Dāmu detektīvs

Dāmu detektīvs - tie ir trīs stāsti, kuros trīs slavenas angļu rakstnieces - katra savā īpatnējā veidā pēta mūžīgās straumes  kas sagriež virpulī sievietes dzīvi.

AGATA KRISTI.  Notikums ar nama uzraudzi

No angļu valodas tulkojusi Aija Čerņevska

Nu kā mēs šodien jūtamies? — ārsts Heidoks jautāja slimniecei.

Mis Mārpla, atlaidusies spilvenos, vārgi viņam uzsmaidīja.

—                 Paldies, labāk jau ir, — viņa atzina,

—     tikai šausmīgi skumji. Visu laiku jādomā, ka labāk būtu bijis, ja es būtu nomirusi. Galu galā esmu jau veca. Neviens mani nemīl, nevienam es neesmu vajadzīga …

Ārsts Heidoks kā vienmēr strupi viņu pārtrauca:

—      Viss skaidrs, tipiska pēcgripas reakcija! Jums nepieciešamas pārmaiņas. Kāds garīgs vitamīns.

Mis Mārpla nopūtās un pašūpoja galvu.

—      Turklāt šīs zāles man ir līdzi, — ārsts turpināja. Viņš iesvieda slimniecei gultā lielu aploksni. — Tieši tas, kas jums vajadzīgs! Mīkla tieši jūsu gaumē.

—      Mīkla? — Mis Mārplas balsī ieskanējās interese.

—      Mans literārais mēģinājums, — ārsts mazliet piesarcis atzinās. — Centos izveidot sakarīgu stāstu. «Viņš teica», «viņa sacīja», «meitene domāja» un tā tālāk. Notikums ir patiess.

—      Bet kāpēc mikla? — mis Mārpla gribēja zināt.

Ārsts Heidoks pasmaidīja.

—     Tāpēc, ka atrisinājums ir jūsu ziņā. Es gribu pārliecināties, vai jūs esat tik gudra, kā izliekaties.

Izšāvis šo bultu, viņš atvadījās.

Mis Mārpla paņēma ārsta sacerējumu un sāka lasīt.

—      Kur tad ir šī līgava? — mis Hārmona jautāja.

Viss ciemats dega nepacietībā ieraudzīt jauno, skaisto un bagāto Harija Lakstona sievu, ko viņš bija atvedis no ārzemēm. Ciematā valdīja uzskats, ka Hariju — šo jauno, nejauko palaidni — vienmēr pavadījusi veiksme. Pat cilvēki, kuru māju logi bija cietuši no Harija rotaļām ar katapultu, nebija spējuši dusmoties, redzot zēna neviltoto nožēlu. Viņš allaž bija sitis logus, sirojis sakņu dārzos, medījis trušus, vēlāk iekļuvis parādos, uzsācis dēku ar vietējā tabakas tirgotāja meitu, ticis no viņas izšķirts un aizsūtīts uz Āfriku, — bet ciemata sabiedrība dažu vecīgu jaunkundžu personā iecietīgi murmināja: «Tas nekas. Jaunības trakums. Gan viņš norimsies.»

Tagad pazudušais dēls bija atgriezies — nevis dziļā pazemībā, bet lepni kā uzvarētājs. Harijam Lakstonam tiešām bija, kā mēdz teikt, uzsmaidījusi laime. Viņš bija saņēmies, čakli strādājis un visbeidzot saticis un veiksmīgi bildinājis jaunu, bagātu meiteni, pa pusei francūzieti.

Harijs varēja dzīvot Londonā vai iegādāties māju kādā grāfistē, kas bagāta ar medību vietām, bet viņš nolēma atgriezties tajā pasaules malā, kur bija viņa mājas. Dzimtajā pusē romantiskais dēkainis nopirka vēsturisku muižu, kur viņš atraitnes namiņā bija pavadījis bērnību.

Kingsdīnas nams, gandrīz septiņpadsmit gadus neapdzīvots, pamazām arvien vairāk sabruka. Vienīgajā dzīvošanai piemērotajā stūrī mitinājās vecs uzraugs ar sievu. Nams bija milzīgs, nemājīgs un atbaidošs; tas stāvēja mežonīgi aizauguša parka vidū ciešā koku ielenkumā, līdzīgs ļauna burvja midzenim.

Atraitnes namiņš bija glīts un vienkāršs. Harija tēvs majors Lakstons ilgus gadus to bija īrējis. Zēna gados Harijs mēdza klaiņot pa Kingsdīnas apkārtni. Viņš pazina katru taku meža biezokņos, bet pats vecais muižas nams viņu neatvairāmi pievilka.

Majors Lakstons jau divus gadus bija miris, tāpēc varēja domāt, ka Hariju nekas vairs nesaista ar dzimto vietu, tomēr jauno sievu viņš atveda tieši uz šejieni. Veco, sabrukušo Kingsdīnas namu nojauca. Uzbrukumā devās vesela armija celtnieku un būvuzņēmēju, un gandrīz neticami īsā laikā (tādus brīnumus dara bagātība!) parka vidū balta un mirdzoša pacēlās jaunā māja.

Sekoja dārznieku desants un pēc tam — vesela virkne mēbeļu furgonu.

Nams bija gatavs. Ieradās kalpotāji. Visbeidzot dārgā limuzīnā pie parādes durvīm piebrauca Harijs ar kundzi.

Ciemats sarosījās, un mis Praisa, kurai piederēja vislielākā māja un kura uzskatīja sevi par vietējās sabiedrības dvēseli, izsūtīja uzaicinājumus uz viesībām, lai «iepazītos ar līgavu».

Tas bija liels notikums. Vairākas dāmas tam par godu pasūtīja jaunus tērpus. Valdīja satraukums, nepacietība, ziņkāre redzēt šo teiksmaino būtni. Dāmas bija vienisprātis — tas viss šķiet kā pasakā!

—      Kur tad ir šī līgava? — mis Hārmona, dūšīga, sārtsejaina veca dāma, nepacietīgi jautāja, spraukdamās iekšā pa pārpildītās viesistabas durvīm. Mis Brenta, kalsna, dzēlīga veca jaunkundze, satraukti izdvesa:

—      Ak, mīļā, viņa ir burvīga! Tik labas manieres! Un gluži jauniņa! Taisni skaudība pārņem, redzot tādu, kam ir viss — izskats un nauda, un audzināšana — viņa ir tiešām smalka, it nekādas vulgaritātes, — un Harijs viņu tā mīl!

—      Ko nu, — atbildēja mis Hārmona, — tas ir tikai sākums.

Mis Brentas plānā deguna nāsis kāri iedrebējās.

—      Dārgā, vai tiešām jūs domājat…

—      Mēs visi zinām, kāds ir Harijs, — teica mis Hārmona.

—      Mēs zinām, kāds viņš bija. Tagad droši vien …

—      Ak, vīrieši paliek vīrieši! Kas reiz bijis donžuāns, tāds būs vienmēr. Es viņus pazīstu! — spriedelēja mis Hārmona.

—      Ak vai, ak vai! Nabadzīte! — Mis Brentas oma šķita uzlabojusies. — Jā, gan viņa vēl dabūs ciest Harija pēc. Interesanti, vai viņa ir kaut ko dzirdējusi par sava vīra vecajām dēkām? Tas taču nav taisnīgi, ka viņa neko nezina. Tik neveikls stāvoklis! Sevišķi, ja ciematā ir tikai viena aptieka, — mis Brenta piebilda.

Jāpiebilst, ka minētā tabakas tirgotāja meita tagad bija aptiekāra mistera Edža sieva.

—      Labāk gan būtu, ja misis Lakstona iepirktos Mačbenemā pie Būtsa, — mis Brenta noteica.

—       Es domāju, ka Harijs pats to ierosinās, — piekrita mis Hārmona.

Abas sievietes atkal zīmīgi saskatījās.

—      Taču, manuprāt, viņai tas noteikti jāzina! — nobeidza mis Hārmona.

—       Čūskas! — Klarisa Veina sašutusi teica savam tēvocim ārstam Heidokam. — Kādas gan čūskas viņas spēj, būt!

Tēvocis ziņkāri uzlūkoja krustmeitu.

Klarisa bija slaida, tumšmataina meitene, glīta, sirsnīga, un straujas dabas. Patlaban viņas lielās, brūnās acis kvēloja sašutumā. — Tās tenku vāceles — ar pusvārdiem, mājieniem. ..

—      Par Hariju Lakstonu?

—      Jā, par viņa romānu ar veikalnieka meitu.

—      Ak to? — Ārsts paraustīja plecus. — Sādi romāniņi ir bijuši daudziem jauniem vīriešiem.

—       Protams. Turklāt viss ir beidzies. Kāpēc par to atgādināt? Celt augšā pēc tik daudz gadiem? Kā maitasputni!

—       Es piekrītu, meitiņ, ka tev tā šķiet. Taču saproti — viņām šeit ir visai maz, par ko runāt, un diemžēl tā rodas vājība uz tenkošanu. Es tikai gribētu zināt — kāpēc tas tev tik ļoti ķeras pie sirds?

Klarisa Veina iekoda lūpā un nosarka. Tad viņa teica dīvaini neskanīgā balsī: — Viņi… viņi izskatās tik laimīgi … Harijs ar sievu… Viņi ir jauni un iemīlējušies, un viss ir tik jauki. Mar riebjas iedomāties, ka to visu var sabojāt ar tenkām un mājieniem, un apvainojumiem, un vispārējo zemiskumu.

—      Hm … skaidrs …

Klarisa turpināja: — Es tikko ar viņu runāju. Viņš ir tik laimīgs un satraukts, un … aizrāvies — īstenojis savu sapni, pārbūvējis Kingsdīnu. Viņš priecājas par to kā bērns. Un viņa — man šķiet, ka viņa nekad mūžā nav pazinusi bēdas. Viņai nekā nav trūcis. Tu viņu redzēji. Ko tu par viņu domā?

Ārsts brīdi klusēja. Vairumā cilvēku Luīze Lakstona tiešām varēja izraisīt skaudību. Izlutināta, likteņa mīlule. Taču viņam šī meitene tikai atsauca atmiņā sen dzirdētas kādreiz populāras dziesmiņas vārdus: «Nabaga mazā bagātniece …»

Mazs, trausls augums, sejiņa ar sapņainām zilām acīm gaišu, stīvi sasprogotu matu ielokā.

Luīze jau bija nogurusi. Nebeidzamie apsveikumi bija viņu nomocījuši. Viņa cerēja, ka drīz pienāks laiks doties mājup. Varbūt Harijs jau tūlīt dos kādu zīmi. Viņa iesāņus palūkojās uz vīru. Cik viņš stalts un plecīgs, cik dedzīgi priecājas par šīm neizturami garlaicīgajām viesībām!

«Nabaga mazā bagātniece…»

—      Fū . . . — viņai izlauzās atvieglojuma nopūta.

Harijs uzjautrināts paskatījās uz sievu. Viņi brauca

mājup.

Luīze teica: — Mīļais, cik briesmīgas viesības!

Harijs iesmējās. — Jā, briesmīgas gan. Nebēdā, sirsniņ! Mums tas bija jādara. Visas šīs vecās žagatas pazina mani, kad es vēl biju mazs puika. Viņām tā būtu liela vilšanās, ja nedabūtu kārtīgi apskatīt tevi tuvumā.

Luīze saviebās. — Vai mums bieži būs ar viņām jātiekas?

—      Ar ko? Nē taču! Viņas atnāks pie tevis, kā prasa etiķete, ar savām vizītkartēm, un tad tev būs jādodas atbildes vizītēs, bet pēc tam vari viņas izmest no galvas. Vari uzaicināt pie mums savus draugus, ja vēlies.

Brīdi klusējusi, Luīze jautāja: — Vai tad interesantu cilvēku šajā apkaimē nemaz nav?

—      Ir gan. Lauku aristokrāti. Tiesa, tev viņi var likties nedaudz garlaicīgi. Visvairāk viņi aizraujas ar puķēm, suņiem un zirgiem. Tu varēsi doties izjādēs. Tas tev noteikti patiks. Eglintonā ir kāds zirgs, ko es tev gribu parādīt. Skaists dzīvnieks, labsirdīgs un drosmīgs.

Pirms iebraukšanas pa Kingsdīnas vārtiem mašīna palēnināja gaitu. Pēkšņi Harijs strauji sagrieza stūri un nolamājās, jo no krūmiem ceļa vidū izlēca kāds ērmīgs stāvs un viņš tik tikko izvairījās no sadursmes. Šī būtne palika stāvam, vicinādama dūri un kliegdama viņiem nopakaļ.

Luīze satvēra vīru aiz rokas. — Kas tā bija par briesmīgu veceni?

Harija seja likās drūma. — Tā ir vecā Mērgatroida. Viņas vīrs bija vecā nama uzraugs. Viņi tur nodzīvoja gandrīz trīsdesmit gadus.

—      Kāpēc viņa tev draudēja ar dūri?

Harijs nosarka. — Viņai… viņai nepatika, ka veco namu nojauca, jo viņa zaudēja darbu. Viņas vīrs pirms diviem gadiem nomira. Stāsta, ka kopš vīra nāves viņa vairs neesot pie pilna prāta.

—      Vai viņa … Viņa taču necieš badu?

Luīzes priekšstati par dzīvi bija neskaidri un diezgan melodramatiski. Bagātība neļauj saskarties ar dzīves īstenību.

Harijs noskaitās. — Ak Kungs, kas tev nāk prātā! Es viņai maksāju pensiju, un diezgan pieklājīgu! Atradu viņai jaunu mājiņu un visu nokārtoju.

—     Kāpēc tad viņa dusmojas? — Luīze neizpratnē jautāja.

Harijs dusmas sarauca pieri. — Ka lai es to zinu? Traka! Viņa bija ļoti iemīļojusi veco namu.

—      Tas taču bija galīgi sabrucis, vai ne?

—     Jā, protams, vecs grausts — jumts tecēja, tur vairs nebija droši dzīvot. Taču viņai tas bija dārgs. Viņa tur bija ilgi nodzīvojusi. Ak, es nezinu! Vecā ragana ir jukusi, un viss!

Luīze nedroši teioa: — Viņa … viņa laikam mūs lādēja. Ak, Harij, kaut viņa nebūtu tā darījusi!

Luīzei šķita, ka neprātīgās vecās sievietes klātbūtne aptumšo visu viņas dzīvi jaunajās mājās. Kad Luīze brauca ar mašīnu, jāja vai pastaigājās ar suņiem, vienmēr viņu gaidīja šī būtne. Sakņupuši zemē, sagumzītu salmu cepuri uz sirmo matu šķipsnām, viņa klusi murmināja lāstus.

Luīze pārliecinājās, ka Harijam ir taisnība — vecā sieva nebija pie pilna prāta. Taču tas neko neatviegloja. Misis Mērgatroida nedz tuvojās mājai, nedz draudēja ar tiešu vardarbību. Viņa vienmēr ložņāja ārpusē pie vārtiem. Lūgt palīdzību policijā būtu bijis veltīgi, turklāt Harijs par to negribēja ne dzirdēt. Viņš teica, ka tas noskaņošot vietējos iedzīvotājus par labu vecenei. Viņš uztvēra visu daudz vieglāk nekā Luīze.

—     Neuztraucies par to, mīļā! Gan viņai pašai apniks tā stulbā gānīšanas! Varbūt viņa tikai spēlē teātri.

—      Nē, Harij. Viņa… viņa mūs ienīst. Es to jūtu. Viņa … vēl mums ļaunu.

—     Mīļā, viņa nav nekāda ragana, kaut arī pēc tādas izskatās. Neņem to tik ļoti pie sirds!

Luīze klusēja. Tagad, kad bija norimis pirmais satraukums par iekārtošanos jaunajā mājā, viņa jutās dīvaini vientuļa un pamesta. Pieradusi dzīvot Londonā un Rivjērā, viņa nepazina un nemīlēja Anglijas lauku dzīvi. No dārzkopības viņa neko nesaprata, ja nu vienīgi ziedu kārtošanu. Suņi viņai diez ko nepatika. Kaimiņi, ar kuriem gadījās tikties, viņu garlaikoja. Vislabāk viņai patika jāt, dažreiz kopā ar Hariju, citreiz, kad viņš bija aizņemts saimniecības lietās, — vienai. Viņa traucās pa mežiem un lauku ceļiem, priecājoties par Harija dāvātā zirga vieglo gaitu. Taču pat Princis Hals, gudrais bērais rikšotājs, kļuva tramīgs un sprauslāja, nesdams savu saimnieci garām sakņupušajai ļaunuma vēstnesei.

Kādu dienu Luīze saņēma drosmi. Devusies kārtējā pastaigā, viņa pagāja garām misis Mērgatroidai, izlikdamās to neredzam, bet tad pēkšņi pagriezās, devās tieši klāt vecajai sievietei un satraukti jautāja:

—      Ko tas nozīmē? Kas noticis? Ko jūs gribat?

Vecā sieviete samirkšķināja acis. Viņai bija tumša, čigāniska, viltīga seja, izspūruši sirmi mati un duļķainas acis. Luīzei viņa izskatījās pēc dzērājas.

Sieviete ierunājās žēlabainā, bet draudošā balsi:

—      Ak ko es gribu, kundzīt? Ko gribu? Tikai to, kas man atņemts. Kas mani padzina no Kingsdīnas nama? Es tur biju nodzīvojusi gandrīz četrdesmit gadus kopš pašas jaunības. Grēks bija mani padzīt, un nelaimi tas gan atnesīs gan jums, gan viņam!

Luīze teica:

—      Jums taču ir ļoti jauka mājiņa un …

Viņa apklusa. Vecā sieviete savicināja rokas un iekliedzās:

—      Kāds man no tās labums! Man vajag manu māju, manu pavardu, pie kura es sēdēju visu mūžu! Bet tev ar viņu nebūs laimes tai jaunajā, smalkajā namā. Bēdas jūs piemeklēs, bēdas un mans lāsts! Nelaime pār tavu galvu!

Luīze pagriezās un klupdama krizdama metās skriet. Viņa domāja: «Man jātiek projām no šejienes! Jāpārdod māja! Jātiek projām!»

Tobrīd Luīzei šāds atrisinājums šķita vienkāršs. Taču Harija pilnīgā neizpratne viņu samulsināja. Viņš iesaucās:

—      Braukt projām? Pārdot māju? Trakas vecenes draudu pēc? Tu nesaproti, ko runā!

—      Saprotu gan. Man… man ir bail no viņas. Es jūtu, ka notiks nelaime.

Harijs Lakstons stingri noteica:

—      Atstāj misis Mērgatroidu manā ziņā! Es to nokārtošu.

Klarisa Veina un jaunā Lakstona kundze bija sadraudzējušās. Abas meitenes bija viena vecuma, bet viņu raksturs un gaume bija ļoti atšķirīgi. Klarisas sabiedrībā Luīze rada mierinājumu. Klarisa bija tik droša un patstāvīga. Luīze pastāstīja par misis Mērgatroidu un viņas draudiem, bet Klarisai tas likās drīzāk apnicīgi nekā biedējoši.

—     Tas gan ir nepatīkami, — viņa teica, — un laikam tev ļoti krīt uz nerviem.

—     Zini, Klarisa, man… man reizēm ir šausmīgi bail. Sirds lec vai pa muti ārā.

—     Muļķības, neļauj tādiem niekiem sevi nomākti Gan viņai tas drīz apniks.

Luīze brīdi klusēja.

—      Kas tev kaiš? — jautāja Klarisa.

Luīze tūlīt neatbildēja, bet tad izlauzās ilgi krātais rūgtums.

—      Es ienīstu šo vietu! Es nevaru te dzīvot. Mežs un šī māja, un biedējošais klusums naktīs, un šausmīgie pūču brēcieni! Ak, un cilvēki arī…

—      Cilvēki? Kādi cilvēki?

—      Ciema iedzīvotāji. Tās okšķerīgās, tenkojošās vecmeitas.

Klarisa asi iejautājās: — Ko viņas teica?

—      Es nezinu. Neko sevišķu. Bet nekas labs viņām nav padomā. Pēc sarunas ar viņām rodas iespaids, ka nevar ticēt nevienam, it nevienam.

Klarisa skarbi atteica: — Neņem vērā! Viņas jau to vien zina kā tenkot. Pie tam lielākoties pašas šis tenkas arī sagudro.

—     Kaut mēs nebūtu braukuši šurp! Bet Harijam šeit ļoti patīk, — teica Luīze, un viņas balss atmaiga.

Klarisa nodomāja: «Kā gan Luīze mīl savu vīru!» Viņa strupi noteica:

—      Man jāiet.

—      Tevi aizvedīs ar mūsu mašīnu. Nāc drīz atkal ciemos!

Klarisa piekrītoši pamāja ar galvu.

Pēc jaunās draudzenes apciemojuma Luīze jutās labāk. Harijs priecājās, sastapdams sievu možākā garastāvoklī, un kopš tās reizes mudināja viņu biežāk aicināt ciemos Klarisu.

Tad kādu dienu Harijs teica:

—      Mīļā, man ir labas ziņas.

—      Kādas?

—      Es tiku gala ar to Mērgatroidu. Zini, viņai Amerika dzīvo dēls. Lai vecene brauc dzīvot pie viņa. Apmaksāšu viņai ceļu.

—      Cik labi, Harij! Varbūt tagad man beidzot iepatiksies Kingsdīna.

—      Iepatiksies? Te taču ir visjaukākā vieta pasaulē!

Luīze nevilšus nodrebēja. Viņa nevarēja tik viegli atbrīvoties no māņticīgajām bailēm.

Lai kā ciemata dāmas bija cerējušas darīt jaunajai sievai zināmu viņas vīra grēcīgo pagātni, šo prieku viņām liedza pats Harijs ar savu veiklo rīcību.

Reiz, kad mis Hārmona un Klarisa Veina bija satikušās mistera Edža aptiekā — vecākā dāma pirka naftalīnu, bet jaunākā — borskābi, — ienāca Harijs Lakstons ar sievu.

Sasveicinājies ar abām sievietēm, Harijs pievērsās letei un pieprasīja zobu suku, bet tad pēkšņi aprāvās pusvārdā un iesaucās:

—      Ko es redzu? Tā taču ir Bella, goda vārds!

Misis Edža, steigdamās apkalpot sanākušos pircējus, draudzīgi viņam uzsmaidīja, atsegdama veselīgos, baltos zobus. Jaunībā viņa bija bijusi glīta, tumšmataina meiča un vēl tagad izskatījās labi, kaut gan pieņēmusies svarā un raupjākiem sejas vaibstiem. Bellas brūno acu skatiens bija laipns, un viņa atteica: — Jā gan, Bella, mister Harij. Priecājos jūs redzēt pēc visiem šiem gadiem.

Harijs pagriezās pret sievu. — Luīze, Bella ir mana veca simpātija, — viņš teica. — Biju gan viņā samīlējies, vai ne, Bella?

—      Tā jau jūs sakāt, — iebilda misis Edža.

Luīze iesmējās. Viņa teica: — Mans vīrs ir ļoti laimīgs, satiekot visus savus vecos draugus.

—     Ak tā, — sacīja misis Edža. — Mēs neesam jūs aizmirsuši, mister Harij. Šķiet gluži kā pasakā, iedomājoties, ka jūs esat precējies un uzbūvējis jaunu namu vecā, sabrukušā Kingsdīnas nama vietā.

—     Jūs joprojām ziedat un plaukstat, — glaimoja Harijs. Misis Edža iesmējās un atbildēja — viņai tiešām klājoties labi, bet kā būšot ar to zobu suku?

Klarisa, vērodama mis Hārmonas apjukumu, nodomāja: «Lieliski, Harij! Tu izsiti viņām kārtis no rokām.»

Ārsts Heidoks vaicāja krustmeitai:

—      Kas tās par blēņām, ka vecā misis Mērgatroida grozoties ap Kingsdlnu, vicinot dūres un lādot jauno kārtību?

—      Tās nav nekādas blēņas. Tā ir patiesība. Luīzi tas

biedē.

—      Pasaki viņai, lai neuztraucas. Kad Mērgatroidi bija nama uzraugi, viņi mūždien kurnēja. Viņi tur palika tikai tāpēc, ka vīrs dzēra un nevarēja atrast citu darbu.

—      Es pateikšu, — Klarisa šaubīdamās atbildēja, — tikai diez vai viņa tev ticēs. Vecā ragana spļauj zilas ugunis.

—      Viņa ļoti mīlēja Hariju, kad viņš bija mazs. Es neko nesaprotu.

Klarisa teica: — Ak, lai jau — drīz šie tiks no viņas vaļā. Harijs pērk viņai biļeti uz Ameriku.

Pēc trim dienām Luīze nokrita no zirga un nositās.

Divi vīri maiznieka furgonā bija traģēdijas liecinieki. Viņi redzēja, kā Luīze izjāj pa vārtiem, kā vecā sieviete pielec kājās un izskrien ceļa vidū, vicinādama rokas un klaigādama; redzēja, kā zirgs satrūkstas, saslejas un tad mežonīgi aizdrāžas pa ceļu, pārmezdams Luīzi pāri galvai.

Viens no maizes vedējiem palika pie bezsamaņā gulošās sievietes, nezinādams, ko darīt, bet otrs tikmēr aizsteidzās uz māju pēc palīdzības.

Harijs Lakstons izskrēja no nama bāls kā nāve. Viņi izcēla furgona durvis un uz tām ienesa Luīzi mājā. Pirms vēl ārsts bija paspējis ierasties, viņa nomira, nenākusi pie samaņas.

(Ārsta Heidoka sacerējuma beigas)

Ieradies nākamajā dienā, ārsts Heidoks ar prieku pamanīja, ka mis Mārplas vaigos parādījies sārtums un visā viņas būtnē atgriezies dzīvesprieks.

—      Nu tātad — kāds ir jūsu spriedums? — viņš vaicāja.

—      Kas jums, dakter, īsti nav skaidrs? — atjautāja mis Mārpla.

—      Ak, dārgā kundze, vai tas man jums jāsaka?

—      Manuprāt, tā ir vecās uzraudzes dīvainā uzvedība, — teica mis Mārpla. — Kāpēc viņa tik ērmoti izrīkojās? Protams, nevienam nepatīk, ka viņu izdzen no mājām. Taču tā nebija viņas māja. Kad viņa tur dzīvoja, tad nemitīgi sūdzējās un kurnēja. Jā, tas tiešām ir ļoti aizdomīgi. Starp citu, kas ar viņu notika pēc tam?

—      Aizmuka uz Liverpūli. Nelaimes gadījums viņu pārbiedēja. Viņa nolēma gaidīt kuģi tur.

—      Tas viss kādam ir bijis ļoti izdevīgi, — secināja mis Mārpla. — Jā, es domāju, ka «uzraudzes problēmu» var atrisināt gluži viegli. Uzpirkta, vai ne?

—      Tāds ir jūsu slēdziens?

—      Ja šāda uzvedība nebija viņai raksturīga, tad acīmredzot viņa, kā mēdz teikt, «spēlēja teātri», bet tas nozīmē, ka par to kāds maksāja.

—      Vai jūs zināt, kas bija šis «kāds»?

—      Jā, domāju gan. Šķiet, ka iemesls atkal ir nauda. Turklāt esmu ievērojusi — katram vīrietim patīk viena noteikta izskata sievietes.

—      Nu gan es vairs neko nesāprotu.

—       Nē, nē, viss saskan! Harijam patika Bella Edža, tumšmataina, enerģiska būtne. Jūsu krustmeita Klarisa ir līdzīga. Taču nabaga jaunā sieviņa bija pavisam citādi — gaišmataina un trausla, ne pēc viņa gaumes. Tātad viņš apprecēja Luīzi naudas dēļ. Un naudas dēļ arī nogalināja.

—      Jūs sakāt — nogalināja?

—      Jā, viņš ir tieši tāds cilvēks. Tāds, kurš patīk sievietēm un nejūt sirdsapziņas pārmetumus. Es domāju, ka viņš gribēja paturēt sievas naudu un apprecēt jūsu krustmeitu. Varbūt viņu redzēja runājam ar misis Edžu, bet es nedomāju, ka viņa Hariju vēl interesēja. Ja nu vienīgi viņš savu mērķu dēļ radīja nabaga sievietei šādu iespaidu. Drīz vien viņš bija Bellu pakļāvis savai ietekmei.

—      Kā jums šķiet — kā tieši viņš sievu nogalināja?

Mis Mārpla kādu brīdi nekustīgi raudzījās tālumā domīgām, zilām acīm.

—       Noziegums bija ļoti precīzi aprēķināts, lai būtu liecinieki — maizes vedēji. Viņi redzēja veco sievieti un, bez šaubām, ar viņas uzvedību arī izskaidroja zirga satrūkšanos. Taču, manuprāt, tika šauts ar gaisa šauteni vai, piemēram, katapultu — Harijs kādreiz pratis veikli ar to rīkoties. Jā, viņš iešāva zirgam, tikko tas izgāja pa vārtiem. Zirgs, protams, sāka trakot un nosvieda misis Lakstonu.

Mis Mārpla apklusa un sarauca pieri.

—       Viņa varēja nosisties. Bet īsti drošs Harijs par to nevarēja būt. Taču viņš ir tāds cilvēks, kas visu izplāno līdz galam un nepieļauj nejaušības. Misis Edža varēja, vīram nezinot, sagādāt kaut ko piemērotu. Jo kādēļ gan Harijs vispār pievērsa viņai uzmanību? Jā, es domāju, ka viņš bija sarūpējis kādas stipras zāles, ko iedot sievai pirms jūsu ierašanās. Galu galā, ja sieviete nokrīt no zirga, tiek smagi savainota un mirst, neatguvusi samaņu, — vai ārstam tas liksies aizdomīgi? Viņš to izskaidros ar šoku vai ko tamlīdzīgu.

Ārsts Heidoks pamāja ar galvu.

—      Kāpēc jums radās aizdomas? — mis Mārpla vaicāja.

—      Tas nebija mans nopelns, — ārsts atbildēja. — Visiem labi zināma banālā patiesība, ka slepkavas ir tik ļoti apmierināti ar sevi, ka zaudē piesardzību. Es teicu bēdu sagrauztajam vīram dažus mierinājuma vārdus — un man tiešām bija viņa ļoti žēl —, viņš sakņupa uz dīvāna, lai izrādītu savas sēras, bet no viņa kabatas pēkšņi izripoja šļirce. Viņš steidzīgi to paķēra un izskatījās tik nobijies, ka man radās aizdomas. Harijs Lakstons nelieto narkotikas, viņam ir lieliska veselība — tad kādēļ viņam ievajadzējies šļirces? Es izdarīju sekciju ar noteiktu mērķi un atradu strofantīnu. Pārējais bija vienkārši. Lakstona mājās atrada šo vielu, un Bella Edža policijas pratināšanā bija spiesta atzīties, ka viņam to sagādājusi. Un, visbeidzot, vecā misis Mērgatroida atzinās, ka Harijs Lakstons sakūdījis viņu uz lādēšanos.

—      Kā jūsu krustmeita to pārcieta?

—     Viņai patika šis cilvēks, tas tiesa, bet simpātijas nebija aizgājušas par tālu.

Ārsts paņēma savu sacerējumu.

—     Teicami, mis Mārpla, — un es arī esmu pelnījis teicamu atzīmi par šīm zālēm! Tagad jūs esat pavisam atlabusi.

Apgada jumava iznākušas grāmatas

Hanters Deiviss. THE BEATLES.

Bītlu — neaizmirstamās rokgrupas biogrāfija, vispilnīgākā no lidz šim pasaulē izdotajām. Tani Jūs izlasīsiet it visu, kas zināms par šīs grupas tapšanu un slavas ceļu, kā arī par katra dalībnieka personisko likteni.

Stīvens Gilberts. 2URKCILVEKA PIEZĪMES.

Populārā ASV kinoscenārista psiholoģisks garstāsts, kurā realitāte savijas ar fantāziju. Stāsta notikumi risinās mūsdienu Anglijā, tā galvenais varonis — jauns vīrietis, kādas firmas kalpotājs. Kopš bērnības izjutis apkārtējo cilvēku sapratnes un mīlestības trūkumu, viņš mēģina īpatnējā veidā atriebties sabiedrībai un iegūt pār to varu.

