neskatīdamies, viņš pajautāja, kur esmu pirkusi savu kostīmu. Viņš pieder pie tiem laulātajiem draugiem, kuri nevar ciest, ka vēl kāda sieviete, ne tikai viņa sieva, ir pieklājīgi ģērbusies. Atbildēju — dabūju to par velti kā aģentūras darbiniece, kad izgatavojām fotogrāfijas kādam klientam Sentonorē priekšpilsētā. Viņš palocīja galvu, it kā domātu: «Nu kā tad, man jau tā likās,»— un, lai būtu laipns pret mani, teica apmēram tā:

— Priekš gatava apģērba tas ir visai izskatīgs.

Es nekad neesmu bijusi nevienā Monmoransī kvartāla namā Oteijā. Mans nīgrums droši vien ietekmēja uztveri, tāpēc tas man izskatījās pēc provinciāla pensionāru ciema pašā Parīzes vidū — ar svētdienīgām, precīzi izveidotām ielām. Karavaiji dzīvoja Apšu ielā. Tur bija vēl Liepu un, jādomā, arī Kastaņu iela. Viņu māja bija tāda, kādu tiku iedomājusies,— skaista, liela, puķu ieskauta. Pulkstenis rādīja mazliet pāri sešiem. Saule mirdzināja lapotnēs žilbinošus atspīdumus.

Atceros mūsu ierašanos, mūsu soļu troksni vēlās pēcpusdienas klusumā. Vestibilā ar sarkanu flīžu grīdu un lielu paklāju, kur bija attēloti vienradži, ar iedegtām lampām, kaut ārā bija gaiša diena, akmens kāpnes veda uz augšstāva istabām, un uz pirmā pakāpiena stāvēja lakādas kurpītēs un īsās zeķēs — viena bija nobrukusi — apauta, bālzilā samtā un mežģīnēs ieģērbta maza, gaišmataina meitenīte, kas, piespiedusi pie krūtīm plikgalvainu lelli, apmulsusi stingi raudzījās manī.

Tuvojoties viņai, es pati uz sevi dusmojos, ka neprotu pieņemt lietas tādas, kādas tās ir, neradot sarežģījumus. Es noliecos, lai mazo noskūpstītu un sakārtotu zeķīti. Viņa ļāva to darīt, ne vārda neteikdama. Acis viņai bija platas un zilas — tādas pašas kā Anitai. Pajautāju, kā viņu sauc: Mišela Karavaija, viņa izrunāja «Kravaija». Apvaicājos, cik mazajai gadu: trīs gadi. Atcerējos mazo, rozā zilonīti, ko gribēju viņai uzdāvināt, bet tas bija mana mēteļa kabatā un mētelis — manā dzīvoklī.

Tūlīt pēc tam viņas tēvs mani iesauca kādā plašā istabā, no kuras tikpat kā vairs neizgāju. Dīvāns un atzveltņi bija pārvilkti ar melnu ādu, mēbeles — tumšas, gar sienām — grāmatplaukti. Uz vingrošanas zirgam līdzīga paliktņa stāvēja masīva lampa.

Apmainīju brilles un izmēģināju rakstāmmašīnu. Tas bija daļēji pārnēsājams četrdesmito gadu remingtons, turklāt ar angļu taustiņu izvietojumu. Tomēr ar to varēja uzdrukāt sešus salasāmus eksemplārus, bet Karavaijs teica, ka ar četriem pietikšot. Viņš atvēra «Milkaby» mapi, izņēma sīksīki aprakstītas lapas (nekad neesmu varējusi saprast, kā tādam milzīgam puisietim var būt tik sīks rokraksts) un izskaidroja sevišķi grūti saprotamās vietas. Pirms došanās uz Šaijo pili viņam Dievs vien zina kādēļ vajadzēja sastapt kādu iespiedēju. Viņš devās prom, teikdams, ka Anita atnāks drīz, un novēlēja man labu veiksmi.

Es strādāju.

Anita nokāpa no augšstāva pēc pusstundas, gaišos matus saspraudusi uz pakauša un cigareti rokā. Viņa man teica — re nu, mēs neesam redzējušās veselu mūžību, kā tev iet, man . briesmīgi sāp galva; to visu viņa norunāja ļoti ātri, mani pētīdama no galvas līdz kājām tādu pašu saspringtu skatienu kā senāk.

Viņa atvēra kādas durvis telpas dziļumā un parādīja istabu,- kur varu pārnakšņot. Viņa paskaidroja, ka vīrs tur reizēm guļot, ja strādājot vēlu naktī. Tur bija milzīga, ar baltu kažokādu pārklāta gulta un pie sienas — palielināts Anitas portrets: viņa gluži kaila sēdēja šķērsām atzveltnī — ļoti skaista fotogrāfija, tajā bija redzams viņas ādas samtainums. Es muļķīgi iesmējos. Viņa pagrieza koka ietvarā ielikto fotogrāfiju pret sienu. Viņa sacīja, ka Karavaijs licis ierīkot bēniņos amatiera laboratoriju un viņa esot vīra vienīgais modelis. Tai pašā brīdī viņa atvēra durvis blakus gultaļun parādīja melnām flīzēm apšūtu vannasis- tabu. Mirkli mūsu skatieni sastapās, un es sapratu, ka tas viss viņu bezgalīgi garlaiko.

Atkal ķēros pie darba. Kamēr rakstīju, Anita nolika uz zema galdiņa traukus, atnesa divus gabalus rostbifa, augļus un aizsāktu vīna pudeli. Viņa nebija saģērbusies promiešanai. Viņa pajautāja, vai man vēl kas vajadzīgs, taču atbildi negaidīja un ari novēlēja labu veiksmi, uz redzēšanos — un prom viņa bija.

Pēc brīža Anita melnā atlasa mētelī, ko pie kakla saturēja masīva piespraude, parādījās durvīs, «turēdama pie rokas meitiņu. Viņa to aizvedīšot pie mātes, kas dzīvojot tepat netālu Sišē bulvārī (es tur pāris reižu esmu bijusi), un tad piebiedrošoties

vīram Šaijo pilī. Viņa sacīja, ka abi atgriezīšoties agri, jo rīt lidošot uz Šveici, un ka man nevajagot viņus gaidīt, ja es jūtoties nogurusi. Nomanīju, ka viņa vēlas pateikt kaut ko draudzīgu, pirms atstāj mani vienu, bet nevar neko izdomāt. Es piecēlos, lai labāk redzētu meitenīti un pateiktu —«labunakti, mīļā Mišela»; promiedama mazā visu laiku atskatījās uz mani. Viņa joprojām spieda pie krūtīm plikgalvaino lelli.

Tad es drukāju. Divas vai trīs reizes aizdedzu cigareti un, tā kā man nepatīk rakstot pīpēt, es pastaigājos pa istabu, apskatīju grāmatu muguriņas. Pie sienas bija kaut kas diezgan pretenciozs, bet interesants: 30 X 40 centimetru liels, zeltītā ietvarā ielikts matstikla gabals, tā aizmugurē iemontēta sistēma uz šī ekrāna projicēja krāsainus diapozitīvus. Karavaijs droši vien bija paņēmis kādu no aparātiem, kas paredzēti reklāmai skatlogos. Attēls mainījās ik minūti. Redzēju vairākas spilgtas, saules apmirdzētas zvejas ostas, kur daudzkrāsainas laivas atspoguļojās ūdenī. Es nezinu, kā ostas sauc. Es, nabaga idiote, varu vienīgi pasacīt, ka tā bija «Agfacolor» filma. Pārāk ilgi noņēmos ar šo cirku, lai kļūdītos, nosakot sarkanā kvalitāti.

Vēl vienreiz, kad acis sāka nogurt, es iegāju melni flīžotajā vannasistabā tās izskalot ar aukstu ūdeni. Ārā nebija dzirdams ne troksnītis, šķita, ka Parīze ir ļoti tālu, es sajutu tukšās mājas, tās tumšo istabu nomācošo smagumu.

Ap pusvieniem biju pārrakstījusi trīsdesmit lappušu. Bez mitas kļūdījos, it kā smadzeņu vietā būtu piena pulveris. Izskaitīju, cik lappušu vēl palicis — apmēram piecpadsmit. Uzliku mašīnai vāku.

Jutos izsalkusi. Apēdu līdzpaņemto smalkmaizīti, rostbifa šķēli, ābolu un iedzēru mazliet vīna. Negribēju visu pamest kā kaujas laukā, uzmeklēju virtuvi, tā bija plaša telpa, iekāftota kā fermas Iielistaba ar akmens izlietni, kur divas lielas trauku kaudzes lēnām appelēja. Pazinu savu Anitu. Kopš kalpotāji aizbraukuši atvaļinājumā, viņa droši vien nav pat papūlējusies ieslēgt maizes grauzdētāju.

Novilku kostīmjaku, nomazgāju savu šķīvi, glāzi, nazi un dakšiņu. Nodzēsu visas gaismas un gāju gulēt. Bija karsti, bet es neiedrošinājos — Dievs vien zina, kāpēc,— atvērt logu. Nekādi nevarēju aizmigt. Domāju par Anitu, kāda viņa bija toreiz, kad kopā strādājām. Nespēju atturēties un izģērbdamās pagriezu fotogrāfiju, kur viņa kaila sēž krēslā. Dusmojos uz sevi, ka tik dumji smējos. Es negribu sacīt, ka ir muļķīgi smieties par fotogrāfiju, ko cilvēks uzņēmis, gribēdams pielikt pie savas mājas sienas sievas ciskas,— dumja bija manu smieklu skaņa.

Kad strādāju kopā ar Anitu, viņa vairākas naktis pavadīja pie manis. Toreiz viņa dzīvoja kopā ar māti un lūdza man — lūdza tā, kā vienīgi viņa prot lūgt,— ar vētrainu maigumu un draudiem, ar vislielāko stūrgalvību — atļauju pieņemt manā dzīvoklī kādu puisi. Viņa mainīja puisi, bet satikšanās vietu ne, un, ja biju padevusies vienreiz, man vairs nepietika drosmes citā reizē atteikt. Kamēr viņi priecājās, es gāju uz kino. Pēc tam atradu Anitu, izģērbušos, ar kvēlojošiem vaigiem, kaut ko lasām vai klausāmies radio, smēķējam cigaretes, kājas pārlikušu pār atzveltņa paroci gandrīz tāpat kā fotogrāfijā. Viņai nekad neienāca prātā, ka vajadzētu saklāt gultu. Visskaidrāk atceros saņurcītos palagus, kuri nokarājās līdz pat grīdai un kuros man vajadzēja gulēt viņai blakus atlikušo nakts daļu. Kad es kaut ko aizrādīju, viņa mani sauca par sīko, nekaunīgo, šķīsto nekrietneli un ieteica iestāties klosterī un tur nobeigties aiz skaudības. Viņa izskatījās briesmīgi izmisusi un apsolījās nākamreiz to darīt uz mana virtuves galda. Otrā dienā birojā viņa atkal bija Anita Ejturatā, ģērbusies kā labāko aprindu jaunava, skaidru skatienu, noteiktām kustībām un cieši noslēgtu sirdi.

Galu galā aizmigu vai iesnaudos, jo vēlāk dzirdēju viņus pārnākam. Šefs sūdzējās, ka ir par daudz dzēris un saticis pārlieku daudz muļķu. Pēc tam viņš pie manām durvīm pavisam klusu pajautāja: «Vai guļat, Danij? Kā veicām Atbildēju, ka viss kārtībā, atlicis piecnadsmit lappušu. Nezin kādēļ atdarinādama viņu, atbildēju tikko sadzirdamā balsī, it kā es baidītos kādu šajā velna būdā pamodināt.

Tad atkal iemigu. Šķita, ka jau pēc īsa brīža kāds grabinās pie durvīm; bija rīts; šodienas rīts, istabā iespīdēja saule, un šefs sacīja: «Es uzvārīju kafiju, noliku jums tasi uz galda.»

Uzklājusi gultļt un nomazgājusies vannā, es apģērbos, izdzēru auksto kafiju, ko atradu blakus rakstāmmašīnai, un atkal ķēros pie darba.

Šefs divas trīs reizes ienāca paskatīties, cik esmu padarījusi. Pēc tam parādījās Anita baltā kombinē, kaut ko meklēdama un neatrazdama, vienu roku piespiedusi pie galvas, kas sāpēja kopš vakardienas, ar otru kratīdama pelnus no pirmās rīta cigaretes. Viņai vajadzēja iet pēc meitiņas uz Sišē bulvāri. Pie reizes uzzināju, ka apspriede ar «Milkaby» pārstāvjiem tiks izmantota, lai visa ģimene nedēļas nogali pavadītu Šveicē. Aizbraukšanas dēļ viņa nervozēja un vismaz šai ziņā šķita pārvērtusies. Senāk viņa bija cieši pārliecināta, ka gan klienti, gan mīļākie viņu uzskatīs par jo vērtīgāku, ja viņiem liks pagaidīt, un ka ir sīkumaini raizēties par nokavētu lidmašīnu, ja tikpat labi var aizlidot ar nākamo.

Taču nervozi bijām visi — viņa, es un Karavaijs. Pēdējās lappuses drukāju tā, kā mēdz drukāt mašīnrakstītājas, kuras nevaru ciest,— pat nemēģinot saprast, ko lasu. Droši vien pieļāvu milzum daudz kļūdu, gandrīz visus taustiņus situ ar kreiso roku (esmu kreile un, kad daru ko ātri, kad gribu ko ātri darīt, aizmirstu, ka man ir arī labā roka), nezin cik laika izšķiedu, sev sacīdama: domā, ko tu dari, labā roka, idiote, labā!— it kā es būtu bokseris, kas saņēmis tādu triecienu, ka sirds apstājas. Un sitiens, ko saņēmu es — lai tas ir muļķīgi, jo ļaunāk, arī tas man jāpasaka, ja būs pratināšana,— bija ģimenīgi iecerētā nedēļas nogale Šveicē. Vienreiz esmu bijusi Cīrihē, tās ir drausmīgas atmiņas. Nekad neesmu redzējusi Ženēvu, bet varu iedomāties, ka tur jābūt — vismaz priekš Karavaijiem un tiem, kas viņiem līdzīgi,— jo mājīgām viesnīcām ar platām, mēnesnīcai pavērtām terasēm, maigi sērīgu vijoļmūziku un gaismas pielietiem vakariem, galu galā — stundām, kādas nekad nepiedzīvošu un ne tikai tāpēc, ka par tām jāmaksā bargi franki un dolāri. Man riebjas, ka esmu tāda,— tas tiesa, tas tiesa, tas tiesa,— bet es esmu tikai es un nezinu, kā lai to izskaidro.

Darbu pabeidzu ap vienpadsmitiem. Šķiroju lapas un kārtoju tās četros eksemplāros, kad Karavaijs ieradās un atbrīvoja mani no pūlēm. Viņam mugurā bija tumšzils vasaras uzvalks, riebīga kaklasaite ar baltiem punktiņiem, viņš mani satrieca ar lielo augumu un straujumu. Viņš bija iegājis aģentūrā paņemt maketus. Viņš man iedeva aploksni ar piemaksu: kopā ar apsolītajiem trīssimt frankiem man iznāca turpat tūkstoš franku, gandrīz mēneša alga. Es sacīju — nekad nepalaižu garām iespēju pateikties — liels paldies, tas ir lieliski, tas ir cĻiudz par daudz.

Pārrakstīto viņš ielika melnā ādas ceļasomā. Aizelsies viņš pajautāja, vai man ir autovadītāja tiesības. īstenībā tas nebija nekāds jautājums. Anita zināja, ka man tās ir, viņa droši vien bija vīram to pateikusi. Kad viņa nopirka savu pirmo mašīnu — lietotu simku ar nolaižamu jumtu —, viņa bija tik bailīga, ka es to braucu ārā no garāžas. Vēlāk es piecas vai sešas reizes dienā pārvietoju to no vienas stāvvietas ar ierobežotu stāvēšanas laiku uz otru.

Taču īstenībā savā mūžā esmu kārtīgi vadījusi tikai vienu vienīgu mašīnu — bāriņu nama furgoniņu 2 CV. Māmuļa samaksāja par manām tiesībām («tas ir derīgi, tad tu izvēlēsies par viru cilvēku, kas brauc ar četriem riteņiem, nevis kādu badmiru ar skaistām acīm»), un es vienīgā vedu viņu ar to darīšanās. Tas bija pēdējā skolas gadā. Bāriņu namam piederēja divi līdzīgi furgoniņi, man uzticēja vecāko. «Sadauzi vien to,» Māmuļa teica, «tā tu iegūsi pieredzi un pēc tam dabūsi māsas Marī de Lapitjē skaistuli.» Taču, kad ātrums sasniedza trīsdesmit kilometru stundā, viņa iekrampējās sēdeklī un, ja bija jau četrdesmit, kliedza, it kā būtu pienākusi pēdējā stundiņa. Viendien viņa tā pārbijās, ka parāva rokas bremzi un mēs abas tikko neizlidojām cauri priekšējam stiklam.

Noliecies pār melno somu, Karavaijs vienā rāvienā norunāja, ka sestdienas rītā dabūt taksometru ir tīrās mocības, ka viņš licis pieslēgt telefonu automātiskajam atbildētājam, lai es varētu mierīgi strādāt, ka viņš negribētu visu sākt atkal no gala, ka vēl jāatved meita un ka es izdarītu milzīgu pakalpojumu, ja pavadītu viņus uz Orlī. Es neko nesapratu. Viņš piesārtušu seju piecēlās un paskaidroja: tad es varētu atgādāt mašīnu atpakaļ.

Viņš bija sajucis prātā.

Sacīju, ka Orlī ir stāvvietas, bet viņš tikai paraustīja plecus un teica — paldies, viņš pats to zinot.

—  Nu tātad jūs brauksiet, Danij.

Sacīju, ka tas nav iespējams.

—  Kāpēc?

Tagad viņš bija mazliet paliecies uz manu pusi un raudzījās man sejā, un es jutu, ka viņš ir pilns spēka un nepacietības. Ja kāds man atrodas pārāk tuvu, es vairs neatceros, ko esmu gribējusi sacīt. Pēc dažām sekundēm atbildēju:

—  Es nezinu! Tāpēc!

Lielāks stulbums nemaz nav iedomājams. Viņš atkal paraustīja plecus, pateica, ka nevajag būt muļķei, un iznesa somu vestibilā. Viņam šis jautājums šķita nokārtots.

Es nevarēju braukt viņiem līdzi uz Orlī. Es nevarēju atgādāt atpakaļ mašīnu. Vajadzēja pasacīt, ka nekad neesmu braukusi ar citu mašīnu kā vien ar spokam līdzīgu furgoniņu un ka Māmuļa nomierinājās vienīgi brīžos, kad tuvumā redzēja kādu baznīcu, jo tad mums palika izredzes saņemt pēdējo svaidījumu. Anita kāpa lejā pa trepēm. Es nebiju neko pateikusi.

Viņiem bija trīs koferi. Vienu no tiem iznesu dārzā. Ar skatienu meklēju SD, un tas, ko ieraudzīju, manā uztverē bija baltas šausmas. Viņi gatavojās kāpt nevis SD, bet garā, platā, vaļējā amerikāņu mašīnā, ko Anita brauca ārā no garāžas. Tas bija īsts tanks.

Atgriezos vestibilā, pēc tam — istabā, kur tiku strādājusi. Es vairs pati nezināju, ko tur meklēju. Savu somu. Paņēmu to. Noliku somu atpakaļ uz galda. Es nevarēju valdīt šo mašīnu.

Karavaijs steidzīgi slēdza ciet durvis. Redzot mani tā stāvam, viņam beidzot vajadzēja saprast, ka kaut kas nav kārtībā, un pienākt klāt. Viņš uzlika roku uz mana delma un sacīja:

— Tā ir Anitas mašīna. Tai ir tikai akselerators un bremze, vairāk nekā. To ir ļoti viegli vadīt.

Un vēl viņš man teica:

—  Nevajag būt tādai.

Paskatījos uz Karavaiju. Ieraudzīju, ka viņa acis ir zilas, ļoti dzidri zilas un nogurušas. Zilas. Es nekad nebiju to pamanījusi. Tai pašā brīdī pirmo reizi sapratu, ka es viņam kaut ko nozīmēju. Ka liekos mazliet padumja meiča, kas viņam tomēr diezgan labi patīk. Vismaz man tā likās. Es nesapratu, ko viņš domāja, teikdams: «Nevajag būt tādai.» Es joprojām to nesaprotu. Viņš stāvēja man gluži blakus tāpat kā nesen un likās ļoti liels un ļoti stiprs, un es jutu, ka zaudēju apņēmību. Pēc ilgas klusēšanas vai vismaz tik ilgas, ka tā man šķita neizturama, viņš piebilda, ka, gadījumā ja nu es patiešām negribu viņus pavadīt, viņš to nokārtos, atstās mašīnu stāvvietā. Tam neesot nozīmes.

Es noliecu galvu. Es sacīju, ka braukšu.

Mēs abas ar mazo sēdējām aizmugurē. Viņa bija apģērbta sarkanā mētelītī ar samta apkakli, viņa turējās ļoti taisni, siltā rociņa bija manā plaukstā, un viņa neteica ne vārda. Arī Anita un viņas vīrs klusēja. Kad pie Orleānas vārtiem no ārpilsētas bulvāra nogriezāmies uz Dienvidu šosejas, pulkstenis rādīja bez divdesmit divpadsmit. Mašīnu vadīja viņš.

Jautāju, kur lai automobili atstāju; man atbildēja — dārzā. Mums vajadzēja kliegt, jo viņš brauca ātri un spēcīgas gaisa strāvas aiznesa vārdus sānis. Karavaijs sacīja, ka dokumenti atrodas priekšējā paneļa skapītī un vārtu atslēga — pie mašīnas atslēgām. Viņš ar rādītājpirkstu pakustināja saišķi, kas karājās pie aizdedzes. Pajautāju, kur man jāatstāj atslēgas. Viņš padomāja un sacīja, lai tās paturu pie sevis, es viņam tās atdošu trešdienas pēcpusdienā, kad viņi būs atgriezušies no Šveices.

Anita nokaitināta pagriezās, paskatījās uz mani tikpat nikni kā tolaik, kad bija mana priekšniece, un sacīja: «Vai tu galu galā nevarētu apklust, tas taču nav tik sarežģīti? Vai zini, ar kādu ātrumu viņš brauc?» Mazā, redzēdama, ka māte ir neapmierināta ar mani, atrāva rociņu.

Bez desmit divpadsmitos — lidmašīna pacēlās divpadsmitos piecās minūtēs — Karavaijs apturēja auto pie lidostas trotuāra. Viņi skriešus steidzās prom no manis. Anita, ģērbusies ar zaļu zīdu oderētā smilškrāsas mētelī, paņēma meitiņu, lai izceltu no mašīnas, un, piespiedusi to pie krūtīm, noliecās mani noskūpstīt. Šefs mudināja nesēju. Viņš sniedza roku, ko man izmisīgi gribējās paturēt, jo uzreiz ienāca prātā vesela gūzma jautājumu, ko vajadzētu uzdot. Un ja nu līst? Līdz trešdienai varēja uznākt lietus. Es nedrīkstēju atstāt mašīnu bez jumta. Kā tas paceļams? Viņš apjuka, viņš skatījās uz mani, tad mirdzoši skaidrajās debesīs, tad uz priekšējo paneli.

— Bet es taču neko nezinu! Tā ir Anitas mašīna!

Viņš pasauca Anitu. Tā nervozēdama stāvēja pie ieejas lidostā. Sapratusi, ko man vajag, viņa galīgi pārskaitās. Viņa vienā vienīgā vārdā pateica, kas es tāda esmu. Reizē viņa ar ieplestiem pirkstiem vasaras cimdā rādīja uz kādu taustiņu, kas man šķita novietots ļoti zemu, gluži zem stūres, bet Anita bija tik nikna, ka es pat neapjēdzu, kurš tas ir. Viņai uz rokas sēdēja meitiņa, kas droši vien bija smaga, un tās apavi notraipīja mēteli. Karavaijs steidzīgi aizveda abas uz halli. Pirms visi trīs nozuda, viņš vienīgais atskatījās un nevērīgi pamāja man ardievas.

Es viena pati sēdēju briesmonīgās mašīnas pakajējā sēdeklī. Man šķita, ka galvā iestājies milzīgs klusums.

Bez šaubām, pagāja vairākas minūtes, iekams apjēdzu, ka motors joprojām darbojas un garāmgājēji manī noskatās. Tad pienāca kāds policists un sacīja, ka mašīna nevar te stāvēt. Lai saņemtu sevi rokās un nogaidītu, kad viņš aizies, noraisīju no galvas lakatu, ko biju apsējusi, pirms atstāju Karavaiju namu, un to rūpīgi salocīju. Tas bija tirkīzkrāsas lakatiņš, kuru nopirku Mansā pirmajā patstāvīgā darba gadā un tieši tajā dienā, kad saņēmu telegrammu, ka Māmuļa mirusi. Gandrīz vienmēr nēsāju lakatiņu somā.

Klusumā, kas piepildīja manu galvu, Māmuļa sacīja: «Neuztraucies, tu aizbrauksi līdz stāvvietai, tā ir tikai kādu piecdesmit metru attālumā, un tad tev būs laiks padomāt.»

Izkāpu no mašīnas, kas bija balta un mirdzēja saulē, un, tā kā negribēju, nevarēju uzreiz piesēsties pie stūres, es apgāju mašīnai apkārt līdz priekšgalam un paskatījos, kāda ir tās marka. Tas bija tanderberds, liels, balts putns zem vasaras debesīm, vētrasputns.

Apsēdos. Šķita, ka durvis aizveras pašas. Adas sēdekļi bija mirdzoši zeltainu smilšu krāsā, viss man apkārt atgādināja smiltis, un mirdzēja hroms. Priekšējais panelis šķita kā nosēts ar rokturiem un taustiņiem, tie bija pat starp sēdekļiem. Piespiedu sevi neskatīties uz tiem. Kā jau Karavaijs sacīja, gāzes pedāļa uz grīdas nebija. Noliecos, lai izpētītu ātrumkārbu. Ja neskaita nulles punktu un atpakaļgaitu, tur bija tikai divas pozīcijas: viena — gaitas uzsākšanai, otra — braukšanai. Piere man bija slapja, rīkle izkaltusi, taču izjutu ne tikai bailes, es nezinu, ko īsti izjutu. Skaidri apzinājos: šo brīdi atcerēšos mūžīgi un nožēlošu, ka tas nav vairs otrreiz piedzīvojams. Novilku labās kājas kurpi, kuras papēdis traucēja vadīšanu. Sacīju Māmuļai, ka braukšu, un lēnām uzņēmu gaitu.

Sākumā mašīna parāvās uz priekšu, jo biju pārāk strauji nospiedusi akseleratoru, bet tūlīt nomierinājās un svinīgā gaitā līgani devās taisni uz priekšu. Tad sākās īsts cirks. Avēnijas 110 lidostas veda mani uz visām pusēm, un es vienmēr nonācu tur, kur braukt bija aizliegts, četras piecas reizes atgriezos vienā un tajā pašā vietā, četras piecas reizes nonācu pie viena un tā paša satiksmes regulētāja, kas rādīja aizliegumu, braucējs, kas man sekoja, nosauca mani par pēdējo sīkstuli, jo neiededzu virziena ugunis, un, pirms šīs ugunis atradu — tas tomēr bija pavisam viegli —, iedarbināju logu tīrītāju, siltā gaisa ventilatoru, Mon- tekarlo radio un atvēru labās puses logu. Biju tuvu nervu sabrukumam, kad beidzot nonācu, stāvvietā, pēc kuras visu brauciena laiku biju izmisīgi raudzījušies, un, kāpdama ārā 110 kabrioleta, tikai tāpēc vēl tomēr turējos kājās, ka to prasīja mode.

Taču es biju arī savā ziņā lepna un, kaut aiz sasprindzinājuma drebēju, zināju, ka bailes ir pārvarētas un es spētu ar šo mašīnu braukt kilometru kilometrus. Tagad es dzirdēju motoru rūkoņu lidlaukā. Iemetu divas divdesmit santīmu monētas stāvvietas automātiskajā skaitītājā, paņēmu atslēgas, kas karājās aizdedzē, rokassomu, lakatiņu un gāju izlocīt kājas un mazliet izvēdināties. Kad šķērsoju avēniju lidostas priekšā, saulē mirdzēdama, pacēlās «Swissair» karavela. Varbūt ar to aizlidoja Anita.

Halles automātā paņēmu lidostas biļeti. Bija daudz ļaužu, liels troksnis, un es pati sev likos svešiniece. Ar eskalatoru uzbraucu terasēs. Noskatījos, kā zilbalts «Air-France» boings apstājās uz skrejceļa un ap to rosījās kanārijdzeltenā apģērbā tērpti cilvēki. Vēroju ceļotājus, kuri rindiņā prātīgi tuvojās lielai mašīnai, un vienu no pilotiem, kas, rokas kabatā sabāzis, staigāja šurpu turpu, ar kurpes purngalu spārdīdams oli.

Nokāpu apakšstāvā. Pa apaļajiem logiem mēģināju saskatīt pilotu, kas spārdīja akmeni, bet viņš droši vien bija iekāpis lidmašīnā, es viņu vairs neredzēju. Brīdi staigāju gar retumu vitrīnām, un visneparastākais no tiem man šķita gaistošs attēls — jauna sieviete baltā kostīmā,zeltainiem matiem, kas īsti nebiju es. Nopirku «France-Soir» un bārā mēģināju lasīt lieliem burtiem rakstīto: desmitiem reižu izlasīju, ka kāds kaut ko izdarījis, bet tik un tā nespēju aptvert, kas ko izdarījis. Iedzēru dibonnē degvīnu un izsmēķēju cigareti. Redzēju ļaudis pieceļamies, savācam no galda sīknaudu un dodamies uz pasaules viņu malu. Man bija labi, man bija slikti, es vairs neapjēdzu, kas esmu. Izdzēru vē! vienu glāzi, tad vēl vienu, sacīdama sev: «Nelaimīgā, pēc šitā tu būsi gatava automobiļu sacensībām ar sadursmēm, ko tu galu galā domā?» Un man šķiet, ka es jau tobrīd zināju, ko gribu.

Tas vēl nebija īsti skaidrs, vēl tikai tāda kā prāta nieze, neskaidrs satraukums, kas atgādināja bailes. Klausījos sievietes balsī —• tā sirsnīgi, gandrīz konfidenciāli stāstīja skaļruņos, pa kādām durvīm jāiet, ja grib nonākt Portugālē vai Argentīnā. Apsolīju sev, ka reiz te atkal atnākšu un apsēdīšos tieši pie šī paša galdiņa, un nodomāju, ka es nezinu, ka es nekā nezinu. Samaksāju par izdzertajām glāzēm. Sacīju sev, ka esmu iedzērusi uz sava skaistā vētrasputna veselību. Un tas ir viss. Es piecēlos, savācu no galda sīknaudu un devos uz jūru.

Ak, es jau uzreiz neatzinos sev šai nodomā. Es meistarīgi protu spēlēt paslēpes pati ar sevi. Kāpdama atpakaļ automobilī, es vienīgi nospriedu, ka nekas nenotiks, ja es paturēšu mašīnu vēl vienu vai divas stundas, un, ja Karavaiji to pat uzzinās, man galu galā ir tiesības pa ceļam paēst pusdienas. Apbraukšu līkumu pa Parīzi, kaut kur apstāšos ieēst bifšteku ar ceptiem kartupeļiem un izdzert tasi kafijas, mierīgi izbraukšu caur Bulonas mežu, un, teiksim, ap četriem mašīna jau būs dārzā. Jā?

Jā " . . . .

Es nesteigdamas izpētīju visus priekšeja paneļa mehānismus.

Atradusi taustiņu, ar kuru var pacelt jumtu, ar pretīgumu iedomājos par Anitas dusmu lēkmi. Ļoti garais spidometrs ar lieliem metāla cipariem rādīja maksimālo ātrumu — simt divdesmit jūdžu. Aprēķināju, ka tas nozīmē gandrīz divsimt kilometru stundā,— nu, turies, cālīt! Izokšķerēju priekšējā paneļa skapīti. Tajā bija tikai soda naudas samaksas kvītis par atrašanos zonā ar ierobežotu stāvēšanas ilgumu, garāžas rēķini un ceļu kartes. Mašīnas tehniskajā pasē un apdrošināšanas polisē, kas bija caurspīdīgos plastmasas1 vāciņos, izlasīju kādas Karavaija sabiedrības nosaukumu, tā atradās viņa namā Apšu ielā. Stāsta, ka viņam tādas esot četras — vairāk vai mazāk fiktīvas, kas dodot iespēju manevrēt ar aģentūras rēķiniem, bet es no tā neko nesaprotu, un galvenais grāmatvedis to vienmēr ir turējis noslēpumā. Jutos mierīgāka, uzzinājusi, ka mašīnas dokumenti nav uz Anitas vārda. Vieglāk aizņemties to, kas nepieder nevienam, pareizāk sakot, kas nepieder noteiktam cilvēkam.

Es izkāpu, lai paskatītos, kas atrodams aizmugurējā bagāžniekā: tur bija lupatas, sūklis un tanderberda salokāms reklāmas buklets. Uz labu laimi paņēmu bukletu. Kad apsēdos pie stūres — tā paliecās pa labi, lai varētu ērti iekārtoties, un nebloķējās, kad iedarbināju motoru, tas bija debešķīgi —, aptvēru, ka ceļotāji uz mani atskatās. Skatieni nebija gluži tādi, kādus man veltī parasti, pat ņemot vērā, ka svārki man ir šauri un ka es izrādu kājas varbūt vairāk, nekā vajadzētu. Es nodomāju, ka tas viss nevar ilgi turpināties, bet ka ir patīkami citu acīs pacelties pāri parastībai. Vai ne? Jā!

Padevu mašīnu atpakaļ kā tāda karaliene, izbraucu no stāvvietās, apmetu graciozu līkumu lidostas priekšā un apstājos pirmajā krustojumā. Kāds plakāts rādīja Parīzes virzienu. Tas rādīja arī citu virzienu — uz Dienvidiem. Apsēju lakatu ap galvu, lai iegūtu laiku pārdomām. Man aiz muguras signalizēja kāds autobraucējs. Es atmetu ar roku,, it kā gan viņam, gan pati sev sacītu «pie velna!», un pagriezos uz Dienvidiem. Pusdienošanai Parīzē nebūtu nekādas jēgas, to es daru katru dienu. Es braukšu uz Meža Milliju, jo tas ir skaisti un tas būs atklājums, es ēdīšu nevis bifšteku ar ceptiem kartupeļiem, bet kaut ko brīnišķīgu un vēl — avenes, es atradīšu restorānu, kur man uzklās galdu dārzā,— tagad jautājums ir izšķirts, tev jau ir trīs diboni aiz krāgas, domā, ko tu dari, citādi pārradīsies pēc avārijas. Pagaidām es braucu pienācīgā ātrumā.

Pirmajai mašīnai es pabraucu garām pie ceļa, kas nogriežas uz Meža Milliju, un tā var izskaidrot, kāpēc man Vajadzēja turpināt. Taču es tik un tā būtu braukusi tālāk. Stūre manās rokās bija liegi paklausīga, saule uz sejas — maiga, maiga arī vēsma, kas mani apņēma pagriezienos, un līkumi gari, ielejas dziļas un mans lielais sapņu putns, mans līdzzinātājs, mans draugs,— kluss un padevīgs ātrajā braucienā pa laukiem: es biju sitama, mani vajadzētu sist, lai apturētu. Redzēju mašīnas, kas brauca tādā pašā virzienā kā es, un tajās bija bērni, kuri spieda degunu pie rūtīm, vērīgi ielūkodamies savās brīvdienās, liedagu bumbas pārpildītos, ar virvēm nosietos bagāžniekos, mašīnu piekabēs — laivas ar noliektiem mastiem, kas tiek vestas uz jūru, un kāds pāris, kas mirkli bija man blakus, pavērās manī tā, it kā mums būtu kopīgs ceļš. Vismaz līdz izbraukšanai uz šosejas es gribēju ticēt un, bez šaubām, pārliecināt citus, ka turpināšu ceļojumu kopā ar viņiem, ka vakarā mēs varbūt atpūtīsimies vienā viesnīcā starp Valansu un Aviņonu. Trakā.

Kad palēnināju gaitu, lai nogrieztos no šosejas, Māmuļa man sacīja: «Es tevi lūdzu, tagad klausi mani, tev iznāks tikai nepatikšanas, brauc ar šo mašīnu atpakaļ.» Es zvērēju pie savas galvas, ka aizbraukšu vienīgi līdz pirmajam restorānam vai, augstākais, pirmajam pieklājīgajam restorānam un, tikko būšu samaksājusi rēķinu, atgriezīšos Parīzē. Māmuļa teica, ka tas ir dzērāja zvērests un ka vēlāk būs jo grūtāk pārtraukt muļķības. Pēc kāda uzraksta redzēju, ka esmu nobraukusi piecdesmit kilometru. Man sirds tā kā iekņudējās bailēs. Kopš tā laika ir pagājušas tikai dažas stundas, varbūt piecas vai sešas, bet viss man liekas pārvērties, viss tik tāls kā pamostoties — sapņi.

Apstājos pie kāda ceļmalas restorāna netālu no Fontenblo. Niķeļa un lamināra būve ar lieliem atvērtiem logiem, pa vienu no tiem tieši pretī manam galdam redzēju, kā tanderberds stāv nekustīgs, kā ietvarā ielikts. Cilvēku bija maz, tikai pārīši. Kad iegāju iekšā, man ilgi sekoja skatieni — noteikti mašīnas dēļ, varbūt arī tāpēc, ka turējos pārspīlēti pašapzinīgi. Telpa bija ļoti gaiša, un es varēju nenoņemt saulesbrilles.

Pasūtīju jērgaļu ar tomātiem Provansas gaumē, pieneņu salātus un puspudeli sārtā sausvina, jo ceturtdaļas nebija, un tas . iesitīs galvā mazāk nekā sarkanvīns — tā tev tikai liekas, sirdspuķīti Palūdzu avīzi, un man atnesa to pašu «France-Soir» numuru, ko biju atstājusi Orlī. Es to nemaz nelasīju. Diezgan pavirši mēģināju atrast septiņas kļūdas zīmējumā, atcerējos, kā Anita dusmojās, kad es nepratu atrast visas septiņas, un vēl es prātoju, ka uz mana rēķina bankā vajadzētu būt apmēram diviem tūkstošiem franku. Izņēmu no somas čeku grāmatiņu, lai to pārbaudītu. Bija divi tūkstoši trīs simti, bet no tiem vajadzēja iemaksāt par televizoru, un vēl bija jāpaņem divi simti, ko ik mēnesi sīttīju bāriņu namam. Izrēķināju: kopā ar to, kas bija manā makā un no rīta saņemtajā aploksnē, manā rīcībā varētu būt vairāk nekā trīs tūkstoši franku. Ar to nepietiktu, lai veselu gadu dzīvotu viesnīcā «Negresco», bet nepilnas četras dienas — es skaitīju uz pirkstiem: sestdiena, svētdiena, pirmdiena, otrdiena — varēju justies bagāta, esmu brīnumaini bagāta. Man lāgā negribējās ēst, atstāju visu uz šķīvja. Turpretī puspudeli sārtvīna iztukšoju, tas ir vairāk, nekā citreiz izdzeru nedēļā.

Kāds pāris, kas gāja ārā, pa ceļam apstājās pie mana galda. Tie bija gadu piecdesmit vecs vīrietis pie deniņiem paplāniem matiem, mierīgu, iedegušu seju un jauna sieviete smilškrāsas apģērbā. Vīrietis jautāja, vai esmu apmierināta ar savu tander- berdu. Pacēlu galvu, pieturēdama briļļu lociņu virs deguna, kur tas atstāj zīmi. Atbildēju — ja es būtu neapmierināta, noteikti viņam par to ziņotu. Viņa smaids izgaisa, viņš atvainojās. Dusmojos uz sevi par kareivīgo atbildi un pasaucu viņu atpakaļ. Viņš atkal smaidīja.

Nezinu, ko es stāstīju par mašīnu, bet viņi apsēdās man pretī. Beidzu ēst avenes ar cukuru. Viņi bija jau padzēruši kafiju, bet pasūtīja vēl pa tasei, lai varētu piedāvāt arī man. Viņi sacīja, ka maltītes laikā ir mani vērojuši, ka laikam gan mani pazīstot vai vismaz esot kaut kur redzējuši. Jaunā sieviete jautāja, vai neesmu aktrise. Sacīju — augstais Dievs, nē jel, es nodarbojos ar reklāmu, vadu kādu aģentūru. Varbūt viņa mani redzējusi kādā intervijā vai citā televīzijas raidījumā? Atbildēju, ka tas ir pilnīgi iespējams. Viņa pagriezās pret vīrieti un sacīja: «Redzi nu, taisnība bija man!» Vai es braucot uz Dienvidiem vai mājās? Sacīju, ka man jāsatiek draugi Antibu zemesragā un nedēļas nogalē jānokārto arī kādas darīšanas Nicā. Viņuprāt, es varēju būt laimīga, viņi jau brauca atpakaļ. Ceļš esot ciešams līdz Montelimārai, bet tur viņiem vajadzējis gaidīt vairāk nekā divas stundas, jo ceļu nobloķējusi vesela rinda mašīnu, braukušas pretējā virzienā, un tā stiepusies vairāku kilometru garumā. Tāpat vajagot vairīties no Lionas, tā esot gatavā elle. Labākais esot braukt pa sesto ceļu un caur nezin kādu Demilinu nokļūt uz septītā ceļa. Atbildēju — protams, parasti taisni tā daru. Viņš bija armijas ārsts, pulkvedis. Es sacīju, ka mans tēvs arī bijis ārsts, tikai vācu armijā, māte padevusies vājībai okupācijas laikā, pēc tam viņai noskūta galva, zināt, un tamlīdzīgi. Viņi apgalvoja, ka man esot lieliska humora izjūta, un, kad šķīrāmies, abi bija gluži vai apburti un atstāja uz piezīmju grāmatiņas lapas uzskricelētu adresi. Es to sadedzināju pelnutraukā, kad aizsmēķēju cigareti.

Māmuļa domāja, ka esmu piedzērusies, ka nekas labs nav gaidāms un man būtu ieteicams paslēpties tualetē, pirms izplūstu asarās. Taču es neraudāju. Nospriedu, ka aizgādāšu mašīnu vietā otrdienas pēcpusdienā vai pat trešdienas rītā. Mājupceļā likšu to kādā garāžā nomazgāt. Anita nav no tiem, kas pētītu spidometru. Neviens nekad neko neuzzinās.

Izgājusi ārā, izsmēķēju vēl vienu cigareti un brīdi pastaigājos pa šosejas malu. Saule meta man priekšā asu ēnu, un, kad atkal iesēdos tanderberdā, sēdekļi bija nokaitēti karsti. Aizbraucu līdz Fontenblo. Atradu vietu trotuāra malā, uzāvu labās kājas kurpi un izkāpu ārā. Nopirku kleitu, kas skatlogā man likās glīta un, kad to pielaikoju, izskatījās vēl skaistāka: no balta muslīna, ar gaisīgiem svārkiem. Tai pašā veikalā iegādājos peldkostīmu gundegu dzeltenumā, krūšturi, divas biksītes, tirkīz- krāsas garās bikses, baltu puloveru ar atlokāmu apkakli un bez piedurknēm, divus lielus frotē dvieļus, divus tiem pieskaņotus mazgāšanās cimdus, un tas bija viss. Kamēr pielaboja kleitu, pārgāju pāri ielai un nopirku sandales ar zeltītām siksniņām, lai varētu staigāt garajās biksēs. Ne par kādiem pasaules labumiem es nebūtu atgriezusies mājās Grenela ielā, lai paņemtu visas šīs lietas. Es baidījos nevis zaudēt divas stundas, braucot uz priekšu un atpakaļ, bet gan sākt atkal prātot, jo tad man vairs nebūtu drosmes kaut kur aizbraukt.

Ar lielos papīra maisos iesaiņotiem pirkumiem rokā iegāju ādas izstrādājumu veikalā, izvēlējos melnu ādas koferi un visu saliku tur iekšā. Galvenais — negribēju rēķināt čekus, ko parakstīju. Turklāt esmu paradusi tērēt apdomīgi, tāpēc galvā man ir tāds kā skaitītājs, un, ja es būtu izlietojusi tik daudz naudas, ka varētu sabojāt nedēļas nogali, tas būtu mani brīdinājis.

Ieliku koferi tanderberda bagāžniekā, bet tūlīt nožēloju, ka mantu nav man tuvumā. Izņēmu tās un nometu uz aizmugurējā sēdekļa. Priekšējā pa'neļa pulkstenis rādīja četri. Atlocīju kādu Anitas ceļu karti un aprēķināju: ja braukšu līdz naktij, varēšu pārgulēt netālu no Salonas pie Saonas vai varbūt Makonā. Paskatījos uz kartes apakšējo malu un ieraudzīju nosaukumus, kurus lasot sirds piepeši iepukstējās straujāk: Oranža, Provan- sas Salona, Maršeļa, Senrafaēla. Apsēju lakatiņu, noāvu labo kurpi un laidos ceļā.

Izbraukusi no Fontenblo, atcerējos, ko teica ārsts pulkvedis, un pajautāju kādai sievietei, kura pārdeva puķes pie galda, kā izbraukt uz sestā autoceļa. Nopirku vijolīšu pušķīti, ko noliku pie priekšējā stikla. Mazliet tālāk ieraudzīju motorizētus policistus, kas pļāpāja savā»starpā. Tai brīdī man iešāvās prātā doma: un ja nu Karavaijs atgriežas agrāk? Ja tāda vai cita iemesla dēļ viņš pārbrauc jau šovakar? Neviļus palēnināju gaitu.

Mašīnu neatradis, viņš iedomāsies, ka noticis nelaimes gadījums, bez šaubām, piezvanīs uz manu dzīvokli (vai tikai viņam ir mans telefona numurs?), bet manis nebūs, viņš zvanīs uz policiju. Iedomājos, ka visiem jau paziņotas manas pazīmes, žandarmi stāv šoseju malās. Bet nē, tas būtu pagalam muļķīgi. Atšķirībā no manis citi dara tieši tā, kā saka. Karavaijs pirms trešdienas neatgriezīsies. Viņš ir kopā ar sievu un meitu, viņš negribēs tām sabojāt brīvdienas. Viņš teiks, lai mazā elpo labi dziļi, viņš vedīs to vizināties laivā pa ezeru. Un ko viņš, Parīzē atgriezies, darītu? Līaz trešdienai viss ir slēgts. Dzīve nav īsta dzīve, mašīnas zagle esmu tikai 14. Jūlija valša laikā, man nevajag sevi iebiedēt un iedomāties, ka tas ir nopietni. Palielināju ātrumu. Debesis bija rāmas, tumšas, gandrīz violetīgi zilas. Labības laukos kūpēja silta gaisma, saules putekļi. Aizsnaudu- šās, bet stūrgalvīgas bailes, ko sajutu, kad nogriezos no autoceļa, ieperinājās manī — kādā visklusākajā un visneskaidrākajā manas apziņas kaktiņā un reizēm tīro sīkumu dēļ, bez kāda iemesla strauji sakustējās kā iztraucēts zvērs vai kā otrs «es», kas grozās miegā.

Šķērsoju Jonas ieleju. Atceros, apstājos kādā Žuaņī tabakas bārā, lai nopirktu cigaretes un aizietu uz tualeti. Aiz kases bija avārijā cietušu mašīnu attēli un trīskrāsaina afiša, kas sludināja nedēļas nogales izpriecas. Kravas automobiļu šoferi tērzēja pie alus kausa. Kamēr tur atrados, viņi klusēja, un viens no viņiem, kad gribēju maksāt par glāzi augļu sulas, ko tikko biju izdzērusi, sacīja saimniekam, lai pieskaita manu tēriņu viņa rēķinam. Es negribēju, bet viņš dienvidnieka izloksnē sacīja: «Tā tikai vēl trūka, ka jūs atteiktos,»— un es pievācu savu naudu. Iedarbināju mašīnu, kad viņš kopā ar kādu biedru pa ceļam ar savu auto apstājās man blakus. Viņš bija tumšmatis apmēram manos gados, izskatījās bezrūpīgs un smaidīja kā Žibsa zobu pastas reklāmā. Apskatīdams mašīnu no atvāžamā jumta līdz mana kostīma kakla izgriezumam, viņš savā dienvidnieka izrunā sacīja: «Jums nu gan vajag būt ātrumam, ja ir tāds motors.» Es apstiprināju viņa vārdus, izteiksmīgi palocīdama galvu. Tad viņš sacīja — žēl gan, tad nu mēs nekad vairs neredzēsimies. Kad sāku braukt, viņš atvēra sava auto durvis un ierausās kabīnē. Šoferis māja ar roku un sauca: «Ja vēlreiz satiksimies, es atdošu!» Viņam bija kaut kas rokā, bet es jau atrados pārāk tālu, lai to saskatītu. Sapratu, kas tas ir, kad pārlaidu skatienu priekšējam stiklam. Viņš bija atradis iespēju nočiept vijolītes.

Aiz Osēras iegriezos autoceļā, kur nebija pabeigti būvdarbi, un braucu ātrāk, nekā spētu jebkad dzīvē iedomāties. Atradu sesto autoceļu dienvidos no Avalonas. Saule vairs nebija tik augstu, bet vēl bija silts, tomēr man sala. Galvā dūca tukšums. Manuprāt, iemesls bija pārkairinātība, bailes, ko izjutu, ar basu kāju aizvien stiprāk spiezdama uz akseleratora. Manuprāt, tieši tāpēc arī pārspīlēju tādu mazsvarīgu starpgadījumu, ko tūlīt pēc tam piedzīvoju. Par to man nevajadzētu stāstīt, ja mani pratinātu. Tas tikai radītu jucekli, nevarētu saprast, vai man visi mājās, vairs neticētu tam, ko runāju.

Tas bija pirmajā ciemā, kam braucu cauri, kopš nogriezos no autoceļa. Tiesa, šī vieta man likās pazīstama. Tas tiesa. Taču jebkurā ciemā ar pelēkām mājām un baznīcas torni, kas tiecas zilās debesīs, un pakalniem pie apvāršņa, un tieši acīs spīdošu vasaras sauli, kas pārplūdina garu ielu — tik garu, ka man apmulsa acis, ka pārstāju braukt,— jebkurā tādā ciemā man būtu licies, ka esmu jau kādreiz tur bijusi, tikai sen, ļoti sen, tik sen, ka nav iespējams vairs atcerēties kādu sīkumu, vārdu vai notikumu.

Veca, kalsna, grumbaina sieviete, melnu priekšautu apsējusies, sēdēja uz saliekamā krēsla savas kafejnīcas priekšā pie durvīm, kas bija ļoti šauras, tikai tāda tumša sprauga. Saules apžilbināta, es braucu ļoti lēnām, kad piepeši kaut kas pamudināja mani pagriezt galvu, un es ieraudzīju, ka šī sieviete māj un sauc mani. Apstājos pie trotuāra. Viņa tikai ar mokām vilkās uz priekšu un ļoti lēni tuvojās man. Izkāpu no mašīnas. Viņas balss bija ļoti skaļa, bet piesmakusi, astmas samocīta, es lāgā nevarēju saprast, ko viņa saka. Viņa teica, ka no rīta esmu aizmirsusi pie viņas savu mēteli. Atceros, ka vecajai rokā bija zirņu pākstis, ka sēžot viņa turēja klēpī grozu. Sacīju, ka viņa kļūdās, ka es neesmu atstājusi pie viņas mēteli kaut vai tāpēc vien, ka te nekad neesmu bijusi. Vecā palika pie sava: viņa man pasniegusi kafiju, sviestmaizes un sapratusi, ka neesmu īsti normāla, tāpēc nemaz nav brīnījusies, atrazdama manu mēteli uz krēsla. Sacīju, ka tā ir kļūda, tomēr paldies, un es steidzīgi iekāpu atpakaļ mašīnā.

Vecā man iedvesa bailes. Viņas acis pētīja manu seju ar tādu kā ļaunu vērību. Viņa man sekoja. Viņa iekrampējās mašīnas durvīs ar brūnu, grumbainu roku, kuras āda locītavās šķita gatava tūlīt pārplīst. Viņa atkārtoja, ka esmu dzērusi kafiju, ēdusi sviestmaizes, kamēr «sataisīta» mana mašīna.

Nespēju ietrāpīt ^tslēgu aizdedzē. Pati pret savu gribu sāku taisnoties: no rīta es biju Parīzē nezin cik kilometru no šejienes, viņa vienkārši jauc divas līdzīgas mašīnas. Smaidīdama nejauku večas smaidu, viņa atbildēja kaut ko šausmīgu — vismaz tobrīd man tas likās šausmīgi:

— Mašīnu «taisīja», to es nemaz neredzēju. Bet jūs gan es redzēju.

Nezinu, kas man lēcās. Atrāvu viņas roku no durtiņām, kliegdama, lai liek mani mierā, es viņu nepazīstu, viņa mani nekad nav redzējusi, nekad, nekad. Tai brīdī iedomājos, ka ciemā ir vēl citi iedzīvotāji, kas dzird mūsu sarunu. Viņi skatījās uz mums, un es sāku braukt.

Tā tas bija. Kopš tā brīža pagājis kāds stundas ceturksnis, varbūt mazāk. Braucu taisni uz priekšu. Mēģināju domāt par Māmuļu, par kaut ko nomierinošu, par manu istabu, par jūru. Es to nespēju. Ieraudzīju ceļa kreisajā pusē benzīna uzpildīšanas staciju. OrlI es biju paskatījusies degvielas līmeni tvertnē, tā bija gandrīz pavisam pilna. Tagad līmenis bija nokrities līdz pusei, bet es būtu varējusi nobraukt vēl krietnu skaitu kilometru. Tomēr uzskatīju par labāku apstāties.

Vīrs, kas nāca mani apkalpot, jokoja ar diviem autobraucējiem. Viņam nebija nedz formascepures, nedz uniformas. Es gāju uz ēku ar baltā/n sienām. Biju noraisījusi lakatiņu. Atceros, kā zem kājām čirkstēja grants, un, galvenais, sauli, kas caur pakalnu kokiem mirdzināja neskaitāmus zibšņus. Iekšā valdīja silta puskrēsla, klusums. Sasukājos un atgriezu krānu virs izlietnes. Tad mans otrais «es»— manas bailes pamodās un kliedza, kliedza. Mani saķēra no aizmugures, tas bija tik pēkšņi, ka tikko paspēju pretoties, un salti, izmisīgi — es zinu, jā, es zinu, ka vienā mūžības mirklī es to sapratu, un es lūdzu, es lūdzu to nedarīt — man salauza roku.

AUTOMOBILIS

Manuels būtu varējis nekļūdīgi pateikt, kas tā par mašīnu,— šā gada izlaiduma tanderberds, pilnīgi automatizēts, motors V8 ar 300 zirgspēku jaudu, maksimālais ātrums—180 kilometru stundā, tvertnes tilpums —100 litru. Viņš strādāja ar automobiļiem kopš četrpadsmit gadu vecuma — nu viņam jau tuvojās četrdesmit — un interesējās par visu, kas ripo uz četriem riteņiem, gandrīz tāpat kā par visu, kas staigā divām kājām augstpapēžu kurpēs. Viņa vienīgā lasāmviela bija «L Augus de /'Automobile» un sieviešu skaistumkopšanas līdzekļu reklāmas prospekti, ja gadījās tos ieraudzīt uz aptiekas letes.

Amerikā viņš varētu papriecāties, klāstot savas zināšanas. Tur cilvēkā klausās. Pat tad, ja viņš nerunā īsti labi angliski un veselu mūžību meklē īsto vārdu. Manuels, pēc tautības basks, visu jaunību bija strādājis Amerikā, visilgāk — Ohaio štata Toledo pilsētā. Tur viņam vēl dzīvoja brālis — vecākais, vismīļākais. Vairāk par visu viņam bija žēl atstāt Amerikā savu brāli un kādu meiču rudiem matiem, kuru viņš bija vizinājis laivā pa Momijas upi basku kolonijas rīkotos svētkos. Starp viņiem nekas nenotika, meitene vienīgi reiz iegāja Manuela istabā, un viņš mēģināja pabāzt roku viņai zem svārkiem, bet tika atraidīts.

Strādājot Toledo, viņam bija vairākas mīļākās, bet lielākoties vieglprātīgas meičas vai precētas sievas, ko viņš atcerējās bez kādām ilgām. Tagad Manuels domāja, ka tolaik ir bijis pārāk pilns dzīvības spēka un tāpēc nepacietīgs, ja viņš būtu mazliet papūlējies, būtu dabūjis Morīnu tāpat kā citas. Viņš meiču sauca par Morīnu, kad atcerējās svētkus uz ūdens, jo šis vārds atgādināja Momijas nosaukumu un šķita īrisks, bet īstenībā neatcerējās pat viņas vārdu. Varbūt meiča nemaz nebija īriete. Un reizēm, kad viņš no vīna kļuva vienīgi grūtsirdīgs, viņš nebija pat īsti pārliecināts, vai mati patiešām bijuši rudi. Sievas meitu arī — mazajai bija divi gadi, kad viņš kļuva par tās tēti,— viņš nosauca par Morīnu, bet visi bija ieņēmušies meiteni dēvēt par Momo vai Rirī, pat skolotāja viņu sauca tā, un viņš tur neko nevarēja grozīt. Dzīvē cilvēks vienmēr var pūlēties paturēt kādu maizes garoziņu, bet citi gan zina, kā to atņemt.

Manuelam negribējās kļūt uzmācīgam, it īpaši klientu klātbūtnē, un viņš no pieredzes zināja: ja tie, kas izkāpj no franču mašīnām, apjautājas par amerikāņu mašīnu, tad vienīgi tāpēc, lai uzzinātu, cik tā maksā. Ja runa ir par tehnisko pusi, visi jau iepriekš ir pārliecināti, ka tā nav neko vērta,— protams, lietpratēji ta nespriež, bet tie neuzdod jautajumus, tie paši uzbāžas ar paskaidrojumiem. Tāpēc par tanderberdu ar smilš-' krāsas sēdekļiem viņš īsi noteica:

— Savi pieci stabi. Nieks vien ir.

Manuels pielēja benzīna tvertni pilnu. Notīrīja vējstiklu. Pie viņa bija ciema zemkopis Šarls Boli un nekustamo īpašumu aģents no Soljē — garš, kalsns vīrietis ar auto 404, kas brauca garām trīsreiz nedēļār bet Manuels nezināja, kā to sauc. Tieši tai brīdī visi trīs izdzirda kliedzienus. Tāpat kā citi, Manuels vairākas sekundes stāvēja kā sastindzis, un tomēr nevarēja sacīt, ka viņš būtu īsti pārsteigts. Vismaz ne tik ļoti, kā būtu pārsteigts, ja tas atgadītos ar citu sievieti.

Ieraugot šo dāmu, viņam tūlīt radās nojauta, ka tā nav īsti normāla. Varbūt iemesls bija tumšās brilles, nedabiskā klusēšana (dāma izteica tikai dažus pilnīgi nepieciešamus vārdus) vai arī paradums ejot it kā kūtri un vienaldzīgi piešķiebt galvu uz sāniem. Viņas gaita bija ļoti skaista, ļoti neparasta, ikviena garo kāju kustība, sperot soli uz priekšu, sākās ar gurnu izliekumu. Manuelam ienāca prātā ievainots dzīvnieks, taču viņš nevarēja izšķirties, vai tā bija antilope vai kāds no kaķu dzimtas, bet katrā ziņā kāds no naksnīgās pasaules dzīvniekiem, jo zem gaišajiem matiem jautās tumšas domas, nakts domas.

Tagad, kad dāma gāja uz Manuela kantori, visi trīs vīrieši atradās viņai blakus. Izejot no tualetes, viņi bija gribējuši dāmu atbalstīt, bet palīdzība tūlīt tika noraidīta. Viņa vairs neraudāja. Viņa bija piespiedusi pie krūtīm pietūkušo roku ar platu, zilu svītru tieši zem pirkstu locītavām. Viņa bija atguvusi iepriekšējo gaitu, profils ar īso, taisno degunu un sakniebtajām lūpām izskatījās pilnīgi nekustīgs. Manuelam šķita, ka pat savā putekļiem notrieptajā baltajā kostīmā, mazliet pajukušiem matiem viņa joprojām izskatījās pēc vijīga dzīvnieka, kas pieder bagātam kungam, un tāda viņa droši vien arī bija.

Manuelu skumdināja ari apziņa, ka viņš ir tikai nabaga nožēlojams cilvēciņš, kam tādas sievietes savaldzināšanai nepietiek nedz šarma, nedz naudas, bet vēl nepatīkamāk bija tas, ka uz kantora sliekšņa blakus mātei stāvēja mazā un vēroja viņus tuvojamies. Manuelam labāk būtu paticis, ja viņas tur nebūtu. Meitenei bija septiņi gadi, un, kaut viņš pastāvīgi apzinājās, ka patiesībā tā nav viņa meita, tieši tai viņš bija pieķēries visvairāk. Jātas bija abpusējas. Meitene Manuelu pat apbrīnoja, jo skolasbiedru tēvi it pazemīgi ieradās pie Manuela, ja mašīnai apstājās motors, un viņš prata savām rokām to iedarbināt. Manuelam negribējās, ka meitene viņu redz nepatīkamā situācijā.

Viņš palūdza damu no tanderberda apsesties pie kantora lielā loga. Neviens nerunāja. Nu viņš vairs neiedrošinājās sūtīt meiteni prom, jo tā apvainotos. Manuels iegāja virtuvē, paņēma no sienas skapja pudeli konjaka un tīru glāzi no trauku žāvētāja pie izlietnes. Sieva Mjeta, kas viņam sekoja, pajautāja:

—  Kas noticis?

—  Nekas. Es pats nezinu.