Roberts van Guliks. IMPERATORA PĒRLE.

Holandiešu rakstnieka, diplomāta un Tālo Austrumu pētnieka detektīvromāns, kas saista ne vien ar smalki veidoto sižetu, bet arī ar Senās Ķīnas krāšņo tradīciju un rituālu tēlojumu.

Džons Faulzn. FRANČU LEITNANTA DRAUDZENE.

Izcilā angļu rakstnieka pasaulslavenais darbs, pēc kura sižeta uzņemta filma ar Merilu Strīpu galvenajā lomā. Tas ir romantisks stāsts par skaistās, drosmīgās guvernantes Sāras un aristokrātu d-.imtas pēcteča Čārlza mīlestības maldu cejiem 19. gadsimta Anglijā, kā art filozofiskas pārdomas par vīrieša un sievietes attiecībām tolaik un mūsdienās, un par sabiedrību virzošajiem spēkiem, kas ietekmē katra cilvēka likteni.

DAFNE DI MORJE bez iemesla

No angļu valodas tulkojis Gunārs Groza

Kādu rītu ap pusdivpadsmitiem Mērija Farena iegāja ieroču istabā, paņēma vira revolveri, pielādēja to un nošāvās. Virssulainis šāviena brīdī atradās savā istabā. Viņš zināja, ka sera Džona nav mājās un nebūs līdz pat lenčam un ka nevienam citam šajā laikā ieroču istabā nekas nav meklējams.

Viņš devās pārbaudīt, kas tur notiek, un ieraudzīja lēdiju Farenu guļam uz grīdas asiņu peļķē. Viņa bija mirusi.

Šausmu pārņemts, virssulainis sauca saimniecības vadītāju, un, nedaudz apspriedušies, abi vienojās, ka vispirms zvanīs ārstam, tad policijai un tikai tad seram Džonam, kurš tobrīd bija valdes sēdē.

Virssulainis pastāstīja par notikušo policistiem un ārstam — tie ieradās gandrīz reizē; pa telefonu viņš abiem bija teicis vienu un to pašu: «Ar viņas augstdzimtību noticis nelaimes gadījums. Viņa guļ ieroču istabā ar šautu ievainojumu galvā. Man šķiet, ka viņa ir mirusi.»

Aicinādams seru Džonu braukt mājās, virssulainis izteicās citādi. Viņš tikai lūdza, lai sers Džons tūliņ atgriežoties — ar viņas augstdzimtību noticis nelaimes gadījums.

Tāpēc, kad ieradās namatēvs, ārstam vajadzēja pastāstīt viņam par notikušo.

Tas bija ļoti mokošs, nepatīkams uzdevums. Ārsts pazina Džonu Farenu jau ilgus gadus; gan Džons, gan Mērija Farena bija viņa pacienti. Visā pasaulē nebija otra tik laimīga pāra; abi laulātie ar nepacietību gaidīja bērnu, kam pavasarī vajadzēja nākt pasaulē. Nekādi sarežģījumi arī nebija gaidāmi; Mērijas Farenas veselības stāvoklis bija pilnīgi normāls, un viņa priecājās, ka drīzumā kļūs par māti.

Tāpēc pašnāvība šķita galīgi bezjēdzīga. Jo tā patiešām bija pašnāvība. Par to nevarēja būt nekādu šaubu. Pirms nāves Mērija Farena bija uzkricelējusi uz papīra lapas divus vārdus un lapu nolikusi ieroču istabā uz galda. Tur bija rakstīts: «Mīļais, piedod!»

Revolveris, kā parasti, bija atradies skapī — nepielādēts. Mērija Farena nenoliedzami bija to izņēmusi, pielādējusi un tad nošāvusies.

Policijas izmeklēšana tikai apstiprināja ārsta slēdzienu — ka brūce radusies pašas cietušās darbības pēc. Paldies Dievam, nāve bija iestājusies acumirklī.

Dziļas bēdas plosīja sera Džona Farena sirdi. Tajā pusstundā, kas pagāja, runājot ar ārstiem un policiju, viņš novecoja apmēram par divdesmit gadiem. — Bet kāpēc viņa tā darīja? — sāpju plosīts, viņš nepārtraukti jautāja. — Mēs bijām tik laimīgi. Mēs mīlējām viens otru, drīzumā vajadzēja piedzimt bērniņam. Nebija nekāda iemesla, es droši zinu, pilnīgi nekāda iemesla!

Ne policija, ne ārsts nespēja dot atbildi uz šo jautājumu.

Tika izpildītas parastās formalitātes, veikta izmeklēšana, kas beidzās ar jau iepriekš paredzamo slēdzienu — «pašnāvība bez jebkādiem pierādījumiem, kas ļautu spriest par nelaiķes psihisko stāvokli».

Sers Džons Farens runāja ar ārstu vēl un vēl, taču ne viens, ne otrs no viņiem nespēja nonākt pie kaut cik jēdzīga secinājuma.

—      Jā, tas ir iespējams, — ārsts sacīja, — tādā stāvoklī sieviete var uz laiku zaudēt sajēgu, taču jūs būtu pamanījis kaut kādas pazīmes un arī es būtu tās ievērojis. Jūs teicāt, ka vakar vakarā viņa likās pilnīgi normāla, arī brokastlaikā tāpat. Cik jums zināms, viņu nekas nesatrauca, vai ne?

—      Pilnīgi nekas, — apgalvoja sers Džons. — Mēs kopā paēdām brokastis, kā jau vienmēr, tad aprunājāmies, ko darīsim pēcpusdienā; kad es atgrieztos mājās no valdes sēdes, mēs dotos izbraukumā ar mašīnu. Viņa bija jautra un izskatījās ļoti laimīga.

Lēdijas Farenas labo garastāvokli apstiprināja arī kalpotāji.

Istabene, kura iegājusi guļamistabā pusvienpadsmitos, redzējusi, ka viņas augstdzimtība apskata sedziņas, kas atsūtītas pa pastu. Lēdija Farena, iepriecināta par smalko darbu, bija parādījusi viņai sedziņas un teikusi, ka paturēšot gan sārto, gan zilo — zēnam vai meitenītei.

Pulksten vienpadsmitos bija ieradies kāds ceļojošs pārdevējs no firmas, kas ražo dārza mēbeles. Viņas augstdzimtība bija pieņēmusi šo jaunekli un izvēlējusies no viņa kataloga divus lielus dārza solus. Arī virssulainis to zināja, jo pēc pārdevēja aiziešanas, kad viņš bija ienācis istabā, lai apvaicātos, vai kundzei nav kādi rīkojumi šoferim, lēdija Farena bija atbildējusi: «Nē, līdz lenčam es palikšu mājās; tad mēs ar seru Džonu dosimies izbraukumā,» un parādījusi viņam katalogu.

Virssulainis izgājis no istabas, atstādams viņas augstdzimtību dzeram glāzi piena. Viņš bija pēdējais, kurš redzējis lēdiju Farenu dzīvu.

—       No tā var secināt, — sacīja sers Džons, — ka šajā laikā, apmēram no vienpadsmitiem divdesmit līdz pusdivpadsmitiem, kad Mērija nošāvās, viņa sajukusi prātā. Nav nekādas loģikas! Noteikti jābūt iemeslam. Man tas jāuzzina^ Es nelikšos mierā, līdz to uzzināšu.

Ārsts darīja visu, kas viņa spēkos, lai atrunātu seru Džonu no šādas iedomas, taču veltīgi. Viņš pats bija pārliecināts, ka Mērija Farena kritusi par upuri pēkšņam grūtniecības izraisītam prāta aptumsumam un, neapzinādamās, ko dara, nošāvusies.

Lai nu paliek! Lai norimstas! Tikai laiks līdzēs Džonam Farenam aizmirst.

Džons Farens pat nemēģināja aizmirst. Viņš devās uz privātdetektīvu aģentūru un aprunājās ar kādu vīru, uzvārdā Bleks, ko firma bija ieteikusi kā uzticamu un diskrētu darbinieku. Sers Džons izstāstīja viņam par notikušo. Bleks, kā jau skots, bija piesardzīgs. Viņš daudz nerunāja, bet uzmanīgi klausījās. Pēc viņa paša domām, ārsta pieņēmums, ka pašnāvības cēlonis varētu būt pēkšņs prāta aptumsums, bija pareizs. Taču savu darbu viņš

vienmēr veica rūpīgi, tāpēc devās uz sera Farena lauku mājām un iztaujāja kalpotājus. Viņš uzdeva daudzus jautājumus, ko policija nebija uzdevusi, aprunājās ar ārstu, pārbaudīja pastu, ko lēdija Farena bija saņēmusi pēdējo nedēļu laikā, interesējās par telefona zvaniem un tuvāko draugu apciemojumiem, tomēr atbilde, ko varētu dot klientam, neatradās.

Tas vienkāršais atrisinājums, kas bija iešāvies viņa daudz pieredzējušā prātā, — ka lēdija Farena gaidījusi bērnu no mīļākā, — šeit nederēja. Pārbaude un vēlreizēja pārbaude noliedza pat vismazāko iespēju. Vīrs un sieva bijuši uzticīgi viens otram, visus trīs gadus, kas pagājuši Lopš kāzām, vienmēr bijuši kopā. Kalpotāji visi kā viens runāja par viņu brīnišķīgajām savstarpējām attiecībām. Nebija arī nekādu finansiālu grūtību. Vērīgais Bleks nevarēja atklāt ari nevienu sera Džona neuzticības gadījumu. Kalpotāji, draugi, kaimiņi — visi stāstīja par viņa rakstura pastāvību. Kļuva skaidrs, ka sieva nav nošāvusies kādas gaismā nākušas vīra dēkas pēc.

īsu brīdi Bleks jutās apmulsis. Taču ne sakauts. Ja reiz šis detektīvs ķērās pie kādas izmeklēšanas, tad viņam palika to novest līdz galam, turklāt, par spīti savai lielajai pieredzei, viņam bija žēl sera Džona, redzot tā dvēseles mokas.

—      Zināt, ser, — viņš teica, — šāda veida gadījumos bieži vien vajadzīgs pievērsties tālākas pagātnes notikumiem cilvēka dzīvē. Ar jūsu atļauju esmu rūpīgi pārmeklējis lēdijas Farenas rakstāmgaldu, izskatījis visus papīrus un vēstules, bet neesmu atradis nekādus norādījumus par to, kas varētu satraukt jūsu sievu, — un tas ir pats nepatīkamākais. Jūs man teicāt, ka pirmoreiz satikāt lēdiju Farenu — tolaik mis Māršu —, ciemodamies Šveicē. Viņa dzīvoja kopā ar savu tanti, invalīdi, mis Veru Māršu, kura pēc meitenes vecāku nāves bija viņu uzaudzinājusi.

—      Tā tas ir, — apstiprināja sers Džons.

—      Viņas dzīvoja Sjērā un arī Lozannā, bet jūs abas mis Māršas satikāt jūsu kopīga drauga mājā Sjērā. Jūs sadraudzējāties ar jaunāko mis Māršu un uz brīvdienu beigām jau bijāt iemīlējies viņā, tāpat kā viņa jūsos, un lūdzāt viņas roku.

—      Jā.

—     Vecākā mis Mārša necēla iebildumus, patiesībā viņa bija pat priecīga. Jūs vienojāties, ka periodiski maksāsiet

šai kundzei zināmu naudas summu, lai segtu izdevumus par kompanjoni, kas ieņemtu brāļameitas vietu, — un pēc pāris mēnešiem Lozannā apprecējāties.

—      Tā bija.

—      Vai jūs nerunājāt, ka tantei vajadzētu pārcelties uz dzīvi pie jums Anglijā?

—      Jā, — apstiprināja sers Džons. — Mērija to gribēja. Viņa bija tantei ļoti pieķērusies, taču vecā kundze atteicās braukt. Viņa teica, ka esot jau tik ilgi nodzīvojusi Šveicē, ka vairs nespējot panest ne Anglijas klimatu, ne šejienes ēdienus. Starp citu, kopš kāzām esam divas reizes viņu apciemojuši.

Bleks apvaicājās, vai kopš traģiskā notikuma sers Džons esot saņēmis kādas ziņas no sievas tantes. Jā, viņš, protams, nekavējoties aizrakstījis, un viņa esot arī lasījusi par to avīzēs. Tante bijusi satriekta. Viņa neesot varējusi minēt nevienu iemeslu, kāpēc Mērijai būtu vajadzējis izdarīt pašnāvību. Tikai dažas dienas pirms šī gadījuma Sjērā esot pienākusi pirms nedēļas rakstīta vēstule ar laimīgām domām par gaidāmo bērnu. Mis Mārša bija atsūtījusi šo vēstuli, lai sers Džons to izlasītu. Un sers Džons iedeva to Blekam.

—     Abas sievietes, kad jūs pirmo reizi viņas satikāt, dzīvoja ļoti klusi un mierīgi, vai ne tā? — detektīvs jautāja.

—      Viņām piederēja nelielā vasarnīca, par ko es jums jau stāstīju, — sers Džons teica, — un divreiz gadā viņas mēdza doties uz Lozannu, kur pansijā īrēja istabas. Vecajai kundzei kaut kas nebija kārtībā ar plaušām, taču ne tik ļoti, lai brauktu uz sanatoriju vai kādu citu ārstniecības iestādi. Mērija bija bezgala maiga brāļameita. Sī īpašība bija pirmā, kas mani viņai piesaistīja. Viņas maigums un iecietība pret tanti, kura, tāpat kā daudzi pavecāki, slimīgi cilvēki, reizēm bija viegli sakaitināma.

—      Tātad jūsu sieva, jaunākā mis Mārša, apkārt diez ko nestaigāja? Ne pie sava vecuma draugiem, ne uz kādām izpriecām?

—      Šķiet, ka ne. Likās, ka tas viņu nemaz neuztrauca. Mērija jau pēc rakstura bija ar visu apmierināta.

—      Un tā viņa dzīvoja jau no bērnu dienām?

—      Jā. Mis Mārša bija vienīgā radiniece. Tante adoptēja Mēriju pēc viņas vecāku nāves. Tolaik viņa bija vēl bērns.

—      Cik gadu bija jūsu sievai, kad jūs apprecējāties?

—      Trlsdesmit viens.

—      Vai viņa jums nestāstīja par kādu iepriekšēju saderināšanos vai mīlestību?

—       Nē. Es Mēriju par to vēl ķircināju. Viņa atbildēja, ka neesot satikusi nevienu, kas spētu izraisīt viņā kaut vismazāko satraukumu. Un tante tam piekrita. Es atceros, kā mis Mārša pēc mūsu saderināšanās sacīja: «Tas ir liels retums — atrast tik nesamaitātu būtni kā Mērija. Viņai ir visskaistākā seja, bet viņa pati to neapzinās, un visjaukākais raksturs. Jūs esat ļoti laimīgs cilvēks.» Un tāds es arī biju.

Sers Džons sēdēja un vērās Blekā ar tik izmisušu seju, ka pat rūdītajam skotam ne visai gribējās turpināt šo iztaujāšanu.

—      Tātad tā bija abpusēja mīlestība? — detektīvs vaicāja. — Un jūs esat pilnīgi pārliecināts, ka viņu nevilināja jūsu tituls un sabiedriskais stāvoklis? Ar to es domāju, ka tante varētu būt teikusi savai brāļameitai, ka šī ir tā iespēja, ko viņa nedrīkst laist garām, — cits tāds līgavainis kā jūs diez vai gadīsies. Galu galā sievietēm taču nāk prātā šādas domas.

Sers Džons noliedzoši pašūpoja galvu.

—      Mis Māršai varbūt tas arī bija prātā, es to nezinu, taču Mērija noteikti tā nedomāja. Jau no paša sākuma <-s biju tas, kurš tiecās pēc viņas, un nevis otrādi. Ja Merija būtu meklējusi vīru, tad jau mūsu pirmajā tikšan.is reizē to varētu manīt. Jūs taču zināt, cik sievietes ir viltīgas. Tā draudzene, kuras vasarnīcā es pirmo reizi satiku abas mis Māršas, būtu mani brīdinājusi, ka tur ir kāda sieviete, jau pāri trīsdesmit, kura meklē sev vīru. Neko tādu viņa neteica. Tikai iepazīstinot sacīja: «Ļauj man tevi iepazīstināt ar visbrīnišķīgāko sievieti, kuru mēs visi mīlam un kurai jūtam līdzi par to, ka viņa dzīvo tik vientuļi.»

—      Taču jums viņa nešķita vientuļa, vai ne?

—      Nepavisam. Mērija likās pilnīgi apmierināta ar dzīvi.

Bleks atdeva seram Džonam mis Māršas vēstuli.

—      Jūs vēl arvien gribat, lai es turpinātu izmeklēšanu? — viņš vaicāja. — Vai jums nešķiet, ka vienkāršāk būtu vienreiz uz visiem laikiem nolemt, ka šai gadījumā ārstam tomēr ir taisnība, ka lēdijai Farenai uznācis kaut kas līdzīgs prāta aptumsumam, kas ietekmējis viņas domāšanu un licis šķirties no dzīves?

—      Nē, — atbildēja sers Džons. — Es zinu — kaut kur ir jābūt šīs traģēdijas atrisinājumam — un nelikšos mierā, līdz to atradīšu. Vai, pareizāk sakot, jūs man to atradīsiet. Tāpēc jau es jūs nolīgu.

Bleks piecēlās no krēsla.

—      Labi, — viņš teica, — ja jūs tā domājat, tad es turpināšu izmeklēšanu.

—      Ko esat iecerējis darīt? — jautāja sers Džons.

—      Jau rīt lidošu uz Sveici.

Ieradies Sjērā, Bleks iedeva savu vizītkarti vasarnīcas Bon Repos šveicaram, un viņu ieveda nelielā viesistabā ar balkonu, no kura pavērās burvīgs skats uz Ronas ieleju.

Sieviete — kā Blekam šķita, mis Māršas kompanjone — veda viņu caur viesistabu uz balkonu. Detektīvam pietika laika, lai pamanītu, ka istaba ir iekārtota glīti, ar labu gaumi, taču bez pārmērīgas greznības, kā jau angļu vecmeitai, kura dzīvo ārzemēs un ar naudu nemētājas.

Uz kamīna stāvēja liela lēdijas Farenas fotogrāfija, uzņemta pavisam nesen, gluži tāda pati, kādu viņš bija redzējis sera Džona kabinetā. Vēl viens attēls, kurā lēdijai Farenai varēja būt ap divdesmit gadu, atradās uz rakstāmpults. Glīta, kautrīga meitene ar daudz garākiem matiem nekā jaunākajā attēlā.

Bleks izgāja uz balkona un stādījās priekšā pavecākai kundzei, kas sēdēja stumjamkrēslā, kā sera Džona draugs.

Mis Māršai bija sirmi mati, zilas acis un spēcīgi veidota mute. Pēc tā, kā viņa uzrunāja savu biedreni — tā tūlīt pat atstāja viņus divatā —, Bleks nosprieda, ka viņa ir stingra pret tiem, kas viņai kalpo. Tomēr sieviete šķita patiesi iepriecināta, redzot Bleķu, un uzreiz nobažījusies apvaicājās par seru Džonu, un gribēja zināt, vai esot gūta kāda skaidrība par šo traģēdiju.

—     Diemžēl jāteic, ka ne, — atbildēja Bleks. — Patiesībā esmu šeit ieradies, lai pajautātu jums, ko jūs par to domājat. Jūs pazināt lēdiju Farenu labāk nekā mēs visi, pat viņas vīrs. Sers Džons domā, ka jums varētu būt savs spriedums par šo notikumu.

Mis Mārša izskatījās pārsteigta. — Bet es taču rakstīju seram Džonam, cik satriekta un apjukusi biju, — viņa sacīja. — Es aizsūtīju viņam Mērijas pēdējo vēstuli. Vai viņš jums to teica?

—      Jā, — atbildēja Bleks. — Es redzēju to vēstuli. Vai jums ir vēl kādas?

—      Es glabāju visas Mērijas vēstules, — atbildēja mis Mārša. — Pēc kāzām viņa man rakstīja regulāri, katru nedēju. Ja sers Džons vēlas, lai es aizsūtu viņam visas vēstules, būšu priecīga to darīt. Nav nevienas tādas, kas nepaustu viņas pieķeršanos vīram, lepnumu un prieku par jauno māju. Vienīgais, ko viņa nožēloja, — ka es nebraucu ciemos uz Angliju. Bet jūs taču redzat, cik slima es esmu.

«Sevišķi slima jau nu tu neizskaties,» nodomāja Bleks, bet varbūt vienkārši negribi braukt.»

—     Kā es noprotu, tad jūs un jūsu brāļameita bijāt ļoti tuvas, vai ne tā?

—      Man Mērija ļoti patika, un gribētos domāt, ka es viņai patiku ne mazāk, — skanēja tūlītēja atbilde.

-        Dievs vien zina, cik reizēm es varu būt kašķīga, taču šķiet, ka Mērija to nekad neņēma ļaunā. Viņa bija tik loti jauka.

—     Vai jums nebija žēl no viņas šķirties?

—      Protams, bija. Man Mērijas ļoti pietrūka un vēl ļoprojām pietrūkst. Taču dabiski, ka viņas laime man ir pirmajā vietā.

—      Sers Džons man stāstīja, ka maksājot jums zināmu n.mdas summu, lai segtu izdevumus par jūsu pašreizējo biedreni.

Jā, tas bija tik laipni no viņa. Vai jūs nevarat pateikt, kā būs turpmāk?

Viņas balsī ieskanējās asi toņi. Bleks secināja, ka viņa '..ikotnējais iespaids par mis Māršu kā cilvēku, kurš nav vienaldzīgs pret naudu, droši vien nav bez pamata.

—      Sers Džons neko par to neteica. Taču esmu pārlieeiiicits — ja viņš gribētu ko mainīt, tad viņš pats vai arī viņa jurists būtu par to jau paziņojis.

Bleks skatījās uz mis Māršas plaukstām. Tās nervozi bungoja pa stumjamkrēsla roku balstiem.

—      Vai jūsu brāļameitas pagātnē nebija nekā tāda, kas v.īrētu radīt skaidrību attiecībā uz šo pašnāvību? — delektīvs vaicāja.

Likās, ka mis Mārša satrūkstas. — Ko jūs ar to gribat teikt?

—     Vai viņai nebija kāda iepriekšēja saderināšanās vai neveiksmīga mīlas dēka?

—      Pasarg dies, nē!

Dīvaini! Šķita, ka, atbildējusi uz šo jautājumu, viņa nomierinājās.

—      Sers Džons bija vienīgā Mērijas mīlestība. Zināt, pie manis viņa dzīvoja diezgan vientuļi. Te apkārtnē nav daudz jaunu cilvēku. Manuprāt, pat Lozannā viņa nemeklēja savu līdzaudžu sabiedrību. Taču ne tāpēc, ka būtu sevišķi kautrīga vai atturīga. Vienkārši sevī noslēgusies.

—      Un kā ar skolas draugiem?

—      Kad Mērija bija vēl maza, es pati viņu mācīju. Paaugusies viņa pāris semestrus nogāja skolā Lozannā, tikai dienas grupā; mēs abas dzīvojām pansijā netālu no skolas. Atceros, ka viena vai divas meitenes nāca pie mums uz tēju. Taču tuvu draugu viņai nebija.

—      Vai jums ir kādas viņas tālaika fotogrāfijas?

—      Jā. Vairākas. Tām jābūt kaut kur albūmā. Vai jūs gribētu tās apskatīt?

—      Šķiet, ka vajadzētu. Sers Džons man rādīja dažas fotogrāfijas, taču neatceros, ka viņam būtu kāda, kas uzņemta vēl pirms kāzām.

Mis Mārša norādīja uz rakstāmpulti viesistabā viņam aiz muguras un teica, lai atverot otro atvilktni un atnesot albūmu. Bleks tā arī izdarīja, un, uzlikusi brilles, viņa atvēra albūmu, bet detektīvs pievilka savu krēslu tuvāk.

Viņš pāršķirstīja albūmu uz labu laimi. Tur bija daudz momentuzņēmumu, taču nekā interesanta. Lēdija Farena viena pati. Mis Mārša viena pati. Lēdija Farena un mis Mārša citu cilvēku vidū, viņu vasarnīca. Lozannas skati. Bleks pāršķīra albūma lapas. Mīklas atrisinājuma te nebija.

—      Vai tas ir viss? — viņš vaicāja.

—      Diemžēl viss, — atbildēja mis Mārša. — Viņa bija tik skaista meitene, vai ne? Tādas siltas, brūnas acis… Tas ir šausmīgi… Nabaga sers Džons!

—      Es ievēroju, ka te nav viņas bērnudienu uzņēmumu. Šis, šķiet, ir apmēram no piecpadsmit gadu vecuma.

īsu brīdi valdīja klusums, tad mis Mārša atbildēja:

—     Nē… nē, šķiet, man tajā laikā nebija fotoaparāta.

Blekam bija labi trenēta dzirde. Viņš viegli varēja saklausīt nepatiesību. Mis Mārša kaut ko meloja. Ko gan?

—      Cik žēl, — viņš noteica. — Man vienmēr ir šķitis interesanti pieauguša cilvēka sejā saskatīt bērna vaibstus. Pats esmu precējies. Mēs ar sievu ne par ko pasaulē nešķirtos no mūsu puikas pirmajiem albūmiem.

—      Jā, tas bija ļoti mujķīgi no manas puses, vai ne? — sacīja mis Mārša.

Viņa nolika albūmu sev priekšā uz galda.

—       Bet jums taču ir parastie ateljē izdarītie uzņēmumi? — vaicāja Bleks.

—      Nē, — atteica mis Mārša, — un, ja arī kādreiz bija, tad esmu tos pazaudējusi. Jūs jau zināt, kā tas mēdz gadīties, pārceļoties uz citu vietu. Mēs atbraucām šurp, kad Mērijai bija piecpadsmit gadu. Pirms tam mēs dzīvojām I.ozannā.

—      Un, cik es atceros no sera Džona teiktā, tad jūs «īdoptējāt Mēriju, — kad viņai bija pieci gadi.

—      Jā, viņai varēja būt pieci gadi.

Atkal šaubu mirklis, balsī uztraukums.

—      Vai jums nav kāda lēdijas Farenas vecāku fotogrāfija?

—      Nē.

—      Bet es sapratu, ka viņas tēvs bija jusu brālis.

—      Jā, mans vienīgais brālis.

—      Kāpēc jūs nolēmāt adoptēt meiteni tik agrā vecumā?

—      Māte jau bija mirusi, bet mans brālis nemācēja* <ipieties ar meitu. Mērija bija tik trausls bērns. Mēs abi jutām, ka tā būs vislabāk.

—      Brālis jums, protams, piešķīra zināmu naudas :.ummu bērna uzturēšanai un izglītošanai?

—      Dabiski. Citādi es nebūtu tikusi ar to galā. — Tad', mis Mārša pieļāva kļūdu. Un tikai šī kļūda ļāva Blekam: turpināt izmeklēšanu.

—      Mister Blek, jūs uzdodat man visdīvainākos jautājumus, kam ar šo notikumu nav nekāda sakara, — īsir saspringti iesmējusies, viņa sacīja. — Es nesaprotu, kāpēc jūs varētu interesēt tā nauda, ko man maksāja Mērijas tēvs. Tas, ko jūs gribat uzzināt, ir, kāpēc nabaga Mērija nošāvās; arī viņas vīrs un es gribam to zināt.

—      Mani interesē it viss, kam ir pat netiešs sakars ar lēdijas Farenas agrāko dzīvi, — Bleks sacīja. — Tieši tāpēc jau sers Džons mani nolīga. Droši vien ir pienācis īstais laiks pateikt, ka es neesmu sera Džona draugs. Es esmu privātdetektīvs.

Mis Māršas seja kļuva pelēka. Viņas savaldība izgaisa. Pēkšņi viņa pārvērtās par vecu, ļoti izbiedētu sievieti.

—      Ko jūs gribat uzzināt? — viņa jautāja.

—      Visu, — atbildēja Bleks.

Tā bija šī skota iemīļota teorija, ko viņš bieži skaidroja savam priekšniekam, — ka šinī pasaulē ir Joti maz cilvēku, kuriem it nekas nav slēpjams no citiem. Daudzas reizes viņš bija redzējis, kā uz liecinieku sola tiek pratināti vīrieši un sievietes, un viņi visi kā viens baidījās — ne no jautājumiem, kas tika uzdoti, uz kuriem vajadzēja atbildēt un kuri varētu viest skaidrību tobrīd izmeklējamā lietā, bet tāpēc, ka, atbildot uz šiem jautājumiem, viņi varētu kļūdas dēļ vai pasprūkot nejaušam vārdam atklāt kādu personīgas dabas noslēpumu, kas vaTētu celt viņiem neslavu.

Bleks bija pārliecināts, ka tieši šādā stāvoklī šobrīd ■atrodas mis Mārša. Viņa varēja neko nezināt par Mērijas Farenas pašnāvību vai tās iemeslu. Taču pati mis Mārša bija pie kaut kā vainīga, ko gribēja slēpt.

—      Ja sers Džons ir uzzinājis par šo naudu un domā, ka es visus šos gadus krāpu Mēriju, viņš vismaz varēja būt tik pieklājīgs, lai pats man to pateiktu, nevis izmantotu detektīvu! — viņa noskaldīja.

«Āre, te nu mēs esam!» nodomāja Bleks. «Padod tik šai kundzītei striķi, un viņa pati ielīdīs cilpā.»

—      Sers Džons neminēja vārdu «krāpšana», viņš tikai domāja, ka apstākļi bija diezgan dīvaini, — iebilda detektīvs.

Bleks riskēja, taču juta, ka rezultāts varētu būt šī riska vērts.

—                 Protams, tie bija dīvaini, — atteica mis Mārša.

—     Es mēģināju panākt to vislabāko, un, šķiet, man tas izdevās. Mister Blek, es varu jums zvērēt, ka pati sev esmu iztērējusi tikai niecīgu summu un ka lielākā naudas daļa aizgāja Mērijas uzturēšanai, kā mēs ar bērna tēvu bijām vienojušies. Kad Mērija apprecējās, un apprecējās ar bagātu cilvēku, es nodomāju, ka tas nebūtu nekāds lielais ļaunums, ja es atlikušo naudiņu paturētu sev. Sers Džons bija bagāts, un Mērijai tā nemaz nebūtu vajadzīga.

—      Es tā saprotu, — ieteicās Bleks, — ka lēdija Farena par savu finansiālo stāvokli neko nezināja?

—      Neko, — atbildēja mis Mārša. — Nauda Mēriju nekad nav interesējusi, un viņa ticēja, ka ir pilnībā atkarīga no manis. Mister Blek, jūs taču nedomājat, ka sers Džons cels pret mani apsūdzību? Ja viņš prāvā uzvarēs, kā tas, bez šaubām, arī notiks, es būšu izputināta.

Bleks berzēja zodu un tēloja, ka domā.

—      Mis Mārša, man šķiet, ka sers Džons nedomā tā rīkoties, — detektīvs sacīja. — Taču viņš gribētu zināt l>atiesību par to, kas noticis.

Mis Mārša atgāzās pret krēsla atzveltni. Visa nelokāmība un staltums bija zuduši, un viņa izskatījās pēc vecas, nogurušas sievietes.

—      Tagad, kad Mērija jau mirusi, patiesība, kas nāk dienas gaismā, vairs nespēs viņu sāpināt, — teica mis Mārša. — Mister Blek, īstenībā viņa nemaz nav mana brāļameita. Man samaksāja krietnu naudas summu, lai es lūpētos par viņu. Mērijai sasniedzot pilngadību, naudai vajadzēja pāriet viņas rīcībā, taču es to paturēju sev. Mēlijas tēvs, ar ko es parakstīju līgumu, pa šo laiku jau bija miris. Tā kā mēs dzīvojām te, Šveicē, neviens nezināja par šo līgumu. Nebija grūti to noslēpt. Es jau negribēju neko ļaunu.

«Tā tas ir vienmēr,» Bleks nodomāja. «Kārdinājums nāk pār sievieti vai vīrieti, un viņi tam pakļaujas. Viņi nekad negrib neko ļaunu.»

—      Skaidrs, — viņš noteica. — Tā, mis Mārša, es nei: ribu iedziļināties sīkumos par to, ko jūs darījāt vai kā Iztērējāt lēdijai Farenai pienākošos naudu. Mani interesē k<is cits. Ja viņa nebija jūsu brāļameita, kas tad viņa bija?

—      Viņa bija mistera Henrija Vornera vienīgā meita. I.is arī viss, ko es zinu. Viņš nekad nenosauca man savu adresi un nestāstīja, kur dzīvo. Es zināju tikai viņa baņķieru adresi un bankas filiāli Londonā; no turienes es saņemu četrus naudas pārvedumus. Pēc tam, kad paņēmu Mēriju pie sevis, misters Vorners devās uz Kanādu un pēc pieciem gadiem tur nomira. Man par to paziņoja banka, un, tā kā mani neviens vairs nemeklēja, tad es nodomāju, ka droši varu… nu, ko es izdarīju ar viņas naudu.

Bleks pierakstīja vārdu — Henrijs Vorners, un mis Mārša nosauca viņam bankas adresi.

—      Vai misters Vorners nebija jums tuvs draugs? — viņš pajautāja.

—      Ak nē! Es satiku viņu tikai divas reizes. Pirmo reizi, kad atsaucos uz viņa sludinājumu avīzē, — viņš meklēja kādu, kas varētu uz nenoteiktu laiku parūpēties par trauslu meitenīti. Tajā laikā es biju ļoti nabadzīga un likko biju zaudējusi guvernantes vietu kādā angļu ģimenē, kas atgriezās Anglijā.

Es negribēju meklēt darbu skolā, un šis sludinājums nāca kā īsta Dieva dāvana, it sevišķi tāpēc, ka summa par bērna uzturēšanu, ko tēvs noguldīja uz procentiem, bija tik iespaidīga. Es sapratu, ka spēšu dzīvot tā — ja runā atklāti — kā nekad iepriekš. To man diez vai var pārmest.

Mis Māršā sāka atgriezties zudusī pašpārliecība. Vioa cieši palūkojās Blekā.

—    Es jums nepārmetu, — viņš teica. — Pastāstiet sīkāk par Henriju Vorneru!

—    Nav gandrīz, ko stāstīt, — viņa sacīja. — Misters Vorners uzdeva man dažus jautājumus par mani un maniem vecākiem. Vienīgais, ko viņš paskaidroja, — ka vēloties, lai Mērija paliktu pie manis uz visiem laikiem; viņš nedomājot meiteni kādreiz ņemt atpakaļ vai rakstīt tai vēstules. Viņš esot ieplānojis, kā pats pastāstīja, doties uz Kanādu un saraut visas agrākās saites ar sabiedrību. Man tika ļauta pilnīga vaļa audzināt meiteni pēc pašas ieskatiem. Citiem vārdiem sakot, viņš noņēma no sevis visu atbildību.

—   Diezgan cietsirdīgs klients, vai ne? — ieteicās Bleks.

—    Neteiksim, ka cietsirdīgs, — atbildēja mis Mārša. — Viņš izskatījās norūpējies un pārguris, it kā šī atbildības nasta par bērnu viņam būtu par smagu. Viņa sieva acīmredzot bija mirusi. Tad es apjautājos, kādā veidā meitenīte ir trausla, jo man bija maz sajēgas par ārstēšanu un es ne sevišķi kāroju kopt slimu bērnu.

Viņš paskaidroja, ka meitenīte nav trausla fiziski, bet gan pirms pāris mēnešiem bijusi lieciniece sevišķi smagai vilciena avārijai, un redzētā šoks ir izraisījis viņai atmi< ņas zudumu. Visādi citādi Mērija esot pilnīgi normāla, ! pie pilnas sapratnes. Taču viņa neko neatceroties par sevi pirms šoka. Viņa pat nezinot, ka misters Vorners ir viņas tēvs. Tieši tāpēc viņš gribot, lai meita sāktu jaunu dzīvi jaunā vietā.

Bleks kaut ko pierakstīja blociņā. Beidzot te atklājās i daži pavedieni.

—    Tātad jūs labprātīgi uzņēmāties risku — paturēt šo bērnu, kas pārcietis psihisku traumu, uz visiem lai] kiem? — viņš vaicāja.

Detektīvs negribēja, lai jautājums būtu cinisks, taču i mis Mārša saklausīja tajā pārmetumu. Viņa nosarka.

—    Esmu pieradusi mācīt un esmu pieradusi pie bērniem, — viņa paskaidroja, — un augstu vērtēju ne-

Atkarību. Es piekritu mistera Vornera piedāvājumam ar noteikumu, ka ņemšu meiteni tikai tad, ja viņa man patiks lin es patikšu viņai. Uz mūsu otro tikšanās reizi tēvs atVcda līdzi Mēriju. Viņa nevarēja nepatikt! Šī skaistā se-

1

‘lņn, lielās acis un maigā, sirsnīgā izturēšanās! Meitenīte

ķīlu pilnīgi normāla, tikai pārāk jauna savam vecumam.

Un parunājos ar viņu un apjautājos, vai viņa gribētu palikt

t<\ dzīvot pie manis, Mērija atbildēja, ka jā, un, ne brīdi

nešaubīdamās, ielika savu plaukstu manējā. Es pateicu

misteram Vorneram: «Jā,» — un darījums tika noslēgts.

I Ovakar tēvs atstāja Mēriju pie manis, un mēs abas viņu Vnlrs nekad neredzējām. Iestāstīt Mērijai, ka viņa ir mana blflļomeita, nesagādāja nekādas grūtības, jo viņa neko neatcerējās par savu pagātni un uztvēra visu, ko es teicu par viņas agrāko dzīvi, kā svētu patiesību. Tas bija tik viegli.

Mis Mārša, un no tā laika viņa ne reizi neatguva atmiņu?

—  Ne reizi. Mērijai dzīve sākās no tā brīža, kad tēvs Atveda viņu pie manis uz to Lozannas viesnīcu, un arī mana dzīve patiesībā sākās tikai tad. Es nebūtu šo bērnu mīlējusi vēl stiprāk, pat ja viņa būtu mana īstā brāļameita.

bloks pārlasīja uzrakstīto un ielika blociņu kabatā.

—  Tātad jūs zinājāt vienīgi to, ka viņa ir mistera Vornera meita, un neko citu?

—  Tikai to, — apstiprināja mis Mārša.

—  Un viņa bija tikai piecus gadus veca meitenīte, kam Klīdusi atmiņa?

—  Piecpadsmit, — izlaboja mis Mārša.

—  Kā jūs to domājat — piecpadsmit? — Bleks nesaprata.

Vecā kundze nosarka vēlreiz.

—  Es aizmirsu, — viņa sacīja. — Pirms tam es jums nepateicu patiesību. Es Mērijai un visiem pārējiem vienmēr stāstīju, ka adoptēju viņu piecu gadu vecumā. Tas bija daudz vieglāk man un arī pašai Mērijai, jo viņa atcerējās savu iepriekšējo dzīvi tikai no tā brīža, kad pārēdās dzīvot pie manis. Īstenībā viņai bija piecpadsmit gadi. Tagad jūs sapratīsiet, kāpēc man nav viņas bērnu dienu fotogrāfiju.

—  Tagad jā, — Bleks piekrita. — Un man jāpateicas jums, mis Mārša, ka palīdzējāt. Es nedomāju, ka sers Džons gribēs pievērsties šim jautājumam par naudu, un vismaz pagaidām to, ko jūs pastāstījāt, es glabāšu pilnīgā] noslēpumā. Man vēl jāuzzina, kur lēdija Farcna — Mērija! Vornere — pavadījusi savas dzīves pirmos piecpadsmit gadus un kāda bijusi šī dzīve. Tur varētu slēpties kāds norādījums par pašnāvības iemeslu.

Mis Mārša ar zvanu atsauca kompanjoni, lai tā pavadītu Bleķu. Viņa vēl īsti nebija atguvusi savaldību.

—      Ir vēl viens apstāklis, kas man vienmēr šķitis dīvains, — viņa ieteicās. — Es jūtu, ka Mērijas tēvs, Hen-j rijs Vorners, nav stāstījis patiesību. Meitene nekad na^ izrādījusi bailes no vilcieniem, un, lai gan es vairākkārt apjautājos daudziem paziņām, tomēr neviens man nevarējc pastāstīt par smagu vilciena avāriju, kas notikusi Anglijā vai kaut kur citur dažu mēnešu laikā, pirms Mērija ieradās pie manis.

Bleks atgriezās Londonā, taču uzreiz nedevās pie sera Džona, jo uzskatīja, ka labāk ir pagaidīt, līdz būs ieguvis precīzākas ziņas. Viņam šķita, ka nav nekādas vajadzības atklāt patiesību par mis Māršu un par adopciju. Tas tikai vēl vairāk sarūgtinātu seru Džonu, turklāt negribējās ticēt, ka tieši šis fakts, pēkšņi nācis gaismā, būtu licis viņa sievai ķerties pie revolvera.

Daudz reālāka šķita iespēja, ka lēdija Farena reiz pārdzīvojusi šoku, kas tikai gaidījis izdevīgu mirkli, lai caururbtu plīvuru, kas veselus deviņpadsmit gadus klājis viņas atmiņu. •

Un Bleķa uzdevums bija atklāt šī šoka cēloni. Pirmais, ko viņš, ieradies Londonā, izdarīja — aizgāja uz bankas filiāli, kur Henrijam Vorneram bija rēķins. Viņš devāa pie direktora un izskaidroja savu uzdevumu.

Izrādījās, ka Henrijs Vorners patiešām aizbraucis u? Kanādu, dzīvodams tur, vēlreiz apprecējies un pēc tara miris. Atraitne bija atrakstījusi un slēgusi viņa rēķinu Anglijā. Direktors nezināja pateikt, vai Henrijam Vorneram Kanādā palikusi ģimene, nedz arī varēja nosaukt atraitnes adresi. Henrija Vornera pirmā sieva mirusi jau pirms daudziem gadiem. Jā, viņš zinot par meitenīti no pirmās ģimenes. Bērnu esot adoptējusi mis Mārša, kas dzīvo Šveicē. Mis Māršai sūtīti čeki, bet to viņi pārtraukuši darīt pēc Henrija Vornera otrreizējās laulības. Vienīgā noderīgā informācija, ko bankas direktors varēja

Blekam sniegt, bija Henrija Vornera adrese. Un vēl viens apstāklis, ko Mērijas tēvs noteikti nebija izpaudis mis Māršai, — ka viņš bijis garīdznieks un tajā laikā, kad mis Mārša adoptēja meiteni, — palīgmācītājs Longkomonas draudzes Visu Svēto baznīcā Hempšīrā.

Bleks brauca uz Hempšīru ar patīkamu priekšnojautu. Detektīvam uzlabojās oma, tuvojoties mīklas atrisinājumam. Tas viņam atgādināja bērnu dienās spēlētās paslēpes. Tieši šī interese par negaidīto bija noteikusi profesijas izvēli, un viņš nekad nebija to nožēlojis.

Bleks ticēja, ka izmeklēšanas gaitā spēj saglabāt vēsu prātu, taču bija grūti neuzskatīt reverendu Henriju Vorneru par šīs traģēdijas galveno ļaundari. Nodot savu garīgi slimo bērnu pilnīgai svešiniecei, kas turklāt vēl nedzīvo Anglijā, tad vairs nelikties par viņu ne zinis un aizbraukt uz Kanādu — tas šķita ļoti cietsirdīgs solis.

Bleks saoda skandālu; ja pēc deviņpadsmit gadiem I.ongkomonā tā negodu vēl joprojām kāds atceras, tad nebūs grūti izokšķerēt, kāds tas bijis.

Detektīvs apmetās ciemata viesnīcā un uzdevās par pētnieku, kurš apraksta Hempšīras vecās baznīcas; tieši <ir šādu ieganstu viņš uzrakstīja pieklājīgu zīmīti pašreizējam draudzes ganam, lūgdams viņu pieņemt.

Sī vēlme tika apmierināta, un mācītājs, dedzīgs arhitektūras cienītājs, izrādīja viņam visu baznīcu, sākot no .iltāra līdz zvanu tornim, ko bagātīgi greznoja piecpadsmitā gadsimta kokgrebumi.

Lai slēptu savu nezināšanu, Bleks uzmanīgi klausījās, t.clz beigās izdevās novērst sarunu uz mācītāja priekštečiem.

Diemžēl pašreizējais mācītājs Longkomonā dzīvoja līkai sešus gadus un maz varēja pateikt par Vomeru, kura viotā bija nācis cits mācītājs, kas vēlāk pārcēlies uz llallu. Taču Vorners tiešām šeit bija nodzīvojis divpadsmit gadus, un viņa sievas kapavieta atradās baznīcas pagrabā.

Bleks apskatīja kapu un pierakstīja tā uzrakstu blo-

<Iņā. «Emīlijai Mērijai, kvēli mīļotajai sievai, kas nu dus mūžīgā mierā Jēzus rokās, no Henrija Vornera.»

Viņš pierakstīja arī datumu. Viņu meitai Mērijai tai laikā vajadzēja būt desmit gadus vecai.

Jā, atbildēja pašreizējais mācītājs, viņš esot dzirdējis, ka Vorners lielā steigā atteicies no draudzes un, viņapicīt, devies uz Kanādu. Daži ciemata iedzīvotāji vēl varētu atcerēties viņu, it sevišķi sirmgalvji. Iespējams, ka visvairāk varētu pastāstīt reverenda dārznieks. Šis vīrs strādājot mācītājmuižā par dārznieku jau trīsdesmit gadus.

Taču, cik viņš, mācītājs, atceroties, Vorners nekad nav bijis ne vēsturnieks, ne kolekcionārs, par baznīcu šis vīrs neko nav pētījis. Ja misters Bleks atnāktu uz mācītājmuižu, tad viņam, pašreizējam mācītājam, esot daudz interesantu grāmatu par Longkomonas vēsturi.

Misters Bleks atvainojās, ka nevarot, jo no pašreizējā draudzes gana bija uzzinājis visu, ko vēlējās. Detektīvs juta, ka viens vakars bārā tai viesnīcā, kur viņš apmeties, izrādītos daudz noderīgāks — un tā arī notika.

Viņš neko neuzzināja par piecpadsmitā gadsimta kok-i grebumiem, taču diezgan daudz par reverendu Henriju Vorneru.

Mācītājs draudzē bija ticis cienīts, taču nevienam īsti nepatika viņa nelokāmie uzskati un neiecietība. Vorners nebija tas vīrs, pie kura grūtā brīdī devās vietējās draudzes locekli. Mācītājs daudz biežāk bija gatavs nosodīt nekā mierināt. Viņš nekad nebija spēris kāju viesnīcas bārā, nedz arī izrādījis sirsnību pret vienkāršiem cilvēkiem.

Visi zināja, ka Henrijs Vorners ir bagāts un nav atkarīgs no draudzes ziedotās naudas. Viņam patika saņemt ielūgumus no bagātākajām ciemata ģimenēm, jo viņš augstu vērtēja sabiedrisko stāvokli; taču arī šajā lokā viņu ne sevišķi cienīja.

Vārdu sakot, reverends Henrijs Vorners bija neiecietīgs, aprobežots snobs, īpašības, kas nedara godu nevienam mācītājam. Turpretī viņa sievu bija mīlējuši visi, un visi arī bija sērojuši, kad viņa nomirusi pēc vēža operācijas. Vismaigākās dabas sieviete, sirsnīga, ļoti rūpējusies par citiem, un viņas mazā meitiņa mantojusi mā-ļ tes tikumus.

Vai bērnu ļoti iespaidojusi mātes nāve?

Neviens to nevarēja atcerēties. Domāja, ka ne. Viņa aizbraukusi uz skolu un atgriezusies ciematā tikai pa brīvdienām. Viens vai divi ciema iedzīvotāji atcerējās, kā viņa braukājusi ar divriteni, — skaista, draudzīga meitenīte. Dārznieks, kas bija kalpojis reverendam Henrijam Vomeram, vēl joprojām apkopa mācītājmuižas dārzuj Vecais Hariss. Nē, viņš vakaros neejot uz krogu. EsoB atturībnieks. Viņš dzīvojot vienā no tām mājiņām pie baznīcas. Nē, viņa sieva esot mirusi. Viņš dzīvojot kopā ar precēto meitu. Viņš esot liels rožu mīļotājs un katru gadu vietējā rožu izstādē izcīnot godalgas.

Bleks iztukšoja savu alus kausu un devās prom. Tikko sāka krēslot. Viņš atmeta vēstures pētnieka lomu un uzlika Hempšīras rožu kolekcionāra masku. Viņš atrada veco Harisu sēžam pie mājas un kūpinām pīpi. Gar žogu auga rozes. Bleks apstājās, lai tās apbrīnotu. Raisījās saruna.

Vajadzēja gandrīz stundu, lai Harisu aizvadītu no rozēm līdz iepriekšējiem mācītājiem, no iepriekšējiem mācītājiem līdz Vorneram, no Vornera līdz misis Vornerei, no misis Vorneres līdz Mērijai Vornerei, taču aina nekļuva skaidrāka un tajā nebija nekā ievērības cienīga. Atkārtojās tas pats stāsts, ko detektīvs jau bija dzirdējis ( iemātā. Reverends Henrijs bijis cietas dabas vīrs, ne pārāk draudzīgs un ļoti skops ar uzslavām. Par dārzu nav licies ne zinis. Visai iedomīgs. Taču, ja kas nogājis greizi, klupis virsū kā nelabais. Toties kundze bijusi pavisam citāda. Ļoti žēl, ka viņa nomirusi. Arī mis Mērija bijusi jauks bērns. Viņa paša sieva mis Mēriju ļoti mīļojusi. Neesot bijusi nedz iedomīga, nedz lepna.

—     Šķiet, ka reverends Vorners aizbrauca no šejienes tāpēc, ka jutās vientuļš pēc misis Vorneres nāves? — Bleks apvaicājās, piedāvādams Harisam tabaku no sava maka.

—      Nē, ne tāpēc. Tas bija saistīts ar mis Mērijas veselību; pēc smagas saslimšanas ar sirds reimatismu viņai vajadzēja dzīvot ārzemēs. Viņi aizbrauca uz Kanādu, un kopš tā laika mēs par viņiem vairs neesam neko dzirdējuši.

—     Sirds reimatisms? — Bleks pārjautāja. — Tā ir ļoti nejauka slimība.

—     Mis Mērija to nedabūja te, mājās, — skaidroja vecais Hariss, — mana sieva regulāri vēdināja telpas un rūpējās par visu tāpat kā tolaik, kad misis Vomere vēl bija dzīva. To meitene dabūja skolā, un es vēl atceros, ka teicu sievai — misteram Vorneram vajadzētu iesūdzēt skolotājus tiesā par tik paviršu attieksmi pret audzēkņiem. Nabaga bērns gandrīz vai nomira!

Bleks uzmanīgi satvēra rozi, ko Hariss bija noplūcis, un rūpīgi iesprauda pogcaurumā.

—     Kāpēc mācītājs neiesūdzēja skolu tiesā? — viņš jautāja.

—      Viņš mums tā arī neizstāstīja, vai ir to izdarījis vai nav, — dārznieks atbildēja, — mums tikai lika sakravāt mis Mērijas mantas un aizsūtīt uz to adresi Kornvolā, ko viņš mums iedeva, tad sakravāt viņa paša mantas, pārklāt mēbeles — un, pirms mēs apjēdzām, kas notiek, atbrauca liels furgons, lai savāktu mēbeles un aizvestu uz noliktavu vai arī lai pārdotu, — vēlāk mēs uzzinājām, ka tās pārdotas un ka mācītājs atteicies no draudzes, — viņi braucot prom uz Kanādu. Mana sieva visvairāk uztraucās par mis Mēriju; viņa vairs nesaņēma ne rindu nedz no meitenes, nedz no mācītāja, kaut mēs bijām kalpojuši viņiem visus tos gadus.

Bleks piekrita, ka tā nav diez kāda labā atmaksa par viņu pūlēm. — Tātad tā skola bija Kornvolā? — viņš ievaicājās. — Nav nekāds brīnums, ka Kornvolā var saķert sirds reimatismu. Ļoti mitrs apvidus!

—      Nē, nē, kungs, — iebilda vecais Hariss, — mis Mē-j rija devās uz Kornvolu, lai ārstētos. Cik es atceros, to vietu sauca Kārnlīta … šķiet, ka tā. Skolā viņa gāja Haitā, Kentas grāfistē.

—      Man viena meita iet skolā netālu no Haitas, — Bleks meloja, ne aci nepamirkšķinādams. — Es ceru, ka tā nebūs tā pati. Kā sauca Mērijas skolu?

—      Nevaru pateikt, kungs, — sacīja vecais Hariss, pašūpodams galvu. — Tas bija pārāk sen. Taču atceros, kā mis Mērija stāstīja — tā esot jauka vieta pašā jūras krastā un viņa tur jūtoties ļoti laimīga, viņai tā patīkot spēles.

—                 Ā, tad tā nevar būt tā pati, — noteica Bleks.

—    Manas meitas skola nav pie jūras. Jocīgi gan, kā cilvēki visu saputro. Šovakar ciematā es jau reiz dzirdēju pieminam mistera Vornera vārdu — dīvaini, ja reiz izdzirdi kādu vārdu, dzirdi to vēlreiz, — kāds apgalvoja, ka viņi aizbraukuši uz Kanādu tāpēc, ka viņa meita smagi cietusi vilciena avārijā.

Vecais Hariss nicīgi iesmējās.

—     Tie plenči krogā jums sastāstīs nez ko, tiklīdz būs iegāzuši sev rīklē kausu alus, — viņš teica. — Vilciena avārija, ko neteiksi! Ha, toreiz viss ciems zināja, ka tas bija sirds reimatisms un ka mācītājs no uztraukuma gandrīz vai prātā sajuka, kad viņu pēkšņi izsauca uz skolu. Es nekad nebiju redzējis tik traku cilvēku. Patiesību sakot, pirms tas bija noticis, ne mana sieva, ne es nebijām domājuši, ka viņš mis Mēriju tik loti mīl. Mums šķita, ka viņš neliekas par meiteni ne zinis. Viņu audzināja māte viena pati. Taču, kad mācītājs atgriezās no brauciena uz skolu, viņa seja bija drausmīga un viņš teica, ka Dievs sodīšot vecāko skolotāju par ļaunprātīgu nolaidību. Tie bija viņa vārdi. «Par ļaunprātīgu nolaidību.»

—     Varbūt viņam pašam bija netīra sirdsapziņa, — ieteicās Bleks, — un viņš vainoja skolu, kaut gan sirds dziļumos pats jutās vainīgs?

—      Iespējams, — piekrita vecais Hariss, — iespējams. Viņš vienmēr meklēja skabargu cita acī.

Bleks uzskatīja, ka pienācis laiks no Vorneru ģimenes «ītkal pievērsties rozēm. Viņš uzkavējās vēl piecas minūtes, apvaicājās par rožu šķirnēm, ko varētu ieteikt tādiem iesācējiem kā viņš, kuri ātri grib sasniegt labus rezultātus, tad atvadījās un devās uz viesnīcu. Nakti nogulējis cietā miegā, viņš ar pirmo rīta vilcienu atgriezās Londonā. Detektīvam šķita, ka Longkomonā neko jaunu vairs neuzzinās. To pašu pēcpusdienu viņš sēdās vilcienā, kas gāja uz Haitu. Šoreiz viņš vairs netraucēja vietējo mācītāju, bet griezās pie viesnīcas vadītājas.

—      Es meklēju savai meitai piemērotu skolu jūras krastā, — Bleks sacīja, — un ceru, ka šajā pusē ir patiesi labas skolas. Vai jūs gadījumā man nevarētu kādu ieteikt?

—      Jā, protams, — atbildēja vadītāja. — Haitā ir divas loti labas skolas. Mis Bredokas skola tur, kalna galā, un, protams, tepat netālu ir vēl Svēto Bišu skola — jauktā

• kola, kur zēni un meitenes mācās kopā. Pie mums viesnīcā parasti apmetas vecāki, kuru bērni iet tieši šajā skolā.

—      Jauktā? — noteica Bleks. — Vai sen tā ir jaukta?

—      Kopš dibināšanas dienas pirms trīsdesmit gadiem, — atbildēja vadītāja. — Misters un misis Džeksoni vēl arvien vada šo skolu, lai gan abi jau ir krietni gados. Par skolu ir vislabākās atsauksmes. Es zinu, ka dažiem ir ai7spriedumi pret jauktajām skolām, apgalvo, ka tās padarot meitenes vīrišķīgas, bet zēnus sievišķīgus, taču es pati to nekad neesmu vērojusi. Šīs skolas bērni vienmēr izskatās priecīgi, un tā ne ar ko neatšķiras no pārējām, un viņi te mācās tikai līdz piecpadsmit gadu vecumam. Vai jums nebūtu iebildumu, ja es pati norunātu jums tikšanos ar misteru Džonsonu? Es viņu labi pazīstu.

Bleks nodomāja — diez vai viņa saņem komisijas naudu par tiem skolēniem, kuriem ieteikusi šo skolu?

—      Liels paldies! — viņš sacīja. — Es par to jums būtu ļoti pateicīgs. — Tikšanos norunāja uz pusdivpadsmitiem nākamajā rītā.

Detektīvs jutās pārsteigts, ka skola ir jauktā. Viņš nebija domājis, ka reverends Vorners varētu labvēlīgi izturēties pret meiteņu un zēnu mācīšanos vienā skolā. Tomēr, pēc vecā Harisa dotā apraksta, tai vajadzēja būt tieši šai skolai. Tā atradās pie jūras, apkārt pavērās burvīgs skats. Otra, mis Bredonas skola, bija noslēpusies aiz kalna pilsētas augstākajā vietā; skats uz apkārtni ne pārāk patīkams, un tuvumā nebija neviena spēļu laukuma. Bleks pats par to pārliecinājās, aizgājis un apskatījis abas skolas no ārpuses vēl pirms došanās uz tikšanos ar Svēto Bišu skolas direktoru.

Kad detektīvs, uzkāpis pa kāpnēm, apstājās pie skolas durvīm, viņu sveica tīri izberztu grīdu un lakas smarža. Pēc zvana durvīs parādījās kalpone un ieveda detektīvu lielā kabinetā pa labi no zāles.

Padzīvojis vīrs ar pliku galvasvirsu, raga brillēm uz acīm un platu smaidu uz lūpām cēlās kājās un sveica viņu.

—      Priecājos jūs redzēt, mister Blek! — viņš sacīja. — Tātad jūs meklējat skolu savai meitai? Es ceru, ka aiziesiet no šejienes ar pārliecību, ka esat atradis to, ko meklējat.

Bleks novērtēja misteru Džonsonu ar vienu vārdu. «Tirgonis,» viņš sevī noteica. Turpretī balsī detektīvs turpināja vīt skaistu pavedienu par savu meitu Filisu, kurai nupat pienācis grūts vecums.

—      Grūts? — iesaucās skolas direktors. — Tad mūsu skola Filisai ir īstā vieta!. Mums šeit nav grūtu bērnu. Seit noberž katru neparastāku plankumu. Mēs lepojamies ar saviem laimīgajiem, veselīgajiem zēniem un meitenēm. Nāciet paskatieties uz viņiem!

Papliķējis Blekam pa muguru, misters Džonsons sāka vadāt viņu pa skolu. Detektīvu skolas neinteresēja — ne jauktās, ne kādas citas —, viņu interesēja tikai Mērijas Vorneres sirds reimatisms pirms deviņpadsmit gadiem. Taču viņš bija pacietīgs un jāva izrādīt sev visas klases, visas gulamtelpas — zēni un meitenes gulēja atsevišķos ēkas spārnos —, sporta zāli, peldbaseinu, lekciju zāli, sporta laukumus un pašās beigās arī virtuvi.

Tad, triumfējošā mistera Džonsona vadīts, detektīvs atgriezās direktora kabinetā.

—       Nu kā, mister Blek? — smaidīdams vaicāja skolas direktors. — Vai mums būs iespēja uzņemt Filisu pie sevis?

Bleks atgāzās krēslā, salika rokas klēpī — īsts mīloša tēva iemiesojums. — Jūsu skola ir burvīga, — viņš sacīja, — taču jums jāzina, ka mums ir ļoti jāuzmanās ar Filisas veselību. Viņa nav sevišķi stipra un ātri saaukstējas. Es tikai domāju par to, vai šis gaiss nebūs viņai par stipru.

Misters Džonsons iesmējās un, atvēris rakstāmgalda atvilktni, izvilka no tās grāmatu.

—       Dārgais mister Blek, — viņš sacīja, — mūsu skolai ir vislabākās slimību vēstures visā Anglijā. Kāds bērns saaukstējas. Šo zēnu vai meiteni tūlīt izolē no pārējiem. Lai neizplatītos vīruss. Ziemas mēnešos visiem skolēniem veicam deguna un kakla inhalācijas. Vasarās bērni pie atvērtiem logiem izpilda elpošanas vingrinājumus. Jau piecus gadus mums nav bijusi gripas epidēmija. Pirms diviem gadiem viens saslimšanas gadījums ar masalām. Ar garo klepu pirms trim. Man te ir to slimību saraksts, ar ko slimojuši zēni un meitenes pa visiem šiem gadiem„ un šo sarakstu es ar lepnumu rādu katra skolēna vecākiem.

Viņš sniedza grāmatu Blekam, kurš paņēma to ar prieka pilnu izteiksmi sejā. Tieši šādu pierādījumu detektīvs arī bija gaidījis.

—      Tas tiešām ir ko vērts! —viņš sacīja, pāršķirstīdams lapas. — Tik zemu saslimstības līmeni jums, protams, ir palīdzējušas sasniegt modernās higiēnas metodes. Pirms, dažiem gadiem tā noteikti vis nebija.

—      Tā ir bijis vienmēr! — apgalvoja misters Džonsons, pieceldamies un izvilkdams no plaukta vēl vienu sējumu. — Izvēlieties jebkuru gadu pēc savas patikas! Tad pārliecināsieties, ka es nemeloju.

Bez mazākās šaubīšanās Bleks nosauca to gadu, kad tēvs bija aizvedis Mēriju Vomeri no šīs skolas.

Direktors vilka ar roku pār sējumiem un izvilka prasīto gadu. Bleks šķirstīja lapas, meklēdams sirds reimatismu. Tur bija saaukstēšanās, lauzta kāja, vienas masaliņas, izmežģīta potīte, vidusauss iekaisums, taču meklētās slimības nebija.

—      Vai kāds pie jums ir slimojis ar sirds reimatismu? — viņš pajautāja. — Mana sieva ļoti uztraucas, ka Filisa varētu saslimt tieši ar šo slimību.

—      Neviens, — skanēja noteikta atbilde. — Mēs esam bezgala piesardzīgi. Zēni un meitenes pēc spēlēm vienmēr noberžas ar sausu dvieli, bet gultasveļa un drēbes tiek ļoti rūpīgi vēdinātas.

Bleks aizvēra grāmatu. Viņš nolēma doties tiešajā uzbrukumā.

—     Skolā redzētais man ļoti patika, — viņš teica, — taču es jūtu, ka man jābūt pret jums atklātam. Manai sievai iedeva skolu sarakstu, starp kurām bija arī jūsējā, bet viņa to uzreiz izsvītroja, jo atcerējās, ka pirms daudziem gadiem par to slikti izteicies kāds viņas draugs. Šim draugam bijis draugs — jūs jau zināt, kā tas notiek, — vārdu sakot, tas draugs bijis spiests izņemt savu meitu no jūsu skolas un esot pat solījies jūs iesūdzēt tiesā par nolaidību.

Smaids mistera Džonsona sejā bija nozudis. Acis aiz apaļajiem briļļu stikliem šķita sarāvušās mazākas.

—      Es būtu jums ļoti pateicīgs, ja jūs nosauktu šī drauga uzvārdu, — viņš asi noteica.