Pirms atgriešanās kantorī viņš iedzēra malku konjaka no pudeles. Mjeta nepalaida garām izdevību pasacīt, ka viifš dzer pārāk daudz, un viņš basķu valodā atbildēja, ka tā drīzāk nomirs un viņa varēs apprecēties no jauna. Pirmais vīrs viņai bija kāds spānietis no armijas, kas atkāpās, par to Manuels negribēja neko dzirdēt, bet ne jau greizsirdības dēļ. Viņš nemīlēja vai ari vairs nemīlēja sievu. Reizēm viņš iedomājās, ka tā savu spānieti krāpusi un bērnu viņai varējis pagādāt kurš katrs. Kurš katrs.

Viņš nolika uz kantora metāla galda pusglāzi dzēriena, ko visi klusēdami uzlūkoja. Dāma no tanderberda tikai noliedzoši papurināja galvu, nē, viņa nedzers. Manuelam negribējās runāt pirmajam — mazās dēļ un arī tālab, ka tādā brīdī kā šis viņa izruna būs uzkrītoša un viņš liksies smieklīgs. Lai mīkstinātu triecienu, viņš nervozi pavicināja rokas un teica:

—  Jūs sakāt, ka jums kāds uzbrucis, bet neviena sveša te nebija. Visi, kas bija tobrīd, tagad atrodas tepat. Es, kundze, nesaprotu, kāpēc jūs apgalvojat, ka jums kāds uzbrucis, es patiešām nesaprotu.

Viņa raudzījās Manuelā caur saulesbrillēm, kas slēpa acis. Bolī un nekustamo īpašumu aģents joprojām klusēja. Viņi droši vien domāja, ka dāma ir epileptiķe, vai ko citu tādā garā un jutās neomulīgi. Manuels gan saprata, ka notiekošajam ir kāds cits iemesls. Pirmajā gadā, kad viņš bija atgriezies Francijā, benzīna uzpildīšanas stacijā netālu no Tulūzas viņam kādu nakti nozaga somu. Un šķita, ka šobrīd viņš iekūlies līdzīgā ķēpā, kaut nevarētu pasacīt, kāpēc tā liekas.

—  Kāds ienāca,— dāma sacīja.— Jums gan būtu vajadzējis to redzēt, jo atradāties tepat tuvumā.

Viņas valoda bija lēna tāpat kā gaita, bet skaidra, tajā nebija ne miņas no satraukuma.

—  Ak jā, ja nu kāds būtu iegājis, tad gan mēs to būtu redzējuši,— Manuels atteica.— Bet, kundze, tur jau tas suns ir aprakts, ka neviens neiegāja.

Viņa paskatījās uz Bolī un nekustamo īpašumu aģentu. Bolī paraustīja plecus.

—  Jūs taču negribēsiet iestāstīt, ka tas bija kāds no mums?— Manuels jautāja.

—  Es nezinu. Es jūs nepazīstu.

Visi kā valodu zaudējuši, kā apstulbuši vērās dāmā. Manuels vēl vairāk sāka baidīties, ka vajadzēs vēlreiz piedzīvot nejauko nakti Tulūzā. Taču reizē viņš atguva drosmi, jo visu laiku, kamēr viņa bija tualetē,— piecas vai sešas minūtes?— nebija izlaidis pārējos divus no acīm un pēc klusuma, kas tagad šķita citāds, skaidri nomanīja, ka arī viņi dāmai neuzticas. Tad ierunājās nekustamā īpašuma aģents. Viņš Manuelam teica:

—  Varbūt jūsu sievai vajadzētu vest meiteni projām?

Manuels baskif valodā uzsauca sievai, lai aizvāc Rirī un lai

arī pati lasās prom, ja negrib dabūt sutu, ko ilgi atcerēsies. Sieva tāpat basku valodā atbildēja, ka Manuels viņu, brīnišķīga cilvēka atraitni, gluži vienkārši izvarojis, pat nenovelkot sēru kleitu, un ka viņa nemaz nebrīnītos, ja tagad tas pats būtu atgadījies citai sievietei. Tomēr viņa aizgāja, aizvedot meiteni, kas skatījās atpakaļ uz dāmu un Manuelu, pūlēdamās saprast, kas kuram tiek pārmests.

—  Neviens no mums trim nav tur iegājis,— Bolī dāmai sacīja.— Nemēģiniet iegalvot aplamības.

Tas bija smagnējs vīrs, un arī balss skanēja dobji. Kad ciemā spēlēja kārtis, viņš kliedza visskaļāk. Pēc Manuela domām, Bolī pateica tieši to, ko vajadzēja pateikt. Nedrīkst izgudrot to, kā nemaz nav.

—  Vai jums atņēma naudu?— Bolī jautāja.

Dāma bez kavēšanās ļoti noteikti papurināja galvu. Manuels aizvien mazāk saprata, ko īsti viņa grib.

—  Kā tad tā? Kāpēc tad jums uzbruka?

—  Es tādu vārdu neesmu teikusi.

—  Nu jā, bet tieši to jūs gribējāt sacīt,— Bolī atcirta.

Viņš paspēra soli uz dāmas pusi. Manuels piepeši ieraudzīja,

ka viņa no visa spēka atspiežas pret krēsla atzveltni, ka viņai ir bail. Un tad no briļļu apakšas parādījās divas asaras, kas lēnām un ļoti taisni slīdēja j?>ār vaigiem. Šķita, ka viņai nav vairāk par divdesmit pieciem gadiem. Manuels juta dīvainu nepatiku un satraukumu. Arī viņam gribējās pieiet viņai tuvāk, bet nepietika drosmes.

—  Un vispirms noņemiet brilles!— Bolī teica.— Man nepatīk sarunāties ar cilvēkiem, kuriem nevaru skatīties acīs.

Manuels būtu varējis zvērēt, ka viņa to nedarīs, un tāpat, bez šaubām, domāja nekustamo īpašumu aģents, varbūt pat Bolī, kas pārspīlēja savas dusmas, lai izLiktos draudīgāks, taču viņa paklausīja. Viņa to izdarīja gandrīz uzreiz, it kā baidītos, ka tiks piespiesta ar varu, un dāmas rīcība atstāja uz Manuelu tādu iespaidu, it kā viņa izģērbtos kaila. Viņas acis bija lielas, tumšas, bezpalīdzīgas. Varēja redzēt, ka viņa tikko valda asaras, un tāda viņa tiešām izskatījās skaistāka un vēl vairāk neaizsargāta.

Abiem pārējiem acīmredzot radās tāds pats iespaids, jo atkal iestājās ilgs klusums. Pēc tam, ne vārda neteikdama, viņa pacēla pietūkušo roku un rādīja to viņiem. Nu Manuels paspēra soli uz dāmas pusi, viņa lāgā nevarēja saredzēt viņa vaibstus un pastūma Bolī sānis.

—  Tas?— viņš jautāja.— Nu, nē! Jūs nevarat sacīt, ka tas jums izdarīts te. Tas jums bija jau no rīta!

Tai pašā brīdī viņš nodomāja, ka te kaut kas nesaskan, jo beidzot, kad jau domāja saprotam, kāpēc šī komēdija tiek tēlota, ka tā ir blēdība, viņš aptvēra kādu nesakritību, kas neiederējās viņa pieņēmumā. Ja dāma, piemēram, gribētu pierādīt, ka ir ievainota pie Manuela, un panākt, lai viņš maksā, tādā gadījumā netiktu aicināti žandarmi (viņš šādā darījumā nemūžam neielaistos, kaut arī reiz jau ir sēdējis cietumā) — kāda velna pēc tad viņai vajadzētu ierasties te jau no rīta ar tādu pašu ievainojumu?

—  Tas nav tiesa!

Viņa enerģiski purināja galvu un gribēja celties augšā. Bolī vajadzēja palīdzēt Manuelam viņu saturēt. Pametuši skatienu kostīmjakas izgriezumā, abi redzēja, ka sievietei zem drēbēm ir tikai baltu mežģīņu krūšturis un ka krūšu iedobe ir iedegusi tāpat kā pārējā āda. Kad viņa bija ar mieru palikt sēžam, abi atkāpās. Uzlikdama brilles, viņa atkārtoja, ka tas nav taisnība.

—  Kas? Kas nav taisnība?

—  Šorīt manai rokai nekas nekaitēja. Un, ja man kas kaitētu, jūs to nezinātu, jo es biju Parīzē.

Viņa atkal runāja skaidri un noteikti un izskatījās augstprātīga. Manuels redzēja, ka īstenībā viņa tikai tēlo augstprātību, mēģinot apspiest raudas un izskatīties pēc dāmas. Viņa pētīja savu nekustīgo kreiso roku un dīvaino iespiedumu gandrīz pie pirkstu locītavas.

—  Jūs, kundze, nebijāt Parīzē,— Manuels mierīgi iebilda.— To jūs nevienam neiestāstīsiet. Es nezinu, ko jūs gribat, bet te nevienam neiestāstīsiet, ka esmu melis.

Viņa pacēla acis, bet ne uz viņu, dāma lūkojās ārā pa logu. Visi paskatījās tajā pašā virzienā un ieraudzīja, ka Mjeta piepilda autofurgona 2 CV cisternu. Manuels sacīja:

—  Es salaboju jūsu tanderberda aizmugurējās ugunis, tām bija atvienojies kontakts.

—  Tas nav taisnība.

—  Es runāju tīru patiesību.

Viņa te ieradās rītausmā, Manuels dzirdēja signālus brīdī, kad virtuvē dzēra kafiju ar konjaku. Kad viņš piegāja pie mašīnas, sieviete izskatījās tāda pati kā tagad, reizē mierīga un sasprindzināta, gatava raudāt par katru sīkumu, bet it kā lika saprast: «Ja .man uzbrūk, es aizstāvos.» Atbraucēja caur tumšajām brillēm noskatījās, kā viņš sabāž pidžamjaku biksēs. Manuels sacīja: «Piedodiet! Cik ieliet?»— jo domāja, ka viņai vajadzīgs benzīns. Viņa vienīgi atbildēja, ka nedarbojas ugunis un ka atgriezīsies pēc pusstundas. Dāma no aizmugures sēdekļa paņēma vasaras mēteli, baltu mēteli. Viņa aizgāja.

— Jūs jaucat mani ar kādu citu,— dāma sacīja.— Es biju Parīzē.

—  Kā tad,— Manuels teica,— es jūs jaucu ar kādu citu, bet tā cita esat jūs.

—  Jūs varējāt sajaukt divas mašīnas.

—  Kad esmu mašīnu labojis, es nemūžam to nesajaukšu ne ar vienu citu, pat ar tās dvīņumāsu ne. Tā esat jūs, kundze, kas jaucat Manuelu ar kādu citu. Es pat varētu jums sacīt, ka, pievienojot vadus, apmainīju skrūves, un, ja jūs labi paskatītos, redzētu, ka tās ir Manuela skrūves.

Piepeši viņa devās uz durvju pusi, bet Bolī satvēra viņu aiz rokas un apturēja.

—  Šo remontu tu taču kaut kur pierakstīji, vai ne?

—  Nu zini, man nav laika papīra smērēšanai,— Manuels atbildēja. (Viņš gribēja būt pilnīgi vaļsirdīgs.)— Patiešām, vai tad man vajadzētu reģistrēt katru skrūvi, lai Ferantem ari no tās atlēktu labums?

Ferante bija nodokļu inspektors un dzīvoja tajā pašā ciemā, kur Manuels, kopā ar viņiem Manuels vakarā dzēra aperitīvu. Ja inspektors būtu te, Manuels teiktu to pašu.

—  Bet viņai es papīru iedevu.

—  Kvīti? '

—  Var teikt arī tā.' Papīriņu, jā, lapiņu no piezīmju bloka, ar zīmogu un visu, kas pienākas.

Viņa skatījās te uz Bolī, te Manuelu. Viņa turēja satūkušo kreiso roku labajā. Varbūt viņai sāpēja. Brilles slēpa skatienu, un bija grūti noprast, ko viņa domā un jūt.

—  Katrā ziņā,— Manuels sacīja,— ir kāds, kas var to apliecināt.

—  Ja viņa grib jums sagādāt nepatikšanas,— nekustamā īpašuma aģents iebilda,— jūsu sievas vai meitas liecībām nav nekādas nozīmes.

—  Lieciet manu meitu mierā, lai jods mani parauj, ja es gribētu viņu te vēl piņķēt iekšā. Es runāju par Pako.

Pako piederēja viena no ciema kafejnīcām. Māte un vedekla cēlās agri, lai apkalpotu Osēras autoceļa strādniekus. Pie viņām Manuels aizsūtīja baltā kostīmā ģērbto dāmu, kad tā jautāja, kur ir kāda atvērta kafejnīca. Dīvaina šķita sieviete, kas naktī brauc viena pati un tumsā valkā saulesbrilles (tobrīd viņš nesaprata, ka dāma ir tuvredzīga un grib to noslēpt), tas bija tik dīvaini, ka tikai pēdējā brīdī viņš pamanīja arī apsēju uz kreisās rokas. Baltu apsēju rīta krēslā.

— Jūtos slikti,— dāma teica.— Ļaujiet man braukt Vrom - Man jātiek pie ārsta.

—  Vienu mirkli,— Manuels iebilda.— Es jums no sirds atvainojos. Jūs bijāt pie Pako, viņi varēs to apliecināt. Es piezvanīšu.

—  Vai tā ir kafejnīca?— dāma jautāja.

-— Tieši tā.

—  Viņi arī mani noturēja par kādu citu.

Brīdi valdīja klusums, un sieviete, nekustīgi sēdēdama, viņus vēroja, viņa izskatītos stūrgalvīga, ja acis neslēptos aiz brillēm, un tad Manuels saprata, ka viņa ir jukusi, ka viņa patiešām negrib viņam sagādāt nekādas nepatikšanas, bet ir gluži vienkārši jukusi. Balsī ieskanējās laipnība, kas pārsteidza viņu pašu, kad viņš teica:

—    Jums no rīta bija apsējs uz rokas, es jums tiešām saku taisnību.

—  Man tā nebija vēl nupat, kad te ierados.

—    Tiešām? (Manuels jautājoši paskatījās abos pārējos, bet tie paraustīja plecus.) Mums gan tas neuzkrita. Un kas par to? Kad es jums saku, šorīt tas bija.

—  Tā nebiju es.

—  Bet kāpēc tad esat atgriezusies?

—  Es nezinu. Es neesmu atgriezusies. Es nezinu.

Pār vaigiem atkal noritēja divas asaras.

—  Laidiet mani prom. Man jātiek pie ārsta.

—  Es jūs aizvedīšu pie ārsta,— Manuels teica.

—  Nepūlieties.

—    Es nevaru zināt, ko viņam teiksiet,— Manuels iebilda.— Vai neesat nodomājusi sagādāt man nepatikšanas?

Viņa noliedzoši papurināja galvu, nē, taču, viņa aizkaitināta rādija, un, tā kā sieviete piecēlās, šoreiz viņi atkāpās.

—    Jūs sakāt, ka es putroju, ka Pako putro, ka visi putro,— Manuels nerimās.— Es nesaprotu, ko īsti jūs gribat.

—  Liec viņu mierā,— Bolī teica.

Kad viņi gāja ārā — sieviete pa priekšu, tad nekustamā īpašuma aģents, aiz ta iū! i: un Manuels —, pie benzīna sūkņa stāvēja vairākas mašīnas. Mjeta, kas vispār nebija sevišķi izveicīga, staigāja no vienas pie otras, netikdama ar darbu galā. Mazā rotaļājās smiltīs pie ceļa ar citiem bērniem. Redzot Manuelu un dāmu no Parīzes iekāpjam vecajā fregatē, viņa, rokas nolaidusi, netīru seju pienāca klāt.

—    Ej atpakaļ spēlēties,— Manuels uzsauca.— Es aizbraukšu uz ciemu un drīz atgriezīšos.

Taču meitene klusēdama stāvēja pie mašīnas, kamēr viņš iesildīja motoru. Viņa neatņemdamās skatījās uz Manuelam blakus sēdošo dāmu. Kad viņš apmeta līkumu gar sūkņiem, Bolī un nekustami īpašuma aģents jau stāstīja notikumu citiem autobraucējiem. Spogulī viņš redzēja, kā visi noskatās viņiem nopakaļ.

Saule bija nozudusi aiz pakalniem, bet drīz vien tā atkal parādīsies, lai it kā otrreiz norietētu ciema otrā malā. Gribēdams pārtraukt nepatīkamo klusēšanu, Manuels teica, ka droši vien šo divu saulrietu dēļ ciemu sauc par Dēsuārlezavalonu (Avalonas divi vakari). Taču šķita, ka viņa neklausās.

Viņš aizveda sievieti pie doktora Garā, kuram bija kabinets Baznīcas laukumā. Tas bija ļoti vecs vīrs, augumā garš un spēcīgs kā koks, kopš gadiem viņš valkāja vienu un to pašu ševiota uzvalku. Manuels viņu labi pazina, jo doktors bija labs mednieks, sociālists tāpat kā viņš un reizēm aizņēmās fregati, lai brauktu vizītēs, kad paša mašīnai — pirms 1948. gada ražotam graustam — uznāca, kā ārsts izteicās, sirds vājums. Īstenībā, par spīti vairākkārtējai virzuļu slīpēšanai, mašīnai vairs nebija nedz sirds, nedz kā cita, tā droši vien nevarētu pašas spēkiem aizripot pat līdz izgāztuvei.

Doktors Garā apskatīja sievietes plaukstu, lika kustināt pirkstus, teica, ka izdarīs rentgenogrāfiju, taču šķiet, ka locītavas nav skartas. Sitiens bija saplēsis plaukstas muskuļus. Viņš pajautāja, kā viņai tas gadījies. Manuels turējās sānis, jo ārsta kabinets uz viņu atstāja tādu pašu iespaidu kā baznīca laukuma pretējā pusē, turklāt viņu neaicināja pieiet tuvāk. Brīdi vilcinājusies, dāma vienkārši atbildēja, ka tas bijis nelaimes gadījums. Doktors Garā pameta skatienu uz viņas labo roku, kas tomēr bija pilnīgi vesela.

—  Vai esat kreile?

—  Jā.

—  Ar šo roku jūs nekā nevārēsiet darīt dienas desmit. Ja gribat, es jums došu atbrīvojumu no darba.

—  Nav vērts.

Viņš ieveda sievieti balti izkrāsotā istabā, kur bija izmeklēšanas galds, stikla trauki, liels zāļu skapis. Manuels sekoja līdz pat durvīm. Uz baltās sienas bija redzams garš, balts siluets. Dāma tikai izvilka no piedurknes kreiso roku, bet Manuels mirkli ieraudzīja slaidā auguma iedegušo, gludo ādu, pamanīja zem krūštura mežģīnēm apaļas, stingras, tādam smuidrumam negaidīti pilnīgas krūtis. Pēc tam viņš vairs neiedrošinājās nedz skatīties, nedz atkāpties, pat ne norīt siekalas, viņš jutās kā muļķis un — kāpēc?— bēdīgs, jā, bēdīgs kā suns.

Doktors Garā paņēma rentgenuzņēmumu, iegāja to attīstīt, atgriezās un pateica, ka lūzuma tiešām nav. Viņš iešļifcināja zāles, lai mazinātu sāpes, uzlika iekaisušajai plaukstai stingru apsēju, kas saturēja delnas virspusi un apakšu, uztina saiti vispirms starp pirkstiem, pēc tam — ļoti cieši ap delnu līdz pat plaukstas locītavai. Tas viss aizņēma stundas ceturksni, kurā neviens no trijiem neizteica ne vārda. Ja viņai sāpēja, viņa to neizrādīja. Viņa skatījās uz savu roku, kas tika ārstēta, vai uz pretējo sienu un vairākas reizes piespieda labās rokas rādītāju pie briļļu lociņa, lai tās sakārtotu. Viņa neizskatījās vairāk jukusi nekā jebkurš cits, varbūt pat mazāk, un Manuels nosprieda, ka labāk nemaz nepūlēties saprast viņas rīcību.

Viņai bija grūti uzvilkt kostīmjakas piedurkni, jo tai bija šaurs gals. Kamēr doktors kārtoja savas lietas, Manuels palīdzēja mazu gabaliņu atārdīt. Viņš sajuta sievietes

smaržu — maigu un gaišu kā viņas mati — un kaut ko siltāku — tā bija viņas ādas smarža.

Kad viņi atgriezās Garā kabinetā un ārsts rakstīja recepti, viņa parakņājās somā, izņēma suku, ar labo roku saglauda matus. Viņa izņēma arī naudu, bet Manuels sacīja, ka pats norēķināsies ar doktoru. Viņa paraustīja plecus — bez īgnuma, viņš skaidri saprata, ka tikai aiz noguruma,— un ielika to atpakaļ somā kopā ar recepti. Viņa pajautāja:

—  Kad tas ar mani ir nolicis?

Doktors Garā izbrīnījies pavērās sievietē, tad palūkojās Manuelā.

—  Viņa jautā, kad tikusi ievainota.

Garā apjuka vēl vairāk. Viņš skatījās uz jauno sievieti, kas sēdēja viņam priekšā, it kā ieraudzītu to pirmo reizi.

—  Vai jūs pati to nezināt?

Viņa neatbildēja nedz ar vārdu, nedz ar žestu.

—       Manuprāt, jūs ieradāties pie manis tūlīt pēc tam, vai tad ne?

—       Šis kungs apgalvo, ka ievainojums man bijis jau no rīta,— viņa teica, paceldama apsaitēto roku.

—      Tas ir pilnīgi iespējams, bet galu galā jums taču pašai tas ir jāzina, vai ne?

—  Bet iespējams arī, ka no rīta?

—  Kālab ne?

Viņa piecēlās un pateicās. Kad sieviete gāja ārā pa durvīm, Garā satvēra Manuelu aiz rokas un jautājoši viņā paskatījās. Manuels bezpalīdzīgi noplātīja rokas.

Viņš atkal apsēdās pie stūres, aizveda viņu pie tanderberda un gudroja, ko viņa tagad darīs. Viņš nodomāja, ka sieviete varētu atgriezties mājās ar vilcienu un atsūtīt kādu pēc mašīnas. Sāka tumst. Manuels nespēja aizgainīt no prāta viņas apaļās krūtis.

—  Ar tādu apsaitētu roku jūs nevarēsiet vadīt mašīnu.

—  Varēšu gan.

Sieviete paskatījās uz Manuelu, un, pirms viņa atvēra muti, viņš jau zināja, ko dzirdēs, tā viņam arī vajadzēja:

—       Vai es labi vadīju mašīnu šorīt, kad jūs mani redzējāt? Un mana roka, mana roka — tā bija tāda pati kā tagad, vai ne? Kas tad ir mainījies?

Līdz pat apkopes stacijai viņi vairs nesarunājās. Mjeta bija iedegusi lampas. Viņa stāvēja uz kantora sliekšņa un noskatījās, kā abi izkāpj no fregates.

Dāma piegāja pie tanderberda, kuru kāds, droši vien Bolī, bija pabraucis nostāk no sūkņiem. Viņa nometa somu uz

priekšējā sēdekļa sev blakus un iekārtojās pie stūres. Manuels ieraudzīja, ka meitiņa izskrien no mājas aizmugures un apstājas kā iemieta, lai noskatītos viņos. Viņš piegāja pie mašīnas, kuras motors jau darbojās.

—  Neesmu samaksājusi par benzīnu,— dāma teica.

Viņš vairs skaidri neatcerējās, cik vajadzēja saņemt, un nosauca kaut kādu summu. Viņa pasniedza piecdesmit franku. Viņš nevarēja ļaut sievietei tā aizbraukt, sevišķi vēl meitenes acu priekšā, bet nespēja arī iedomāties, ko varētu pateikt. Viņa apsēja lakatiņu, iededza aizmugurējās ugunis. Viņa drebēja. Uz Manuelu neskatīdamās, dāma teica:

—  Šorīt tā nebiju es.

Balss likās zema, saspringta, gandrīz lūdzoša. Un tai brīdī viņš sievieti redzēja tādu pašu kā rīta nokrēslī. Bet kāda gan tagad tam varēja būt nozīme? Viņš atbildēja:

—  Es vairs nezinu. Varbūt esmu kļūdījies.

Katrs var kļūdīties.

Viņa droši vien juta, ka viņš netic pats saviem vārdiem. Viņam aiz muguras Mjeta sauca, ka jau trīsreiz zvanīts par avāriju.

—  Ko viņa teica?

—  Neko. Vai jūs ar apsaitētu roku tiksiet galā?

Viņa apstiprinoši pamāja. Manuels pasniedza viņai roku pāri durvju stiklam un ļoti klusām un ļoti ātri teica:

—  Esiet tik laba, paspiediet man roku — mazās dēļ, viņa skatās.

Dāma pavērās meitenē, kas dažu soļu attālumā nekustīgi stāvēja zem lampas sarkanrūtotā priekšautā, netīriem ceļgaliem, viņa aptvēra situāciju tik ātri, ka Manuelam šķita — viņam piepeši atkūst sirds, pa īstam atkūst, tas nenotika brīdī, kc^d viņa ielika savu labo roku viņa plaukstā, tas notika, kad sieviete piepeši negaidīti pasmaidīja viņam vēl nepazīstamu smaidu. Viņa smaidīja un reizē drebēja. Manuelam gribējās pateikt kaut ko brīnišķīgu, kaut ko labu, kas izdzēstu visu nepatīkamo, bet vienīgais, ko viņš attapa pateikt, bija:

—  Viņu sauc par Morīnu.

Dāma iedarbināja mašīnu, no iebraucamā ceļa nogriezās uz Soljē pusi, un viņš paspēra dažus soļus uz priekšu, lai ilgāk varētu redzēt žilbinoši sarkanās ugunis, kas attālinājās. Morīna pienāca tēvam klāt, viņš pacēla meitu savās rokās un sacīja:

—  Vai redzi tās ugunis? Vai tu tās redzi? Paskaties vien, tās nedarbojās, un tavs tētis Manuels tās salaboja!

Roka nesāpēja, viņai nesāpēja nekas, viss bija sastindzis. Viņai sala, ļoti sala vaļējā mašīnā, un tāpēc viņa sastinga vēl vairāk. Viņa cieši lūkojās visgaišākajā savas mašīnas prožektoru joslā taisni sev priekšā — tur, kur aiz miglainā mākonīša tā izgaisa tumsā. Kad pretī brauca citas mašīnas, bija vajadzīga pussekunde, lai ar labo roku iedegtu tuvās ugunis, pussekunde, kad stūri turēja tikai stingrā apsēja svars. Viņa brauca prātīgi, bet stūrgalvīgi — bez pārtraukuma. Spidometra šautrai vajadzēja turēties pavisam tuvu četrdesmit jūdžu ātrumam, vismaz pieskarties lielajam metāla četriniekam. Kamēr viņa nebēga, neviens un nekas vēl nebija nodots. Stūre nepakustējās ne par milimetru, Parīze pamazām aizvien vairāk un vairāk attālinājās, viņai bija pārāk auksti, lai domātu, un tas bija labi.

Viņa gan zināja, kas ir nodevība, ak jā! Jums šķiet, ka mīlat kādu, ka esat kaut kam pieķērusies, un tad, mirklī, kad pamanāt spidometra šautru novirzāmies no četrdesmit jūdzēm, tikko paspējat sajust nogurumu, nopūsties, tikko paspējat nodomāt: «Es nespēju noturēties pie tā, es nespēju to mīlēt līdz galam,»— kad durvis aizveras, jūs skraidāt pa ielām un tad varat, cik gribat, raudāt karstas asaras un pat pūlēties mēnešiem ilgi iznīdēt to visu no atmiņas, tomēr jūs esat nodevis, nodevis, nodevis.

Gaiši un tumši plankumi, ceļa līkums nogāzē, augsta bazilika — tā bija Soljē. Viņa iegriezās vienā ielā, tad otrā un strauji apstādināja mašīnu nepilnu metru no bazilikas pelēkā mūra. Viņa izslēdza aizdedzi un nolieca galvu uz stūres, sausām acīm un krūtīs iestrēgušām elsām, viņa pat nemēģināja tās apslāpēt, bet tās nespēja izlauzties un pārvērtās par smieklīgām žagām. Tavas lūpas uz apsēja. Tavi mati priekšā acīm, priekšā tavām nolādētajām pūces brillēm. Tagad tu esi tu pati, patiešām tu pati, tev ir tikai šī labā roka un lupatai līdzīgā sirds, bet turpini, neuzdod jautājumus, turpini.

Viņa atļāva sev tā pavadīt dažas minūtes — t( rīs vai četras, varbūt arī mazāk —, tad ar noteiktu kustību atzvēlās sēdeklī, nospriežot, ka pasaule ir liela, dzīve gara, ka viņai gribas ēst, dzert un smēķēt. Nakts ap viņu bija skaidra un skaista. Kartē, ko viņa varēja paņemt ar veselo roku, joprojām bija rakstīti tādi vārdi kā Provansas Salona, Marseļa vai Senrafaēla. Nabaga meiča, tu slimo ar to, ko sauc par ciklotīmiju. Jā, es esmu ciklotīmiķe. Ciklotīmiķe, kurai salst.

Viņa nospieda taustiņu, un paceļamais jumts lieliski uzvāzās virsū Soljē debesīm, izdzēsa zvaigznes un ieslēdza viņu, Dāniju Longo, pasaulē, kas bija līdzīga bērnības būdām, kādas tiek ierīkotas no palagiem bāriņu nama guļamistabā. Viņa aizsmēķēja cigareti, kas bija laba un koda kaklā tāpat kā pirmā, ko viņa piecpadsmit gadu vecumā tika smēķējusi tajās būdās, to laida no rokas rokā, katra ievilka vienu reizi, pēc tam tika klepots, gandrīz vai izlaižot garu, un māsas uzraudzes, zābaklai- žas, guļamistabā šņāca: «Cst! Cst!» Tad iedegās gaisma, ieradās māsa uzraudze, ģērbusies rupja kokvilnas auduma kreklā, nezin ko uzmaukusi galvā, lai apsegtu noskūto galvvirsu, viņa bukņija pa labi un pa kreisi, kur vien tika klāt, un vajadzēja pievilkt ceļgalus pie zoda un sargāties ar elkoņiem, tad pati uzraudze dabūja ciest.

Cilvēki gāja garām, viņu soļi klaudzēja uz bruģa, kāds pulkstenis smagi nosita pus — cik?— pusdeviņi, kā rādija pulkstenis uz mašīnas priekšējā paneļa. Danija Longo iededza iekšējo gaismu — šajā mašīnā viss iedegās, nebija iespējams nospiest pogu neapžilbstot —, viņa paokšķerēja priekšējā paneļa skapīti un ātrumā pārlasīja dokumentus, ko bija redzējusi pirms dažām stundām. Kvīti par mašīnas labošanu Dēsuār- lezavalonā viņa neatrada. Viņa arī nebija cerējusi to atrast.

Tāpat viņa izkratīja savas somas saturu uz sēdekļa sev blakus. Tur nekā nebija. Mazliet neomulīgi juzdamās, viņa pati sev jautāja, kāpēc tā nopūlas, ja lieliski zina, ka nekad mūžā nav ne kāju spērusi apkopes stacijā, kas pieder vīrelim ar dienvidrietumu apgabala iedzīvotāja akcentu, un ko tad vēl? Viņa salika visu atpakaļ somā. Cik amerikāņu mašīnu šodien ir braukušas pa autoceļiem no Parīzes uz Marseļu? Desmitiem, varbūt vairāk nekā simt. Cik sieviešu jūlijā varēja būt ģērbušās baltās drēbēs? Un cik, Dieva dēļ, valkāja saulesbrilles? Ja nebūtu savainota roka, atgadījums liktos vienīgi smieklīgs.

Turklāt vīrelis no dienvidrietumiem gluži vienkārši meloja. Vismaz ievainojums ir pilnīgi reāls, viņas acu priekšā ir*apsējs, un tam varēja būt tikai viens izskaidrojums, viņa varēja iedomāties tikai vienu. Kāds no abiem autobraucējiem vai varbūt apkopes stacijas īpašnieks pats bija iegājis viņai nopakaļ tualetē, lai atņemtu naudu, vai, iespējams, cita iemesla dēļ, kam gan lāgā negribējās ticēt, bet kā viņš skatījās ārsta kabinetā, kad viņa bija pa pusei novilkusi jaku,— tas bija pretīgs un reizē nožēlojams skatiens — vai arī to viņa būtu izdomājusi? Bez šaubām, viņa pretojās, viņš pamanīja, ka ir salauzis viņai roku, un nobijās. Pēc tam, lai novērstu aizdomas no sevis vai saviem draugiem, viņš kantorī sarunāja nezin ko. Šī konjaka glāze uz galda. Šis resnais sarķanģīmis ar skaļo balsi. Viņi labi redzēja viņas bailes un tās izmantoja. Un turklāt, kaut nezinādami, ka mašīna nepieder viņai, droši vien visi trīs nojauta, ka ir kādi iemesli, kuru dēļ viņa nevar atsaukt policiju, kā būtu vajadzējis darīt.

Tā tas bija, tas noteikti bija tā. Viņa juta, ka mazliet blēdās, jo nekādi nespēja aizmirst vecās sievas grumbaino seju un ļaunās acis garā, saules pielietā ielā, bet arī tā bija nejaušība, pārpratums. Nometusies ceļos uz priekšējā sēdekļa, viņa atvēra uz aizmugures sēdekļa nolikto melno koferi un izņēma no tā Fontenblo nopirkto balto puloveru. Tas bija mīksts un smaržoja pēc jauna apģērba, tas nomierināja. Viņa nodzēsa mašīnā gaismu, lai uzvilktu puloveru zem jakas, iededza atkal gaismu, sakārtoja atlokāmo apkakli, lūkodamās atpakaļskata spogulī. Ikviena kustība, kas bija jo uzmanīgāka tāpēc, ka ar labo roku viņa rīkojās neveikli, attālināja no vecās sievas, no apkopes stacijas un visas nejēdzīgās pēcpusdienas. Viņa bija skaistā, gaišmatainā Danija Longo ceļā uz Montekarlo, ģērbusies baltā kostīmā, ko gan vajadzētu izmazgāt, bet kas izžūst divās stundās, un izsalkusi kā vilks.

Izbraucot no Soljē, viņa ieraudzīja uzrakstu, kas vēstīja, ka Salona ir astoņdesmit piecu kilometru attālumā. Viņa nebrauca sevišķi ātri, ceļš veda kalnup un bija stipri līkumains, vajadzēja rēķināties, ka paies vairāk nekā pusotra stunda, līdz tur nonāks. Bet viņai pa priekšu brauca citas mašīnas, pēc kuru ugunīm varēja redzēt ceļa līkumus, un viņa vairs neapstāsies. Tieši tajā brīdī, kad viņa apņēmās vairs neapstāties, viņu apturēja, un dūša viņai saskrēja papēžos.

Tur, kur šoseja krustojas ar Dižonas ceļu, viņa ceļa kreisajā pusē zem kokiem pirms pamanīja divus masīvu motociklistu stāvus. Braucot garām, viņa pat neievēroja, vai tie ģērbušies uniformās. Bet ja nu tie ir policijas motociklisti un seko viņai? Atpakaļskata spogulī viņa redzēja, ka vairāk nekā divsimt metru aiz viņas viens no tiem strauji izbrauc uz ceļa un, motoram rūcot, dzenas pakaļ. Spogulī tas kļuva aizvien lielāks, varēja jau izšķirt ķSveri, kas kopā ar lielajām aizsargbrillēm un motociklu vērta to līdzīgu nesatricināmam robotam, kurā nav nekā cilvēciska. Viņa sev teica: «Tas nav iespējams, viņš nedzenas man pakaļ, viņš pabrauks garām, viņš turpinās ceļu.» Viņš aizdrāzās garām, izspiezdams no motora maksimālo ātrumu, gabaliņu pabrauca, tad palēnināja gaitu un pagriezās pret viņu, paceldams roku. Viņa apturēja mašīnu ceļmalā divdesmit metru no policista, kas nokāpa no motocikla, novilka cimdus un starmešu gaismā tuvojās — mierīgi, pārspīlēti mierīgi, it kā gribētu pilnīgi sagraut viņas nervus. Viss ir galā, vēl nemaz neiesācies. Tanderberda pazušana ir pamanīta, policistam noteikti ir zināmas gan viņas pazīmes, gan vārds. Turklāt viņa nekad nebija sarunājusies ar policistiem, vienīgi kaut ko tiem pajautājusi Parīzē, taču viņai dīvainā kārtā likās, ka ir to jau kaut kur redzējusi, it kā viņa jau iepriekš būtu iztēlojusies šo ainu visos sīkumos vai to jau reiz pārdzīvojusi.

Nonācis viņai blakus, policists vispirms paskatījās uz mašīnām, kuras brauca garām, ar rēcošu, spēcīgu elpu šķeldamas nakti, tad nopūtās, atbīdīja lielās brilles uz ķiveres, smagi atspiedās ar elkoņiem pret loga apakšējo malu un teica:

— Tātad Longo jaunkundze? Vai vizināties?

Viņu mēdza mocīt sirdsapziņas pārmetumi un sauca par Tusēnu Nardī. Viņam bija sieva un trīs bērni, zināma veiklība šaušanā ar pistoli, Napoleona kults, četristabu dzīvoklis ar karstu ūdeni un atkritumu vadu, noguldīti ietaupījumi, bezgalīga pacietība mācīties no grāmatām to, ko nav bijis laika iemācīties skolā, un cerība, sasniedzot vectētiņa gadus, beigt karjeru policijas virsnieka dienesta pakāpē kādā mazā, saulainā pilsētiņā.

Viņu uzskatīja par cilvēku, kam nevajag kāpt uz varžacīm, bet vispār — par krietnu puisi, cik nu policists tāds var būt. Piecpadsmit dienesta gados viņš savu prasmi trāpīgi šaut bija pierādījis vienīgi treniņos vai gadatirgo's, trāpot māla pīpēs, un par to priecājās. Tāpat nedz privātajā dzīvē, nedz, uniformā tērpies, viņš nekad nebija pacēlis ne pret vienu roku, izņēmums bija vienīgi vecākais dēls, kas trīspadsmit gadu vecumā sukāja matus kā bītli, šmauca no matemātikas stundām un, ja neiedzīs bijību, kļūs par nelieti. Beidzot, viņa galvenās rūpes bija izvairīties no skandāliem un kārtīgi apkopt motociklu. To viņš darīja pirmām kārtām tāpēc, ka bija disciplinēts, un vēl tālab, ka motocikls var kļūt par iemeslu priekšlaicīgai nāvei.

Ieraugot sestās un septītās b šoseju krustojumā balto tander- berdu ar melnu nolaižamo jumtu, viņš ar kolēģi Rapāru runāja par motocikliem. Rapārs bija Nardī labākais biedrs, jo kazarmā dzīvoja tajā pašā stāvā un arī ar dēlu tam negāja labāk. Dienas dežūru laikā nekāda sarunāšanās neiznāca. Naktī ciešami sarunu temati bija ne tikai motocikli, bet vēl trīs: šefa muļķība, laulātās draudzenes netikumi un citu sieviešu vieglprātība.

Nardī uzreiz pazina tanderberdu. Mašīna nebrauca sevišķi ātri, un viņš varēja izlasīt reģistrācijas numuru: 3210 RX 75. Tas bija viegli iegaumējams numurs, jo atgādināja skaitīšanu, izšaujot raķeti. Jau divas stundas viņam bija neskaidra nojauta, ka viņš šo mašīnu ieraudzīs vēlreiz. To nevarēja izskaidrot. Rapāram viņš tikai pasacīja: «Aizbrauc uz astoņdesmito paskatīties, kā tur iet, satiksimies tepat.» Viņš jau sēdēja uz motocikla, vajadzēja tikai izslieties, spēcīgi uzsist pa starteri un iedarbināt motoru. Viņš palaida garām furgoniņu, padeva motociklu pa labi, lai, uzņemot gaitu, varētu pagriezties. Pēc trim sekundēm viņš ieraudzīja milzīgas, žilbinoši sarkanas ugunis, kas spētu laupīt dvēseles mieru dažam labam autosporta fanātiķim.

Nardī neredzēja, kas sēž pie stūres. Brau.cot garām, policists pamanīja apsaitēto kreiso roku, un viņš saprata, ka tā ir viņa. Dodot zīmi apstāties, viņš nevarēja atcerēties sievietes uzvārdu, ko tomēr bija izlasījis, tāpat kā dzimšanas gadu un visu pārējo, bet viņam bija ļoti laba vārdu atmiņa. Uzvārds ienāca prātā, kamēr viņš gāja uz mašīnas pusi: Longo.

Viņa izskatījās citāda nekā no rīta, un viņš prātoja, kāda īsti ir atšķirība, varbūt tāds iespaids radās tālab, ka no rīta viņai nebija pulovera ar atlokāmu apkakli. Tas, balts tāpat kā kostīms, vērta seju apaļīgāku un kontrastā ar to — brūnāk iedegušu. Taču tā bija tā pati dīvainā, viegli satraucamā sieviete, kas ar tādām pašām grūtībām izrunāja katru vārdu, un viņam, tāpat kā no rīta, dīvainā kārtā šķita, ka viņa priekšā ir nogrēkojies cilvēks.

Ko nogrēkojies? Viņš apturēja mašīnu rītausmā uz Avalonas ceļa mazliet aiz Soljē, jo tai nedega aizmugurējās ugunis. Tas gadījās viņa dežūras beigās, un pa nakti viņš bija apturējis daudz muļķu, kas brauca, neievērojot dzelteno līniju, apdzina mašīnas kalna galā un neturēja nekādā vērtē citu dzīvību, tāpēc viņa pacietības mērs bija pilns un viņš tikai pasacīja: «Jūsu mašīnai nedeg aizmugures ugunis, lieciet tās salabot, uz redzēšanos, un lai tā būtu pēdējā reize.» Pat sieviete, pat nervoza sieviete nevar tik briesmīgi nobīties tāpēc vien, ka pārguris žandarms saka, lai salabo aizmugurējās ugunis.

Tikai pēc tam, uzskatīdams viņas izturēšanos par pārlieku aizdomīgu un palūgdams uzrādīt dokumentus, viņš pamanīja apsēju uz kreisās rokas. Un visu laiku, kamēr viņš pētīja sievietes autovadītāja tiesības — tās bija saņemtas astoņpadsmit gadu vecumā Ziemeļu departamentā, un tolaik viņa dzīvojusi klostera bāriņu namā —, viņš nojauta: kaut arī sieviete sēž pilnīgi klusa un nekustīga, viņas nervozitāte pieaug, tuvojas robežai, aiz kuras viņam var draudēt briesmas.

Jā, tas nebija izskaidrojams, viņš nebūtu varējis to izskaidrot, par spīti visiem nolādētajiem psiholoģijas kursiem, ar kuriem viņš eksāmenu laikā piebāza galvu, bet viņam bija ļoti skaidra briesmu priekšnojauta. Apmēram tā, it kā, nervu saspīlējumam sasniedzot galējo robežu, viņa varētu atvērt priekšējā paneļa skapīti un aizsūtit viņu pie upuriem, kas krituši, pildot pienā-

kurnu. Turklāt viņam nevajadzēja būt vienam, viņš bija ļāvis Rapāram aizbraukt prom, jo tas gribēja atgriezties mājās agrāk, lai atpūstos pirms brāļameitas kristību mielasta. Šai notikumā arī viņam bija sava vaina.

Dokumenti, šķiet, bija kārtībā. Viņš pajautāja, uz kurieni viņa brauc: uz Parīzi. Profesija?— Sekretāre reklāmas aģentūrā.— No kurienes brauc?— Viņa pārnakšņojusi Šalonas viesnīcā.— Kādā viesnīcā? — «Renesanse». Viņa atbildēja gandrīz nevilcinādamās, bet pārvērstā, tikko sadzirdamā balsī. Tas bija rīta krēslā, viņš nev,arēja lāgā saredzēt braucējas seju. Viņam gribējās palūgt, lai dāma noņem brilles, bet kaut ko tādu nevar prasīt, it īpaši no dāmas, citādi liktos, ka viņš tēlo niknu policistu no televīzijas raidījuma. Nardī ļoti baidījās kļūt smieklīgs.

Mašīna bija reģistrēta uz reklāmas aģentūras vārda, kurā viņa strādāja. Viņa nosauca sava šefa telefona numuru, policists varēja pārbaudīt, ka mašīna bieži liek viņai uzticēta. Viņa drebēja. Neviens tanderberds netika me"klēts, un, ja viņš bez iemesla izvedīs dāmu no pacietības, viņam var iznākt nepatikšanas. Nardī ļāva viņai braukt tālāk. Vēlāk viņš to nožēloja. Viņam vajadzēja pārliecināties, vai sieviete nav apbruņota. Un kālab gan viņam ienāca prātā nejēdzīgā doma, ka viņai varētu būt ierocis? Tas Nardī mocīja visvairāk.

Tagad viņš vairs nezināja, ko īsti grib. Tā bija tā pati pārbijusies un mulsinošā meiča, bet kopš rīta kaut kas bija noticis, kaut kas tāds, kas it kā notušēja agresivitāti, nē, tā īsti nevarētu teikt — izmisumu — arī tas nebija īsti pareizi sacīts — nebija tāda vārda, kādā nosaukt to, kāpēc rītausmā viņa bija tuvu pēdējai robežai, un nu šī robeža bija pārieta. Viņš jutr.s pārliecināts: ja mašīnā jelkad ir bijis ierocis, t&gad tā vairs nav.

Patiesībā Nardī, kad bija izgulējies, jutās mazliet neērti, atcerēdamies jauno sievieti tanderberdā. Ieraudzījis mašīnu otrreiz, viņš neaicināja Rapāru līdzi tieši tāpēc, ka baidījās kļūt jo smieklīgāks. Tagad viņš jutās priecīgs, ka tā izdarījis.

—  Šķiet, Longo jaunkundz, ka mēs redzējāmies nakts dežūras laikā. Vai jums tā neliekas?

Viņa gan neatcerējās. Viņa Nardī pat nepazina.

—  Redzu, ka aizmugurējās ugunis ir salabotas. (Klusums.) Vai tas bija īssavienojums? (Klusums.) Katrā ziņā tagad tās darbojas. (Klusums veselu mūžību.) Vai tās salabojāt Parīzē?

Iedegusi seja, ko slēpj brilles un apgaismo priekšējā paneļa ugunis, maza mute ar diezgan pilnīgām lūpām, kuras dreb it kā aizturētās raudās, gaišu matu šķipsna izlīdusi no tirklzkrāsas lakatiņa apakšas. Atbildes nav. Ko viņa būtu nodarījusi?

—       Klausieties, es ar jums runāju! Vai jūs salabojāt ugunis Parīzē?

—  Nē.

—  Kur tad?

—  Es nezinu. Kaut kur pie Avalonas.

Paldies Dievam! Viņa runā. Viņam pat šķiet, cik var atcerēties, ka balss vairs nav tik nedroša, ka tā kļuvusi skaidrāka. Viņa kaut cik atguvusi mieru.

—  Bet jūs bijāt aizbraukusi uz Parīzi.

—  Jā, laikam gan.

—  Vai neesat par to pārliecināta?

—  Jā.

Viņš pārvilka ar rādītājpirkstu pār lūpām un šoreiz pūlējās dāmu rūpīgi apskatīt, kaut arī viņam bija neērti ta pētīt sievietes, pat prostitūtas.

—  Vai kaut kas nevedas?

Viņa tikai viegli papurināja galvu.

—       Vai jums būtu ļoti nepatīkami, ja es jūs palūgtu brīdi noņemt brilles?

Dāma paklausīja. Viņa strauji, it kā tas būtu nepieciešams, paskaidroja: es esmu tuvredzīga.

Viņa bija tik tuvredzīga, ka, noņēmusi acenes, pilnīgi atsacījās kaut ko saskatīt. Viņa pat nemēģināja kaut cik piemēroties. Viņa nevis samiedza acis kā Rapāra mazā meitiņa, kura arī bija kļuvusi tuvredzīga pēc smagām masalām un kura izskatījās pavisam nožēlojama, kad mēģināja kaut ko saskatīt bez brillēm, šīs sievietes acis mirklī iepletās, tās izskatījās tukšas kā nesamaņā, tās pilnīgi mainīja viņas sejas izteiksmi.

—  Vai jūs ar tādu redzi spējat vadīt mašīnu nakts vidū?

To viņš pateica draudzīgāk, tomēr pats uz sevi »dusmojās, ka

runā kā tāds aprotikžots špiks, kā naglotais zābaks. Par laimi, viņa ļoti ātri atkal uzlika brilles, apstiprinādama viegli pamāja ar galvu. Bet vēl bija arī pārsējs.

—       Tas nav sevišķi prātīgi, Longo jaunkundz, it sevišķi ar ievainotu roku. (Atbildes nav.) Un, cik saprotu, jūs visu dienu esat pavadījusi pie stūres? (Atbildes nav.) Turp un atpakaļ vien — cik kilometru tas iznāk? Sešsimt kilometru? (Atbildes nav.) Vai jums tiešām ir jābrauc? Uz kurieni tagad dodaties?

—  Uz Dienvidiem.

—  Kur tieši uz Dienvidiem?

—  Uz Montekarlo.

Viņš klusi iesvilpās.

—  Jūs taču to nedarīsiet vienā paņēmienā?

Viņa noteikti papurināja galvu. Tā bija pirmā kaut cik noteiktā reakcija, kādu viņš tika redzējis.

—  Es apmetīšos viesnīcā mazliet tālāk.

—  Salonā?

—  Jā, Salonā.

—«Renesansē»?

Viņa atkal vērās policistā neizprotošu skatienu.

—      Jūs man sacījāt, ka esat pārnakšņojusi «Renesansē». Vai tā nebija taisnība? '

—  Jā.

—  Vai istaba jums rezervēta?

— Nē, man šķiet, ka ne.

—  Jums šķiet, ķa ne?

Viņa papurināja galvu, novērsās, lai izvairītos no Nardī skatiena, sēdēja nekustēdamās,- uzlikusi apsaitēto roku uz stūres, taču ne tādā izaicinoši nekaunīgā veidā kā dažs autobraucējs, kas, šķiet, prāto: «Turpini vien, tu esi varen interesants. Kad beigsi ākstīties, es varbūt varēšu turpināt ceļu,»— viņa šķita kā izsista no sliedēm, apjukusi, nespēja atrast nedz vārdus, nedz kādu domu vienkārši tāpēc, ka kļuvusi bezpalīdzīga tāpat kā tad, kad noņēma brilles. Ja viņš būtu paaicinājis sievieti uz žandarmēriju, viņa būtu braukusi līdzi bez ierunām, droši vien pat nebūtu apjautājusies pēc iemesla.

Viņš iededza kabatas bateriju un pārlaida tās staru mašīnas iekšienei.

—  Vai es varētu paskatīties priekšējā paneļa skapītī?

Viņa to atvēra. Tur bija tikai papīri, viņa uzlika tiem labo roku, lai parādītu, ka vairāk nekā nav.

—  Jūsu soma?

Viņa atvēra arī to.

—  Vai bagāžniekā kaut kas ir?

—  Nē. Mans koferis ir te.

Viņš ieskatījās koferī, tas bija no melnas ādas, un tajā atradās vienīgi apģērbi, dvieļi un zobu suka. Viņš pārliecās pār priekšējā sēdekļa atzveltni, viņa nelūgta pavirzījās sānis, lai viņam pietiktu vielas. Policistu plosīja pretējas nojautas: te šķita, ka viņš ir mūlāps, pārspīlēts rīkļurāvējs, te atkal — ka viņam blakus norisinās kaut kas dīvains, nopietns, ko vajadzētu saprast.

Viņš nopūzdamies aizvēra mašīnas durvis un teica:

—  Šķiet, jums ir nepatikšanas, Longo jaunkundz.

—  Esmu tikai nogurusi, un tas ir viss.

Nardī aiz muguras rūkdamas brauca mašīnas, asas gaismas zibšņi pārvietoja ēnas uz jaunās sievietes sejas, tāpēc tā šķita nemitīgi maināmies.

— Zināt, ko mēs darīsim? Jūs man apsolīsiet apstāties Salonā, un es piezvanīšu uz «Renesansi», lai jums rezervē istabu.

Tā viņš varēs pārbaudīt, vai vakar viņa tur tiešām bijusi, vai nav melojusi. Viņš nevarēja iedomāties, ko vēl iespējams izdarīt.

Viņa piekrītoši palocīja galvu. Viņš ieteica braukt prātīgi, sacīja, ka šajā nedēļas nogalē šosejas ir mašīnu pilnas, atkāpās, pielika pirkstu pie ķiveres un visu laiku domāja: «Neļauj viņai braukt prom, pavisam drīz atklāsies, ka viss teiktais ir kolosāli meli.»

Viņa neteica «uz redzēšanos». Viņš stāvēja ieplestām kājām uz šosejas, lai tai pašā virzienā braucošās mašīnas palēninātu gaitu. Atgriežoties pie motocikla, viņš noskatījās nopakaļ jaunajai sievietei. Viņš domāja, ka galu galā tā ir taisnība — neviens nav savas māsas sargs, viņš neko nevar sev pārmest. Ja viņai jābeidz sava dzīve ar portretu avīzē, kaut kur tālāk uz sestās vai septītās šosejas atradīsies stūrgalvīgāks kolēģis, kas to nepieļaus. Pēc piecpadsmit gadu darba policijā viņš ticēja vienai vienīgai savu kolēģu īpašībai, bet tai ticēja kā Evaņģēlijam: viņu ir daudz. Un cits par citu stūrgalvīgāki.

Iedegusi tālās gaismas prožektorus, Danija sapņoja. Tas nebija nedz labs, nedz ļauns sapnis. Sapnis, kādu ir daudz. Tādi reizēm rādās un pēc tam izgaist no atmiņas. Viņa pat neatmodī- sies savā istabā. Viņa bija pamodusies. Viņa atradās kāda cita sapnī.

Vai tad dzīvē tas ir iespējams — spert kādu tikpat parastu soli kā visi citi, kas dzīvē sperti, un, pašai nezinot, pārkāpt īstenības robežu, palikt tai, kas esi, dzīvai un pilnīgi modrai, bet būt, teiksim, savas guļamistabas kaimiņienes nakts sapnī? Un turpināt gaitu pārliecībā, ka 110 tā nav izejas, ka esi gūstekne kādā pēc īstenības nokopētā, bet galīgi bezjēdzīgā pasaulē, briesmīgā pasaulē, jo tā jūsu draudzenes galvā var kuru katru mirkli apdzist un jūs izgaistu kopā ar to?

Kā sapnī, kad rīcības motīvi mainās, darbībai turpinoties, viņa vairs nezināja, kāpēc atrodas uz šī ceļa un turpina šķērsot nakti. Jūs ieejat zālē, kur — klikš!— maza glezniņa jums rāda zvejas ostu, bet tur ir Māmuļa, un jūs gribat atzīties, ka esat nodevusi Anitu, un jūs nespējat atrast vārdus, lai viņai to izskaidrotu, jo notikušais ir neķītrs, un jūs sitat un sitat Māmuļu, bet tad tā ir jau cita veca sieviete, pie kuras esat ieradusies paņemt savu balto mēteli, un tā tālāk. Pilnīgi skaidrs bija tikai tas, ka jādodas atkal uz viesnīcu, kur viņa jau bijusi, pirms žandarmam pateiks, ka viņa nekad nav tur apmetusies. Vai ari otrādi. Stāsta — ja cilvēks zaudē prātu, viņam šķiet, ka citi ir kļuvuši traki. Nu jā, tas tā droši vien ir. Viņa sajukusi.

Aiz Arnēledikas gara kravas mašīnu virkne tik tikko vilkās uz priekšu. Viņai vajadzēja braukt tām nopakaļ nebeidzamā kalnā. Kad izdevās pabraukt tām garām — vispirms vienai, tad otrai, tad visām pārējām —, viņu pārņēma milzīgs atvieglojums. To radīja ne tik daudz iespēja apdzīt automobiļus un redzēt savā priekšā melnu ceļu, brīvu nakti, bet — ar nokavēšanos!— apziņa, ka viņa nav apcietināta par automašīnas zādzību. Tanderberds netiek meklēts. Viņa ir glābta. Danijai likās, ka tikai nupat ir runājusi ar policijas motociklistu. Viņa bija nobraukusi jau divdesmit kilometru, kaudamās ar juceklīgām domām, kurās zaudēja laika izjūtu.

Vajadzēja izbeigt muļķošanos un tūlīt braukt atpakaļ uz Parīzi. Nevarēja vairs būt ne runas par nedēļas nogali pie jūras. Tur viņa nokļūs citreiz. Ar vilcienu. Vai arī viņa izlietos atlikušos ietaupījumus, lai par trešdaļas iemaksu nopirktu 2 CV, pārējo nomaksās astoņpadsmit mēnešos. Jau sen vajadzēja tā izdarīt. Viņa neapmetīsies Montekarlo, viņa izraudzīsies kādu bezgribas pintiķiem piemērotu kaktu. Un apmetīsies nevis lielā iedomātā viesnīcā ar peldbaseinu, maigu mūziku un intīmām pastaigām, bet pavisam reālā ģimenes pansijā, kur pa logiem paveras skats uz sakņudārzu un lielākais piedzīvojums ir diendusas laikā apmainīties gudriem spriedumiem par Anuija lugām ar desinieci, kuras sabiedrībā neklājas būt putraimdesai, vai labākajā gadījumā ar tālredzīgu jaunekli, kas skrien virsū atpūtas krēsliem, un tad no viņiem abiem — viņa un viņas, Danijas Longo,— par aizkustinājumu dedzīgai sapreq,inātājai, iznāktu lielisks pāris. «Tas ir skaisti, bet skumīgi, ja viņiem būs bērni, viņi izputēs, gādājot tiem brilles.» Ak, viņa varēja par to visu zoboties, noraudzīties uz tādu dzīvi ar nicinājumu, bet tieši tā bija viņas pasaule, un citu viņa nebija pelnījusi. Viņa bija tikai idiote, kas izliekas par nezin ko. Ja cilvēks nespēj paskatīties uz savu ēnu, nekrizdams augšpēdu, viņam jāpaliek savā kaktā.

Šaņī. Burgundijas jumti, milzīgas kravas mašīnas stāv rindā pie šoferu restorāna, līdz Šalonai — septiņpadsmit kilometru.

Ak Dievs, kā viņa ar visvisādiem dumjiem spriedelējumiem ir varējusi sev tā sagrozīt galvu, ka beigās pati galīgi pārbijusies? Piemēram, par Karavaiju. Vai tad vispār būtu iespējams, ka viņš ne no šā, ne no tā pirms laika ieradies no Šveices un tūlīt meties pēc palīdzības pie žandarmiem, lai visa pasaule nepārprotami uzzinātu, ka starp viņa darbiniekiem ir kāds ar noziedzīgām tieksmēm? Vēl grūtāk būtu pieņemt, viņa prātoja, ka šefs saceltu traci par notikušo, kaut gan Anita par to uzjautrinātos. Jo Anita par viņas rīcību varētu vienīgi smieties, pārak labi pazīdama savu gļēvulīgo pūci, kas ar trīsdesmit kilometru ātrumu aizdrāzusies baudīt dzīvi.

Tikai uz trako māju, tikai uz trako māju! Vienīgās nepatikšanas, ko atgriezusies viņa varētu piedzīvot, būtu Karavaija vārdi: «Esmu priecīgs jūs atkal redzēt, Danij, jūs izskatāties lieliski, bet jums vajadzētu saprast: ja katrs aģentūras darbinieks aizņemtos no manis mašīnu, kad vien ienāk prātā, man vajadzētu turēt veselu automobiļu kolonnu.» Un parādītu man durvis. Pat tas nedraud: vajadzētu dot paskaidrojumu un samaksāt par izdevumiem. Viņš laipni palūgtu aiziet no darba. Viņa to izdarītu un pieņemtu piedāvājumu, ko ik gadu saņem no citas aģentūras, tas viņai būtu izdevīgi, jo alga būtu lielāka. Nu, protams, viņa ir muļķe.

Motociklists zināja viņas uzvārdu. Arī viņš apgalvoja, ka redzējis Dāniju no rīta tajā pašā vietā. Nu, tur jābūt kādam izskaidrojumam. Ja viņa pret policistu un apkopes stacijas īpašnieku būtu izturējusies kā normāls cilvēks, izskaidrojums jau būtu rokā. Tagad, atguvusi aukstasinību, viņa to labi saprata. īstas skaidrības gan vēl nebija, vispār nebija nekādas • skaidrības, bet no tā, ko viņa nojauta, nenobītos pat kaķis. Viņai bija kauns, un vairāk nekas.

Ja pie viņas kāds pienāca un runājot mazliet pacēla balsi, viņa zaudēja apjēgu. Viņai lika noņemt brilles, un viņa noņēma. Viņa pati sevi tik briesmīgi iebiedēja, ka varbūt pat novilktu drēbes, ja kāds liktu. Viņa gan būtu raudājusi, jā, un lūgusies. Neko citu jau viņa neprot.

Tomēr viņa prata stīvēties pretī, pat nikni aizstāvēties, viņa bija sev to dažu laļ>u reizi pierādījusi. Jau trīspadsmit gadu vecumā kādu dienu māsai Marī de Lapitjē, kura nejuta nekādu žēlastību pret audzēkņu vaigiem, viņa bija devusi pretī pamatīgu pliķi — no visa spēka. Tāpat notika ar Anitu, kura viņu uzskatīja par galīgu lupatu, bet bija no viņas dabūjusi pamatīgāko kāvienu mūžā un tikusi izmesta uz kāpnēm līdz ar somu un mēteli. Pēc tam viņa raudāja, bet ne jau tāpēc, ka bija iesitusi Anitai, tam par iemeslu bija kas cits, kā dēļ viņa vairs nekad nebūs īsti viņa pati, un, ja arī viņa raudāja, tad vismaz par to neviens cits nezināja. Viņa vienīgā zināja arī, ka spēj stundas laika gluži bez jebkāda iemesla no visrāmākā miera nonākt visdziļākajā izmisumā. Taču arī izmisumā viņa parasti nezaudēja veselo saprātu un atcerējās, ka drīz atkal atdzims no saviem pelniem kā tāds fenikss. Citi — par to viņa bija pārliecināta — viņu uzskatīja par meiču, kas nemēdz lieki pļāpāt, ko nomāc tuvredzība, bet kam ir raksturs.

Šalonai tuvojoties, roka atkal sāka sāpēt. Vai nu tam par iemeslu bija kāda neapzināta kustība, ciešāk saspiežot stūri, vai arī izbeidzās injekcijas iedarbība. īstas sāpes tās vēl nebija, bet viņa juta roku zem apsēja. Pirms tam ievainojums bija pilnīgi aizmirsies.