—      Protams, — teica Bleks. — Šis draugs pēc tam atstāja mūsu valsti un aizceļoja uz Kanādu. Viņš bija garīdznieks. Reverends Henrijs Vorners.

Bleks pamanīja, ka skolas direktora acis aiz apaļajām raga brillēm dīvaini samirkšķinās. Tad viņš aplaizīja lūpas.

—      Reverends Henrijs Vorners, — misters Džonsons atkārtoja. — Ļaujiet atcerēties. — Viņš atgāzās krēslā un tēloja, ka mēģina atcerēties. Taču Bleks, pieradis pie izlikšanās, saprata, ka skolas direktors drudžaini domā, cenšas iegūt laiku.

—      Mister Džonson, tika lietots tāds izteiciens kā «noziedzīga nolaidība», — viņš sacīja, — un cik dīvaini, ka tikai pirms pāris dienām es satiku kādu Vornera radinieku, kurš man visu to atklāja. Man stāstīja, ka Mērija Vornere esot gandrīz nomirusi.

Skolas direktors noņēma brilles un sāka lēnām tās spodrināt. Viņa sejas izteiksme bija pilnīgi mainījusies. Pārlieku laipnā skolmeistara vietu ieņēma slīpēts tirgotājs.

—      Jūs acīmredzot zināt šo stāstu tikai no radinieku redzes viedokļa, — viņš izmeta. — Meitenes tēvs, Henrijs Vorners, ir pieļāvis šo noziedzīgo nolaidību, bet ne mēs.

Bleks paraustīja plecus.

—      Kāpēc man būtu jums jātic? — viņš nomurmināja.

—      Kāpēc jums būtu man jātic? — misters Džonsons iekliedzās — visa uzspēlētā laipnība bija zudusi — un trieca ar plaukstu pa galdu. — Tāpēc, ka es gribu, lai jūs zinātu, ka šis gadījums ar Mēriju Vorneri ir vienīgais šajā skolā gan līdz tam, gan pēc tam!

Mēs toreiz bijām ļoti uzmanīgi. Un arī tagad esam. Es tēvam teicu, ka tas noteikti ir noticis brīvlaikā, bet nekādā gadījumā ne skolā. Viņš man neticēja un uzstāja, ka pie visa vainīgi esot mūsu zēni un tas viss tikai uzraudzības trūkuma pēc. Es visus atbilstošā vecuma zēnus izsaucu uz šejieni, uz šo pašu istabu un katru atsevišķi iztaujāju. Mani zēni stāstīja taisnību. Viņi nebija vainīgi. Censties uzzināt patiesību no pašas meitenes vispār bija liezjēdzīgi, viņa nesaprata, nedz par ko mēs runājam, nedz ko mēs viņai jautājam. Mister Blek, man nav jums Ieskaidro, ka šis notikums bija visnežēlīgākais trieciens man un manai sievai, un arī visam personālam un ka šo notikumu, paldies Dievam, mēs esam jau pārdzīvojuši un cerējām, ka tas jau aizmirsts.

Viņa seja rādījās nogurusi un saspringta. Notikums varbūt bija pārdzīvots, taču no direktora atmiņas tas noteikti nebija izgaisis.

—     Kas tad gadījās? — Bleks apjautājās. — Vai Vorners |ums teica, ka grasās izņemt savu meitu no skolas?

—      Vai viņš mums teica? — misters Džonsons atkārtoja. — Nē, mēs paši pateicām viņam. Kā gan mēs varējām Mēriju Vorneri paturēt šeit, pēc tam kad atklājām, ka viņa ir stāvoklī?

Saplēstā attēla gabali labi saderas kopā, nodomāja Hleks. Re, kā tie nāk rokā, ja tikai kārtīgi noskaņojas uz darbu! Uzzināt patiesību caur citu cilvēku meliem — tas vienmēr rosina darbaprieku. Vispirms mis Mārša; viņam bija nācies lauzties caur šīs vecmeitas dzelzs priekškaru. Arī reverends Henrijs Vorners bija ļoti pacenties, lai uzbūvētu viltus nocietinājumus. Vienam vilciena avārija, otram sirds reimatisms! Nabadziņš, tas viņam noteikti bija pamatīgs trieciens! Nav nekāds brīnums, ka viņš steigšus sūtīja meitu uz Kornvolu — lai neatklātos viņas noslēpums —, tad noslēdza māju un atstāja šo apvidu.

Tomēr tā bijusi cietsirdīga rīcība — beidzot atteikties no meitas. Atmiņas zudumam vajadzēja būt īstam. Taču Bleks gribēja zināt, kas to izraisījis. Varbūt četrpadsmit, piecpadsmit gadus vecās meitenes bērnu dienu pasaulem pēkšņi pārvērtusies par murgu un tad daba parūpējusies un visžēlīgi izdzēsusi notikušo no viņas atmiņas?

Tā tas varēja būt. Taču Bleks strādāja pamatīgi, maksa par izmeklēšanu bija pieklājīga, un viņš negrasījās iet pie sava klienta ar nepabeigtu stāstu. To vajadzēja pabeigt. Detektīvs atcerējās, ka vietu, kurp Mērija Vornere bija devusies veseļoties pēc «sirds reimatisma», sauc Kārnlīta. Viņš nolēma turp aizbraukt.

Firma, kurā Bleks strādāja, sagādāja automašīnu, un viņš devās cejā. Detektīvam ienāca prātā, ka nenāktu par ļaunu pārmīt pāris vārdu ar veco Harisu, dārznieku, un pa ceļam uz rietumiem viņš apstājās Longkomonā, kā ieganstu paņemdams sev līdzi nelielu rožu stādu, ko bija nopircis kādā dārzniecībā šosejas malā. Viņš sacītu, ka šis stāds nāk no viņa paša dārza kā maza pateicība par tiem padomiem, ko saņēmis savas iepriekšējās ciemošanās reizē.

Bleks piebrauca pie dārznieka namiņa pusdienlaikā, kad vecajam vīram, pēc detektīva domām, vajadzēja mājās ieturēt maltīti.

Kā par nelaimi, Harisa nebija mājās. Viņš bija devies uz puķu izstādi Oltonā. Dārznieka precētā meita pienāca pie durvīm ar bērnu rokās un teica, ka viņai neesot ne miņas, kad tēvs varētu būt atpakaļ. Viņa šķita patīkama, draudzīgi noskaņota sieviete. Bleks aizsmēķēja, atdeva viņai rožu stādu un atzinīgi izteicās par mazo.

—      Man mājās ir tāds pats knauķis, — viņš sacīja, bez pūlēm iejuzdamies kārtējā lomā.

—      Patiešām? — sacīja sieviete. — Man ir vēl divi, taču Rojs ir ģimenes mīlulis.

Abi pārmaiņus stāstīja par saviem bērniem, kamēr Bleks izsmēķēja cigareti. — Pasakiet tēvam, — viņš teica, — pirms pāris dienām biju Haitā, lai apciemotu meitu, kas tur iet skolā. Un kāda sagadīšanās — satiku tur Svēto Bišu skolas direktoru, tās skolas, kur mācījusies Mērija Vornere, — jūsu tēvs man par to stāstīja, un cik dusmīgs esot bijis mācītājs, kad viņa meita saslimusi ar sirds reimatismu; direktors Joti labi atcerējās mis Vorneri. Pat pēc šiem gadiem viņš apgalvoja, ka tas neesot bijis sirds reimatisms, bet gan kāds vīruss, ar ko meitene inficējusies mājās.

—      Ak tā, — sieviete noteica. — Man šķiet, viņam kaut kas bija jāsaka, lai glābtu savas skolas godu. Jā, tā to skolu sauca. Svēto Bišu skola. Atceros, ka Mērija diezgan bieži par to stāstīja. Mēs bijām gandrīz viena vecuma, un, kad viņa dzīvoja mājās, ļāva man braukāt ar savu divriteni. Toreiz tas man šķita vesels piedzīvojums.

—      Tad jau Mērija bija draudzīgāka nekā mācītājs, — ieteicās Bleks. — Es tā sapratu, ka jūsu tēvam viņš diez ko vis nepatika.

Sieviete iesmējās.

—     Nē, neviens te nebija pārāk labās domās par viņu, lai gan, manuprāt, mācītājs bija ļoti krietns cilvēks. Mērija bija tik jauka. Visiem viņa patika.

—     Jums droši vien bija ļoti žēl, kad viņa aizbrauca uz Kornvolu pat neatvadījusies.

—      Jā, ļoti. Es nekad to nespēju saprast. Es aizrakstīju lurp vēstuli, taču atbildi tā arī nesaņēmu. Tas mani mazliet .•.apināja — un arī manu māti. Mērija nekad tā nebija i ikojusies.

Bleks spēlējās ar bērna kurpes pušķīti. Mazā sejiņa :.<ivilkās uz raudāšanu, un detektīvs nodomāja, ka tas vardu viņam traucēt. Viņš negribēja, lai Harisa meita ietu .itpakaļ uz māju.

—      Viņai te, mācītājmuižā, droši vien bija garlaicīgi, — Bleks ieminējās. — Man šķiet, viņa bija priecīga, ka tuvumā esat jūs.

—     Es nedomāju, ka Mērija jebkad jutās vientuļa, — sieviete teica, — viņa bija īsts draudzīguma iemiesojums,

•                    itrada labu vārdu ikvienam, nevis slēja degunu gaisā kā viņas tēvs. Mēs kopā spēlējām dažādas spēles, tēlojām Indiāņus un daudz ko tamlīdzīgu. Jūs jau zināt, kādi ir bērni.

—      Bet kā ar draugiem un iešanu uz ķinīšiem?

—      Nē, Mērija nebija tāda. Mūsdienās meitenes ir vienkārši drausmīgas, vai ne? Tāpat kā jaunās sievietes. Pašas ķer vīriešus.

—      Un tomēr varu derēt, ka tolaik jums katrai bija pa pielūdzējam!

—      Nē, cienītais, nebija vis. Mērija savā skolā tā bija pieradusi pie zēniem, ka nepievērsa tiem ne mazāko uzmanību. Turklāt mācītājs nekad mūžā nepieļautu kaut ko tādu kā «pielūdzēji».

—     Šķiet, ka jums taisnība. Vai Mērija baidījās no viņa?

—      Es nezinu, vai baidījās, taču uzmanījās gan, lai nesadusmotu.

—      Rādās, ka viņai vienmēr vajadzēja laikus būt mājās, vai ne?

—      Jā, protams. Mērija nekad pa vakariem negāja ārā no mājas.

—      Kaut es varētu panākt, lai mana meita agrāk ierastos mājās, — Bleks nopūtās. — Vasaras vakaros viņa pārnāk tikai ap vienpadsmitiem. Tas nav labi. It sevišķi, ja palasa par gadījumiem, ko apraksta avīzēs.

—      Šausmīgi, vai ne? — piekrita dārznieka meita.

—      Bet šeit apkārtnē taču viss ir mierīgi. Man šķiet, te nav šaubīgu tipu un arī tolaik tādu nebija.

—      Nē, — apstiprināja sieviete, — taču tajā laikā, kad te uzrodas apiņu vācēji, kļūst mazliet jautrāk.

Bleks aizsvieda cigaretes galu. Tas bija apdedzinājis viņam pirkstu.

—      Apiņu vācēji? — viņš atkārtoja.

—      Jā. Apkārtnē daudzi audzē apiņus. Un pa vasarām te sabrauc apiņu vācēji un uzceļ savu apmetni tepat netālu; tas ir diezgan rupjš pūlis no pašām Londonas nomalēm.

—      Interesanti gan! Nekad nebūtu domājis, ka Hempšlrā audzē apiņus.

—      Audzē. Tā mums ir vesela ražošanas nozare.

Bleks šūpoja bērnam sejas priekšā puķi.

—      Kā es noprotu, nedz jums, nedz Mērijai tolaik nebija ļauts ne kāju spert viņu tuvumā, vai ne tā? — viņš ievaicājās.

Sieviete pasmaidīja.

—      Nebija ļauts, bet mēs to darījām; ja tas nāktu gaismā, mēs būtu dabūjušas pamatīgu brāzienu. Es atceros, reiz . .. Kas ir, Roj? Laiks iet uz čučumuižu? Viņš kļūst miegains.

—      Jūs atcerējāties kādu gadījumu, — Bleks atgādināja.

—      Ak jā, ar apiņu vācējiem. Atceros, kā mēs reiz pēc vakariņām aizgājām viņus apskatīt. Zināt, mēs sadraudzējāmies ar kādu ģimeni un viņiem tur bija svinības, es neatceros, kādā sakarā, šķiet, ka dzimšanas diena, — un viņi uzcienāja mani un Mēriju ar alu; mēs nekad agrāk nebijām to garšojušas un pamatīgi apdzērāmies …

Mērija bija vairāk apreibusi nekā es, vēlāk viņa man teica, ka neko neatceroties, kas tovakar noticis, kā mēs i.edej.im <ip teltīm, kurās šie cilvēki dzīvoja, un kad noh 111v<un m.i jiri, zalvei mums griezās kā dzirnavu spārni, un mēs bijām gauži nobijušās. Kopš tā laika bieži esmu domājusi, ko teiktu mācītājs, ja būtu to uzzinājis, un, taisnību sakot, arī mans tētis. Es saņemtu kārtīgu pērienu, bet Mērija — sprediķi.

—      Un būtu, par ko, — sacīja Bleks. — Cik jums tolaik bija gadu?

—     Nu, man bija trīspadsmit, bet Mērijai palika četrpadsmit. Tās bija pēdējās vasaras brīvdienas, ko viņa pavadīja te, mācītājmuižā. Nabaga Mērija! Es bieži domāju, kā gan viņai klājas. Bez šaubām, apprecējusies tur, Kanādā. Stāsta, tur esot skaisti.

—     Jā, Kanāda ir visādā ziņā jauka zeme. Nu gan pieliek pjāpāt! Neaizmirstiet atdot tēvam to rožu stādu. Un lieciet mazuli čučēt, pirms viņš aizmieg jūsu rokās.

—     Tā būs jādara — un paldies jums!

«Nē, gluži otrādi, man jāpateicas jums,» Bleks nodomāja. Sis apciemojums bija to vērts. Vecā Harisa meita Izrādījās daudz noderīgāka par pašu dārznieku. Apiņu vārēji un alus. Pietiekami skaidrs. Misters Džonsons no Svēto Hišu skolas teiks galavārdu. Laiks ari bija piemērots. Zēni palaisti brīvdienās. Taču cik pretīga ir šī lieta! Detektīvs pagrieza aizdedzes atslēgu un sāka braukt caur Longkomonu rietumu virzienā. Viņš juta, ka ir svarīgi noskaidrot to brīdi, kad Mērija Vornere zaudējusi atmiņu. Tas, ka viņa neko neatcerējās par apiņu vācēju dzimšanas dienā notikušo, bija pilnīgi skaidrs. Pamatīgs skurbulis, īslaicīgs na jēgas zudums — un pēc tam divi nobijušies bērni, cik vien ātri var, streipuļo uz mājām, lai neviens nepamanītu viņu prombūtni.

Džonsons no Svēto Bišu skolas, vēl joprojām dedzīgi aizstāvēdams savas skolas godu, apgalvoja, ka Mērija Vornere par savu stāvokli neko neesot zinājusi.

Kad šausmu pārņemtā internāta pārzine atklājusi šo laktu un novērtējusi Mērijas grūtniecības stāvokli, merlene galīgi apmulsusi. Viņa teikusi, ka pārzine esot sajukusi prātā. «Ko jūs gribat teikt?» viņa jautājusi. «Es neesmu pieaugusi un neesmu precējusies! Jūs domājat, ka es esmu kā Bībeles Svētā Marija?»

Viņai neesot bijis ne mazākās apjēgas par dzīves īstenību.

Skolas ārsts iebildis pret bērna tālāku iztaujāšanu. Tēvam aizsūtīts lūgums ierasties skolā. Un Mērija Vornere aizvesta uz mājām. Ar to, pēc mistera Džonsona un skolotāju domām, viss ari beidzies.

Bleks domāja, ko gan mācītājs teicis Mērijai. Viņam bija aizdomas, ka tēvs pratinājis nelaimīgo meitu, līdz tai iestājies nervu šoks. Tas acīmredzot bijis tik spēcīgs, ka varējis jebkuru bērnu padarīt par plānprātiņu uz visu mūžu. Iespējams, ka Kārnlītā viņš uzzinās patiesību. Bleķu uztrauca vienīgi tas, ka viņš pats īsti nezināja, ko meklēt. Reverends Vorners, bez šaubām, bija pieņēmis citu uzvārdu.

Izrādījās, ka Kārnlītā ir neliels zvejnieku ciemats valsts dienvidos. Pa šiem deviņpadsmit gadiem tas droši vien bija audzis, jo tur atradās trīs vai četras viesnīcas un vasarnīcu pudurītis, turklāt nepārprotami varēja manīt, ka vietējie iedzīvotāji tagad dod priekšroku tūristu ķeršanai, zivis atstājot otrajā vietā.

Bleķa ģimene, Filisa un zēns, atgriezās iztēles zemē, no kurienes bija nākuši. Detektīvs nu kļuva par jauno vīru, kura sieva, astoņpadsmit gadus veca meitene, gaida pirmo bērnu. Taujājot pēc klīnikas, Bleks vēl šaubījās. Taču viņš nepiedzīvoja vilšanos. Kārnlītā bija klīnika, kas specializējās dzemdniecībā. «Jūras Skats» — tā to sauca. Uz pašas klints malas virs ostas.

Atstājis mašīnu pie klīnikas, Bleks izkāpa, piegāja pie parādes durvīm un nospieda zvana pogu. Viņš teica, ka gribot satikt pārzini. Jā, sakarā ar istabas rezervēšanu nākamajai pacientei.

Detektīvu ieveda pārzines kabinetā. Viņa bija maza au-ļļ guma, apajīga, un Bleks nešaubījās, ka viņam silti ieteiks atstāt savu iedomāto sievu — Pērla, tā pēkšņā fantāzijas uzplūdā viņš nolēma nosaukt savu laulāto draudzeni, —• pārzines prasmīgajā aprūpē.

—      Un kad jūs gaidāt šo priecīgo notikumu?

Šī nebija vis kāda vietējā zvejnieka meita, bet gan sirsnīga, čalojoša Londonas strādnieku kvartāla bijusī iemītniece. Bleks viņas klātbūtnē uzreiz jutās brīvi.

—      Maijā, — viņš atbildēja. — Sieva pašlaik dzīvo pie maniem radiem, tāpēc es šai ceļojumā devos viens pats. Viņa cieši izlēmusi šo lielo notikumu sagaidīt jūras krastā, un, tā kā mēs te pavadījām medusmēnesi, tad viņai ir patīkamas atmiņas par šo vietu un man arī. — Bleks pasmaidīja, kā to, viņaprāt, būtu darījis kautrīgs topošais tēvs. Taču pārzine nebija no kautrīgajām.

—      Un arī patīkami atgriezties nozieguma vietā, ko? — viņa teica. Tad sirsnīgi iesmējās. — Ne visi mani pacienti iik labprāt atceras savu pagātni! Jūs būtu pārsteigts, to> uzzinot.

Bleks piedāvāja pārzinei cigareti. Viņa to paņēma un «i r baudu ievilka pāris dūmu.

—      Es ceru, ka jūs nesagrausiet manas ilūzijas, — viņšsacīja.

—      Ilūzijas! — atkārtoja pārzine. — Mums šeit tādu nav pārāk daudz. Tās visas mirst dzemdību zālē. Kas runi im desa, kaķenītei vienas vienīgas vēdergraizes!

Blekam kļuva žēl savas iedomātās Pērlas.

—      Nu, mana sieva ir drosmīga meitene, — detektīvs sacīja. — Viņu nevar iebaidīt. Taisnību sakot, krietni jaun.ika par mani. Viņai tikai nesen palika astoņpadsmit. Tieši par to jau es uztraucos. Sakiet, vai viņa nav par ļ.iunu, lai dzemdētu?

—      Sieviete nekad nevar būt par jaunu, — pārzine apbalvoja un izpūta gaisā dūmu mutuli. — Jo jaunāka, jo labāk. Tieši padzīvojušās man sagādā raizes. Ierodas te I nsdesmit gadu vecumā un domā, ka atbraukušas izklaidēties. Mēs viņām ātri atdarām acis. Vai jūsu sieva daudz: spēlē tenisu?

—     Vispār nespēlē.

—      Jo labāk viņai! Pagājšnedēļ mums te bija kāda meitene, vietējā čempione, tik muskuļaina, ka spiedās veselas Irīsdesmit sešas stundas. Beigās mēs ar vecmāti bijām kā izžņaugtas lupatas.

—      Un kā ar to meiteni?

—      Kad sašuvām, tad jau viss bija kārtībā.

—      Vai jums jau ir bijušas astoņpadsmitgadīgas jaunietes? — Bleks jautāja.

—      Pat vēl jaunākas, — pārzine apgalvoja, — mēs šeit izklaidējam visu vecumu sievietes — no četrpadsmit līdz pat četrdesmit pieciem gadiem. Un ne visām ir bijis salds medusmēnesis. Vai jūs negribētu apskatīt mūsu mazos? Te pirms stundas piedzima puika, un vecmāte viņu uzfrišina, lai nestu rādīt mātei.

Bleks nocietināja sevi šim smagajam pārbaudījumam. Ja pārzine ir tik atklāta jau pēc vienas cigaretes, kāda gan viņa būs pēc pāris glāzītēm džina? Detektīvs saprata, ka jāielūdz šī sieviete uz pusdienām. Viņš izstaigāja klīniķu, redzēja vienu vai divas topošās māmiņas, redzēja vēl vairākas citas, kuras neapšaubāmi te uzturējās ne jau pirmo reizi, un, apskatījis vēl zīdaiņus, dzemdību nodaļu un veļas mazgātavu, klusībā nozvērējās nekad mūžā nekārot bērnu.

Viņš pasūtīja istabu ar skatu uz jūru, nosauca datumu maijā — pat samaksāja uz priekšu — un tad ielūdza pārzini uz pusdienām.

—      Ļoti jauki no jūsu puses! — viņa sacīja. — Iešu ar lielāko prieku. «Kontrabandistu Osta» ir neliels restorāns, no ārpuses nekas izcils, taču bārs tur ir labākais visā Kāmlītā.

—      Lai tad būtu «Kontrabandistu Osta», — Bleks noteica, un viņi sarunāja tikties septiņos.

Ap pusdesmitiem, pēc divām dubultporcijām džina, pēc omāra un pudeles burgundieša, kam sekoja brendijs, •grūtāk būtu bijis nevis likt pārzini runāt, bet gan viņu apklusināt.

Viņa sāka tik aizrautīgi stāstīt par dzemdniecības finesēm, ka Blekam gandrīz sametās šķērma dūša. Detektīvs ieteicās, ka viņai vajadzētu rakstīt memuārus. Sieviete atbildēja: kad aiziešot pensijā, tā arī darīšot.

—      Protams, bez īstajiem uzvārdiem, — viņš piebilda, — un nemēģiniet man iestāstīt, ka visas jūsu pacientes ir bijušas precētas sievas, es tāpat jums neticēšu!

Pārzine iztukšoja brendija glāzi.

—      Es jau jums iepriekš teicu, ka «Jūras Skatā» ir bijušas visādas, taču lai tas jūs nešokē. Mēs noslēpumus neizpaužam.

—     Mani šokēt nav iespējams, — Bleks apgalvoja, — un tāpat arī Pērļu.

Pārzine smaidīja.

—      Jūs pazīstat savu sievu, — viņa sacīja. — Cik žēl, ka visi vīri nav tādi! Mums šeit «Jūras Skatā» būtu mazāk asaru. — Viņa pieliecās cieši klāt Blekam. — Jums mute paliktu vaļā, kad jūs uzzinātu, kādas summas dažs labs te maksā! Ar to es nedomāju tādus kristīgā laulībā stājušos pārus kā jūs, bet gan tos, kam paslīdējusi kāja. Viņi brauc šurp, lai visu nokārtotu pa kluso, bet tēlo baigi godīgos un ka viss ir kārtībā, taču mani ap stūri vis neapvedīsi! Es neesmu vakarējā. Mums šeit ir gulējušas smalkas kundzes, kuras izliekas par vienkāršām sievietēm, bet viņu viri tikmēr domā, ka sievas atpūšas Francijas illcnvidos. Nekā tamlīdzīga! Viņas ir tur, kur nemaz nelidināja nokļūt — «Jūras Skatā».

Bleks pasūtīja vēl pa glāzei brendija.

—   Un kas notiek ar negribēto bērnu? — viņš vaicāja.

—   Nu, man ir plaši sakari, — pārzine sacīja, — un apkārtnē ir gana audžumāšu, kuras neatteiksies no divdesmit šiliņiem nedēļā, līdz bērns sasniedz skolas vecumu. Un neuzdos nekādus jautājumus. Dažreiz es vēlāk īsto iii,iti ieraugu kādā avīzes fotogrāfijā. Es parādu to vecmātei, un mēs abas klusiņām pasmejamies. «Dzemdību /ale šī tik mīlīgi vis nesmaidīja,» es viņai saku. Jā, es H’iz rakstīšu memuārus. Uzdrīkstos teikt, ka tie būs ko vi rts; pircēji tos ķertin izķers.

Pārzine paņēma vēl vienu Bleķa piedāvāto cigareti.

—   Mani joprojām uztrauc sievas vecums, — viņš saclja. — Cik gadu bija jūsu visjaunākajai pacientei?

—  Sešpadsmit, piecpadsmit, — sieviete atbildēja. — Jā, mums reiz bija piecpadsmit gadus veca meitenīte, knapi piecpadsmit, ja riktīgi atceros. Bēdīgs gadījums. Taču tas notika sen.

—   Pastāstiet man par to! — lūdza Bleks.

Pārzine sūca brendiju.

—   Viņa arī nāca no pārtikušas ģimenes; tēvs būtu Jfiiiksājis jebkuru summu, ko tik es prasītu, taču es nersrau nekāda ierāvēja. Nosaucu viņam summu, kas man šķita pieņemama, un viņš bija tādā sajūsmā, ka var nounist savu meitu man uz kakla, ka iedeva vēl nedaudz pa virsu. Tā meitenīte šeit nodzīvoja piecus mēnešus — lo gan es parasti nepieļauju, taču tēvs teica — vai nu I,t i viņa dzīvojot te, vai arī vedīšot viņu uz mazgadīgo noziedznieku namu, un man šīs nabadzītes kļuva tā žēl, I a es ļāvu viņai palikt.

—   Kā tas gadījās? — Bleks vaicāja.

—   Jauktajā skolā — tā teica tēvs. Bet es tām blēņām neticēju. Taču visdīvainākais bija tas, ka pati meitenīte nevarēja mums pastāstīt, kā viss noticis. Parasti es patie-

ibu uzzinu no savām pacientēm, taču no viņas es neil. irdēju neko. Viņa mums stāstīja — tēvs viņai pārmetis, ka tas esot vislielākais negods, kāds vien varot nākt pār moitenes galvu, bet viņa nevarot to saprast, jo, kā pati mums teica, tēvs esot garīdznieks un sprediķos vienmēr runājot par gadījumu ar Svēto Mariju ka visbrīnišķīgāko notikumu pasaulē.

Pienāca viesmīlis ar rēķinu, taču Bleks ar rokas mājienu lika viņam iet prom.

—     Jūs gribat sacīt, ka, pēc meitenes domām, ar viņu bija noticis brīnums? — detektīvs vaicāja.

—      Tieši tā viņa arī domāja, un nekas nespēja satricināt viņas pārliecību, — teica pārzine. — Mēs stāstījām viņai gadījumus no dzīves, taču viņa mums neticēja. Vecmātei viņa sacīja — kaut kas tik briesmīgs varot atgadīties ar citiem cilvēkiem, taču ar viņu tas noteikti neesot noticis. Viņa apgalvoja, ka dažkārt sapnī esot redzējusi eņģeļus; droši vien kāds no tiem naktī ieradies pie viņas, kad viņa gulējusi, un tēvs būšot pirmais, kas lūgšot piedošanu pēc tam, kad bērniņš piedzimšot, jo tas, protams, būšot jauns mesija.

Zināt, mūs tā aizkustināja meitenes teiktais . . . Viņa bija tik pārliecināta par sevi. Viņa mums stāstīja, ka mīlot bērnus, ka nemaz nebaidoties un cerot, ka būšot pietiekami laba, lai kļūtu par mesijas māti; šoreiz viņš noteikti glābšot pasauli.

—      šausminošs stāsts! — Bleks noteica. Un pasūtīja kafiju.

Pārzine kļuva daudz cilvēciskāka, daudz saprotošāka. Viņa vairs nešmaukstināja lūpas.

—      Mēs — vecmāte un es — tā iemīļojām šo meitenīti … un citādi arī nemaz nebija iespējams, — viņa sacīja. — Tam bērnam bija tik jauks raksturs. Un gandrīz vai pašas noticējām viņas iedomām. Viņa mums atgādiļ nāja, ka Marija tolaik, kad piedzimis Jēzus, bijusi apmēram vēl gadu jaunāka par viņu un ka Jāzeps esot mēģinājis sievu paslēpt, jo arī viņš bijis satriekts par bērna piedzimšanu.

«Zināt, naktī, kad dzims mans bērns, debesīs mirdzēs spoža zvaigzne,» meitene mums teica — un skaidrs, ka tā tur arī mirdzēja. Tikai tā, protams, bija Venēra, taču mēs ar vecmāti priecājāmies, ka vismaz šī bērna dēļ tā tur spīd. Tas atviegloja meitenei dzemdības, novērsa viņas domas uz citu pusi.

Pārzine izdzēra kafiju un palūkojās rokaspulkstenī.

—      Man laiks iet, — viņa sacīja, — rīt astoņos no rīta I mums jātaisa ķeizargrieziens. Man labi jāizguļas. . ■

—      Vismaz pabeidziet savu stāstu! — lūdza Bleks. — Ar ko tas viss beidzās?

—      Viņai piedzima bērns, puika, un es nekad mūžā neesmu redzējusi otru tik aizkustinošu ainu kā to, kad šī meitenīte sēdēja gultā ar zīdaini rokās; tikpat labi tā varēja būt lelle, ko viņai uzdāvinājuši dzimšanas dienā. Viņa Mja tik priecīga, ka nespēja izteikt ne vārda. Tikai sauca: «Ak, pārzine! Ak, pārzine!» — vēl un vēl, un Dievs ir mans liecinieks, ka es neesmu nekāda mīkstčaule, taču gandrīz vai apraudājos un vecmāte tāpat.

Skaidri varu pateikt tikai vienu: tas, kurš pastrādāja Ai > nelietību, bija rudmatis. Es vēl atceros, kā sacīju meil <.?nei: «Nu, viņš tev ir īsts Burkāniņš, par to nav nekādu r'iaubu,» — un mēs visas sākām puisīti saukt par Burkāniņu, .hi pati nabaga māmiņa. Es vairs negribētu vēlreiz pārdzīvot to, kas notika pēc tam, kad mēs viņus izšķīrām.

—      Izšķīrāt? — Bleks nesaprata.

—      Mums nācās to darīt. Tēvs veda viņu prom, lai Miklu jaunu dzīvi, un, protams, meitene to nevarētu darīt nr bērnu rokās, vismaz ne savā piecpadsmit gadu vecumā. Mrs noturējām viņu un Burkāniņu pie sevis četras nedējas, bet arī šis laiks jau bija par ilgu; meitene pārāk pieķērās mazajam. Taču viss jau bija norunāts, tēvam vajadzēja vest meitu projām, bet mazo iekārtot kādā ģimenē; mēs ar vecmāti apspriedāmies un nolēmām, ķa vienīgais veids, kā to izdarīt, ir pateikt nabaga meitenei, ka llurkāniņš naktī nomiris. Tā mēs arī izdarījām. Tomēr viss Izrādījās daudz ļaunāk, nekā bijām gaidījušas. Viņa kļuva luīla kā līķis un tad iekliedzās… Man šķiet, ka es neaizmirsīšu šo kliedzienu līdz pat savai pēdējai stundiņai.

Tas bija šausmīgs. Spalgs, dīvains. Tad meitene bezsamaņā nogāzās uz grīdas — mums šķita, ka viņa tepat .m nomirs, nenākusi pie samaņas. Mēs izsaucām ārstu, ko parasti gan nedarām — mēs pašas apkalpojam savas pacientes —, un viņš teica, ka šis notikums esot pārāk drausmīgs, šoks par zaudēto bērnu varētu padarīt meiteni plānprātīgu. Galu galā viņa atguva samaņu, bet vai zināt, kas bija noticis? Viņai bija zudusi atmiņa. Viņa nepazina ne mūs, ne saw tēvu, kad tas atbrauca šurp, ne arī kādu

•  Itu. Viņa neko neatcerējās par notikušo. Atmiņa bija zudusi pilnībā. Visādi citādi meitene likās gan fiziski, gan i:«irīgi gluži normāla. Ārsts teica, ka šāds iznākums esot visžēlsirdīgākais no visiem, ko varēja gaidīt. Un vēl viņi sacīja — ja atmiņa atgrieztos, tad nabaga meitenei tĀ būtu pamošanās īstā ellē.

Bleks pieaicināja viesmīli un samaksāja rēķinu.

—      Man ļoti žēl, ka beidzām šo vakaru uz tik traģiski nots, — viņš sacīja, — taču, lai nu kā, liels paldies ju par šo stāstu! Manuprāt, jums to vajadzētu iekļaut savoi memuāros, kad sāksiet tos rakstīt. Starp citu, kas notiki ar bērnu?

Pārzine jau sniedzās pēc cimdiem un somas. — Viņ aizveda uz Svētā Edmunda bāreņu patversmi, — sieviet atbildēja. — Man pārvaldes padomē bija draugs, kas visi nokārtoja, taču tas nebija viegli. Puiku mēs nosaucām pa Tomu Smitu — tas šķita drošs, labs vārds, — taču ei vienmēr atceros viņu kā Burkāniņu. Nabaga zēns, vi] nekad neuzzinās, ka savas mātes acīs viņam bija lemts kļūt par pasaules glābēju!

Bleks aizveda pārzini atpakaļ uz «Jūras Skatu» un solījās rakstīt, tiklīdz būs atgriezies mājās, lai apstiprinātu istabas rezervēšanu. Tad viņš izsvītroja savā piezīmj blociņā šo sievieti un Kārnlītu, bet zemāk pierakstīja:! Svētā Edmunda bāreņu patversme. Bija žēl nepabraukt vēl dažas jūdzes tālāk, lai pārkāptu sunim asti, kad pats sunsļ jau pārkāpts. Taču pārkāpt šo asti izrādījās dauclz grūtāk, nekā viņš bija domājis.

Patversmes, kurās izmitina neprecētu māšu atvases, pa-ļ rasti ne visai labprāt grib atklāt viņu aprūpē nodoto bērnu! atrašanās vietu, un Svētā Edmunda bāreņu patversme direktors nebija nekāds izņēmums.

—      Tas nav iespējams, — viņš paskaidroja Ble-: kam, — bērns pazīst tikai to ģimeni, kas viņu uzaudzinā jusi. Un, ja vecāki kādreiz pēc gadiem mēģinās viņu sa-ļ meklēt, tas tikai satrauks viņu. Un radīs dažnedažādu: sarežģījumus.

—      Es jūs saprotu, — piekrita Bleks, — taču šajā ga^ dījumā nekādiem sarežģījumiem nevajadzētu būt. Tēvs nav zināms, bet māte jau mirusi.

—      Tie ir tikai jūsu apgalvojumi, — iebilda direktors. — Diemžēl mums stingri aizliegts izpaust noslēpumu. Es varu jums pateikt tikai vienu. Pēdējā ziņa, ko mēs dzirdējām par šo zēnu, ir — ka viņš jau kļūstot patstāvīgs, esot sameklējis sev labu darbu — kļuvis par ceļojošu pārdevēju. Vairāk es jums neko nedrīkstu teikt.

Jūs pateicāt pietiekami, — Bleks atbildēja.

Viņš devās atpakaļ uz mašīnu un ieskatījās piezīmju glAiiMtiņā.

Direktora teiktais bija ieslēdzis sirēnu ne vien detektlvn r<'lvā, bet arī viņa piezīmēs.

i Pēdējais cilvēks, kurš redzējis lēdiju Farenu dzīvu, ja ttiiiK'in vērā virssulaini, bijis kāds ceļojošs pārdevējs, kini; uzplijies viņai, lai pasūtot dārza mēbeles.

Mirks brauca uz ziemeļiem, uz Londonu.

Dārza mēbeļu izgatavotājfirmas galvenā mītne atradās Noi'viidā, Midlseksas grāfistē. Bleks ieguva šo adresi, piepvrmot seram Džonam. Katalogs glabājās pie pārējiem Mijas Farenas papīriem un vēstulēm.

Kā veicas? Vai esat kaut ko atklājis? — sers Džons jftllt&ja pa telefonu.

Bleks bija piesardzīgs.

Tā vienkārši ir pēdējā pārbaude, — viņš sacīja. — Es ||i Ihu visu padarīt līdz galam. Es ieradīšos pie jums, cik Vli'ii ātri būs iespējams.

Detektīvs devās pie firmas direktora, taču šoreiz uztlnvas pats par sevi. Viņš pasniedza direktoram savu vi/.ilkarti un paskaidroja, ka rīkojas sera Džona uzdevumā, |dt visu uzzinātu par lēdijas Farenas pēdējām dzīves stunil.un. Tai rītā pirms nāves viņa esot pasūtījusi pie kāda fcis lirmas ceļojoša pārdevēja dārza solus. Bleks apvaicājis, vai viņš nevarētu satikt šo cilvēku.

Direktors izteica dziļu nožēlu, taču neviens no visiem lilm pārdevējiem neesot uz vietas un, kad viņi braukājot «ipkārt, tad sazināties ar viņiem neesot iespējams. Viņi il<īdoties krietni tālu. Vai misters Bleks nevarētu nosaukt l,i pārdevēja vārdu, ar kuru tieši viņš gribētu tikties? .la, Toms Smits. Direktors ieskatījās savā piezīmju grāmatā. Toms Smits esot vēl gluži zēns. Šis esot viņa pirmais ceļojums. Tomam Norvudā jāatgriežoties tikai pēc piecām dienām. Ja misters Bleks vēloties satikt viņu pēc iespējas drīzāk, lai aizejot uz šī puiša dzīvokli ceturtās dienas vaI arā, kad viņš jau varētu būt atpakaļ. Direktors nosauca Blekam adresi.

— Sakiet, vai šim jauneklim gadījumā nav rudi mati? — Bleks apvaicājās.

Direktors pasmaidīja.

—      Serloks Holmss! —viņš sacīja.—Jā, Tomam Smitara ir ugunīgi rudu matu cekuls. Pie tā var rokas sildīt.

Bleks pateicās un devās prom.

Viņš prātoja, vai nevajadzētu tūlīt pat braukt atpakaļ* un doties pie sera Džona. Vai ir jēga gaidīt četras piecas; dienas, lai iztaujātu Smitu? Saplēstā attēla daļas saskanēja! cita ar citu. Stāsts bija galā. Lēdija Farena noteikti pazinusi savu dēlu, un tas arī viss. Tomēr … vai pazinusi? Virssu-ļ lainis bija ienesis kundzei glāzi piena tūlīt pat pēc pārde-H vēja aiziešanas, un viņa esot izskatījusies pilnīgi normāli, Attēla daļas saskanēja, taču trūka vēl viena dīvainas formas gabaliņa. Bleks nolēma nogaidīt.

Ceturtās dienas vakarā viņš ap pusseptiņiem ieradāa Norvudā, cerēdams, ka Toms Smits jau varētu būt atgriezies. Detektīvam veicās. Mājas īpašniece pateica, ka misters Smits pašreiz ieturot vakariņas; vai kungs nebūtu tik laipns un neienāktu iekšā? Viņa ieveda Bleķu nelielā viesistabā, kur jauns vīrietis, gandrīz vēl zēns, sēdēja pie galda un ēda žāvētas zivis. fl

Viņš nolika ēdamrīkus un noslaucīja muti. Viņam bija tieva, kalsnēja seja kā seska purns, acis bāli zilas un tuvu kopā. Sarkanie mati slējās gaisā kā suka. Augumā sīks.

—     Kas par lietu? — Smits jautāja. Pirms vēl Bleks bija pavēris muti, lai kaut ko teiktu, skaidri varēja manītļ ka zēns jau sagatavojies aizsargāties.

—      Mans uzvārds ir Bleks, — pieklājīgi teica detektīvs. — Esmu privātdetektīvs un, ja jums nebūtu iebildumu, gribētu jums uzdot dažus jautājumus.

Toms Smits piecēlās kājās. Viņa acis samiedzās vēli šaurākas.

—      Ko jūs gribat zināt? — viņš jautāja. — Es neko neesmu izdarījis!

Bleks aizsmēķēja un apsēdās.

—      Es to nemaz neapgalvoju un neesmu ieradies, lai pārbaudītu jūsu pasūtījumu grāmatu, ja tas jūs uztrauc. Taču es uzzināju, ka jūs sava brauciena laikā nesen apmeklējāt kādu lēdiju Farenu un viņa pasūtīja jums divus dārza solus.

—      Un kas par to?

—      Tas arī viss. Pastāstiet, kas notika jūsu sarunas laikā!

Toms Smits turpināja aizdomīgi lūkoties uz detektīvu. — Labs ir, — viņš sacīja. — Nu, es biju pie lēdijas

Farenas, nu, viņa pasūtīja šo to; es to nokārtošu ar kvīti, kAD tur aiziešu, ja to jau uzoduši. Jā, es lūdzu, lai viņa Izraksta man čeku, taču tā bija kļūda, kas nekad vairs neatkārtosies.

Tas Blekam atgādināja par mis Māršu. Atgādināja arī par reverendu Henriju Vorneru. Pat par misteru DžonKonu un viņa viegli ievainojamo aizstāvību. Kāpēc cilvēki vienmēr melo, ja viņiem jautā par pavisam ko citu?

—      Manuprāt, būs daudz labāk jums pašam un jūsu attiecībām ar firmu, ja jūs tūlīt pat izstāstīsiet man visu taisnību. Ja paklausīsiet, tad es par jums neziņošu ne lirmai, ne arī Svētā Edmunda patversmes direktoram.

Jauneklis nervozi mīņājās no vienas kājas uz otru. — Tad viņi jūs sūtīja? Man to vajadzēja saprast. Vienmēr vaino tikai mani, jau no laika gala! Nekad nedod izdevību, vismaz man ne. — Smita balsī ieskanējās žēlums pret sevi. Viņš gandrīz vai činkstēja. Bērnam, ku1.1m bija lemts glābt pasauli, Bleks nodomāja, šai darbā pagaidām vēl nav sevišķi veicies.

—      Mani jūsu bērnība neinteresē, — viņš teica, — tikai pati tuvākā pagātne un jūsu saruna ar lēdiju Farenu. Jūs varbūt vēl nezināt, bet šī lēdija ir mirusi.

Zēns piekrītoši pamāja ar galvu. — Izlasīju to vakara avīzē, — viņš teica, — tieši tāpēc arī nolēmu tā darīt. Viņa mani vairs nenodos.

—      Ko nolēmāt darīt? — Bleks pajautāja.

—      Notērēt to naudiņu, — atbildēja Toms Smits, — izsvītrot šo pasūtījumu no savas grāmatas un nevienam par to neteikt. Tas nebija grūti.

Bleks smēķēja, un pēkšņi viņa acu priekšā uzausa aina ar pārpildītām teltīm, kravas mašīnām, matračiem, kas samesti uz lauka, kur pie garām kārtīm aug apiņi, smieklu šaltis, alus smaka un aiz mašīnas paslēpies rudmatains zellis ar šaudīgu skatienu, ļoti līdzīgs šim te.

—      Jā, kā jūs jau sacījāt, tas nebija grūti, — Bleks noteica. — Stāstiet tālāk!

Toms Smits nomierinājās. Detektīvs nevienam neko nestāstīs. Ja viņš teiks patiesību. Lai tā būtu.

—      Lēdija Farena bija manā sarakstā starp vietējiem smalkmaņiem,— viņš sāka stāstīt. — Kaudzēm naudas, kā man teica, noteikti kaut ko pasūtīšot. Tāpēc es devos turp. Virssulainis ieveda mani istabā, es iedevu lēdijai savu katalogu, viņa izvēlējās divus solus, un es lūdzu izrakstit čeku. Viņa to izrakstīja, un es paņēmu. Vairāk man nai ko teikt.

—      Vienu mirklīti! — sacīja Bleks. — Vai lēdija Farena bija pret jums laipna? Vai viņa izrādīja par jums kādu sevišķu interesi?

Zēns izskatījās gaužām pārsteigts.

—      Sevišķu interesi? — viņš jautāja. — Nē, kādēļ gani Es taču nekas neesmu. Vienkāršs puisis, kas pārdod dārza mēbeles.

—      Ko viņa jums teica? — neatlaidās Bleks.

—      Tikai izskatīja katalogu, kamēr es stāvēju un gail dīju, — ar zīmuli atzīmēja divus dārza solus, un tad egļ vaicāju, vai viņa neizrakstītu man čeku uz uzrādītāju, —( zināt, es riskēju, jo viņai bija tāda pastulba seja, tādus cilvēkus viegli apmuļķot, — un viņa, pat aci nepamirkšķinājusi, aizgāja pie rakstāmgalda un izrakstīja čeku. Par divdesmit mārciņām. Desmit par katru solu. Es pateicu:! «Uz redzēšanos!», viņa pazvanīja savam virssulainim, tas izlaida mani ārā. Es gāju prom un tūliņ pat izņēmu naudvljļ par to čeku. Nebiju vēl īsti pārliecināts, tērēt to vai ne, taču, kad ieraudzīju avīzē, ka lēdija ir pagalam, es še'« teicu: «Aiziet!» Tā ka jūs mani nevarat vainot. Tā man| bija pirmā iespēja dabūt maķenīt naudas, par ko neviensļ cits nezinātu.

Bleks nodzēsa cigareti.

—      Pirmā iespēja — un jūs rīkojāties negodīgi, — viņš! sacīja. — Domājiet pats, kā dzīvot tālāk. Jums nav kaunsļ par sevi?

—      Nav ko kaunēties, kamēr neesi pieķerts, — atteica! Toms Smits. Un pēkšņi pasmaidīja. Smaids izgaismoja] viņa bālo seska seju, padarīja tumšākas zilganās acis.1 Zaglīgais skats izgaisa, un tā vietā atmirdzēja dīvainai pievilcīga nevainība.

—      Nu es redzu, ka blēdība pie laba gala neved, — viņšj sacīja. — Nākamreiz mēģināšu ko citu.

—      Pamēģiniet glābt pasauli, — ieteicās Bleks.

—      Ko? — jauneklis nesaprata.

Bleks atvadījās, novēlēja viņam labu veiksmi un, ļ iedams prom pa ielu, juta, ka Toms Smits, iznācis uz ' sliekšņa, nolūkojas viņam pakaļ.

Pēcpusdienā Bleks devās pie sera Džona Farena, lail ziņotu par izmeklēšanas rezultātiem, taču, pirms viņul ieveda bibliotēkā, detektīvs pajautāja virssulainim, vai viņš kādā klusākā vietā neatbildētu uz dažiem jautājumiem.

Viņi iegāja viesistabā.

—      Jūs ievedāt pārdevēju šajā istabā un atstājāt kopā ar lēdiju Farenu, tad apmēram pēc piecām minūtēm lēdija l nrena pazvanīja, un jūs izlaidāt pārdevēju ārā. Pēc tam Ienesāt kundzei glāzi piena. Vai es pareizi stāstu?

—      Pareizi, — atbildēja virssulainis.

—      Kad jūs iegājāt ar piena glāzi istabā, ko viņas migstdzimtība darīja?

—     Viņa tikai stāvēja — tieši tur, kur pašlaik stāvat ļūs, — un šķirstīja katalogu.

—      Viņa izskatījās kā parasti?

—      Jā, kungs.

—     Kas notika pēc tam? Es jums to jau vaicāju, taču man viss vēlreiz jāpārbauda, pirms ziņoju seram Džonam.

Virssulainis domāja.

—      Es iedevu viņas augstdzimtībai pienu. Tad pajautāju, vai būs kādi rīkojumi šoferim, viņa atbildēja — nē, pēcpusdienā viņa ar seru Džonu došoties izbraukumā. Vēl viņa pateica, ka pasūtījusi dārza solus, un parādīja tos katalogā. Es Ndcīju, ka tie noderēs. Redzēju, ka viņa noliek katalogu uz rakstāmgalda un tad pieiet pie loga, lai izdzertu pienu.

—      Vai viņa neko vairs neteica? Varbūt pieminēja pārdevēju, kurš bija atnesis šo katalogu?

—      Nē, kungs. Taču es atceros, ka pats viņu pieminēju, Iedams ārā no istabas, taču esmu pārliecināts, ka viņas augstdzimtība nedzirdēja manus vārdus, jo neatbildēja man.

—      Ko jūs teicāt?

—      Es jokodamies teicu — viņas augstdzimtībai patika jokot —, ka gadījumā, ja šis pārdevējs te parādītos vēlleiz, es viņu uzreiz atcerētos pēc matiem. «Viņš, bez šaubām, ir īsts Burkāniņš,» es sacīju. Tad aizvēru durvis un gāju uz savu istabu.

—      Paldies! — teica Bleks. —Tas nu būtu viss.

Viņš stāvēja pie loga un domīgi lūkojās dārzā. Tobrīd Istabā ienāca sers Džons.

—      Es gaidīju jūs bibliotēkā, — viņš teica. — Vai jūs jau ilgi esat šeit?

—      Tikai dažas minūtes, — atbildēja Bleks.

—      Nu, un kāds ir slēdziens?

—      Tāds pats kā iepriekš, ser Džon.

—      Jūs gribat teikt, ka beigās nonācāt tur, no kuriene sākāt? Tātad jūs nevarat man nosaukt nekādu iemeslu, kāpēc mana sieva nošāvusies?

—      Nekādu. Esmu nācis pie secinājuma, ka ārstam biji taisnība. Lēdija Farena iegāja ieroču istabā, paņēma jūs revolveri un nošāvās tikai grūtniecības iespaidā raduš" iedomas pēc. Viņa bija laimīga, apmierināta ar dzīvi un, kā jums, ser Džon, un visiem pārējiem zināms, bez grēk Tādējādi viņas rīcībai nav pilnīgi nekāda iemesla.

—      Paldies Dievam, — noteica sers Džons.

DŽOZEFĪNE TEJA Notikums ar Betiju Keinu

No angļa valodas tulkojusi Zane Rozenberga

Bija pavasara pēcpusdiena, pulkstenis rādija četri, un Roberts Blērs dzīrās doties mājup.

Protams, kantoris parasti bija atvērts līdz pieciem. Bet, ja Blēra, Heivarda un Beneta firmā darbojas viens vienīgs Blērs, viņš iet mājās tad, kad pašam patīk. Un, ja viņa da-ļ rījumos ietilpst galvenokārt testamenti, īpašumu norakstīšana un noguldījumi, tik vēlu pēcpusdienā viņa pakalpojumi reti kādam ir vajadzīgi. Un, ja viņš turklāt dzīvo Milfordā, no kuras pēdējie pasta sūtījumi tiek aizvesti bez ceturkšņa četros, diena pēc pulksten četriem zaudē jebkādu spraigumu, ja tāds vispār bijis.

Nebija pat ticams, ka varētu iezvanīties telefons. Golfa partneri šobrīd varēja būt nokļuvuši kaut kur starp četrpadsmito un sešpadsmito bedrīti. Ielūgumu uz pusdienām arī nebija pamata gaidīt, jo Milfordā šādus ielūgumus joprojām mēdza sūtīt pa pastu. Arī Linas tante nezvanīs un nelūgs, lai viņš mājupceļā nopērk zivi, jo šī bija viena no tām pēcpusdienām, ko viņa ik pārnedēļas pavadīja kinoteātrī, un šobrīd varēja būt pagājušas jau minūtes divdesmit kopš filmas sākuma.

62

Tā nu Roberts Blērs sēdēja, mazpilsētas pavasara pēcpusdienas gurdās gaisotnes pārņemts, raudzījās pēdējā saules gaismas laukumiņā uz sava rakstāmgalda (tas bija sarkankoka rakstāmgalds ar misiņa inkrustāciju, ko viņavectēvs tika atvedis no Parīzes, satracinādams visu ģimeni) un prātoja, ka jādodas mājās. Saulainajā laukumiņā slavēja viņa tējas paplāte; Blēra, Heivarda un Beneta firmā leju nemēdza dzert no virtuves tases, ko vienkārši noliek uz pulēta skārda paliktņa. Katru darbdienu precīzi trijos piecdesmit mis Tafa ienesa viņa kabinetā ar mirdzoši baltu : dveti pārklātu lakotu paplāti, uz kuras atradās porcelāna lāsīte ar zilu rotājumu un tai pieskaņots šķīvītis ar diviem c i'purniem — pirmdienās, trešdienās un piektdienās trauslie sviesta cepumi, otrdienās, ceturtdienās un sestdienās — pilngraudu, kas veicina gremošanu.

Šobrīd, kavēdamies dīkās domās par šo rituālu, RoI x • rts Blērs atzina, ka tas lieliski atspoguļo Blēra, Heivarda un Beneta firmas kontinuitāti. Porcelāna tasīti viņš atceļojās jau no tiem laikiem, kad tikko vispār sāka kaut ko al cerēties. Paplāte bija no Roberta mājām — viņa bērnībā ķēkša ar to bija nesusi maizi no ceptuves, bet tad v iņa jauniņā māte, skaisto mantiņu glābdama, bija atdāvinājusi to tēva kantorim. Salvete bija parādījusies krietni ' dāk, drīz pēc mis Tafas ierašanās. Mis Tafa bija kara radu veidojums, turklāt pirmā sieviete, kas jebkad sēdē11īsi pie rakstāmgalda solīdajā Milfordas advokātu kantorī. Patiesībā šī īpatnējā, stūrainā, kalsnā, nopietnā sieviete iemiesoja sevī veselu revolūciju. Tomēr firma pārcieta revolūciju bez īpašiem satricinājumiem, un tagad, gandrīz pēc ceturtdaļgadsimta, bija grūti pat iedomāties, ka sausnējā, sirmā, cienīgā Tafa jebkad izraisījusi tādu sal raukumu. Patiesībā viņas vienīgā iejaukšanās tradicionālajās norisēs izpaudās paplātes pārklāšanā ar balto salveti. Mis Tafas mājās ēdiena traukus nekad nelika tieši uz paplātes, pat kūku nekad nelika tieši uz šķīvīša — vienmēr bija nepieciešama sedziņa vai salvete. Tāpēc mis Tafa uz kailo paplāti bija skatījusies ļoti nosodoši. Vēl vairāk, viņai bija licies, ka lakotās paplātes raksts pārlieku piesaista uzmanību, mazina ēstgribu un vispār ir «dīvains». Tāpēc kādu dienu viņa bija atnesusi no mājām salveti — glītu, baltu, vienkāršu, kāda piederas maltītes paliktnim. Roberta tēvs, kuram lakotā paplāte bija gluži labi patikusi, paskatījās uz balto salveti un jutās aizkustināts par jaunās mis Tafas gluži personisko ieinteresētību firmas dzīvē, tāpēc salvete palika savā vietā un šobrīd bija tikpat neatņemama ikdienas sastāvdaļa kā dokumentu kastes, misiņa plāksnīte pie durvīm un mistera Hezeltaina ■ kārtējās iesnas.

Brīdī, kad Roberta skatiens kavējās pie zilā šķīvīša, uz ļ lcura nupat bija atradušies cepumi, viņš atkal sajuta krū-1 tīs pazīstamo, dīvaino smeldzi. Sai sajūtai nebija nekā ko-1 pīga ar nupat apēstajiem cepumiem, vismaz fiziskā nozīmē I ne. Tā saistījās ar cepumu rituāla nenovēršamību, ar rāmo, 1 nešaubīgo apziņu, ka ceturtdienā būs pilngraudu, bet pirm; dienā — trauslie sviesta cepumi. Vēl pirms gada vai pat I nesenāk jēdzieni «rāms» un «nešaubīgs» viņā nebija iz-1 raisījuši ne mazāko pretestību. Viņš nekad nebija vēlējies ļ dzīvot citādu dzīvi nekā savējo — mierīgu, tīkamu dzīvi j dzimtajā mazpilsētiņā. Arī tagad viņš nevēlējās neko citu. ļ Tomēr pēdējā laikā pāris reižu viņa prātā nejauša un ne-1 aicināta bija uzzibsnījusi dīvaina, svešāda doma. Vārdos , ietērpta, tā varētu skanēt apmēram tā: «Tas arī ir viss, j kas tev dzīvē gaidāms.» Un līdz ar šo domu krūtīs ikreiz ļ kaut kas sažņaudzās. Tas bija gandrīz vai izmisums, kaut kas līdzīgs krampjainajām bailēm, ko sajūt desmit gadus; vecs zēns, atcerējies, ka šodien jāiet pie zobārsta.

Tas kaitināja un mulsināja Robertu, kurš bija pieradis] uzskatīt sevi par veiksminieku un, protams, prātīgu pieļ augušu cilvēku. Kāpēc šī svešādā doma uzmācas viņam un izraisa krūtīs šo nepatīkamo, žņaudzošo sajūtu? Vai viņa dzīvē kaut kā pietrūkst — kaut kā tāda, kas ikvienam cilvēkam nepieciešams, bet viņam liegts?

Kas tas varētu būt? Sieva?

Bet viņš taču būtu varējis apprecēties, ja vien vēlētos! j Vismaz tā viņam likās, jo tuvākajā apkaimē dzīvoja ne mazums brīvu sieviešu, kas izturējās pret viņu pietiekami laipni.

Mīloša māte?

Bet vai māte varētu sniegt viņam vairāk mīlestības nekā Linas tante, mīļā, uzticamā Linas tante?

Bagātība?

Ko tādu viņš jebkad ir iekārojis, ko nav varējis nopirkt? Vai šāds stāvoklis pats par sevi nav bagātība?

Satraucoši piedzīvojumi?

Bet viņš nekad nav bijis asu izjūtu cienītājs. Viņam nav gribējies lielāka satraukuma par to, ko cilvēks izjūt pēc medībās pavadītas dienas vai veiksmīgas golfa spēles.

Bet kas tad?

Kāpēc neliek mieru doma: «Tas arī ir viss, kas tev dzīvē gaidāms!»

Varbūt iemesls ir tas — viņš prātoja, raudzīdamies uz tukšo cepumu šķīvīti, — ka darboties spējīgs cilvēks allaž lolo bērnišķīgu cerību: rīt ar mani notiks kaut kas brīnišķ ī^s! — un tikai pēc četrdesmit gadu vecuma, kad šī ceiiha vairs nav piepildāma, tā pārtop par smeldzi — kaut kur sirds dzijumos raud daļiņa zudušās bērnības.

Katrā ziņā viņš, Roberts Blērs, no visas sirds bija cercjis, ka viņa dzīve ritēs ierastajā gaitā līdz pat mūža (.iliim. Jau kopš skolas gadiem viņš bija zinājis, ka reiz n(rādās šajā firmā un kādu dienu stāsies tēva vietā, un ar l.ilrdīgu nožēlu uzlūkojis zēnus, ko dzīvē negaidīja nodiošināta vieta, kam nebija savas Milfordas ar veciem draugiem un atmiņām un savas daļiņas Anglijas vēsturē Dlcra, Heivarda un Beneta firmas veidolā.

Šodien firmā vairs nebija neviena Heivarda — pēdējus Heivardu pārstāvis bija aizgājis viņsaulē jau IH 13. gadā —, taču dziļākajā istabā pašlaik darbojās viena n<> Benetu dzimtas atvasēm. «Darbojās», tiesa, bija gluži nosacīts apzīmējums — likās maz ticams, ka jauneklis šolirid strādā firmas darbu; viņa dzīves galvenais saturs bija dzejoļu rakstīšana, turklāt šī dzeja bija tik pirmatnīgi oriģināla, ka to saprast varēja vienīgi viņš pats. Viņa daiļiddi Roberts uzlūkoja ar nožēlu, bet pret slaistīšanos iztu-

iv  jās iecietīgi, jo labi atcerējās, ka tolaik, kad pats bija īdējis dziļākajā istabā, vislabprātāk bija pavadījis laiku, .11 papīra lodītēm apšaudīdams klubkrēslu.

Saules gaisma atvirzījās no paplātes malas, un Roberts nosprieda, ka laiks posties projām. Ja viņš dosies mājās l.ij^ad, Haistrītas austrumu puses ietvi vēl apspīdēs saule; n«»jiens pa Milfordas galveno ielu — Haistrītu — viņam |oprojām sagādāja lielu patiku. Tā bija jauka, dzīvesprieka im rosības pilna iela ar rūpīgi apcirptām liepām abās puses, un Roberts Blērs to bija sirsnīgi iemīļojis.

Viņš jau pavilka zem sēdekļa kājas, lai celtos augšā, kad iezvanījās telefons.

Vēlāk Roberts bieži mēdza prātot, kas būtu noticis, ja ftls zvans būtu atskanējis vienu minūti vēlāk. Šīs minūtes laikā — nieka sešdesmit sekundēs — viņš būtu paņēmis mēteli no priekštelpas pakaramā, pabāzis galvu pretējā istabā, lai pateiktu misteram Hezeltainam, ka dodas projām, izgājis blāvajā pievakares saulē un devies pa ielu projām. Misters Hezeltains pēc zvana būtu nocēlis klausuli un paskaidrojis runātājai, ka misters Blērs ir jau projām. Viņa būtu nolikusi klausuli un mēģinājusi zvanīt citam. Un viss turpmākais varētu izraisīt Robertā vienīgi teorētisku interesi.

Taču telefons iezvanījās laikā, un Roberts, pastiepis roku, nocēla klausuli.

—    Vai misters Blērs? — jautāja pazema sievietes balss; Roberts nojauta, ka parastos apstākļos tā varētu būt nosvērta un mierīga, taču šobrīd izklausījās steidzīga un nervoza. — Ai, kā es priecājos, ka jūs vēl esat tur! Baidījos, ka būsiet aizgājis. Mister Blēr, jūs mani nepazīstat. Mani sauc Sārpa, Mariona Šārpa. Es kopā ar māti dzīvoju Frenčaizā. Tā ir māja uz Lārboro ceja, varbūt jūs zināt…

—    Jā, zinu, — Blērs atbildēja. Viņš pazina Marionu Šārpu pēc izskata, tāpat kā ikvienu Milfordas un tās apkaimes iedzīvotāju. Glīta, kalsna, gadus četrdesmit veca melnīgsnēja sieviete, kuras iecienītie košie zīda lakati vēl vairāk izcēla viņas čigānisko ārieni. Viņai piederēja veca, nobružāta mašīna, ar kuru viņa no rītiem devās iepirkties; viņas sirmā, vecā māte ikreiz sēdēja aizmugurē, taisni izslējusi sīko, stiegraino stāvu; vecā sieviete izskatījās itin kā neiederīga šajā vidē un šķita paužami mēmu protestu pret to. Profilā vecā misis Sārpa izskatījās pēc ērgju dzimtas putna, bet, kad pievērsa sarunu biedram seju un cieši ielūkojās viņā ar savām vērīgajām, bālajāmj saltajām kaijas acīm, viņa atgādināja Sibillu — pareģi. Diezgan netīkama veca kundze.