Starmešu gaismā lieli reklāmas plakāti slavēja viņai pazīstamu firmu preces. Ar vienu no tām — minerālūdeņu firmu — viņa nodarbojās aģentūrā. Nelikās patīkami to redzēt ceļojuma laikā. Viņa nosprieda, ka drīz vien nomazgāsies vannā un izgulēsies. Viņa aizvedīs mašīnu atpakaļ, tikko būs atpūtusies. Ja nu viņai ir griba, tagad būs īstā reize to pierādīt. Viņai radās vēl viena izdevība aizbāzt muli tiem, kas iedomājās viņu pazīstam: viesnīca, uz kuru viņu sūtīja policists, «Renesanse». Zīmīgs nosaukums, jo tieši tur atdzims fenikss.

Danija bija pārliecināta — viņai sacīs — viņa tur redzēta vakar. Nevajadzēja pat šaubīties, vai viesnīcā būs zināms viņas vārds. Kā gan citādi — policists taču būs piezvanījis. Tomēr šoreiz viņa nevis saplaks kā nelaimes čupiņa, bet, pārliecinājusies, ka par mašīnas aizņemšanos nekas nedraud, uzbruks. «Renesanse». Pasūtīt «Renesansi». Viņa juta sevī augam sallas, svētas dusmas. Bet kā policists ar motociklu varēja zināt viņas vārdu? Varbūt viņa to pateikusi ārstam vai pat ļaudīm apkopes stacijā. Lai arī viņa nav pļāpa vai vismaz iedomājas, ka tada nav, mūžam gadās sarunāt ko lieku. Muļķīgākais bija saistīt rokas ievainošanu ar visu pārējo, kaut gan nelaimes gadījums nemaz nebija paredzēts — viņai beidzot ienāca prātā īstais vārds — piemuļķošana. Viņu muļķoja, gribēja iznest cauri.

Kur tas sākās? Dēsuārlezavalonā? Ar veco sievu? Nē, agrāk, noteikti agrāk. Pirms tam viņa satika vienīgi kādu pāri restorānā, pārdevējas veikalā, kravas mašīnas šoferi ar smaidu kā zobu pastas reklāmā, tas nočiepa vijolītes — un … Ak, Danij, Danij, vai tiešām galva tev noder tikai lakatiņa apsiešanai? Šoferis, protams! Ja vajadzēs meklēt kaut visu mūžu, viņa atradīs šo reklāmsmaidu, ja vajadzēs, piestūķēs savu somu ar svinu un liks viņam norīt pašam savus zobus.

Šalonā dekorēja ielas ar trīskrāsainiem papīra karodziņiem un spuldzīšu virtenēm. Viņa neapstādamās izbrauca cauri pilsētai līdz pat Saonas krastmalai. Priekšā pavērās salas un uz vislielākās no t: im — ēkas, kurās droši vien bija slimnīca. Viņa uzbrauca uz ietves upes malā, apstādināja motoru un nodzēsa aizmugures ugunis.

Tā bija dīvaina sajūta — it kā viņa to visu jau būtu redzējusi un piedzīvojusi. Laiva melnā ūdenī. Kafejnīcas gaisma ielas otrā pusē. Pat nekustīgais un siltais tanderberds starp citām tur stāvošajām mašīnām vasaras vakarā Salonā padziļināja iespaidu, ka viņa zina, kas notiks nākamajā mirklī. Tam par iemeslu droši vien bija nogurums, augu dienu ilgušais nervu sasprindzinājums, viss.

Nākamajā brīdī viņa noraisīja lakatiņu, sapurināja matus, pārgāja pāri ielai, baudīdama kustības prieku, iegāja gaismas pielietā kafejnīcā, cauri elektriskā biljarda dzinkstiem Barjērs dziedāja par savu dzīvi, klienti stāstīja par savējo, tikai viņu vārdus nevarēja sadzirdēt, un arī viņai bija jāpaceļ balss, lai pajautātu kasierei, kur atrodas viesnīca «Renesanse».

—  Bankas ielā, jums jābrauc tikai taisni uz priekšu, tad pa kreisi, bet es jūs brīdinu — tur ir augstas cenas.

Viņa pasūtīja augļu sulu, tad — ļoti stipru konjaku, kas apsvilināja kuņģi, jo viņai vajadzēja uzmundrināties. Glāze bija sadalīta līmeņos ar dažāda lieluma sārtiem sivēniem. Viņa bija tikai gluži mazītiņš sivēntiņš. Sieviete pie kases saprata, kas slēpjas aiz viņas brillēm, jo ļoti gaiši, ļoti sirsnīgi iesmējās, te ikdama:

—  Jums nav ko bažīties, jūs esat laba, kāda esat.

Danija neiedrošinājās palūgt vēl vienu glāzi konjaka, kaut

arī vēlējās. Viņa paņēma no letes paciņu sāļo salmiņu un grauza tos, meklēdama uz mūzikas automāta diska Beko vārdu. Viņa uzlika plati «Viens zem savas zvaigznes», un kasiere sacīja, ka arī uz viņu šī dziesma atstājot jocīgu iespaidu — tur!— un ar pirkstu galiem piesita pie sirds.

Kad Danija izgāja Salonas naktī, viņas sejai piekļāvās vēss gaiss, viņa brīdi pastaigājās. Stāvēdama pie upes, viņa nosprieda, ka negrib braukt uz «Renesansi». Radās vēlēšanās iemest ūdenī cepumu paciņu — viņa iemeta —, gribējās ēst spageti, gribējās justies labi, būt Kannās vai kur citur, uzģērbt Fontenblo nopirkto gaisīgo kleitu vai būt kailai patīkama kaila puiša skavās, tas viņu nomierinātu, un viņa to skūpstītu, skūpstītu no visa spēka. Puisis būtu līdzīgs viņas pirmajai mīlestībai, kura dēļ visi citi šķita garlaicīgi un ar kuru viņa bija satikusies divdesmit gadu vecumā (precīzāk — līdz divdesmit divu gadu vecumam), bet viņam bija tā saucamā sava dzīve, sieva, ko viņš joprojām bezcerīgi mīlēja, bērns, kuru varēja apskatīt fotogrāfijās,— ak Dievs, viņa bija nogurusi, cik varētu būt pulkstenis?

Danija gāja uz tanderberda pusi. Gar krastmalu auga pienenes, ko dēvē ari par eņģeļiem. Kad viņa bērnībā tiem uzpūta, vieglās baltās pūkas aizlidoja, it kā viņa būtu sieva no Larusa vārdnīcas vāka. Vienu viņa noplūca, bet garāmgājēji skatījās, un viņa neiedrošinājās pūst. Danijai gribējās satikt savā ceļā eņģeli, vīriešu kārtas eņģeli bez spārniem, bet glītu, vienu no tiem eņģeļiem, kuriem Māmuļa neuzticējās, bet kurš viņu sargātu visu nakti. Un, ziniet, no rīta viņa būtu aizmirsusi slikto sapni, viņi abi sēstos vētrasputnā un dotos uz Dienvidiem. Pievaldies, muļķe!

Viņai nekad nebija sevišķi veicies ar lūgšanām, bet, atvērusi tanderberda durvis, viņa gandrīz iekaucās. Vai nu eņģelis, vai ne — viņš patiešām sēdēja mašīnā, pilnīgi nepazīstams, diezgan tumšiem matiem, diezgan gara auguma, diezgan blēdīgs, ērti iekārtojies sēdeklī pie stūres, filtra cigareti mutē — vienu no tām, ko viņa bija atstājusi uz priekšējā paneļa,— kājas saceltas, mokasīni pie priekšējā stikla, klausās radio, droši vien tikpat vecs kā viņa, gaišās biksēs, baltā kreklā un puloverā bez apkakles. Viņš augstprātīgi palūkojās Dānijā lielām, melnām acīm un slāpētā, tīri patīkamā, bet mazliet īgnā balsī sacīja:

— Jūs nu gan ilgi kavējāties! Kad tad galu galā brauksim?

Filips Filanteriss, saukts Blēdis-Blēdis, jo divi ir vairāk nekā viens, bija apveltīts vismaz ar vienu svarīgu tikumu: viņš zināja, ka viņa nāves brīdī pasaule pārstās eksistēt, tāpēc citu dzīvei viņa acīs nebija itin nekādas jēgas, to nevarētu izdomāt, pat ja pūlētos visiem spēkiem, viņi taču dzīvoja tikai tādēļ, lai sagādātu viņam nepieciešamo, turklāt būtu galīgi muļķīgi lauzīt galvu vienalga par ko, jo smadzeņu piepūle var ijelabvēlīgi ietekmēt sirdi un saīsināt tos sešdesmit vai septiņdesmit gadus, ko viņš cerēja nodzīvot.

Kopš vakardienas Filipam bija divdesmit seši gadi. Audzis pie jezuītiem. Mātes nāve pirms vairākiem gadiem bija vienīgais viņa mūža notikums, kas patiešām sāpināja un turpināja sāpināt. Nesen vēl viņš strādāja par sīku reportieri kādā Elzasas avīzē. Kabatā viņam bija kuģa biļete uz Kairu, līgums ar radio un gandrīz neviena sū. Viņš bija pārliecināts, ka sievietes, kas no dzimšanas ir zemāki radījumi un parasti neprasa lielu prāta piepūli, ir visvēlamākā sabiedrība tādam vīram kā viņš, kam vajag divreiz dienā paēst, laiku pa laikam mīlēties un līdz 14. Jūlijam sasniegt Marseļu.

Vakar, savā dzimšanas dienā, viņš bija Barledikā. Uz turieni savā 2 CV viņu aizveda kāda skolotāja, Līzas Teilores un Malarinē liela apbrīnotāja, kas brauca apciemot vecākus Augšmarnas Sendizjērā. Tas notika pēcpusdienā. Brīžiem lija lietus, brīžiem spīdēja saule, atkal lija. Viņa apmeta likumu, lai apturētu mašīnu aiz pamestas kokzāģētavas, un neko tādu viņa nebija piedzīvojusi — tas bija aizraujoši un mazliet nožēlojami uz mašīnas aizmugurējā sēdekļa, ļoli nejaukas atmiņas. Taču viņa bija apmierināta. Līdz Barledikai viņa dungoja, gribēja, lai viņš tur roku starp viņas ceļgaliem, kamēr viņa vada mašīnu. Skolotājai bija divdesmit divi vai divdesmit trīs gadi, viņa stāstīja, ka ir saderinājusies, bet saraus visas attiecības, nevienam nesagādājot ciešanas, ka šī bijusi skaistākā diena viņas mūžā, un tā tālāk.

Barledikā skolotāja atstāja viņu alus bārā, iedevusi trīsdesmit franku pusdienām. Viņai vajadzēja ierasties viņam pakaļ ap pusnakti, kad būs apciemoti vecāki Sendizjērā. Viņš ēda skābus kāpostus, lasīdams «France-Soir», tad ar visu koferi iekāpa autobusā un pie pilsētas robežas iedzēra kafiju. Tā bija diezgan smalka viesnīca ar malkas kamīnu ēdamtelpā, apkalpotājas bija ģērbušās melnās kleitās ar baltiem priekšautiem. Pēc sarunas nopratis, ka gadu četrdesmit veca tumšmate ar ļoti baltu ādu un kupliem gurniem un viņas svainis, Longijonas notārs, gatavojas naktī doties uz Mulēnu, viņš ar tiem iepazinās. Abi beidza pusdienot. Filips stāstīja visādus niekus — ka gribot sevi ziedot darbam ar nepilngadīgiem tiesībpārkāpējiem, ka pieņemts darbā Senterjēnā.

Cik varēja spriest, sieviete nebija no tām, kas par pārgulē- šanu ceļ lielu brēku. Apēdusi zemenes ar putukrējumu, viņa smēķēja cigareti un acīmredzot sarunā neklausījas. Filips pievērsās dāmas svainim — druknam, pilnasinīgam vīram, kas bija ģērbies no mirdzoša vasaras auduma šūtā uzvalkā, un skaidroja tam, ka nekad nebūtu varējis iedomāties tik modernu notāru kā viņš. Kad pulkstenis nosita vienpadsmit, viņš kopā ar abiem iekāpa mazliet astmatiskā, melnā sitroenā un aizbrauca.

Pulkstenis rādīja viens naktī. Filips jau zināja abu jauno paziņu dzīvesstāstu, to, ka ģimenei piederējis zemes īpašums un aiz muļķības ticis pārdots, ka vecaistēvs ir nejauks paralītiķis, zināja, ar kādām īpašībām apveltīts dāmas vīrs un otrs brālis, ko viņi brauca apciemot Mulēnā. Notārs apturēja mašīnu, lai nosnaustos, un Filips kopā ar sievieti izkāpa no auto uz ceļa izsmēķēt nejauku angļu cigareti. Viņa, pacēlusies pirkstgalos un staipīdamās, sacīja, ka laukos, kad laiks ir jauks un visi guļ, viņa jūtas jaunāka. Viņi iegriezās sānceļā, kas acīmredzot veda uz kādu fermu. Viņa apstājās, it kā gribēdama tumsā saskatīt puķes. No sievietes mazliet drebošās balss viņš manīja, ka tai rīklē iestrēdzis kamols un galva pilna iedomu, no kurām tā deg kā ugunis.

Viņš izmīlēja sievieti zem koku skupsnas, kad nezin cik ilgi bija meklējis īsto vietu, turklāt tupēdams uz ceļiem, jo viņa negribēja notraipīt svārkus, un prātodams, vai viņa nedabūs trieku un, kaut ir tik mīksta, nepaliks viņam rokās gluži stīva. Viņa nemitējās gvelzt neticamas un mazliet pretīgas muļķības — kaut ko tādu viņa darot pirmo reizi, viņam nevajagot par viņu slikti domāt, viņa pilnīgi piederot viņam, un, kad bija noplakusi iekāre, ko radīja gandrīz mirdzoši baltās ciskas, viņam patiešām palika mazliet nelpbi. Pēc tam, sakārtodama apģērbu, sieviete jautāja, vai viņš to mīlot. It ka tas jau tāpat nebūtu redzams.

Svainis mašīnā joprojām gulēja. Viņi to pamodināja. Tā kā Terēze — tā sievieti sauca — gribēja, lai Filips paliek kopā ar viņu mašīnas aizmugurē, viņš droši vien noprata, kas noticis, bet neko neteica. Vēlāk, kad viņi iebrauca Bonā, sieviete aizmiga. Filips atvēra viņas rokassomiņu, bet noknikšķēja slēdzis, un vīrietis, palēninājis mašīnas gaitu, apslāpētā balsī teica: «Jūs esat jaunāks un stiprāks par mani, bet labāk nedariet to — es aizstāvētos, un tas slikti beigtos.» Filips aizvēra rokassomu un izkāpa no mašīnas. Terēze nepamodās.

Viņam bija atlicis mazliet vairāk nekā desmit franku, koferis un milzīga nepieciešamība izgulēties. Viņš izgāja cauri tukšajai Bonai, ieklausīdamies vilcienu troksnī, lai atrastu staciju. Filips gulēja uzgaidāmajā telpa cauru miegu, ap astoņiem tualetē noskuvās, iedzēra tasi kafijas un nopirka paciņu cigarešu. Tad viņš iedomājās, ka taupība viņa situācijā būtu uzteicama; un atdeva cigaretes atpakaļ.

Priekšpusdienā viņš ar autobusu aizbrauca uz Salonu pie Saonas. Naudas viņam vairs nebija, bet tā nu būtu velnišķīga neveiksme, ja viņš uz sestā autoceļa neatrastu nevienu^naudīgu muļķi. Tā tiešām bija tīrā burvestība un pat kas vēl ļaunāks. Visu pēcpusdienu viņš klīda pa Parīzes avēniju un pa Citadeles ielu, neatrazdams nevienu, ar ko varētu pasēdēt kaut vai kādā bistro. Viņam nebija pa prātam profesionāla laupīšana ar šāvieniem un ievainojumiem. Kamēr vēl bija mazliet laika — viņš nolēma gaidīt līdz pusnaktij —, Filips gribēja izvairīties no kravas mašīnu šoferiem un visiem vīriešu kārtai piederīgiem, jo, kārojot pēc kabatas portfeļa, ar tiem sākumā jātēlo brašs medicīnas students, bet beigās var nonākt uz apsūdzēto sola. Turklāt, ja nepieciešamības gadījumā ir viegli un pat ieteicami noguldīt sievieti ar kārtīgu pļauku, ar vīrieti nevar tikt galā, nepārdauzot tam pakausi vai, ja tas ir spēcīgāks par jums, pamatīgi neiesperot pa vēdergalu. Galvaskauss ir trausls, un pārējais tāpat. Nevar mest pār vienu kārti galvaskausa biezumu un maka biezumu.

Ja būtu bijis rīts, tikai ne sestdienas rīts, viņš ieietu kādā namā ar lētiem dzīvokļiem, atrastu tur pārgurušu, dvēselē nesaprastu un golliski noskaņotu namamāti, kurai vīrs ir darbā un sīkie skolā, intervētu to it kā «Le Progrиs de Lyon» uzdevumā un nonāktu laulības gultā, vēlāk viņa vīram stāstītu, ka maku pazaudējusi standartcenu veikalā. Vai arī viņš pats varētu ieiet tādā veikalā un savaldzinātu pārdevēju, bet sestdienas pēcpusdienā viņas ir pārāk aizņemtas, galva viņām pilna kases kļūdu un pircēju muļķību, tur nebija nekādu izredžu.

Ap pieciem pēcpusdienā, aprunājies ar beļģu tūristiem, kas nelaimīgā kārtā brauca mājās, viņš nosprieda — nabaga draugs, šoreiz tu patiešām esi tikpat kā pliks uz karstām oglēm, galu galā vajadzēs pieštaukāt kādu kravas mašīnas šoferi — četru bērnu tēvu, un tā tālāk, un tā tālāk. Pirms kāpšanas uz kuģa 14. Jūlija rītā viņam vajadzēja nokļūt Kasī. Tur viņš pazina kādu garāžas īpašnieku, kas savulaik dzīvoja Mecā un kas varētu — tas bija īstais vārds — nocelt viņu no sēkļa. Bija 11. datums. Ja viņš turpinās tādā pašā tempā, Marseļā nonāks ne agrāk kā mēneša beigās.

Viņam radās kāda doma, ne sevišķi ģeniāla, bet tomēr labāk nekā nekas: koledžās un licejos beigsies stundas. Viņš izstaigāja daudzas ielas, beigās tikko spēja pavilkt kājas un vienīgi tad attapās, ka brīvdienas jau sākušās un skolas ir tukšas. Tomēr viņš atrada kādus komerczinību kursus meitenēm, pie nama sēdēja mātes, kas viņas sagaidīja. Vismuļķīgākais bija koferis. Ar to rokā viņš izskatījās pēc suku pārdevēja.

Kad mātes ar meitām bija prom, saule spīdēja pāri kādam rūpnīcas jumtam un žilbināja acis, tāpēc bija grūti izraudzīties tādu, kādu meklēja. Viņš noskatīja liela auguma, smagnēju gaišmati ar skaļiem «smiekliem un balsi, viņa nesa padusē ar ādas siksniņu pārsietas grāmatas. Principa pēc viņš deva tai sešpadsmit gadu, jo iustos tāds kā pazemots, ja domātu, ka meitene ir jaunāka. Viņš gāja. Viņai apkārt bija draudzenes, kuras pēc ilgām sarunām uz ielas stūra tika atstātas. Viņš noklausījās, ka meiteni sauc par Granšamu un — vēlāk — ka tās vārds ir Dominika. Viņa pamanīja, ka viņš tai seko. Laiku pa laikam viņš uztvēra meitenes skatienu — tas bija zils, dumjš un mērķēja uz koferi.

Garibaldi ielā viņa palika viena pie futbola stadiona. Viņš satvēra skolnieci aiz rokas, izteica vienīgi «Dominika!», apgalvoja, ka ir cilvēciska būtne, ka vajag viņu uzklausīt, tad pārbijušos palaida vaļā un apsēdās uz zema mūra, kas ieskāva futbola laukumu. Kādu pusminūti viņa vilcinājās, pirms piegāja klāt. Uz meiteni neskatīdamies, viņš sacīja, ka mūžīgi ir viņu mīlējis un reizē ienīdis, ka nupat ir kāvies un zaudējis darbu, jo viņas dēļ ticis apsmiets, un ka viņam ir svarīgi pirms aizbraukšanas pat tad, ja arī viņa smietos, pasacīt, ko viņš kopš pirmās reizes ir jutis,— vārdu sakot, gvelza. Pēc tam viņš paskatījās uz meiteni, tā stāvēja pārsteigta, piesarkušiem vaigiem, bet baiļu vairs nebija, un, ar plaukstu sizdams pa mūri sev blakus, kur viņai vajag apsēsties, Filips prātoja, cik viņai varētu būt naudas vai cik viņa varētu dabūt, cik laika vajadzēs patērēt, lai pie tās tiktu.

Meitenes bleizera kabatā bija divas desmitfranku zīmes un piecfranku monēta — tāds kā fetišs. Šo naudu viņa iedeva pēc trim stundām sava nama gaitenī, kas bija noplucis un oda pēc kāpostu zupas, viņa klusiņām raudāja, dēvēdama viņu par Zoržu — tādu vārdu viņš Bija nosaucis —, skūpstīja ar sakniebtām, neveiklām, no asarām sāļām lūpām, viņam šķita, ka ir noticis slaktiņš, un viņš pārmeta sev to un apsolīja nekad nebraukt prom un meiteni gaidīt rīt pēcpusdienā pie nezin kāda pieminekļa, kuru viņš izlikās pazīstam. Kad meitene kāpa augšā pa trepēm, pēdējoreiz pagrieza pret viņu 110 asarām slapjo nabaga muļķes seju, kurā varēja lasīt ticību laimei, viņš sev atkārtoja, ka, pie velna,1 arī viņam neviens neko nav dāvinājis, ka viņa māte, tāpat kā tēvs, mēsls tāds, viņu turējuši par zābaku, turklāt visu mūžu, un vai tad tā nebija viņa māte? Vārdu sakot, pie velna.

Kafejnīcā viņš paņēma sviestmaizi ar bifšteku, skatīdamies, kā aiz loga satumst nakts. Kafejnīca bija krastmalā, kas turpināja Mesažerī krastmalu. Viņš tur palika ilgi^ jo iet uz kādu citu vietu nozīmētu dārgi maksāt, un pēc pieredzes viņš zināja, ka vēlā vakarā jāprot gaidīt — stūrgalvīgi un nekustīgi, ka pārvietojoties var palaist garām laimīgo izdevību. Ap vienpadsmitiem viņš, ēzdams otro bifšteku un dzerdams otro ceturtdaļpudeli vīna, ieraudzīja apstājamies baltu tanderberdu, kurā varēja pamanīt vienīgi zaļganu vai zilganu lakatiņu, bet kam aizmugurē bija Sēnas departamenta reģistrācijas numurs. Viņš nodomāja, ka beidzot savu ir sagaidījis.

Kad Filips izgāja ārā, jaunā sieviete izkāpa no mašīnas. Viņa bija gara auguma, ģērbusies baltā kostīmā. Viņa noraisīja lakatiņu, un zeltainie mati iemirdzējās zem upes krastmalas lukturiem. Kreisā roka viņai bija apsaitēta. Viņa šķērsoja ielu un iegāja mazliet tālākā kafejnīcā. Sievietes reizē uzmanīgā un elastīgā gaita šķita patīkama.

Pirms Filips ielūkojās kafejnīcā, ari viņš pārgāja pāri ielai, tikai pretējā virzienā, apmeta loku ap mašīnu, lai redzētu, vai tur nesēž vēl kāds. Tanderberds bija tukšs. Viņš atvēra durvis stūres pusē. Iekšā smaržoja pēc dāmas parfīma. Uz priekšējā paneļa viņš atrada paciņu žitānu ar filtru, vienu paņēma, aizsmēķēja ar mašīnas šķiltavām, atvēra priekšējā paneļa skapīti, pēc tam — uz aizmugures sēdekļa nolikto koferi; tur bija divas neilona mežģīņu biksītes, viena gaiša kleita, garās bikses, divdaļīgs peldkostīms, naktskrekls, kas arī smaržoja pēc dāmas parfīma, bet viss pārējais oda pēc nevalkātām drēbēm. Katram gadījumam viņš ielika mašīnā arī savu koferi.

Kafejnīcā, kurā viņš ieskatījās tikai pa logu, viņa izraudzījās plati mūzikas automātā. Zobos bija iekosts sāļais salmiņš. Viņš pamanīja, ka tumšajām brillēm ir optiskās lēcas, kas dīvaini atstaro gaismu. Tuvredzīga. Divdesmit pieci gadi. Ar labo roku rīkojas neveikli. Precējusies vai dzīvo ar kādu tipu, kas Ziemsvētkos var uzdāvināt tanderberdu. Kad viņa noliecās pār mūzikas automatu, viņš pamanīja, ka svārku audums apspīlē apaļus, stingrus gurnus un garas ciskas, bet varēja arī redzēt, ka vairākās vietās viņa ir notraipījusies. Viņai bija kārtīgi sasukāti mati, maza mute un mazs deguns. Kad viņa runāja ar apvītušo, rudo valdzinātāju, kura sēdēja pie kases, viņš saprata, ka sievietei ir kādas nepatikšanas vai bēdas, vārdu sakot, smaids bija sērīgs. Vīrieši, tas ir, klienti, raidīja viņai ātrus, vērīgus skatienus, bet viņa tos neievēroja. Viņa klausījās kadu Beko dziesmu, ko viņš dzirdēja cauri rūtij, tas dziedāja viņai, ka viņa ir viena uz savas zvaigznes. Nesen pamesta. Šitādas nekad nevar dabūt.

Viņa nebija bagāta, vismaz vēl nesen nav tāda bijusi. Filips nevarētu pasacīt, kāpēc to zina. Varbūt tāpēc, ka bagāta meiča vienpadsmitos vakarā nepastaigājas viena pati pa Salonu — bet kāpēc gan ne? Vai arī^to varēja secināt no kofera, kurā bija ļoti maz lietu un zobu suka. Viņš zināja vienīgi, šī ir gadījusies no tādas sugas, ka viņš tagad tikpat labi varētu apturēt kravas mašīnu. Nē, ar tādām arī nekas nevarēja sanākt.

Filips iekārtojās mašīnā un gaidīja. Viņš uzgrieza «Eiirope-1», aizdedza vēl vienu cigareti. Viņš redzēja, ka sieviete iziet no kafejnīcas, šķērso ielu un apstājas ļoti tālu, pie Saonas. Kad viņa tuvojās, viņas dīvaini skaistā gaita ļāva nojaust kaut ko mākslotu, sadomātu, bet ari ko mierinošu: ja kostīms būtu novilkts, viņai noteikti patiktu, ka viņu paspaida, un viņš nosprieda, ka noteikti panāks savu.

Atvērusi durvis un izdzirdusi pārmetumus par aizkavēšanos, viņa mazliet sarāvās, bet citādi savu pārsteigumu neizrādīja.

Viņa apsēdās pie stūres, noraustīja uz leju svārkus, lai apsegtu ceļgalus, un, meklēdama somiņā atslēgu, noteica:

—       Tikai nesakiet, ka esat mani jau redzējis. Man tas apriebies līdz nāvei.

Sievietei bija visskaidrākā balss, kādu viņš jebkad dzirdējis, šķita, ka ik vārdā viņa izrunā visus burtus. Gaidīdams labāku izdevību, viņš atbildēja.

—  Labs ir, par to pastāstīsiet ceļā. Vai zināt, cik pulkstenis?

Visnepatīkamākās bija viņas brilles. Divi lieli, melni ovāli,

aiz kuriem varēja slēpties viss kas. Skaidra balss sacīja:

Kāpiet ārā no manas mašīnas.

-   Tā nav jūsu mašīna.

Ak tā?

-   Jā gan. Es apskatīju dokumentus paneļa skapītī.

Viņa paraustīja plecus un teica:

-  Tu būsi mīļš, vai ne?- Kāp tūlīt ārā!

Man jātiek uz Kannām.

Lieliski. Bet kāp ārā. Vai zini, ko es izdarīšu, ja tu neizkāpsi?

—  Jūs mani aizvedīsiet uz Kannām?

Viņa nesmējās. Viņa uzsita pa vīrieša lieliem, jo viņš bija piespiedis zoles pie priekšējā stikla, un viņš apsēdās pieklājīgā pozā. Sieviete brīdi vēroja un teica:

-  Es nevaru tevi aizvest uz Kannām.

—  Tas man būs ļoti nepatīkami.

—  Ko tu īsti gribi?

—  Redzēt, ka tavs velna vāģis kustas, jods lai parauj!

Viņa it kā piekrizdama palocīja galvu un pagrieza aizdedzes atslēgu. Viņš zināja, ka sieviete nepavisam vēl nav piekritusi. Viņš nejutās pārsteigts, redzēdams, ka viņa apmet slaidu loku uz ietves un pagriež mašīnu uz pilsētas centra pusi. Viņš nosprieda, ka viņa varbūt, ne vārda nesakot, aizvedīs viņu uz policijas komisariātu, un tomēr nē, pēc tādas viņa neizskatījās.

Sieviete iegriezās ielā pa kreisi, apturēja mašīnu, lai izlasītu uzrakstu. Viņa pastiepa kaklu — tas bija ļoti tievs — un pretimbraucošai mašīnai arī vajadzēja apstāties. Tās vadītājs pa logu pateica kaut kādu muļķību. Neatbildēja ne viņa, ne Filips, un viņi apstājās mazliet tālāk pretī neona uzrakstam «Viesnīca «Renesanse»». Viņam uzreiz ienāca prātā primitīva, bet pārdroša doma, un viņš to aizgainīja.

—  Vai man palikt mašīnā vai iet jums līdzi?

—  Ak, ej, kur gribi, dari, ko vien vēlies!

Viņš izkāpa un nostājās sievietei blakus uz ietves. Viņš bija galvas tiesu garāks par to. Filips muļķīgi sacīja — ja viņa turpināšot viņu uzrunāt ar «tu», viņš darīšot to pašu.

—  Pamēģini. Es uzmodināšu visu Makonu.

—  Te jau vēl nav Makona, te ir Salona pie Saonas.

—  Tieši tā, mani dzirdēs no tālienes.

Viņa bija pagriezusi seju uz vīrieša pusi — vienaldzīga, gatava vienmēr atbildēt, tā šķila meiča, kas daudz ko jau pieredzējusi, taču reizē viņam radās gandrīz vai fiziska pārliecība, ka jau šonakt viņš to turēs savās rokās, redzēs viņas acis un ka rīt saules gaismā viņi būs kopā. Viņa nevēra vaļā lielās, stiklotās durvis. Laikam viņai galvā rosījās tādas pašas domas, jo piepeši, nenovēršot skatienu, bet gluži citā — it kā nogurušā balsī viņa teica:

—  Zini, es nebūšu smaga.

Tad viņa gāja iekšā.

Viesnīcā norisinājās scēna, ko viņš nekādi nespēja saprast. Jaunā sieviete iztaujāja elegantu kungu, kurš sēdēja aiz direkcijas galda, pēc tam viņa laulāto draudzeni, kas pienāca klāt. Viņai bija pa telefonu rezervēta istaba. Viņu sauca par Longo. Viņa jautāja, vai ir pagājušo nakti pavadījusi šajā viesnīcā. Viesnīcnieki jutās neomulīgi vai arī bija apjukuši, tie pārsteigti saskatījās.

—  Bet, jaunkundz, vai tad jums pašai galu galā nav tas jāzina?

Viņi nebija sievieti redzējuši. Viņu uzņēmis nakts dežurants, bet šovakar, tāpat kā ik sestdienu, tam bija brīvdiena. Jaunā sieviete atbildēja:

—  Patiešām? Cik ērti!

—  Vai tad tā nebijāt jās, kas vakar te ieradās?

—  To es jautāju jums.

Filips stāvēja villai blakus, viņš neapzināti rotaļājās ar pelnutrauku, ko bija paņēmis no galda, viņš to grieza apkārt paliktnim ar skrošzīmuii. Tas sievieti acīmredzot kaitināja, jo, skatienu nepametuši, viņa uzlika labo roku uz viņa delma un neatrāva to. Tvēriens bija gandrīz maigi brālīgs. Pirksti — ļoti smalki, ļoti gari, īsi apgrieztiem, nelakotiem nagiem. Rakstāmmašīna, Filips nodomāja. Viņa sacīja — ja patiešām būtu ieradusies te pārgulēt, jābūt arī kartītei un ierakstam reģistrācijas grāmatā.

—  Mums ir jūsu kartīte, mēs to jau teicām žandarmam, kad tas zvanīja. Patiesībā jūs ieradāties tik vēlu, ka tai ir šodienas datums.

Viesnīcniece, sākdama nervozēt, rakņājās pa papīriem uz

plaukta virs galda. Viņa nolika jaunajai sievietei priekšā mazu, baltu kartona gabaliņu, ko tā nepaņēma, tikai uzmeta tam skatienu.

—  Tas nav mans rokraksts.

Tūlīt iejaucās vīrietis:

—       Kā tad tas var būt jūsu rokraksts, ja to izpildījis dežurants? Šķiet, jūs viņam sacījāt, ka esat kreile, un kreisā roka jums bija apsaitēta. Tā joprojām ir apsaitēta. Vai tad jūs neesat kreile?

—  Esmu.

Viņš pats paņēma kartīti un mazliet drebošā balsī lasīja:

—       Longo. Daniēlaļ Marija, Virdžīnija. Divdesmit seši gadi. Reklāma. Pa ceļam no Aviņonas. Dzīvo Parīzē. Pēc tautības francūziete. Vai tā neesat jūs?

Tagad apjukusi izskatījās viņa.

—  Pa ceļam no Aviņonas?

—  Tā jūs teicāt nakts dežurantam.

—  Tas ir idiotisms. - .

Vīrietis klusēdams noplātīja rokas. Tā nebija viņa vaina, ja sieviete to sauca par idiotismu. Filips saņēma plaukstā silto roku, kas viegli skrāpēja viņa pulovera piedurkni. Viņš klusām jautāja:

—  Vai jūs nekad te neesat bijusi? > . ,* .

—  Protams, ka ne! Tas piederas pie viņu trika!

—  Var sameklēt nakts dežurantu, ja vēlaties. •

Viņa dažas sekundes raudzījās jaunajā vīrietī, tad paraustīja plecus un sacīja, ka tas nav pūļu vērts. Viņa atvēra stiklotās durvis, neteikdama nedz «uz redzēšanos», nedz ko citu.

—       Vai jūs neņemsiet istabu?— viesnīcniece spalgā balsī jautāja.

—       Ņemšu,— sieviete atbildēja. — Tapat ka vakar. Gulēšu citur, bet būšu te. Tā es likšos interesantāka.

Mašīnā viņa aizsmēķēja cigareti, izpūta dūmus kā pagalam noguris cilvēks, kam pilna galva domu. Filips uzskatīja par labāku neteikt neko. Pēc krietnām pāris minūtēm viņa atkal iedarbināja mašīnu, līkumoja pa ielām un aizveda viņu atpakaļ krastmalā, kur bija satikušies.

—      Šonakt es netaisos nekur braukt. Es nevaru tevi aizvest uz Kannām. Man žēl, ka lieki tērēji savu laiku. Bet tā nu ir.

Viņa strauji pieliecās un atvēra durvis viņa pusē. Viņš nemēģināja sievieti apskaut ap pleciem vai pat noskūpstīt — tā varēja izpelnīties tikai pāris pļauku, un, ja nav iespējams dot pretī, pāris pļaukas nav nekāds uzmundrinājums. Viņš uzskatīja par labāku sacīt, ka nebrauc uz Kannām, ka ir melojis.

Tas nu ir zemiski.

—      Četrpadsmitajā man Marseļā jākāpj uz kuģa.— Tad meli:— Jābrauc uz Gvineju.

—  Tu man atsūtīsi pastkarti. Es tevi lūdzu, kāp ārā.

—      Gvinejā man ir darba līgums. Lidmašīnu reaktīvie dzinēji. Karadienestā dabūju diplomu. Es jums varu milzum daudz ko pastāstīt par reaktīvajiem dzinējiem. Zināt, tas ir lietderīgi.

-   Kā tevi sauc?

—  Žoržs.

—  Un kas tu esi — čigāns vai spānietis?

—      Daļēji čigāns, daļēji itālietis, daļēji bretonis. Nāku no Mecas. Varu jums pastāstīt milzum daudz ko par Mecu.

—       Man ir alerģija pret visu eksotisko. Vai tas, ko tu saki par reaktīvajiem dzinējiem, ir taisnība?

Viņš pacēla labo roku, izlikās, ka nospļaujas uz zemes, un teica:

—  Viņiem ir vajadzīgi tehniķi.

—  Manuprāt, viņi līgst tikai ķīniešus.

Viņš ar diviem pirkstiem pastiepa ādu uz deniņiem.

—  Mazliet esmu arī ķīnietis.

-   Es tev saku, ka nekur nebraukšu. Gribu izgulēties. Ilgi.

—  Es varētu jus gaidīt mašīnā.

-   Par to nevar būt ne runas.

—  Patiesībā es varētu gulēt kopā ar jums.

—      Tas nav iespējams, es grozos un spārdos. Vai tad tiešām trūkst mašīnu, kas brauc uz dienvidiem? Vai gribi, es tev došu padomu?

—  Esmu pilngadīgs.

Viņa pašūpoja galvu, nopūtās un atkal iedarbināja tander- berdu. Filips sacīja, ka rīt, ja viņa vēlētos, viņš varētu vadīt mašīnu. Ar ievainotu roku droši vien nav viegli to darīt. Viņa atbildēja — mīļumiņ, līdz rītdienai jau nu viņa būs atradusi iespēju tikt no viņa vaļā. <

Aiz pilsētas roīiežas viņa apstājās kādā dārzā pie viesnīcas ar Dievs vien zina cik zvaigznītēm, tur bija pilns ar Sēnas departamentā vai ārzemēs reģistrētām mašīnām. Viņa izkāpa, viņš palika tanderberdā.

—  Vai tev nav naudas, ko samaksāt par istabu?

—  Nē.

—  Vai ēdis esi?

—  Es tieši to darīju. Jūs man laupījāt ēstgribu.

Viņa spēra dažus stomīgus soļus ņz apgaismotā portāla pusi. Tur bija lieli atvērti logi un varēja redzēt sēžam pie galda dažus vēlīnus vakariņotājus. Viņa apstājās, pagriezās pret tanderberdu un teica:

—  Nu? Vai tu nāksi vai ne?

Viņš piebiedrojās sievietei — smuidrai, gaišmatainai un burvīgai. Viņa prasīja un dabūja istabu ar vannu sev un istabu viņam stāvu augstāk. Liftā viņš sacīja:

—  Man arī ir vajadzīga vanna.

— Kā gan citādi! Rīt no rīta es tevi ielaidīšu savējā. Ja vēlies, pat noberzīšu muguru. Nu, vai vienreiz pietiks, ko?

Viņš iegāja viņai līdzi lielā istabā ar aizvilktiem aizkariem. Kāds lāga vīrs zila skotelē sekoja viņiem pa pēdām, nesdams bagāžu. Ieraudzījusi Filipa koferi, viņa izbrīnījās:

— Tas man nepieder. Vai atradāt to mašīnā?

—      Tas ir mans,— Filips sacīja.

—Tev nu gan nepietrūkst atjautības!

Viņa iedeva nesējam naudu — ievainotās rokas dēļ tas prasīja daudz laika un palūdza pagādāt jelko ēdamu — kaut vai aukstu — ēdamzālē. Divām personām. Viņi nokāps lejā pēc stundas ceturkšņa. Kad kalpotājs aizgāja, viņa viegli iespēra pa Filipa koferi un parādīja uz vaļējām durvīm.

Viņš mierīgu prātu atstāja sievieti. Pusnakts bija jau pāri, bet lejā vēl skanēja kāda naktsgaiļa rupjie smiekli. Viņa istabai, mazākai par iepriekšējo un nepavisam ne tik mājīgai, logs bija dārza pusē. Viņš paskatījās uz tanderberdu, padomāja, atvēra koferi, noskaloja seju, izmazgāja zobus un nosprieda, ka izskatīsies pēc muļķa, ja pārģērbsies. Pirms Filips aizslēdza durvis, viņš piespieda sevi izlasīt uz tām rakstītos viesnīcas iekšējās kārtības noteikumus, lai neietu lejā tūlīt.

Kad Filips nepieklauvējis iegāja sievietes istabā, viņa basām kājām, baltās biksītēs un krūšturi rūpīgi izklāja uz diviem pie loga noliktiem krēsliem savu slapjo kostīmu. Viņa bija uzlikusi bezkrāsainas brilles ar metala kājiņām, tās vairāk atklāja seju — viņam tā patika labāk —, un augums, kā jau viņš tika domājis, bija lokans un maigs. Viņa pajautāja, vai Filips redzot slīpēta stikla vāzi, kas atradas netālu no vannas istabas durvīm. Viņš atbildēja, ka redzot gan.

— Ja tu tūlīt neiesi ārā, es to sašķaidīšu pret tavu galvu.

Viņš devās gaidīt mis Četraci ēdamtelpā. Viņa ieradās, ģērbusies tirkīzkrāsas garajās biksēs, ko viņš bija redzējis koferī, tās pārdroši apstiepa gurnus, tāpat kā baltais pulovers — krūtis, un viņa atkal bija uzlikusi savas barbariskās brilles.

Viņam negribējās ēst. Viņš noraudzījās, kā sieviete kailām rokām viņam pretī iegremdē karotīti saldētā melonē, grieza viņai gaļu mazos gabaliņos. Viņa runāja lēni, mazliet skumjā balsi. Viņa vadot kādu reklāmas aģentūru. Braucot pie draugiem uz Montekarlo. Viņa stāstīja juceklīgus notikumus ar cilvēkiem, kas viņu it kā pazina, jo bija redzējuši iepriekšējā dienā, un Filips pamanīja, ka viņa to vairs neuzrunā ar «tu».

Kad viņš gandrīz bija sapratis viņas piedzīvojumu, viņš sāka skaļi smieties. Tas bija labi. Viņam uzreiz kļuva skaidrs, ka sieviete jūtas par to pateicīga.

—  Jums arī tas liekas jocīgi, vai ne?

—  Nu, protams, kā tad! Kāds grib jūs izjokot. Kur jūs sastapāt šoferi ar vijolītēm?

—  Pirms Osēras autoceļa.

—  Viņš droši vien ļoti bieži brauc pa sesto autoceļu un visur daudzus pazīst. Viņš tiem būs zvanījis. Viņi mēģina jūs pataisīt par īkstīti, tikai ačgārni.

—  Bet žandarms? Vai domājat, ka žandarms var piedalīties tādās muļķībās?

—  Tas, bez šaubām, ir kāds apkopes stacijas īpašnieka draugs vai radinieks. Vismaz tas ir pilnīgi iespējami. Vai domājat, ka žandarmi noteikti ir gudri?

Viņa skatījās uz savu apsēju. Sejā bija tāda pati izteiksme kā toreiz, kad viņš Salonā vēroja viņu pa kafejnīcas logu. Pārējie vakariņotāji bija aizgājuši. Filips sacīja, ka reizēm joki beidzas slikti, ka apkopes stacijā viņa droši vien stipri turējusies pretī, kad gribējuši viņu nobiedēt, ka varbūt viņa pati sevi ievainojusi. Vai varbūt kļuvis nelabi un viņa nokritusi uz kreisās rokas. I

—  Man nekad nav uznācis ģībonis.

— Tas vēl nenozīmē, ka ģībonis nevar uznākt.

Viņa piekrītoši pamāja. Filips redzēja, ka sieviete to vien vēlas kā tikt nomierināta. Pulkstenis bija gandrīz viens. Ja viņi turpinās runāt par šo muļķīgo notikumu, viņš nekad netiks viņas gultā. Viņš teica — liecieties mierā, tas ir beidzies, tie, kas gribējuši pajokoties, justos pārlieku priecīgi, ja zinātu, ka viņa par tiem vēl domā.

— Kā jūs smaidāt?

Sieviete pasmaidīja, acīmredzot pūlēdamās aizmirst pēcpusdienā piedzīvoto, bet vai viņa aizmirsis roku, kas noteikti sāpēja? ŠI sāpe varēja būt viņam briesmīgs šķērslis. Zobi sievietei bija mazi, kantaini, ļoti balti, starp abiem priekšējiem — maza spraudziņa. Viņš piesardzīgi jautāja:

—  Vai es varētu redzēt arī jūsu acis?

Viņa piekrītoši pamāja, bet smaids apdzisa. Viņš pastiepa roku pāri galdam un noņēma brilles. Viņa ļāva to darīt nepakustēdamās, nemēģinādama uz vīrieti ciešāk paskatīties, skatiens bija tumšs un atspoguļoja vienīgi lampas. Viņam vajadzēja pārtraukt klusumu, tāpēc viņš, juzdamies neveikli, jautāja:

—  Kāds es tagad izskatos?

Viņa būtu varējusi atbildēt: nenoteikts, salauzīts, kā Pikaso glezna, kā liekēdis, vienalga, ko, lai tikai aizstāvētos. Bet viņa atbildot teica:

—  Es jūs lūdzu — noskūpstiet mani!

Viņš deva zīmi, lai viņa pieliecas tuvāk. Viņa pieliecās. Viņš skūpstīja ļoti maigi, un viņas lūpas bija siltas, nekustīgas. Filips uzlika brilles atpakaļ. Viņa skatījās uz galdautu. Pašam sev par pārsteigumu joprojām juzdamies neveikli, viņš jautāja, cik saplēšamu vāžu ir viņas istabā. Sievietes sejā uzplaiksnīja smaids, it kā viņa zobotos pati par sevi, un viņa maigā, padevīgā balsī noteica, ka viņa būs gluži prātīga, to viņa apsolot, tad piepeši pacēla acis, un viņš redzēja, ka sieviete grib kaut ko pateikt, bet nespēj. Viņa sacīja, ka dodot priekšroku ķīnietim — čigānam — bretonim no Mecas. .

Istabā, kur zemu novietota lampa meta uz griestiem lielai zvaigznei līdzīgu gaismu, viņa ļāva sevi izģērbt, turēdamās ap Filipa kaklu ar labo roku, kamēr pulovers vēl bija mugurā, un viņš viņu ilgi skūpstīja un glāstīja gultā, iekams pacietīgi to viņai novilka, un vēl ilgi, kamēr pats izģērbās, no viņas neatraudamies, paceldams sievieti te uz vienas, te otras rokas, gaišie mati vilnīja gar vaigu, un beidzot viņa runāja nedzirdamus vārdus, piespiedusi muti pie viņa pleca, viņš sajuta viņas lūdzošo elpu uz savas ādas un pukstošo sirdi, un skropstas, kas baudā aizvērās.

Pēc tam viņa noskūpstīja viņa kailo muguru, kas bija gara un skaista, viņš gulēja, piespiedies pie viņas labās rokas. Viņa nodzēsa gaismu, vīrieti netraucēdama. Arī pati aizmiga. Viņai šķita, ka pamostas katru nakts stundu, bet varbūt tikai tāpēc*, ka viņa miegā bija piespiedusi lūpas pie vīrieša pleca un zināja, ka viņš ir blakus. Vēl vēlāk uzausa gaisma, cauri aizkariem istabā iespiedās zilgans gaišums, vīrietis lūkojās viņā, Danija to zināja, pirms atvēra acis. Lūpas pret lūpām, silts, cieši piekļāvies, viņš murmināja: «Danij, Danij, vai tev ir labi?» Viņa no sirds smējās. Un tad viņš aizmiga, kaut bija jūtams, ka negrib padoties miegam, bet acis aizvērās, un viņš iegrima miegā kā mākonī.

Viņa veikli un klusi izslīdēja no vīrieša skavām, uzlika bezkrāsainās brilles, aiz cieši aizvērtām durvīm lēnām ietecināja ūdeni vannā. Spogulī pašas seja viņu pārsteidza kā svešinieka parādīšanās. Zem acīm bija ēnas, bet nekas cits neliecināja par sakāvi, par vakardienu, seja bija pat mazliet iedegusi. Iedama cauri istabai, viņa bija savākusi apģērbu, kas mētājās pa mīkstā seguma klāto grīdu. Viņa pakāra uz pleciņiem bikses, kreklu un peiēko puloveru, kura valkātājam jau bija savs vārds — Žoržs Mašēns. Viņa samanīja kādā kabatā portmoneju, un prātā iešāvās pretīgā doma paskatīties, kas tajā iekšā, bet viņa to diezgan viegli atmeta. Ne jau tāpēc , viņa uzvedusies kā vienas nakts koķete, lai paceltos nožēlojamas laulātās draudzenes rangā. īstenībā viņa gribēja zināt tikai vienu.

Danija ietinās frotē dvielī, atgriezās istabā, noliecās pār viņu, gandrīz pilnīgi pamodināja, lai pajautātu, vai tiešām viņš četrpadsmitajā brauc nezin kur uz elli. Viņš sacīja — nē, tā bijusi tikai izdoma, lai iežēlinātu, ar labu nakti. Viņa lika zvērēt, ka viņam nav jātiek uz kuģa. Viņš pacēla labo roku dažus centimetrus no spilvena un zvērēja, ka Danija nupat tiešām vēlot viņam ļaunai, un atkal aizmiga.

Viņa novannojās. Klusām pa telefonu pasūtīja kafiju. Viņa piegāja pie durvīm paņemt paplāti, ko atnesa istabene, iedeva tai savu izžuvušo kostīmu, lai to izgludinātu. Danija izdzēra divas tases bezgaršīga šķidruma, vērodama pazīstamo svešinieku, kas gulēja viņas gultā. Tad viņa vairs nevarēja novaldīties, ieslēdzās vannasistabā un izpētīja kabatas portfeļa saturu. Viņš saucās nevis Žoržs, bet Filips Filanteriss, bija dzimis Parīzē, bija tieši par sešām dienam jaunāks neka viņa. Viņai patika, ka abi dzimuši vienā zodiaka zīmē, vismaz horoskopi bija saskanīgi, taču viņu sagrāba tāda kā panika, kad viņa kabatas portfelī atrada kuģa biļeti. Viņš tiešām brauca prom četrpadsmitajā (pulksten 11 no Žoljetas krastmalas), tikai nevis uz Gvineju, bet uz Kairu. Tā viņai vajadzēja, kāpēc tad skatījās?

Viņa sagatavoja Filipam vannu, pasūtīja sātīgas brokastis, ko viņš gardu muti apēda, sēdēdams vannā. Viņa piemetās uz tās malas viņam blakus, ietinusies dvielī, un viņš, slapjiem matiem, mierīgs, lielām,% melnām acīm, neticami garām skropstām, gariem, zem ādas saskatāmiem muskuļiem laiku pa laikam noskūpstīja viņas gurnu. Viņa pūlējās būt prātīga, cik vien spēja. Viņam taču nebija ne sū, un, ja viņš nebūtu saticis Dāniju, satiktu citu sievieti. Ko tad viņa labāk gribētu? Danija vēl mēģināja sev iestāstīt (augstais Dievs, bija jau svētdiena — divpadsmitais!), ka viņš pirms kuģa atiešanas varētu mainīt nodomus un ka vīrieši, tāpat kā sievietes, nododas mīlestībai, kaut mazdrusciņ mīlēdami, vārdu sakot, visādas muļķības.

Filips piezvanīja un lika atnest koferi, kas bija palicis viņa istabā. Viņš 110 tā izņēma mazliet saburzītu, gaišu vasaras uzvalku un apsēja melnu kaklasaiti. Viņš sacīja, ka citas krāsas nevalkā, kopš nomirusi māte. Pēc tam palīdzēja apģērbties Danijai. Viņš lūdza, lai viņa uzliek brilles ar bezkrāsainiem stikliem, viņa izgudroja, ka tas nav iespējams, ka ar tām viņa redz tikai tuvumā. Viņš atbildēja, ka pats vadīs mašīnu. Viņa padevās. Kad Danija bija saposusies, viņš ilgi turēja to, piekļautu sev, stāvēdams pie durvīm, cēla augšā svārkus un glāstīja kājas, skūpstīja ar lūpām, kas garšoja pēc kafijas, teica, ka būs grūti sagaidīt nākamo viesnīcas istabu.

Pa nakti bija lijis, un vētrasputna jumts un karosērija bija kā Pēlām, mirdzošām pērļēm nobārstīti. Viņi šķērsoja Turnī, kur gaidīja saule, tad Makonu, kur zvani iezvanīja svētdienas dievkalpojumu. Danija teica — ja viņš vēlētos, viņa nebrauktu pie draugiem uz Montekarlo, paliktu kopā ar viņu līdz kuģa atiešanai. Viņš atkārtoja, ka ne ar kādu kuģi nekur nebrauks.

Nolaiduši mašīnas'jumtu, viņi aiz Vilfranšas iegriezās apkārtceļā, lai nevajadzētu braukt cauri Lionai. Ceļš līkumoja starp klinšu masīviem, viņi sastapa gandrīz vienīgi kravas mašīnas. Viņš brauca nevilcinādamies. Jādomā, viņš šo ceļu bija mērojis vairākkārt. Nonākot Tasēnlademilinā, viņai ienāca prātā pāris, ko bija satikusi ceļmalas restorānā pirms Fontenblo, un līdz ar to atdzīvojās vakardienas dēka. Tā likās pilnīgi nereāla, tomēr viņa juta sevī mostamies bailes. Viņa pievirzījās tuvāk Filipam, uz mirkli piespieda galvu pie viņa pleca, un bailes pārgāja.

Viņš runāja maz un taujāja daudz. Kā varēdama viņa vairījas no nepatīkamiem jautājumiem — kam pieder mašīna, kas viņu gaida Montekarlo? Viņa pavirši attēloja savu «reklāmas darbu»— tā bija aģentūra bez Karavaija. Viņa tvērās bāriņu nama atmiņās, un viņš smējās ik reizi, kad tika pieminēta Māmuļa. Viņam vecā sieva šķita jocīga, viņš to būtu mīlējis. Bet viņa jau nu nekādi nevarētu viņu mīlēt. Vai\ne? Danija teica, ka to tā īsti nevarot zināt, bet viņas apziņas visdziļākajā dziļumā Māmuļa atkārtoja: «Ja es būtu dzīva, viņš vis neizskatītos tik glīts, tici man, un nevis tāpēc, ka es gribētu viņu sodīt par tavu vēlēšanos gāzties augšpēdu, bet par ļaunumu, ko viņš tev drīz nodarīs. Un pirmām kārtām liec viņam braukt lēnāk, citādi jūs abi nositīsieties ar grēkā iestigušu dvēseli un mašīnā, kas jums nepieder.»

Aiz Živoras viņi šķērsoja Ronu, atgriezās uz septītā autoceļa, kas veda gar upes krastu cauri svētdienīgām mazpilsētām — Senrambērdalbonai, Senvaljē, Tenlermitāžai. Dažus kilometrus no Valansas viņi apstājās paēst pusdienas.

Saule bija kārstākā, valoda — dienvidnieciskāka, Danija visiem spēkiem pūlējās kustībās un sejas izteiksmē apspiest kaut ko neapspiežamu, kas laikam gan bija laime. Viņiem būs galdiņš dārzā, kā viņa iepriekšējā dienā bija vēlējusies, viņa pat ēdienkartē atrada spageti. Filips stāstīja par vietām, ko Danija atzinās nepazīstam, kur viņi varētu vakarā mīlēties, peldēties un mīlēties arī vēl rīt. Viņa izvēlējās Sentmarīdelamēru — ar avenēm, jo tai vajadzēja būt piemērotai čigānam, pat viltus čigānam un diezgan aizdomīgam.

Filips atstāja Dāniju brīdi vienu, lai piezvanītu «kādam draugam». Kad viņš atgriezās, viņa nojauta, ka Filips ir par kaut ko norūpējies. Viņš vairs nesmaidīja kā agrāk. Maksādama par pusdienām, viņa saprata, ka nav zvanīts uz Mecu vai Parīzi, tad summa būtu daudz lielāka. Labās rokas neveiklības dēļ viņa nevarēja noslēpt, ka izņem naudu no algas aploksnes, bet viņš neuzdeva nekādus jautājumus, varbūt pat to neievēroja. Viņa dusmojās, ka nebija to paredzējusi tobrīd, kad ar zirņu biezputru, kas viņai bija smadzeņu vietā, iedomājās okšķerēties pa svešu kabatas portfeli.

Viņi šķērsoja Valansu, gaišu pilsētu ar lielām platānām, un nokļuva citā pasaulē — spožā un drīz arī tuvākā par visu, ko Danija pirms tam bija pazinusi. Lejā līdztekus ceļam plūda Rona, pusizsīkusi starp smilšu sērēm, un pēc Montelimāras zeme, klintis un koki šķita tikai saules radīti.

Kreisā roka vairs nesāpēja, bet traucēja, kad gribējās uzlikt delnu uz vīrieša pleca. Viņš brauca ātri, viņa profils pauda uzmanību, ko viņa nekad neaizmirsīs. Viņa aizdedzināja viņam cigaretes un reizēm ievilka dažus dūmus no tās pašas, ko smēķēja viņš. Viņai patika posmi, kur vajadzēja samazināt ātrumu, jo tad viņš pagriezās uz viņas pusi un skūpstīja vai arī kā mierinādams uzlika roku uz ceļgala.

Oranža. Kad viņi tika garām Aviņonai, ceļš zem platānām bija garš un taisns. Tilts ar vairākām arkām pār Diransu. Viņš bija atpogājis kreklu uz krūtīm, runāja par mašīnām (ferari), par zirgiem (Z&linota, Siberds), par filmām (Lola Montesa, Žils un Džims), nekad — par sevi pašu. Viņa joprojām sauca viņu par Zoržu. Salonā viņi iegāja alus bārā, kamēr mašīnai uzpildīja benzīnu. Viņam mati bija pielipuši pie pieres kā mīlestības brīdī — un viņai tāpat. Abi, neko nerunādami, reizē iesmējās, jo domāja par vienu un to pašu.

Viņi nobrauca vēl desmit vai divdesmit kilometru, bet daudz lēnāk, viņš skūpstīja biežāk, un roka zem svārkiem kļuva nepacietīgāka. Viņa nosprieda, ka nerunās pretī. Viņa neko tādu mašīnā vēl nebija piedzīvojusi? un sirds mazliet satraucās.

Viņa nodoms tāds īsti nebija. Viņš iegriezās sānceļā, kas veda uz Miramasu, un, apturējis tanderberdu uz rezerves joslas, lūdza Dāniju izkāpt. Viņš apvidu pazina, tas jau tāpat bija redzams, tomēr to vēl pateica. Viņi gāja cauri priedulājam, cikādēm apdullinoši zizinot, tālumā redzēja Bera ezeru, kas bija nekustīgs kā liels saules plankums.

Danijai juka domas. Viņai bija karsti. Bija kauns. Bija bail. Viņa vairs nezināja, no kā baidās, bet, atstājot vētrasputnu, viņai prātā pavīdēja attēls kā pārgaismotā filmā, attēls, ko viņa nespēja pazīt. Tā bija viņas istaba vai varbūt tā, ko viņai ierādīja pie Karavaija. Katrā ziņā tur iekšā bija Anita, nevis tagadējā Anita, bet tā, ko viņa bija pametusi kādā vakarā tik sen, ka nu jau bija tiesīga to vairs neatcerēties, tā bija Anita, kas rītausmā pazaudējusi dvēseli, Anita, ko viņa redzēja raudam pirmo reizi un ko viņa bija situsi un padzinuši,— kāpēc cikādes nemitas zizināt?

Viņš apsēdināja Dāniju sev blakus uz lielas, sausām sūnām apaugušas klints. Viņš atpogāja žaketi, kā viņa jau bija gaidījusi, lai neizskatītos pēc aizvainotas idiotes, bet viņš atstāja Dāniju mierā, kad bija paglāstījis krūtis, nenoņemot krūšturi. Viņš kaut ko jautāja, bet tik klusi, ka viņa tikko sadzirdēja. īstenībā viņa bija dzirdējusi ļoti labi, un viņš jautājumu neatkārtoja. Viņa tikai nesaprata, kāpēc viņš to uzdevis, jo tas viņam nepiederējās, un nesaprata arī, kāpēc vairs nepazīst šo nocietinājušos seju, novērstās acis. Viņš gribēja zināt, cik vīriešiem viņa ir piederējusi — tieši tādu vārdu viņš lietoja.

Viņa atbildēja — tikai vienam. Viņš paraustīja plecus. Viņa sacīja, ka pārējiem nav nekādas nozīmes. Viņš paraustīja plecus. Viņa teica, ka vēl bijuši divi, bet tiem patiešām nav nekādas nozīmes.

—  Tad pastāsti man par pirmo.

—  Man negribas par to runāt.

Viņa mēģināja aizpogāt kostīma žaketi ar labo roku, bet»viņš neļāva.

—  Kad tas bija?

—  Sen.

—  Vai tu viņu mīlēji?

Viņa zināja, ka, sarunai iegriežoties tādā gultnē, rīkojas muļķīgi, bet nespēja nepasaclt, nespēja visu noliegt:

—  Es viņu mīlu joprojām.

—  Tas bija viņš, kas pameta tevi?

—  Neviens nevienu nav «pametis».

—  Kā tad tā? Kāpēc tad jūs neapprecējāties, kāpēc jums nav daudz bērnu?

—  Divsievība ir aizliegta.

—  Pastāv iespēja izšķirt laulību.

—  Nē, tieši tās nav.

Danija redzēja viņa skatienā pazibam kaut ko ļaunu. Viņa satvēra vīrieša roku un gandrīz instinktīvi darīja to ar apsaitēto delnu. Viņa klusām sacīja:

— Un bija vēl kas. Viņam jau bija bērni.

—  Cik ilgi tas turpinājās?

—  Divus gadus.

—  Kā viņu sauc?

—  Lūdzu, nevajag!

— Kāda ir viņa sieva?

—  Ļoti laba. Ļoti jauka. Es nekad neesmu viņu satikusi.

—  Kā tad tu zini, ka viņa ir jauka?

—  Es zinu.

—  Vai tu viņu pēc tam vēl esi satikusi?

—       Jā, jā, jā! Divas reizes! (Arī viņa sāka nervozēt, tas bija pārāk muļķīgi, un viņa nekādi nevarēja aizpogāt žaketi.) Vai tev vajadzīgi datumi? Pirms diviem gadiem vienpadsmitajā Septembri un pagājušā gada septiņpadsmitajā augustā! Skaidrs?

—       Bet viņš tik un tā nav pametis sievu! Tā vis nav nekāda viegli paņemamā! Tā nav pustrakā, ko satiek Salonā un ar ko pēc divām stundām vārtās pa gultu! Vai ne?

Tas bija pārāk briesmīgi, lai atstatu uz viņu tādu iespaidu, kādu viņš acīmredzot bija gribējis atstāt. Viņai sāpēja, ka viņa nesaprot, kāpēc vajag visu tā uzvandīt, kāpēc viņš no brīvas gribas izraisījis tādu bezjēdzīgu strīdu.

—  Labi, tad pasaki!

—  Ko lai pasaku?

—  Ka esmu nelietis!

Viņa to neteica. Viņa noņēma brilles, jo karstumā tās bija aizsvīdušas, izvilka no rokassomas mutautu, lai noslaucītu stiklus. Tad viņa sēdēja kā sastingusi, turēdama brilles labajā rokā, pūlēdamās nedomāt ne par ko. Viņa nojauta, ka Filips skatās, tad viņš pavisam savādā balsī sacīja:

—       Es lūdzu tev piedošanu, Danij. Es iešu paņemšu mašīnā cigaretes. Pa to laiku mēs nomierināsimies.

Viņš noliecās pār Dāniju, aizpogāja viņas žaketi, un viņa juta uz lūpām skūpstu — tādu pašu maigu kā vakar viesnīcas ēdamtelpā.

Viņai bija tādas pašas lūpas kā vakar — siltas un nekustīgas, tādas pašas tumšas acis. Viņš aizgāja neatskatīdamies. Viņš nonāca pie kokiem un tad metās skriešus. No šī brīža galvenais bija ātrums. Sākumā viņa nebrīnīsies, ka viņš nenāk atpakaļ. Sākumā viņa domās, ka viņš kavējas ķildas dēļ. Filips pieņēma, ka viņa rīcībā ir stundas ceturksnis līdz brīdim, kad Danija pamanīs mašīnas pazušanu. Turklāt viņš labi pazīst apkārtni, bet viņai būs vajadzīgas vēl vismaz trīsdesmit vai četrdesmit minūtes, lai sasniegtu vietu, kur iespējams piezvanīt.

Ja viņš ir maldījies, ja mašīna patiešām pieder viņai, viņa meklēs palīdzību pie policijas. Tad viņš būs zaudētājs. Būs vajadzīgas vēl desmit minūtes, lai brīdinātu pirmos žandarmus, un pirmie brīdinātie būs tie, kas dežurē uz Ziemeļu autoceļa un pie Marseļas robežas. Viņi pamanīs tanderberdu, to nav iespējams nepamanīt. Viņu notvers pa ceļam uz Kasī.

Augstākais, viena stunda, lai izdarītu ieplānoto,— maz! Viņš lika visas cerības uz pieņēmumu, ka Danija Longo nezvanīs uz policiju vai vismaz nedarīs to tūlīt. Tas, ko viņa naktī stāstīja pie galda, bija nesaprotams, ja viņa pati kaut ko neslēpj. Ja kādam lauž roku, tas kliedz un cilvēki skrien palīgā. Ja policijas motociklists apgalvo, ka redzējis jūs no rīta, un ja tas nav taisnība, viņam nepiekrīt.

Mis Četracei bija vēl citas dīvainības. Algas aploksne somiņā. Un viņam visu laiku likās, ka redz divas sievietes: viena ir gandrīz viltīga, dzīva, pašapzinīga, otra — baiļu mocīta mazo- histe. Miegā viņa runāja. Viņa teica vienu vienīgu vārdu: «Māmuļa»— un aizsāka teikumu, kas viņu pa īstam nobiedēja: «Tu nāve» vai «Tur nāve», vai «Tu nonāvē», viņa to izteica tikai divas reizes pavisam tuvu pie viņa lūpām, viņš nevarēja droši pateikt, vai tieši tādi bija vārdi. Varbūt viņa pusmiegā viņam čukstēja «tu mans», bet viņš tam neticēja. Šajā meičā bija tāda kā plaisa.

Mazliet aizelsies, viņš iekāpa tanderberdā, ielika atslēgu aizdedzē un gandrīz uzreiz ar vieglu kustību iedarbināja motoru. Danija, bez šaubām, to nevarēja dzirdēt, jo priekšā bija koki un cikādes zizināja kā trakas. Viņš uzmanīgi apgrieza mašīnu, iebraukdams grāvī abās pusēs ceļam, jo tā bija ļoti gara. Viņš nodomāja, ka Danijas koferī nav nekā tāda, kas viņu varētu interesēt, bet sievietei tā varētu būt neērta nasta, kas prasītu vēl lielāku laika patēriņu. Viņš paņēma koferi, atvēra to un aizmeta tālu 110 mašīnas. Apģērba gabali izbira ceļmalas zālē. Viņam bija nepatīkami redzēt tirkīzkrāsas garo bikšu grotesko plankumu — tās viņai vakar bija kājās. Viņš nosprieda, ka ir sajucis, pat vēl ļaunāk, tomēr izkāpa no mašīnas, paņēma bikses, saņurcīja tās kamolā, lai ieliktu koferī, un piepeši sastinga: viņa tur stāvēja nekustīga, viņš nebija dzirdējis sievieti atnākam. Tad Filips atjēdzās, ka tā ir tikai ērkšķos ieķērusies baltā muslīna kleita. Viņš aizmeta bikses pa roku galam, apsēdās pie stūres un aizbrauca.

Priekšējā paneļa pulkstenis rādīja puspieci. Gandrīz tā pati stunda, kad viņš pagājušajā vasarā tādā pašā veidā un tajā pašā vietā nozaga jaunu DS. Bija vajadzīga stunda un piecpadsmit minūtes, lai nonāktu drošībā Kasī, sava vecā Mecas drauga, resnā Pola, darbnīcā. Tanderberds bija spēcīgāks par DS, un ceļā viņš nepieļaus vairākas kļūdas, ko pieļāva iepriekšējā reizē. Tā viņš varēja iegūt piecas līdz desmit minūtes. Lai iedvestu sev drosmi, viņš sacīja — stundas ceturksni, bet pats zināja, ka tā ir tikai iedoma.

Izbraukdams uz autoceļa, viņš nopriecājās, ka nav saticis nevienu pašu mašīnu uz šķērsceļa, kur bija atstājis Dāniju. Nepilnus divus kilometrus uz dienvidiem bija departamenta ceļš — platāks un labāk kopts, to lietoja vairāk. Varbūt paies pat ilgāks laiks, nekā viņš paredzējis, līdz mis Četracei izdosies apturēt kādu mašīnu.

Viņš nekad vairs netika neko dzirdējis par sievieti no DS. Viņš pat neuzzināja, ko viņa darījusi. Tas, bez šaubām, bija jo labāk, tomēr Filips to mazliet nožēloja, jo pretējā gadījumā būtu varējis uzlabot savu plānu. Galvenais — šoreiz viņš riskē vairāk. Sieviete no DS bija precējusies ar kādu Arlas ārstu: varēja nešaubīties, ka viņa bija ar mieru atsacīties no mašīnas, lai tikai nesaceltos skandāls. Filips sievieti satika Roānā, kur viņa bija ieradusies apciemot — Filips vairs nezinaja, ko īsti,— veco ļaužu namā. Viņa bija bikla, tumīga, vīrs viņu bija atstājis gandrīz vai šķīstu, pirmais laulības pārkāpums satricināja tiktai, ka pa ceļam — viņš atcerējās, tas notika tieši Tararā,— viņa nopirka «Bovarī kundzi» greznā izdevumā — īsta čība celofānā! Turklāt viņš rīkojās nežēlīgi. Pakalnā zem kokiem viņš sievieti izģērba pilnīgi kailu un nomocīja tā, ka laulātais draugs — ārsts, ja vien nebija galīgs muļķis, nevarēja nepamanīt savas nelaimes zīmes, pēc tam iesita pa pakrūti, apsedza ar kleitu un aizgāja. Veļu, apavus un rokassomu (no tās viņš paņēma »tikai naudu) Filips Marseļā iemeta atkritumu tvertnē.

Šoreiz viņš nejuta tādas bailes kā toreiz, kaut arī nebija veicis visus piesardzības pasākumus. Viņam nepietika dūšas mis Četraci izģērbt, vēl jo mazāk viņš spēja viņai iesist. Visu pēcpusdienu, pēc tam kad bija zvanījis resnajam Polam, Filips zināja, ka tas būtu jādara, bet beigās nebija spējis sevi pārvarēt. Viņš nicināja visas sievietes, uzskatīdams tās par alkatīgām, egocentriskām un sīkumainam. Viņš tās nešķiroja, bija tikai viens izņēmums : ar zināmu vientiesību apveltītās viņam riebās mazāk. Danija Longo trīs reizes bija likusies pat simpātiska — toreiz, kad viņa uz viesnīcas sliekšņa sacīja: «Zini, es nebūšu smaga.» Pēc tam — pie tās pašas viesnīcas direkcijas galda, kad uzlika roku uz viņa delma, it kā viņš būtu brālis abiem naidīgā pasaulē. Un sevišķi brīdī, kad pie galda noņēma brilles. Viņas seja bija tikpat neaizsargāta kā viņa mātei, kura nomira neprecēta četrdesmit gadu vecumā, un slimnīcā pie gultas viņas vienīgais mierinājums bija atkritumam lidzīgais ārlaulības dēls, kas nebūtu spējis mierināt pat kraupainu, noklīdušu suni.

Vajadzēja labi ātri aizmirst Dāniju Longo (Mariju Virdžī- niju), kas jau tāpat bija saņēmusi pietiekami daudz dāvanu. Viņš bija tai atstājis rokassomu, dodot iespēju izķepuroties, strīdu, kurš iemācīs neticēt visam, kas tiek runāts, vienu stundu sevis atriebšanai. Danijai vēl bija iespēja tikt ārā no ķezas.

Lielā ātrumā viņš traucās pa Ziemeļu šoseju, kas nemitīgi veda lejup uz Marseļu, brauca pa nomales bulvāriem, iegriezās Obaņas autoceļā. Darbdienā īsāks būtu cits ceļš uz Kasī — pāri Žinestas pārejai. Taču svētdienas pēcpusdienā pa to brauca pārāk daudz marseļiešu. Viņš negribēja riskēt — ja nu vajadzētu palēnināt gaitu gliemeža ātrumā braucošu mašīnu virknes dēļ vai tāpēc, ka uz ceļa atgadījusies avārija.

Bedulas serpentīns bezgalīgi vijās pa priedulāju. Viņš domāja par nepazīstamo, ko Danija Longo joprojām mīlēja. Viņš atcerējās jauno sievieti gaismā, kas plūda no lampas un atstarojās griestos kā zvaigzne, guļam viņa rokās gultā kailām kājām un gurniem, bet joprojām baltajā puloverā, ko viņš tika iemetis ērkšķos. Vai tas varbūt nozīmēja joprojām mīlēt?

Apmaini plati!

Pagājušajā vasarā resnais Pols viņam iedeva simt tūkstošu par jaunu DS. Pusdienlaikā pa telefonu viņš piedāvāja par tanderberdu trīssimt tūkstošus, bet, runājot viņiem abiejn vien saprotamā valodā, lika zvērēt, ka tā nav kaut kur ietves malā pievākta mašīna un ka meiča, tāpat kā iepriekšējā, atturēsies no sūdzībām. Viņš labprāt papildināja Melnās Āfrikas mašīnu parku, bet kā amatieris, bez riska. Filips domāja, ka klausulē runā pats veselais saprāts. Padebelfijā, kad viņš nogriezās uz Kasī, žandarmi skatījās nopakaļ, ne vārda neteikdami. Pulkstenis bija divdesmit pāri pieciem. Viņš sāka cerēt, ka četrpadsmitajā prātīgi uzkāps uz kuģa, viņam būs kabatasnauda, pilnīgi tīra izbraukšanas vīza un kādas vientieses pirmās klases kajīte.

Pēc nepilna stundas ceturkšņa viņš vairs necerēja neko. Tanderberds stāvēja pie jūras ostas pusē zem Kanaija zemesraga milzīgā silueta. Viņš abām rokām atspiedās pret karosēriju un visiem spēkiem pūlējās apspiest vēmienu. Viņa dzīve acumirklī bija pārvērtusies par murgu, un viņš bija viens pats zem saules, niknuma un baiļu pievārēts. Par nevainīgi tīro vīzu varēja tikai sapņot. Smeķīga nevainības laupīšana, īsts paraugs, un vēl slepkavība.

Viņa savāca izsvaidītos apģērba gabalus. Rūpīgi salika tos melnajā koferī. Viņa negāja pa tuksnesīgo ceļu, pa kuru viņi bija atbraukuši. Danija atkal uzkāpa pakalnā un uz plakanās klints, kur abi bija sēdējuši, uzlika vienā malā pārplēstu papīra maisiņu, kurā bija iesaiņotas jaunās sandales. Uz tā viņa lieliem, drebelīgiem burtiem, paņēmusi lūpu pomādi, ar labo roku uzrakstīja: «Šovakar desmitos pie Kanebjēras ielas 10. nama.» Šīs avēnijas nosaukums bija vienīgais, ko viņa Marseļā zināja, tāpat kā to, ka cilvēki tur ir tādi paši meļi kā citur. Uz vēstules viņa uzlika lielu akmeni. Viņa saprata, ka tas ir pilnīgi lieki, taču nedrīkstēja atstāt novārtā nevienu iespēju, pat tādu, ka jaunais vīrietis te parādīsies, kad viņa būs aizgājusi.

Pēc piecām vai sešām minūtēm viņa atrada ceļu pakalna otrā pusē, ko bija pamanījusi no augšas caur kokiem. Pa to brauca daudz mašīnu. Pirmā, kas pagadījās, bija reno vai simka asiņu krāsā, un tā apstājās. Mašīnā sēdēja vīrietis, sieviete un mazs bērns. Viņa apsēdās uz aizmugures sēdekļa blakus zīdainim, kas gulēja audekla šūpulī, un uzlika koferi uz ceļiem.

Viņi izlaida Dāniju pie kādas kravas mašīnas šoferu atpūtas vietas uz šosejās, kas veda uz Marseļu. Viņa pateikdamās pūlējās smaidīt. Danija izdzēra glāzi minerālūdens pie letes un parādīja apkalpotājam rēķinu no restorāna Valansas tuvumā, kur bija pusdienojusi. Viņa lūdza piezvanīt uz šo restorānu.

Kabīnes nebija. Vajadzēja runāt, visiem klientiem dzirdot, un tie pieklusināja balsis, jo klausījās. Atbildēja acīmredzot restorāna saimniece. Viņa atcerējās klienti baltā kostīmā un jauno cilvēku, kas viņu pavadīja. Viņa atcerējās arī, ka pēc pusdienām viņš zvanījis pa telefonu. Viņš zvanījis uz Kasī — Bušdironā, bet viņa nezina, kur palicis papīrs ar pierakstīto telefona numuru. Ļoti žēl.

Nolikusi klausuli, Danija palūdza Bušdironas telefona abonentu sarakstu. Kasī nebija abonentu, kas sauktos par Filante- risu. Viņa tomēr bija pārliecināta, ka no rīta, ar netīru sirdsapziņu pētīdama kabatas portfeļa saturu, viņa bija lasījusi vārdu «Kasīsirmēra». Viņa neatcerējās neko vairāk kā vien to, ka tas bija rakstīts nevis ar roku, bet nodrukāts. Viņa iedomājās izlasīt visu apdzīvotās vietas telefona abonentu sarakstu, bet tad nosprieda, ka tikai velti zaudēs laiku.

Danija pajautāja apkalpotājam, vai kāds no klientiem nebrauc uz Marseļu. Kreklā bez žaketes ģērbies vīrietis blondām ūsām aizveda viņu savā 404, pa ceļam nosaukdams visus bistro, kādus pazīst Parīzē: tur viņš bija nodzīvojis trīs mēnešus karadienesta laikā. Viņš izlaida Dāniju no mašīnas lielā, saules pielietā laukumā, no kura pavērās parks un garas avēnijas un ko viņš nosauca par Prado Loku, pilsētā, kurai vajadzētu būt patīkamai dzīvošanai un rosīgai, bet no kuras viņa bija redzējusi tikai netīru priekšpilsētu. Viņš sacīja, ka te var iekāpt Kasī autobusā. Kad mašīna aizbrauca, Danija uz pieturas staba izlasīja autobusu sarakstu un redzēja, ka jāgaida pusstundu. Viņa pārgāja pāri laukumam, nesdama labajā rokā koferi un rokassomu, un iekāpa taksometrā. Šoferis bija milzīgs vīrs sarkanu seju un naģeni galvā. Viņš teica — nabaga meitene, cik dārgi tas maksās! Taču saprata, ka pasažiere nevēlas runāt, un iedarbināja savu DS.

Kādā no Žinetas serpentīna ' līkumiem — viņa šo vārdu izlasīja augšā pie pārejas — viņa pirmo reizi ieraudzīja Vidusjūru. Tā bija zila kā pastkartē, mirguļojoša, plaši izpletusies līdz tikai mazdrusciņ bālākām apvārsnim, vēl skaistāka, nekā viņa spēja iedomāties. Danija piespieda sevi skatīties uz otru pusi.

Viņi iebrauca Kasī, piejūras ciematā, pusseptiņos, mazliet vairāk nekā divas stundas pēc brīža, kad viņa pakalnā pretī Bera ezeram saņēma Jūdas skūpstu. Uz abām garās ielas ietvēm ļaužu drūzma bija biezāka nekā pie Lafaijeta galerijām, visi basām kājām, šortos vai peldkostīmos. Šoferis teica — ak, nelaimīgā, darbdienās tas ir jau neiespējami, bet svētdienā tā ir katastrofa.

Viņa lika apstāties ostā pretī laivām un mastiem ar daudzkrāsainiem karogiem. Kad viņa bija samaksājusi par braucienu un stāvēja uz šosejas ar koferi pie kājām, saules un apkārt murdošo balsu apdullināta, sarkansejainais naģenes valkātājs plaši iepleta rokas un vienmuļā balsī noteica:

— Ei, mazā, nebēdājiet, tas, protams, nokārtosies!

Pirms šoferis pabeidza teikumu, viņa paspēja pārlaist skatienu tam, ko var nosaukt par Kasī sirdi, un ieraudzīja taņderberda balto, pierasto un satraucošo plankumu. Mašīna stāvēja vairāk nekā divsimt metru attāluma starp citām pie liedaga sarindotām, bet viņa to būtu pazinusi starp tūkstošiem līdzīgām kaut vai tikai no savas sirds straujākas iepukstēšanās. Viņai tā aizžņaudzās rīkle, ka nevarēja vairs paelpot, bet viņa izjuta debešķīgu laimi, tādu kā pateicību pret visu — pret Kasī, jūru, sauli, resno taksometra šoferi un pati pret sevi, kas nebija nobirdinājusi ne asaru un tiešā ceļā nonākusi tur, kur vajadzēja nonākt.

Attālumu līdz vētrasputnam Danija nogāja, neko ap sevi neredzēdama. Nogurums bija kā ar roku atņemts, viņa kā palēninātā filmā šķērsoja sabiezinātu tukšumu. Filips Filante- riss bija atstājis mašīnu ar nolaistu jumtu. Neizskatījās, ka viņš to būtu pametis nelaimes gadījuma dēļ. Viņa nolika koferi uz aizmugures sēdekļa un mēģināja aptvert, kur atrodas. Mašīna stāvēja pie platas esplanādes, kas stiepās gar liedagu ostas pusē. Danija vēroja peldētājus viļņu putās. Viņa dzirdēja kliedzienus un smieklus. Pāri Kāsī slējās milzīga, ar smaili pret jūru pavērsta klints.

Aizdedzē nebija atslēgas. Viņa atvēra priekšējā paneļa skapīti un atrada tās — visu saišķi, tāpat kā mašīnas dokumentus. Viņa apsēdās pie stūres un vairākas minūtes lauzīja galvu par to, ko domājis puisis no Mecas, kuram bija vajadzīga nauda, bet kurš nebija aizticis viņas rokassomu, kurš bija aizbraucis mašīnu, lai pēc piecdesmit vai sešdesmit kilometriem šķirtos no tās. Viņa nespēja to saprast. Tas nevarēja notikt bez iemesla, bet viņu tas vairs neinteresēja. Varbūt viņš, audekla uzvalkā un melnu kaklasaiti, bija tepat kaut kur ciemā, varbūt tūlīt atgriezīsies, bet tas Dāniju interesēja jo mazāk. Un tad kaut kas viņa piepeši atslāba, viņa juta tādu kā šķebenu knikšķi krūtīs, ieraudzīja sevi īstajā gaismā — tālu no mājām, apzagušos, dumju, vientuļu, ar stīvā apsējā iespīlētu roku. Viņa sāka raudāt.

—  Vai gribi saspēlēt kārtis?— kāda balss jautāja.

Viņai bija tumšās brilles uz acīm. Tāpēc zēns, kas stāvēja aiz mašīnas durvīm, izskatījās sevišķi brūni iededzis. Tam bija četri vai pieci gadi. Bērns bija gaišmatains, lielām, melnām acīm, ļoti glīts, basām kājātn, ģērbies elastīgās, tumšzilās biksītēs ar platām, baltām svītrām un sarkanā frotē krekliņā. Vienā rokā zēnam bija sviestmaize, otra — mazītiņas spēļu kārtis. Viņa noslaucīja vaigus.

—  Kā tevi sauc?— bērns jautāja.

—  Par Dāniju.

—  Vai gribi saspēlēt kārtis?

—• Un kā sauc tevi?

—  Par Titū,— viņš atbildēja.

—  Kur ir tava mamma?

Mazais nenoteikti pamāja ar sviestmaizi.

—  Tur pludmalē. Ļauj man iekāpt tavā mašīnā.

Viņa atvēra durvis un pavirzījās nost, lai mazais varētu apsēsties pie stūres. Tas bija ļoti nopietns, ļoti nerunīgs vīriņš, un viņam lagā nepatika atbildēt uz jautājumiem. Tomēr Danija uzzināja, ka zēna tēvam ir zila mašīna, tikai ar jumtu un ka viņš pats ir atradis ūdenī jūras ezi, ko ielicis burkā. Zēns iemācīja Danijai savu kāršu spēli, kas bija ārkārtīgi sarežģīta: katram tika iedotas trīs kārtis, un tas, kuram divas bija visvairāk «apģērbtas», tika uzskatīts par uzvarētāju. Pirmo partiju viņi izspēlēja tāpat vien, un zēns vinnēja.

—  Vai tu saprati?— viņš vaicāja.

—  Laikam gan. '

—  Kāda būs ķīla?

—  Vai kaut kas jāliek ķīlā?

—  Citādi nav interesanti.

—  Un ko tu liksi ķīlā?

—       Es?— viņš pārjautāja.— Neko. Ķīlā liksi tu. Savas brilles, jā?

Viņš iedeva Danijai trīs kārtis, tas rūpīgi izmekledams,— divus septiņniekus un vienu astoņnieku. Sev viņš paņēma trīs kungus. Danija sacīja — nu, tas ir pārāk viegli, tagad kārtis dalīs viņa. Viņa to izdarīja. Tomēr vinpēja zēns. Viņa noņēma brilles un, turēdama tās abām rokām, lai brilles neslīdētu nost no deguna, uzlika zēnam. Viņš sacīja, ka viss rādās salauzīts un tas nav interesanti. Viņa briļļu vietā iedeva piecdesmit santīmu monētu.

—  Tagad apēd savu sviestmaizi.

Viņš nokoda divus kumosus, uzmanīgi raudzīdamies Dānijā. Tad teica:

—  Kas tas par kungu tavā mašīnā?

Viņa neviļus pameta skatienu uz aizmugures sēdekli.

—  Te nav nekāda kunga.

—       Ir gan,— viņš iebilda.— Tur, kur liek mantas. Tu pati zini.

Viņa smējās, bet sirds sarāvās.

—  Kāds kungs?

—  Tas, kurš guļ.

—  Ko tu man stāsti?

Viņš uzreiz neatbildēja. Viņš ēda sviestmaizi, skumīgi raudzīdamies pa priekšējo stiklu, atliecis galvu un atspiedis to pret priekšējā sēdekļa atzveltni. Tad viegli nopūtās.

—  Man liekas, viņš ir aizmidzis,— viņš teica.

BRILLES

Māmuļa.

Kādu vakaru Rubē raudzījās viņas grumbainajā sejā caur Elzasas vīna glāzi. Tas bija stacijas priekšā. Varēja dzirdēt lokomotīvju svilpienus.

Nogaliniet mani.

Tas bija Cīrihē 8. oktobri. 8. oktobrī viņam būtu četri gadi. Atkal vilcieni. Atkal istabas. Viss tik gaišs.

Kā mēs runājām, kad biju maza? Gaiši mani mati, tumšas manas acis, melna mana dvēsele, auksts šautenes stobrs. Pati vairs nezinu, ko izgudroju.

Kopš vakardienas esmu redzējusi tik daudz ciprešu. Pro- vansa atgādina kapsētu. Es tur gulētu atbrīvota, tālu no balles mūzikas.

Viesnīca «Bella Vista» pie Kasī. Ūdens lāse uz manas pieres šaurā ieliņā. Kravas mašīnu stacija Marseļā. Vilnēvas kalnaine, visas šīs cietokšņa sienas. Dievs, kā esmu meklējusi, lai atrastu vienīgi pati sevi.

Kad atvēru bagāžnieku, brilles bija aizsvīdušas un pārāk tumšas, tāpēc neko nevarēju saskatīt. Septiņos vakarā saule bija noslīgusi līdz pašai esplanādei un spīdēja tieši acīs, padarīdama bagāžnieku par lielu, melnu caurumu. No drausmās tumsas uzvilnīja neizturama smaka.

Atgriezos pie zēna, vārdā Titū, palūdzu, lai viņš iedod manu rokassomu, apmainīju brilles. Es turējos taisni, mani pirksti gandrīz nemaz nedrebēja. Es nedomāju ne par ko. Mans prāts bija kā paralizēts.

Atvēru bagāžnieku otrreiz. Vīrietis bija ietīts paklājā, basām kājām, saliektiem ceļgaliem. Viņa galva rēgojās ārā no garas, sarkanas pūkas, prof^Jā pagriezta un atspiesta pret sienu. Redzēju viņa atvērto aci, gludos, deniņos nosirmojušos matus, gandrīz caurspīdīgo, izcilnam vaigakaulam uzstiepto ādu. Viņam bija gadu četrdesmit, un viņam nebija noteikta vecuma. Veltīgi centos neelpot, aiz smirdoņas slāpu nost. Pastiepu uz viņa pusi apsaitēto roku, pavilku nost tepiķa malu, lai atsegtu līķi. Tam bija uzvilkts apģērbs, kam vajadzētu būt mājas tērpam no gaišzila vai gaišzaļa zīda ar tumšāku kimono apkakli, tas bija pavēries uz bālajām krūtīm. Tām pašā vidū rēgojās divi drausmīgi caurumi, noteikti kā cērtes cirtieni, un asinis, kas bija plūdušas no abiem ievainojumiem, veidoja vienu vienīgu melnu kreveli, kura klāja ķermeņa augšdaļu līdz pat kaklam.

Aizvēru bagāžnieka vāku, zaudēdama līdzsvaru, un saļimu uz tā. Apzinājos, ka gribu piecelties, cīnīties, atgriezties saulē, sajutu zem labās rokas un zem vaiga mašīnas karsto metālu. Un tad sapratu, ka mazais zēns, vārda Titli, ir man blakus un izbijies, es vēlējos viņam sacīt: pagaidi, pagaidi, tas nav nekas,— bet nespēju.

Viņš raudāja. Es dzirdēju viņa elsas un skaļus smieklus pludmalē — kaut kur ļoti tālu. Bikini ģērbušās meitenes dzenāja cita citu pa esplanādi. Nevienam nebija gar mums daļas.

—  Neraudi. Tu taču redzi, ka tas ir garām.

Viņa spēļu kārtis bija izkaisījušās pa mašīnas grīdu. Viņš rija elsas, apķēries ap manām kājām, galvu iespiedis svārkos. Es noliecos pie viņa un vairākas reizes noskūpstīju uz matiem, mierinādama:

—      Tu redzi, man ir pavisam labi. Es tikai paklupu, kurpe pašķiebās.

Bagāžnieks bija ciet, un viņš, bez šaubām, nevarēja sajust smaku, no kuras man visu laikti bija nelabi. Tomēr aizvedu viņu uz tanderberda priekšgalu. Viņš pieprasīja savas kārtis un piecdesmit santīmu monētu, ko biju viņam iedevusi. Savācu tās. Kad atgriezos pie zēna, viņš ar rādītājpirkstu vilka apļus uz mašīnas spārna. Viņš teica, ka tie esot jūras eži.

Es piekļāvu mazo sev klāt, apsēzdamās uz esplanādes trotuāra, lai viņa seja būtu manas sejas augstumā, un jautāju, kā viņš varēja ieskatīties bagāžniekā. Es runāju ļoti klusu, ļoti maigi, apdzisušā balsī. Manas sirds pukstēšanu viņš noteikti sadzirdēja labāk.

—       Tu taču nevarēji pats atvērt bagāžnieku, vai ne? Kas to atvēra?

—  Otrs kungs,— Titū atbildēja.

—  Kads otrs kungs? »

—  Otrs.

-— Tas, kurš brauca ar manu mašīnu?

—  Es nezinu.

— Vai tu skatījies bagāžniekā kopā ar viņu?

—  Es biju tur, aiz muguras.

Viņš rādīja dzeltenu dofinu, kas bija novietots blakus tanderberdam.

—  Vai tas bija sen?

—  Es nezinu.

—  Vai pa to laiku tu esi bijis pie mammas?

Viņš iegrima domās. Ar pirkstiem noslaucīju no viņa vaiga asaru pēdas.

—  Jā. Divreiz.

—  Vai kungs, kas atvēra bagāžnieku, redzēja, ka tu skaties?

—  Redzēja gan. Viņš teica: «Ej prom!»

Biju mazliet pārsteigta, jo tiku gaidījusi pretēju atbildi, piepeši pasaule kļuva salta. Varēju būt pārliecināta, ka Filips nav atstājis Kasī, ka viņš mūs izspiego.

—  Vai viņš tevi redzēja? Vai esi par to pārliecināts?

—  Viņš man teica: «Ej prom!»

—  Paklausies labi. Kāds tas kungs izskatījās? Vai viņam bija kaklasaite? Vai viņam bija melni mati?

—  Viņam bija melna kaklasaite. Un koferis.

—  Kur viņš aizgāja?

Zēns vēl padomāja. Viņš paraustīja plecus kā pieaudzis cilvēks un ar nenoteiktu kustību rādīja uz ostas, ciema vai nezin kādu citu pusi.

—  Nāc, tev jāatgriežas pie mammas.

—  Vai rīt atkal te būsi?

—* Labi.

Es nopurināju svārku priekšu, paņēmu zēnu aiz rokas un vedu pa esplanādi. Viņš rādīja savu māti, visjaunāko no peldkostīmos ģērbtu, pludmalē gulošu sieviešu grupas. Viņa bija gaišmataina, ļoti iedegusi, smiedamās sarunājās ar draudzenēm, turpat apkārt mētājās žurnāli un iedeguma krēma flakoni. Viņa ieraudzīja zēnu un paslējās uz elkoņa, lai to pasauktu. Es noskūpstīju Titū, palīdzēju viņam nokāpt dažus pakāpienus līdz pludmalei. Kad mazais piegāja pie mātes, es devos prom. Man šķita, ka velku stīvas kājas kā manekens skatlogā.

Es negribēju atgriezties mašīnā, kur bija vīrietis ar sašautām krūtīm. Es nevarēju iedomāties neko citu saprātīgāku kā iet uz policijas iecirkni. Katrā ziņā man vajadzēja tikt prom no pludmales. Es prātoju: «Ja Filips zina, ka mazais Titū ir redzējis, kas atrodas bagāžniekā, viņš noteikti ir nobažījies un ir palicis tepat tuvumā viņu novērot. Varbūt viņš ir vēl tepat un tagad novēro mani. Man jāpiespiež viņš parādīties!»

Tā prātodama, pati sapratu, cik tas muļķīgi. Ja Filips iebāzis līķi mašīnā, kuru uzskata par manu, tas nozīmē, ka viņam vienalga, ko es pēc tam varētu stāstīt. Kāpēc gan piešķirt pārāk lielu nozīmi piecus gadus veca bērna liecībai?

Caur vienaldzīgo pūli gāju uz ostu, sirds man stājās, ja kāds piegrūdās, tad pa tukšām ieliņām, kur jau vairākas stundas neiespīdēja saule, un man sala. Logos žāvējās veļa. Apstājos, lai atskatītos, un, kad uz pieres uzkrita ūdens lāse, nodrebēju pie visām miesām un gandrīz iekliedzos. Tomēr vajadzēja pieņemt neapstrīdamo: man neviens nesekoja.

Vēlāk taujāju pēc ceļa un atradu policijas iecirkni mazā, platānu ieskautā laukumiņā. Es pa gabalu apskatīju tā ieeju un divus vīriešus uniformās, kas pie durvīm smēķēja. Man šķita, ka neesmu atbrīvojusies no drausmīgās, sājās smakas, kas plūda no nepazīstamā cilvēka līķa tanderberdā. Man nepietika drosmes pieiet pie policistiem. Ko es varētu viņiem pasacīt? «Es paņēmu sava šefa mašīnu, kāds puisis, par kuru neko nezinu, man to nozaga, es atradu mašīnu te, un tās bagāžniekā ir līķis, es neko nevaru jums paskaidrot, bet neesmu vainīga.» Kas man ticēs?

Sagaidīju pilnīgu tumsu picērijā pretī žandarmērijai, sēdēdama pie otrā stāva loga. Es cerēju atgūt mazliet miera, saprast, kas noticis divās stunaās, kamēr Filips mašīnā bija viens. Tam vajadzēja būt kaut kam neparedzētam, pēkšņam, jo, kad viņš mani atstāja, viņa skatiens neko tādu nevēstīja. Par to biju pārliecināta. Vismaz gandrīz pārliecināta. Galu galā — nemaz nebiju pārliecināta. •

Es pasūtīju konjaku, no kura sametās nelabi, kad cēlu to pie lūpām, un kuru nedzēru.

Ja es šķērsošu laukumu, kas plešas aiz loga, mani nelaidīs vairs vaļā, iekams nebūs pabeigta izmeklēšana, un tā var ilgt dienām un nedēļām. Man prātā nāca vesela virkne visādu ainu: mani ved uz Marseļas cietumu, liek izģērbties, iedod iepriekšējā ieslodzījuma pelēko uzsvārci, notriepj" ar tinti labās rokas pirkstus, mani iemet tumsā. Pētīs arī manu pagātni, kur atradīs tikai vienu nosodāmu soli, kādu, bez šaubām, spērušas daudzas sievietes, bet ar to pietiks, lai aptraipītu tos, kas mani pazīst, un to, kuru mīlu. Es neiešu.

Visneatlaidīgāk es laikam centos sev iestāstīt, ka nekas no tā, kas ar mani notiek, nav īstenība. Vai vismaz — ka kaut kas notiks un piepeši tā vairs nebūs īstenība. %

Atcerējos sava bakalaura eksāmena pirmo pusi, mutiskā eksāmena vakaru Rubē. Rezultātus paziņoja ļoti vēlu. Es vairākas reizes izpētīju sarakstus, bet savu vārdu tajos neatradu. Es ilgi klejoju pa ielām gluži sagrauzta, bet sirdi pildīja bezjēdzīga cerība: ir pieļauta kļūda, drīz mani novērtēs pēc nopelniem. Bija jau pāri desmitiem, kad es atgriezos pie Māmuļas viņas brāļa aptiekā. Viņa ļāva man no sirds izraudāties un tad sacīja:

«Iesim vēlreiz abas apskatīt sarakstus, es taču redzu labāk nekā tu.» Tukšā liceja pagalmā galīgā tumsā mēs abas rāvām sērkociņu pēc sērkociņa, lai no jauna lasītu rezultātus, meklēdamas manu vārdu, kuram vajadzēja būt un kurš galu galā arī atradās. Man pat bija uzslava.

Tajā vakarā kādā restorānā pie Rubē stacijas pēc vakariņām mēs dzērām Elzasas vīnu, «lai to nosvinētu», un tad es apsolīju Māmuļai runāt ar viņu kā ar dzīvu, kad viņa būs mirusi. Es to vienmēr esmu darījusi, tikai toreiz ne, kad braucu uz Cīrihi,— pirms četriem gadiem, jo man bija kauns un es sev liktos vēl pretīgāka, ja aijātu sevi ar atmiņām par viņu.

Sēdēdama picērijā pie loga, es domāju par viņu, es domāju par Cīrihi un par tā cilvēka dēlu, kuru es mīlu, un, protams, par mazo Titū, kam nav vairak kā četri gadi, un viss sajuka kopā, es redzēju Anitas meitiņu un pat skuķēnu no apkopes stacijas pie Dēsuārlezavalonas, kā tēvs teica — kāds bija viņas vārds? Man ienāca prātā, ka šie bērni manā ceļā, viņu skatieni un rotaļlietas — plikgalvainā lelle, kāršu kava — arī ir briesmīga, neizbēgama soda priekšvēstneši.

Sieviete, kura bija pasniegusi konjaku, stāvēja pie galdiņa. Droši vien bija vajadzīgas vairākas sekundes, lai es pamanītu viņas klātbūtni. Viņa kā atkārtodama pacietīgi sacīja balsī, kas skanēja nevis no tālienes, bet no pavisam citas pasaules:

—  Sakiet, lūdzu,— vai jūs esat Longo jaunkundze?

—  Jā.

—  Jūs aicina pie telefona.

—  Mani?

—  Vai tad jūs neesat Longo jaunkundze?

Ja jau nekas nebija saprotams, nezinu, kāpēc es vēl brīnījos. Es piecēlos un sekoju viņai. Šķērsodama zāli, apjēdzu, kas ir bijis ap mani vairāk nekā stundu: ļoti daudz klientu, sarkanrū- toti galdauti, siltas mīklas un majorāna smarža. Telefona kabīne atradās pirmajā stāvā pavisam tuvu pie picas pavarda, un gaiss bija retināts, nomācoši sauss.

Es lāgā nepazinu viņa balsi, bet tas bija viņš, tas bija Filips.

—       Vai tu vēl ilgi tā sēdēsi, Danij? Man ir apnicis, es eju prom. Danij? Vai tu mani dzirdi?

—  Jā.

— Ir iespējams samierināties, Danij.

—  Kur tu esi?

—  Netālu.

—  Vai redzēji, kā te ienācu?

—  Jā.

—  Es tevi lūdzu, kur tu esi, Filip?

Viņš neatbildēja. Es dzirdēju viņa elpu klausulē. Es sapratu, ka viņš baidās — viņš ari. Beidzot viņš teica svelpjošā balsī, no kuras drebēja membrāna:

—  Kā tu zini manu vārdu?

—  Es šorīt paskatījos tavā kabatas portfelī.

—  Kāpēc?

—  Lai zinātu.

—  Un ko tu zini?

Nu bija mana kārta neatbildēt.

—       Klausies, Danij, ja tu darīsi tieši tā, kā es teikšu, mēs varētu kaut kur satikties.

—  Ja ne?

—      Ja ne, es tūlīt iešu uz policijas iecirkni, ko tu redzi laukuma pretējā pusē. Vai tu mani dzirdi?

—  Es tevi dzirdu. ,Es nesaprotu.

Atkal klusums.

—  Filip?

—  Izbeidz saukt mani vārdā!

—  Kur tu gribi satikties?

—      Ostas galā ir ceļš, kas ved uz Pormjū līcīti. Pajautā, ja nezini. Divus trīs kilometrus no ciema tu atradīsi viesnīcu «Bella Vista». Viņiem ir priekš "tevis istaba.

—  Priekš manis?

—       Es zvanīju. Man labāk patiktu istaba šeit pat, bet nav nevienas brīvas. Paņem mašīnu un brauc.

—  Es negribu vairs kāpt tajā mašīnā.

—       Bet es gribu, lai tu to aizved no turienes un lai tevi redz tur iekša. Viesnīcā «Bella Vista» novelc savu kostīmu, pārģērbies. Es zvanīšu pēc divdesmit minūtēm, lai pārliecinātos, vai tu tur esi. Pēc tam redzēsimies.

—  Kur?

—      Vispirms aizbrauc uz turieni. Piesargies, Danij, nemēģini mani vazāt aiz deguna, tu riskē daudz vairāk nekā es.

—  Vai tev tā liekas?

—  Protams. Un iegaumē — novelc kostīmu, pārģērbies.

—  Es neko tādu nedarīšu.

—       Kā vēlies. Es zvanīšu pēc divdesmit minūtēm. Pēc tam — jo ļaunāk tev pašai.

—  Bet kāpēc mēs nevaram satikties tepat un tūlīt?

—       Vai tu gribi satikties? Tad to darīsim pēc maniem noteikumiem, nevis pēc tavējiem.

—  Es vēl vienmēr neko nesaprotu.

— Jo labāk.

Viņš nolika klausuli. Es arī, un mana roka drebēja.

Bija jau tumšs, kad iekāpu tanderberdā. Aiz muguras milzīga laukuma malā rindojās apgaismotas tirgus būdas. Cauri Vīnes

valSa melodijai skanēja šāvieni. Tālāk — orķestra estrāde, spuldzīšu virtenes, kas bija sagatavotas rītdienai.

Lēnā gaitā braucu uz ostu. Gan kafejnīcu terases, gan ietves bija ļaužu pilnas. Smaržoja pēc jūras un anīsa, mašīna brauca starp bezrūpīgi staigājošiem ļaudīm, kas negribīgi deva tai ceļu. Pajautāju, kā tikt uz viesnīcu. Pie ciema robežas bija jābrauc stāvā kalnā, tad parādījās jaunu namu virknes, kur cilvēki vakariņoja uz balkoniem, un vēl tālāk ceļš veda augšpus baltiem oļiem klāta, mēness gaismā tuksnesīga liedaga.

Viesnīca «Bella Vista» slēja savus mazliet mauriskos torņus priekškalnes malā starp priedēm un palmām. Tur bija daudz cilvēku un daudz gaismas. Atstāju tanderberdu pie ieejas dārzā. Koferi iedevu ar zelta tresēm greznotam portjē, pacēlu jumtu, aizslēdzu mašīnai abas durvis un bagāžnieku.

Pieņemšanas telpā kāda jauna sieviete piedāvājās izpildīt manu kartīti. Teikdama, kas esmu, no kurienes braucu, iedomājos par Šalonas viesnīcu un piepeši atcerējos Filipu, ko tur sastapu, cik skaists un valdzinošs viņš izskatījās, un gandrīz atguvu drosmi. Es esmu jukusi.

Istaba bija maziņa, ar puķainām porcelāna flīzēm izliktu tualetes telpu, mēbeles bija jaunas, ventilators maisīja karsto gaisu, jūras pusē logs bija vaļa. Brīdi vēroju, kā lejā apgaismotā baseinā, skaļi klaigādami, peldas puiši un meitenes, tad izģērbos, nomazgājos dušā, sargādama no ūdens matus un apsēju.

Telefons zvanīja, kad slaucījos. Saruna bija pieslēgta manam istabas telefonam.

—  Vai tu esi gatava?— Filips jautāja.

—  Pēc dažām minūtēm būšu. Ko lai velku mugurā? Nekā sevišķa man nav.

—  Ko vien vēlies, tikai kostīmu ne.

—  Kāpēc?

—  Esmu pietiekami daudz redzēts tam blakus. Satiksimies pēc stundas Marseļā.

—  Marseļā? Bet tas ir vājprāts! Kāpēc ne te?

— Te esmu pietiekami daudz redzēts. Turklāt pašlaik esmu Marseļā.

—  Es tev neticu.

—  Tici vai netici, tā nu tas ir. Vai tu pazīsti Marseļu?

—  Nē.

—  Velna milti! Ļauj padomāt!

Ļāvu viņam padomāt. Ieraudzīju uz miesas zīmi, ko viņš bija atstājis naktī, kad kopā ar mani gfima baudā, ļoti cieši apskaudams, un bija tikai samulsis bērns manās rokās. Klusām sacīju:

—  Filip, tur, kur tu mani atstāji,— pakalnā es noliku papīru, uz kura uzrakstīju satikšanās vietu.

—  Satikšanās vietu?

—  Gadījumam, ja tu atgrieztos. Desmitos pie Kanebjēras ielas desmitā nama.

—  Vai tu zini, kur ir Kanebjēras avēnija?

—  Nē, bet to droši vien nav grūti atrast.

—  Labi. Norunāsim pusvienpadsmitos. Atstāj mašīnu citā ielā, nāc kājām. Gaidīšu.

—  Neliec nost klausuli!

Viņš to bija jau iedarījis. Pajautāju viesnīcas darbiniecei, no kurienes zvanīts. No Marseļas. Es apģērbos, pirms tam dažas sekundes svārstījusies, vai vilkt garās bikses, kas man bija kājās iepriekšējā vakarā, vai balto muslīna kleitu. Izvēlējos kleitu, jo šķita skaidrs, ka viņš negrib, lai redz viņu kopā ar mani apģērbā, ko ceļojuma laikā esmu jau valkājusi. Ja man galvā nebūtu tāds juceklis, blēža sīkumainā piesardzība liktos smieklīga. Ātrumā sasukājos. Spogulī es tik briesmīgi biju es pati, viss bija tik reāls, ka aizvēru acis.

Marseļa ir visvairāk izstieptā un visnesaprotamāk būvētā pilsēta, kādai jelkad esmu braukusi cauri. Ielas ir šaurākas nekā Parīzē un tiecas uz visām pusēm, taču, lai 110 kurienes tajās iebrauktu, tās neved nekur. Vairākas reizes apturēju mašīnu ietves malā, jautādama pēc ceļa. Es nesapratu nekā, ko man teica, vienīgi — ka esmu nabaga meitene. Man sacīja: nabaga mazā, nabaga jaunkundz, nabadzīte. Izrādījās, ka nemitīgi braucu prom no Kanebjēras avēnijas.

Galu galā atradu milzīgu auto stāvvietu pie kādas ēkas, ko sauca par Biržu. Atstāju aizslēgto tanderberdu un gāju taisni uz priekšu, un pirmā iela, kurā iegriezos, izveda uz lielas avēnijas, un tā bija meklētā, turklāt gandrīz pretī norunātajai tikšanās vietai. Desmitais numurs bija kāda ceļojumu aģentūra pašā Kanebjēras lejasgalā pretī Vecajai ostai. Blakus atradās liels restorāns —«Cintra», uz ietvēm — daudz ļaužu, uz braucamās daļas — zili autobusi, visur — neona plankumi.

Filipa tur nebija, bet nojautu, ka viņš mani novēro, kaut kur paslēpies. Dažas minūtes viņu gaidīju, staigādama šurpu turpu un neredzošām acīm apskatīdama optikas instrumentus kādā skatlogā, un tad viņš pieskārās manai rokai. Viņam joprojām mugurā bija smilškrāsas uzvalks un melna kaklasaite. Ilgu laiku skatījāmies viens otrā, nerunādami ne vārda, stāvēdami viens otram pretī gājēju burzmā. Ieraugot viņa pārvērsto seju, es

laikam uzreiz sapratu, ka viņš nekad nevienu nav nogalinājis, ka šis notikums viņu satriecis tāpat kā mani. Viņš man jautāja:

—  Kur ir mašīna?

—  Tur, uz laukuma.

—  Vai viņš joprojām ir tur iekšā?

—  Bet kur tad lai viņš būtu?

—  Kas viņš ir, Danij?

—  Tas man jājautā tev!

—  Nekliedz! Nāc!

Viņš satvēra mani aiz elkoņa un aizvilka uz ostas malu. Mēs šķērsojām kādu apgaismotu laukumu, iedami no gājēju saliņas uz gājēju saliņu, izmantodami spraugas gandrīz nepārtrauktajā automobiļu straumē. Viņš turēja manu labo roku. Ļoti ilgi gājām pa krastmalu, kas saucās Jaunais Krasts. Piesmakušā balsī, ne reizi nepagriezdams galvu uz manu pusi, viņš stāstīja, ka ir paņēmis tanderberdu, lai to pārdotu, ka nav apstājies līdz pat Kasī, ka tur, pēdējo reizi apskatot mašīnu, ko nolēmis atdot kādam garāžas īpašniekam, viņš atvēris bagāžnieku un tajā atradis līķi. Pēc tam viņš baiļojies, izspiegojis mazo Titū, nav zinājis, ko iesākt. Viņš iedomājies, ka esmu šo cilvēku nogalinājusi un izmantoju situāciju, lai uzkrautu viņam vainu. Viņš bijis pārliecināts, ka nemūžam vairs mani neredzēs. Kad es ieradusies, viņš apjucis galīgi.

Apsēdāmies tumsā uz jūras ūdens sagrauztu dēļu kaudzes krastmalas galā. Filips jautāja, kā esmu atradusi viņa pēdas, kad viņš mani pametis pie Bera ezera.

—  Piezvanīju už restorānu, kur pusdienojam.

—  Tu nu gan nezaudē galvu.

—  Vai Kasī tu man sekoji? Kāpēc nepienāci klāt tūlīt?

—  Es nezināju, kas tev prata. Kam pieder mašīna?

—  Manam šefam.

—  Vai viņš tev to aizdeva?

—  Viņš man neaizdeva. Viņš nezina, ka esmu to paņēmusi.

—  Brīnuma lietas.

Redzēju viņa acis veselu gūzmu jautājumu. To pašu viņš droši vien redzēja manā skatienā. Viņš joprojām turēja manu labo roku, bet aizdomas stindzināja mūs abus. Galu galā jautājumu uzdeva viņš:

—  Vai tu tiešām nepazīsti to cilvēku?

—  Nē.

—  Vai tu nezināji, ka viņš ir tavā bagāžniekā?

—       Tu redzēji, kā es Kasī to atvēru. Vai izskatījos pēc tādas, kas zina, ko tur atradis?

—  Tu varēji notēlot.

—      Ari tu to varēji! Tur tu esi īsts speciālists, vai ne? Tu tēlo bez mitas kopš vakarvakara.

—       Ir jābūt kādam, kas to tur ielicis, un es tas neesmu. Padomā mazliet, Danij! Šis tips ir bijis beigts jau tad, kad vēl nebiju tevi saticis.

—  Kā tu to zini?

—       Man taču ir acis pierē! Viņš ir miris vismaz jau četrdesmit astoņas stundas.

—  Tu varēji viņu tur ielikt labu laiku pēc nogalināšanas.

—  Kad, piemēram?

—  Salonā, vakarvakarā.

—- Nē, vai tad tu iedomājies, ka es augu dienu klejoju ar līķi padusē? Pat Salonā? Lien ārā no ķinīša, atgriezies pasaulē! Man briesmīgi negribas tev draudēt, taču, piedod, aizvakardienai un vakardienai man ir vesels bars liecinieku. Es stiepu koferi, tas tiesa, bet pamēģini iestāstīt, ka tur bijis paslēpts līķis!

Viņš piecēlās un paspēra dažus soļus. Es ļoti ātri sacīju:

—  Es tevi lūdzu, Filip, neātJUāj mani vienu!

—  Es tevi neatstāju.

Ilgu laiku viņš stāvēja pie satrunējušas laivas, uzgriezis man muguru, un skatījās Vecās ostas melnajā ūdenī ar nekustīgiem gaismas celiņiem. Pilsētas trokšņi šķita ļoti tālu no mums. Beidzot viņš man jautāja:

—  Kāds ir tavs šefs? Lielceļa laupītājs?

Es neatbildēju, tikai paraustīju plecus. Nervozs un nikns viņš pagriezās pret mani un uzbrēca:

—       Pie joda, es par to visu nekā nezinu! Varu arī sacīt, ka tā draņķība varbūt bija tur iekšā jau tad, kad tu mašīnu paņēmi!

—       Nē, kad es to paņēmu, bagāžnieks bija tukšs. Es zinu, jo paskatījos.

—  Nu labi. Un pa ceļam tu to atvēri? t

—  Ja, laikam gan.

—  Kur tu to darīji pēdējoreiz?

Padomāju. Domās atgriezos pa sesto un septīto šoseju līdz pat Fontenblo. Atcerējos, ka atvēru bagāžnieku, lai ieliktu tajā koferi, ko tikko biju nopirkusi. Pēc tam nolēmu paturēt mantas mašīnā.

—  Fontenblo tas bija tukšs.

—  Tas ir tālu no šejienes. Vai pēc tam tu kaut kur apstājies?

—       Žuaņī kādā kafejnīcā. Tur es satiku kravas mašīnas šoferi, to, kas man nočiepa vijolīšu pušķīti. Bet bija gaišs, mašīna stāvēja pie durvīm, tajā brīdī viņš nevarēja tur ielikt līķi.

—       Un vai tu esi pārliecināta, ka neesi bagāžnieku atvērusi līdz pat Kasī?

—  To es atcerētos.

—  Kur tu apstājies pēc Žuaņī?

—       Apkopes stacijā pie Avalonas. Tur es mašīnu atstāju uz ļoti ilgu laiku. Kamēr biju pie ārsta, tā pat bija aizbraukta uz citu vietu.

Viņš paskatījās uz manu apsēju. Es redzēju pēc acīm, ka viņš atceras, ko tiku stāstījusi — par savainoto roku, par cilvēkiem, kas mani pa ceļam pazina un apgalvoja, ka esmu braukusi pretējā virzienā, kad īstenībā biju Parīzē. Viņš man vienīgi pateica:

—  Zini, tavs stāsts ir grūti sagremojams.

Nezināju, ko atbildēt, lai vēl sevi attaisnotu. Pat negribējās to darīt. Viņš pamanīja, ka salstu savā baltajā kleitā, novilka žaketi un apsedza manus plecus. Pavisam tuvu pieliecies manai sejai, viņš nomurmināja:

—  Vai tu, Danij, nemelo?

—  Es tev zvēru.

—       Pat ja tā esi tu, kas šāva ar šauteni, es tev palīdzētu, saproti?

—  Šāvu? Vai viņš nonāvēts ar lodi?

Neviļus pacēlu balsi, un tā aprāvās uz augstas, spalgas nots. Nezin kāpēc man acīs saskrēja asaras.

—  Es domāju gan, jo tā ir tur iekšā viņam blakus.

—  Kas ir tur iekšā?

—       Šautene, velns parāvis! Pilnīgi skaidri un nepārprotami! Tavā bagāžniekā! Šautene! Klausies — vai mani vismaz tu pazīsti?

Viņš saņēma manu seju rokās un šūpoja to pa labi un pa kreisi, kā gribēdams mani pamodināt.

—  Izbeidz! Es neesmu redzējusi šauteni!

—       Man jājautā, ko tu vispār redzi! Vai tepiķi tu redzēji? Vai mironi redzēji? Nu, un šautene bija turpat.

Viņš palaida mani vaļā, pagriezās uz otru pusi un, rokas kabatās sabāzis, plecus^savā baltajā kreklā uzrāvis, aizgāja. Es piecēlos un sekoju. Viņš lika iet pāri ielai, teikdams, ka viņam neesot vairs cigarešu, ka griboties ēst un neesot kabatā ne sū. Mēs iegājām kādā ļaužu pilnā tabakas bārā, kura sienas bija noklātas ar zvejas tīkliem un gliemežvākiem. Nopirku paciņu žitānu un sērkociņus. Viņš pie letes izdzēra kausu alus un apēda sviestmaizi. Viņš ar mani nerunāja, uz mani neskatījās. Es viņam jautāju:

—  Kā tu atkļuvi līdz Marseļai?

—  Kas tev par daļu.

—  Kur ir tavs koferis?

—  Nav tava darīšana.

Kad izgājām ārā, viņš aplika roku man ap pleciem un pievilka mani sev klāt. Negribējās atraisīties no viņa. Viens otram piespiedušies, gājām pa ietvi, kas bija piekrauta ar tukšām, pēc aļģēm smaržojošām kastēm. Šķērsojām lielo laukumu pie Vecās ostas. Kādā spogulī pie restorāna ieejas redzēju pazibam mūsu garām slīdošās sejas, savu balto kleitu, viņa žaketi uz maniem pleciem, beidzot — mūs abus apkampušos neona uzplaiksnījumos — tūkstoš jūdžu no manas dzīves. Man nelikās, ka es meloju: tas man šķita nereālāk nekā viss pārējais.

Kanebjēras avēnijā pretimnācēji uz mums noskatījās. Pajautāju, kurp ejam.

—  Uz mašīnu. Ir jāuzzina, kas tas par cilvēku. Tas vēlreiz jāapskata.

—  Es tevi lūdzu, nevajag man nebūs dūšas.

- Man būs.

Stāvvietā starp simtiem Mtu ntašīnu mēs vairākas minūtes nekustīgi stāvējām pie tanderberda. Es izņēmu no somas atslēgas, bet viņš tās neņēma. Bariņš pusaudžu pagāja cieši mums garām pļāpādami un žestikulēdami, tad — vientuļa sieviete saburzītā kleitā, kaut ko murminādama, noraizējusies un noliektu galvu. Filips teica, lai sēžos pie stūres, ka jāatrod klusāka vieta, kur atvērt bagāžnieku.

Braucām pa Jauno Krastu, kur nupat bif§m gājuši kājām. Kad iegriezos kādā ielā, kas veda cauri pilsētai, viņš piepeši sacīja:

—  Varbūt iespējams no visa tā izkulties, Danij. Ja mironis tev iesmērēts pa ceļam, to nezina neviens, tikai tas puika un nelietis, kurš to izdarījis. Starp tevi un viņu nav nekāda sakara. Tad darām tā: izmetam mironi ārā un aizmirstam to. Tas uz mums neattiecas.

Iegriezos vienā ielā, tad nākamā, tā joprojām veda augšup. Pēc tam Filips lika man iegriezties ceļā ar akmens drošības mūri — tas bija cep uz Rukāblānu. Tur vairs nebija nedz mašīnu, nedz gājēju, bet ceļš bija tik stāvs un šaurs, ka vajadzēja bremzēt, lai izbrauktu līkumus. Apsaitētā roka traucēja, tā smeldza, un viņš palīdzēja griezt stūri. Vēl tālāk starp diviem aplupušiem mūriem tālu lejā redzēju gar jūras malu mirguļojam pilsētu.

Viņš uzlika man roku uz ceļgala, dodot zīmi apstāties. Pie 78. numura. Es to atceros, jo tāds bija mans veļas numurs bāriņu namā. Tumšā pagalmā slējās jauns dzīvojamais nams. Dažas sekundes pagaidījām klausīdamies, tad ar slāpētu motoru iebraucām pagalmā. Tur bija rinda garāžu lakotām durvīm, kas spīdēja starmešu gaismā, lapotne, kāpnes. Ārā stāvēja kāda mašīna. Es apstājos aiz tās, izslēdzu motoru, nodzēsu visas ugunis. Pagalms bija piemīlīgs, bet ļoti šaurs, un es bažīgi apsvēru, cik ilgā laikā tur varētu apgriezties, ja kāda iemesla dēļ vajadzētu steidzīgi braukt prom.

Atdevu Filipam žaketi, un mēs izkāpām. Virs mums daži logi bija apgaismoti, aiz kādiem aizvilktiem aizkariem varēja nojaust televizora zilgano atblāzmu. Atvēru bagāžnieku un uzreiz, iekšā nepaskatījusies, atsprāgu atpakaļ. Sejā iesitās drausmīga sinaka, un tādā kā skurbumā sadzirdēju Filipa balsi — viņš prasīja kabatlakatu. Viņš drebēja tādā pretīgumā, ka šķila kaulains, novecojis un nepazīstams. Mūsu skatieni sastapās: nekad neaizmirsīšu šausmas un riebumu, ko redzēju viņa acīs.

Es dzirdēju, kā viņš turpat netālu valsta mironi. Izmisīgi, nenovērsdamās raudzījos pagalma ieejas virzienā, bet ne tāpēc, ka baidītos ieraudzīt kādu parādāmies. Es vairs nedomāju. Filips nomurmināja:

—  Paskaties, Danij!

Viņš rādīja ieroci — garu šauteni ar melnu stobru.

—  Uz laides ir iniciāļi.

—  Iniciāļi?

—  M.K.

Viņš lika man apskatīt un aptaustīt ar pirkstiem divus kokā iegravētus burtus. Es nepazinu nevienu, kam būtu tādi iniciāļi. Viņš arī ne. Viņš teica:

—  Tas ir treniņu vinčestrs. Aptverē trūkst trīs patronu.

—  Vai tu to pazīsti?

—  Kaut cik pazīstu.

Viņš noslaucīja ieroci ar manu mutautu un atlika vietā— pie paklāja, kura bija ietīts līķis. Bagāžnieka baltajā gaismā es pamanīju tā seju, atkārušos žokli. Filips okšķerējas pa miroņa rītasvārku kabatām. Iestājās klusums, pēc kura nopratu, ka viņš nupat atklājis ko tādu, kas aizrāvis elpu. Viņš strauji izslējās. Viņš gribēja runāt, bet nespēja. Neticamais atklājums viņu satrieca. Paspēju pamanīt kādu papīru viņa kreisajā rokā. Tad viņš sāka kliegt. Es nezinu, ko viņš kliedza. Katrā ziņā — ka esmu plānprātīga, ka viņš paļāvies ārprātīgās murgiem, jo tā tas ir, tagad es saprotu, ko nozīmēja viņa skatiens. Šajā skatienā laikam redzēju .arī, ka viņš man sitīs. Laikam aizsargādamās pacēlu roku.

Sajutu sāpes pakrūtē, tai pašā mirklī aizrāvās elpa, un es sarāvos čokurā. Viņš saķēra mani, pirms nokritu, aizvilka pie mašīnas durvīm, es manīju, ka smoku nost uz mašīnas priekšējā sēdekļa, sadzirdēju, ka viņš aizver bagāžnieku un iet prom. Un tad vairs nebija nekā.