—    Jūs mani nepazīstat, — balss turpināja, — bet es tepat Milfordā esmu jūs redzējusi; jūs izskatāties labsirdīgs, un man vajadzīgs advokāts. Tas ir, vajadzīgs tūlīt pat! Vienīgais advokāts, ar ko mums kādreiz iznāk darīšana, dzīvo Londonā — pareizāk sakot, tā ir viena Londonas firma, un arī viņi nav gluži savējie. Mēs viņus vien-' kārši saņēmām mantojumā. Bet šobrīd man radušās' nepatikšanas un vajadzīgs juridisks atbalsts, tāpēc es atcerējos jūs un iedomājos, ka varbūt…

—    Ja tas saistīts ar jūsu mašīnu … — Roberts iesāka» «Nepatikšanas» Milfordā nozīmēja vienu no diviem: vai nu paternitātes noskaidrošanu, vai satiksmes noteikumu] pārkāpumu. Tā kā šeit iesaistīta Mariona Šārpa, tad acīm-j redzot noticis satiksmes noteikumu pārkāpums — bet tamjļ nebija nozīmes, jo Blēra, Heivarda un Beneta firma ne-i nodarbojās ne ar vienu no abām minētajām jomām. Jāsūta] viņa pie Kārleja, izdarīgā amatbrāja viņā ielas galā, — tas.11 lielu prieku iesaistās tiesas prāvās; viņš iekarojis sev lada advokāta slavu, kurš spētu pat velnu izpestīt no elles pret drošības naudu. («Kur nu pret drošības naudu!» kādu ' vakaru krodziņā «Roze un kronis» bija izskanējusi piezīme. «Viņš izdarīs vairāk! Izgādās tam ragainajam spožu raksturojumu ar mūsu visu parakstiem.»)

—    Ja tas saistīts ar jūsu mašīnu …

—    Ar mašīnu? — viņa izklaidīgi pārjautāja, it kā pašicizējā stāvoklī nespētu īsti atcerēties, ko šis vārds nozīmē. — Ak tā! Nē. Ai, nē, nekā tamlīdzīga! Lieta ir daudz nopietnāka. Tā saistīta ar Skotlendjardu.

—    Ar Skotlendjardu? …

Rāmajam mazpilsētas advokātam Robertam Blēram <iSkotlendjards» skanēja tikpat svešādi kā «Ksanadū», «Holivuda» vai «izpletņu lēkšana». Kā jau krietnam pilsonim, viņam bija solīdas attiecības ar policiju un it nekādas '..iskares ar noziegumu pasauli. Vienīgā darīšana ar Skotlendjardu Robertam iznāca, spēlējot golfu ar vietējo poli-

< ijas inspektoru — lāga vīru, kurš spēlēja loti prasmīgi tin reizēm, nonācis līdz deviņpadsmitajai bedrītei, lāva vāju dažiem neapdomīgi atklātiem izteikumiem par savu darbu.

—    Es nevienu neesmu noslepkavojusi, ja tas jums dara i.lizes, — balss steigšus paskaidroja.

—    Bet vai jūs tur aizdomās par šādu nodarījumu? — Vienalga, par ko šo dāmu turētu aizdomās, šī nepārprotami ii Kārleja joma. Jāpiespēlē viņa Kārlejam.

—    Nē, par slepkavību vispār nav runa. Mani tur aizdomās par cilvēka nolaupīšanu. Vai varmācīgu aizturēšanu — nezinu, kā to dēvē. Pa telefonu es nevaru paskaidrot. Turklāt man kāds vajadzīgs tūlīt pat, nekavējoties, un…

—    Atvainojiet, es laikam nebūšu tas, kurš jums vajadzīgs, — Roberts iebilda. — Par krimināllietām es būtībā neko nezinu. Mana firma nav specializējusies šādā jomā. Cilvēks, kurš jums vajadzīgs . ..

—    Man nav vajadzīgs advokāts, kas pārzinātu krimināllietas! Man vajadzīgs draugs. Kāds, kurš atrastos man blakus un turētu acis vajā. Tas ir, pateiktu man, uz kādiem jautājumiem nav jāatbild, ja es to nevēlos, un tamlīdzīgi … Tādēļ taču nav jābūt krimināllietu speciālistam, vai ne?

—   Nē, bet jums daudz labāk palīdzētu firma, kam policijas darbs labi pazīstams. Tāda firma, kas …

—    Ja pareizi saprotu, jūs gribat sacīt, ka šis gadījums nav jūsu gaumē, vai ne?

—    Nē, to es nesaku, — Roberts steigšus iebilda. — Bet, pavisam godīgi runājot, es jūtu, ka gudrāk būtu …

—    Bet vai jūs zināt, ko jūtu es? — sieviete viņu pārtrauca. — Es jūtos kā cilvēks, kurš slīkst upē netālu no krasta, bet jūs, kas stāvat krastā, nesniedzat vis man roku, lai palīdzētu, bet stāstāt, ka pretējā krastā izkāpt būtu daudz vieglāk!

Brīdi valdīja klusums.

—    Nē taču, gluži otrādi… — Roberts turpināja. — Es varu jums ieteikt pieredzējušu glābēju — ticiet man, daudz: labāku par tādu amatieri nekā es. Bendžamins Kārlejs daudz labāk prot aizstāvēt apsūdzētos nekā jebkurš cits visā…

—    Ko? Tas briesmīgais vīrelis ar mūžīgajiem svītrainajiem uzvalkiem? — Pazemā balss ieskanējās spalgāk,! tad itin kā ieplīsa, un sekoja vēl viens klusuma brīdis.

—   Piedodiet! — Pēc mirkļa viņa atguva parasto toni. — Tasi bija muļķīgi. Bet, saprotiet, ne jau tāpēc es jums zvanīju, ka gaidītu no jums īpašu gudrību… — («Ak tā gan,» nodomāja Roberts.) — bet tāpēc, ka man ir nepatikšanas un es gribēju padomu no cilvēka, kurš man simpātisks! Un jūs tāds esat. Mister Blēr, lūdzu, lūdzu, brauciet šurpli Man ļoti vajag jūs tūlīt pat. Manā mājā ir Skotlendjarda j darbinieki. Un, ja jums liksies, ka šī ir tāda lieta, kurā jūs negribētu iejaukties, jūs taču vienmēr varēsiet nodot to citam, vai ne? Bet varbūt nekāda iejaukšanās nebūs va-! jadzīga. Ja jūs tikai atbrauktu šurp un kādu stundu ļ «aizstāvētu manas intereses», vai kā jūs to saucat, iespējams, ka ar to viss beigtos. Te noteikti ir kaut kāds pārļ pratums. Vai jūs, lūdzu, nevarētu izdarīt man šo pakalpo-l jumu?

Robertam Blēram sāka likties, ka vispār jau varētui gan. Viņš bija pārāk labsirdīgs, lai noraidītu pamatotuļ lūgumu, turklāt sieviete piedāvāja atkāpšanās ceļu, ja lieta izskatītos pārlieku sarežģīta. Un, ja labi padomā, viņšj nemaz negribēja piespēlēt šo klienti Benam Kārlejam. Par! spīti muļķīgajai piezīmei attiecībā uz svītrotajiem uzval-ļ kiem, Roberts saprata sievietes domu. Ja cilvēks ir kaut ļ ko nodarījis un grib sveikā tikt cauri, Kārlejs nenoliedzami ļ ir Dieva dāvana, bet, ja nevainīgs cilvēks iekļuvis nepaļ tikšanās un mokās neziņā, tad varbūt Kārleja bravūra nav nekāds morālais atbalsts.

Un tomēr, nolicis klausuli, Roberts vēlējās, kaut varētu cilvēku acīs izskatīties nepieejamāks, lai svešas sievietes, nonākušas nepatikšanās, tūliņ nesteigtos pie viņa pēc paI īdzības.

Interesanti, kas tās par nepatikšanām un kas par «nolaupīšanu», viņš prātoja, soļodams uz Sinleinas garāžu pēc savas mašīnas. Vai Anglijas likumos vispār paredzēts tāds pants? Un ko tāda sieviete varētu nolaupīt? Bērnu? Cerībā uz izpirkuma maksu? Lai gan māja uz Lārboro ceļa bija liela, šķita, ka naudas tās iemītniecēm nav visai daudz. Varbūt runa ir par bērnu, ar kuru tā likumīgie audzinātāji it kā ļauni apietas? Iespējams. Vecajai sievai ir īstas lanātiķes seja, un pati Mariona Sārpa ari izskatās pēc tādas, kam labi piestāvētu pletne, ja vien tās nebūtu izgājušas no modes. Jā, droši vien kāds pārprastas labdarības gadījums. Aizturēšana «ar nolūku atņemt vecākiem, aizbildnim utt. to likumīgo aizbilstamo». Kaut vecās mācību grāmatas būtu labāk palikušas atmiņā! Vai tas ir noziegums, par ko soda ar labošanas darbiem, vai vienkārši sīks pārkāpums? «Personas nolaupīšana un aizturēšana» Blēra, Heivarda un Beneta kartotēkās nebija parādījusies kopš 1798. gada decembra, kad Lesovas muižas īpašnieks, sadzēries pār mēru daudz sarkanvīna, bija uzcēlis seglos jauniņo mis Gretonu un turpat no balles Gretonu namā aizauļojis ar viņu prom lietū; tajā gadījumā, protams, muižnieka motīvs bija pilnīgi skaidrs.

Nu, gan jau Skotlendjarda iejaukšanās būs viņas drusku iztrūcinājusi un liks ar vēsāku prātu paraudzīties uz saviem «labajiem darbiem». Skotlendjarda iesaistīšanās mazliet mulsināja pat Robertu. Vai tiešām šis bērns tik svarīgs, ka lieta jāpārņem centram?

Iekāpis mašīnā, Roberts devās uz Haistrītas pusi. Haistrītas dienvidu galā veikalus pakāpeniski nomainīja dzīvojamās mājas ar Iievenīšiem turpat ietves malā, pēc tam — tālāk no ielas būvētas ēkas ar verandām, tad dārzu un koku ieskautas savrupmājas, un vēl pēc brīža piepeši sakās tīrumi, atklāts lauku apvidus.

Divas jūdzes tālāk Lārboro ceļa malā slējās māja, ko sauca par Frenčaizu; tā bija uzcelta tik nepārdomāti un neiederīgi kā nejauša telefona būda. Prinča reģenta valdīšanas beigu posmā kāds bija nopircis zemes gabalu ar Frenčaizas nosaukumu, uzbūvējis tā vidū baltu taisnlīniju ēku, tad apjozis visu teritoriju ar augstu ķieģeļu sētu ar tikpat augstiem, lieliem dubultvārtiem ceļa pusē. Mājai šķietami nebija nekādas saistības ar apkārtni. Tās aizmugurē neredzēja nevienu saimniecības ēku, sētā nebija sānu vārtiņu, kas vestu uz tuvējiem laukiem. Atbilstoši tālaika paražām aiz mājas bija uzcelti staļļi, taču tie atradās sētas iekšpusē. Frenčaiza izskatījās tik neiederīga savā apkārtnē, tik vientuļi savrupa kā ceļmalā nosviesta rotaļlieta. Ciktāl Roberts spēja atcerēties, tur ilgus gadus bija dzīvojis kāds vecs vīrs — droši vien visu laiku viens un tas pats večuks, bet, tā kā Frenčaizas iemītnieki allaž iepirkās Hemgrīnas ciematā, kas robežojās ar Lārboro, Milfordā viņus nekad neredzēja. Tad no rītiem Milfordas veikalos sāka parādīties Mariona Sārpa ar māti — un cilvēki saprata, ka vecais vīrs miris un Frenčaizā ievākušās jaunas iemītnieces.

Cik ilgi viņas te jau dzīvo? Trīs gadus? Varbūt četrus?

Tas, ka šīs sievietes nebija iekļāvušās Milfordas sabiedrībā, neko neliecināja par nodzīvotā laika ilgumu. Turklāt pilnīgi iespējams, ka Šārpas nemaz nemeklēja sabiedrību. Viņās bija jaušama tāda kā dīvaina savrupības tieksme. Pāris reižu Roberts bija redzējis Marionu golfa laukumā. Viņa sita bumbiņu kā vīrietis, kalsnās, melnīgsnējās rokas darbojās ar profesionālu veiklību. Tas bija viss, ko Roberts par viņu zināja.

Apturējis mašīnu lielo dzelzs vārtu priekšā, viņš ieraudzīja tur jau stāvam divas citas mašīnas. Pietika uzmest skatienu tuvākajai no tām — neuzkrītošai, labi koptai, — lai uzminētu, kas ir tās saimnieks. Interesanti, vai vēl kādā valstī policija tik ļoti pūlas būt pieklājīga un nemanāma, Roberts prātoja, rausdamies ārā no mašīnas.

Uzmetis skatienu tālākajai mašīnai, viņš secināja, ka tā pieder Hallamam, vietējam policijas inspektoram, kurš tik labi spēlē golfu.

Policijas mašīnā sēdēja trīs cilvēki: priekšā šoferis un aizmugurē pusmūža sieviete ar bērnu vai varbūt pusaugu meiteni. Šoferis veltīja Robertam policijas darbinieka pieklājīgo, šķietami izklaidīgo, bet reizē vērīgo skatienu un novērsās; aizmugurē sēdošo sejas izteiksmi Roberts nespēja saskatīt.

Lielie dzelzs vārti bija aizvērti (Roberts neatcerējās, ka jebkad būtu redzējis tos atvērtus), un viņš ar neslēptu ziņkāri atgrūda vaļā vienu smago pusi. Metāla režģu kalums viktoriāņu tieksmē pēc noslēgtības bija no iekšpuses nosegts ar skārda plātnēm, bet sēta bija augsta, tāpēc no Frenčaizas viņš līdz šim bija redzējis tikai jumtu un skursteņus.

Pirmajā brīdi Roberts juta vilšanos. Ne tāpēc, ka mājas izskats liecināja par diezgan pašauru rocību — kaut gan arī tas nebija noslēpjams, — bet gluži vienkārši tās neglītuma pēc. Vai nu tā bija celta pārāk vēlu, lai piesavinātos kaut ko no aizejošā laikmeta dailes, vai ari būvētājam nebija arhitekta talanta. Viņš bija mēģinājis runāt sava laika valodā, taču tā acīmredzot nebija viņa dzimtā valoda. Ikkatrā sīkumā kaut kā drusciņ pietrūka: logi bija puspēdu par mazu, to izvietojums apmēram par tādu pašu tiesu kļūmīgs, durvis drusciņ par šauru, pakāpieni pie durvīm drusciņ par augstu. Iznākums bija tāds, ka māja neizstaroja savam periodam raksturīgo tīkamo mieru, bet gan raudzījās pretī cieti un salti. Jautājoši un reizē naidīgi. Iedams pa taciņu uz nelaipno durvju pusi, Roberts aptvēra, ko šis nams viņam atgādina: sveša atnācēja pamodinātu suni, kas tup, paslējies uz priekškājām, pagaidām vēl neziņā, vai mesties svešajam virsū vai iztikt <ir riešanu. Tieši šādu izteiksmi — «Ko tu te meklē?» — pauda arī māja.

Viņš vēl nebija paguvis piezvanīt, kad durvis jau atvērās; tajās parādījās nevis istabene, bet pati Mariona Sārpa.

—    Es redzēju jūs piebraucam, — viņa teica, sniegdama roku. — Negribēju, lai jūs zvanāt, jo māte pēcpusdienā dodas pagulēt un es ceru, ka mēs tiksim ar visu galā, pirms viņa būs pamodusies. Tad viņai par to vispār nevajadzēs uzzināt. Es nemaz nevaru pasacīt, cik esmu jums pateicīga par to, ka atbraucāt!

Roberts kaut ko nomurmināja un ievēroja, ka sievietes acis ir nevis čigāniski spilgtā brūnumā, kā viņš bija iedomājies, bet pelēcīgi gaišbrūnas. Mariona ieveda viņu priekštelpā; likdams platmali uz kumodes, viņš pamanīja, ka paklājs uz grīdas ir pavisam sadilis.

—    Likuma sargi ir šeit, — viņa teica, atvērdama durvis un ievezdama Robertu viesistabā. Robertam būtu gribējies bridi aprunāties ar Marionu divatā, lai noskaidrotu stāvokli, bet nu jau bija par vēlu. Acīmredzot viņa vēlējās, lai viss norisinātos tieši tā.

Uz pīta krēsla malas sēdēja Hallams, un viņa izskats pauda pazemīgu biklību. Pie loga skaisti darinātā astoņpadsmitā gadsimta krēslā, juzdamies pilnīgi brīvi un ērti, sēdēja Skotlendjarda pārstāvis — jauns, kalsns vīrietis labi pašūtā uzvalkā.

71

Abi piecēlās; Roberts ar Hallamu pamāja viens otram ar galvu.

—    Tātad jūs pazīstat inspektoru Hallamu? — jautāja Mariona Šārpa. — Un šis ir inspektors — izmeklētājs Grānts no Galvenās pārvaldes.

«Galvenā pārvalde» Robertā izraisīja jaunas pārdomas. Vai viņai jau agrāk bijušas darīšanas ar policiju, vai varbūt viņai vienkārši nepatīk nedaudz sensacionālais Skotlendjarda vārds?

Grānts sarokojās un teica:

—    Priecājos, ka jūs atbraucāt, mister Blēr! Priecājos ne tikai mis Šārpas dēļ, bet arī pats sevis dēļ.

—    Ak tā?

—    Es nevareju īsti ķerties pie darba, kamēr mis Šarpai nebija līdzās kāds uzticams cilvēks — kaut vai tikai draugs —, bet, ja esat advokāts, tad vēl jo labāk.

—    Saprotu. Un par ko jūs viņu apsūdzat?

—    Mēs viņu neapsūdzam … — Grānts iesāka, bet Mariona viņu pārtrauca:

—    Es esot kādu nolaupījusi un piekāvusi!

—    Piekāvusi? — Roberts satriekts atkārtoja.

—    Jā, — viņa atbildēja, itin kā tīksminādamās par šādu neģēlību. — Piekāvusi zili melnu!

—    Bet ko?

—    Vienu meiteni. Viņa sēž mašīnā pie vārtiem.

—    Varbūt labāk sāksim no paša sākuma, — Roberts teica, mēģinādams ievirzīt sarunu saprātīgās sliedēs.

—    Būs labāk, ja es paskaidrošu pats, — Grānts laipni ierosināja.

—    Jā, — mis Šārpa piekrita. — Galu galā tā ir jūsu versija.

Nez vai Grānts saklausīja šajos vārdos slēpto zobgalību, nodomāja Roberts. Un mazliet nobrīnījās arī par sievietes aukstasinību, kas ļāva zoboties par Skotlendjarda pārstāvi, kurš iekārtojies vienā no viņas labākajiem krēsliem. Pa telefonu viņas balss nemaz nebija izklausījusies mierīga, tieši otrādi — tā bija kaktā iedzīta, izmisuša cilvēka balss. Varbūt viņu uzmundrināja sabiedrotā klātbūtne, bet varbūt vienkārši viņa bija tikusi pāri vājuma brīdim?

—    īsi pirms Lieldienām kāda meitene, vārdā Elizabete Keina, kura ar audžuvecākiem dzīvo netālu no Eilzberijas, aizbrauca pavadīt vienu brīvlaika nedēju pie savas tantes Meinzhilā, Lārboro nomalē, — Grānts iesāka ar policijas

ierēdnim raksturīgo lietišķību. — Viņa brauca ar autobusu, jo Londonas—Lārboro autobusi brauc caur Eilzberiju un pirms pienākšanas Lārboro arī caur Meinzhilu, tāpēc meitene varēja izkāpt no autobusa Meinzhilā, kur līdz tantes mājām ir tikai dažu minūšu gājiens; ja viņa brauktu ar vilcienu, viņai būtu jābrauc līdz pat Lārboro un pēc tam jcināk visu šo gabalu atpakaļ. Pēc nedēļas viņas audžuvecāki, misters un misis Vinni, saņēma no meitenes pastkarti ar ziņu, ka viņai klājoties ļoti labi un viņa palikšot turpat. Audžuvecāki nosprieda, ka meitene taisās tur palikt atlikušo brīvlaika daļu, proti, vēl trīs nedēļas. Kad viņa neatgriezās mājās arī pēdējā brīvdienā pirms mācību sākšanās, Vinnu pāris nosprieda, ka viņa grib tīši kavēt skolu, un aizrakstīja tantei, lai sūtot meiteni mājās. Tante nez kāpēc negāja uz tuvāko telefona centrāli vai telegrāfa nodaļu, bet uzrakstīja Vinniem atbildes vēstuli, kurā paskaidroja, ka meitene devusies atpakaļ uz Eilzberiju jau pirms divām nedēļām. Vēstuļu apmaiņa bija prasījusi vēl vienu nedēļu, tā ka tobrīd, kad audžuvecāki paziņoja par notikušo policijai, meitenes prombūtne bija ilgusi jau četias nedēļas. Policija uzsāka meklēšanu, taču, pirms kaut ko izdevās noskaidrot, meitene atradās pati. Viņa pārnāca mājās vēlu vakarā, ģērbusies tikai kleitā, galīgi pārgurusi.

—    Cik viņai gadu? — jautāja Roberts.

—    Piecpadsmit. Drīz būs sešpadsmit. — Mirkli pagaidījis, vai Roberts nevēlēsies vēl kaut ko jautāt, viņš turpināja. (Kā kolēģis ar kolēģi, Roberts atzinīgi nodomāja; šāda izturēšanās labi saderas ar mašīnu, kas tik neuzkrītoši stāv pie vārtiem.)

—    Viņa teica, ka esot «nolaupīta» ar mašīnu, bet tas bija viss, ko divu dienu laikā izdevās uzzināt. Viņa bija tādā kā pusnemaņā. Tikai pēc četrdesmit astoņām stundām, kad meitene atguvās, viņiem pamazām izdevās no-

■            kaidrot, kas noticis.

—    Kam?

—    Vinniem. Policija, protams, arī gribēja to dzirdēt, bet, līdzko kāds ieminējās par policiju, meitene kļuva histēriska, tāpēc viņiem bija jāsamierinās ar audžuvecāku stāstīto. Meitene teica, ka Meinzhilā pie krustceļa gaidījusi autobusu, lai brauktu mājās, bet tad ielas malā piestājusi mašīna ar divām sievietēm. Jaunākā sieviete, kura sēdējusi pie stūres, pajautājusi, vai meitene gaidot autobusu un vai negribot pabraukt kādu gabalu kopā ar viņām.

—    Vai meitene bija viena?

—    Jā.

—    Kāpēc? Vai tad neviens viņu nepavadīja uz autobusu?

—    Tēvocis bija darbā, un tantei vajadzēja piedalīties kristībās, turklāt krustmātes lomā. — Grānts atkal brīdi apklusa, lai Roberts varētu uzdot jautājumus, ja vēlētos. — Meitene paskaidrojusi, ka gaidot Londonas autobusu, un sievietes teikušas, ka tas jau aizgājis. Tā kā meitene iznākusi uz krustceļa gandrīz pēdējā brīdī un pulkstenis viņai bijis diezgan neprecīzs, viņa noticējusi. Patiesībā jau pirms mašīnas piebraukšanas viņa sākusi baiļoties, ka ir nokavējusi autobusu. Šī ziņa viņu ļoti satraukusi, jo pulkstenis bijis jau četri, sācis krēslot un turklāt līt. Sievietes izrādījušas lielu līdzcietību un piedāvājušās aizvest viņu līdz kādai vietai, kuras nosaukumu meitene nav paturējusi prātā, — no turienes viņa pēc pusstundas varēšot aizbraukt ar nākamo Londonas autobusu. Meitene ar pateicību piekritusi un apsēdusies aizmugures sēdeklī blakām vecākajai sievietei.

Roberts domās iztēlojās veco misis Sārpu, staltu un drusciņ biedējošu, sēžam savā ierastajā vietā mašīnas aiz-: mugurē. Viņš pameta skatienu uz Marionu Sārpu, taču viļ ņas seja bija pilnīgi mierīga. Šo stāstu viņa jau bija dzirdējusi.

—    Lietū redzamība bijusi slikta, turklāt meitene sarunājusies ar vecāko sievieti, stāstīdama viņai par sevi, tāpēc ceļu nav īpaši ievērojusi. Kad viņa beidzot sākusi skatīties apkārt, bijis jau pavisam tumšs, un licies, ka braukts jau diezgan ilgi. Meitene kaut ko nomurminājusi par to, ka svešās tik laipnas un met tādu līkumu viņas dēļ, un tad pirmoreiz ierunājusies jaunākā sieviete, teikdama, ka tas viņām esot tieši pa ceļam un meitene pat varētu ienākt pie viņām un iedzert kaut ko karstu, pirms viņas to aizved līdz vajadzīgajai autobusa pieturai. Meij tene gan vilcinājusies, bet jaunākā sieviete apgalvojusi, ka būtu muļķīgi divdesmit minūtes stāvēt lietū, ja tajā ļ pašā laikā varot pasēdēt sausumā, sasildīties un kaut ko iedzert, un meitenei licies, ka tā ir prātīga doma. Beidzot jaunākā sieviete izkāpusi no mašīnas, atvērusi kaut ko līdzīgu iebraucamiem vārtiem, un tad mašīna piebraukusi pie mājas, kuru tumsā nav bijis iespējams apskatīt. Meitene ievesta lielā virtuvē …

—    Virtuvē? — Roberts atkārtoja.

—    Jā, virtuvē. Vecākā sieviete uzlikusi uz plīts kafijkannu, bet jaunākā sagriezusi maizi. Kamēr viņas ēdušas un dzērušas, jaunākā sieviete pastāstījusi, ka viņām šobrīd neesot istabenes, un jautājusi, vai meitene negribot kādu laiku pie viņām pastrādāt. Meitene atteikusies. Abas centušās pierunāt, taču viņa apgalvojusi, ka tādu darbu strādāt nekad neesot domājusi. Sarunas laikā sejas kļuvušas miglainas, un, kad sievietes ierosinājušas, lai vismaz uzkāpjot augšstāvā un paskatoties, kāda jauka guļamistaba viņai būtu, ja viņa paliktu šeit, meitene jau jutusies tik apdullusi, ka spējusi tikai paklausīt. Viņa vēl atceras, ka pirmais kāpņu posms bijis nosegts ar paklāju, pēc tam zem kājām bijis «kaut kas ciets», un pēc tam vairs neatceras neko līdz brīdim, kad no rīta pamodusies šaurā, patukšā bēniņu telpā. Viņa gulējusi apakšveļā, pārējo drēbju tuvumā nav bijis. Durvis bijušas aizslēgtas, un mazo, apaļo lodziņu viņa neesot varējusi atvērt. Sā vai tā…

—    Apaļo lodziņu! — Roberts atkārtoja, juzdamies visai neomulīgi.

Šoreiz viņam atbildēja Mariona. — Jā, — viņa uzsvērti teica. — Apaļo jumta logu.

Tā kā pavisam nesen, tuvodamies nama ārdurvīm, Roberts bija nodomājis, cik neveiksmīgi jumtā iebūvēts mazais, apaļais lodziņš, viņam nebija nekā, ko piebilst. Pēc ierastās pieklājības pauzes Grānts turpināja:

—    Drīz ienākusi jaunākā sieviete ar biezputras bļodu. Meitene atteikusies ēst un pieprasījusi, lai atdod viņas drēbes un laiž viņu ārā. Sieviete sacījusi — gan jau ēdīšot, kad būšot pietiekami izsalkusi, un izgājusi ārā, atstādama biezputras bļodu turpat. Līdz vakaram meitene nosēdējusi viena, tad ienākusi tā pati sieviete, ienesusi uz paplātes tēju un cepumus un atkal mēģinājusi meiteni pierunāt, lai pastrādā pie viņām par istabeni. Meitene atkal atteikusies, un no viņas stāstītā izriet, ka šī pierunāšana kopā ar iebaidīšanu pārmaiņus turpinājusies vairākas dienas; brīžiem <ir viņu runājusi viena, brīžiem otra sieviete. Tad meitene nolēmusi, ka jāizsit logs, jāizrāpjas uz jumta — apkārt Mm bijušas margas — un jāsauc palīgā kāds garāmgājējs v.ii ceļojošs tirgonis. Diemžēl vienīgais noderīgais ierocis istabā bijis krēsls, bet meitene tikko paguvusi pārsist stiklu, kad istabā ļoti saniknota ieskrējusi jaunākā sieviete. Viņa izrāvusi krēslu meitenei no rokām un tik ilgi ar to dauzījusi vainīgo, kamēr pati palikusi bez elpas. Tad viņa aizgājusi prom ar visu krēslu, un meitene domājusi, ka ar to viss beidzies. Taču pēc īsa brīža sieviete atgriezusies ar kaut ko līdzīgu suņu pātagai un tik ilgi situsi meiteni, līdz tā zaudējusi samaņu. Nākamajā dienā atnākusi vecākā sieviete ar klēpi gultasveļas un teikusi — ja negribot strādāt, lai vismaz sēžot un lāpot. Ja nelāpīšot, nedabūšot ēst. Meitene bijusi tā sasista, ka nespējusi lāpīt, tāpēc palikusi bez ēdiena. Nākamajā dienā sievietes piedraudējušas, ka sitīšot viņu atkal, ja viņa atteikšoties lāpīt. Tad meitene salāpījusi dažus veļas gabalus un vakariņās dabūjusi kaut kādu sautējumu. Tā tas turpinājies ilgāku ' laiku, un, ja veļa nav bijusi labi salāpīta vai arī izdarīts pārāk maz, viņa vai nu sista, vai turēta bez ēšanas. Tad kādu vakaru vecākā sieviete atnesusi kārtējo sautējuma bļodu un aiziedama atstājusi durvis neaizslēgtas. Meitene i kādu brīdi nogaidījusi, domādama, ka tās varbūt ir jauj nas lamatas, kam atkal sekos sitieni, tomēr beidzot uz-1 drīkstējusies iziet kāpnēs. Nekas nav bijis dzirdams, un pa kāpnēm — tās nav sedzis paklājs — viņa noskrējusi pusstāvu zemāk. Pēc tam vēl vienu pusstāvu līdz pirmajam kāpņu laukumiņam. Tagad viņa dzirdējusi, ka abas sievietes virtuvē sarunājas. Ļoti uzmanīgi viņa nokāpusi ļ pēdējo kāpņu posmu un metusies uz durvīm. Tās bijušas vaļā, un meitene izskrējusi ārā tumsā — tikai ar to, kas mugurā.

—    Tas ir, apakšveļā? — Roberts pavaicāja.

—    Es aizmirsu piebilst, ka iepriekš viņai atdota kleita. Bēniņi bijuši neapkurināmi, un apakšveļā vien viņa diez vai būtu ilgi palikusi dzīva.

—    Ja viņa vispār bijusi kādos bēniņos, — piebilda Roberts.

—    Pilnīgi pareizi, ja viņa vispār bijusi bēniņos, — : inspektors piekrītoši atkārtoja. Neieturējis parasto pieklājības pauzi, viņš turpināja: — Pēc tam viņa neko daudz vairs neatceras. Esot gājusi lielu gabalu pa tumsu. Licies, ka tā ir šoseja, tomēr mašīnas pa to nav braukušas, un viņa nevienu nav satikusi. Pēc tam krietni vēlāk uz galvenās šosejas viņu pamanījis kāds smagās mašīnas šoferis un paņēmis kabīnē. Meitene jutusies tik pārgurusi, ka tūlīt aizmigusi. Pamodusies, kad šoferis pūlējies nostādīt viņu uz kājām ceļa malā. Braucējs smējies un teicis, ka viņa esot kā lelle, kam izbiris zāģskaidu pildījums. Joprojām apkārt bijusi tumša nakts. Šoferis teicis, ka šī esot tā vieta, kur viņa gribējusi izkāpt, un aizbraucis prom. Pēc kāda

Inika meitene pazinusi apkaimi. Līdz mājām no turienes bijušas nepilnas divas jūdzes. Viņa dzirdējusi, ka pulksteni'. kaut kur nosit vienpadsmit. Un īsi pirms pusnakts pārim lusies mājās.

Brīdi valdīja klusums.

—   Vai tā ir tā pati meitene, kura pašlaik sēž mašīnā pie vārtiem? — jautāja Roberts.

—   Jā.

—    Cik noprotu, jums bijis dibināts iemesls vest viņu fcurp?