Ilgi pēc tam valdīja miers, es biju viena, man bija izdevies apsēsties pie stūres, caur muti elpoju nakts gaisu, man bija labi, es raudāju. Brilles bija nokritušas mašīnā uz grīdas. Kad tās atkal uzliku, redzēju, ka pulkstenis uz priekšējā paneļa rāda pirmo nakts stundu. Saņurcītās kleitas krokās, ko gribēju nostiept pāri ceļgaliem, atradu papīru, kuru Filips bija izvilcis no miroņa rītasvārku kabatas.

Iededzu gaismu.

Tā bija telefonogramma ar Orlī lidostas emblēmu. Tā bija adresēta kādam Morisam Kaubam, «Air-France» 405. reisa pasažierim. Stjuarte to bija pieņēmusi 10. jūlijā pulksten 18.55 un pierakstījusi stūrainā rokrakstā. Man bija vajadzīgs laiks, lai aprēķinātu, ka tas noticis piektdien, pirms divarpus dienām, un tajā brīdī viss, ko es biju šajās div^s dienās darījusi, sagrīļojās tādā kā saltā, kliedzienu pilnā reibumā.

Teksts: «Nebrauc. Ja par mani neiežēlosies, es tev sekošu uz Vilnēvu. Esmu tādā izmisumā, ka man viss vienalga.»

Paraksts: «Danija.»

Ailē «nosūtītājs» ierakstītais Parīzes telefona numurs bija manējais.

Ceļš līkumoja un līkumoja augstu virs jūras mēness gaismā. Neko citu neatceros. Nezinu, kā atgriezos viesnīcā «Bella Vista». Es pat nezinu, vai sapratu, ka tur atgriežos. Bija auksti. Man sala. Manuprāt, es lāgā neapjēdzu, ka atrodos Dienvidos. Drīzāk es jutos kā ceļā uz Salonu, es tikko biju atstājusi ārgtu, kaS pārsēja manu roku, garāžas īpašnieku un policistu ar motociklu. Tūlīt es sastapšu Filipu Saonas krastmalā, bet šoreiz es neapstāšos, nē, es neapstāšos, un viss būs citādi.

Vēl bija mans baltais kostīms. Manuprāt, tobrīd bija svarīgi to atgūt. Es braucu un domāju par šo kostīmu svešā istabā, es par to domāju kā par atbalstu: tas bija kaut kas tāds, kas piederēja man, kas man bija piederējis pirms šīs piektdienas, 10. jūlija, un, to atguvusi, es atgūšu pati sevi.

Kasī ostā vēl dega gaismas, bija atvērts bārs, no kura plūda elektriskās ģitāras skaņas, mašīnas priekšā jauni cilvēki plosījās un piespieda mani apstāties. Viens no viņiem pārliecās pār mašīnas durvīm un noskūpstīja mani uz lūpām, un viņa elpā jaucās alkohola un tabakas smarža. Tālāk bija pludmale ar baltiem oļiem, viesnīcas torņi mauru stilā. Caur palmu lapām drebēdams spīdēja liels, apaļš mēness.

Nakts dežurants baltā, ar zeltu izšūtā uniformā pasniedza man istabas atslēgas. Šķita, ka viņš runā par zirgiem, par sacensību uzvarētāju un ka es atbildēju gluži dabiskā balsī. Aizbultējusi istabas durvis, es atkal sāku raudāt. Asaras lija neapturami, un man likās, ka tās nav manas. Paņēmu no gultas balto žaketi un ilgi turēju to piespiestu pie krūtīm. Pazinu smaržu, ko lietoju gadiem ilgi, savas adas smaržu, bet tā mani nenomierināja, tieši pretēji.

Es noģērbos un apgūlos, izklājusi kostīmu pie kājām un telefonogrammu labajā rokā. Pirms nodzēsu uguni, vairākas reizes to pārlasīju, pēc tam vēl iededzu gaismu gultas galvgalī, lai lasītu atkal.

Es nepazinu nekādu Morisu Kaubu. Es nekad nebiju sūtījusi šo telefonogrammu. Piektdien, 10. jūlijā, pulksten astoņpadsmitos piecdesmit piecās minūtēs es atrados Monmoransī kvartālā, sāku rakstīt ar mašīnu, biju kopā ar Karavaijiem un viņu mazo meitiņu. Kāds pa to laiku ir iegājis manā dzīvoklī Grenela ielā, izmantojis manu vārdu un manu telefona numuru. Tas šķita neapstrīdams.

Tanderberdā atrastajai šautenei uz laides bija iniciāļi M.K., tieši Morisa Kauba iniciāļi. Sakars starp šauteni un telefonogrammu rādīja, ka līķis nebija ielikts mašīnā uz labu laimi, kā varētu domāt, bet ka es, Danija Longo, esmu apzināti izraudzīta kopš piektdienas, lai uzņemtos šo murgu. Arī tas bija pilnīgi skaidrs.

Es nezinu, vai tiku gulējusi. Dažus brīžus mana ceļojuma notikumi no pat Orlī iznira sapnī tik skaidri un piepeši, ka biju spiesta atvērt acis. Balta kartona kartīte uz viesnīcas «Renesanse» galda. Direktora satrauktā balss: «Ļongo, Daniēla, Marija, Virdžīnija, divdesmit seši gadi, nodarbošanās — reklāma, vai tad tā neesat jūs?» Pēkšņi kāds stāv man aiz muguras apkopes stacijas tualetē. Policijas motociklista baterijas gaismas stars, kas slīd pa mašīnas iekšieni. Viņš grib, lai atveru somu. Meitene saucas par Morīnu. Viņi teica, ka ir mani redzējuši, ir ar mani runājuši, ka šo sestdien rītausmā esmu braukusi pretējā virzienā — uz Parīzi.

Un tad patiešām atausa rīts, es atvēru acis, es redzēju, ka istabā pamazām ienāk diena, es domāju: «Nē, tas nebija muļķīgs joks, ko izstrādājis nejauši sastapts kravas mašīnas šoferis, viss rādīja, ka tā ir tieši pret mani vērsta sazvērestība. Dievs vien zina kāda neģēlīga iemesla dēļ kādam vajadzēja, lai cilvēki domātu, ka sestdienas naktī uz rīta pusi esmu jau bijusi uz šosejas starp Makonu un Avalonu. Tāpat, kā bija izmantots mans izskats, tika izmantots mans telefons, manas tumšās brilles, manas biogrāfijas dali. Cilvēki, kas mani pazina, netika melojuši. Viņi bija mani «redzējuši», bet tā bija cita sieviete citā mašīnā, kas .. .

Man priekšā atkal slējās žilbinošs mūris.

Uzrāvos gultā sēdus un gandrīz sāku kliegt. Tas bija neprāts. Sazvērestības nebija, un tā nebija iespējama. Lai ko es pūlētos sev iestāstīt, bet nav cilvēka, ja vien tas nav apveltīts ar pārdabiskām spējām,' kas varētu iedomāties ar telegrammas starpniecību jau iepriekš saistīt mani ar nepazīstama cilvēka līķi, ko ieliks manā mašīnā pusotras dienas vēlāk velns viņu zina kur, vairākus simtus kilometru no manām mājām. Vēl mazāk iespējams, ka būtu cilvēks, kas liktu tēlot manu lomu kādai sievietei zināmā sestās šosejas vietā divpadsmit vai piecpadsmit stundu pirms tam,- k.ad es pa to braucu. Neviens, itin neviens pasaulē nevarēja zināt nedz piektdien astoņpadsmitos piecdesmit piecās minūtēs, nedz svētdienas rītausmā, ka man tūlīt ienāks prātā trakākā doma manā mūžā, ka es kā idiote paturēšu šefa mašīnu un vakarā patiešām braukšu pa sesto šoseju, lai nokļūtu pie jūras. To nezināja neviens. Es pati to nezināju.

Es teicu sev: «Pagaidi, pagaidi, padomā vēl, kāds izskaidrojums noteikti ir, ir jābūt kādam izskaidrojumam.» Bet tā nejbija. Visdrausmīgākais — jā, mans prāts šausmās sašķobījās — bija fakts, ka es pati nezināju, ka braukšu. Viss taču bija sācies ārpus manis un ārpus citiem, neviena cilvēciska būtne nevarēja nosūtīt šo telegrammu vai arī ceļā pārvērsties par mani. Vajadzēja pieņemt, ka veselu nakti un veselu dienu, pirms piepeši nolēmu paturēt tanderberdu, mani jau bija izraudzījusi un vadījusi kāda ārpus manis pastāvoša griba, un pasaule zaudēja jēgu.

Kāds mani izraudzīja. Pakļāva. Iznira aiz manas muguras. Iesāpējās roka. Vēders sāp tur, kur Filips man iesita. Sods. Mans bērns, kas nogalināts manā vēderā pirms četriem gadiem Cīrihē. Es nezinu, kas ārpus manis, ārpus Visuma nepielūdzams un vērīgs man seko, kas vienmēr ir blakus. Atkal šķiet, ka dzīvoju nomodā kāda cita cilvēka sapnī. Un es pati visiem spēkiem vēlos vairs tikai vienu — arī gulēt vai lai sapņotājs pamostas, lai viss kļūst kluss, rāms, lai es mirstu, lai es aizmirstu.

Pirmdiena, 13. jūlijs. Rīts.

Puķes uz istabas tapetēm. Zilas ar sarkaniem vidiņiem. Mans netīrais apsējs. Mans rokas pulkstenis ap labās rokas dilbu, tā tikšķēšana pie manas auss. Manas palagu neapsegtās kājas. Siltais, mīkstais grīdas segums vietā, kur istabā iespīd saule. Divas gaišmatainas meitenes, kas peldas baseinā zem loga — klusiem, gariem vēzieniem, vienotrai blakus. Debesu uguns caur nekustīgo palmu zariem, jūra, ko gribēju redzēt. Viss tik dzidrs, jā.

Izmazgāju vakar valkāto veļu ar mazu reklāmas ziepju gabaliņu, ko atradu uz izlietnes malas. Pēc kā tas ož? Es vairs nezinu. Es vairs nezinu, ko īstenībā esmu piedzīvojusi. Ir lietas, kas piepeši man ļoti skaidri atainojas prātā, un ir tādas, kas pazūd. Bet varbūt es izgudroju arī to, kas rādās skaidrs. Tagad es zinu — tāds ir ārprāts, ļoti skaidri notikumi —' zilas puķes ar sarkaniem vidiņiem, netīrs pārsējs, saule palmu lapās — nežēlīgi sīkumi, kas nesaslēdzas kopā, kas neved nekur citur kā atpakaļ pie sevis.

Es varēju arī palikt šajā istabā visu dienu, tad vēl vienu dienu un vēl vienu, nekustoties vai arī turpinot mazgāt tās pašas biksītes un krūšturi, kamēr aptrūkst ziepju, līdz izdilst audums, līdz nav vairs nekā — nedz bērna, nedz asiņu, līdz nevajadzētu vairs stāstīt sev melus.

Šad tad sarunājos ar Māmuļu. Tā bija viņa, kas lika uznest man kafiju,— galu galā viņa manī, uzmanīdama mani, runādama ar manu muti pa telefonu, un tas ir viens un tas pats. Viņa man teica: «Danij, Danij, attopies, palūkojies, par ko tu esi pārvērtusies!» Apskatīju savu seju spogulī virs izlietnes. Es sev jautāju, kas atrodas aiz manis pašas acīm, kāds noslēpums kā apmaldījies putns, kas aplauza spārnus, griezdamies riņķu riņķiem šajā galvā un šajā sirdī.

Pēc tam es izdzēru djvas tases melnas kafijas, iegāju aukstā dušā, un tad jau kļuva labāk. Vienmēr viss iet aizvien labāk. Man tikai jāgaida, jāienirst zem ūdens, tad atkal dzirdu Māmuļas balsi, kaut kas manī ieslīgst smaga miegā, uz brīdi kļūstu mierīgāka, viss ir labāk.

Esmu apģērbusies — baltais kostīms, saslapināts apsējs, tumšās brilles; pēc tam, meklēdama rokassomā matu suku, pamanīju, ka Filips, mani otrreiz pametot, ir paņēmis naudu. Algas aploksne ir tukša, maks ari.

Nejūtos sevišķi sarūgtināta. Galu galā, tas bija kaut kas dabisks, ko es viegli varēju izskaidrot. Turklāt, ja Filips būtu palicis kopā ar mani, es šo naudu viņam tik un tā būtu iedevusi.

Tā kā viņam nebija ne sū, es priecājos, ka viņam paveicies. Citādi — lai viņš iet pie velna.

Man nebija ne nojausmas, ko darīšu,— vai iešu uz policiju un visu izstāstīšu vai inetīšos jūrā, tāpēc šī zādzība man īstenībā palīdzēja. Iedomājos, ka pirmām kārtām man ar čeku grāmatiņu jāiet uz kādu Nacionālās bankas nodaļu paņemt naudu. Māmuļa teica: «Tas būs labāk nekā palikt te un maitāt sev nervus. Andiamo.»

Es nokāpu lejā, pajautāju direkcijā, kur atrast Nacionālās bankas nodaļu, brīdināju, ka istabu paturu. Dārzā tanderberds stāvēja turpat, kur tiЈu to atstājusi, nokaitis saulē gluži karsts. Dusmojos uz sevi, ka neesmu to novietojusi ēnā, bet, kad apsēdos pie stūres, nejutu smaku, no kuras tā baidījos. Visiem spēkiem pūlējos nedomāt par to, kas notiek šajā karstumā ar cilvēku, kurš miris.pirms vairāk nekā sešdesmit stundām. Pie tādiem pūliņiem biju pieradusi. Cik vien sevi atceros, vienmēr esmu mēģinājusi izdzēst no prāta kādu briesmīgu tēlu. Mātes raudas, kad viņai skuva galvu, dažas minūtes pirms tam, kad viņa nositusies gulēja uz ietves trīs stāvus zemāk. Vai kliedza tēvs, iesprūdis zem preču vagona, kas piepeši sāka kustēties? Es sev teicu — izbeidz, izbeidz, niuļķe, bet kas tad galu galā ir aizmiršana?

Saule. Es atstāju mašīnu ēnas pusē Kasī galvenajā ielā, kas veda uz ostu. Nolaidu jumtu, lai gaiss aiznestu labi tālu pretīgo smaku un sliktos sapņus. Iegāju bankā, kur viss bija skaidrs un nomierinošs. Man sacīja, ka no rēķina Parīzē varu noņemt- 750 franku, bet ka pēc pirkumiem Fontenblo tur droši vien nav vairs daudz palicis, un es paņēmu tikai 500 franku. Māmuļa sacīja: «Ņem jel visu, ko vari, šī nauda nevienam vairs nenoderēs, bēdz uz ārzemēm, pazūd i!» Es viņai neklausīju.

Gaidīdama skatījos lielā ceļu kartē, kas bija piestiprināta pie sienas. Atcerējos teikumu no telegrammas: «Es tev sekošu uz Vilnēvu.» Skatījos, vai sestās un septītās autostrādes tuvumā starp Marseļu un Parīzi ir kāda Vilnēva. Es saskaitīju tik daudz, ka tas sākumā man pilnīgi laupīja drosmi: Senžoržas Vilnēva, Gijāras Vilnēva, Vilnēva pie Jonas, Vilnēvdarševēka, Aviņonas Vilnēva un vēl citas, un vēl, bez šaubām, vajadzēja būt mazāk ievērojamām Vilnēvām, kas nebija atzīmētas kartē.

Tomēr ievēroju Gijāras Vilnēvu, kas atrodas tieši aiz Fontenblo, kur pēdējoreiz redzēju tukšu bagāžnieku, un Vilnēvu Žuaņī tuvumā, kur satiku šoferi — vijolīšu čiepēju. Taču tas, bez šaubām, neko lielu nenozīmēja. Māmuļa teica: «Tas vispār nenozīmē neko, ja padomā par telegrammu. Tā sūtīta lidmašīnas pasažierim. Cilvēks nekāpj lidmašīnā, lai nokļūtu Gijāras

Vilnēvā. Tā ir tikko četru pirkstu attālumā no Parīzes, pati vari izmērīt.»

Saņemto naudu ieliku somā. Apjautājos, vai Kasī ir kāds ceļojumu birojs. Viens tāds bija blakusmājā, man tikai vajadzēja iziet pa vienām durvīm un ieiet pa otrām. Šai apstāklī saskatīju jaunas veiksmes zīmi, jo vairāk tāpēc, ka izkārtni.s, kas bija gandrīz vienādas uz abām durvīm, ziņoja, ka šo pirmdien, 13. jūlijā, iestādes slēdz divpadsmitos dienā. Debesis bija ļāvušas man paņemt naudu, un man vēl bija vairāk nekā stunda laika. Māmuļa jautāja: «Un ko tu ar to iesāksi?» Es lāgā nezināju. Varbūt vienkārši kustēšos, vēl darbošos kā dzīvs radījums, kā brīvs radījums, pirms mani saņems ciet kopā ar līķi mašīnā un ieslēgs, tad beidzot palikšu tumsā, galvu rokās saņēmusi, sarāvusies čokurā, tīkamā siltumā, tālu no visa, kā gulēju vismaz reizi mūžā — mātes miesās, Renātas Kastelāni, Longo laulātās draudzenes, dzimušas Frozinonas provinces Sanapolinārā, vēderā.

Palūdzu «Air-France» lidmašīnu sarakstu, ko pētīju ārpusē, uz saules apspīdētās ietves, kur man garām straumēm vien plūda peldviesi uz liedagu. Telegrammā minētais «Air-France» 405. reiss bija tiešais reiss Parīze — Marseļa, karavela, piektdienās, kas nav svinamās dienas, izlido no Orlī pulksten 19.45, nolaižas Marseļā Mariņanas lidostā pulksten 20.55. Tūlīt nodomāju: «Vilnēva, ko tu meklē, noteikti ir Aviņonas Vilnēva, uz kartes tu neredzēji nevienu citu, kas būtu tik tālu dienvidos.» Reizē kaut kas nepatīkams, bet neskaidrs sarosījās atmiņā, es to nespēju izmakšķerēt un izcelt virspusē, bet tas mani baidīja.

Ar acīm meklēju tanderberdu, kas stāvēja pie pretējā trotuāra malas. Piepeši man atmiņā uzpeldēja kartīte uz viesnīcas «Renesanse» direkcijas galda Salonā. Es nodomāju, ka tieši tā ir bijusi manu baiļu cēlonis. Jā, «Renesansē» man patiešām sacīja, ka toreiz, kad it kā esmu tur jau bijusi, esmu braukusi no Aviņonas» Es atbildēju, ka tās ir galīgas muļķības. «Redzi nu,» Māmuļa sacīja, «viss sarīkots tā, lai tevi pazudinātu, viss aprēķināts iepriekš. Ja tagad bagāžniekā atradīs līķi, kam tu iestāstīsi, ka tev ar to nav nekāda sakara? Es tevi lūdzu, bēdz, bēdz, vienalga, kurp, un nekad neatgriezies.» Arī šoreiz es nepaklausīju.

Gāju uz ostas pusi. Iepriekšējā dienā, taujādama pēc ceļa uz viesnīcu «Bella Vista», biju pamanījusi krastmalas galā pasta kantori. Tāpat arī atcerējos, ka tajā pašā vietā dažas stundas vēlāk kāds jauneklis bija noskūpstījis m'ani uz lūpām, un es neviļus noslaucīju muti ar apsaitēto roku. Sacīju Māmuļai: «Neuztraucies nemaz, rau, es vēl pat neesmu sākusi aizstāvēties, mazlietiņ pagaidi. Esmu gluži viena, bet es mūžīgi esmu bijusi gluži viena, lai tad nu visa pasaule saceļas pret mani, tā mani nepieveiks.» Vārdu sakot, mēģināju sapurināties, cik labi vien pratu.

Pasta kantorī bija tumšs, sevišķi, ienākot no spilgtas saules, un man vajadzēja apmainīt brilles. Atradu veselu rindu departamenta telefona abonentu sarakstu, kas bija piestiprināti pie slīpas letes. Atvēru Voklīzas sarakstu. Aviņonas Vilnēvā patiešām dzīvoja kāds Moriss Kaubs.

Īstenībā es nebiju tam īsti sagatavojuses, sirds sāka sist dobjāk. To es nevarēju izskaidrot. Šis vārds bija nodrukāts, salts, reāls, tas bija pat vēl reālāks nekā pa manu telefonu nosūtītā telegramma, nekā līķis mašīnā. Kurš katrs — un ne tikai pirms divām dienām, bet jau pirms vairākiem mēnešiem — varēja atvērt šo biezo grāmatu un izlasīt šo vārdu un šo adresi. Es neko nespēju izskaidrot.

Tur bija rakstīts: «Moriss Kaubs, būvuzņēmējs, Setižana villa, Abatijas ceļš.»

Atkal jutu, ka atmiņa vai velns zina kas piepeši sarosās un mēģina izlauzt ceļu uz manu apziņu. Senžana villa. Abatijas ceļš. Būvuzņēmējs. Aviņonas Vilnēva. Es nesapratu, ko man vajag atcerēties, iespaids izklīda, un es pat nebiju pārliecināta, vai tāds vispār bijis.

Atvēru citu abonentu sarakstu. Jonas departamenta sarakstu. Es izlasīju, ka Žuaņī ir vairāki tabakas bāri, bet pie sestās šosejas tikai viens: «Vecais automobilists», īpašnieks — T.Po- zons. Tam vajadzēja būt bāram, kur es apstājos un satiku šoferi vijolīšu čiepēju. Paturēju prātā telefona numuru —2-20 un izgāju no pasta.

Kad atgriezos pie mašīnas, saule bija augstu, ēna klāja tikai pusi karosērijas, bet man vairs nebija laika par to bēdāties. Pie mašīnas stāvēja divi žandarmi haki krāsas formastērpos. *

Es viņus ieraudzīju tikai pēdējā brīdī, gandrīz uzskriedama viņiem virsū. Iedama es vienmēr skatos zem kājām aiz bailēm paklupt pret kādu milzeni, ko nespēju saredzēt. Līdz astoņpadsmit gadu vecumam valkāju brilles, kas ne tuvu nebija tik labas kā tagadējās, kājas man biežāk bija gaisā nekā pie zemes, mani dēvēja par lidmašīnu-pašnāvnieci. Vēl tagad viens no maniem trakākajiem murgiem ir krietni ietilpīgi un stipri taisīti bērnu ratiņi, kas atstāti dzīvojamās mājas priekštelpā. Reiz bija vajadzīgi trīs cilvēki, lai mani no tiem atbrīvotu.

Pacēlu acis un ieraudzīju — pārbīlis bija tāds, ka gandrīz noģību,— divus policistus pie tanderberda, es gribēju pagriezties un skriešus mesties prom. Māmuļa man teica: «Bet, apžēliņ,

ej taču savu ceļu, skaties kur citur, ej tik garām!» Galu galā es apstājos.

—  Vai tā ir jūsu mašīna?

Sacīju, ka jā. Vismaz gribēju sacīt, bet ne skaņa nenāca pār lūpām. Viņi abi bija liela auguma, jaunākajam, tāpat kā man, uz acīm bija tumšas brilles. Runāja viņš. Viņš palūdza dokumentus. Apgāju apkārt tanderberdam, lai tos paņemtu — tie atradās priekšējā paneļa skapītī. Pa to laiku, ne vārda neteikdami, viņi pavirzījās uz bagāžnieka pusi. Māmuļa man teica: «Bet nestāvi jel kā tāda malkas pagale, tagad nu ir jābēg, meties prom, dari kaut ko!» Piegāju viņiem klāt, pasniedzu jaunākajam plastmasas maisiņu ar mašīnas dokumentiem. Viņš tos izņēma un pameta skatienu uz tehnisko pasi.

—  Parādiet, lūdzu, jūsu braukšanas tiesības.

Izņēmu tās no somas, iedevu viņam. Viņš uz tām paskatījās un atkal sāka pētīt tehnisko pasi.

—  Kas ir ICP?

—  ICP?

Viņš ar gurdenu, mazliet nervozu kustību pacēla pasi man pie acīm. Ailē «Vārds un uzvārds» izlasīju tāpat kā Orlī: «Sabiedrība ICP.» Es nezināju, ko šie burti nozīmē. Noriju siekalas un atbildēju:

—  Tā ir reklāmas aģentūra.

—  Un kāda tieši?

Atbildēju, kas tobrīd ienāca prātā:

—  International Caravaille Publicit'e.

—  Kas tas par Karavaiju?

—      Tas, kurš aģentūru nodibinājis. Bet tagad tā pieder man. Pareizāk sakot, esmu tās pārvaldniece, vai skaidrs?

Viņš paraustīja plecus un teica:

—       Galvenokārt man ir skaidrs, ka zīme, kas aizliedz automobiļu stāvēšanu, atrodas tieši pretī jūsu mašīnai. Vai jūs jau ilgi esat Kasī?

—  Atbraucu vakafVakarā.

—       Nākamreiz esiet uzmanīgāka. Jau tā šī iela ir pārāk šaura, un ja visi darītu tāpat kā jūs .. .

Un tā tālāk, un tā tālāk. Atguvu elpu. Viņš man atdeva dokumentus, noņēma cepuri, lai ar mutautu noslaucītu pieri, un, pametis skatienu uz biedru, teica:

—       Ja meiča ir glīta un viņai ir šitik garš vāģis, viņa visu ko var atļauties. Tā patiešām ir.

Tajā pašā laikā manu acu priekšā gandrīz notika briesmīgākais no visa iespējamā: policista vecākais kolēģis, kas klausījās, mazliet smaidīdams, un nebija izteicis ne vārda, ar īkšķi neviļus

glaudīja bagāžnieka slēdzi, spiezdams uz lielās metāla pogas. Un slēdzis darbojās. Iepriekšēja naktī, atgriežoties no Marseļas kā mēnessērdzīgā, nebiju iedomājusies to aizslēgt. Es to atvēru, kad Filips lika. Un tas joprojām nebija aizslēgts.

Skatījos, kā haki krāsas uniformā ģērbtā cilvēka īkšķis piespiež, atlaižas, piespiež stiprāk. Sadzirdēju slēdža knakšķi un strauji uzliku labo roku uz bagāžnieka vaka. Pārak strauji, jo tas, kurš valkāja tumšās brilles, ieinteresēts pārstāja runāt. Viņš paskatījās uz bagāžnieku, tad uz mani, un neatkarīgi no tā, vai viņam bija vai nebija uz acīm melnas brilles, viņš redzēja, ka esmu bāla kā krīts. Viņš jautāja:

—  Vai slikti jūtaties?

Palocīju galvu. Izmisīgi domāju, ko pateikt, lai novērstu uzmanību no mašīnas, ko viņš atkal apskatīja, un nekas nenāca prātā. Arī otrs raudzījās uz manu labo roku, kas bija uzlikta uz bagāžnieka. Es to noņemu. Pēc bezgalilgas klusēšanas jaunākais beidzot gāja prom, teikdams^

—  Turieties! Turpmāk mašīnu novietojiet stāvvietā.

Viņš pielika rādītājpirkstu pie cepures, un abi neatskatīdamies aizgāja pa trotuāru uz ostas pusi. Drebošiem pirkstiem meklēju somā atslēgas. Aizslēdzu bagāžnieku. Pēc tam, apsēdusies pie stūres, stingi vēros vienā punktā, biju spiesta vairākas minūtes atpūsties, līdz spēju iedarbināt mašīnu. Drebēju no galvas līdz kājām. Esmu ļoti jūtelīga plānprātīgā.

Manā istabā viesnīcā «Bella Vista» ventilators dūca saules putekļos, nedodams ne drusciņu vēsuma. Aizvēru slēģus, noģērbos un atgūlos saklātajā gultā, telefons bija blakus.

Lūdzu viesnīcas darbiniecei divus savienojumus: Žuaņī 2-20 un kāda aģentūras maketista — Bernāra Tora dzīvokli; vi<iš bija pret mani draudzīgs un vairākas reizes pavadījis šefu uz Ženēvu, kad notika sarunas par «Milkaby» budžetu. Viņam vajadzēja zināt, kādā viesnīcā Karavaijs mēdz apmesties. Es piezvanīšu Anitai, es atzīšos, ka esmu paturējusi viņas mašīnu, pateikšu, ka man vajadzīga viņas liecība, lai izkultos no nepatikšanām. Anita man palīdzēs.

Vispirms mani savienoja ar Žuaņī tabakas bāru, laimīgā kārtā gandrīz uzreiz. Lūdzu pie tālruņa īpašnieku. Sākumā viņš mani neatcerējās. Balts kostīms, gaiši mati, tumšas brilles, amerikāņu mašīna — nekas viņam neko neatsauca atmiņā. Bet viņš atcerējās smaidīgo šoferi, kurš gribēja samaksāt par manu sulu. Jautāju:

—  Vai pazīstat viņu?

—  Tumšmatis, liela auguma, ar somia? Parauj jods, ja es viņu nepazīstu! Tas ir Žans, Žans ar somia. Viņš te iegriežas katru nedēļu.

—  Kāds Žans? Es nesaprotu.

—  Ar somia. Tā ir viņa mašīna. Es nezinu viņa vārdu. Viņš ir marseļietis. Viņu sauc par Reklāmsmaidu.

Es arī viņu tā saucu, tas bija jocīgi. Es pasmējos. Biju apmierināta. Beidzot man bija kāds pavediens, un man šķita, ka visas nepatikšanas izgaisīs kā uz burvja mājienu.

—  Jūs sakāt, ka viņš ir marseļietis? Vai viņš, jūsuprāt, ir Marseļā? Kur es varētu viņu satikt?

—  Nu jūs man prasāt par daudz. Es zinu, ka sestdien viņam beidzās reiss. Bet, kur viņu satikt,— par to nu man nav ne jausmas. Ja gribat, es nodošu no jums kādu ziņu, kad viņš te atkal parādīsies.

Sacīju, ka tad būs par vēlu, ka man vajag viņu atrast tūlīt pat. Viņš atbildēja — ak tā, labi, un iestājās diezgan ilgs klusums, man pat šķita, ka viņš noliek klausuli. Bet nē. Piepeši viņš teica:

—  Pagaidiet, man kaut kas ienāca prātā. Pagaidiet brītiņu, jaunkundzi

Tagad klausulē dzirdēju sarunu čaloņu, trauku šķindēšanu. Mēģināju atcerēties zāli, kur biju pirms divām dienām. Gara koka lete, avarējušu mašīnu attēli, trīskrāsaina 14. Jūlija balles afiša. Iedomājos šoferus, kas ēda pusdienas, vīna glāžu atstātos mitros aplīšus uz vaskadrānas apsegtajiem galdiem. Piepeši man ļoti iegribējās ēst un dzert. Kopš vakardienas biju tikai izdzērusi divas tases kafijas. Tad atskanēja cita balss:

—  Hallo! Kas pie aparāta?

—  Mani sauc Longo, Daniēla Longo. Es teicu kungam, kas ar mani runāja . . .

—  Ko jums vajag no Reklāmsmaida?

Tā ari bija dienvidnieka runa ar svelpjošu elpu, slikti gulējuša, ēdienreisē iztraucēta cilvēka balss. Es sāku visu no gala, nemitīgi teikdama «piedodiet, mans kungs», «vai saprotiet, mans kungs». Viņš atbildēja:

—  Reklāmsmaids ir mans kolēģis. Tāpēc gribu zināt, ar ko runāju. Ja jums tur ir ieķeršanās, tad nekas, bet, ja kas cits, galu galā es nezinu — kaut kādas nepatikšanas, kurās jūs mani iepiņķētu, es negribu tēlot muļķi. Vai saprotat manu viedokli? Iedomājieties sevi manā vietā.

Un viņš runāja un runāja. Man šķita, ka dabūšu nervu sabrukumu. Tomēr, kad izdevās iestarpināt kādu vārdiņu, pīkstēju savā vispazemīgākajā balstiņā. Sacīju, ka viņam patiešām ir taisnība, es gribu sameklēt viņa draugu, jo biju norunājusi ar to satikšanos, bet es neaizgāju un tagad, protams, nožēloju, vārdu sakot, skaidrs, ka viņam taisnība. Viņa smalkjūtība varētu aizkustināt pat akmeņus, un, ņemot vērā, cik maksā telefona saruna, tā jau izvērtās par īstu mākslu.

—  Labi, es piekrītu. Ja tā ir gultas padarīšana, man nav ko teikt. Es jau nu nebūšu tas, kas laupīs kolēģim saldu prieciņu. Bet piesakiet gan Reklāmsmaidam, ka gribēju jūs atšūt, jo tas jums noņems niezi citā reizē, kad viņš varētu iedomāties, ka esmu pļepertaša.

Satriecoši. Galu galā viņš pavēstīja, ka viņa draugu sauc par Žanu Legevēnu, ka tas dzīvo Marseļā, Svētās Martas kvartālā, īsto adresi viņš nezina, bet es to uzzināšu, ja piezvanīšu viņa fraktētājam — Garbadžo nams, Dāmu bulvārī, telefons — Kol- bērs 09-10. Man vajadzētu pārāk daudz laika, lai to visu pierakstītu ar labo roku, tāpēc lūdzu atkārtot, lai paturētu prātā. Pirms ļāva nolikt klausuli, Reklāmsmaida draugs mani aizkavēja vēl veselu mūžību:

—  Pasakiet viņam, ka var paņemt četras tonnas Luvra ielā, ja viņš brauc. Pasakiet, ka es jums to pateicu. Sardīne. Viņš sapratīs. Četras tonnas steidzamas kravas. Luvra ielā. Nu, sveiki, lai jums labi klājas.

Viesnīcas komutators vēl nebija dabūjis savienojumu ar Parīzi. Palūdzu Kolbēru 09-10 un maltīti istabā. Sarunu ar Garbadžo namu dabūju tūlīt.

—  Legevēns?— sievietes balss teica.— Ak, nelaimīgā, viņš ir aizbraucis! Pagaidiet, viņam vajag uzņemt kravu krastmalā. Piezvaniet pa telefonu Kolbērs 22-18, varbūt viņš tur vēl ir. Bet jūs jau zināt, viņš šovakar iekrauj agros dārzeņus pie Ponsenesprī. Tā ka tas būtu tīrais brīnums.

—  Vai jūs gribat sacīt, ka viņš atkal brauc uz Parīzi? Af savu mašīnu?

—  Ko tad jūs gribējāt? Lai viņš kāptu vilcienā?

—  Vai tad viņam 14. Jūlijs nav brīvs?

—  Ziniet, kundze, man nav jāmāca tie, kas runā kā parīzieši, bet parīzieši ēd vienmēr. Pat 14. Jūlijā!

Palūdzu Kolbēru 22-18. Brīdī, kad piezvanīja no komutatora, pie durvīm klauvēja. Pirms gāju tās atvērt, paspēju pajautāt, vai varu runāt ar Žanu Legevēnu. Man vienkārši atbildēja: «Dodu viņam klausuli.» Man bija licies, ka viņu ies meklēt kilometriem tālu, un sākumā nevarēju izrunāt ne vārda.

—  Jā? Hallo!— viņš teica.— Hallo!

—  Vai tur Zans Legevēns?

—  Es pats.

—       Es esmu — mēs satikāmies sestdienas pēcpusdienā Žuaņī — zināt, balta mašīna, vijolīšu pušķītis.

—  Ejiet nu, vai patiešām jūs?

—  Jā. Vai atceraties?

Viņš iesmējās. Es labi pazinu viņa smieklus, es pat ļoti skaidri atminējos viņa seju. Pie durvīm atkal klauvēja. Viņš teica:

—       Ziniet, vijolītes ir novītušas, man vajadzētu jums nopirkt jaunas. Kur jūs esat, vai te?

—       Kasī. Ne jau puķu dēļ … vai patiesībā — jā. Es — pagaidiet brītiņu, es jūs lūdzu! Vai varat mirklīti pagaidīt? Jūs nenoliksiet klausuli, vai ne?

Viņš atkal iesmējās un teica, ka ne. Es izlēcu no gultas un piegāju pie durvīm. Aiz tām sacīja, ka atnestas brokastis. Tā bija vīrieša balss. Es biju vienās biksītēs. Man vajadzēja aizskriet uz vannasistabu, ietīties dvielī un atgriezties. Durvis atvēru tikai spraugā, paņēmu atnesto paplāti, paldies, liels paldies, aizvēru tās. Atkal paņēmu klausuli, un Reklāmsmaids gaidīja joprojām. Es viņam sacīju:

—       Piedodiet. Esmu viesnīcas istabā. Pie durvīm klauvēja. Man atnesa brokastis.

—  Kas labs ēdams jums tur ir?

—       Kas tad man ir? Ā! (Es paskatījos.) Cepta zivs. Manuprāt, tas ir jūras asaris.

—  Un vairāk nekā?

—       Ir gan. Kaut kāda vira, salāti, garneles; es zvanīju uz Žuaņī, lai jūs sanleklētu.

—  Man ir paveicies. Kāpēc? Vai vijolīšu dēļ?

—  Nē. Tā īsti nav.

Nezināju, kā lai viņam to pasaku. Klusums ieilga. Jautāju:

—       Sakiet — vai tajā pēcpusdienā, kad aizbraucāt, jūs neko neuzsākāt pret mani, vai ne?

—  Pret jums? *

—       Jā. Man ceļā bija nepatikšanas. Man šķita, ka tas ir nejauks joks — vārdu sakot, ka vainīgs esat jūs. Man likās, ka jūs gribat mani nejauki izjokot.

—       Nē, tas nebiju es. (Viņš runāja mierīgi, tonis bija tikai mazliet mazāk draudzīgs un priecīgs.) Kādas nepatikšanas?

—  Es nevaru runāt pa telefonu. Man gribētos jūs satikt.

—  Lai man izstāstītu savas nepatikšanas?

Es nezināju, ko atbildēt. Pēc dažām sekundēm dzirdēju viņu nopūšamies, tad viņš teica:

—  Jūsu asaris atdzisīs.

—  Man tas vienalga.

—       Klausieties, esmu beidzis iekraušanu, es pašlaik parakstu pavadzīmes un tūlīt braukšu prom. Vai tas, ko jūs gribat man pasacīt, var divas trīs dienas pagaidīt? Man šovakar jābūt Ponsentesprī, noteikti jābūt.

—  Es jūs lūdzu.

—  Pēc cik ilga laika jūs varat mani sameklēt Marseļā?

—  Es nezinu, pēc pusstundas, pēc trīsceturtdaļstundām.

—• Labi. Pamēģināsim. No šejienes braucu uz kravas mašīnu staciju Senlazāra ielā. Pajautājiet policistam, visi zina, kur tas ir. Gaidīšu jūs līdz vieniem piecpadsmit. Ilgāk nevaru.

—  Būšu.

—       Kravas mašīnu sfacija Senlazāra ielā. Vai toreiz es jums sacīju, ka esat glīta?

—  Nē. Kaut gan laikam jā. Ne īsti tā.

—       Ceru, ka jūsu nepatikšanas nav pārāk nopietnas. Kā jūs sauc? »

—  Longo. Danija Longo.

—  Arī jūsu vārds ir skaists.

Tad visu darīju reizē. Uzvilku kostīmu, ēzdama salātu lapas, vilkdama kājās kurpes, dzerdama glāzi minerālūdens. Brīdī, kad taisījos iet ārā, zvanīja telefons. Tas bija mans maketists no Parīzes. Es to biju pilnīgi aizmirsusi.

—  Vai tas esi tu, Bernār? Te Danija.

—       Paskat vien, un man tā vajadzēja tevis dēļ uztraukties. Dieva dēļ, kur tu esi?

—  Dienvidos. Es tev paskaidrošu.

—  Kāpēc tu tajā naktī tādā veidā noliki klausuli?

—  Tajā naktī?

—  Patiešām — naktī. Vispirms tu mani pamodināji, lai. . .

—  Kādā naktī?

—       Piektdien, Dieva dēļ! Galu galā — sestdien! Bija jau trīs no rīta!

Viņš kliedza. Es sacīju, ka neesmu zvanījusi. Es atkal apsēdos gultā un noliku somu klēpī. Atkal gāzos iekšā ellē. Vēl nupat, kad džinu pēdas Reklāmsmaidam, kamēr ar viņu runāju, pat tad, kad pieminēju savas nepatikšanas, bija tā, it kā nekas no šīs nedēļas nogales nebūtu īstenība. Biju aizmirsusi līķi mašīnā, šauteni, Orlī telefonogrammu — visu. Man ausī skanēja mierīga, patīkama balss, kāds gribēja zināt, ko ēdīšu brokastīs, atrados pasaulē, kur nevar ielauzties nedz slepkavība, nedz bailes.

Un tomēr — jā. Pat Bernārs Tors, ko pazinu gadiem ilgi, kas ir visikdienišķākais paziņa, kas vislabāk zina, kāda īstenībā esmu, piepeši sāk piedalīties murgā. Es viņu vairs nesapratu.

Viņš mani vairs nesaprata. Mums vajadzēja vairākas minūtes kliegt tādēļ vien, lai abi tiktu skaidrībā, par ko viens un otrs gribam runāt. Viņš — ka esmu zvanījusi viņam naktī no piektdienas uz sestdienu, ka runājusi no tālienes vai pa sliktu aparātu, jo jau tad viņš nav sapratis, kas ar mani notiek, viņaprāt, esmu bijusi gluži vai traka un piepeši nometusi klausuli. Es tādā kā niknumā apgalvoju, ka neesmu viņam zvanījusi nedz nakti, nedz dienu, ka es vispār neesmu zvanījusi. Es jautāju:

—  Vai esi pārliecināts, ka tā bija mana balss?

—   Kā tu teici? Protams, tā biji tu! Es tevi lāgā nedzirdēju, jo līnija rūca un sprakšķēja, bet tā varēji būt tikai tu.

—  Tā nebiju es.

—   Bet, augstais Dievs, tad tu esi bijusi piedzērusies! Kas īsti notiek? Kur tu esi?

—  Es tev saku — tā nebiju es!

—   To mazumiņu, ko tu man pateici, vienīgi tu pati varēji zināt, neturi mani par .. .

—  Par ko es runāju?

—  Par Cīrihi! Vārdu sakot, tā biji tu.

Es sāku raudāt. Tāpat kā vakarvakarā, kad atgriezos viesnīcas istabā: asaras plūda no acīm it kā pret manu gribu, it kā tās nebūtu manas. Tas bija viņš, Bernārs Tors, kas man palīdzēja pirms četriem gadiem, kas visu noskaidroja un aizdeva naudu operācijai un klīnikai. Un tomēr viņš bija tikai biedrs, viens no tiem, par kuriem domāju vienīgi tad, kad viņu redzēju. Tikai viņš zina par manu braucienu uz Cīrihi. Es toreiz vilcinājos, zaudēju gandrīz četrus mēnešus, aiz tīras plātības stāstīdama niekus pati sev un tam, kuru mīlu, labi zinot, ka man nepietiks drosmes saglabāt šo bērnu līdz galam. Tātad viss notika tik briesmīgi, cik vien briesmīgi varēja būt. Iedomājos, ka mani nicina pat ārsts, kas mani operēja.

—  Danij? Danij, viii tu mani dzirdi?

Teicu, ka dzirdu.

—  Vai tu raudi?

Teicu, ka raudu.

—  Kur tu esi, Danij?

—   Es tev vēlāk izskaidrošu. Es gribēju zināt, kādā viesnīcā apmetas Karavaijs, kad viņš brauc uz Ženēvu.

—  Tu jau tajā naktī man jautāji viņa numuru. Vai joprojām neesi viņu sazvanījusi? Un pirmām kārtām, kas ir…

—   Es tev saku, ka tā nebiju es! Vai tu esi pārliecināts, ka tā biju es?

—  Bet, Dieva dēļ, tas ir briesmīgi, tev taču pašai gan vajadzētu to zināt!

Man vienmēr atbildēja vienu un to pašu. Vienmēr. Man taču vajadzēja zināt, vai man ir bijis uz rokas apsējs tad, kad tā nebija. Man taču vajadzēja zināt, vai esmu pārnakšņojusi viesnīcā, kur nekad neesmu ne kāju spērusi. Man patiešām vajadzēja zināt, vai esmu zvanījusi, lai uzzinātu tā cilvēka telefona numuru, pie kura es tieši tajā brīdī atrados. Itin visi runāja no tīras sirds. Turpretī es biju ķerta.

Nolāpītās asaras, tās bira un bira.

—  Bernār, kādā viesnīcā apmetas Karavaijs?

—«Skaistajā krastā». Klausies, Danij…

—  Vai tev ir viņa telefona numurs?

Viņš uz mirkli atgāja no aparāta, lai paņemtu piezīmju grāmatiņu. Viņš man nosauca numuru. Es atvēru somiņu un ar labo roku pierakstīju uz papīra strēmeles.

—  Es tevi lūdzu, Danij, šoreiz neliec nost klausuli.

—  Man ir jāsatiek cilvēks, kaš Var aizbraukt. Man jābeidz saruna, Bernār.

—  Bet, Dieva dēļ, kas gan notika tajā naktī?

—  Ko tad tev teica pa telefonu?

—  Kurš? Vai tu? Ak, niekus, bezjēdzīgas muļķības, es nezinu. Tu runāji par ievainotu roku, par Aviņonas Vilnēvu, un tad, pagaidi, tu sacīji: «Viņš ir ietīts paklājā, zini, Bernār, viņš ir ietīts paklājā, es norēķinājos par Cīrihi!» Un tad vairāk nekā, tu noliki klausuli. Ak jā, tu vēl sacīji, ka Cīrihe ir bijusi mana kļūda, ka man nav vajadzējis… ak, ko es varu tev pateikt? Visādus niekus. Bezjēdzības.

—  Ja es tik ilgi runāju, tad tev gan vajadzēja pazīt manu balsi, vai ne?

Es atkal kliedzu. Mani droši vien dzirdēja gaiteņa otrā g#lā. Istabas siltajā puskrēslā viss mans augums mirka sviedros, un tomēr man sala.

—  Dieva dēļ, vai tu domā, ka es šai brīdī pazīstu tavu balsi?— Bernārs, kas arī bija sācis kliegt, sacīja.— Rādās, ka esi galīgi sajukusi! Izstāsti man vismaz, ko . ..

—  Kur tu šovakar būsi?

Viņš sacīja, ka būs mājās. Apsolīju piezvanīt. Es noliku klausuli brīdī, kad viņš sacīja: «Neliec nost klausuli!» Vannasis- tabā izslaucīju acis un nosusināju seju. Man negribējās domāt. Es gribēju satikt šoferi. Man vajadzēja viņu satikt vēl vairāk nekā pirms īsa brīža. Runājot pa telefonu, piepeši sapratu, ka šajā pret mani tik nevainojami savērptajā intrigā bija vismaz viena sprauga, viena kļūda. Vairs nebija runa par to, ka pret mani vērstos kada griba ārpus pasaules, kaut kas pardabisks, pats sātans. Ja sātans ir, tas nekļūdās.

Saules gaismā plešas jūra. Zinestas pāreja. Kuro reizi es jau braui u pa asfalta lenti starp neauglīgajiem pakalniem? Es to pazīstu kopš laika gala.

Braucu ātri. Ik pagriezienā mašīna slīdēja, izmisīgi valdīju stūri, un sāpes no kreisās rokas izstaroja pa visu augumu. Kādā brīdī, taisnā posmā, šķērsoju ceļu, kas veda klinšu un sausas zāles tuksnesi, un palēnināju gaitu. Uzraksts rādīja kādas karaspēka nometnes — Karpiānas — virzienu. Māmuļa man sacīja: «Iegriezies tur, tur tu atradīsi kādu vietu, kur atbrīvoties no tās draņķības, kas guļ tavā bagāžniekā.» Es vilcinājos. Es to neizdarīju.

Spriedu tā: tie, kuriem liekas, ka viņi mani pazīst, uz 6. autoceļa rītausmā patiešām ir redzējuši sievieti balta kostīmā ar tumšām brillēm, bez šaubām, gaišmatainu tāpat kā es, bez šaubām, apmēram manā augumā, bet dubultnieku nav, viņi nevarēja radīt pilnīgu imitāciju. Tas, kas visvairāk pievērsa cilvēku uzmanību, darot tos gandrīz vai aklus pret visu pārējo, protams, bija lielā mašīna, bet viltus Danijai Longo bija ari apsējs uz kreisās rokas. Un tur slēpjas kļūda. Apsējs bija laba viltība, lai radītu ilūziju, bet tā nebija gribēta, ta nebija paredzēta, jo to labāk vai sliktāk vajadzēja radīt pēc tam, apkopes stacijas tualetē. Tad runa bija nevis par to, lai šī sieviete būtu līdzīga man, bet par lo, lai es būtu līdzīga viņai. Un tāpēc man savainoja roku.

Es varētu iet uz policiju un visu izstāstīt, cerot, ka man noticēs. Ja liecinātu vienīgi Karavaiji, kurus labi pazīstu un kurus varētu turēt aizdomās, ka viņi grib mani izpestīt, un tāpēc policijai rastos neuzticība, man būtu cits liecinieks. Pēdējais cilvēks, kas mani diezgan uzmanīgi bija uzlūkojis pirms apkopes stacijas, bija Žans Legevēns, ko satiku Žuaņī. Tad kļūs skaidrs, ka runāju taisnību.

Vēl es domāju: varbūt tu neesi vienīgā, kas ievilkta šajā sazvērestībā, varbūt tu pat neesi IstaiS upuris. Kāds mēģināja tevi atdarināt, bet ir vēl viens neizprotams elements, kas ar tevi saistīts gluži nejauši: tanderberds. Tanderberds pieder Karavai- jiem. Galu galā tas ir vissvarīgākais: līķis ticis ielikts Karavaiju mašīnā.

Tātad domā. Šosestdien rītausmā vajadzēja izbraukt uz ceļa tieši ar tādu pašu mašīnu. Ja tā nebūtu, automehāniķis ar dienvidrietumu iedzīvotājiem raksturīgo akcentu uzreiz to būtu pamanījis. Ja automobilim nebūtu tas pats reģistrācijas numurs, policijas motociklists uz ceļa to būtu ievērojis. Vai arī ir tikai viens tanderberds. Tas izbraukts no Karavaiju garāžas pa nakti un no rīta nolikts atpakaļ. Tā vai citādi, tieši Karavaijus kāds gribējis iepiņķēt netīrā lietā.

Bet kāpēc tad imitēt pevis Anitu, bet mani, kurai vismazāk varēja ienākt prātā, ka brauks ar šo mašīnu uz Dienvidiem?

Plānprātība.

Es domāju: ir vēl viens izskaidrojums. Man jātur aizdomās visi. Un pirmām kārtām — paši Karavaiji. Galu galā — lai tik labi tēlotu mani, lai zinātu, kā esifia ģērbusies, ka esmu kreile, lai zinātu visus datus par mani un vēl citus sīkumus, viltus Danijai Longo jābūt man diezgan tuvam cilvēkam. Un kam gan es būtu stāstījusi par Cīrihi?

Anita to visu zina. Viņa ir drusciņ mazāka par mani, viņa neatstāj gluži tādu pašu iespaidu, bet arī viņa ir gaišmataina un pazīst mani labi. Esmu pārliecināta, viņa varētu atdarināt dažas manas kustības un pat gaitu, kas ir ļoti īpatnēja, jo piecpadsmit vai divdesmit gadu ilgā cīņa ar tuvredzību to ir pilnīgi pārvērtusi. Viņa tāpat prastu atdarināt manu runasveidu, dažas valodas īpatnības, kas man droši vien ir, un, kaut arī grūti aizgūt cita balsi, viņa telefona līnijas traucējumu trokšņos varētu vismaz radīt iespaidu, ka ir Danija Longo neparastā stāvoklī, galīgā nervu uzbudinājumā. Un, beidzot, viņa pa^st Bernāru Toru, kas bija kopā ar mums jau pirmajā aģentūrā, kur mēs strādājām, viņa zina, kādas man ar to attiecības.

Līdz pat pagājušajam gadam viņš man bija tikai patīkams jauns cilvēks, kas izdarīja lielu pakalpojumu, ar ko reizēm gāju kopā vakariņās, noskatīties kādu filmu vai patērzēt pie glāzītes. Un tad vienu vakaru man apnika tēlot Grētu Garbo, tāpēc, kad viņš mani pavadīja līdz durvīm, nospriedu, ka tas, ko viņam liedzu, nepavisam nav tik vērtīgs, lai viņš atgrieztos mājās pazemots vai mazliet noskumis. Es iekāpu atpakaļ viņa mašīnā, tā biju es, kas viņu pavadīja. Manuprāt, viņa dzīvē ir vēl citas sievietes, bet viņš par tām nerunā, tāpat kā par jauniem cilvēkiem, kas varētu būt manā dzīvē. Viņš joprojām ir tikpat patīkams, un mūsu kopējās gaitās mainījies vienīgi tas, ka pēc vakariņām vai pasēdēšanas pie glāzītes mēs kopīgi turpinām draudzību, nododoties mīlestībai, un tas ir ļoti jauki.

Kādu pēcpusdienu aģentūrā, kad biju noliekusies pār viņa galdu un skatījos, kā viņš labo sludinājuma maketu, neviļus uzliku roku viņam uz pleca. Tad viņš izdarīja kaut ko sev ļoti raksturīgu. Turpinādams darbu, viņš uzlika savu kreiso plaukstu uz manējās un tā atstāja — maigi un draudzīgi, it kā daļa no mums būtu kaut kur pavisam citur, tālu prom. Piepeši man uznāca tādas alkas pēc viņa, ka šķita — pagātne patiešām ir pagājusi, esmu pa īstam iemīlējusies.

Atceros, ka to un vēl daudz citu muļķību tiku stāstījusi Anitai pirms dažiem mēnešiem, kādā sestdienā pirms Ziemsvētkiem. Es viņu pulksten vienos satiku pie rotaļlietu plaukta Lafaijeta galerijās. Pasēdējām un iedzērām kafiju ar krējumu kādā bistro Operas tuvumā. Viņa smējās. Viņa zobojās par mani: «Nabaga šķīstā jaunava, es Bernāra gultā esmu bijusi pirms tevis. Un nupat tu man pateici priekšā dažu domu. Man vajadzēs tuvākajās dienās viņam piezvanīt.» Jutos neomulīgi, bet arī pasmējos. Viņa piebilda: «Varētu sarīkot izpriecas trijatā, ja jau četratā tev nepatīk.» Es pēc viņas acīm un par spīti smiekliem redzēju, ka viņa ar nodomu moka sevi, ka vismaz viņai pagātne nekad nebūs pagātne, ka viņa vienmēr turēs uz mani ļaunu prātu par vienu un to pašu. Un tad, pacēlusi elkoni, it kā gribētu aizsargāties, gražīgā mazas meitenes balsī, kas man vienmēr bija pretīga, viņa sacīja: «Vai atkal mani sitīsi?» Es paņēmu somu, saiņus ar galerijās nopirkto un piecēlos. Viņa saķēra mani aiz rokas, viņas seja sašķobījās un zem krāšļiem nobāla, un viņa teica: «Es tevi lūdzu, Danij, neatstāj mani tā visu šo ļaužu acu priekšā. Vai tad tu tiešām nesaproti, ka es jokoju?» Es viņu pagaidīju. Arā uz ietves, nezaudējot savu XVI gadsimta smaidu, viņa nejaukā balsi kā skaldīt noskaldīja: «Mazā, netīrā abortniece, vienīgais, ko tu proti darīt, ir pamest cilvēkus, vai ne? Vienīgais, ko tu māki, ir izlikties labiņai?» Es pagriezos un gāju prom. Tikai metro, kad bija jau par vēlu, es vēlreiz nodomāju, ka man vajadzēs viņai piekrist.

Vakarā Anita man piezvanīja. Manuprāt, viņa bija piedzērusies un atradās nezin kur. Viņa teica: «Danij, Danij, dārgā, viss, kas notika, ir tālu pagātnē, es zinu, tu tur nebiji vainīga, nestrīdēsimies vairs, neiedomājies, ka vairs neesi mana draudzene!» Un tamlīdzīgi. Pats par sevi saprotams, mana istaba pludoja no asarām, es pati sev riebos kā kūstoša konfekte. Viņa solījās, ka mēs loti drīz redzēsimies, ka noslēgsim mieru bez ļaunuma sirdī, ka uz Ziemsvētkiem viņa man nopirks

milzīgu flakonu mūsu smaržu — mēs lietojām vienas smaržas, jo divdesmit gadu vecumā sāku smaržoties ar viņējām,— un vēl — ka iesim klausīties Beko Olimpijā un ēst japāņu vakariņas Motiparnasā, tas būs neaizmirstams miers, salīdzinājumā ar kuru 8. maijā un Retondas vagonā parakstītais liksies tīrais sīkums. Visnožēlojamākais ir tas, ka divas turpmākās nedēļas, neskaitot Ziemsvētku vakaru, kad es zināju — viņa nevar atstāt meitiņu vienu, es skriešus devos mājās 1111 atsacijos jelkur iet aiz bailēm, ka pa to laiku viņa varētu piezvanīt. Man neizdevās viņu satikt agrāk kā piektdien, 10. jūlija vakarā, kad viņas vīrs mani aizveda strādāt Uiz viņu māju.

Un patiešām — kālab gan viņš mani veda uz viņu mājām? Lai mani atrautu 110 pasaules uz visu nakti un varētu pēc tam apgalvot, ka esmu bijusi nevis Oteijā, bet uz sestās autostrādes, un tas ir viss. Viss apstiprināja manas aizdomas. Es biju palikusi viena no deviņiem v"akarā līdz diviem naktī, viņiem bija brīvas rokas — gan vienam, gan otram — darīt visu, kas ienāk prātā. Anita neko nav aizmirsusi, neko nav piedevusi, gluži pretēji. Viņa liek samaksāt par kadu maija rītausmu, jo . . .

Plānprātība.

Ko tad viņa dara? Nogalina cilvēku, lai man piesietu slepkavību? Un atzīstas vīram, lai viņš palīdz atriebties, jo savulaik, kad mums bija divdesmit gadu, viņa kādu nakti palika manā istaba un kļuva par nožēlojamu rotaļlietu diviem pinkainiem vakara biedriem, turpretī es, kam nebija pār viņu tādas varas, lai viņai to aizliegtu, aizbēgu tik tālu, cik vien kājas nesa.

Un tā viss sākās no gala: asaras vienā mirklī aizmigloja acis, tās kļuva neapturamas, es vairs neredzēju ceļu. Es nodomāju: varu raudāt un raudāt visu laiku, bet tā ir mana vaina, patiešām, es viņu, alkohola un izaicinošas pārgalvības apskurbinātu,— jā, es zinu, ka viņa man tēloja izaicinošu pārgalvību,— atstāju kopā ar viņiem, es būtu varējusi viņu aizvilkt ar varu, vest pie prāta divus satracinātos, sacelt kājās kaimiņus, vienalga, ko darīt, bet vienīgais, ko izdarīju,— aizbēgu, turklāt pārliecībā, ka tieši es rīkojos kā godīga meitene, ka esmu šķīsta un mirdzoša kā eņģelis cūciska pasaulē. Danija Longo, visu rauduļu un sirdsmiera meklētāju aizgādne, baiļu sagrauztais Jūda. U11 tomēr es biju par viņu atbildīga, jo saucos par viņas draudzeni. Ak jā, esmu pelnījusi sodu, mani vajag sodīt un sodīt . . .

«Apstājies,» Mamuļa teica, «apstājies.»

Es apturēju mašīnu uz rezerves joslas pie Marseļas robežas. Es gaidīju, kad tas pāries. Un priekšējā paneļa pulkstenis rādīja pāri pusdiviem. Žans Legevēns mani vairs negaidīja, un varbūt, lai sasniegtu kravas mašīnu staciju, man vēl vajadzēja izbraukt cauri visai pilsētai.

Kā lai iedomājas, ka Anita būtu varējusi kādu nogalināt? Kā lai iedomājas viņu uz šosejas, tēlojot šo drūmo komēdiju? Es laikam esmu pilnīgi zaudējusi saprašanu.

Pat ja tikai prāto, cik nu tāds garīgajā attīstībā atpalicis cilvēks kā es spēj prātot, tur gali nesaiet kopā. Kā lai pieņem, ka Karavaiji, kuriem jātiek vaļā no līķa, gribēdami novērst no sevis aizdomas, būtu to ielikuši paši savas mašīnas bagāžniekā? Turklāt sievietei, kura izlikās par mani, acīmredzot patiešām ir ievainota kreisā roka, ja jau bija nepieciešams ievainot arī mani, lai es būtu tai līdzīga. Bet Anita nebija ievainota. Un kā lai pieņem — tas man visu laiku būs klupšanas akmens —, ka viņa būtu izraudzījusies tieši piektdienas vakaru un vielu, kur tēlot mani, ja es pati nezināju, kur būšu nākajnajā dienā?

Tad jau es tikpat labi varētu apsūdzēt Bernāru Toru vai to otru mīļāko, kurš man bijis un atgriezies dzīvot savā zemē planētas otrā pusē, vai ari — kāpēc gan ne — to, kuru mīlu. Vienalga, kuru no trim Danijas Longo kungiem. Vai tieši Filipu, kas kļuva par ļauno ceturto. Vai ari manu kaimiņieni no blakus dzīvokļa («viņa grib paplašināt savu dzīvokli un mani novāc»), vai aģentūras redaktori («viņa ir mazāk tuvredzīga nekā es, bet, bez šaubām, grib būt vistuvredzīgākā»), vai viņus visus kopā («viņiem ir zobs uz Dāniju Longo, un viņi apvienojušies bandā»).

Patiešām — kālab gan ne?

Palika pēdējais atrisinājums, vienīgais, kas patiešām visu nolika savā vietā, bet to es neparko negribēju pieņemt. Bija vajadzīga vēl visa pēcpusdiena un vakars, lai es ieraudzītu, ka es 110 tā nevaru izvairīties.

Kad sasniedzu kravas mašīnu staciju — pa ceļam jautāju pēc tas visiem gājējiem, kurus izdevās nesabraukt pārblīvētajās pārejās,— biju novēlojusies par četrdesmit minūtēm. Marseļieši ir ļoti laipni cilvēki. Galvenais — viņi nelādas vairāk nekā citi, ja mēģina uzbraukt viņiem virsū, turklāt papūlas paskatīties uz reģistrācijas numuru un, kad redz, ka esat no Parīzes, nospriež, ka no jums patiešām nevar prasīt pārāk daudz, viņi tāpat vien piesit ar pirkstu pie deniņiem, bet bez ļaunuma vai atriebības kāres, vienīgi tādēļ, lai darītu, kas jādara, un, ja tajā brīdī viņiem sakāt: «Esmu apmaldījusies, es nekā nesaprotu jūsu sasodītajā pilsētā, te ir pilns ar aizlieguma zīmēm, kas mani taisni ielenc, un es meklēju kravas mašīnu staciju Senlazārā, ja

vien tāda patiešām pastāv,»— viņi jūt līdzi, viņi ņem pie sirds jūsu nelaimi kā krietna māte, viņi sapulcējas kopā vesels ducis, lai izskaidrotu jums ceļu. Brauciet pa labi un tad pa kreisi un, kad nokļūsiet laukumā, kur ir Triumfa arka, uzmanieties no trolejbusa, to vadītāji ir tīrie slepkavnieki, mana brālēna sievasmāsa tur vienu sabrauca, un tagad viņa pati guļ ģimenes kapos, bet tie ir Kanē kapsētā, pārāk tālu, lai aiznestu puķes.

Kaut man nebija vairs nekādu cerību, Reklāmsmaids mani gaidīja. Viņš stāvēja patālu no benzīna sūkņiem kādas mašīnas aizmugurē —• tas droši vien bija viņa automobilis —, patvēries no svelmes šaurā ēnas joslā, un runājās ar vīrieti, kas tupēja pie riteņa. Reklāmsmaidam bija uz krūtīm atpogāts, izbalējis zils krekls, bikses, kurām arī vajadzētu būt zilām, un galvā — sarkanrūtota naģene, augsta, ar garu nagu, «ļoti modīga», neticami uzkrītoša.

Kravas mašīnu stacija izskatījās pēc parastas benzīna uzpildīšanas stacijas, varbūt tā bija tikai plašāka, pilna kravas furgoniem. Es strauji pagriezu mašīnu pa labi un asi nobremzēju saulē blakus Reklāmsmaidam. Nedz sasveicinājies, nedz citu ko teicis, viņš uzreiz saka mierīga balsī:

—  Zināt, kā mēs darīsim? Mazais Pols izbrauks ar kravas vāģi, bet mēs abi viņu panāksim ceļā. Tad jūs ļausiet man pabraukt ar savu kilometru rijēju. Turklāt tagad, goda vārds, esam sprukās.

Mazais Pols, viņa kabīnes biedrs, bija tas, kurš pārbaudīja spiedienu riepās. Es viņu pazinu, kad viņš pacēla galvu, lai pavaicātu, kā man klājas. Žuaņī viņi bija kopā.

Es izkāpu no mašīnas. Vilcinājos vienīgi bagāžniekā gulošā līķa dēļ, no kura negribēju atiet nost un kura smaku, stāvot blakus, šķiet varēja saost, ši svārstīšanās ilga tikai mirkli, bet ar to pietika, lai Žans ar somia pārstātu smaidīt. Es piegāju ^viņam klāt un vairākas sekundes nekustīgi stāvēju viņa priekšā. Tad viņš pastiepa labo roku un pieskārās pie mana vaiga. Viņš teica:

—  Laikam gan jums ir pamatīgas nepatikšanas. Vai jums iznāca laika kaut cik ieēst?

Es teicu nē, nē un pašūpoju galvu. Viņa roka aizslīdēja uz maniem matiem. Viņš augumā bija daudz garāks par mani, viņam bija mazliet jocīgs deguns, tāds kā bokseriem, tumšas, vērīgas acis, nojautu, ka viņš ir tieši tāds, kāda neesmu es,— stiprs un mierīgs, pieņemamā saskaņā ar dzīvi, un vēl, tikai pieskaroties viņa rokai, tikai redzot viņa atkal atplaukušo smaidu, zināju, ka viņš ir labs cilvēks,— tas izklausās muļķīgi, es nezinu, kā to pateikt,— vārdu sakot, viņš ir cilvēks. Ar neiedomājamu sarkanrūtotu naģeni galvā.

Viņš pateica mazajam Polam — viņa roka noslīdēja uz mana pleca — labi, uz redzēšanos, ja uz nezin kāda tilta mēs nebūsim viņu panākuši, viņš mūs gaidīs. Viņš aplika roku man ap pleciem, it kā es kopš neminamiem laikiem būtu viņa draudzene, un mēs pārgājām pāri ielai un iegājām kafejnīcā, kur citi šoferi beidza pusdienot.

Lielākā daļa no tiem Reklāmsmaidu pazina, daudziem viņš spieda roku, apstājās, lai atbildētu vienam vai otram, kas runāja par kravu, par to, cik ņem par tonnu, par papildkravu, par lietām, ko es nesapratu. Viņš joprojām turēja mani apskautu, un es redzēju viņa sarunu biedru acis, kad viņi uz mani paskatījās (es apstiprinoši māju ar galvu, it kā lieliski saprastu viņu problēmas), ka tas ir pats par sevi saprotams, ka esmu viņa meitene. Un, šķiet, zināmā mērā man tas bija patīkami. Esmu verdzības piekritēja: manuprāt, nav nekā jaukāka kā piederēt kādam.

Mēs apsēdāmies viens otram pretī pie loga ielas pusē, un es varēju redzēt daļu tanderberda aiz viņa kravas mašīnas un uzmanīt, vai kāds neiet klāt bagāžniekam. Un vispār man tas bija vienalga. Man bija labi. Man tik ļoti gribējās justies labi, tik ļoti gribējās, lai viss būtu vienalga, lai viss būtu sapnis. Es kaut ko teicu par naģeni — kaut ko par franču slēpotājām, kuras biju redzējusi televizora ekrānā ar līdzīgām cepurēm galvā. Viņš pasmējās, noņēma naģeni un uzlika to man. Es paskatījos loga atspulgā, kā man tā piestāv. Atstāju, kā viņš bija uzlicis — mazliet uz pakauša, jo vismaz šoreiz likos sev satriecoša.

Šķila, ka visi mums apkārt ēd vienu un to pašu — pildītas ruletes gabalus, ko Reklāmsmaids sauca par «cīruļiem bez galvas». Viņš pajautāja, vai man tāds ēdiens garšo, pagriezās pret melnā tērptu, resnu sievieti, kura sēdēja pie letes, un pacēla rādītājpirkstu, pasūtīdams vienu porciju. Nekad neviens neuzzinās, kā es šajā mirklī atguvu dzīvību, kā visa pasaule noskaidrojās. Un tad viņš teica:

—  Kas noticis jūsu rokai?

Es gribēju par to runāt. Es gribēju runāt, pirms viņš ko teica. Es gribēju viņu pārtraukt. Bet bija jau par vēlu. Viņš vientiesīgi turpināja:

—  Vai todien jau bijāt ievainota?

— Vai tad jūs mani neredzējāt? Vai gan man bija apsējs? Pasakiet jel! Tieši to es jums gribēju pajautāt.

Mans raudulīgais tonis un, protams, ari sasprindzinājums, ko viņš ieraudzīja manā sejā, viņu samulsināja. Manuprāt, viņš visiem spēkiem pūlējās saprast, ko es īsti gribu, ilgi skatījās uz roku ar netīro apsēju, ko turēju uz galda, bet galu galā — citādi jau nemaz nevarēja būt — atbildēja:

— Manuprāt, jums pašai jau nu gan vajadzētu t© zināt, vai ne?

Pārējie klienti aizgāja cits pēc cita. Reklāmsmaids lika atnest ceturtdaļpudeli sārtvīna man un tasi kafijas sev. Laiku pa laikam viņš teica: «Ēdiet jel kaut drusciņ, viss atdziest!» Es viņam izstāstīju visu no paša sākuma. Pateicu, ka strādāju kādā reklāmas aģentūrā, ka^efs mani aizveda uz savu māju strādāt, ka nākamajā dienā viņš man uzticēja savu mašīnu un ka man iešāvās prātā to paturēt četras dienas. Izklāstīju, ar kādiem cilvēkiem esmu satikusies: ar pāri ceļmalas restorānā, ar pārdevējām Fontenblo veikalos, ar viņu Žuaņī, ar veco sievu, kas iedomājās, ka esmu aizmirsusi pie viņas savu mēteli, ar automehāniķi un viņa diviem draugiem, kad man savainoja roku, ar policijas motociklistu uz-.šosejas, ar viesnīcas «Renesanse» īpašniekiem. Visu izstāstīju sīki jo sīki, tieši tā, kā to piedzīvoju. Es nepieminēju līķi mašīnā un Filipu Filanterisu, jo man tas nelikās lietderīgi un pašai nepatika. Mans stāsts beidzās Salonā pie Saonas.

—  Un pēc tam?

—  Pēc tam — nekas. Es aizbraucu uz Kasi un noīrēju istabu viesnīcā.

—  Ieēdiet mazliet!

—  Man vairs negribas.

Viņš ilgi skatījās manī. Es rakņājos ar dakšiņu pa šķīvi, neko neceldama pie mutes. Viņš aizsmēķēja cigareti — trešo vai ceturto kopš mana stāsta sākuma. Bija jau gandrīz trīs, bet viņš ne reizi netika paskatījies pulkstenī. Reklāmsmaids patiešam ir labs cilvēks.

Mazliet pirms tam viņš man kaut kādā sakarībā sacīja, ka nav radīts domāšanai, labi vēl, ka prot rakstīt un lasīt, ka viņam nav pat skolas beigšanas apliecības,— kaut ko tamlīdzīgu. Bet es redzēju, ka neko nevajag pārspīlēt: kad viņš atkal atvēra muti, viņš bija lieliski spējis atšķirt to, kas manā stāstā nesaietas ar īstenību.

—  Kaut ko es nesaprotu. Vai tagad viss ir beidzies? Vai esat nomierinājusies? Kāpēc tad vajag tā uztraukties?

—  Es gribēju zināt, un tas ir viss.

—  Bet kāpēc? Varbūt tiešām kāds ir izspēlējis ar jums muļķīgu joku — es gan tas neesmu —, bet kāpēc tad mocīties, griezt apkārt visu pasauli?

—  Es nemaz nemokos.

—  Ak, piedodiet! Jūs zvanījāt uz Zuaņī un atbraucāt šurp tikai manu skaisto acu dēļ. Man jau gan gribētos, lai tā būtu.— Pēc brīža viņš piebilda:

—  Labāk pastāstiet, kas jums īsti kaiš, sāciet vien.

Es paraustīju plecus un neko neteicu. Tā kā nemaz neēdu, viņš mani brīdināja — ja es tā turpināšot, kādu dienu ar saviem kauliem saskrāpēšot vannu, un pasūtīja man kafiju. Mēs klusējām, līdz tuklā sieviete melnas drēbēs to atnesa. Viņš tai te ica:

—  Klausies, Ivonna, papūlies labi drīz dabūt savienojumu ar Žuaņī 2-20. Un dod arī rēķinu, jo citādi mazais Pols ieaugs zemē gaidīdams, viņš jau aizbrauca.

Sieviete atbildēja — ak posts, kaut ko nesaprotamu par pastaigu svaigā gaisā — un aizgāja zvanīt. Pajautāju Reklām- smaidam, kas viņam vajadzīgs Žuaņī.

—  Kaut kas ienāca prātā. Jūsu automehāniķis un jūsu policists ar motociklu ir tikai runājuši, vārdi neko nenozīmē. Pat kartīte Šalonas viesnīcā neko nenozīmē, jo tā nav rakstīta ar jūsu roku. Jums varēja sastāstīt nezin ko. Bet pie vecenes Dēsuārlezavalonā aizmirstais mētelis ir kaut kas taustāms, tas pastāv. Ar to vajag sākt. Tūlīt uzzināsim, vai tas ir jūsējais. Ja tas pieder jums, tad jūs pati stāstāt nezin ko.

Te nu bija! Viņš runāja ātri, noteikti, tagad es viņa balsī jutu mazu īgnumu. Bez šaubām, viņam nepatika, ka es kaut ko slēpju. Es jautāju (un vajadzēja dzirdēt, kādā asarainā balsī!):

—  Vai jūs gribat teikt, ka jums liekas — nē, tā taču nav taisnība?— jums liekas, ka šī sieviete uz šosejas varbūt tiešām esmu bijusi es? Vai domājat, ka es meloju?

—  Neesmu sacījis, ka jūs melojat, esmu pārliecināts, ka ne.

—  Tad jūs pieņemat, ka esmu traka.

—  Arī to es neesmu teicis. Bet man ir acis, un es jūs vēroju. Cik jums gadu? Divdesmit četri, divdesmit pieci?

—  Divdesmit sesi.

—  Divdesmit sešu gadu vecumā cilvēks nav iemetējs. Vai jūs daudz dzerat? Nē, jūs savam vīnam neesat pat pieskārusies. Kas tad? Todien, kad jūs redzēju, nebija vajadzīga skolas beigšanas apliecība, lai saprastu, ka ar jums kaut kas nav kārtībā. Un tagad kļuvis vēl ļaunāk, tas ir viss.

Es negribēju raudāt, tiešām negribēju. Es aizvēru acis, es viņu vairs neredzēju, es cieši jo cieši samiedzu plakstus. Tomēr es raudāju. Pārliecies pāri galdam, vjņš bažīgi sacīja:

—  Jūs taču redzat, ka nervi jums uzvilkti līdz pēdējai iespējai. Kas īsti notiek? Varat ticēt, ka es jums to jautāju ne tāpēc, lai pamestu nelaimē. Es gribu jums palīdzēt. Pasakiet, kas notiek!

—  Es nebiju tā sieviete. Es biju Parīzē. Tā nebiju es.

Atvēru acis. Caur asarām redzēju, ka viņš skatās uz mani

apmulsis, mazliet paliecies uz priekšu, viņam vajadzēja to pasacīt, lai kā es to uzņemtu.

—  Jūs esat ļoti jauka, ļoti glīta, jūs man patīkat, bet ir iespējami tikai divi atrisinājumi. Vai nu tā bija kāda cita, vai arī tā bijāt jūs. Es pat nesaprotu, kā tas iespējams, bet, ja jūs tā nopūlaties, lai pārliecinātos, ka tā ir bijusi kāda cita, tas īstenībā nozīmē, ka Jūs nemaz neesat tik droša, ka tā nebijāt jūs.

Nespēdama neko apsvērt, es situ viņam ar kreiso roku pa seju. Par laimi, viņš nolieca galvu, un es netrāpīju. Tad turpināju raudāt, skaļi elsoju, atspiedusi galvu rokās, elkoņus uz galda atbalstījusi. Esmu ļoti agresīva trakā.

Pie telefona bija Žuaņī tabakas bāra saimnieks. Žans nosauca savu vārdu. Viņš jautāja, vai Sardīne aizbraucis. Sardīne bija prom. Tad Žans vaicāja, vai tur ir citi šoferi, kas brauc uz Marseļu. Neviena nebija. Viņš teica:

—  Klausies, Teo, paskaties abonentu sarakstā, kāds telefona numurs ir bistro Dēsuārlezavalonā, un pasaki man to.— Tad viņš jautāja man, kas turēja pie auss rezerves klausuli:— Kā sauc īpašnieku?

—  Apkopes stacijā viņi runājuši par cilvēkiem, kurus sauc par Pako. Jā, Pako.

Žuaņī bāra saimnieks mums sameklēja numuru. Reklām- smaids teica, ka viņš ir lielisks, sveiki, un tūlīt pieprasīja savienojumu ar Dēsuārlezavalonu. Mums to vajadzēja gaidīt divdesmit minūtes, dzerot vēl vienu kafiju un klusējot

Pie aparāta pienāca jauna sieviete. Reklāmsmaids jautāja, vai aizmirstais mētelis joprojām ir pie viņas.

—  Vai mētelis, ko atstāja blonda dāma ar apsaitētu roku? Protams, ir. Kas jūs esat?

—  Šīs dāmas draugs. Viņa sēž man blakus.

—  Sestdienas vakarā viņa brauca garām un teica manai vīramātei, ka tas nav viņas mētelis. Tas jānoskaidro.

—  Neuztraucieties ! Labāk pasakiet, kāds mētelis izskatās.

—  Tas ir balts. No zīdaina auduma. Vasaras mētelis. Pagaidiet mirklīti.

Viņa aizgāja pēc mēteļa. Reklāmsmaids atkal bija aplicis roku man ap pleciem. Redzēju viņam aiz muguras pa logu tanderberdu nekustīgi stāvam pašā svelmē. Nupat biju aizgājusi

uz tualeti noskalot seju, sasukāties un mazliet uzkrāsoties. Biju atdevusi Reklāmsmaidam rūtoto naģeni, tā bija mūsu priekšā uz letes. Melni ģērbtā, tuklā sieviete staigāja šurpu turpu pa tukšo telpu, slaucīdama galdus un klausīdamās visu, ko runājam, kaut arī izlikās neko nedzirdam.

—       Hallo? Tas ir balts, odere no lielpuķota auduma,— jaunā sieviete teica klausulē.— Ar mazu, stāvu apkaklīti. Iekšpusē veikala zīme: Franks, Dēls, Pasī iela.

Nogurusi pamāju Reklāmsmaidam ar galvu — šis mētelis patiešām varēja piederēt man. Viņš uzmundrinādams saspieda manus plecus un jautāja aparātā:

—  Vai kabatās kaut kas ir?

—  Ziniet, es neiedrošinājos tajās rakņāties.

—  Nu labi, bet tagad parakņājieties!

Brīdi valdīja klusums. ŠI sieviete, kuru neredzēju, likās atrodamies pavisam blakus, dzirdēju viņas elpu un papīra čaukstēšanu.

—       Te ir «Air-France» biļete. Nu, tas, kas no tās palicis. Tādi kā piezīmju grāmatiņas vāki. Ziniet, lapas izplēstas. Vārds — Longo, Longo jaunkundze.

—  Vai biļete no Parīzes?

—  Parīze, Orlī, uz Marseļu-Mariņanu.

—  Vai datums tur ir?

—  Desmitais jūlijs, divdesmitos trīsdesmit.

—  Vai esat par to pārliecināta?

—  Es protu lasīt.

—  Vai tas ir viss?

—       Nē, vēl ir citi papīri, nauda, tad vēl rotaļlieta — rozā zilonītis. Ja no apakšas paspiež, tas kustas, diedziņos savērts. Jā, zilonītis.

Ar visu svaru uzkritu uz letes. Reklāmsmaids mani turēja, kā nu varēja. Tai pašā laikā ar apsaitēto roku enerģiski rādīju, lai viņš turpina, ka ar mani viss kārtībā. Viņš jautāja:

—  Un kas tie citi par papīriem?

—       Klausieties — vai ar to vēl nepietiek, lai viņa pazītu savu mēteli? Ko jūs īsti meklējat?

—  Vai jūs man atbildēsiet vai ne?

—  Citi papīri — visādi, nezinu. Ir garāžas kvīts.

—  Kādas garāžas?

—       Vensēns Kotī, Raspaija bulvāris, Aviņona. 723 franki. Datums — tāpat 10. jūlijs. Mašīna, kas.tikusi labota, ir amerikāņu markas, es to nevaru izlasīt, numurs 3210 RX 75.

Reklāmsmaids vispirms paskatījās pa logu, lai redzētu, kāds tanderberdam numurs, bet no mūsu vietas to nevarēja redzēt,

un viņš jautājoši pavērās manī. Pamāju, ka tas ir īstais, un noliku papildklausuli vietā. Es negribēju neko vairs dzirdēt. Man izdevās aizkļūt līdz krēslam un apsēsties. Tālāko atminos diezgan miglaini. Jutos kā iztukšota. Reklāmsmaids vēl vairākas minūtes runāja pa telefonu, taču nevis vairs ar jauno sievieti, bet ar kādu automobilistu, laikam vācieti, kas pie viņas atpūšoties kopā ar ģimeni iebaudīja glāzi vīna. Reklāmsmaidam bija grūti ar viņu saprasties.

Pēc tam viņš stāvēja manā priekšā, saņēmis manu seju rokās. Atmiņas zudums. Man tikai uz brīdi bija zudus-i atmiņa. Pūlējos viņam uzsmaidīt. Redzēju, ka viņš ir nomierinājies. Šķita, ka pazīstu viņu jau ļoti sen. Un arī melnajās drēbēs tērpto, tuklo sievieti, kas klusēdama stāvēja viņam aiz muguras. Viņš man sacīja:

— Man kaut ķas ienāca prātā. Kāds varēja ielavīties pie jums, kad nebijāt mājās, un nozagt jums to mēteli. Vai tas atradās jūsu dzīvoklī? -

Papurināju galvu. Neko vairs nezināju. Reklāmsmaids nebija nekāds izcilais domātājs, bet man vismaz vajadzēja izbeigt pasaciņu stāstīšanu pašai sev. Grenela ielā manām durvīm ir divas atslēgas, un tās ir smagas un ļoti pamatīgas durvis. Dzīvoklī nevar iekļūt, tās •nesaskaldot ar cirvi un nesaceļot kājās visus kaimiņus. Ar ielaušanos varētu izskaidrot gan meteļa pazušanu, gan telegrammas nosūtīšanu Morisam Kaubam. Man jāizbeidz stāstīt sev pasaciņas.

Cik varētu būt pulkstenis? Cik tagad ir pulkstenis? Es staigāju no istabas istabā pa namu, kur īstenībā viss sākās, es staigāju riņķī un apkārt. Reizēm pašķiru loga aizkarus un redzu mirdzošus punktus tumsā. Kādā brīdī pat mēģinu tos saskaitīt. Reizēm — un tā pagāja lielākā daļa laika — vestibilā degošas lampas gaismā es gulēju uz ādas dīvāna, piespiedusi sev klāt šauteni.

Māmuļa ar mani vairs nerunā. Es ar sevi vairs nerunāju. Tikai atkārtoju klusībā dziesmiņu, ko mēdzu dziedāt bērnībā: gaiši mani mati, tumšas manas acis, melna mana dvēsele, salts šautenes stobrs. Es to atkārtoju atkal un atkal.

Ja kāds atnāks man pakaļ, es pustumsā uz to krietni notēmēšu, es mērķēšu galvā, lai kas viņš būtu. Tikai īss uzliesmojums, un viss kļūs skaidrs.

Mēģināšu viņu nogalināt ar pirmo šāvienu, lai neizšķiestu lodes. Pēdējo pataupīšu sev pašai. Mani atradīs atbrīvotu, acis būs vaļā un bez brillēm, tās vērsies manā īstajā dzīvē, gulēšu, ģērbta baltā, ar asinīm notraipītā kostīmā — klusa, tīra un skaista, kāda vienmēr esmu gribējusi būt. Es būšu sev devusi tikai termiņa pagarinājumu — nedēļas nogali, lai kļūtu par citu cilvēku, un tūlīt viss jau ir galā, man nebūs paveicies, jo nekad nepaveicas. Veiksmes nav nekad.

Mēs braucām ļoti ātri visu ceļa posmu, ko viņš labi pazina. Viņš bija nobažījies un diezgan apjucis pēc telefona sarunas ar Dēsuārlezavalonu, taču nojautu viņā arī patiku vadīt jaunu auto, tas bija vienkāršs, bērnišķīgs, kaitinošs prieks. Viņam galvā atkal bija sarkanrūtotā naģene. Viņš gandrīz visu laiku brauca ar maksimālo ātrumu, un viņam bija profesionāļa reakcija un apķērība.

Šķērsojot pilsētu — šķiet, tā bija Salona —, viņš izmantoja brīdi, kad vajadzēja virzīties uz priekšu pavisam lēnām, un izvilka no krekla kabatas cigareti. Viņš drusku sarunājās ar mani. Nevis par mani un manu mēteli, bet par sevi, savu bērnību, savu darbu. Bez šaubām, viņš to darīja, lai es varētu uz bridi aizmirst notikušo. Uzzināju, ka viņa vecāki ir nezināmi, ka viņu pievākuši sabiedriska labdarības biedrība, bet pēc tam, desmit gadu vecumā, pieņēmusi kāda zemniece no Nicas apkaimes un to viņš sauca par savu īsto māti. Šķita, ka viņš šo sievieti tiešām dievina.

—  Viņai piederēja ferma augšpus Pižētenjē. Vai pazīstat to apvidu? Man tur klājās neticami labi. Pie joda, cik man labi klājās! Kad viņas vīrs nomira, man bija astoņpadsmit gadu, tad viņa visu pārdeva, un ar to es iesāku dzīvi. Sākumā man bija vecs reno, ar to vadāju minerālūdeņus no Vaļas. Lai ko nopelnītu, tur ir ko braukt, un arī tad vēl nevar savilkt galus kopā, bet zināt, es izskatos pēc jokupētera, taču, kad vajag, es visu ko varu dabūt gatavu. Tagad man pieder somia un berljē, ar kuru brauc uz Vāciju, to vada viens draugs no patversmes laikiem, tas man ir tikpat kā brālis, kas manā laba ļautu sev kaut rokas nocirst, un no tā nemūžam neizdabūtu kādu vārdu man par ļaunu. Viņu sauc par Batistēnu Lavantīru. Viņš ari nav ar pliku roku ņemams. Vai es jums neesmu teicis? Mēs abi esam nolēmuši kļūt par miljardieriem. Viņš domā, ka tā būtu labāk.

Mašīna atkal traucās ar ātrumu simt 'sešdesmit kilometru stundā. Viņš apklusa. Pēc brīža jautāju:

—  Vai Žans Legevēns ir bretoņu vārds?

—  Iedomājieties tikai, esmu dzimis Averonā. Mani, gluži kā «Divos bāreņos», atrada pie baznīcas durvīm. Tā nu mani nosauca. Vārdu ņēma no kādas avīzes vai kur citur.

—  Vai nekad neesat atradis savu īsto māti?

—  Nē. Neesmu pat meklējis. Turklāt — ej nu sazini, kā cilvēks piedzimst un kā viņu pamet. Pasaulē gadās visādi.

—  Vai tagad vairs nedusmojaties uz viņu?

—  Uz ko? Uz viņu? Ziniet, ja jau viņa pameta bērnu, viņai arī bija savas grūtības. Turklāt es esmu dzīvs, vai ne? Galu galā viņa man galveno tomēr ir devusi. Esmu priecīgs, ka dzīvoju.

Mēs vairs nerunājam līdz pat Diransas tiltam ar vairākām satiksmes joslām, pa kuru vakar braucu kopā ar Filipu. Somia mūs gaidīja, tā bija novietota saules svelmē uz rezerves joslas. Reklāmsmaids apturēja auto aiz kravas mašīnas, un mēs izkāpām. Mazais Pols bija nolicies kabīnes guļvietā un aizmidzis. Kad durvis ar troksni atvērās, viņš pamodās un teica — nabaga Reklāmsmaids,' Ponsentesprī šovakar nekādā ziņā neko vairs nevarēs iekraut, un rīt viss būs slēgts.

—  Gan jau tiksim galā laikā,— Reklāmsmaids atbildēja. — Līdz sešiem var nobraukt četrdesmit kilometru, un es viņiem kaut ko samaksāšu, lāi mazliet aizkavējas. Miedz vien ciet!

Viņš mani atstāja ceļmalā pie mašīnas, teikdams:

—  Nesen runāju pa telefonu ar kādu tūristu, kas bija iegriezies Dēsuārlezavalonas kafejnīcā. Viņš brauc uz Dienvidiem un ir paņēmis jūsu mēteli. Viņš domā, ka būs Ponsentesprī ap deviņiem vai pusdesmitiem, un es norunāju ap to laiku ar viņu tikties. Ja gribat, es pēc tam varētu jūs satikt te, Aviņonā, kad būšu beidzis mašīnas iekraušanu. Vai jums tas ir pieņemams? »

—  Vai tad uz Parīzi nebrauksiet?

—  Braukšu gan. Taču es sarunāšu ar mazo Polu. Gan atradīšu kādu paziņu, kas viņu panāks mazliet tālāk uz ziemeļiem. Bet vai jums patiks te palikt līdz pat vakaram?

Pakratīju galvu, teicu, ka nē. Viņš man nolika satikšanos Aviņonā kādā alus bārā pretī stacijai pusvienpadsmitos. Viņš ielika man rokā savu naģeni. Tā es viņu neaizmirsīšot. Gan jau redzēšot, ka viss nokārtosies.

Noskatījos, kā viņš aiziet uz savu mašīnu. Uz muguras viņam bija liels sviedru plankums, kas spilgti izcēlās uz izbalējušā zilā krekla. Es viņu panācu un satvēru aiz rokas. Pati vairs nezināju, ko vēl gribu pasacīt. Stāvēju viņa priekšā kā muļķe. Tad viņš palocīja galvu, pielika roku pie mana vaiga tāpat kā kravas mašīnu stacijā. Saulē viņš izskatījās gluži brūni iededzis un sacīja:

—  Tātad pusvienpadsmitos, vai ne? Vai zināt, kas jums līdz tam laikam jādara? Vispirms Aviņonā aizejiet pie kāda ārsta, lai uzliek tīru apsēju. Pēc tam jūs ieiesiet kinoteātrī — vienalga, kādā,— un, ja no tā iznāksiet pārāk agri, ieiesiet vēl citā. Pamēģiniet ne par ko vairs nedomāt, iekams atgriezīšos.

—  Kāpēc jūs esat tāds? Es gribu sacīt, jūs mani nepazīstat, es jūs traucēju darbā, bet jūs esat jauks — kāpēc tā?

—  Jūs arī esat jauka, tikai pati to neapzināties. Turklāt jums ir burvīga naģene.

Uzliku to galvā.

Kad kravas mašīna tālu priekšā uz ceļa izgaisa skatienam, ar apsaitētās plaukstas virspusi atbīdīju cepures nagu un apņēmos tā vai citādi tikt galā ar šo notikumu, pirms viņu atkal redzēšu, un tad — lai Dievs ir mans liecinieks!— es viņam un viņa Batistēnam Lavantīram palīdzēšu kļūt par miljardieriem.

Aviņona.

Saule joprojām žilbināja acis. Redzēju robotus cietokšņu mūrus, man pavērās gara iela ar kafejnīcu terasēm gar malu, kur 14. Jūlija karogi veidoja bezgalīgu daudzkrāsainu tuneli. Citas mašīnas aizsteidzās man priekšā, braukdamas izrāvieniem dubultrindās. Nolūkojos gājējos uz ietvēm — viņu tautību varēja noteikt pēc sejas — tur bija vācieši, angļi, amerikāņi, rokas un kājas viņiem bija ķieģeļu sarkanumā, neilona kleitas tik caurspīdīgas, ka visas sievietes izskatījās kailas, un, braucot garām namiem, es šķērsoju te draudzīgas ēnas, te niknas saules joslas — kur es esmu, Māmuļ, kur es esmu?

Šīs ielas kreisajā pusē ieraudzīju Raspaija bulvāra sākumu. Gribēdama tajā iegriezties, izraisīju veselu lavīnu brīdinājuma signālu. Es vairs neatcerējos, kā sauca garāžu, ko pa telefonu minēja jaunā sieviete no Dēsuārlezavalonas, prātā bija palicis vienīgi bulvāra nosaukums. Nobraucu trīssimt metru, uzmanīgi vērodama mājas abās pusēs. Meklēto uzrakstu ieraudzīju virs kanārijdzelteni nokrāsotiem vārtiem: «Vensēns Koti, Forda koncesionārs, visu ārzemju marku automobiļi». Blakus atradās viesnīca «Anglija», pie kuras bija piestājis kāds pāris, kas ar lielām mokām stiepa ārā no sporta automobiļa koferus, un lutausīgs suns, kurš bija pārtraucis pastaigu, lai viņus pavērotu.

Apturēju mašīnu pie garāžas. Zem nojumes kāds vīrietis ņēma nost automobiļa riteni. Viņš pagrieza galvu, ieraudzīja tanderberdu un, kad izkāpu no tā, izslējās visā augumā un ar stipru provansiešu akcentu teica:

—  Kā — vai tad vēl neiet? Tas nav iespējams!

Piegāju viņam klāt — soma bija labajā rokā, naģene galvā, kostīms saburzījies, sviedros pielipis pie miesas — un mēģināju nedomāt par to, ka izskatos noplukuši un nožēlojama. Tas bija neliela auguma vīrelis, ģērbies kombinezonā ar rāvējslēdzi, kas bija aizvilkts līdz pašai augšai, blāvām, gandrīz dzeltenām acīm un gaišām, biezām, cerainām uzacīm. Es jautāju:

—  Vai pazīstat šo jnašīnu?

— Vai es to pazīstu? Tā bija pie mums divas nedējas, viss motors tika izjaukts. Maz ko pazīstu tikpat labi, varat man ticēt. Kas tad vēl nedarbojas?

—  Nekas, viss kārtībā.

— Tā nevelk? '

—  Nē jel, velk. Es . . . Vai jūs pazīstat šīs mašīnas īpašnieku?

—  Kungu no Vilnēvas? Patiesību sakot, nē. Kāpēc lai es viņu pazītu?

—  Būtu vajadzīgs kvīts dublikāts, vai to var dabūt?

—  Ak jā. Ir vajadzīgs dublikāts. Kāpēc? Vai kvīti viņš pazaudējis? Redziet, tādas ķēpas maitā Veikalu, ar tām nevar tikt nekādā galā.

Viņš mani izveda caur garāžu, kur strādāja vairāki mehāniķi, un ieveda stiklotā kabūzltī, kur sēdēja divas sievietes dzeltenos uzsvārčos. Kantorgrāinatu pētījām visi četri. Viņi bija ļoti laipni un neizrādīja ne vismazāko neuzticību. Viena no sievietēm — gadu trīsdesmit veca, ar kuplām, baltām, stipri atkailinātām krūtīm — pēc manas izrunas noprata, ka esmu parīziete, un stāstīja, ka piecus gadus nodzīvojusi Parīzē, Nasjonas kvartālā, bet viņai tur nav paticis, jo ļaudis esot tādi kā mežoņi, kas cits ar citu nerunā ne vārda. Pati savām acīm redzēju, ka cilvēks, vārdā Moriss Kaubs, jūnija beigās ir atstājis šajā garāžā tanderberdu nezin kāda sadales vārpstas bojājuma dēļ. Viņš to saņēmis 10. jūlija vakarā, samaksājot 723 frankus skaidrā naudā.

Sieviete, kas ar mani tika runājusi, pirmā kļuva aizdomīga, kad gribēju satikt darbinieku vai darbinieci, kas pieņēmis mašīnas īpašnieka pasūtījumu. Viņas skatiens satumsa, un, lūpu uzmetusi, viņa jautāja:

—  Ko jūs īsti gribat no Rožē? Jums bija vajadzīga kvīts, vai ne? Jūs to dabūjāt? Un tad? Un vispirms — kas jūs pati tāda esat?

Tomēr viņi lika pasaukt Rožē. Tas bija diezgan liela un spēcīga auguma jauns cilvēks ar eļļas notrieptu seju, ko slaucīja netīrā lupatā. Mehāniķis labi atcerējās Kauba kungu, kas bija ieradies pēc sava tanderberda piektdienas vakarā, jā. Tas bija ap pusdesmitiem vai desmitiem. No rīta viņš bija zvanījis no Parīzes, lai pārliecinātos, ka mašīna salabota un kāds būs garāžā.

—  Ja es viņu pareizi sapratu, viņš gribēja te pavadīt nedeļas nogali. Viņš sacīja, ka viņam te Vilnēvā esot villa. Ko īsti jūs gribat zināt?

Man nebija, ko atbildēt. Visi četri stāvēja man apkārt istabiņā, kur piepeši aptrūka gaisa. Tumšmatainā sieviete mani nopētīja no galvas līdz kājām. Es sacīju «neko, paldies, es jums pateicos» un steidzos prom. Kamēr gāju caur garāžu, viņi man skatījās nopakaļ, un tas mani tā mocīja, es tā steidzos paglābties no šiem skatieniem, ka nepamanīju nojumē atstāto riepu un izpildīju Danijas Longo speciālnumuru — dubultsalto, nokrītot uz visām četrām; lutausainais suns viesnīcas «Anglija» durvju priekšā rēja kā sajucis, aicinādams palīgā.

Vilnēvā bija pelēkas arkādes, apaļiem akmeņiem bruģētas, šauras ielas, pagalmi, kur ļaudis žāvēja veļu, un kāzu gājiens vakara ballei sagatavotā, lampionu virtenēm izrotātā lielā laukumā. Kad tas virzījās garām, es apturēju mašīnu. Jaunlaulātā — smuidra tumšmate kailu galvu — turēja labajā rokā sarkanu rozi. Baltās kleitas apakšmala bija notriepta ar zemēm. Šķita, ka visi ir krietni iesiluši. Izlauzos cauri kāzu gājienam, lai nokļūtu kafejnīciņā, ko redzēju otrā pusē ielai, un divi vīrieši saņēma mani aiz rokas un gribēja aizvest dejot kopā ar kāziniekiem. Es teicu -— paldies, paldies, pateicos no visas sirds, atkratījos kā mācēdama. Kafejnīciņas apmeklētāji bija iznākuši uz sliekšņa uzmundrināt jauno vīru. Nokļuvu tukšā telpā, kur pie kases sēdēja blonda, savu jaunības atmiņu aizkustināta dāma. Viņa man izstāstīja, kā pa Abatijas ceļu aizbraukt uz Senžana villu. Izdzēru glāzi sulas, nopirku paciņu žitānu un vienu aizsmēķēju. Nebiju smēķējusi tūkstoš gadu. Viņa man jautāja:

—  Vai esat Morisa kunga draudzene?

—  Nē. Galu galā — jā.

—  Redzu, ka viņš jums aizdevis savu mašīnu.

—  Vai jūs viņu pazīstat?

—  Morisa kungu? Pa druskai —«labdien», «labvakar». Reizēm viņš medī kopā ar manu vīru. Vai pašlaik viņš ir te?

Es nezināju, ko atbildēt. Pirmo reizi sev jautāju, vai nepazīstamais tanderberda bagāžniekā ir Moriss Kaubs vai kāds cits. Palocīju galvu — tas varēja nozīmēt visu ko. Samaksāju, sirsnīgi pateicos un gāju prom. Kasiere mani pasauca atpakaļ, teikdama, ka esmu aizmirsusi uz letes sīknaudu, naģeni, žitānu paciņu un mašīnas atslēgas.

Senžana villa — kalti dzelzs vārti, gara sārta asfalta aleja, liela, zema māja ar dakstiņu jumtu, ko varēju saskatīt cauri vīnogulājiem un cipresēm. Gar to pašu ceļu bija arī citas lauku mājas, tās atradās nogāzē augstu virs Vilnēvas — tādi kā cietokšņa sargposteņi, bet es neredzēju nevienu cilvēku, iekams pievakares saulē, kad stāvēju vārtu priekšā, kāda balss mani piespieda atskatīties.

—  Tur neviena nav, jaunkundz. Es trīsreiz gāju skatīties.

Runātāja, apmēram divdesmit gadu veca gaišmate, bija

pārliekusies pāri akmens mūrim ceļa otrā pusē. Diezgan glīta, trīsstūraina seja, ļoti gaišas acis.

—  Vai jūs meklējat Morisa "kungu?

—  Jā, Morisu Kaubu.

—  Viņa te nav,— piespiedusi rādītājpirkstu pie deguntiņa ar apaļu galu, meitene turpināja,— bet jūs varat iet iekšā, visas durvis ir vaļā.

Brīdī, kad meitenei tuvojos, klausīdamās viņas pēdējos vārdos, viņa piepeši izslējās stāvus uz mūra — sārtā kleitā ar kupliem, ap gariem, iedegušiem stilbiem plandošiem svārkiem — un sniedza man roku, teikdama:

—  Vai palīdzēsiet nokāpt?

Palīdzēju kā spēdama — pieturēju aiz kājas, apņēmu ap vidukli. Viņa noslīdēja zemē basām pēdām, un es ari noturējos slāvus. Augumā viņa bija mazliet mazāka par mani, gariem, saulē pabālējušiem matiem kā meitene zviedru filmās. »Viņa nebija nedz zviedriete, nedz aviņoniete, dzimusi Kašanā (Sēnas departaments), studēja Provansas Eksā un saucās Katrīna (Kikī) Opjē. (Nesakiet neko, esmu jau dzirdējusi visas zobgalības, kādas var pateikt par manu vārdu, no tā var sajukt prātā.) Ļoti ātri runādama, viņa man pateica to un daudz ko citu (viņas tēvs, tāpat kā Morisa kungs, ir būvuzņēmējs, viņa ir «nevainīga, bet briesmīga nimfomāne, tālad no psiholoģijas viedokļa iznāk pretruna»), neļaudama iestarpināt ne vārda, kamēr gājām uz tanderberda pusi. Viņa vairākkārt nopūtās, pastāstīja, ka pirms dažām nedēļām jūnijā Morisa kungs viņu šajā mašīnā vizinājis. Viņš ļāvis mašīnu vadīt līdz pat Forkal- kjē - pa nakti un atpakaļceļā viņa, protams, jutusies gluži jocīgi, galu galā — diezgan muļķīgi, bet Morisa kungs izturējies ka īsts sportists, viņš neizmantoja gadījumu, lai ieviestu kārtību viņas psiholoģija. Vai es par to dusmojos?

—  Kāpēc?

—  Vai tad jūs neesat viņa draudzene?

—  Vai jūs mani pazīstat?

Alkal biju viņai pavisam tuvu un redzēju meitenes vaigus viegli piesarkstam. Viņa sacīja:

—  Esmu jūs redzējusi fotogrāfijā. Manuprāt, jūs esat ļoti, ļoti skaista. Tas tiesa. Atklāti sakot, es biju pārliecināta, ka ieradīsieties. Vai nesmiesieties, ja kaut ko jums pasacīšu? Kaila jūs esat vēl skaistāka.

Viņa ir jukusi. Man darīšana ar jukušo.

—  Bet galu galā — vai jūs mani pazīstat?

—  Ak, reizēm laikam esmu redzējusi jūs atbraucam. Noteikti. Man patīk jūsu naģene.

Man bija vajadzīgas vairākas minūtes, lai sakārtotu domas lai saprastu, no kura gala sākt sarunu. Pa to laiku apsēdos pie stūres un palūdzu, lai viņa atver vārtus. Viņa tos atvēra. Kad meitene atgriezās pie manis, pajautāju, ko viņa te dara. Brīvdienās viņa un krustmāte dzīvojot mājā aiz pakalna, no ceļa to nevarot redzēt. Pajautāju, kāpēc viņa tik droši apgalvo, ka pie Morisa Kauba neviena nav. Viņa vilcinājās (atkal pirksts pie strupā deguna — tā jau bija mānija), tad sacīja:

—  Galu galā jums taču nevajadzētu būt greizsirdīgai? Jās taču labi zināt, kāds ir Morisa kungs?

Svētdienas pēcpusdienā viņa aizvedusi pie Kauba citu sievieti no Parīzes, sarkanmati, ko var redzēt televīzijā, to, kura saka: «Tagad, ciendāmas, būsam priecigs . . .»— Maritē Ma- šēnu. Kauba mājā visas durvis bijušas vaļā, bet nebijis neviena cilvēka. Televīzijas zvaigzne devusies prom, tad mazliet vēlāk ieradusies atkal un tāpat nevienu nav atradusi. Tad viņa braukusi prom pavisam —plecos salīkusi, ar nejauki augstiem papēžiem, nesdama koferi no televīzijas skatītāja ādas. Es jautāju:

—  Un tur nav neviena, pat neviena kalpotāja?

—  Es nevienu neredzēju, kad šorīt atkal iegriezos.

—  Jūs tur iegriežaties atkal?

—  Jā, drusku bažījos. Morisa kungs piektdienas vakarā atbrauca, esmu pārliecinātā, es dzirdēju. Un man nedod miera vēl kaut kas, bet tās noteikti ir muļķības.

—  Kas? '' *

—  Ziniet, piektdienas vakarā viņa mājā šāva ar karabīni. Es biju olīvkoku birzi aiz mājas. Trīs šāvieni. Es zinu, viņš vienmēr noņemas ar savam šautenēm bet bija jau pāri desmitiem, tas mani uztrauca.

Kāpēc tad neatnācāt tāpat vien paskatīties?

Ja, es tobrīd nebiju viena. Atklāti sakot, mana krustmāte ir vecāka par pašu Metuzālu, un, ja gribu ar kādu paknakstities, man jāmeklē klusāka vietiņa. Izskatas, ka jūs to nesaprotat. Vai jus tada esat no visas tiesas vai arī tikāt tēlojat nesatricināmo un neizprotamo?

- Nē, es saprotu, es ļoti labi saprotu. Kas bija kopā ar jums?

—  Viens puisis. Bet sakiet — kas noticis jūsu rokai? Tikai neatbildiet kā Beko, citādi es padarīšu sev galu.

—  Nekas sevišķs, varat nebēdāties. Un kopš sestdienas te neviens nav bijis?

—  Ziniet, es te neesmu nekāds vārtsargs. Man pašai ir sava ļoti aizraujoša dztve.

Trīssturaina sejiņa, ļoti zilas acis, sārta, ap smailajām krūtīm apstiepta kleitiņa — viņā bija dzīvīgums, kas man patika, taču nezin kādēļ darīja skumju. Es sacīju:

—  Labi, paldies, uz redzēšanos!

—  Ziniet, jūs mani varat saukt par Kiki.

—  Uz redzēšanos, Kiki!

Braucot pa sārta asfalta ceļu, redzēju viņu atpakaļskata spogulī — basām kājām, gaišiem matiem, un atkal viņa ar rādītājpirkstu berzēja degunu, tad rāpās augšā mūrī, no kura biju palīdzējusi nokāpt.

Pārējais — beigas ceļojumam pretī pašai sev — norisinājās pēc trīs vai četrām stundām, es pati vairs nezinu, kad īsti. Iegāju Morisa Kauba mājā, kas bija vaļa, tukša, klitsa un omulīga, ja, ierasta, to es sapratu, tiklīdz biju iegājusi pa durvīm. Es to neatstāju. Es gaidīju tumsā, šauteni rokā atgūlusies uz ādas dīvāna, sajuzdama ar kailām kājām vēsumu, un, kad zem ādas atkal samanīju siltumu, mainīju vietu, es meklēju vēsumu.

Kad iegāju iekšā, šis nams dīvainā kārtā šķita līdzīgs tam, kas bija palicis atmiņā — vai iztēlē — no Karavaiju mājas. Lampas, paklāji ar vienradžiem vestibilā, istaba, kur atrados, bija pazīstami. Pēc tam pie kādas sienas ieraudzīju matstikla ekrānu, un, kad piespiedu taustiņu, parādījas zvejas osta, tad vēl un vēl viena — krāsainie diapozitīvi. Es nopratu, ka tā ir «Agfacolor» filma, jo ar šīm lietām nodarbojos pārāk ilgi, lai neatšķirtu sarkanā kvalitāti.

Kādas durvis uz blakus telpu bija atvērtas. Tur, kā jau gaidīju, bija ļoti plata, ar baltu kažokādu apsegta gulta un pie pretējās sienas—uz koka vairoga uzlīmēta melnbalta pilnīgi kailas sievietes fotogrāfija, ļoti skaists uzņēmums, kurā varēja saskatīt pat ādas samtainumu. Šī meiča nesēdēja šķērsām atzveltnī, tā stāvēja, pagriezusi objektīvam muguru, auguma augšdaļu un seju. Tā nebija Anita Karavaija vai kāda cita, kam es varētu uzkraut savu dzīvi. Tā biju es.

Nogaidīju, kad pāries drebuļi, vilcinājos — ļoti ilgi vilcinājos, pirms apmainīju brilles ar sastingušiem pirkstiem, sajuzdama krūtīs kāpjam un kāpjam nelabumu. Pārbaudīju, ka tas ir mans kakls, mani pleci, manas kājas, ka nevar būt ne runa par montāžu. Arī pie tā esmu pārāk pieradusi, lai varētu kļūdīties. Turklāt sajutu briesmīgu skaidrību, cilvēks labi zina, ka tas ir viņš.

Šķiet, vairāk nekā stundu sēdēju šajā gultā pretī šai fotogrāfijai, nespēdama neko domāt: beigās man vajadzēja iedegt lampu, jo bija satumsis.

Tad izdarīju kaut ko muļķīgu, par ko kaunos,— es atpogāju svārkus, iedama uz durvīm, aiz kurām, kā zināju, atradās vannasistaba, tikai flīzes tajā bija nevis melnas, kā biju domājusi, bet sarkanas un oranžas, tā bija ļoti liela telpa ar spoguli, es tur iegāju, lai pārliecinātos, ka mans augums tiešām ir mans augums. Cik muļķīgi — tukšās mājas klusumā es stāvēju ar svārkiem pie kājām un nolaistām biksītēm, piepeši sastapdama pati savu skatienu, no kura visu mūžu biju vairījusies, dīvainu skatienu caur brillēm, skatienu, kas bija tukšāks nekā šis nams, un tomēr tā biju es, patiešām es.

Es sakārtojos, atgriezos istabā ar melnas ādas sēdekļiem. Garāmejot vēlreiz paskatījos fotogrāfijā. Ja vēl varēju pati sev ticēt, tā bija uzņemta manā dzīvoklī Grenela ielā. Es biju pusceļā starp gultu un drēbju skapi, pagriezusi galvu, sejā bija smaids, kurā nevarēj» neredzēt maigumu vai mīlestību — pati nezinu, ko īsti.

Es iededzu citas lampas, atvēru skapju durvis, uzkāpu augšstāvā. Tur atradu tādu kā fotogrāfa darbnīcu un kādā atvilktnē — vēl divas lielas fotogrāfijas, kurās pazinu sevi, tās nebija tik izcilas un bija iejauktas starp desmitiem citu, kur redzēju tāpat kailas, bet nepazīstamas meitenes. Minētajās divās es nebiju izģērbusies, tikai pusizģērbta. Vienā sēdēju kailām krūtīm uz vannas malas un vilku nost zeķes, vērdamās uz priekšu neko neredzošu skatienu. Otrājā attēlā biju nofotografēta no priekšas, pieliektu seju, uzsegusi uz pleciem krekl- blūzi, ko izmetu vismaz pirms diviem gadiem, un kaila lejpus jostasvietas. Abas fotogrāfijas saplēsu gabalos, piespiedusi sev klāt, jo nevarēju darboties ar kreiso roku. Nespēju sev to aizliegt. Šķiet, tas man nāca par labu.

Pēc tam citās istabās es vēru vaļā skapjus un visur satiku sevi. Atradu kombinē, vecu puloveru ar atlokāmu apkakli, melnas garās bikses un divas savas kleitas. Un vēl — pie nesaklātas gultas, no kuras vēl nebija izvēdinājušās manas smaržas, mētājās auskars, ko pazinu, piezīmes manā rokrakstā un ļoti plata ādas siksna, kādas valkā vīrieši un kas man neko neatgādināja.

Savācu visu, kas man piederēja, Dievs zina kur es to aizmirsu, kāpdama lejā, un atgriezos vietā, kur tagad esmu. Spožajam ekrānam pretī pie sienas stāvēja šauteņu statnis ar vairākām šautenēm. Tad uz grīdas ar tumšzilu mīksto segumu pamanīju lielu taisnstūri, kas neapšaubāmi bija mazāk izbalējis nekā pārējais, it kā šajā vietā būtu atradies paklājs un ticis aizvākts. Uz krēsla ieraudzīju vīrješa uzvalku — tāpat tumšzilu, tas bija rūpīgi nolikts — bikses uz sēdekļa, žakete — uz atzveltnes. No svārkiem izvilku Morisa Kauba kabatas portfeli. Autovadītāja tiesību fotogrāfija rādīja, ka runa ir tieši par to pašu cilvēku ar izciļņiem vaigukauliem un gludiem matiem, kura līķis trūdēja tanderberda bagāžniekā. Neko citu par viņu neatcerējos, un portfeļa saturs — es to rūpīgi izpētīju — tāpat neko neatgādināja.

Ienākot vestiuilā, biju pamanījusi telefona aparātu. Izņēmu no rokassomas papīru, uz kura biju pierakstījusi Karavaiju telefona numuru Ženēvas viesnīcā. Es pieteicu sarunu. Man sacīja: «Rēķinieties, ka vajadzēs stundu gaidīt.» Es izgāju ārā, iekāpu mašīnā, aizbraucu aiz mājas pie tāda kā šķūņa, kur stāvēja traktors, dakšas un rupji darināta vīna spiede. Bija tumšs. Man stipri sala. Nepārtraukti drebēju. Tomēr aukstums man šķita patīkams, un tāds kā niknums, kā spītība, nepazīstams spriegums mani balstīja un piešķīra kustībām milzīgu noteiktību. Caur domu jucekli, šķiet, jutu, ka domāju ātri, domāju labi, un tas bija ārkārtīgi dīvaini.

Atvēru bagāžnieku, nelikdamās ne zinis par smaku, kas no tā varētu nākt, ne arī par sāpēm, kuras skaudri iesmeldzās visā kreisajā plaukstā, ar abām rokām satvēru paklājā ievīstīto vīrieti un vilku to no visa spēka, palaidu, saņēmu atkal un vilku tikmēr, līdz varēju izgāzt ārā no mašīnas. Tad es to aizstiepu uz šķūni. Es noliku līķi pie vistālākās sienas un vispirms apsedzu ar paklāju, tad sametu tam virsū visu, kas gadījās pa rokai,— dēļus, klūgu grozus, darbarīkus. Izgājusi ārā no šķūņa, aizvēru divviru durvis, kuras čīkstēja. Atceros šo čīkstoņu un arī to, ka labajā rokā turēju šauteni ar melnu stobru, ka negribēju no tās šķirties pat bridi, kad vēru ciet durvis, ka negribēju no tās šķirties ne par kādiem pasaules labumiem.

Vēlāk, kad tanderberds atkal bija nolikts mājas priekšā, kad ārā jau sen valdīja klusums un tumsa, zvanīja telefons. Stāvēju pie sienas pavisam tuvu pie telefona, aizvērusi acis, šauteni kreisajā rokā, gaidīdama pēdējo iespēju nesajukt prātā. Man vajadzēja tikai pastiept roku un pacelt klausuli. Sievietes balss sacīja: «Savienoju ar Ženēvu. Runājiet.»

Pateicu paldies. Vēl es varēju runāt. Atskanēja cita balss. Viesnīca «Skaistais Krasts». Jautāju, vai tur ir Karavaija kundze. Viņa tur bija. Vēl viena balss — izbrīna pilna, dzīva, draudzīga — tā bija Anita. Tai brīdī man atkal sāka birt asaras, mani satricināja cerība — vai vajadzība pēc cerības — tik neprātīga, kādu nekad vēl nebiju izjutusi.

Es sarunājos ar Anitu tā, kā bīītu runājusi pirms ienākšanas šajā mājā, pat tā, kā būtu runājusi pirms daudziem gadiem, toreiz, kad mums abām bija divdesmit, pirms tās maija nakts, kad es pat nemēģināju viņai palīdzēt, kad viņa pati stiga tādā kā neprātā, pirms maija rītausmas, kad atradu viņu savā dzīvokli pirmo reizi elsojam manā priekšā, atskurbušu, pretīguma pārņemtu, tajā rītausmā, kad es atsacījos uzņemties kaut mazāko atbildību par to, kas ar viņu bija noticis,—«bet kāpēc tu mani pameti,» viņa atkārtoja kā litāniju, «kāpēc tu mani pameti?»— kad man pat nepietika vīrišķības klausīties viņas vārdos, kad es viņai iesitu, lai viņa apklustu, un izdzinu pa durvīm.

Anitai, kura nesaprata neko no manis stāstītā un lika trīsreiz atkārtot vienus un tos pašus teikumus, es sacīju, ka braucu ar viņas tanderberdu 110 brīža, kad strādāju viņas mājā Monmo- ransī kvartālā. Viņai nav tanderberda. Viņa pat nezināja, kas tas tāds, pa telefonu^ viņa pat nespēja saprast vārdu. Viņa dzirdēja galvenokārt manus šņukstus un teica: «Dieva dēļ, Danij, kur tu esi, un kas tev noticis?» Viņa nebija mani redzējusi kopš tās nedēļas pirms Ziemsvētkiem, kad mēs sastrīdējāmies kafejnīcā netālu no Operas. Viņa nekad nav dzīvojusi Monmoransī kvartālā: «Dieva dēļ, Danij, vai tu joko? Pasaki man, ka tas ir joks! Tu taču labi zini, kur es dzīvoju!» Viņa dzīvoja Mocarta avēnijā, MOCARTA avēnijā, turklāt, ja Mišels Karavaijs būtu aizvedis mani rakstīt ar mašīnu uz māju, viņa būtu mani redzējusi, viņa to zinātu: .«Es tevi lūdzu, Danij, pasaki, kas īsti notiek!»

Liekas, caur asarām un žagām, kuru dēļ nespēju atbildēt, es smējos. Jā, tie savā ziņā bija smiekli. Tagad uztraukusies bija viņa, viņa atkārtoja: «Hallo! Hallo!»— un es dzirdēju viņas satraukto elpu klausulē.

—  Kur tu esi, Danij? Dieva dēļ, es tevi lūdzu, pasaki vismaz, kur tu esi!

—  Aviņonas Vilnēvā. Klausies, Anita, es tev visu izskaidrošu, neuztraucies, ceru, ka viss būs labi, es . ..

—  Kur, ko tu saki, kur?

—  Aviņonas Vilnēvā, Voklīzas departamentā. Vienā mājā.

—  Dieva dēļ, bet kā — Danij, kādā mājā? Kas ir kopā ar tevi? Kā tu zini, ka esmu Ženēvā?

—  Laikam būšu dzjrdējusi aģentūrā. Es vairs nezinu. Laikam būšu dzirdējusi.

—  Klausies, ja kāds ir kopā ar tevi, iedod tam klausuli.

—  Nē, te neviena nav.

—  Bet, Dieva dēļ, tu nevari palikt viena, tā nevar! Es nesaprotu, Danij, es nesaprotu!

Es skaidri dzirdēju, ka tagad ari viņa raud. Gribēju viņu nomierināt, pasacīt, ka nu jau ir labāk, kad esmu dzirdējusi viņas balsi. Viņa man sacīja, ka Mišels Karavaijs kuru katru brīdi atgriezīsies viesnīcā, ka viņš zinās, ko vajag darīt, ka viņi tūlīt man piezvanīs. Viņa kāps lidmašīnā, viņa atlidos pie manis. Man jāapsola, ka nekustēšu prom ne soli, gaidīšu, kad viņi piezvanīs. Man ne prātā nenāca jelko gaidīt, tomēr apsolīju un, nolikusi klausuli, ar īstu atvieglojumu nodomāju, ka savā satraukumā viņa man nepaprasīja šīs mājas telefona numuru un tāpēc nevarēs man vairs piezvanīt.

Vestibila durvis — gaišs četrstūris. Es — tumsā. Laiks ir izstiepies kā nolietota atspere. Es zinu, ka laiks var izstiepties, es to zinu ļoti labi. Toreiz, kad Dēsuārlezavalonas apkopes stacijā zaudēju samaņu,— cik ilgi tas turpinājās? Desmit sekundes? Minūti? ŠI minūte bija pietiekami gara, lai tajā izzustu īstenība.

Jā, tas notika tur, toreiz, kad atguvu samaņu un tupēju ceļos uz flīžu grīdas,— tur sākās meli. Esmu dzimusi meliem. Un tā jau arī vajadzēja notikt, ka vienu dienu man pašai jākļūst par visdrausmīgāko melu upuri.

Kāda ir īstenība? Es, Danija Longo, tiku vajājusi mīļāko, kurš mani pametis. Esmu viņam draudējusi telefonogrammā. Esmu iekāpusi lidmašīnā, kas paceļas gaisā trīsceturtdaļstundas pēc viņa lidmašīnas. Esmu ieradusies pie viņa šajā namā īsi pēc tam, kad viņam atdota mašīna, kas tikusi atstāta automehāniķa darbnīcā remontēšanai. Sācies strīds, kura laikā esmu paņēmusi šauteni no statņa, kas atrodas šajā istabā. Esmu raidījusi uz šo cilvēku trīs lodes, no kurām divas trāpījušas viņam tieši krūtīs. Pēc tam esmu pārbijusies un domājusi tikai par vienu: aizvest līķi pēc iespējas tālāk prom no šejienes, to paslēpt, likt tam izgaist. Esmu to aizvilkusi līdz mašīnas bagāžniekam, ietinusi paklājā, esmu braukusi visu nakti pa autoceļiem uz Parīzes pusi, nebūdama pat īsti pieskaitāma. Esmu mēģinājusi dažas stundas gulēt kādā viesnīcā Šalonā pie Saonas. Mani apturējis policijas motociklists aizmugures uguņu bojājuma dēļ. Esmu aizmirsusi savu mēteli kafejnīcā netālu no Osēras autoceļa. Acīmredzot tieši no šīs kafejnīcas esmu zvanījusi Bernāram Toram. Pēc tam laikam esmu nolēmusi rīkoties citādi, jo neesmu zinājusi, kā tikt vaļā no līķa, un nolēmusi, ka visādā ziņā tad, kad to atradīs, nebūs grūti sadzīt manas pēdas. Esmu griezusi mašīnu atpakaļ, aiz bailēm un noguruma pa pusei zaudējusi saprašanu. Man jau ir bijusi ievainota kreisā roka. Droši vien esmu to ievainojusi strīdā ar upuri. Esmu atgriezusies apkopes stacijā, kur tiku piestājusi jau no rīta, varbūt bez kāda nodoma gluži kā automāts, kas bez mitas atkārto vienu un to pašu ceļu un nespēj no tā vairs izrauties. Tur, pie izlietnes krāna, pa kuru tecēja ūdens, manī kaut kas piepeši salūza un es paģību. Tā sākās meli.

Kad atvēru acis — pēc desmit sekundēm, pēc minūtes?— man prātā bija vairs tikai alibi, ko pa nakti biju sagudrojusi. Acīmredzot esmu ar tādu izmisuma spēku vēlējusies, lai īstenība nebūtu īstenība, ka man tā pārstājusi eksistēt. Esmu pieķērusies bezjēdzīgai, no viena gala līdz otram sadomātai pasakai. Es jaucu iedomu sīkumus ar to, kas pastāv realitātē: mirdzošais ekrāns, gulta ar baltas kažokādas pārklāju, kailas sievietes fotogrāfija patiešām pastāv. Ar murgu loģiku piepildu tukšumu, kurā liku nozust Morisam Kaubam un visam, kas ar to saistīts. Vēl vienreiz, piedzīvojot kaut ko tādu, kas iet pāri maniem spēkiem, izraugos bēgšanu, un, tā kā cita nav iespējama, tā ir bēgšana sevī.