—   Tā ir. Kad meitene bija pietiekami atguvusies, viņu pierunāja izstāstīt notikušo policijai. Stāstījums tika pierakNt its, meitene izlasīja to mašīnrakstā un parakstīja. Ziņojumā 1)1 ja divi apstākļi, kas policijai Joti palīdzēja. Lūk, attiecīgie fragmenti: «Kad mēs kādu gabalu bijām nobraukušas, mūsu mašīna apdzina autobusu, kuram priekšā bija apgaismots Uzraksts «Milforda». Nē, es nezinu, kur Milforda atrodas. Ne, es nekad tur neesmu bijusi.»

Tas būtu viens. Un te ir otrs:

«Pa bēniņu logu es redzēju augstu ķieģeļu sētu ar lieliem dzelzs vārtiem. Sētas otrā pusē bija iela, jo varēja redzēt telefona stabus. Nē, mašīnas nevarēja saskatīt, jo MČta bija pārāk augsta. Tikai reizēm pazibēja kādas smaHūs mašīnas augšdaļa. Vārtiem cauri neko nevarēja redzēt, ļo iekšpusē tie bija klāti ar metāla plātnēm. No vārtiem uz mājas pusi veda braucamais ceļš — vispirms tas stiepās l.jisni, pēc tam sadalījās divās daļās un durvju priekšā veidoja apli. Nē, dārza tur nebija, tikai zāle. Jā, droši vien mauriņš. Nē, krūmus es neatceros, tikai zāli un ceļu.»

Grānts aizvēra piezīmju blociņu, no kura tika lasījis minētos fragmentus.

—    Cik mums zināms — turklāt meklēšana notika ļoti pamatīgi —, posmā starp Lārboro un Milfordu nav nevien.is citas mājas, kas atbilstu meitenes aprakstam, vienīgi l renčaiza. Turklāt Frenčaiza tam atbilst visos sīkumos. Kad meitene šodien ieraudzīja sētu un vārtus, viņa noteikti apbalvoja, ka šī esot tā pati vieta, taču iekšpusē viņa, protams, vēl nav bijusi. Man vispirms vajadzēja paskaidrot visu mis Šārpai un uzzināt, vai viņa piekrīt konfrontācijai

77

ar meiteni. Mis Šārpa pilnīgi pamatoti vēlējās, lai klāt būtu kāds oficiāls liecinieks.

—    Vai tagad saprotat, kāpēc man tik steidzami vajadzēja palīdzību? — Mariona Šārpa jautāja, vērsdamās pie Roberta. — Vai jūs varat iedomāties vēl briesmīgākus murgus?

—    Meitenes stāsts patiesi ir ļoti dīvains faktu un bezjēdzību sajaukums, — teica Roberts. — Es zinu, ka atrast mājkalpotājus nav viegli, bet vai tiešām kāds varētu cerēt, ka dabūs sev istabeni ar varmācīgu aizturēšanu, nemaz jau nerunājot par sišanu un badināšanu?

—    Normālam cilvēkam tas, protams, nenāktu ne prātā, — Grānts piekrita, cieši lūkodamies Robertam acīs, tā ka sarunu biedra skatiens nevarēja tik viegli pārslīdēt uz Marionu Šārpu. — Tomēr varat man ticēt — jau pirmajā policijas darba gadā man iznāca sastapties ar desmitiem vēl neiespējamāku gadījumu. Cilvēku dīvainības ir neizmērojamas.

—    Piekrītu, tomēr meitenes pašas rīcībā ir ne mazāk dīvainību. Patiesībā viss dīvainais sākas tieši ar viņu. Viņa tātad nebija mājās — cik ilgi? — Roberts apklusa, gaidīdams atbildi.

—    Mēnesi, — paskaidroja Grānts.

—    Tātad mēnesi, taču nav dzirdēts, ka Frenčaizas mājas dzīve būtu kaut kādi mainījusi ierasto gaitu. Vai mis Šārpai nebūtu iespējams atrast alibi konkrētajai dienai?

—    Nē, — Mariona Šārpa atbildēja. — Pēc inspektora, ziņām, šī diena bijusi 28. marts. Tas ir diezgan sen, un mums visas dienas aizrit līdzīgi cita citai. Pilnīgi neiespējami būtu atcerēties, ko mēs darījām 28. martā, un vēl mazāk iespējams, ka mūsu vietā to atcerētos kāds cits.

—    Varbūt jūsu istabene? — Roberts ierosināja. — Kalpotāji reizēm tik sīki atceras mājas dzīvi, ka var tikai pabrīnīties.

—    Mums nav istabenes, — Mariona atbildēja. — Mums grūti sev tādu dabūt, jo Frenčaiza atrodas nomajā vietā.i

Klusuma bridis tiecās kļūt pārāk neomulīgs, un Roberts steidzās to pārtraukt:

—    Tā meitene… Starp citu, es nezinu, kā viņu sauc.

—    Elizabete Keina jeb vienkārši Betija Keina.

—    Ak jā, jūs jau teicāt. Piedodiet! Tā meitene. .. vai mēs nevarētu uzzināt par viņu kaut ko vairāk? Domā-1 jams, ka policija ir šo to noskaidrojusi, ja jau tiktāl no-

l icējuši šim stāstam? Piemēram, kāpēc viņai ir audžu, nevis īstie vecāki?

—    Viņa ir kara gadu bārene. Pavisam mazu viņu evakuēja Uz Eilzberijas apgabalu. Savā ģimenē viņa bija vienīgais bērns, un viņu atstāja dzīvot pie Vinniem, kam liija četrus gadus vecāks dēls. Apmēram pēc gada meitenes īstie vecāki gāja bojā — abi reizē kādā negadījumā — un Vinni, kuri vienmēr bija gribējuši meitu un mazo ļoti i<-mīļojuši, labprāt pieņēma viņu pavisam. Meitene uzskata viņus tikpat kā par vecākiem, jo savējos gandrīz neatceras.

—    Saprotu. Un kādas par viņu atsauksmes?

—    Ļoti labas. Pēc visu pieaugušo liecībām, klusa, miei iga meitene. Mācībās sekmīga, bet ne īpaši spoža. Nekad nav sagādājusi nepatikšanas — ne skolā, ne ārpus tās. «Caur un cauri patiesīgs bērns,» teica viņas klases audzinātāja.

—    Vai tad, kad meitene pēc ilgās prombūtnes pārradās mājās, minētās vardarbības pazīmes bija redzamas?

—    Jā gan. Pavisam noteikti. Tūlīt nākamajā rītā viņu apskatījis Vinnu ģimenes ārsts un konstatējis, ka meitene pamatīgi piekauta. Patiesībā daži zilumi bija redzami pat I rietni vēlāk, kad viņa sniedza ziņojumu mums.

—    Vai meitene neslimo ar epilepsiju?

—    Ne, to mēs noskaidrojām jau pašā sākumā. Jāteic, l.a Vinni ir ļoti saprātīgi cilvēki. Viņi ir ļoti satraukti, tomēr necenšas sakāpināt kaislības ap notikušo un padarīt meiteni par ziņkāres vai līdzjūtības objektu. Uzņem šo lietu apbrīnojami savaldīgi.

—    Un man atliek vienīgi uzņemt savu daļu ar tādu pašu apbrīnojamu savaldību, — noteica Mariona Sārpa.

—    Saprotiet manu stāvokli, mis Sārpa! Meitene ne vien apraksta māju, kurā tikusi aizturēta, — viņa apraksta • mi abas tās iemītnieces, turklāt ļoti precīzi. «Kalsna, paveca sieviete ar sirmiem matiem, bez cepures, melnās drēbēs, un krietni jaunāka sieviete, kalsna, slaida un melnīgsnēja kā čigāniete, bez cepures, ar košu zīda šalli ap kaklu.»

—    Jā, protams. Izskaidrot es to nevaru, bet jūsu stāvokli saprotu. Un tagad laikam vajadzētu vest meiteni šurp, bet pirms tam es vēl gribētu pateikt…

Durvis bez trokšņa atvērās, un uz sliekšņa parādījās vecā misis Sārpa. Pēc piecelšanās viņa nebija sasukājusies,

īsie, sirmie mati slējās gaisā visapkārt galvai; veCā sieviete vēl vairāk nekā citkārt atgādināja Sibillu.

Aizvērusi durvis, misis Šārpa nopētīja atnācēju pulciņu ar ļaunīgu ziņkāri.

—    Hā! — viņa novilka, un guldzošā rīkles skaņa atgādināja tādu kā vistas ķērcienu. — Trīs sveši vīrieši!

—    Iepazīsties, māt! — Mariona teica, kamēr vīrieši piecēlušies paklanījās pret ienācēju. — Šis ir misters Blērs no Blēra, Heivarda un Beneta firmas — atceries, tāda glīta māja Haistrītas galā …

Vecā sieviete ieurbās Robertā ar savu putna skatienu.

—    Tur laiks mainīt jumtu, — viņa teica.

To nevarēja noliegt, tomēr šādu sveicienu Roberts nebija gaidījis.

Viņam kļuva mazliet vieglāk ap sirdi, dzirdot, ka misis Šārpas sveiciens Grāntam ir vēl savdabīgāks. Ne drusciņas nejuzdama mulsumu vai satraukumu par Skotlendjarda klātbūtni viņas viesistabā šajā pavasara pēcpusdienā, vecā dāma tikai dzedri noteica: — Jums nevajadzētu sēdēt tajā krēslā, jūs esat pārāk smags.

Kad meita iepazīstināja māti ar vietējo policijas inspektoru, vecā sieviete veltīja tam tikai vienu īsu skatienu, palocīja galvu par collas tiesu un nepārprotami izsvītroja viņu no vērā ņemamo personu loka. Spriežot pēc Hallama sejas izteiksmes, šāda izturēšanās viņu pamatīgi satrieca.

Grānts jautājoši paskatījās uz Marionu Šārpu. j

—    Es viņai pastāstīšu, — Mariona teica. — Māt, inspektors grib, lai mēs satiekamies ar kādu jaunu meiteni, kura gaida mašīnā pie vārtiem. Viņa veselu mēnesi bijusi projām no savām mājām, kas atrodas Eilzberijas tuvumā, un, kad beidzot pārnākusi — turklāt diezgan bēdīgā stāvoklī —, stāstījusi, ka viņu ar varu aizturējušas kaut kādas sievietes, kas gribējušas padarīt viņu par savu kalponi. Kad meitene atteikusies, tās turējušas viņu ieslēgtu, situšas un nedevušas ēst. Meitene sīki aprakstījusi gan māju, gan svešās sievietes, un izrādās, ka mēs pilnībā atbilstam šim aprakstam. Tāpat arī mūsu māja. Iznāk, ka meitene esot turēta mūsu bēniņu istabā ar apaļo jumta logu.

—    Ārkārtīgi interesanti! — sacīja vecā dama, cienīgi iekārtodamās uz ampīra stila dīvāna. — Ar ko mēs viņu ; esot situšas?

—    Laikam ar suņu pātagu.

—    Vai mums mājās ir suņu pātaga?

—    Kaut kāda siksna laikam ir. Vismaz tāds rīks, kas vajadzības gadījumā noderētu par pātagu. Bet galvenais šobrīd ir tas, ka inspektors grib, lai mēs tiekamies ar šo meiteni un lai viņa pasaka, vai mēs esam tās pašas, kas viņu aizturēja, vai neesam.

—    Vai jums ir kādi iebildumi pret to, misis Šārpa? — Grānts jautāja.

—    Gluži otrādi, inspektor! Ar nepacietību gaidu šo> tikšanos. Ticiet man, ne jau katru dienu gadās, ka es aizeju nosnausties kā veca, neinteresanta sieva un pieceļos kā potenciāla varmāka.

—    Tad, ja atļaujat, es iešu viņai pakaļ.

Hallams sakustējās, ar žestu piedāvādamies izpildīt sūtņa lomu, bet Grānts papurināja galvu. Bija noprotams, ka viņš pats vēlas būt klāt, kad meitene pirmoreiz ieraudzīs ainu šaipus vārtiem.

Kad inspektors izgāja, Mariona Šārpa paskaidroja mātei, kāpēc šeit ieradies Roberts Blērs. — Tas bija bezgala laipni, ka viņš piekrita braukt šurp tik pēkšņi un bez kavēšanās, — viņa piebilda, un Roberts atkal sajuta sev pievēršamies vecīgo, bālgano, taču modro acu skatienu. Viņam radās iespaids, ka vecā misis Šārpa būtu spējīga ik dienu pamatīgi noslānīt ne tikai vienu, bet septiņas skuķes pēc kārtas.

—    Izsaku jums līdzjūtību, mister Blēr! — viņa teica bez jebkādas līdzjūtības balsī.

—    Kāpēc, misis Šārpa?

—    Cik saprotu, plānprātīgo noziegumi īsti neietilpst jūsu kompetencē.

—    Toties tie ir ļoti saistoši, — Roberts atbildēja, neļaudams sirmgalvei sevi samulsināt.

Viņas sejā uzplaiksnīja tāds kā atzinības stariņš, gandrīz vai smaida atblāzma. Robertu pārņēma dīvaina nojauta, ka viņš vecajai sievai pēkšņi iepaticies, bet, ja tā bija, vārdos viņa to neapliecināja. Skarbā, sausā balsī viņa tikai noteica: — Jā, laikam Milfordā nav necik daudz aizraujošu laika kavēkļu. Mana meita reizēm nodarbojas ar golfu, bet manam vecumam Milfordā vairs nepiedāvā pat to. Man atliek tikai nezāļu bendēšana ar pesticīdiem — likumīgi atļauts sadisma paveids, tāpat kā blusu slīcināšana. Vai jūs arī slīcināt blusas, mister Blēr?

—    Nē, es tas nospiežu. Bet man ir māsa, kura ķer blusas ar ziepju gabalu.

—    Ar ziepju gabalu? — misis Šārpa ar neviltotu interesi pārjautāja.

—    Cik zinu, viņa sit tām ar gabala mīksto pusi, un tās pielīp.

—    Ļoti interesanti! Sadu paņemienu es nebiju dzirdējusi. Nākamreiz vajadzēs izmēģināt.

Pa ausu galam Roberts dzirdēja, ka Mariona cenšas laipni sarunāties ar noniecināto inspektoru. — Jūs Joti labi spēlējat golfu, inspektor, — viņa teica.

Roberts jutās apmēram tā kā gulētājs, kura sapnis tuvojas beigām — nupat vajadzēs mosties, tāpēc nesakarīgajām detaļām nav nekādas nozīmes, tikpat drīz būs jāatgriežas reālajā pasaulē.

Sī sajūta bija maldīga, jo reālā pasaule tūdaļ ienāca pa durvīm — reizē ar inspektoru Grantu. Inspektors ienāca pirmais, lai varētu labi novērot visu klātesošo sejas izteiksmi, un pieturēja durvis, ielaizdams meiteni un policisti, kura viņu pavadīja.

Mariona Sārpa lēni piecēlās, it kā gatavodamās stāties pretī visam, kas gaidāms, bet māte palika sēžam uz dīvāna kā hercogiene, kas pieņem apmeklētājus; mugura viņai bija stalta un taisna kā jaunai meitenei, rokas mierīgi saliktas klēpī. Pat izjukušie mati nespēja gaisināt iespaidu, ka šī viktoriāņu laika dāma ir stāvokļa noteicēja.

Meitenei galvā bija skolēnu cepure un kājās bērnišķi raupjas melnas kurpes ar zemiem papēžiem; varbūt tāpēc viņa izskatījās jaunāka, nekā Blērs bija iedomājies. Meitene nebija augumā padevusies, un par skaistuli viņu nebūt nevarēja saukt. Tomēr viņai piemita — kā lai to dēvē? — savdabīga pievilcība. Tumši zilpelēkas acis, kas novietotas patālu viena no otras, ovāla seja, smails zods… Mati bija pelēcīgi, bet veidoja virs pieres glītu vilni. Vaigos iezīmējās mazas bedrītes — izsmalcināts dabas veidojums, kas piešķīra sejai valdzinājumu un izteiksmību. Apakšlūpa bija pilnīga, bet mute pārāk maza. Ari ausis izskatījās ļoti mazas un cieši piekļāvušās galvai.

Katrā ziņā pavisam ikdienišķa meitene. Ne tāda, ko pūlī varētu ievērot. Nepavisam ne tāda, kas derētu par sensācijas varoni. Roberts mēģināja iztēloties, kāda viņa izskatītos citādā apģērbā.

Meitenes skatiens vispirms apstājās pie vecās sievietes, tad pārslīdēja uz Marionu. Skatienā nebija jaušams nedz pārsteigums, nedz triumfs, nedz īpaša interese.

—    Jā, šīs ir tās sievietes, — viņa teica.

—   Vai jums nav nekādu šaubu? — Grānts pavaicāja un piebilda: — Saprotiet, tas ir ļoti nopietns apvainojums!

—    Nē, man nav šaubu. Kāpēc lai es šaubītos?

—        Tātad šīs ir tās divas sievietes, kuras jūs ieslēdza* I atņēma drēbes, piespieda lāpīt veļu un sita jūs?

—    Jā, tās ir viņas.

—   Apbrīnojama mele! — vecā misis Šārpa noteica tādā tonī, kādā varētu sacīt: «Apbrīnojama līdzība!»

—   Jūs teicāt, ka mēs jūs esot vedušas virtuvē dzert kafiju, — sacīja Msriona.

—    Jā, vedāt.

—   Vai jūs varat aprakstīt virtuvi?

—    Es to īpaši nepētīju. Tā bija liela, laikam ar klona

grīdu.

—    Kāda tur bija plīts?

—   Plīti es neievēroju, bet katliņš, kurā tā vecā sieviete sildīja kafiju, bija gaiši zils, emaljēts, ar tumšzilu apmali un ar daudziem nobrāzumiem apakšmalā.

—   Diezin vai Anglijā atradīsies virtuve, kurā nav šāda katliņa, — teica Mariona. — Mums tādu ir trīs.

—   Vai šī meitene ir jaunava? — misis Šārpa apjautājās ar rāmu interesi, apmēram tā, kā cilvēks varētu vaicāt: «Vai tas ir Lamanšs?»

Vispārējā apjukumā, ko izraisīja šis jautājums, Roberts paguva ievērot Hallama satriekto seju, meitenes pēkšņo pietvīkumu un vēl to, ka no meitas mutes neatskanēja pārmetošs izsauciens: «Māt!» — kā viņš neapzināti, bet nešaubīgi tika gaidījis. Interesanti, vai Marionas klusēšana nozīmē mēmu atzinību, vai arī daudzie gadi kopā ar misis Šārpu padarījuši viņu nejūtīgu pret šokējošiem izteikumiem?

Grānts ar saltu pārmetumu balsī atbildēja, ka tas neesot

svarīgi.

—   Jūs tā domājat? — vecā dāma atjautāja. — Ja es būtu veselu mēnesi pazudusi no mājām, tas būtu pirmais, ko mana māte vēlētos zināt. Bet lai nu paliek! Tagad, kad meitene ir mūs pazinusi, kādi ir jūsu turpmākie plāni? Arestēt mūs?

—    Ai, nē! Šobrīd līdz tam vēl tālu. Es gribētu ievest mis Keinu virtuvē un uzkāpt ar viņu bēniņos, lai pārliecinātos par viņas apraksta atbilstību. Ja viņas izteikumi apstiprināsies, ziņošu savai priekšniecībai, un tā izlems, kas darāms tālāk.

—    Saprotu. Visnotaļ cildināma piesardzība, inspektor. — Sirmgalve lēni piecēlās. — Nu labi, ja jūs neiebilstat, es došos atpakaļ turpināt savu iztraucēto atpūtu.

—    Bet vai jūs negribat būt klāt, kad mis Keina apskatīs … lai dzirdētu … — apmulsis izgrūda Grānts, kura pašpārliecinātā nosvērtība negaidot bija satricināta.

—    Ak mūžs, nepavisam! — Vecā dāma, mazliet saraukusi pieri, izlīdzināja melno tērpu. — Skalda neredzamus atomus, — viņa īdzīgi noteica, — bet nevar izgudrot audumu, kas neburzītos… Man nav ne mazāko šaubu, ka mis Keina atzīs bēniņus par īstajiem, — viņa turpināja.

—   Es būtu ļoti pārsteigta, ja tā nenotiktu.

Viņa devās uz durvju un reizē arī uz meitenes pusi — un pirmo reizi meitenes sejā uzplaiksnīja dzīvība. Tajā parādījās satraukums. Policiste gādīgi panācās soli uz priekšu. Misis Šārpa nesteidzīgi turpināja savu gaitu, tad apstājās pāris soļu no meitenes, tā ka abas stāvēja aci pret aci. Vairākas sekundes valdīja klusums, kamēr vecā dāma ar interesi pētīja meitenes seju.

—    Ņemot vērā visu, kas starp mums esot noticis, mēs nepiedodami maz pazīstam viena otru, — viņa beidzot teica. — Ceru, ka iepazīšu jūs daudz pamatīgāk, pirms šī lieta būs galā, mis Keina! — Viņa pagriezās pret Robertu un palocīja galvu. — Visu labu, mister Blēr! Ceru, ka mēs arī turpmāk jums liksimies saistošas. — Un, neveltīdama nekādu uzmanību pārējiem, viņa izgāja pa durvīm, ko Hallams bija pasteidzies atvērt.

Līdz ar viņas aiziešanu spraigajā gaisotnē iestājās nepārprotams atslābums; Roberts sajuta nevilšu apbrīnu pret veco dāmu. Ne katrs spētu ar savu klātbūtni mazināt interesi par galveno varoni — varmācības upuri.

—   Vai jums nav iebildumu, ja ļausim mis Keinai apskatīt māju, mis Sārpa? — jautāja Grānts.

—    Protams, ne. Bet vispirms es gribētu pateikt to, ko grasījos teikt jau pirms jūsu ienākšanas. Labi, ka tagad te ir klāt arī mis Keina. Tad nu klausieties! Es nekad agrāk neesmu šo meiteni redzējusi. Neesmu ņēmusi viņu mašīnā nekur un nekādos apstākļos. Ne es, ne mana māte nekad neesam vedušas viņu uz šo māju un turējušas šeit. Es gribētu darīt to zināmu skaidri un nepārprotami.

—    Labi, mis Šārpa. Tātad jūs no savas puses pilnīgi noliedzat meitenes stāstu?

—    Pilnīgi noliedzu — no sākuma līdz beigām. Un tagad, lūdzu, nāciet apskatīt virtuvi!

Grānts kopā ar meiteni, Robertu un Marionu Šārpu devās apskatīt māju, bet Hallams un policiste palika sēžam

viesistabā. Pēc tam kad meitene bija apstiprinājusi, ka virtuve ir tā pati, viņi uzkāpa līdz pirmajam kāpņu laukumiņam; Roberts teica:

—   Mis Keina stāstīja, ka otrais kāpņu posms bijis klāts .11 «kaut ko cietu», bet šeit ir tas pats paklājs, kas pirmajā kāpņu posmā.

—         Tikai līdz pagriezienam, — paskaidroja Mariona,

-      redzamajā daļā. Aiz stūra sākas rupja auduma grīdrcliņš. Viktorijas laikmeta taupības veids. Šodien, ja maz naudas, cilvēks pērk lētāku paklāju un noklāj ar to visas kāpnes līdz augšai. Bet tajos laikos bija svarīgi, ko domā kaimiņi. Tāpēc redzamo daļu nosedza ar biezu, labu paklāju, bet tālāk izlīdzējās citādi.

Arī par trešo kāpņu posmu meitene bija stāstījusi pareizi. Atlikušie pakāpieni līdz bēniņiem bija nenosegti.

Daudzinātie bēniņi bija maza, zema telpa, kuras griesti, itbilstoši jumta formai, trijās pusēs veidoja stāvu slīpumu. I’elpu apgaismoja vienīgi apaļais jumta logs, no kura pavērās skats uz mājas priekšpusi. Aiz loga lejup stiepās i Ifera plāksnes un aiz tām — zemas, baltas jumta margas.

I ogam bija četras rūtis, un viena no tām pamatīgi ieplaii.d jusi. Logs nebija atverams.

Bēniņi bija pilnīgi tukši. Neizprotami tukši, nodomāja Roberts, jo telpa taču lieliski piemērota dažādu mantu glabāšanai.

—   Kad mēs pārcēlāmies uz šejieni, te bija pilns ar krāmiem, — Mariona gluži kā atbildēdama teica. — Bet, knd sapratām, ka mums bieži būs jāiztiek bez kalpotājiem, ini-s to visu likvidējām.

Grānts jautājoši pagriezās pret meiteni.

—   Gulta atradās tajā kaktā, — viņa teica, norādīdama uz kaktu tālāk no loga. — Un tai blakus bija koka kumode. Un šinī kaktā aiz durvīm stāvēja trīs tukši čemod.ini — viens liels, plats un divi mazāki. Vēl te bija klēsis, bet to viņa aiznesa projām, kad es mēģināju izsist logu. — Meitene pieminēja Marionu tā, it kā viņas nebūtu klāt. — Un tā ir rūts, ko es mēģināju izsist.

Robertam gan likās, ka rūts ieplīsusi krietni senāk nekā pirms pāris nedēļām, tomēr ieplīsusi tā bija

Grānts aizgāja līdz norādītajam kaktam un noliecās apskatīt grīdu, taču tā daudz nebija jāpēta. Pat no savas vietas pie durvīm Roberts redzēja grīdā nospiedumus, ko atstājuši gultas kāju ritenīši. ļ

—    Agrāk tur stāvēja gulta, — Mariona teica. — Tā bija viena no mēbelēm, ko mēs aizvācām prom.

—    Kur jūs to likāt?

—    Jāpadomā … A, mēs to atdevām Steiplzu fermera sievai. Viņu vecākais dēls jau bija par lielu, lai gulētu vienā istabā ar pārējiem, un māte iekārtoja viņu savā bēniņu istabā. Mēs no viņiem katru dienu ņemam piena produktus. No šejienes fermu nevar redzēt, bet tā nav tālu.

—    Kur jums stāv tukšie čemodāni, mis Šārpa? Vai tieruļ ir vēl kāda noliktava?

Mariona pirmoreiz sastomījās. — Mums tiešām ir liels,] plats čemodāns, bet māte to lieto drēbju glabāšanai. Kad mēs mantojām Frenčaizu, mātes guļamistabā bija loti vērtīga kumode — to mēs pārdevām un tagad tās vietā lietojam lielo čemodānu. Tas ir pārklāts ar mēbejdrānu. Pārējos čemodānus es turu skapī, kas atrodas pirmajā kāpņu laukumiņā.

—    Mis Keina, vai jūs atceraties, kādi izskatījās šie če-ļ modāni?

—    Jā. Viens bija brūns, ādas, ar apkalumiem stūros un otrs tāds amerikānisks, apvilkts ar svītrainu audumu,

Nu, tās bija diezgan precīzas ziņas.

Grānts vēl kādu brīdi apskatīja istabu, paraudzījās pa logu, tad pagriezās, lai dotos ārā.

—    Vai mēs varētu apskatīt jūsu čemodānus? — viņš] jautāja Marionai.

—    Protams, — viņa atbildēja, izskatīdamās diezgan ļ nelaimīga.

Zemākajā kāpņu laukumiņā viņa atvēra sienasskapi un pakāpās sānis, ļaudama inspektoram ieskatīties tajā. Pa iedams malā, Roberts ievēroja meitenes sejā uzzibam] neapvaldītu triumfu. Tas tik loti pārvērta viņas rāmo, bērnišķo seju, ka Roberts pārsteigumā sastinga. Tajā jautās pirmatnēji brutāls, mežonīgs prieks. Pavisam neatbilstošs biklajai skolniecei, ar kuru lepojas skolotāji un aizbildņi.

Skapī rindojās plaukti ar veļu, un apakšā gulēja četri čemodāni. Divi no tiem bija paplašināmi, viens kartona, otrs no jēlādas, no atlikušajiem viens bija no brūnas teļādas ar apkalumiem stūros, otrs līdzīgs lielai audekla sotnai, ar platu daudzkrāsainu svītru joslu visapkārt.

—    Vai šie ir tie čemodāni? — jautāja Grānts.

—    Jā, — meitene atbildēja. — Šie divi.

—    Es netaisos vēlreiz šai pēcpusdienā traucēt māti! — Mariona ar pēkšņām dusmām teica. — Varu tāpat pasacīt, ka čemodāns viņas istabā ir liels, ar platu augšdaļu. Un I rīs gadus nav kustināts no vietas.

—    Labi, mis Šārpa… Un tagad, ja neiebilstat, iesim uz garāžu.

Mājas aizmugurē, kur staļļi jau sen bija pārbūvēti par narāžu, mazais pulciņš apstājās apskatīt nobružāto, veco, pelēko mašīnu. Grānts nolasīja no meitenes liecības bērnišķi izklāstīto mašīnas aprakstu. Tas saskanēja ar redzēto, tomēr Blērs nodomāja, ka tikpat labi tas atbilstu .iri tūkstoš citām mašīnām, kas braukā pa Anglijas ceļiem. I'as diez vai uzskatāms par pierādījumu.

—    «Viens ritenis bija citādā krāsā nekā pārējie un Izskatījās tāds kā nepiederīgs. Tas atradās priekšā, ietves pusē, kur es stāvēju,» — Grānts izlasīja apraksta beigas.

Visi četri paskatījās uz kreiso priekšējo riteni, kas bija lumšāks par pārējiem. Nevienam neatradās, ko piebilst.

—    Liels paldies, mis Šārpa! — beidzot sacīja Grānts, aizvērdams blociņu un iebāzdams to kabatā. — Jūs bijāt ļoti laipna un izpalīdzīga, un es jums pateicos. Vai varēšu jūs tuvākajās dienās sazvanīt, ja vajadzēs atkal ar jums aprunāties?

—    Protams, inspektor. Mēs netaisāmies bēgt projām.

Ja Grānts uztvēra Marionas attapību, viņš to neizrādlja.

Grānts nodeva meiteni pavadones ziņā, un abas neatskatīdamās aizgāja uz vārtu pusi. Pēc tam atvadījās viņš pats un Hallams, kura izskats joprojām pauda atvainošanos par šo nepatīkamo iebrukumu.

Mariona izgāja viņiem līdzi priekštelpā, atstādama Hlcru viesistabā, un, kad atgriezās, rokās viņai bija paplāte ar glāzēm un heresa pudele.

—    Es nelūgšu jūs palikt uz pusdienām, — viņa teica, nolikdama paplāti un liedama glāzēs vīnu, — daļēji tāpēc, ka mēs ēdam ļoti pieticīgi, bet jūs esat pieradis pie citādam maltītēm. Vai zināt, ka jūsu tantes kulinārija ir slavena visā Milfordā? Pat es par to esmu dzirdējusi. Un daļēji arī tāpēc, ka… nu, kā jau māte sacīja, šādi noziegumi nav jūsu kompetencē.

—    Atgriežoties pie šī notikuma, — Roberts teica, — jūs, jādomā, saprotat, ka meitenes pusē ir milzīgas priekšrocn bas? Tas ir, attiecībā uz pierādījumiem. Viņa var aprakstīt, kādu priekšmetu vien vēlas, stāstot, ka redzējusi to jūsu mājās. Ja tāds atrodas, tas ir spēcīgs pierādījuma pret jums. Ja tāda nav, tas nav pierādījums jūsu labāJ jo vienmēr var pateikt, ka jūs esat to likvidējušas. Ja, piemēram, čemodānu nebūtu bijis, viņa varētu sacīt, ka jūs esat no tiem atbrīvojušās, tāpēc ka tie stāvējuši bē-ļ niņos un varētu tikt pazīti.

—   Bet viņa patiešām tos aprakstīja, kaut arī nebijaj redzējusi.

—    Viņa aprakstīja divus čemodānus. Ja visi četri būtuļ viena veida, viņa varētu uzminēt pareizi varbūt vienāj no pieciem gadījumiem. Bet, tā kā jums bija pa vienairJ no katra parastākā veida, viņas iespējas bija apmēram viens pret vienu.

Roberts paņēma piedāvāto heresa glāzi, iedzēra malku un pārsteigts secināja, ka vīns ir lielisks.