Jā, es zinu, tas viss izskatās pēc manis.

Kas bijis Moriss Kaubs? Kāpēc man joprojām nav nekādu atmiņu par viņu, ja jau tagad pieņemu domu, ka tas viss ir noticis? Vienā no fotogrāfijām, kuras tur augšā saplēsu, man mugurā ir blūze, kuras man vairs nav divus gadus. Tātad Moriss Kaubs ir mani pazinis jau ilgi pirms tam. Nav šaubu, ka esmu šajā namā bijusi jau vairākas reizes: to pierāda manis atstātie apģērbi un otrpus ceļam dzīvojošās blondās meitenes vārdi. Un, ja esmu atļāvusi šim vīrietim sevi fotografēt tādās pozās, nav šaubu, ka man ar viņu bijušas tik tuvas attiecības, ka gluži vienkārši nevar tās izdzēst no prāta un no dzīves. Es nesaprotu.

Bet kas tad ir jāsaprot? Es zinu, ka ārprāts pastāv. Es zinu, ka ārprātīgie nezina, ka viņi ir ārprātīgi. Tas ir viss. Manas zināšanas aprobežojas ar sieviešu žurnālu paviršu lasīšanu un liceja filozofijas klases kursu, ko sen jau esmu aizmirsusi. Es nespēju saprast, kādā prāta aptumsumā esmu te nonākusi, bet tas, ko iztēlojos par faktiem, nevar būt tālu no īstenības.

Kas bija Moriss Kaubs?

Man ir jāceļas, man ^āiededz lampas un rūpīgi jāpārmeklē šis nams.

Logs. Es atbīdu aizkarus. Piepeši jūtos vieglāk ievainojama: esmu atstājusi šauteni uz dīvāna. Tas ir neprāts, kurš gan šajā stundā te varētu ierasties? Ārā ir nakts, gaiša, mājīgu uguņu piezvaigžņota nakts.'Turklāt — kas mani meklētu? Vienīgi es pati sevi meklēju. Cīrihe. Viss balts. Lūk, tā. Es arī gribēju mest. Sacīju ārstam: «Nogaliniet mani, es jūs lūdzu, nogaliniet mani!» Viņš to neizdarīja. Nav iespējams gadiem ilgi nēsāt visur līdzi neapšaubāmas vainas apziņu, nesākot ar to tīksmināties, nesajā- kot prātā. Acīmredzot tā tas ir.

Kad Māmuļa nomira, man par to paziņoja pārāk vēlu, es nepaspēju ierasties uz bērēm, un kāda māsa man teica: «Vajadzēja apziņot arī citas bijušās audzēknes, jūs neesat vienīgā.» Tai dienā pārstāju būt vienīgā, vienreizīgā un tāda vairs neesmu bijusi nevienam. Un tomēr es būtu varējusi tāda kļūt mazam zēnam. Es nezinu, kāpēc — ārsti man neko neteica — esmu bijusi pārliecināta, ka bērns, kuram vajadzētu piedzimt, ir zēns. Sirds dziļumos glabāju viņa portretu, it kā viņš turpinātu augt. Tagad viņam ir trīs gadi un pieci mēneši. Viņam būtu vajadzējis piedzimt martā. Viņam būtu tēva mainās acis, tā mute un smiekli, mani gaišie mati un sprauga starp priekšzobiem. Es zinu, kā viņš staigā, kā viņš runā, es nebeidzu un nebeidzu viņu nogalināt.

Es nespēju palikt viena.

Man vajag iet ārā, vajag bēgt no šīs mājas. Mans kostīms ir netīrs. Paņemšu mēteli, ko Žanam Legevēnam vajadzētu atvest. Mētelis noslēps manu netīrību. Es paturēšu mašīnu. Es braukšu tieši uz Itālijas vai Spānijas robežu, atstāšu šo zemi, izlietošu atlikušo naudu, lai aizbrauktu pēc iespējas tālāk. Noskalo seju. Māmuļai bija taisnība, man vajadzēja paņemt bankā tik daudz naudas, cik vien varēju, vajadzēja bēgt tūliņ. Māmuļai vienmēr ir taisnība. Šajā stundā es jau būtu ārā no ķēpas. Cik ir pulksk-ais? Mans pulkstenis apstājies. Sasukājies.

Arā, kad iededzu tanderberda ugunis, pulkstenis uz priekšējā paneļa rāda pāri pusvienpadsmitiem. Reklāmsmaids mani droši vien gaida. Es zinu, ka viņš mani gaidīs. Braucu pa asfalta ceļu. Vārti palikuši vaļā. Lejā — Aviņonas ugunis. Svētku atbalsis vējā ap mani. Līķa mašīnā vairs nav, vai ne? Nē, līķa mašīnā vairs nav. Vai ir vajadzīga pase, lai pārbrauktu Spānijas robežu? Aizbraukt līdz pat Andalūzijai, uzkāpt uz kuģa, kas ved pāri Gibraltāram. Skaisti vārdi, jauna dzīve, tālums. Šoreiz es atstāju pati sevi. Uz visiem laikiem.

Viņš ir tur. Kreklam virsū uzvilkta ādas jaka. Viņš sēž alus bārā pie marmora galdiņa. Uz sola uzlikts brūnā papīrā ievīstīts sainis. Ieraudzījis mani ejam pie viņa cauri zālei, viņš smaida. Nevienu vairs neapgrūtināt. Turēties dūšīgi.

—  Vai neesat pārmainījusi apsēju?

—  Nē. Neatradu ārstu.

—  Ko jūs darījāt? Pastāstiet. Vai skatījāties filmu? Vai tā bija laba?

—  Jā. Un tad izmetu līkumu, pastaigājos pa pilsētu.

Es turos dūšīgi. Viņš kopā ar mazo Polu ir iekrāvis piecas tonnas agrīno dārzeņu. Vācu tūristi, kas atveda mēteli, viņu uzņēmuši mašīnā un atgādājuši līdz pat stacijai. Viņš paņēmis to adresi, lai tuvākajās dienās «pierādītu labas manieres». Viņi brauc uz Korsiku. Korsika ir brīnumjauka, liedagu tur ir, cik uziet. Viņš sēž man pretī un vēro uzticības pilnu skatienu. Vienpadsmitos piecās minūtēs atiet vilciens, viņš pievienosies mazajam Polam Lionā. Nelaimīgā kārtā viņam tāpēc ir atlicis tikai stundas ceturksnis laika.

—  Jūs esat daudz nopūlējies manis dēļ.

—  Ja es negribēt^ varētu nedarīt neko. Gluži pretēji, man ir ļoti patīkami jūs vēlreiz redzēt. Ponsentesprī, stiepjot kastes, es, ziniet, retu brīdi pārstāju domāt par jums.

—  Tagad jūtos labāk. Viss kārtībā.

Viņš piemiedza acis un izdzēra malku alus. Viņš lūdza, lai apsēžos viņam blakus uz sola. Tad viņš uzlika delnu uz manas kreisās rokas un caur kostīma piedurkni to viegli paspieda.

—  Vai jums ir draugi, ko varētu brīdināt?

—  Par ko brīdināt?

—  Es nezinu. Par visu notiekošo.

—  Man neviena nav. Vienīgais, kam gribētu piezvanīt,- tam nevaru zvanīt, tas nav iespējams.

—  Kāpēc?

— Ir sieva, ir dzīve. Jau sen esmu nozvērējusies atstāt viņu mierā.

Viņš atraisīja atvesto saini un deva man rūpīgi salocīto balto mēteli. Viņš man teica:

—  Varbūt jūsu sestdienas atmiņām sajukušas pēdas, tā gadās, kad cilvēks ir noguris. Reiz, kad biju nogulējis divas stundas, es nevis turpināju ceļu uz Parīzi, bet pagriezos pretējā virzienā. Toreiz biju kopā ar Batistēnu. Kad viņš savā guļvietā pamodās, biju jau nobraucis simt kilometru. Un es stūrgalvīgi paliku pie sava, ka Parīzē jau esam bijuši. Daudz netrūka, ka viņš man būtu ielauzis degunu,' lai vestu pie prāta. Vai gribat kaut ko iedzert?

Negribēju neko dzert. Atradu sava mēteļa kabatās «Air-France» lidmašīnas biļeti, mazo, sārto zilonlti ar kustīgiem locekļiem, piecsimt trīsdesmit franku aģentūras kases aploksnē, Aviņonas garāžas kvīti un vēl citus man piederošus papīrus. Reklāmsmaids mani vēroja, un, v kad pacēlu acis uz viņu, lai pateiktos un sacītu, ka tas viss patiešām pieder man, viņa skatienā manīju bažīgu, uzmanības pilnu draudzību. Tieši tajā brīdī cauri alus bāra čalām, cauri manas sirds velnišķīgajai dunoņai atkal briesmīga un brīnumaina atskanēja Māmuļas balss.

Un Māmuļa man sacīja, ka neesmu nogalinājusi Morisu Kaubu, ka neesmu sajukusi prātā, ak nē, Danij, ka patiešām esmu piedzīvojusi to, kas liekas ticams, ka tiešām pirmo vakaru mūžā atrodos šajā pilsētā, kur viss piepeši šķiet iegaismojamies, kur sāk spēlēt orķestri. Šīs nedēļas nogales patiesie notikumi man parādījās tik pēkšņi, ka es nodrebēju. Domas virknējās cita aiz citas tik strauji, ka acīmredzot mana seja pārvērtās. Arī Reklāmsmaids kļuva priecīgs un izbrīnījies jautāja:

—  Sakiet — par ko jūs domājat? Kas jūs tā iepriecini?

Nezinu, kā lai viņam to pasaku. Tad steidzīgi noskūpstīju

viņu uz vaiga, saņēmu viņa plaukstu apsaitētajā rokā un spiedu tik stipri, ka sajutu sāpes. Bet man nesāpēja. Man bija labi. Biju atguvusi brīvību. Vai gandrīz atguvusi. Mans smaids sastinga. Prātā iznira kāda doma, kas bija tikpat apžilbinoša kā visas citas: man seko, šai brīdī mani izspiego, esmu tikusi izsekota no pašas Parīzes, lai viss notiktu, kā viņiem vajag.

«Danij, mazulīt,» Māmuļa sacīja, «pilnīgi iespējams, ka viņi pazaudējuši tavas pēdas, citādi tu jau būtu mirusi. Vai tad tu nesaproti, ka viņi grib tavu nāvi?»

Man vajadzēja tik vaļā no Reklāmsmaida.

—  Iesim, lūdzu, prom. Es jūs pavadīšu. Citādi nokavēsiet vilcienu.

Mētelis, ko viņš palīdz uzvilkt. Rokassoma, ko atveru, lai pilnīgi pārliecinātos, ka nekļūdos. Nē, tagad vairs nekļūdos. Jaunas bailes. Ārpusē Reklāmsmaids, uzticības pilns, apliek man roku ap pleciem, un mani moka doma, ka piespiežu viņu riskēt tāpat, kā riskēju es. Nespēju noturēties neatskatījusies. Vispirms pametu skatienu uz tanderberdu, kas novietots alus bāra tuvumā, tad uz garo ielu, pāri mūriem, gar kuriem šajā pēcpusdienā braucu un kuri tagad mirdz vienās ugunīs.

—  Kas noticis?

—  Nekas. Es skatos. Nekas.

Viņš jūt, ka aplieku kreiso roku ap viņa vidukli, un smejas. Stacijas halle. Perona biļete. Apakšzemes tunelis. Perons. Ik mirkli skatos atpakaļ. Nepazīstami ceļotāji, sejas, kas noslēgušās pašu rūpēs. Skaļrunis piesaka Reklāmsmaida vilcienu. Tālumā skan balles mūzika. Viņš tur mani, ieskāvis rokās, un saka:

—  Vai zināt, ko darīsim? Rītvakar es būšu Parīzē, viesnīcā, kur vienmēr apmetos, Žana Lantjē ielā. Es gribētu, lai jūs man apsolāt piezvanīt.

—  Es apsolu.

—  Vai jums ir mana naģene?

Tā ir manā somā. Viņš ar skrotzīmuli ieraksta cepures apmales iekšpusē telefona numuru un atdod to man. Vilciens, man aiz muguras svilpdams, brauc gar peronu ar tādu troksni, ka vai ausis plīst pušu, un viņš man kaut ko saka, bet es nedzirdu, viņš pakrata galvu, saņem aiz pleciem un cieši tos saspiež ar savām lielajām rokām. Tā. Kamēr viņš aiziet no manas dzīves — izliecies pa logu, lai pēdējoreiz pamātu ar roku,— es atceros, ka esmu nosolījusies palīdzēt viņam un viņa draugam Lavantīram kļūt par miljardieriem. «Nepazaudē šo naģeni,» Māmuļa saka. «Un, tā kā tev jāgrauj tas, kas uzcelts pret tevi, pasteidzies.»

Uz ietves stacijas priekšā es sāku ar lidmašīnas biļeti, ar ko nekad nekur neesmu braukusi. Saplēšu to mazos gabaliņos, vērodama laukumu. Sevi mierinot, atkārtoju, ka manas pēdas jau sen ir pazaudētas, taču esmu pārliecināta par pretējo. Es pat jūtu nekustīgu, nežēlīgu, pret sevi vērstu skatienu.

Tanderberds — vēi vienu reizi, pēdējo reizi.

«Nebrauc vairs uz turieni,» Māmuļa lūdzas. Braucu pa spilgti apgaismotām ielām, gar svētkiem ^apostiem laukumiem, kur svinēja svētkus. Man atkal vajadzēja taujāt pēc ceļa uz Vilnēvu. Atpakaļskata spogulī vēroju aiz manis braucošās mašīnas. Pūlis un mūzika mani nomierināja. Kamēr esmu starp cilvēkiem, man nedraud nekādas briesmas, par to biju pārliecināta.

Ari Vilnēvā bija balle. Apstājos pie tabakas bāra, kur nesen biju iegriezusies. Nopērku lielu vienkārša papīra aploksni un pastmarku. Atgriežos mašīnā, lai svētku troksnī uzrakstītu nedaudzos vārdus, kas būs nepieciešami, ja tikšu nogalināta. Aizlīmēju aploksni un adresēju to pati sev Grenela ielā. Iemetu to vēstuļu kastītē uz laukuma. Man ir bail, bet caur pūli man neviens neseko.

Garais Abatijas ceļš. Tagad, iebraucot no līkuma līkumā, varu redzēt sev aizmugurē divus auto prožektorus. Vārti joprojām ir atvērti. Apturu mašīnu alejā. Nodzēšu prožektorus. Prožektori aizslīd garām, attālinās. Nogaidu, kad nomierināsies sirds. Braucu atkal. Apstājos pie tumšās mājas. Pārbaudu, vai automobilī nav palikusi kāda mana manta. Ar šalli uzmanīgi noslauku stūri un priekšējo paneli. Atstāju vētrasputnu tāpat, kā to paņēmu Orlī,— bailēs, kas aizžņaudz kaklu, palēnina visas kustības. «Neej tur iekšā, neej, Danij,» Māmuļa lūdzas. Bet man tas jāizdara, vismaz jāiznīcina pie sienas atstātā fotogrāfija, vismaz jāpaņem savas drēbes. Durvis. Iededzu vestibilā gaismu. Tā jau ir labāk. Aizveru durvis. Dodu sev piecas minūtes, lai visu sakārtotu un aizietu. Elpoju.

Stāvu uz tās istabas sliekšņa, kur ir ādas dīvāns, kad sadzirdu kustēšanos. Es nekliedzu. Pat ja es gribētu to darīt, man pār lūpām nenāktu ne skaņa. Gaisma spīd man no muguras. Priekšā ir liels, melns caurums. «Šautene!» Māmuļa saka. «Tu esi atstājusi šauteni uz dīvāna. Ja viņš bija tumsā, viņš to nav vēl pamanījis.» Stāvu paralizēta, mēma, kājas kā svina pielijušas. Atkal troksnis, šoreiz — tuvāk. «Danij, Danij, šautene!» Māmuļa manī sauc. Izmisīgi pūlos atcerēties, kur istabā stāv dīvāns. Nometu somu zemē, lai atbrīvotu veselo roku. Piepeši pavisam blakus sajūtu elpu, tādu kā aizkusušas būtnes elsošanu. Man ir jāsasniedz .. .

ŠAUTENE

Iekāpu mašīnā. Aizbraucu uz Monmoransī kvartālu. Šo māju es nepazinu. Anita atvēra man durvis. Viņa raudāja. Viņa bija teikusi, ka ir šāvusi ar karabīni uz cilvēku. Viņa teica, ka tas varbūt vēl ir dzīvs. Viņai neesot drosmes uz to paskatīties. Es nokāpu pagrabstāvā. Tas bija par šautuvi izbūvēts pagrabs. Tur bija korķa mērķi. Mani soļi bija smagi. Esmu smags. Gāju tāpat, kā runāju,— stūrgalvīgi. Ļaudis to uzskata par pašapziņu. Taču tas ir tikai asiņu ritms manās dzīslās.

Redzēju gulošu cilvēku un tam blakus — karabīni. Es labi pazīstu ieročus. Savulaik biju krietns mednieks. Tā bija 7,62 milimetru kalibra šautene ar vītņotu stobru. Lodes sākotnējais ātrums pārsniedz 700 metru sekundē. Viņš nevarēja būt dzīvs. Ja viena no divām lodēm, kas viņu bija ķērušas, būtu trāpījusi galvā, viņam galvas vairs nebūtu.

Vispirms noliecos pie karabīnes. Zaudēju jebkuru cerību atgūt normālu dzīvi. Es vairs nezinu, kas ir normāla dzīve. Ja Anita būtu šāvusi ar automātu, es tūlīt būtu saucis policiju. Tad mēs varētu notēlot nelaimes gadījumu. Taču vinčestra šautenes sprūdam ir drošinātājs. Tas jāatbrīvo ik pēc šāviena. Jūs, Danij, to droši vien esat redzējusi vesternos. Jūs esat redzējusi, kā skaists kinovaronis pļauj sarkanādainos bariem vien. Jādomā, ka arī Anita to ir redzējusi, tāpēc viņa prata rīkoties ar drošinātāju. Viņa bija šāvusi trīs reizes. Neviens nenoticētu, ka tas bijis nelaimes gadījums.

Apskatīju vīrieti. Es viņu pazinu. Viņu sauca par Morisu Kaubu. Vairākkārt esmu viņu saticis pie paziņām. Viņam bija divi ievainojumi krūtīs. Pašķīru rītasvārkus, lai tos apskatītu. Anita bija šāvusi no maza attāluma. Paskatījos uz augšu un ieraudzīju, kur trāpījusi trešā lode. Tā bija atstājusi tikai melnu svītru betona sienā viņam blakus. Paņēmu stūrī nokritušo saplacināto svina gabaliņu un ieliku to kabatā.

Anita joprojām raudāja un muļķīgi žagojās. Jautāju, kāpēc viņa šo vīrieti nogalinājusi. Viņa sacīja, ka tas viņu vairs nav gribējis, ka vairākus gadus bijis viņas mīļākais. Esot to pazinusi jau pirms mūsu laulībām. Es viņai iesitu pa seju. Viņa atsitās pret sienu. Viņa purināja galvu, lai atbrīvotos no sarkanajiem svārkiem un apakšsvārkiem, kas bija uzrāvušies uz augšu. Redzēju viņas kailās ciskas un biksīšu malu. Saniknojos vēl vairāk. Saķēru viņu aiz rokas un kleitas augšmalas. Piecēlu kājās un iesitu atkal. Viņa teica — apžēlojies par mani. Atkal piecēlu viņu un atvēzējies iesitu. Ilgi stāvēju un skatījos, kā viņa guļ pie manām kājām, pieri pret grīdu atspiedusi. Arī pusnemaņā viņa turpināja raudāt. Saņēmu Anitu aiz padusēm un uzvilku augšā pa kāpnēm. Pa degunu viņai tecēja asinis. Balstīju viņu, līdz ievedu istabā, kur jūs rakstījāt ar mašīnu. Iemetu Anitu atzveltnī. Atvēru blakusistabas durvis, jo meklēju ūdeni. Ieraudzīju pie sienas kailas Anitas fotogrāfiju. Stāvēju pie šīs sienas un raudāju. Domāju par meitiņu. Meitiņa ir visa mana dzīve. Jums mani jāsaprot, Danij. Kopš viņas dzimšanas beidzot esmu iepazinis pilnīgu, nedalītu, gluži fanātisku pieķeršanos, es zinu, ka tā ir absolūta. Es nolēmu jās nogalināt pirmām kārtām tāpēc, lai viņu pasargātu. Ja to nesaprot, nekādi citi izskaidrojumi neko nenozīmē.

Pārējais ir saistīts ar to, ko par jums zinu. Es jūs vēroju ilgāk, nekā varat iedomāties. Es jūs vēroju kopš dienas, kad pirmo reizi ieraudzīju — kad ieradāties aģentūrā parakstīt līgumu. Man palicis atmiņā — varbūt es viļos —, ka jums mugurā bija ļoti gaiši dzeltena kleita, tādā pašā krāsā kā jūsu mati. Man jūs līkāties skaista, pat saviļņojoša. Es jūs ienīdu. Esmu ļoti labi informēts ragnesis, Danij. Man bija zināmas visas manas sievas izpriecas pirms laulībām mazajā Grenela ielas dzīvoklītī, kur tovakar uzkāpu jums līdzi. Es zināju visu par puišiem, skaistākiem un slaidākiem nekā es, ar kuriem viņa gulējusi, zinu pat gadījumu, kad viņi jūsu gultā priecājās ar viņu divatā, izvilinādami kliedzienus, kādus es nepratu izvilināt. Šajā pēdējā nekrietnībā viņa atzinās tikai vēlāk, kad viņu iebukņīju, tāpat kā vienmēr galu galā atzīstas man visā. Taču es zināju, ka jūs viņai izpalīdzējāt, ļāvāt izmantot šāvu dzīvokli un tā veicinājāt pagrimšanu. Tāpēc jo vairāk ienīdu jūs, kas izskatījāties pēc prātīgas, veselīgas meičas, kas prot par sevi pastāvēt. Man jūs nemitīgi atgādinājāt to, ko es gribēju aizmirst, jūs bijāt daļa no drausmīgajiem greizsirdības murgiem. Jūs bijāt briesmonis.

Es uz jums aizvien skatījos paslepšus, Danij. Es metu uz jums ašus, bet kārus skatienus. Vēroju, kā kustas jūsu kreisā roka. Vienmēr esmu domājis, ka kreiļi ir neprātīgi, ļauni un noslēgti, tāpat kā tie, kuri grauž nagus. Mani ieraugot, jūs droši vien, pie sevis velnišķīgi smejoties, domājāt par visiem neģēļiem, kas gulējuši ar Anitu, kura padevusies vēl arī citām neķītrībām. Es pats kļuvu traks. Viņa, bez šaubām, turpināja mani krāpt, un jums vajadzēja to zināt. Viņa droši vien jums stāstīja par nešķīstībām, kādām iespējams nodoties, un arī par to, ka es mīlestībā esmu tikai primitīvs, resns lempis. Man nebija nekādas varas pār jums, bet es būtu gribējis arī jūs aptraipīt, sagraut jūsu vaibstu, jūsu vārdu un jūsu gaitas lielisko rāmumu.

Pagājušajā gadā uzzināju pretīgu notikumu, kas atstāja ēnā visu pārējo. Ļoti vēlu vakarā mēs ar Anitu kādā restorānā satikām jaunu vīrieti viņas gados — tādu pašu vārguligu un sevī iemīlējušos, kādi ir viņi visi. Kopš man pieder Anita, es ienīstu jaunus vīriešus. Ja man par to nedraudētu sods, es bez sirdsapziņas pārmetumiem nožņaugtu viņus savām rokām. Visus. Vai arī piespiestu citus vīriešus izturēties pret viņiem kā pret padauzām. Nekas mani tā neiepriecina kā ziņa, ka aktieris, ko Anita un aģentūras vistrulākā mašīnrakstītāja uzskata par neatvairāmu, ir tikai nožēlojams pederasts. Esmu pārliecināts, ka visiem aktieriem jābūt tādiem, ja jau viņi tik labprāt kļūst visiem par izpriecu. Ieraudzījusi šo puisi, Anita nobāla. Roka, ko viņa tam sniedza, tāpat kā balss, izrunājot dažus vārdus, drebēja. Sākām vakariņot. Redzēju, ka jaunais cilvēks pie cita galda kopā ar biedriem smejas, žestikulē, reizēm paslepšus paskatās uz mums, uz Anitu. Samaksāju par neapēstajām vakariņām. Aizvilku Anitu uz mašīnu, kas stāvēja Kantēna-Bo- šāra ielā gandrīz pretī kinoteātrim, kur tikko bijām noskatījušies priecīgu filmu bēdīgiem ļaudīm, un es viņu situ. Viņa man pastāstīja par to vakaru pirms mūsu laulībām, kad viņa tika dzērusi kopā ar diviem puišiem — viens bija tas, ko satikām restorānā,— un jums. Viņa sacīja, ka pēc pusnakts, atstājot pēdējo krogu, jūs visi esot gājuši uz jūsu dzīvokli iedzert vēl pa glāzītei. Viņa teica, ka pienācis bridis, kad viņa, jau apskurbusi, sākusi skūpstīties ar vienu no puišiem—ne ar to, kas bija restorānā, bet ar otru — un šis ir gribējis dabūt to pašu no jums. Viņa man sacīja, ka jūs esot viņu izlamājusi un aizbēgusi pati no sava dzīvokļa, atstājot Anitu tur. Raudādama viņa atkārtoja, un es zināju, ka viņa nemelo: «Es biju pilnīgi zaudējusi galvu, galīgi nezināju, ko daru. Danija nedzer, nepinas ar vīriešiem, viņa lepojas ar savu tikumību un to, ka viņai neviens nav vajadzīgs, un viņa nodod pirmajā izdevīgajā gadījumā. Viņa ne mirkli nepadomāja par mani, saproti, viņa aizgāja, un es biju piedzērusies, es biju piedzērusies.» Iesēdināju Anitu taksometrā. Pats atgriezos restorānā. Puisis tur bija joprojām. Es viņu gaidīju ārpusē un sekoju viņam pa Elizejas laukiem, soļodams kādus simt metrus aizmugurē, un viņš, mani neredzēdams, gāja kopā ar gaišmatainu meiču, iemīlējušos tāpat, kā jūs visas esat iemīlējušās. Viņš kājām veda to uz savu dzīvokli Laboetī ielā. Viņi bieži apstājās paķiķināt pie tumšiem skatlogiem vai nekaunīgi skūpstījās pēdējo gājēju acu priekšā. Es viņus panācu nama kāpņu telpā, kur viņi iegāja. Vispirms iesitu viņam, tad-viņai, kas^aiz pārsteiguma un bailēm nepaspēja nedz atjēgties, nedz iekliegties. Noģībušo meiču paņēmu klēpi un puisi, pavisam grīļīgu, pagrūdu uz kāpņu pusi. Apzvērēju, ka viņu nožņaugšu, ja viņš iedomāsies saukt pēc palīdzības. Aiz bailēm apstulbušais vīrietis mani ielaida lielā otrā stāva dzīvoklī. Noliku blondo meiču uz grīdas un aizslēdzu durvis. Atkal iesitu puisim, kas sāka runāt pretī. Turēju viņu aiz saplēstās žaketes atlokiem, piespiedis pie sienas, un situ, pamatīgi atvēzēdamies. Tad pusnemaņā norāvu viņam bikses, pie reizes saplēsdams puķainas apakšbikses, aizvilku sev līdzi' uz citu istabu, meklēdams kādu rīku, ar ko viņu vēl vairāk pazemot draudzenes priekšā. Liekas, viņš lūdza man žēlastību, saukdams par kungu, manuprāt, viņam nebija nedz vīrišķības, nedz vismazākās tieksmes aizstāvēties, tā bija pretīga lupata, un tieši derdzīgā gļēvulība apslāpēja manu niknumu. Nometu viņu virtuvē uz krēsla. Paņēmu puisi aiz zoda un pacēlu galvu uz augšu. Pa ausīm un degunu viņam tecēja asinis. Kaut ko viņam sacīju. Neatceros, par ko runāju. Visādā ziņā viņš neko nevarēja saprast. Neviens nevar saprast. Aizgāju pie meičas otrā istabā. Arī viņa mani sauca par kungu. Aizspiedu viņai muti ar plaukstu, saplēsu visu kleitas priekšu, piespiedis pie sienas, pie kuras tiku kaustījis mīļāko. Meitenes seja bija pavisam tuvu, viņa raudzījās manī plati ieplestām, asarainām acīm. Viņa bija padevīga un bailēs pamirusi kā mazs bērns. Palaidu viņu vaļā, Danij. Neviens to nevar saprast. Nezinu, kā nokļuvu savā mašīnā Kantēna-Bošāra ielā, sēdēju pie stūres, seju rokās iespiedis, un raudāju. Kopš jaunības esmu raudājis tikai divreiz mūžā. Tajā vakarā un pagājušajā piektdienā, kad stāvēju blakus savas sievas neķītrajai fotogrāfijai. Vai spējat to saprast, Danij?

Taja nakti uzzināju par jusu braucienu uz Cīrihi un citus Anitas neuzticības gadījumus pēc kāzām. Tomēr par Kaubu viņa man nestāstīja. Ilgu laiku vientulībā kavējos pie aizmigušās meitiņas. Tad apdullināju sevi ar miegazālēm un aizmigu bērna piepildītā miegā turpat uz grīdas blakus šūpulim. Nākamajā dienā izdarīju, kas darāms, lai satiktu piekauto puisi kafejnīcā pie viņa mājām. Viņš no sitieniem bija pietūcis, taču dudināja, dzerdams pretīgu tomātu sulu, jo tad jau es biju tas, kuram vajadzēja no viņa baidīties. Izrakstīju viņam čeku. Viņš sacīja, ka esmu ārprātīgs, ka mani vajag ieslodzīt. Viņš smējās, kaut mute bija aplīmēta ar plāksteriem. Pazemojos tiktāl, ka lūdzu, lai viņš man pastāsta par minēto maija vakaru. Visbriesmīgākais likās tas, ka viņam par to bija palikušas tikai saraustītas un gluži neinteresantas atmiņas. Viņš teica, ka galu galā esmu samaksājis par to, ka viņš skūpstījis manu sievu. Viņš skaļi jautāja pats sev, vai nevajadzētu daļu šīs naudas atdot biedram.

Visu atlikušo dienu es ne mirkli nespēju domāt par darbu. Svīzdams no galvas līdz kājām, es pārcilāju prātā Anitas atzīšanās. Tajās bija runa vismaz par vienu puisi, ko es pazinu un varēju pārmācīt. Jūs droši vien atceraties tumšmataino dizaineru ar toreadora stāju, kurš saucās Vita — Žaks Vita — un atstāja mūsu aģentūru drīz pēc tam, kad bija cietis autokatastrofā. Īstenībā es tovakar viņu gaidīju pie lielā nama ansambļa Buživālā, kur viņš dzīvoja. Kad tur ierados, pulkstenis bija septiņi, rietoša saule mirdzēja pār Sēnu. Manā tuvumā rotaļājās trīs vai četri bērni. Paņēmu viņu bumbu. Sarunājos ar viņiem. Pēc tam paliku viens, stundas ritēja. Es smēķēdams pastaigājos patā' ' no laternu gaismas. Bija jau pāri pusnaktij, kad Vita viens p;'ts atbrauca ar savu 2 CV un novietoja to stāvvieta. Mani ieraudzījis, viņš uzreiz saprata, ko tur meklēju. Viņš negribēja kāpt ārā no mašīnas, izmisīgi turējās pie durvīm. Tad ar abām rokām saķēru auto un apgāzu to. Tuvējo māju logi bija vaļā. Varēja tumsā dzirdēt balsis. Izvilku Vitu no mašīnas, viņš bija daudz lepnāks par iepriekšējo neģēli, viņš mēģināja man iespert pa pavēderi, es viņu situ, pacēlu un situ atkal pamatīgiem atvēzieniem, līdz sapratu, ka tā viņu vēl nonāvēšu. Atgriezos mājās. Ari tonakt gulēju uz grīdas blakus meitiņas šūpulim. Pēc divām vai trim dienām Vita ienāca manā kabinetā un atnesa iesniegumu par aiziešanu no darba. Ceku viņš noraidīja. Viņš lika man samaksat par mašīnas durvīm un spārnu, bet par sitieniem ne. Viņš piecas sešas reizes bijis ar manu sievu viesnīcā Pasī iela. Ar nekaunīgu žestu viņš pasacīja, ka izmantojis Anitu kā ielasmeitu un ka viņam tā vairs nav vajadzīga. Vai saprotat mani, Danij?

Pēc tam es jūs ienīdu vairāk kā jebkad. Pūlējos uz jums neskatīties pirmdienas rītu apspriedēs. Kādu laiku prātoju, ka vajadzētu jūs atlaist. To liedza divi apsvērumi: lai tādu rīcību attaisnotu jūsu kolēģu acīs, bija vajadzīgs iemesls, piemēram, kļūda darbā, un bija maz ticams, ka jūs to varētu pieļaut; turklāt jūs tūlit sāktu strādāt citā aģentūrā, un es atkal jūs satiktu savā ceļā, tikai jūs būtu augstākā amatā un ar lielākām dzīves izredzēm nekā tagad. Nolēmu gaidīt.

Pagāja vairāki mēneši. Es uzmanīju Anitu un domāju, ka uzmanu labi. Man šķita, ka tās dienas, par kurām jums stāstīju, būs laupījušas vēlēšanos darīt mums ļaunu. Es viņu mīlēju. Es vienmēr esmu viņu mīlējis. Zinu, ko domā aģentūrā. Ka viņa, tikko pie manis sākusi strādāt, ir panākusi, lai šefs pagādā viņai bērnu un tāpēc apprec. Tas ir pilnīgi aplam, Danij. Viņai nebija vajadzīgs neviens, lai iegūlu bagātību un stāvokli sabiedrībā, kādu pati vēlējās. Tieši pretēji, viņa noraidīja manus piedāvājumus, es viņu neinteresēju. Viņa reizēm aizgāja kaut kur kopā ar mani. Es viņu vedu pusdienās. Stāstīju par bērnību, par citu zēnu bailēm no manis, mēģināju pārsteigt ar atmiņām, kurās pierādījās mans fiziskais spēks. Viņasprāt, es gluži vienkārši biju pārāk liels un pārāk resns, un viņa žāvājās. Kad gājām ārā no restorāna, kas viņai nebija sagādājis nekādu prieku, es nezināju, ko darīt. Es neprotu dejot, nepazīstu nekādas iecienītas vietas. Pavadīju Anitu uz mātes dzīvokli Sišē bulvārī. Tad sameklēju kādu meiču, lai atbrīvotos no iekāres,

ko Anita mani bija iesvēlusi. Es gribu, lai jūs mani saprotat. Pirmo reizi es viņu ieguvu ar spēku kādā sestdienas pēcpusdienā aģentūrā, kur bijām aizgājuši pastrādāt. Tā bija neparasta veiksme, jo toreiz Anita palika stāvokli, un pēc astoņiem mēnešiem es viņu appreceju. Zinu, ka vismaz pirms kāzām viņa manī tā kā iemīlējās, lai arī varbūt tikai tāpēc, ka atklāja — vīrietis manā augumā un ar manu uzbūvi ir citāds nekā tie, kurus viņa pazina. Sākumā, kad viņa nāca pie manis, viņa izģērbās drudžainām, nedrošām kustībām, un es nezināju, kas viņu satrauc vairāk — sāpes vai bauda. Cik viņa bija dzīvīga un pašpārliecināta visu pārējo dienu, pierādīdama nepārprotamu valdonības instinktu, tik naivi un neveikli bija viņas mēģinājumi atrast sevi mūsu pirmā apskāviena brutālās pakļautības neveiklībā. Tur meklējama visa Anitas nelaime. Viņu izmisīgi saista tas, kas viņu lauž. Morisam Kaubam viņa bija pieķērusies tieši tāpēc, ka viņš spēja viņu lauzīt bez gala, viņu biedēt, piespiest rīkoties tā, kā viņai negribas,— jūsu fotogrāfijās tam ir tikai vājš piemērs — viņu nekavēja nekas, lai vien paturētu Anitu savā varā. Kādu nakti viņa arī man mīlas brīdī deva siksnu, nožēlojami šļupstēdama, ka vajag viņu sist, neņemot vērā kliedzienus, vai arī lai es viņu nogalinu, jo viņa nespēj atrast izeju savā labirintā. Bet es nespēju viņai sekot, es nespēju piemēroties tam, ko nesapratu. Kurš gan to var? Vai saprotat mani, Danij? Divas karabīnes ložu brūces vīrieša krūtīs mani uztrauca tāpēc, ka tās apdraudēja Mišelas nākotni, es iesitu Anitai pagrabā tāpēc, ka atklāju vēl vienu nelieti, kas mani bija turējis par to, kas esmu,— par ragnesi. Taču tas ir viss. Biju laimīgs, ka viņš miris, es biju laimīgs tālab, ka, atkratoties no šīs slepkavības, vajadzēs nogalināt arī jūs. Es mīlu Anitu. Es viņu mīlu ar tādu pašu līdzcietību kā mūsu mazo meitiņu, jo atšķirībā no visiem pārējiem zinu, ka īstenībā viņa ir tikai nabaga maza meitene. Varu jums apgalvot, ka man ne mirkli nav nācis prātā un es nekad neiedomāšos viņu pamest, ļaut vienu ieslodzīt aiz restēm, ļaut viņai ciest vienai.

Piektdien, kad biju atgriezies istabā, kur vēlāk ievedu jūs, viņa vairs neraudāja. Mēs ilgi runājām, viņa bija aplikusi rokas man ap kaklu, piespiedusi vaigu pie mana vaiga. Vienmuļā balsī viņa man stāstīja par savu s*akaru ar Morisu Kaubu, ar kuru bija reizēm tikusies pēc mūsu kāzām, pie kura viņa ■atgriezās atkal un atkal. Viņa izšāva uz Kaubu strīdoties, kad viņš gatavojās braukt uz Aviņonas Vilnēvu, kur satiktos ar kādu citu sievieti. Klausoties viņas stāstījumā, es nevarēju saprast, kā lai izvairāmies no policijas. Viņa teica, ka, satiekoties ar Kaubu, vienmēr bijusi ļoti piesardzīga manis dēļ. Abi satikuSies viņa dzīvoklī, kad kalpotāju nav bijis,— tā noticis arī šajā nedējas nogalē — un ārpus šī nama vajadzības gadījumā viņa vienmēr saukusies citā vārdā — jūsējā. Tā, Danij. Esmu smagnējs valodā un kustībās, bet domāju ātri. Tobrīd biia ceturksnis pāri četriem. Trijos viņa raudādama zvanīja man uz darbu un lūdza ierasties Monmoransī kvartālā. Kaubs bija miris pirms stundas un piecpadsmit minūtēm. Vēl man bija vajadzīgas dažas minūtes, lai pamatvilcienos izdomātu plānu, kas varētu mūs glābt. Manuprāt, esmu pienācīgi licis jums saprast, ka jūsu liktenis mani neinteresēja. Visus manus prātus nodarbināja laiks. Kādā grāmatā —«Alise brīnumzemē»— laiks ir attēlots kā persona. No tā brīža es pūlējos to dabūt mūsu pusē, nostādīt pret jums un visu pasauli, man nebija nekādu citu rūpju kā vien tās.

Iesākumā nodomāju, ka jārīkojas tā, lai izmeklēšanai rastos iespaids, ka Kaubs noslepkavots vēlāk, tā iegūstot dažas stundas sev vien — tās būtu kā baltas lappuses, kurās es varētu ierakstīt citu patiesību, kas atšķirtos no notikušā. Tas nozīmēja, ka vispirms jāpanāk, lai lika sekciju varētu izdarīt ne agrāk kā pēc dažām dienām. Man vajadzēja slēpt Kauba līķi tik ilgi, līdz vairs nebūs iespējams precīzi noteikt viņa nāves stundu. No otras puses — viņam vajadzēja kaut kā dzīvot, pirms viņš nomirst vel reiz. Tāpēc pārcēlu slepkavību no Parīzes uz Vilnēvu. Kaubs bija paredzējis braukt uz turieni. Viņš to darīs. ' Starp viņa mantām atradu lidmašīnas biļeti. Aviņonā viņam vajadzēja paņemt garāžā atstāto tanderberdu. No rīta Anitas klātbūtnē viņš bija zvanījis, lai uzzinātu, vai mašīna izremontēta. Viņš to paņems. Es liku sīki izstāstīt, kāds ir nams Vilnēvā. Anita to bija apmeklējusi divas vai trīs reizes, izdomājot melus, par kuriem vairs nebija dūšas izteikt pārmetumus. Viņa sacīja, ka māja ir diezgan nomaļā vietā, taču pie tā paša ceļa ir vēl citas mājas. Viņa bija pārliecināta — ja trīsreiz izšaus ar karabīni, turklāt ne^is betonētā pagrabā kā nupat, bet istabā ar atvērtiem logiem, kaimiņi to dzirdēs un vēlāk varēs liecināt. Man ar to pietika.

Es ātrumā pārmeklēju istabu, kur atradāmies, un vēl to, ko Anita sauca par Kauba guļamistabu. Kamēr to darīju, domas pašas kārtojās, savirknējās vienkop, veidojot plānu. Pa to laiku atklāju arī šī cilvēka personību un noskaidroju, ko man soli pa solim vajag darīt, lai uzkrautu jums atbildību par slepkavību tūkstošiem kilometru attālumā. Anitai es neko neteicu, jo, pārliecinādams viņu, zaudētu dārgo laiku. Atklāju viņai savu plānu naktī un tikai pakāpeniski, tiktāl, cik man bija vajadzīga viņas palīdzība. Vienīgi pašās beigās pateicu, ka jums jāmirst.

Es iedvesu viņai ciešu pārliecību, ka rīkojos un virzos uz priekšu lielā stūrgalvībā — kā vienmēr. Kad atstāju Monmo- ransī kvartālu, grūtības man sagādāja vairs tikai sīkumi. Visnopietnākais šķērslis likās tas, ka dažkārt nenoteiktos apstākļos Anita gan aizņēmusies jūsu vārdu, taču īstenībā jūs ar Kaubu saista viena vienīga saite. Un vēl es pat nevarēju novērtēt, cik tā vērta. Stāstīdama par savu sakaru ar Kaubu, Anita pieminēja dažus attēlus, ko viņa pēc Kauba prasības bija uzņēmusi pie jums un jums nezinot ar mazītiņu aparātu šķiltavu lielumā, ar kādu labprāt rotaļājas miniatūrisma cienītāji. Viņa sacīja, ka ,viņš aizravies ar «tādām muļķībām» un pratis izgatavot maksimāli labu attēlu no sliktos apstākļos uzņemta negatīva. Tomēr viņa atcerējās, ka visas fotogrāfijas, neskaitot vienu, kas uzņemta pilnā rīta gaismā, kad esat bijusi bez brillēm un viņa varējusi rīkoties drošāk, bijušas tumšas vai pārāk skaidri pierādījušas, ka uzņemtas, jums nezinot, tāpēc maniem nolūkiem nebija derīgas vai varētu pat būt bīstamas. Turklāt Kaubs tās bija aizvedis uz Vilnēvu un Anita pat nezināja, vai tās saglabājušās. Jūs Kaubu esat satikusi vienu reizi — pirms mūsu kāzām, bet pavirši, jūsu nama vestibilā, kad jūs atgriezāties mājās un viņa ar Kaubu gāja prom. Jūs viņu tā ieinteresējāt, ka viņam radās vēlēšanās pierunāt Anitu, lai viņa jūs nofotografē, kad nakšņos jūsu dzīvoklī,— to viņš darīja tikai tāpēc, lai Anitu pazemotu, bet, cik viņa atcerējās, jūs Kaubam neveltījāt nekādu uzmanību.

Atstāju Kauba līķi šautuvē un aizslēdzu durvis. Viņa guļamistabā savācu apģērbu, ko viņš tajā dienā bija valkājis. Paturēju pie sevis viņa kabatas portfeli un dažādus papīrus, starp tiem arī digitalīna recepti, Aviņonas garāžas adresi un lidmašīnas biļeti uz Marseļas — Mariņanas lidostu. Piezvanīju uz centrāli, ka visu nedēļas nogali abonents nebūs mājās. Atstāju ^nitu namā, viņai palika Kauba atslēgas, lai pirms promiešanas visu aizslēgtu. Es sacīju, ka atvedīšu jūs uz šejieni, izolēšu uz visu nakti, pateicu arī, kādu ieganstu esmu izdomājis. Uzdevu viņai sabāzt atvilktnēs visu, pēc kā jūs varētu nojaust, ka šī nav mūsu māja. Viņa bija pārliecināta, ka jūs zināt mūsu īsto adresi. Man bija vienalga, ko jūs domāsiet, jo nākamajā dienā būsiet jau mirusi.

Sacīju Anitai, ka pēc pusstundas zvanīšu viņai uz Mocarta avēniju. Viņai vajadzēja pārģērbties, lai ietu uz reklāmfilmu festivālu, kur mums vajadzēja piedalīties. Pa telefonu izstāstīšu, kā esat ģērbusies, lai viņa turētu gatavībā līdzīgas drēbes. Viņa nesaprata, kādēļ tas vajadzīgs. Viņa izskatījās bāla, asaras bija atstājušas uz vaigiem skropstu tušas pēdas. Viņa šķila galīgi

apjukusi. Sacīju, ka tagad viņai jābūt skaistai, dabiskai un jāturas dūšīgi.

Iesēdos savā mašīnā, kas stāvēja Apšu avēnijā piecdesmit metru no Kauba nama vārtiem. Braucu tieši uz aģentūru. Pa ceļam aizsmēķēju pirmo cigareti kopš notikumu sākuma. Pulkstenis bija gandrīz pieci. Izraidīju no kabineta Mišo, uzreiz parakstot veselu sēriju sludinājumu. Šim neapdāvinātajam cilvēkam tā bija lielākā veiksme mūžā. Es viņu grūšus izgrūdu no istabas. Izņēmu no galda atvilktnes lidmašīnu satiksmes sarakstu. Pierakstīju, kad paceļas un pienāk lidmašīnas, kas man naktī varētu būt vajadzīgas. Pa iekšējo telefonu piezvanīju sekretārei un liku vakarā aizgādāt uz mājām divas biļetes uz «Swissair» lidmašīnu, kas nākamajā dienā divos izlido uz Šveici. Liku savākt visus «Milkab\» papīrus. Tad iedzēru glāzi alkohola — laikam degvīnu — un iegāju jūsu kabinetā augšējā stāvā.

Šajā istabā iegāju pirmo reizi kopš laika, kad jūs tur strādājat. Jūsu tur nebija, un sākumā gribēju likt jūs pasaukt. Taču nodomāju, ka nav vērts lieki pievērst uzmanību. Izmantoju jūsu prombūtni, lai izpētītu kabinetu, palūkotos atvilktnēs un jūsu somā, ko bijāt atstājusi uz galda. Protams, es medīju kādu ideju, kas varētu ietilpt manos plānos, bet galvenokārt meklēju jūs, kāda jūs atspoguļojaties ikdienas priekšmetos. Jo ilgāk jūs kavējāties, jo vairāk es baidījos no mirkļa, kad ieradīsieties. Es vairs nezināju, ko ieraudzīšu. Skatījos uz jūsu balto mēteli, kas karājās pie sienas uz pleciņiem. Pieskāros tam. Tas smaržoja pēc tā paša parfīma, kādu lieto Anita, sākumā tas mani nepatīkami pārsteidza, bet tad iedrošināja. Ja negaidītā kārtā to pašu smaržu atklās gan Monmoransī kvartāla namā, gan Vilnēvas mājā — pirms dažām dienām Anita bija pavadījusi uz turieni Kaubu —, to varēs tikpat labi piedēvēt kā jūsu, tā viņas apmeklējumam. Taču ap šo mēteli, šajā istabā vēdīja vēl kaut kas, nenosakāms un ļoti jūtams, kas mani nodarbināja vairāk nekā viss cits un pat biedēja. Tagad, Danij, man šķiet, ka tā bija priekšnojauta par to, kas mani gaida, par spīti visiem pūliņiem,— bezgalīgas sacensības bez miega līdz pat šejienei, cauri naktij un gaismai, garais brauciens, pilns apsēstības, kas manī ir mitusi vienmēr.

Es nekad nebiju redzējis gaišmataino būtni, kas piepeši atvēra durvis, tā man bija pilnīgi sveša. Neviens jūsu vaibsts, neviena kustība, neviena balss intonācjja šajā saules pielietajā kabinetā, kuru es, šķiet, pilnīgi piepildīju ar savu augumu, nesakrita ar manu priekšstatu par jums. Jūs bijāt pārāk tuva, pārāk reāla, es nezinu, kā lai to pasaka. Jūs izstarojāt tādu rāmu pašpārliecību, ka es pat sāku šaubīties, vai tas, ko pārdzīvoju, ir īstenība. Es grozīju rokās mazo zilonīti ar kustīgiem locekļiem. Aptvēru, ka neviens manas vilcināšanās mirklis nepaliek jūsu nepamanīts, ka domas virknējas arī jūsu galvā, vārdu sakot, ka jūs esat dzīva. Spēle ar Morisu Kaubu manā plānā bija vienkārša. Es varēju to pēc sava prāta pārvietot kā tādu priekšmetu un likt pat dzīvot vienalga kā, jo viņš bija miris. Turpretī jūs — un tas bija vēl lielāks paradokss — jūs bijāt pilnīga abstrakcija, jūs sevī ietvērāt miljoniem neparedzamu žestu, no kuriem katrs varēja mani pazudināt.

Izgāju ārā. Atgriežos, jo biju ko svarīgu aizmirsis. Vajadzēja, lai jūs neko neteiktu kolēģiem par vakara darbu manā dzīvoklī. Iegriezos grāmatvedībā un paņēmu skaidru naudu no sava personiskā seifa. Iebāzu lielu žūksni banknošu tieši kabatā, kā reiz to darīju divdesmit gadu vecumā kara laikā. Tieši karš atklāja manu vienīgo talantu — prasmi pārdot vienalga ko vienalga kam, pat to, ko pērk-visvieglāk un visdārgāk,— vēju. Jauna mašīnrakstītāja — es nezināju viņas vārdu — vērās manī muļķīgu skatienu. Teicu, lai viņa dara savu darbu. Piezvanīju savai sekretārei, liku viņai aiznest uz manu mašīnu «Milkaby» dokumentus, paku rakstāmpapīra un kopējamo papīru. Redzēju, ka jūs, ģērbusies baltā mētelī, ejat pa gaiteni. Aizgāju uz redakciju, kur dzirdēju pazīstamu troksni — tur Gišerāns izdalīja aploksnes ar dubultalgu. Paprasīju jūsējo. Tad atkal iegriezos jūsu kabinetā. Biju pārliecināts, ka esat atstājusi kādu zīmīti, lai izskaidrotu kolēģiem negaidīto aiziešanu.

Kad ieraudzīju pie jūsu lampas abažūra piestiprināto papīra lapu, nespēju ticēt savām acīm. Jūs bijāt uzrakstījusi, ka vakarā kāpsiet lidmašīnā, un es taču gribēju visiem radīt iespaidu, ka jūs to darīsiet. Bet es jums jau teicu, Danij, ka domāju a'tri, un mans prieks nebija ilgs. Jau tad jūsu rīcība, kas šķita iekļaujamies manā plānā pilnīgāk, nekā iespējams cerēt, varēja būt par iemeslu pilnīgai neveiksmei. Biju nodomājis jūsu vārdā aizsūtīt telefonogrammu uz Orlī, un tajā būtu izteikts jūsu nodoms braukt pie Kauba uz Vilnēvu, ja viņš dotos turp. Taču jūs to nevarējāt būt izlēmusi trīs stundas pirms tam, kad uzzināsiet, ka viņš neņems telefonogrammu vērā un tomēr brauks. Redzot šo papīru, ko varēja ieraudzīt jebkurš aģentūras kalpotājs, man, tiesa, palika iespēja izvēlēties vai nu to, vai telefonogrammu. Taču ne abus. Ja es to nebūtu aptvēris, ja nebūtu paredzējis loģisko pretrunu, ko nevarētu nepamanīt pat vistrulākais policists, jūs, Danij, būtu uzvarējusi, pat ja būtu mirusi.

Izvēlējos telefonogrammu. Salocīju jūsu uzrakstīto zīmīti un iebāzu to kabatā. Tā nebija adresēta nevienam un pēc Kauba lidmašīnas izlidošanas varēja man lieti noderēt. Laiks ir persona, Danij, un tas, ko šajās pēdējās dienās mēs abi esam pārdzīvojuši, bija vienīgi sacensība par tā labvēlību.

Satiku jūs zem arkas. Pret gaismu jūs izskatījāties gara un nekustīga. Braucu uz jūsu dzīvokli, aizbildinādamies, ka jums šis tas jāpaņem, taču īstenībā tikai gribēju zināt, kur man būs jāatgriežas. Atceros jūsu mierīgo balsi mašīnā, jūsu profilu ar strupo degunu, pēkšņu saules atspīdumu jūsu matos. Neuzticējos pats sev. Jo mazāk es uz jums skatījos un jo mazāk ar jums runāju, jo mazāk padevos dīvainajai un nebeidzamajai tikšķēšanai, ko nojautu aiz tumšajām brillēm un gludās pieres. Bija jau vēlāks, nekā tiku paredzējis, kad iegājām jūsu dzīvoklī. Es tūlīt iztēlojos visus sīkumus no Anitas grēksūdzēm, visus savus murgainos sapņus. Jūs iegājāt vannasistabā. Piezvanīju uz Mocarta avēniju. Klusām teicu, lai Anita kopā ar Mišelu mūs sagaida Monmoransī kvartālā. Viņa bažīgi jautāja: «Ar Mišelu? Kāpēc ar Mišelu?» Atbildēju, ka tā būs labāk. Neko vairāk nevarēju pasacīt, jo ļoti skaidri dzirdēju jūsu rosīšanos aiz sienas. Domāju, ka jums radīsies lielāka uzticība, ja, ierodoties «pie mums», ieraudzīsiet mūsu meitu, taču uz tādu rīcību mani mudināja arī citi iemesli. Man vajadzēja just Mišelu savā tuvumā. Es, bez šaubām, baidījos, ka, gadījumā ja notikumi sarežģīsies, būšu no viņas šķirts, kad mēs vēl varētu bēgt uz ārzemēm. Tā bija laba doma. Šobrīd Anita un Mišela patiešām ir drošībā.

Visnepatīkamākais brīdis bija tas, kad jūs atkal ienācāt istabā. Anita pa telefonu prasīja man paskaidrojumus, bet es nevarēju atbildēt. Jūsu klātbūtnē man vajadzēja izstāstīt, kāda izskatāties, turklāt nedrīkstēju modināt aizdomas. Es runāju tā, it kā viņa būtu vaicājusi: «Es pusgadu neesmu redzējusi Dāniju, vai viņa ir pārvērtusies?» Jūs apsēdāties uz atzveltņa paroča. Vienu pēc otras jūs apāvāt battas laiviņas. Jūsu kostīma šaurie un pēc modes īsie svārki vairāk nekā bagātīgi atsedza jūsu garās kājas, un es pats brīnīties brīnījos, ka tās ievēroju tādā brīdī. Es runāju. Liekas, mana balss bija tāda pati kā vienmēr. Manas domas bija tikpat izplūdušas kā nupat — krāšļi uz Anitas sejas. Pirmo reizi fiziski sajutu, ka man vajadzēs jūs nogalināt, izdzēst dzīvību šajā pavisam tuvajā augumā, turklāt nevis ar aprēķiniem un domās, bet pavisam tieši, pašam ar savām rokām — kā miesniekam. Nejauks brīdis, Danij. Tad tas pagāja. Tagad es zinu, ka meli ir viss, ko par to var stāstīt, lai pierādītu pretējo. Tas pagāja, jā. Nelabumu izraisošā negribēšana rodas vienu bridi, vienu pašu brīdi — un visspēcīgāk to izjūt, kad šķiet — jāmirst pašam,— bet pēc tam tas pāriet uz visiem laikiem, un pie tā, kas paliek, var pierast. Ir viegli nogalināt, ir viegli mirt. Viss ir viegli. Varbūt nav viegli vienīgi mierināt kādu mirkli to, kas paliek ieslēgts mūsos, kas nav pieaudzis un nekad nepieaugs, kas bez mitas sauc palīgā.

Pa ceļam uz Oteiju es jūs aizsūtīju nopirkt pudelīti digitalīna, kura recepte man bija. Es nebiju paspējis izdomāt, ka tas varētu vēl kaut kā noderēt, ne tikai tālab, lai radītu kādu saiti starp jums un Kaubu, bet, jūsu prombūtnē pārdomādams, es nospriedu, ka vajadzīgajā brīdī — rit no rīta — tas varētu būt meklētais jūsu nonāvēšanas ierocis. Nolēmu radīt šķie-tamību, ka jūs, tanderberda bagāžniekā atvedusi mīļākā līķi no Vilnē- vas uz Parīzi, galu galā esat zaudējusi katru cerību noslēpt nozieguma pēdas un esat izdarījusi pašnāvību. Man šķita, ka izdzert pudelīti digitalīna ir sievietei piemērots pašnāvības veids. Man nebūtu grūti to realizēt. Varētu jūs piespiest ar varu to izdzert, un jums nebūtu tik daudz spēka, lai man pretotos.

Monmoransī kvartālā jūs neizrādījāt nekādu pārsteigumu, jūs iegājāt Kauba namā, acīmredzot pilnīgi pārliecināta, ka tur dzīvojam mēs. Anita nespēja tam noticēt, kad es uzkāpu pie viņas otrajā stāvā. Lejā jūs sakāt rakstīt ar nama nelaiķa saimnieka veco remingtonu. Mišela sēdēja krēslā ar augstu atzveltni uz kāpņu laukumiņa mums blakus. Tagad, kad viņa bija kopā ar mani, jutos labi. Anita man teica: «Es pazīstu Dāniju labāk nekā tu. Esmu pārliecināta, ka viņa nav muļķe. Vienīgi nekad nevar saprast, ko viņa prāto aiz savām tumšajām brillēm.» Paraustīju plecus. Mani visvairāk nodarbināja jūsu baltais kostīms. Tas bija dabūts veikalā, par kura reklāmu gādājām, un tieši tāpēc es nevarēju uz turieni piezvanīt un pieprasīt, lai stundas laikā man atgādā tādu pašu. 'Anitas kostīms, lai arī balts, nebija tam līdzīgs ne vismazākajā mērā. Viņa sacīja, ka ies apskatīt jūsu apģērbu un tad kaut ko izdomās. Baltas kurpes viņai bija, un viņa pratīs sasukāties tāpat kā jūs. Es viņai pateicu, kas jāizdara: jāaizved meitene pie vecmāmuļas, Invalīdu laukumā jānopērk lidmašīnas biļetes; jāaiziet vienai uz festivālu, kur mums vajadzētu ierasties abiem, un jārada iespaids, ka es arī tur esmu; tad jaaiziet uz Mocarta avēniju pārģērbties, jāaizbrauc ar taksometru uz Orlī, jāiekāpj «Air-Frcince» lidmašīnā, kas paceļas gaisā ap vienpadsmitiem un nolaižas Lionā. Mums jāsatiekas Lionā. Sīki pārrunājām, kā tur satiksimies, tad — kā jūs vientulībā pavadīsiet vakaru šajā namā.

Apakšstāvā klabēja rakstāmmašīna. Anita man sacīja — viņa jūs pazīstot, jūs nemitēšoties drukāt, līdz sākšot sāpēt acis, un jūs neesot no tiem, kas okšķerēsies pa svešu māju. Tomēr gribēju būt piesardzīgs. Vīnā, ko viņa vēlāk nolika jums uz galda kopā ar aukstajām vakariņām, mēs izšķīdinājām vairākas tabletes Morisa Kauba miegazāļu. To bija daudz, jo Anita apgalvoja, ka jūs nekad nedzerot vairāk par vienu glāzi. Miegazāles pielikām vīnam uz labu laimi. Mēs to izdarījām virtuvē, kad es, pēc jūsu domām, jau biju prom. īstenībā, kad Anita jums rādīja istabu, kur varēsiet pārgulēt, es atgriezos lielajā istabā un paņēmu no jūsu somas atslēgas, mašīnas vadīšanas tiesības un — šī doma man piepeši iešāvās prātā — jūsu tirkīzkrāsas zīda lakatiņu. Uzmanīgi noskūpstīju Mišelu, kas bija aizmigusi virtuvē. Paņēmu Kauba koferi, kur augšstāvā biju salicis viņa tajā dienā valkātās drēbes, un nokāpu pagrabā.

Asajā lampas gaismā viņš izskatījās pēc smieklīgas, nogāztas statujas. Klusībā nodomāju, ka nu viņš ir lielākais muļķis no mums abiem. Mēs ar Anitu aizstāvam vienu vienīgu dzīvi — mūsējo un Mišelas, nekad agrāk viņa nav tādā mērā bijusi mana laulātā draudzene. Ko viņš varētu uz to atbildēt? Nabaga muļķis, jā, nabaga lupata. Paņēmu vinčestru, noliku šķērsām pāri koferim. Uz kāda plaukta atradu kārbu karteču (30X 30) un arī to paņēmu līdzi. Pievācu divas Anitas izšautās čaulītes, kad biju pārliecinājies, ka trešā palikusi karabīnes magazīnā. Aizslēdzu durvis un caur virtuvi izgāju dārzā. Anita mani gaidīja, piespiedusies pie sienas. Iedevu viņai naudu. Paturēju visu Kauba atslēgu saišķi. Man nebija laika meklēt tās, ar kurām var atslēgt māju Vilnēvā. Anita mani noskūpstīja karstām lūpām. Viņa sacīja, ka būs tāda, kādu es ceru, un vēl — ka es esmu uzticams vīrs un viņa mani mīl.

Kad atkal iesēdof savā mašīnā, bija pāri pusseptiņiem. Pēdējais, ko tovakar tajā namā redzēju, bija apgaismots apakšstāva logs, neskaidra jūsu seja aiz tā un jūsu gaišie mati. Devos uz Grenela ielu. Kāpnēs nevienu nesatiku. Atvēru dzīvokļa durvis un aizslēdzu tās. Tūlīt nosūtīju telefonogrammu uz Orlī. Ieliku Kauba koferī divas kleitas, melnas garās bikses, veļu un citas mantas, ko atradu atvilktnēs. Paņēmu arī jūsu balto mēteli un vienu auskaru, jo otrs bija pakritis zem kādas mebeles. Pulkstenis rādīja septiņi desmit minūtes. Kauba lidmašīna pacēlās septiņos četrdesmit piecās. Tomēr atļāvos vēl mirkli aizkavēties, ieskatoties vannasistabā. Tur mētājās kleita, kas nupat bija jums mugurā. Paņēmu jūsu smaržu flakonu.

Pēc tam — Dienvidu autostrāde, rādītājs, kas tuvojas pusastoņiem, un spidometra šautra, kura sasniedz simt sešdesmit. DS atstāju stāvvietā pie sarga lidostas priekšā. Atvainodamies un maksādams dzeramnaudu, nodevu koferi pie bagāžas letes. Steidzos, cik spēju. Netālu no izejas uz skrejceļu man iedeva «jūsu» telefonogrammu. Iedevu desmit franku banknoti dzeramnaudas, lai mani atcerētos. Karavelā man neprasīja vārdu, taču divas reizes it kā gluži dabiski pamanījos pateikt stjuartei, ka mani sauc Kaubs, Moriss Kaubs un ka lidoju uz Aviņonas Vilnēvu. Dzēru degvīnu un paņēmu piedāvāto avīzi. Lidojums ilga mazliet vairāk fiekā stundu. Es domāju. Mani ne vismazākajā mērā nemulsināja fakts, ka es neesmu līdzīgs Kaubam. Starp tik daudziem pasažieriem neviens neatcerēsies, kāds viņš izskatījies. Neskaidri paliks atmiņā uzvārds vai daži vārdi, piemēram, Aviņona, un ar to pietiks. Šī ceļojuma laikā domājot, ka arī Anitai vajadzēs tēlot citu sievieti un ka viņai radīsies stipri lielākas grūtības — vajadzēs atstāt daudz skaidrākas atmiņas—, man ienāca prāta «īsts reklāmas triks — apsaitēta roka. Tieši tādus sīkumus atceras vislabāk: «Tā bija sieviete tanderberdā ar apsaitētu roku.» Iedomājos, cik daudz man šis tēls dos, ja izraudzīšos kreiso roku. Anita varēs apmesties viesnīcā un pati neizpildīt reģistrācijas kartīti, jo jūs taču esat kreile. Turklāt viņu apsējs netraucēs, jo viņa nav kreile. Bet jūsu pašnāvība pati par sevi būs tikpat kā atzīšanās slepkavībā. Neviens nebrīnīsies, ka neesat atstājusi parasto atvadu vēstuli.

Marseļas — Mariņanas lidostā bija tumšs. Paņēmis koferi, es nopirku hallē visu, no kā uztīt apsēju. Iekāpu taksometrā un braucu uz Aviņonu. Runāju ar šoferi par savu šķietamo būvuzņēmēja darbu. Mēs secinājām, ka esam vienisprātis par slikto dzīvokļu iemītnieku postu, tad es atkal noslēdzos sevī. Viņš mani aizveda līdz Kotī garāžai. Iedevu labu dzeraipnaudu. Piecdesmit minūtēs viņš bija nobraucis astoņdesmit kilometru. Vēlāk iedomājos, ka šoferi nemaz neatceros. Nezinu pat, kādi viņam bija mati. Arī šai ziņā jums, Danij, vienmēr var stāstīt ko citu. Taču īstenībā neviens nevienam neveltī nekādu uzmanību. Uz to liku visas cerības, pūšot miglu acīs tiem, kuriem vajadzēs izdarīt izmeklēšanu, un vismaz šai ziņā, domāju, man ir taisnība.

Garāža bija vāji apgaismota un klusa. Pie stiklotas kabīnes man pienāca klāt kāds vīrs. Tam es samaksāju par tanderberda remontu. Viņš man iedeva kvīti. Sacīju, ka man ir māja Vilnēvā. Viņš piebrauca pie paša lieveņa tanderberdu, kuram bija uzvāzts jumts un kurš bija tikko nomazgāts. Sēzdamies pie stūres, centos vienā acu uzmetienā saprast, kā to iedarbināt.

Tas bija vienkārši. Domāju, ka, man aizbraucot, viņš nemanīja ne mazāko vilcināšanos.

Man vajadzēja vaicāt ceļu uz Vilnēvu, kura izrādījās tuvāk pie Aviņonas, nekā es biju iedomājies. Pulkstenis rādija ceturksni pāri desmitiem, kad atvēru Senžana villas vārtus. Līdzko tur iegāju, izņēmu no kofera karabīni un trīsreiz izšāvu. Divreiz pa atvērtu logu un trešoreiz — galvenās istabas sienā. Lai samulsinātu pedantisku ekspertu, pievācu izšautās čaulītes un nometu uz grīdas zem mēbelēm tās, ko Monmoransī kvartāla namā bija izšāvusi Anita. Ieliku magazīnā trīs jaunas patronas. Pēc tam ieklausījos naktī. Ja kāds nāktu, es būtu aizbēdzis, atstādams Kauba uzvalku, jūsu drēbes un tander- berdu. Neviens nenāca. Stundas ceturksnī izdarīju visu, ko biju gribējis. Uz koka rāmja uzlīmēto fotogrāfiju, kur jūs esat redzama kaila, es atradu augšstāvā pornogrāfisku bilžu laboratorijā. Izšķirstīju visas, kas bija nokopētas. Paņēmu jūsējās, atstājot vienīgi divas, kas bija derīgas manam plānam, un Anitas uzņēmumus, kurus redzot varētu gaudot. Viņa, Danij, bija pozējusi no brīvas gribas. Es tās saplēsu, sametu papīra maisā, ko vēlāk paņēmu līdzi. Sameklēju negatīvus kādā atvilktnē, kur tie bija sanumurēti un sakartoti, kur jūs visas bijāt tikai pastmarkas vērtība. Tur atradu ari kontaktkopiju lapas. Nonesu lejā jūsu uz rāmja uzlīmēto fotogrāfiju, pieliku pie sienas tur, kur pirms tam bija redzama groteski pietupusies meitene, kurai varbūt nav pat divdesmit gadu. Pirms to noliku vietā, es jās apskatīju pirmo reizi. Nevaru jums izskaidrot, kā un kāpēc tas notika, bet piepeši man likās, ka jūs piederat pie mūsu nometnes, ka jūs, tāpat kā es, jūtat žēlumu pret muins. Šajā fotogrāfijā jūsu sejā bija jaušams nepārprotams maigums pret to, kura tajā pašā brīdi jūs nodeva, kura izmantoja jūsu briesmīgo tuvredzību, lai apmierinātu šī mēsla zemiskumu. Tas bija zibensātrs savstarpēju jūtu apmaiņas mirklis, kas dīvainā kārtā ietvēra visu tālāko liktenīgo notikumu gaitu. Atstāju fotogrāfiju pie sienas, labi zinādams, kāds nožēlojams cilvēks esmu.

Noliku jūsu drēbes, kur pienākas, iesmaržoju ar jūsu parfīmu palagus, kur varbūt vēl bija patvērusies Anitas smarža. Tā bija savandīta gulta. Ādas siksna mētājās uz grīdas, man nebija dūšas tai pieskarties. Es laikam sāku nogurt, es sajutu vairs vienīgi apdullušu nervu reakciju. Ādas siksna mani neietekmēja, nemaz neietekmēja. Atstāju māju vaļā durvīm un aizgāju, paņēmis līdzi mašīnā papīra maisu, jūsu balto mēteli un paklāju, kurā vēlāk atradāt ietītu Morisu Kaubu. Un vēl — patronu kārbu un šauteni. Atstāju visu sagatavotu izmeklēšanai — gluži kā robots.

Braucu ļoti ātri, domādams vienīgi par ceļu, iededzis starmešus pilnā gaišumā, nedomādams par pretimbraucējiem. Lionā Bronas lidostā nokļuvu ap vieniem naktī, divdesmit minūtes pirms tās lidmašīnas pacelšanās, ar ko biju paredzējis atgriezties. Tā bija pēdējā nakts lidmašīna. Anita mani gaidīja nevis tur, kur bijām norunājuši, bet jau tuvāk, ceļa malā. Starmešu gaismā ieraudzīju viņas balto kostīmu. Atvēru durvis, viņa iekāpa, un braucām tālāk. Viņa tur bija gaidījusi veselu stundu. Viņai bija bailes urj auksti. Viņa nepārtraukti drebēja. Iegriezos kādā sānceļā un apstājos zem kokiem. Pateicu, kas viņai jādara. Iedevu jūsu braukšanas tiesības, jūsu lakatiņu un balto mēteli. Apsaitēju viņas kreiso roku. No neizlietotās aviobiļetes uz Marselas — Mariņanas lidostu, kuru viņa bija nopirkusi uz jūsu vārda, izplēsu iekšējās lapas. Ieliku tās jūsu mēteļa kabatā, tāpat kā Aviņonas garāžas kvīti un jūsu aploksni ar dubulto mēnešalgu. No šīs aploksnes"izņēmu tieši tik daudz naudas, cik maksā jūsu lidmašīnas biļete. Kostīms Anitai mugurā bija jauns, tas bija līdzīgs jūsējam. Pat nepielaikodama viņa bija to nopirkusi kādā vēl atvērtā Zvaigznes laukuma veikalā. Viņa rādīja jostasvietā uz augšu uzlocītus svārkus un divas saspraužamās adatas, kas tos saturēja. Nespēju nerunāt par savandīto gultu, ko biju redzējis Kauba mājā. Jautāju, vai tā bijusi viņa, kas mīlējusies saburzītajos palagos. Jutu neatvairāmu nepieciešamību uzzināt sīkumus, un laika bija tik maz, ka stostījos. Viņa uzlika plaukstu man uz mutes. Viņa apgalvoja — lai kas notiktu, turpmāk viņa vairs nepiederēs nevienam citam kā vien man. Atkal braucu uz lidostu. Parādīju viņai, kā vadāma mašīna. Šķiroties ilgi skūpstīju viņu.

Viņa atkal sacīja, ka mīl mani.

Nākamā satikšanās — saruna pa telefonu — mums bija paredzēta puspiecos 110 rīta. Tad Anitai vajadzēja būt apmēram Avalonas apkaimē, mēs to izpētījām kādā Kauba kartē. Paķēris papīra maisu, skrēju uz lidostu un nopirku biļeti, uzdodamies par Luiju Karola kungu. Atkal — stundu ilgs lidojums propelleru lidmašīnā, kas bija ceļā no Vidējiem Austrumiem. Es snaudu, vairākkārt redzēju sapnī jūsu kailā auguma attēlu uz baltas sienas. Nonācis Orlī, es nesēdos savā DS, bet iekāpu taksometrā, kas mazliet pirms trijiem mani izlaida pie Oteijas vārtiem. Staigāju pa Monmoransī kvartāla parku, neredzēdams gaismu nevienā logā. Ari Kauba māja bija tumša. Atgriežoties runāju skaļi, izlikdamies, ka esmu pavadījis garlaicīgu vakaru un Anita ir man blakus. Piegāju pie jūsu guļamistabas durvīm un klusām jūs pasaucu. Jūs nebijāt aizmigusi. Vīna pudeles lielajā istabā vairs nebija. Atradu to virtuvē kopā ar jūsu traukiem, ko jūs nelaimīgā kārtā bijāt nomazgājusi. Tomēr šajā mājā bija palikušas citas jūsu klātbūtnes pēdas, un es jutos atvieglots, redzot, ka vīna līmenis pudelē nokrities par vienas glāzes tiesu. Bez šaubām, miegazāļu deva nebija pietiekama, lai jūs tūlīt iemidzinātu, taču biju pārliecināts, ka vajag tikai pagaidīt.

Gaidīju dārzā mājas priekšā, jo jūsu logs bija otrā pusē. Smēķēdams domāju par Anitu pie tanderberda stūres, braucot cauri naktij. Atmiņā vēlreiz pārdzīvoju visu, ko biju darījis kopš Kauba nāves, meklēju kādu kļūdu vai aizmāršību. Nē, es savu putru vārīju pareizi. Ap četriem vēlreiz piegāju pie jūsu istabas durvīm un vēlreiz čukstus jūs pasaucu. Šoreiz jūs neatbildējāt. Klusām iegāju istabā. Jūs gulējāt, izstiepusies uz muguras, izkliedētajā gaismā, kas ieplūda pa durvīm, kuras biju atstājis vaļā, jūsu profils vīdēja uz spilvena. Tagad biju pārliecināts, ka esat aizmigusi un man vairs tik vien ir laika kā atgriezties Mocarta avēnijā. Tomēr nespēju savaldīties un gluži nesaprātīgi piegāju jums tuvāk, tik tuvu, ka sadzirdēju jūsu elpu. Tā bija pirmā reize, kad redzēju jūs bez brillēm. Pazinu jūs vēl mazāk nekā pēcpusdienā. Ilgāk par minūti stāvēju un vēroju jūs. Tad notika kaut kas, no kā man apstājās sirds. Jūs runājāt. Jūs runājāt tikpat skaidri kā dienā. Jūs pati sava miega ritmā sacījāt: «Nogaliraiet mani, es jūs lūdzu — nogaliniet mani!» Lēnām atkāpos uz durvju pusi, nenolaižot no jums acu. Izgāju ārā. Kājām aizgāju līdz pat Mocarta avēnijai, nesdams rokā papīra maisu.

Mājās tēloju tādu pašu komēdiju kā pie Kauba, lai piemānītu kalpotājus, kas gulēja dzīvokļa tālākajā galā. Skaļā balsī runāju ar šķietamu Anitu. Bija pienācis laiks, kad viņai vajadzēja man zvanīt. Gaidīju mūsu guļamistabā. Man vēl daudz kas bija jādara, bet vajadzēja^ sēdēt pie telefona, lai tūlīt noceltu klausuli un pārtrauktu zvanīšanu. Pulkstenis bija jau pieci. Es redzēju, kā pa žalūziju spraugām iespiežas pelēka dienas gaisma, dzirdēju pirmos ielas trokšņus. Acīmredzot ar Anitu bija atgadījies kas nopietns. Jo ilgāks laiks pagāja, jo skaidrāk apzinājos, cik neprātīgs ir mūsu pasākums. Beidzot iedžinkstē- jās zvans, un es acumirklī satvēru klausuli, dzirdēju tajā tādu kā burbuļošanu. Tā patiešām bija Anita — tālu, tik tālu kā dzīve, kādu es mums būtu gribējis, tik tālu kā dzīve, kādu biju iztēlojies Mišelai un mums. Viņa pateica vārdus, kādus bijām norunājuši, lai izslēgtu katru nejaušību. Viņa teica, ka ir Danija Longo, ka atrodas netālu no Avalonas mašīnā, un izteica frāzi, kas nozīmēja, ka viss rit, kā paredzēts. Tā bija: «Manā bagāžniekā, Karavaija kungs, ir paklājs.» Viņa sacīja arī, ka ir zvanījusi Bernāram Toram, lai uzzinātu mūsu numuru. Es zināju, ka šis maketists ir jūsu labākais draugs tūlīt pēc Harijam Kūperam līdzīgā, kas jums uztaisīja bērnu un pēc tam jūs pameta.

Pēc šīs telefona sarunas es sadedzināju saplēstās fotogrāfijas un negatīvus, kas bija papīra maisā. Pelnus izmetu virtuves atkritumu tvertnē. Tad aši sagatavoju trīs koferus — vienu Mišelai, vienu Anitai un vienu pats sev. Saliku tajos apģērbu, kas šķita nepieciešams. Anitas koferī ieliku viņas dārglietas un Parīzes bankas čeku. Lielākā daļa mana kapitāla ir noguldīta Šveices bankās, un Anitas paraksts der tikpat labi kā manējais. Liekas, naudā un vērtspapīros man pieder pietiekami daudz, lai mana meitiņa vienmēr varētu dzīvot kā princese. Turklāt Anita pratīs nikni aizsargāt to, ko atstāšu. Kad taisījos doties prom, Marija, mūsu kalpone spānietek rītakleitā ģērbusies, iznāca no savas istabas un kā tāds kanārijputniņš nočivināja, vai man nekas nav no viņas vajadzīgs. Sacīju, ka nedēļas nogali pavadīšu Šveicē kopā ar sievu un meitu, un atvainojies sūtīju viņu atpakaļ gultā.

Paņēmu divus koferus vienā rokā un vienu — otrā un kājām atgriezos Monmoransī kvartālā. Bija gaišs. Kafejnīcu viesmīļi mazgāja savus ietves gabalus. Man gribējās ēst un dzert, bet es neapstājos. Nedzirdēju troksni jūsu istabā. Acīmredzot jūs vēl gulējāt. Uzstiepu koferus augšstāvā un iekārtojos kādā atzveltnes krēslā mazliet pasnaust. Atgulties baidījos, jo tad es varētu aizmigt. Pusastoņos pirmajā stāvā joprojām nebija nekāda trokšņa. Izģērbos un pie izlietnes pavirši nomazgājos. Paņēmu 110 kofera rītasvārkus, uzvilku tos un kāpu lejā. Virtuvē uzvārīju kafiju. Izdzēru divas tases un vienu noliku jums. Pulkstenis rādīja astoņi, laiks bija jauks. Pat tad, ja Anita aizkavējas, viņai vajag atrasties uz Dienvidu autoceļa. Nepaies vairāk nekā stunda, kad viņa būs klāt. Es ļoti baiļojos, jo jutos noguris, un viņa droši vien bija vēl vairāk nogurusi. Izgāju ārā atvērt vārtus un garāžas durvis, lai viņai atliktu tikai iebraukt. Tad pieklauvēju pie jūsu durvīm, un jūs atsaucāties.

Tanderberds atbrauca tikai ap desmitiem. Jūs jau sen bijāt atsākusi darbu. Iegāju pie jums, lai novērstu uzmanību no dārza. Anita ienāca mājā no pagalma puses. Atradu viņu augšstāvā sēžam uz vannas malas un laižam ūdeni vannā, viņas seja izskatījās nogurusi, bet daudz mazāk, nekā biju gaidījis. Viņa bija noņēmusi apsēju un tumšās brilles. Vairāk par visu viņa gribēja nomazgāties. Viņa teica: «Notīrīties no tā visa.»

Viņas acis bija plati ieplestas un skatiens — mazliet stings. Viņa turēja manu plaukstu un stāstīja par braucienu, kas bija ildzis astoņas stundas. Viņa bija atstājusi «jūsu» ceļojuma pēdas Makonā, Turnē, Salonā pie Saonas, Avalonā un vēl — Dienvidu autoceļa sākumā, uzpildot benzīnu. Vienīgais neparedzētais gadījums, kas tomēr lieliski iederējās manā plānā, bija sastapšanās ar policijas motociklistu aizmugures uguņu bojājuma dēļ. Es palīdzēju Anitai izģērbties un liku visu atkārtot, sēžot vannā. Salonā viņa uz jūsu vārda bija noīrējusi istabu, par kuru tika samaksājusi iepriekš. Pēc nepilnas pusstundas viņa nemanīta bija viesnīcu atkal atstājusi. Neparedzētais notikums bija atgadījies apmēram simt kilometru vairāk uz ziemeļiem — aiz Soljē. Viņa teica, ka esot bijusi tuvu histērijai un, zinādama, ka bagāžniekā ir vinčestra šautene, būtu noteikti šāvusi, ja policists gribētu apskatīt mašīnu. To atceroties, viņa drebēja un es — tāpat. Bernāram Toram un pēc tam man viņa bija zvanījusi no kādas ciema kafejnīcas, kamēr labota mašīna, tur viņa atstājusi jūsu balto mēteli. No visa secināju, ka savu lomu viņa tēlojusi iespējami labi.

Izņēmu no viņas kofera frotē dvieli un tīru veļu, noslaucīju viņas kailo muguru. Ģērbusies baltos apakšsvārkos, Anita palūdza man cigareti. Viņa nebija smēķējusi stundām ilgi. Nokāpām apakšstāvā. Kamēr jūs abas sarunājāties, ieliku jūsu somā to, ko biju paņēmis. Devos prom. Garāžā izslaucīju tanderberda iekšpusi, cik vien labi varēdams. Nonesu pagrabā Vilnēvā paņemto paklāju, karabīni un patronu kārbu, tad uzkāpu augšstāvā. Noskuvos, uzģērbu tīru kreklu un uzvalku. Ar taksometru aizbraucu uz aģentūru. Tukšajā studijā atradu mapi ar veciem «Milkaby» maketiem. Iegāju grāmatvedībā. Uzrakstīju jūsu vārdu uz algas aploksnes. Tajā ieliku jūsu dubulto mēnešalgu un vēl trīssimt franku, ko biju apsolījis par steidzamo darbu. Piezvanīju dažiem kolēģiem un aprunājos par iepriekšējā vakara festivālu Saijo pilī. Pirms atgriešanās Mon- moransī kvartālā liku sevi aizvest uz Grenela ielu. Uzkāpu jūsu stāva un atstāju redzamā vietā pie durvīm zīmīti, ko bijāt rakstījusi, lai par savu aizbraukšanu brīdinātu kolēģus. Kādā Oteijas kafejnīcā, pie kuras izkāpu 110 cita taksometra, apēdu sviestmaizi, izdzēru vēl divas tases melnas kafijas un glāzi konjaka. Jutos tā, it kā manām nelaimēm jau būtu redzams gals. Domāju, ka esmu tikpat kā vinnējis.

Pulkstenis rādīja pāri vienpadsmitiem. Anita bija saposusies ceļojumam, jūs — pabeigusi darbu. Iedevu jums algas aploksni, ko biju nodomājis atkal paņemt, kad atgriezīsieties ar tander- berdu. Man bija pilnīgi nepieciešams nosēdināt jūs pie tander- berda stūres. Citādi mans plāns izmeklētāju priekšā sabruktu, lai cik veiksmīgi tas īstenojās. Pirmām kārtām viņi izpētīs mašīnu, turklāt ar man nezināmiem līdzekļiem, kas droši vien ir visai iedarbīgi. Nav iedomājams, ka jūs varētu nobraukt vairāk nekā septiņsimt kilometru, neatstājot tur kaut jel ko — kādu pirkstu nospiedumu, plūksnu no baltā kostīma, kādu matu. Turklāt, par spīti manai paviršajai tīrīšanai, viņi tur atrastu citas sievietes atstatas pēdas. Izmeklētājiem tāpat būtu viegli konstatēt, ka uz jūsu līķa nav itin nekā, pat ne putekļu no šīs mašīnas. Man bija grūti jūs pārliecināt, Danij. Un, kad stāvēju jūsu priekšā, es vilcinājos, šķiet, kādu mirkli man pat vairs negribējās iesākto turpināt. Nesapratu, kur ņemšu drosmi jums pa pēdām atgriezties šajā namā, savainot jums roku un piespiest izdzert pudeli digitalīna, galvenais—izturēt vairākas minūtes, kad jūs, nekā nesaprotot, šausmās zaudējot prātu, mirsiet. Tomēr tūrpināju. Aizgājām pie sievasmātes uz Sišē bulvāri pēc Mišelas. Orlī lidostā atstājām jūs tanderberdā. Es jums sacīju, ka mūsu lidmašīna paceļas gaisā divpadsmitos, bet man īstenībā bija vēl divas stundas laika jūs izsekot, nogalināt, atstāt Kauba mājā visu tā, kā vajag, un tad piebiedroties Anitai un mazajai lidostā.

Liku reģistrēt bagāžu. Līdz pat brīdim, kad es Anitu atstāju ļaužu pilnajā hallē, viņa nezināja, ka es jūs nogalināšu. Vai ari, ja viņa pati bija nonākusi pie tādas domas, viņa mēģināja sev iestāstīt, ka man ir citi nodomi un viņa gluži vienkārši murgo. Viņa man jautāja, ko domāju darīt. Atbildēju, ka nevaru atstāt jūs dzīvu. Viņa neteica ne vārda, tikai purināja galvu, turēdama rokās meitiņu, un acīs viņai piepeši saskrēja asaras. Teicu, lai viņa gaida mani restorānā līdz diviem. Ja es neatgriezīšos, viņai tik un tā jākāpj lidmašīnā kopā ar Mišelu. Tad pievienošos viņām Ženēvā. Viņa purināja un purināja galvu, bet es gāju prom. Tas bija brīdis, kad mēģinājāt vadīt tanderberdu. Izbraucu savu DS no stāvvietas. Uz laiciņu pazaudēju jūs no redzesloka. Pēc tam atkal atradāties piecdesmit metru no manis, mašīna bija apturēta citā vietā. Noskatījos, kā jūs kājām šķērsojat ielu lidostas priekšā. Nesapratu, kas notiek. Pirmo reizi es neko nesapratu, Danij.

Es jums tāpat kājām sekoju. Baidījos, ka jūs lidostas ēkā varētu satikt Anitu un mazo. Es viņas redzēju trešajā stāvā, bet jūs bijāt it kā pievērsusies sev vien. Jūs ilgi sēdējāt pie bāra galdiņa. Es stāvēju divdesmit metru attālumā aiz fotoautomāta kabīnes. Es biju iztēlojies visu ko, kas varētu notikt pēc tam, kad nodevu mašīnu jūsu rokās, pat nelaimes gadījumu, kurš saistītu policijas uzmanību. Tomēr zināju, ka esat pārāk tuvredzīga, lai brauktu ātri, zināju ari, ka jus visu vienmēr darāt ļoti uzmanīgi, tāpēc biju pārliecināts, ka aizbrauksiet tanderberdu mājās bez starpgadījumiem, drošāk par kuru katru citu. Es biju paredzejis visu, Damj, visu. Taču es vēl nezināju un man lidz apdullumam vēl vajadzēja uzzināt, ka neviena jusu reakcija nav iepriekš paredzama. Jus rīkojāties ka vēzis, kura zīmē esat dzimusi.

Vai tagad saprotat, Danij? Jus atkal iesēdaties tanderberda, un es jums sekoju sava DS. Jums vajadzēja atgriezties Parīzē, bet jus pagriežaties uz Dienvidiem. Iedomājos, ka esat kļudiju sies autoceļa sazarojumā, bet tā nebija, jus turpinājāt brau cienu. Vēroju jus pa logu restorāna Fontenblo tuvuma, kur jus pusdienojat. Es neticēju savām acīm un kļuvu vai traks aiz dusmām. Gaidīju, kad iznāksiet, sēdēdams mašīnā mazliet tālāk Pulksteņa rādītāji virzījās uz priekšu. Sapratu, ka vairs nevaru paspēt uz «Swissair» lidmašīnu un Anita un mazā aizlidos bez manis. Izmisīgi meklēju kādu jaunu atrisinājumu. Vēl cerēju, ka pēc pusdienām restorānā atgriezīsieties Monmoransi kvartālā. Runa varēja būt vienīgi par dažus kilometrus garu pavizināšanos, izbaudot tādas mašīnas vadīšanu. Kas to deva - sākās nebeidzamais, neprātīgais dancis, kas vairs nemitējās. Jus iebraucāt Fontenblo. Redzēju, ka nopērkat apģērbus un koferi. Pa muguru man plūda sviedri. Nekam vairs nebija jēgas. Jūs viena mirklī bijāt apmainījusi mūsu lomas. Visu nakti es nebiju ņēmis jūs vērā, es vadīju notikumus, nedomādams par jums vairāk kā par nederīgu krāmu. Un tagad spēli vadījāt jūs, jūs īstenojāt savus nodomus, nerūpējoties par mani. Visu ceļu līdz Žuaņī braucu jums nopakaļ divsimt metru attālumā no tanderberda, mainīdams ātrumu kopā ar jums, es sacerēju vistrakākās hipotēzes. Visneprātīgākā bija tāda: Anitai taisnība, neviens nekad nav jūs apvedis ap stūri, un jūs zināt, ka jums sekoju Man neienāca prātā tikai viena iespēja — tas, kas notika īstenībā. Tifrklāt' brauciena gaitā jūs kļuvāt aizvien pašapzinīgāka, un man vajadzēja koncentrēties, lai jūs nepazaudētu. Nekad neviens jūs nav vērojis tik sasprindzinātā uzmanībā, bet jūs aizvien ievedāt mani strupceļā. Pie Žuaņī tabakas bara es gandrīz nepamanīju, ka apstājaties. Vēlāk, kad atsākāt braucienu, es ar bailēm prātoju, kas tas par kravas mašīnas šoferi, ar kuru runājāt. Es vēl nezināju, kāda veiksme jūs pavada, Danij, bet es nojautu, ka šī satikšanās, tāpat kā visas citas, drīz vērsīsies pret mani. Un pievakarē uz autoceļa Osēras tuvumā, kad braucāt ar vairāk neka simt sešdesmit kilometru ātrumu stundā, es neglābjami atpaliku. Tai brīdī pēc jūsu b auciena un pirkumiem Fontenblo man kļuva skaidrs, ka esat paturējusi tanderberdu nevis tāpēc, lai tikai pavizinātos, bet gan uz visu nedēļas nogali ka jus pilna gaita traucaties uz man nezināmu mērķi un man vajag jus apturēt. Reize — un tas bija visbriesmīgākais — aptvēru, ka jus braucat pa to pašu ceļu, ko nupat mēroja Anita, tikai preteja virziena. Es atkal gandrīz pazaudēju jūsu pēdas un atklaju sevi, kad braucu caur ciemu pie autostrades. Jus runājat ar kādu vecu sievu, kas piegāja pie tanderberda. Es jus gaidīju mazliet tālāk — simt metru no apkopes stacijas, kur izlasīju ciema nosaukumu — Dēsuārleza- valona. Domāju, ka pa īstam jūku prātā. Anita bija teikusi, ka te viņa atstājusi _fusu balto mēteli. Jus patlaban apzināti un neatlaidīgi visu gravat kopa. Par to vairs nešaubījos, kad atkal ieraudzīju tanderberdu un tajā — jūsu tirkizkrasas lakatiņa plankumu Jūs apstajaties apkopes stacijā. Tā varēja būt vienīgi ta pati, kur ari Anita bija apstājusies. Man kabatā bija apzīmogota kvīts par remontu. Pārbaudīju zīmogu. Stulbā niknumā saplēsu kvīti, paņēmu no priekšējā paneļa skapīša digitalina pudelīti un gāju pie jums, saulei spīdot, caur zāli, starp kokiem, ar lielu likumu tuvodamies baltajai ēkai, kur iegājāt. Viri pļāpāja ārpuse pie benzīna sūkņiem. Domāju vienīgi par to, kā tikt jums klāt un nogalināt, paliekot neredzams un nedzirdams. Tualete airadas nomaļus, durvis jūs atstājāt vaļā, un tā man radas izdevība jums uzbrukt. Piepeši ieraudzīju jūs no muguras — baltu, gaišmatainu un nekustīgu nepilnu trīs metru attaluma. Jums priekšā bija spogulis. Atsprāgu pie ārsienas, atvilku elpu un metos jums virsū. Es jūs satvēru, pacēlu no zemes, piespiedis savu lielo plaukstu pie jūsu sejas, brilles aizlidoja uz šaurās telpas viņu galu, viss notika tikpat juceklīgi kā manas domās. Ar kreiso roku jūs bijāt pieķērusies pie durvju stenderes. Redzēju jusu delnu. Nedomāju ka tas ilga vairāk par pussekundi, bet ši pussekuVide bija garāka par manu mūžu. Pilnīgi skaidri apzinājos, ka pats savām rokām izpostu visu iecerēto plānu. Sievietei, kas tika redzēta uz šosejas, bija ievainota kreisa roka. Jums tā bija vesela. Es varēju jūs nogalināt, bet jūs nebūsiet ievainota. Satvēru durvju rokturi un no visa spēka aizcirtu tās. Sajutu plauksta, ar ko biju aizspiedis jums muti, tādu kā drausmīgu, mēmu kliedzienu, un jūsu augums manas rokas piepeši saļima. Ļāvu jums noslīdēt uz grīdas. Jūs nokritāt uz ceļiem, dīvainā kārtā nezaudēdama līdzsvaru, pieri pret zemi, matiem pa grīdu. Nezinu, kāds tam bija iemesls: vai manis aizcirsto durvju troksnis, bailes no ārpuse dzirdamajām balsīm vai arī jūsu kreisā roka, kas neticami ātri pietūka, vai ari apziņa, ka, gadījumā ja jūs tūlīt nogalināšu, tiesas ārsts pamanīs, ka nāve iestājusies reizē ar rokas savainošanu, bet es bēgu. Atvilku elpu tikai tad, kad atkal sēdēju savā mašīnā.

Es būtu varējis jūs tur nogalināt, Danij. Es būtu varējis pastrādāt muļķību. Man vajadzēja jūs nogalināt vai nu blakus Kauba līķim, vai ari tur nogādāt pēc nogalināšanas. Taču apkopes stacijā es gluži vienkārši nevarēju jūs slepus aiznest. Es rīkojos pareizi. Vairākas reizes nožēloju šo brīdi, kad bijāt atkarīga no manas žēlastības, bet domāju, ka rīkojos pareizi.

Pabraucu mazliet tālāk, gaidīju līdz vakaram. Pagriezu mašīnu uz Parīzes pusi. Biju pārliecināts, ka pēc tāda notikuma jūs atgriezīsieties Parīzē. Prātoju, vai esat mani redzējusi. Man gribējās ēst, dzert un gulēt. Reizēm izkāpu no mašīnas un ēnā izlocīju kājas. Es vēl nepazinu nedz jūsu stūrgalvību, nedz apstulbinošo spēju atgūt vīrišķību vislielāko nelaimju brīdī. Es vēl nezināju, kādu veiksmi tas jums sola.

Jūs turpinājāt ceļu man negaidītā virzienā. Tas bija naktī. Apgriezu mašīnu. Jūs braucāt lēni. Jūs atkal uzspiedāt man savu gaitu. Mani žilbināja tanderberda aizmugures ugunis. Es jūs pazaudēju Soljē, kur jūs piepeši iegriezāties kada ielā, atstājot šoseju. Jās meklēdams, vairākas reizes izbraukāju pilsētu krustām šķērsām. Veltīgi. Turpināju ceļu Dienvidu virzienā, pirms tam piepildījis benzīnbāku, izdzēris glāzi vīna un nopircis sviestmaizi. Kilometri slīdēja zem maniem riteņiem, biju viens un jutos tik pamests kā vēl nekad.

Tanderberds stāvēja Salonā Saonas malā. Apstājos piecdesmit metru tālāk pie tās pašas ietves. Laikam gan es smējos. Pa tumsu lēniem soļiem gāju uz mašīnas pusi — tagad jumts tai bija pacelts. Piepeši iedegās starmeši. Nu kopā ar jums bija kāds vīrietis. Tad jūs iedarbinājāt mašīnu. Skriešus atgriezos savā DS un apsēdos pie stūres. Nodomāju, ka jūs tik neizprotami rīkojaties aiz tīra sadisma, ka esat nolēmusi mani salauzt, pirms nobeidzat. Tomēr es jūs panācu un redzēju, ka jūs apsaitētu kreiso roktf pelēkā puloverā ģērbta puiša pavadībā ieejat viesnīcā «Renesanse». Es tik un tā būtu uz turieni braucis, jo Anita man bija minējusi viesnīcu, kur pa nakti bija noīrējusi istabu uz jūsu vārda. Tagad bija skaidrs, ka jūs punktu pa punktam jaucat ārā manu plānu. Ļāvu jums iziet ārā. Ļāvu jums aizbraukt no Salonas kopā ar tipu, kas jums patika vienīgi tāpēc, ka simbolizēja to, no kā man metas nelabi. Jūs nevarat iedomāties, cik noguris biju, Danij.

Ilgu laiku kavējos dārzā pie tās otrās viesnīcas, kur jūs kopā ar viņu sēdējāt pie galda tukšā ēdamzālē! Es jūs vēroju pa logu tāpat kā pusdienu laikā. Jum^bija garās bikses, tādā pašā krāsā kā lakatiņš, kurš vilka mani dzīties jums pakaļ visu dienu.

Liekas, tajā brīdi domāju tā, it kā jūs.patiešām būtu Kauba mīļākā, it kā es ticētu meliem, kuriem ticēt gribēju piespiest citus. Es gaidīju un gaidīju. Es redzēju, ka jūs, pakļāvusies šim nelietim, kāpāt augšstāvā, redzēju parādāmies gaismas svītru logā ar smagiem aizkariem, kas ietvēra jūs abus nakti.

Devos atpakaļ uz Parīzi. Dusmas mani turēja vēl dažas stundas nomodā. Atkal braucu ar pilnā spožumā iedegtām ugunīm, nedomādams par pretimbraucējiem. Trīssimt četrdes- fnit kilometru. Nokļūšu Parīzē pirms pieciem rītā. Jā, es to izdarīšu. Es paņemšu paklājā ietīto Kauba līķi un karabīni. Saplēsīšu Anitas fdtogrāfiju, ko biju aizmirsis guļamistabā pie sienas. Es negulēšu. Es būšu stiprs, stiprāks par savu nogurumu un nožēlām. Atgriezīšos Salonā rītausmā, es nobraukšu tos kilometrus, kā jau esmu nobraucis, es atgriezīšos tajā viesnīcas dārzā, pirms jūs.būsiet atkal iekāpusi tanderberdā. Varbūt ap desmitiem no rīta. Man ir jābūt atpakaļ desmitos no rīta. Aiz saviem aizkariem, nogurusi no neķītrībām, vismaz tik ilgi jūs gulēsiet, nemaz nenojauzdama, ka lielais lempis ir aizsteidzies jums priekšā. Kaut vai pa dienu es atradīšu iespēju ielikt līķi un šauteni tanderberda bagāžniekā. Tad nogalināšu jūs vienalga kur, iespiedīšu digitalīna pudelīti starp zobiem, jūsu sirds apstāsies zem manas plaukstas kā putna sirds. Bērnībā es redzēju, kā puikas nogalina putnus. Toreiz kliedzu un situ viņus. Jau trīspadsmit gadu vecumā biju garāks par vidēja auguma vīrieti un es biju resns, mani apsaukaja tā, ka kļuvu vai traks. Bet es viņus visus piekāvu. Viņi zobojās par maniem nabadzīgajiem vecākiem. Bet es viņus visus piekāvu. Es gribētu atgriezties pagātnē. Es gribētu nezin ko, lai vairs nebūtu nekādu neģēlību, lai viss būtu tīrs un rāms, un nekustīgs. Es vairs nevaru izturēt, Danij.

Braucot uz Parīzi, aizkavējos. Laiks bija sazvērējies pret mani. Turklāt Monmoransī mājas atslēgu man vairs nebija. Man vajadzēja izņemt slēdzeni no durvīm dārza pusē un vēlāk ielikt to atpakaļ. Paklājā ietīto Kauba līķi aizstiepu līdz DS bagāžniekam. Man bija grūti to iedabūt iekšā. Pēc tam vajadzēja iet atpakaļ pēc karabīnes. Un vēlreiz atgriezties, lai sadedzinātu Anitas fotogrāfiju, pārbaudīt, vai kaut kur neesam atstājuši pēdas. Apskatīju gultu, kur bijāt gulējusi. Iekritu tajā uz vēdera, pats sev zvērēdams, ka tikai dažas minūtes atpūtīšos. Aizmigu. Nezinu, kāds spēks mani pēc pusstundas uzmodināja. Es būtu varējis tā gulēt visu dienu. Noskaloju seju un gāju prom.

Aiz Fontenblo man vajadzēja tfeļmalā apstāties. Laikam bija apmēram astoņi no rīta. Lija. Mašīnas brauca garām, saceļot vēju, DS drebēja. Atkal iekritu miegā, nolicis galvu uz rokām un atbalstījies pret stūri. Gulēju apmēram stundas ceturksni, varbūt vēl mazāk. Pats sevi lādēju, jutos tā, it kā Mišelas dzīve aizplūstu no manis ik reizi, kad aizvēru acis. Vēl apstājos Šaņī kādā šoferu kafejnīcā, lai iedzertu kafiju. Salecos ik reizi, kad ārpusē kāds gāja garām manas mašīnas bagāžniekam.

Jūs, Danij, bijāt aizbraukusi. Kad nonācu pie Salonas viesnīcas dārza, pulkstenis bija pāri divpadsmitiem. Nezināju nedz to, kādā virzienā esat braukusi, nedz arī to, cik tālu man priekšā esat tikusi. Es nevarēju riskēt, kaut ko jautādams. Turpināju ceļu uz Dienvidiem. Valansā zaudēju katru cerību jūs sastapt. Piezvanīju uz Ženēvu. Anita raudāja, viņa runāja maigā balsī, arī viņa bija zaudējusi visas cerības. Es viņai teicu: «Viņa ir paturējusi mašīnu, viņa brauc uz Dienvidiem, bet fotogrāfs ir kopā ar mani, nekas vēl nav zaudēts.» Viņa atkārtoja klausulē: «Kas? Kas ir kopā ar tevi?» Es lūdzu mani gaidīt, mani mīlēt. Sacīju, ka vakarā piezvanīšu. Braucu tālāk. Saule dūca manā galvā.

Atradu jūs Salonā. Kādā benzīna uzpildīšanas stacijā tander- berdam piepildīja rezervuāru. Tā jumts bija nolaists. Mazliet vēlāk jūs iznācāt no kafejnīcas, vakardienas jaunais cilvēks turēja jūs apskautu. Es pat neizjutu atvieglojumu. Mani mocīja viena vienīga doma: tikt vaļā no Kauba līķa un šautenes ua ielikt tos jūsu mašīnā. To izdarīju pēc pusstundas uz kāda klusa ceļa Marseļas tuvumā, kur jūs bijāt apstājušies — varu jau iedomāties, kādu cņcību dēļ. Redzēju, kā jūs abi nozūdat aiz pakalna kokiem. Ilgi nedomādams, piebraucu DS blakus tanderberdatn. Gaišā dienas laikā atvēru abu mašīnu bagāžniekus. Žaketi jau sen biju novilcis. Krekls bija sviedros izmircis. Šķita, ka galva pārplīsīs. To izdarījis, es, cikādēm zizinot, aizbraucu līdz ceļa līkumam, kur mana mašīna nebija jums redzama. Turpat to apgriezu. Nospriedu, ka pēc izpriecām zaļumos jūs atkal brauksiet uz Marseļu. Izkāpu no DS. Gaidīju, stāvēdams ceļa malā. Kādu brīdi iedomājos, ka vajadzētu pieiet pie jums un abus nonāvēt — vienalga, kā, kaut vai ar dūres sitieniem — un atstāt izmeklētājus pilnīgā apjukumā. Tad iedomājos, ka viņiem tādā gadījumā vajadzētu kādu meklēt — un viņi atrastu mani.

Ieraudzīju, ka jūsu puisis viens pats iekāpj tanderberdā, arī apgriež mašīnu un izmet jūsu atvērto koferi ceļmalā. Tā no jauna jūs pazaudēju. Bija atsevišķi mašīna ar tādu kā sprāgstvielu un atsevišķi — jūs. Es vairs nezināju,'kas ir svarīgāk — sekot viņam vai sekot jums. Iedomājos, ka esat palikusi bez mašīnas un tāpēc jūs atradīšu vieglāk nekā tanderberdu.

Sekoju tam puisim pa autoceļu līdz pat šosejai, kas ved uz Marseļu. Tur viņš sāka braukt pārāk ātri, viņš aizvien vairāk un vairāk attālinājās no DS. Tomēr stūrgalvīgi turpināju vajāšanu. Sapratu, ka viņš mašīnu nozadzis. Pie pilsētas robežas viņš man pazuda. Tur ir ceļu izvads. Es pa to braucu vairākas reizes, tā ka satiksmes regulētāji gandrīz mani ievēroja. Sāku braukt pretējā virzienā. Nogurums paralizēja domāšanu un gribu, rīkojos uz labu laimi un muļķīgi. Domāju: «Viņa droši vien ir tādā pašā stāvoklī kā es, atradīšu viņu tajā pašā vietā pilnīgi apjukušu. Es viņu iznīcināšu, un lai velns parauj to nelieti ar visu tanderberdu.» Tas nozīmē, ka jūs joprojām slikti pazinu, Danij. Pakalrtā atradu vienīgi jūsu atstāto vēstuli, dažus ar labo roku uzrakstītos vārdus: «Šovakar desmitos pie Kaneb- jēras ielas 10. nama.» Man vismaz palika cerība jūs atkal atrast. Saplēsu papīru. Marseļā atgriezos lēnā gaitā, visus manus prātus nodarbinājāt jūs. Šķiet, es sāku saprast jūsu rīcības jēgu, bet neskaidri, man vajadzēja izgulēties, lai aptvertu patiesību. Noīrēju istabu kādā viesnīcā- netālu no Senšarlas stacijas. Neizģērbies iekritu dziļā, trulā miegā.

Mani pamodināja, kā tiku lūdzis, pēc deviņiem vakarā. Liku atnest ēdienu un dzērienu, nomazgājos vannā. Mana seja bija apaugusi bārdas rugājiem, krekls netīrs, bet es biju atpūties, domāšana — skaidra. Beidzot iestāstīju sev, ka jums nav ne nojausmas nedz par slepkavību, nedz to, ka jūs vajāju, ka esat paturējusi tanderberdu tīrā untuma dēļ, un tas ir viss. Dokumenti bija uz Kauba sabiedrības vārda — NBI — laikam namu būves industrija. Jūs to droši vien nebijāt pamanījusi. Iepriekšējā naktī, to es zināju, jūs bijāt uzdūrusies vienai vai divām Anitas atstātām zīmēm, bet, kā redzams, neko neesat sapratusi no uzbrukuma apkopes stacijas tualetē, nezināt, kāpēc salauzta jūsu kreisā roka. Un šobrīd jūsu vienīgās rūpes ir atrast mašīnu. Varbūt jums ir kāds man nezināms līdzeklis, kas dod iespēju notvert mašīnas zagli. Ar to un ne tikai ar jums raksturīgo vīrišķību bija izskaidrojama tur pakalnā atstātā zīmīte.

No viesnīcas kabīnes piezvanīju Anitai. Viņa bija pilnīgi zaudējusi galvu. Pa tālruni — katra telefoniste varēja mūs noklausīties — viņa man skaidri un gaiši sacīja, ka labāk atzīties slepkavībā un doties uz policiju. Visiem spēkiem centos viņu uzmundrināt. Sacīju, ka esmu izdomājis atrisinājumu, ka viss nokārtosies. Dzirdēju, kā Mišela jautā: «Vai tas ir tētucis? Vai tas ir tētis?» Apsolīju Anitai, ka nākamajā dienā būšu pie viņām Ženēvā.

Pulksten desmitos atrados pie Kanebjēras ielas 10. nama. Pusstundu vēlāk es sekoju jums un jūsu žigolo, pūlēdamies pa gabalu nojaust, kas notiek jūsu galvās. Sapratu tikai to, ka abi zināt—tanderberda bagāžniekā ir līķis. Biju domājis, ka atradīšu jūs vienu, bez mašīnas vai ari neatradīšu nemaz, jo viņš taču nezināja, ko tikāt rakstījusi pakalnā. Vēl jo vairāk apstulbu, ieraudzīdams, ka 110 jauna apkampjaties, atgriežoties Kanebjēras ielā. DS biju atstājis turpat netālu. Ieraugot jūs abus pie tanderberda, man vajadzēja jūs atstāt, lai paņemtu DS. Un tad, protams, es jūs pazaudēju galīgi.

Uz labu laimi riņķoju pa pilsētu. Man pat vairs nebija cerību jūs ieraudzīt, braukāju tāpat vien. Domāju par jums — bažu nomāktu, apsaitētu roku, ģērbušos baltā muslīna kleitā, ar vīrieša žaketi plecos. Vēlāk sapratu, ka neesat nolēmusi ziņot policijai par savu atklājumu tāpēc, ka mašīna jums nepieder, ka esat to aizņēmusies bez manas ziņas. Pamazām vien man izdevās iejusties jūsu stāvoklī. Tad nospriedu, ka tajā pašā vakarā vai vismaz nākamajā dienā jūs zvanīsiet uz Ženēvu un lūgsiet mūsu palīdzību. Otra iespēja būtu atbrīvoties no līķa, nemēģinot noskaidrot, kas ielicis to jūsu bagāžniekā. Tā vai citādi, manis izliktais slazds aizcirtās. Biju iebāzis Kauba rītasvārku kabatā telefonogrammu, kas bija nosūtīta uz Orlī lidostu. Šis papīra gabals novedīs izmeklētājus pie jums. Mums ar Anitu atlika vienīgi apgalvot, ka neviens no mums nav jūs piektdien redzējis. Mums noticētu, jo nedz māja Monmoransī kvartālā, nedz mašīna mums nepieder.

Viesnīcas istabā nogulēju līdz pat vēlai priekšpusdienai. Palūdzu, lai stāva kalpotājs man pagādā elektrisko skuvekli un pilsētas avīzes. Skūdamies pārliecinājos, ka par Kauba slepkavību nekas nav rakstīts. Nekur neizlasīju arī ziņu, ka apvidū būtu atrasts kāds neidentificēts līķis. Piezvanīju Anitai. Sacīju, ka gaidīšu līdz vakaram, jo iespējams, ka jūs viņai zvanīsiet. Sacīju — lai kas notiktu, mēs par to visu neko nezinām, viņai jaturas dūšīgi. Pateicu savas viesnīcas telefona numuru, lai viņa varētu mani brīdinot. Sarunāties pa telefonu bija ļoti riskanti, bet nezināju, kā citādi varētu rīkoties. Pabrokastojis staigāju pa Marseļu. Nopirku šo kreklu, kas man vēl tagad ir mugurā. Maisiņu ar otru kreklu iemetu notekas akā. Izsliedamies ieraudzīju savu attēlu lielā skatloga spogulī. Tas patiešām biju es, Mišels Karavaijs, veiksmīgais reklāmas speciālists, plaukstošas aģentūras šefs, nevainojams vīrs un tēvs, kārtīgiem ļaudīm — labi audzināts cilvēks, vārdu sakot, vīrietis, kuru jūs redzat, Danij, un kuru jūs vairs nepazīstat, kurš pats sevi vairs nepazīst. Kas kurš galu galā ir?

Anita man piezvanīja ap astoņiem. Jūs tikko bijāt telefonējusi viņai uz Ženēvu. Viņa šķita kā prātu zaudējusi. Viņa raudāja. Viņa teica; «Es tevi lūgtin lūdzu, nedari viņai neko ļaunu. Viņa patiešām ir noticējusi, ka nogalinājusi Kaubu, vai tu saproti? Es vairs nespēju tādas šausmas izturēt. Tev viņai viss jāpasaka, jāizskaidro.» Es nezinu, cik tālu šajās divās bez manis pavadītajās dienās un naktis viņu aizvedušas domas un bailes. Es nezinu, Danij. Dzirdēju Mišelas raudas, mazā droši vien bija pārbijusies, redzēdama māti tadu. Es apsolīju, apsolīju, apsolīju, ka neko ļaunu jums nedarīšu. Viņa man neticēja. Viņa teica: «Es gribu, lai Danija man piezvana vēlreiz, lai viņa man pavēsta, ka viss kārtībā. Es tev zvēru, Mišel, ja tu izpildīsi savu nodomu, es arī nonāvēšos, es nonāvēšos, vai dzirdi? Es zvēru, ka to izdarīšu!» Es viņai apsolīju visu, ko viņa gribēja, lai tikai viņa apklustu un es iegūtu dažas stundas.

Biezējošā vakara krēslā braucu kā traks līdz pat šejienei. Drāzos augšup pa Abatijas ceļu tobrīd, kad jūs braucāt lejup. Es jums sekoju -līdz pat alus bāram pie Aviņonas stacijas. Redzēju kravas mašīnas šoferi, pēc tam — jūsu balto mēteli, tā atrašana man šķita tīrā burvestība. Es vēl nebiju sapratis, ar kādām stūrgalvīgām pūlēm jūs esat tik tālu tikusi. Bet kāda tam nozīme? Redzēju, ka pārmeklējat mēteļa kabatas, izvelkat no tām algas aploksni, bet otra, kuru man vajadzēja atņemt un kuru neesmu atņēmis, bez šaubām, joprojām atrodas jūsu somā. Iegājis zālē, es vēlreiz mēģināju nojaust, kas norisinās aiz jūsu tumšajām brillēm. Jūs, Danij, bijāt skaista, kad noskūpstījāt uz vaiga savu draugu, kad piepeši kā zibens jūs ķēra droša pārliecība, ka saprotat visu, kas noticis, tikai tāpēc vien, ka nav iespējamas divas aploksnes uz jūsu vārda vienai algas reizei. Jūs bijāt skaista, jā, bet man jūs atkal kļuvāt par visbīstamāko būtni pasaulē. Neviļus atkāpos, lai jūs mani neieraudzītu.

Es jūs izspiegoju, kad pavadījāt šoferi uz staciju, bet nesekoju jums. Man tas bija risks, bet jums— izdevība^ ja jūs aizbrauktu kopā ar viņu, atstājot tanderberdu alus bāra priekšā. Devu jums šo iespēju. Pavēru bagāžnieka vāku tikai tik daudz, lai ieraudzītu, ka Kauba tur vairs nav. Atgriezos savā DS cietokšņa sienas otrā pusē. Nolūkojos, kā iekāpjat tanderberdā. Tad savukārt ķēros pie stūres. Pārliecinājies, ka jūs atgriežaties Vilnēvā, drāzos turp pa citiem ceļiem, lai tiktu pie mērķa pirms jums.

Man vajadzēja jūs gaidīt tumsā ilgāk, nekā biju iedomājies. Vinčestrs, ko bijāt atstājusi uz dīvāna, bija manās rokas. Jūs ienācāt un iededzāt gaismu vestibila. Laikam es pārāk strauji sakustējos. Jūs sastingāt. Redzēju pret gaismu jūsu siluetu, jūs mani neredzējāt. Taču man vajadzēja pieiet jums klāt pavisam tuvu un tikai tad izšaut ar karabīni, lai vēl būtu iespējams pieņemt domu par pašnāvību. Paspēru vēl vienu soli. Vienlaikus mēģināju iztēloties, ko darīsiet, lai aizstāvētos. Biju pārliecināts, ka iesiet uz dīvāna pusi un mēģināsiet satvert šauteni, bet tās tur vairs nebija. Pagāju uz priekšu, lai aizšķērsotu jums ceļu. Līdz pat galam neviena jūsu reakcija nebija paredzama, Danij. Brīdī, kad biju jums jau blakus, sapratu, ka jūs ejat nevis uz dīvāna pusi, bet tieši pretī vestibilā iedegtajai lampai, un tūlīt visur iestājās tumsa. Dzirdēju nodzinkstam spuldzi, skrejošus soļus, taustīdamies veltīgi meklēju slēdzi. Tad izdzirdu skaņu, kuras cēloni sākumā nesapratu. Un pēc tam — jūsu balsi. Tā bija tikpat skaidra un precīza kā vienmēr. Jūs teicāt: «Nekustieties, Karavaija kungs. Es nupat iemetu pastkastē vēstuli, kurā bija ieliktas abas algas aploksnes un īss paskaidrojums. Es to adresēju pati sev, bet, ja miršu, tā tiks izlasīta. Nevienam citam es to neadresēju tāpēc, ka Anita ir mana draudzene, es viņu mīlu un gribu viņai palīdzēt. Un nepūlieties vairs šajā būdā iedegt gaismu, es izgriezu drošinātājus.» Vai esmu kaut ko aizmirsis, Danij? Jā. Jūs man pavēlējāt likt nost «manu šauteni», jo baidoties, ka «vajadzēs mani piespiest to izdarīt». Es pat nepadomāju, kā jūs to spētu panākt. Es varēju ticēt, ka jums ienākusi prātā vēl kāda neuzminama doma. Bet jūsu vārdos bija kaut kas cits, kā dēļ es izlaidu no rokām vinčestru. Pēc tam apsēdos uz dīvāna un vēlāk, kad pieradu pie tumsas, no šejienes redzēju jūs, neskaidru un gaišu, apsēžamies uz krēsla paroča man pretī.

Jūs noklausījāties manu stāstījumu nepārtraukdama, Danij. Man gribētos, lai jūs man pasakāt, kur atrodas Kauba līķis. Tad jūs paņemsiet savas mantas un atgriezīsieties mājās. Man gribētos, lai pret citiem jūs izturētos tā, it kā viss šis notikums nekad nebūtu attiecies uz jums. Es gribētu, lai jūs klusējat, lai saplēšat abas aploksnes. Izvēlēšos labāko no visiem atrisinājumiem. Es visu sakārtošu un iešu pieteikties žandarmērijā. Uzņemšos visu vainu. Man par šo slepkavību būs jāmaksā daudz mazāk nekā Anitai, jūs to saprotat. Es būšu piemuļķotais vīrs, kas izmisuma brīdi salauž savu dzīvi, atklādams savu nelaimi. Es būšu pavadījis nedēļas nogali dziļā apjukumā, bet galu galā no brīva prāta atzīšos pilnīgi visā. Es nolīgšu labākos advokātus, šoreiz pats savā labā darīšu visu iespējamo, lai mans stāsts būtu pārliecinošs. Jūs varat man ticēt, ka visu izdarīšu lieliski, es pat ceru, ka mani notiesās nosacīti.

Tā nu ir. Esmu mēģinājis, Danij, par sevi stāstīt, cik vien iespējams vaļsirdīgi. Man gribētos, lai jūs no tā secinātu, pat ja tas šķiet riebīgi, ka labs un ļauns ir vienas un tās pašas apmātības divas puses. Esmu jūs daudz vērojis. Galu galā es nezinu, kas jūs esat. Bet jums vajadzētu mani saprast, jo kādā brīdi jūs pati noticējāt, ka esat izdarījusi to, ko izdarīja Anita. Man gribētos, lai jūs man atdodat drošinātājus un lai «būdā» iedegas gaisma, lai jūs piezvanāt uz Zenēvu un pasakāt Anitai, ka viss kārtībā, lai viņa mani gaida, ka darīšu visu iespējamo, lai neaizkavētos. Tā nu ir, Danij. Iededziet gaismu. Paldies par nedēļas nogali ! Tā ir.

Jauna sieviete ar apsaitētu kreiso roku bija apmetusies Noajē viesnīcas 18. istabā. Viņa pieprasīja kafiju un avīzes. Visos Marseļas dienas laikrakstos viņa izlasīja informāciju par kādu cienījamu reklāmas aģentūras šefu, kas nogalinājis sievas mīļāko un naktī pats aizgājis pieteikties Aviņonas policijā. Pavēlā rīta stundā viņa ar taksometru aizbrauca uz Žoljetas krastmalu, pagaidīja pie režģiem pasažieri, kas brauca uz Kairu, saķēra to aiz rokas un sacīja, ka viņa gan ir gatavā mulla, tomēr visam ir savas robežas, lika atdot naudu un atsveicinājās. Viņa iekāpa Kasī autobusā, paņēma savu koferi viesnīcā «Bella Vista», samaksāja par istabu un izmantoja izdevību, lai baseinā izmēģinātu savu zeltaino, divdaļīgo peldkostīmu. Neapģērbu- sies viņa pabrokastoja uz terases, izstiepusi kājas saulē un caur tumšām brillēm vērdamās jūrā. Agrā pēcpusdienā, gaidīdama Marseļas autobusu, viņa ostmalā ieraudzīja mazu zēnu tēvam pie rokas, nosauca to par Titū un noskūpstīja. Četru gadu vecumā zēniem ir vēl īsāka atmiņa nekā vēlāk, jo Titū viņu vairs nepazina. Viņa nespēja atturēties un kādu brīdi sekoja viņam pa ielu divdesmit metru attālumā. Viņai patika tā vienkārši iet nopakaļ, bet kāda veca sieviete, kas viņu nekad nepameta, nosauca viņu par nabaga cāli un teica, ka viņa pati sevi veltīgi moka, ka vajag turēt galvu augšā. Tad viņa apstājās, izvilka no somas sarkanrūtotu naģeni un uzlika to uz gaišajiem matiem, mazliet atstumdama pakausī. Pēc divām stundām viņa Marseļas — Mariņanas lidostā pirmo reizi mūžā iekāpa lidmašīnā. Visu lidojuma laiku viņai bija bail. Arī Parīzē spīdēja saule. Ielas rotāja karogi. Viņa atgriezās savā dzīvokli, tūlīt piezvanīja draugam maketistam, lūgdama viņu turēt muti, lai ko viņš izlasītu avīzēs. Pēc tam viņa uzskaistinājās un uzgrieza numuru, kas bija ierakstīts naģenes iekšpusē. Apmēram pēc pieciem mēnešiem viņa Marseļā apprecējās, taču nevis ar kravas mašīnas šoferi, kas čiepj vijolītes, kā kurš katrs varētu iedomāties — tas bija viņas vedējtēvs un kļuva tikpat kā par brāli —, bet ar tā labāko draugu, visburvīgāko, visgudrāko, visjocīgāko, visdievināmāko un visaizraujošāko puisi, kādu vien viņa savā mūžā bija sastapusi, īstu mīlnieku, kas brauca pa šosejām ar berljē un cerēja kļūt par miljardieri, jo domāja, ka tā dzīve būtu jaukāka, un saucās par Batistēnu Lavantīru. Tātad viņa kļuva par Dāniju Lavantīru. Tāpēc viņai pat nevajadzēja mainīt monogrammas uz pūra veļas, ko viņa, acis miegdama, cerībā uz labām dienām bija izšuvusi bāriņu namā.

Parīze, 1966. gada aprīlis

Content

Žaprizo Sebastiens Dāma ar brillēm un šauteni automobilī

SEBASTIENS ŽAPRIZO DĀMA AR BRILLĒM UN ŠAUTENI AUTOMOBILĪ

DAMA

AUTOMOBILIS

BRILLES

ŠAUTENE