Mariona, mazliet pasmaidīdama, teica: — Mēs cenšamies taupīt, bet ne uz vīnu rēķina, — un Roberts viegli pietvīka, brīnīdamies, vai tiešām viņa pārsteigums bijis tik redzams.

—    Bet vēl ir atšķirīgais mašīnas ritenis. Kā viņa to varēja zināt? Viss šis gadījums ir ārkārtīgi dīvains. Kā viņa zināja par mani un māti un par to, kāda izskatās māja? Mūsu vārti nekad nestāv vaļā. Pat tad, ja viņa būtu tos atvērusi — kaut gan grūti iedomāties, ko viņa varētu meklēt uz šādas vientuļas šosejas, — pat tad, ja viņa būtu tos atvērusi un paskatījusies iekšā, viņa neko nevarētu1 zināt par mums ar māti.

—   Vai viņa nevarētu būt sadraudzējusies ar kādu kalponi? Vai ar dārznieku?

—    Dārznieka mums nekad nav bijis, jo šeit aug vienīgi zāle. Un kalpones nav bijis jau veselu gadu. Tikai viena meitene reizi nedēļā nāk šurp no fermas uzkopt māju.

Roberts līdzjūtīgi piemetināja, ka tik lielu māju grūti' uzturēt vienai bez palīdzības.

—    Tā ir, bet man ir divas priekšrocības. Es neesmu no tām sievietēm, kam mājas izskats ir gods un lepnums. Un ir tik brīnišķīgi dzīvot pašai savā mājā, ka es labprāt paciešu visas neērtības. Vecais misters Krols bija mana tēva brālēns, bet mēs viņu nemaz nepazinām. Mēs ar māti visu laiku dzīvojām Kensingtonā, īres namā. — Mutes kaktiņš viņai savilkās ironiskā smaidā. — Varat iedomāties, kāda slava bija manai mātei pārējo īrnieku vidū! — Smaids izdzisa. — Tēvs nomira, kad es biju pavisam mazu,1a. Viņš bija no tiem optimistiem, kas nemitīgi cer rīt k lūt bagāti. Kad viņš vienu dienu atklāja, ka visu daiijumu rezultātā rīt vairs nepietiek naudas pat maizei, viņš Izdarīja pašnāvību un atstāja māti, lai kūjas tālāk viena.

Robertam šķita, ka tas zināmā mērā izskaidro misis Sārpas īpatnības.

—    Mēs nupat bijām sākušas te iedzīvoties, justies kā mājās, un tagad šis gadījums …

Pirmo reizi, kopš Mariona bija lūgusi Roberta palīdzību, viņš juta mostamies personisku ieinteresētību abu sieviešu liktenī. — Un viss tikai tāpēc, ka vienam sīkam Kkuķēnam ievajadzējies alibi, — viņš teica. — Mums jāuzzina par šo Betiju Keinu kaut kas vairāk.

—    Vienu es varu pateikt jau tagad. Viņai ir pastiprinātas seksuālās tieksmes.

—    Vai to saka sievietes intuīcija?

—    Nē. Es neesmu īpaši sievišķīga, un man nav intuīci|as. Bet es neesmu redzējusi nevienu cilvēku — ne vīrieti, ne sievieti — ar šādu acu krāsu, kuram tas nebūtu rakstuligi. Tumši zila un tāda kā aizplīvurota, bez dzidruma — 1<i ir droša pazīme.

Roberts iecietīgi pasmaidīja. Cik viņa tomēr sievišķīga!

—    Nevīpsnājiet tāpēc vien, ka tas neatbilst advokātu loģikai, — viņa piebilda. — Ieskatieties uzmanīgāk savos draugos — un jūs redzēsiet.

Pret paša gribu Roberta domas jau bija pievērsušās Džeraldam Blantam, Milfordas skandalozajam dēkainim. Jā, Džeraldam patiešām ir īpatni skaistas zilpelēkas acis. lāpāt arī Arturam Velisam, Vaithārtas podniekam, kurš ik nedēļu maksā trīskāršus alimentus. Un arī… Velns lai parauj šo sievišķi, viņai nav nekādu tiesību izdarīt tik muļķīgus vispārinājumus un turklāt vēl trāpīt desmitniekā!

—    Interesanti, ar ko viņa patiesībā visu šo mēnesi nodarbojusies, — Mariona teica. — Man ir liels gandarījums par to, ka viņu kāds piekāvis zili melnu. Tātad pasaulē ir vismaz viens cilvēks, kurš viņu novērtējis pareizi. Es labprāt iepazītos ar viņu, lai paspiestu viņam roku.

—    Viņam?

—    Ņemot vērā acu krāsu, tam jābūt «viņam».

—    Nu labi, —• Roberts noteica, sarosīdamies uz promiešanu. — Es ļoti šaubos, vai Grāntam būs pietiekami

89

daudz materiāla tiesas prāvai. Ir tikai meitenes liecība pret jūsējo, un ne vienai, ne otrai nav īsta pamata. Pret jum» runā viņas ziņojums, kas ir precīzs visos sīkumos. Pret viņu runā pats stāsts, kas savā būtībā ir gluži neticams] Nedomāju, ka viņš varētu cerēt uz noteiktu spriedumu.

—   Bet notikums nekur nepazūd, vienalga, vai viņš to nodod tiesai vai nenodod. Tas paliek ne tikai Skotlend-] jarda kartotēkās. Agri vai vēlu šādas lietas nonāk ļaužu valodās. Mums nepavisam nebūtu izdevīgi, ja šis gadī<J jums paliktu nenoskaidrots.

—   Ja es ar to nodarbošos arī turpmāk, tas nepalika nenoskaidrots. Taču man šķiet, ka derētu pāris dienu no-j gaidīt, lai redzētu, ko dara Skotlendjards. Viņu iespējas izzināt patiesību ir daudz lielākas nekā mūsējās.

—   No advokāta mutes tas ir aizkustinoši augsts no-j vērtējums policijas godīgumam.

—   Ticiet man, patiesība varbūt ir slavējama pati par] sevi, taču Skotlendjards jau sen ir sapratis, ka tās noskaidrošana ir viņu biznesa priekšrocība. Noniecināt to viņiem gluži vienkārši neatmaksājas.

—   Ja lieta tomēr nonāktu tiesā, — Mariona teica, pavadīdama Robertu līdz durvīm, — un spriedums būtu pret mums … kas mūs gaidītu?

—   īsti nezinu … divi gadi cietuma vai septiņi gadi darba kolonijā. Es jau jums teicu, ka krimināllietās esmu slikts padomdevējs. Vajadzēs papētīt grāmatās.

—   Jā, paskatieties, lūdzu! — viņa sacīja. — Starpība ir diezgan būtiska.

Roberts secināja, ka viņam patīk šis izsmējīgais, ironiskais tonis. It sevišķi tādā brīdī, kad draud apsūdzība kriminālnoziegumā.

—   Uz redzēšanos! — Mariona teica. — Ārkārtīgi laipni, ka atbraucāt. Jūs mums ļoti palīdzējāt saņemties.

Un Roberts, atcerēdamies, kā bija centies atkratīties no viņas un uzvelt šo gadījumu Benam Kārlejam, pietvīkušu seju devās uz vārtiem.

IV

—   Vai šodien bija daudz darba, mīļais? — apvaicājās Linas tante, atlocīdama salveti un izklādama to savā apjomīgajā klēpī.

90

Tas bija jautājums nevis satura, bet formas pēc. Tāda pdti pusdienu ievaddaļa kā salvetes atlocīšana vai labās klijas kustība, meklējot mazo soliņu, nepieciešamo balstu Imtes īsajām kājām. Nekādu atbildi viņa negaidīja, pareizāk sakot, pat neapzinājās, ka ir uzdevusi jautājumu, l,ipēc ari neklausījās atbildi.

Roberts paskatījās uz tanti pāri galdam un sajuta liel.tku sirsnību pret viņu nekā parasti. Pēc neparedzētās vienošanās Frenčaizā Linas tantes rāmi nomierinošā klātbūtne šķita īpaši patīkama, un viņš it kā jaunām acīm uzlūkoja nelielo, korpulento dāmu ar īso kaklu, sārto, apaļo seju un tēraudpelēkajiem matiem, kas spraucās ārā no matadatu gūsta.

—   Kur tu šovakar tā aizkavējies, mīļais? — viņa apvaicājās, beigusi ēst zupu.

Ilgā pieredze ļāva Robertam saprast, ka šis jautājums Ietilpst citā kategorijā nekā: «Vai šodien bija daudz darba,

mīļais?»

—   Man vajadzēja aizbraukt uz Frenčaizu — to māju pie Lārboro ceļa. Viņas gribēja advokāta padomu.

—   Tās dīvainās sievietes? Es nezināju, ka jūs esat pazīstami.

—   Līdz šim nebijām. Viņas vienkārši lūdza manu palīdzību.

—   Cerams, ka viņas tev par to samaksās, mīļais. Vai tu zini, ka viņām galīgi nav naudas? Tēvs nodarbojās ar kaut kādiem importa darījumiem — ieveda riekstus vai ko tamlīdzīgu — un nodzērās līdz nāvei. Atstāja abas nabadzītes pavisam bez graša. Vecā misis Šārpa turēja Londonā pansiju, lai varētu savilkt galus kopā, un meita darīja visus darbus, kādi gadījās. Viņām jau draudēja izlikšana uz ielas, bet taisni tad nomira vecais Frenčaizas saimnieks. Liktenīgi!

—   Linas tant! Kur tu ņem visas šis ziņas?

—   Tā ir patiesība, mīļais. Tīra patiesība. Es vairs neatceros, kurš man to stāstīja — laikam kāds, kas Londonā laiciņu dzīvojis tai pašā ielā, — bet, šā vai tā, tas ir no drošiem avotiem. Tu taču zini, ka es nemēdzu pārstāstīt lūkšas tenkas. Vai māja ir skaista? Es bieži esmu domājusi, kas atrodas aiz tiem lielajiem vārtiem.

—   Nē, diezgan neglīta. Bet dažas mēbeles ir ļoti skaistas.

91

—    Tās noteikti nav tik labi koptas kā mūsējās, — viņa noteica un pārlaida apmierinātu skatiena nevainojami sal glabātajai bufetei un elegantajiem krēsliem pie sienasi

—    Vikārs vakar teica tā: ja šis nams nebūtu tik omulīgi mājvieta, tas varētu būt muzejs.

Vienmuļā saruna turpinājās visu maltītes laiku, un R.oberts domās atkal pievērsās Frenčaizai. Pēc saldēdiena viņi piecēlās no galda un iegāja blakusistabā dzert kafiju.

—   Tas ir pats glītākais tērpa piederums, ja vien ista-' benes spētu to saprast, — Linas tante turpināja kādii iepriekš aizsāktu domu.

—    Kas tad?

—    Priekšauts. Viņa kalpoja par istabeni pilī un nēsāja tādu mazu, plānu muslīna priekšautiņu. Izskatījās lieliskij Starp citu, vai tām Frenčaizas sievietēm ir sava istabene? Nav? Nu, par to es nebrīnos. Iepriekšējo viņas turēja badā, Deva tai. ..

—    Linas tant!

—    Vari man ticēt! Brokastis viņas tai deva drupatas no savām grauzdiņu šķēlēm. Un, kad viņas ēda piena pudiņu … ļ

Robertam negribējās klausīties, kādas šausmas saistās ar piena pudiņu. Par spīti lieliskajām pusdienām, viņš piepeši jutās noguris un nomākts. Ja jau lādzīgā, aprobežotā Linas tante nesaskata nekā Jauna šādu bezjēdzību pārstāstīšanā, ko darīs īstās Milfordas tenku vāceles, kad padzirdēs īsti skandalozu notikumu?

—    Un, par istabenēm runājot… brūninātais cukurs ir beidzies, mīļais, tev šovakar jāiztiek ar graudiņu … par istabenēm runājot, Kārleju jaunā istabenīte nonākusi ķi-j belē.

—    Tas ir, kāds viņu iegrūdis ķibelē.

—    Jā: Arturs Veliss, Vaithārtas podnieks.

—    Ko, jau atkal Veliss?

—   Jā, tas nudien vairs nav nekāds joks! Nesaprotu,] kāpēc viņš neprecas. Tas iznāktu krietni lētāk.

Taču Roberts vairs neklausījās. Viņš atkal atradās Frenčaizas viesistabā un uzklausīja rāmas zobgalības par savu advokāta neiecietību pret vispārinājumiem. Nolaistā istabā ar nespodrinātām mēbelēm, kur uz krēsliem mētājas daudz kas lieks un neviens to nepūlas savākt.

Un kur neviens, viņš piepeši atskārta, nestaigātu viņam pakal ar pelnu trauku.

92

V

Kādu dienu vairāk nekā nedēļu pēc notikušā misters I lezeltains pabāza Roberta kabineta durvis savu nelielo,

■             irmo galvu un paziņoja — ieradies inspektors Hallams, kurš vēlētos tikties ar Robertu un parunāt dažus vārdus.

Kad misters Hezeltains aizgāja pēc inspektora, Roberts pārsteigts atskārta, ka ir tikpat satraukts kā jaunības dienās, tuvojoties ziņojumu dēlim ar eksāmenu rezultātiem. Vai tiešām viņa dzīve kļuvusi tik apnicīgi rāma, ka svešu cilvēku liksta var tik spēcīgi to saviļņot? Varbūt iemesls ir tas, ka Šārpu sievietes aizritējušās nedēļas laikā aizņēmušas viņa domās tik daudz vietas, ka nav vairs uzskatāmas par svešiniecēm?

Viņš apņēmīgi sagatavojās jebkādām ziņām, ko varētu pavēstīt Hallams, bet, spriežot pēc inspektora apdomīgajiem izteikumiem, Skotlendjards bija ļāvis noprast, ka uz līdzšinējā materiāla pamata tiesas prāvu neuzsāks. Blērs ievēroja vārdus «līdzšinējais materiāls» un apsvēra to nozīmi. Viņi šo lietu nepamet — vai Skotlendjards vispār jebkad pamet lietu pusceļā? — viņi tikai nogaida turpmāko.

Tas, ka Skotlendjards nogaida turpmāko, īpašu mierinājumu šajos apstākļos nesniedza.

—   Acīmredzot viņiem trūkst apstiprinošu faktu, — Roberts teica.

—   Viņi nevar atrast smagās mašīnas šoferi, kurš meiteni aizvedis līdz mājām, — sacīja Hallams.

—   Par to nav jābrīnās.

—   Nav vis, — Hallams piekrita. — Neviens šoferis neies zaudēt darbu, atzīstoties, ka ņēmis kādu mašīnā. It sevišķi meiteni. Transporta priekšnieki uz to skatās stingri. Un, ja tas saistīts ar meiteni, kurai notikusi nelaime, un ja par to interesējas policija, neviens prātīgs šoferis neatzīsies, ka vispār jebkad viņu redzējis. — Inspektors paņēma Roberta piedāvāto cigareti. — Viņiem vajadzēja to šoferi, — viņš teica un piebilda: — Vai citu, kas var sniegt līdzīgu liecību.

—   Jā, — Roberts domīgi novilka. — Un ko jūs domājat par to meiteni, Hallam?

—   Par meiteni? Nezinu . .. Gluži jauks skuķēns. Izskatījās ļoti dabiska. Varētu būt gandrīz manis paša meita.

Jā, Blērs nodomāja, tas trāpīgi raksturo apstākļus, pret kādiem būs jānostājas, ja lieta nonāks tiesā. Ikvienam la-

93

bestīgam cilvēkam meitene liecinieku solā liksies kā paša meita. Ne tāpēc, ka viņa būtu nožēlojama un pamesta, bet tieši tāpēc, ka viņa tāda nav. Kārtīgais skolnieces apģērbs, pelēcīgie mati, meitenlgā, nekrāsotā seja ar pievilcīgajām vaigu bedrītēm, platās zilpelēkās acis — nu, īsts upura paraugmodelis.

—    Tāda pati meitene kā jebkura cita šai vecumā, — Hallams prātoja tālāk. — Neko sliktu par viņu nevaru sacīt. 1

—    Tātad jūs nevērtējat cilvēkus pēc acu krāsas, — Roberts izklaidīgi noteica.

—    Ha! Kā nu ne! — Hallams pārsteigts iesaucās. — Ticiet man, ir tāda īpatni zila acu krāsa — kā maziem bērniem —, tā tūlīt nodod jebkuru cilvēku, pirms viņš paspējis atvērt muti. Tie visi ir meļi, kas māk teicami izlikties. — Viņš apklusa, lai ievilktu dūmu. — Ja tā padomā, pat ar slepkavīgam tieksmēm — lai gan ar slepkavām man nav bijis necik daudz darīšanu.

—    Jūs mani biedējat, — Roberts teica. — Turpmāk es turēšos pa gabalu no visiem zilacainiem cilvēkiem. Paldies, ka atnācāt man pastāstīt pēdējās ziņas attiecībā uz Frenčaizu! 1

—    Telefons šajā miestiņā ir apmēram tikpat slepens kā radio, — Hallams piemetināja.

—    Šā vai tā, paldies! Man tas jāpaziņo Šārpām.

Kad Hallams bija izgājis, Roberts paņēma klausuli.

Hallamam taisnība — brīvi izteikties pa telefonu nevar,,

bet viņš piedāvāsies tūlīt aizbraukt uz Frenčaizu, pateiks, ka viņam ir labas ziņas. Tas viņām mazliet uzlabos garastāvokli. Turklāt — Roberts paskatījās pulkstenī — tūlīt būs misis Šārpas diendusas laiks, tā ka varbūt ir cerība ļ izvairīties no vecās spīganas. Un cerība parunāt ar Marionu Šārpu divatā… kaut gan šī doma palika pusapjausta zemapziņas dzīlēs.

Taču uz telefona zvanu neviens neatbildēja.

Ar telefona centrāles garlaikoto un negribīgo starpniecību viņš zvanīja uz Frenčaizu piecas minūtes no vietas, ļ tomēr bez panākumiem. Šārpu nebija mājās.

Kamēr viņš zvanīja, istabā ienāca Nevils Benels, ģērbies, kā parasti, savā atbaidošajā tvīda uzvalkā un sārtā ' kreklā ar violetu kaklasaiti. Nomērodams viņu pāri klaui sulei ar kritisku skatienu, Roberts jau nez kuro reizi noI domāja, kas gan notiks ar Blēra, Heivarda un Beneta firmu, kad tā beidzot izslīdēs no Blēru drošās rokas un

94

nokļūs šī zaļknābja Beneta pārziņā. Roberts zināja, ka Neviļam ir galva uz pleciem, bet Milfordā ar galvu vien tālu netiksi. Milfordā vēlējās, lai cilvēks, kurš beidzis augstskolu, vairs neizskatītos un neuzvestos kā students. Taču Nevils, šķiet, nemaz neievēroja pasauli ārpus literātu un mākslinieku loka. Viņš joprojām aktīvi, kaut gan varbūt neapzināti, izaicināja šo pasauli. Un viņa apģērbs toskaidri liecināja.

Nevarēja teikt, ka Roberts gribētu redzēt puisi tradi(lonālajā tumšajā uzvalkā. Viņš pats valkāja pelēku tvīdu, tin viņa lauku klienti ar neuzticību uzlūkoja «pilsētnieka drēbes». («Tas briesmīgais vīrelis ar mūžīgajiem svītrainajiem uzvalkiem!» neuzmanības brīdī pa telefonu bija izsaukusies Mariona Šārpa, raksturodama pilsētnieciski ģērbtu advokātu.) Taču tvīds mēdz būt dažāds, un tas, ko valkāja Nevils Benets, nudien nebija labākais. Nožēlojamā kārtā tas bija pats sliktākais.

—    Robert, — Nevils teica, kad Blērs, atmetis cerības, nolika klausuli, — es esmu pabeidzis kārtot Kaltorpa īpašuma dokumentus un labprāt šopēcpusdien aizlaistu uz I ārboro, ja tev nav īpašas vajadzības pēc manis.

—    Vai tad tu nevari viņai piezvanīt? — Roberts noprasīja, zinādams, ka Nevils ir saderinājies — šodienas bezrūpīgajā izpratnē — ar Lārboro bīskapa trešo meitu.

—    A, ne jau pie Rozmarijas! Viņa uz nedēļu aizbraukusi uz Londonu.

—    Droši vien protesta mītiņš Albertholā, — norūca Roberts, joprojām sapīcis par to, ka nav izdevies nodot Sārpām labās ziņas.

—    Nē, Gildholā, — Nevils izlaboja.

—    Pret ko tad šoreiz? Pret vivisekciju?

—    Cik tu reizēm vari būt atpalicis, Robert! — Nevils iecietīgā nopietnībā sacīja. — Šodien neviens necīnās pret vivisekciju, varbūt tikai kāds retais dīvainis. Viņi protestē pret Anglijas atteikšanos dot patvērumu patriotam Kotovičam. Bet, ja es sākšu tev to sīkāk stāstīt, es nokavēšu filmu.

—    Kādu filmu?

—    Franču filmu, ko rāda Lārboro.

—    Tu, cerams, zini, ka vairums franču ražojumu, ko britu inteliģence skatās ar aizturētu elpu, pašu zemē tiek uzskatīti par stipri viduvējiem. Bet tas nu tā… Kā tu domā, vai tev iznāks laika piestāt pie Frenčaizas un iemest pastkastītē vēstuli?

—    To es varu. Mani vienmēr interesējis, kas atroda aiz tiem vārtiem. Kas tur pašlaik dzīvo?

—    Kāda veca dāma ar savu meitu.

—    Ar meitu? — Nevils atkārtoja sasliedamies.

—    Viņa ir krietni vecāka par tevi.

—    A! Nu labi, es eju pēc mēteļa.

Roberts īsi uzrakstīja, ka ir mēģinājis sievietes sazvanīt, ka tagad viņam uz kādu stundu jāiziet darba darīšanās un ka viņš atkal piezvanīs, kad būs brīvs, un piemetināja, ka Skotlendjards pašreizējos apstākjos neko nav uzsācis, tikai pieņēmis notikušo zināšanai.

Nevils ieskrēja kabinetā, pārmetis pār roku atbaidošu reglāna kankaru, paķēra vēstuli un nozuda, iepriekš izmetis: — Pasaki Linas tantei, ka es varu aizkavēties! Viņa uzaicināja mani pusdienās.

Roberts uzlika galvā savu cienīgo, pelēko platmali un aizstaigāja līdz «Rozei un kronim», lai tiktos ar klientu —■ kādu vecu fermeri. Tas vēl nebija atnācis, un Roberts, šis allaž mierīgais un gausi labsirdīgais cilvēks, sajuta briestam sevī nepacietību. Viņa dzīves ritums bija mainījies. Līdz šim tas bija sastāvējis no secīgām, vienlīdz tīkamām epizodēm, un viņš bija sagaidījis katru no tām bez steigas un bez liekām emocijām. Tagad interese pēkšņi bija koncentrējusies vienā punktā, bet viss pārējais riņķoja tam apkārt. j

Viņš apsēdās vienā no vestibila pusmīkstajiem krēsliem un paskatījās uz apbružātajiem žurnāliem, kas gulēja blakus uz galdiņa. No jaunākajiem numuriem šeit bija vienīgi The Watchman, nedēļas izdevums, un viņš to negribīgi paņēma, atkal apjauzdams, cik nepatīkams pirkstiem šķiet sausā papīra pieskāriens un kā ērcina izrobotās malas. Viņš izlasīja divus dzejoļus, nevienā neredzēdams jēgu, un nosvieda žurnālu atpakaļ uz galdiņa.

—    Vai Anglija atkal dara muļķības? — apvaicājās Bens Kārlejs, apstādamies līdzās Robertam un pamādams ar galvu uz žurnāla pusi.

—    Sveiks, Kārlej!

—    Bagātajiem vienmēr taisnība, — mazais advokāts noteica, ar nikotīna notraipītajiem pirkstiem nicīgi pāršķirstīdams lapas. — Varbūt iedzersim?

—    Paldies, bet es gaidu veco misteru Vinjerdu. Viņš ar savu ģikti nespers ne soli tālāk, kā vajadzīgs.

96

—    Tas gan tiesa. Nabaga večuks! Tēvu grēki. Briesmīgi, ja tev jācieš par cita nodzerto vīnu. Es nesen redzēju tavu mašīnu pie Frenčaizas vārtiem.

—    Jā, — Roberts atteica mazliet pārsteigts. Bens Kārlujs parasti nemēdza būt tik tiešs. Un, ja viņš redzējis Roberta mašīnu, tad noteikti arī abas policijas mašīnas.

—    Ja tu viņas pazīsti, varēsi man pateikt to, ko es jau Min gribu zināt. Vai tās baumas ir patiesas?

—    Baumas?

—    Nu… vai viņas tiešām ir raganas?

—   Vai viņas par tādām uzskata? — Roberts šķietami nebēdnīgi atjautāja.

—    Cik man zināms, šai apkaimē valda tāda pārlie' (ba, — Kārlejs atbildēja, un viņa melnās, urbīgās acis bridi jautājoši raudzījās Robertā, tad ar ierasti pētošo skābenu pārslīdēja vestibilam.

Roberts saprata, ka kolēģis taktiskā veidā piedāvā viņam informāciju, kas, pēc viņa domām, varētu izrādīties noderīga.

—    Ko nu! — Roberts atmeta. — Kopš sabiedrība iepazinusi tādu brīnišķīgu izklaidēšanos kā kino, raganu medības nevienam vairs nešķiet interesantas.

—    Nesaki vis! Dod tikai šiem lauku tumsoņiem ticamu ieganstu, un medīs ar vislielāko baudu. Iedzimts masveida '■Uilbums. Redz, kur nāk tavs vecītis! Tiksimies citreiz!

Viena no Roberta tīkamākajām īpašībām bija tā, ka viiļš ar patiesu interesi iedziļinājās citu cilvēku likstās; ari vecā Vinjerda juceklīgo stāstu viņš noklausījās ar lielu uzmanību, iemantodams večuka neviltotu pateicību, pat nenojauzdams, ka līdz ar to skaitlis iepretī viņa vārdam vecā vīra testamentā palielinās par apaļu simtnieku; tomēr, līdzko lietišķā saruna bija galā, Roberts devās taisnā

<eļā pie viesnīcas telefona.

Tā tuvumā grozījās pārāk daudz cilvēku, un viņš noli’ma labāk piezvanīt no garāžas Sinleinā. Kantoris tagad iIroši vien jau slēgts, turklāt tas atrodas tālāk. Un, zvanot no garāžas, Roberts soļodams prātoja, varētu tūlīt sēsties mašīnā, ja viņa… ja viņas lūgtu atbraukt uz Frenčaizu, lai pārrunātu visu sīkāk, — tas taču ļoti iespējams; panesībā ir gandrīz skaidrs, ka viņas vēlēsies aprunāties, ko varētu darīt, lai atspēkotu meitenes stāstu, vienalga, vai las nonāk tiesā vai nenonāk. Hallama ziņa bija gluži novērsusi viņa domas no tā, kā būtu, ja …

457

97

Zvanam atbildēja Mariona, un viņas balsī skanēja sirsnība un atvieglojums. ļ

—    Jūs ne iedomāties nevarat, ko mums nozīmēja jūsu zina! Mēs ar māti visu pagājušo nedēļu jau domās pluci nājām pakulas. Starp citu, vai tagad to vēl dara?

—    Diezin vai. Man šķiet, ka būs atrasts kaut kas šodienīgāks.

—    Darba terapija?

—    Apmēram.

—    Es nevaru iedomāties, ka, teiksim, piespiedu šūšani varētu labot manu raksturu.

—    Droši vien viņi atrastu kaut ko jums piemērotāku Modemā teorija uzskata, ka ieslodzītajiem nedrīkst uz spiest tādu darbu, ko viņi negrib darīt.

—    Es pirmo reizi dzirdu jūs runājam dzēlīgi.

—    Vai tad es runāju dzēlīgi? ]

—    īsts «Vērmeļu rūgtais».

Tā, nu viņa ir aizvadījusi sarunu līdz dzērienam, var būt tagad uzaicinās viņu atbraukt un pirms pusdienān iedzert heresu?

—    Starp citu, jums ir burvīgs brāļadēls.

—    Brāļadēls?

—    Nu, tas, kurš atnesa vēstuli.

—    Viņš man nav nekāds brāļadēls, — Roberts vēsi atteica. Kāpēc gan tēvoča statuss liek justies tik vecami

—   Viņš ir mans otrās pakāpes brālēns. Sā vai tā, priecājos,1 ka viņš jums patika. — Tā nekas nesanāks, vajadzēs vien pašam ķerties vērsim pie ragiem. — Es gribētu jūs kauļ kad satikt, lai aprunātos, kā varam uzlabot stāvokli. Lai būtu drošāk … — Viņš nogaidoši apklusa.

—    Jā, protams! Varbūt mēs kādu rītu, kad brauksiinļ iepirkties, varam ieiet pie jums kantorī? Kā jums liekas, ko te vispār var līdzēt?

—   Varbūt privāti izjautāt dažus cilvēkus. Pa telefoni! es sīkāk nevaru izstāstīt.

—    Protams, ne. Kā būtu, ja mēs ieietu pie jums piektj dien no rīta? Tā ir mūsu parastā iepirkumu diena. Vai varbūt jūs piektdienā esat ļoti aizņemts?

—   Nē, piektdien būtu gluži labi, — Roberts atbildēja, cenzdamies apspiest vilšanos. — Ap pusdienlaiku?

—    Jā, tā būtu vislabāk. Tātad parit divpadsmitos jūsi kantori. Uz redzēšanos un vēlreiz paldies par palīdzību ui atbalstu!

98

Viņa nolika klausuli noteikti un apņēmīgi, bez atvadu vidžināšanas, kādu Roberts bija radis dzirdēt no sievietēm.

Viņš devās ierastajā vakarā gājienā pa Haistrītu, cenzdamies nopurināt aizvainojumu, atraidījuma sajūtu. Viņš taču sākumā nebūt nebija gribējis braukt uz Frenčaizu un 6o nevēlēšanos nebija slēpis, un tagad viņa, gluži saprotams, cenšas izturēties tā, lai šāds stāvoklis neatkārtotos. Tas, ka viņš pārstāv abu sieviešu intereses, ir parasta, lietišķa darījuma daļa, un darījumi jākārto bezpersoniskā veidā kantorī. Šārpas nevēlas iesaistīt viņu šai lietā vairāk nekā nepieciešams.

Nu labi, viņš nodomāja, apsēdies savā iecienītajā krēslā I inas tantes viesistabā pie kamīna un atvēris vakara avīzi (kas iespiesta no rīta Londonā), — kad viņas piektdien atnāks uz kantori, varbūt kaut kā izdosies ievirzīt sarunu personiskākā gultnē. Gaisināt nepatīkamā noraidījuma atmiņas.

Vecā nama klusums iedarbojās tīkami un nomierinoši. 1 inas tante virtuvē gatavoja pusdienas. Bija pienākusi dzīvespriecīga vēstule no Letisas, Roberta vienīgās māsas, kura savulaik bija iemīlējusies klusā gara auguma kanādietī un tagad Saskačevanā audzināja piecus gaišmatainus delverus. «Robi, mīļais, brauc drīzāk šurp,» viņa rakstīja vēstules beigās, «kamēr vēl mani zeņķi nav pieauguši un l.amēr tu pats neesi apaudzis ar sūnām! Saproti taču, cik nevēlami tevi ietekmē Linas tante!» Roberts iztēlojās, kā māsa to saka. Viņas ar Linas tanti nekad nebija redzējušās.

Roberts ar rāmu smaidu kavējās atmiņās, līdz mieru un klusumu ap viņu iztraucēja Nevila iebrukums.

—    Kāpēc tu man nestāstīji, ka viņa ir tāda? — Nevils noprasīja.

—    Kas?

—    Nu, tā sieviete, Šārpa! Kāpēc tu neko neteici?

—    Es nebiju domājis, ka tu viņu satiksi, — Roberts atbildēja. — Tev vajadzēja vienīgi iemest vēstuli pa durvju spraugu.

—    Bet durvīs nekādas spraugas nebija, tāpēc es piezvanīju, un viņas nupat bija no kaut kurienes atgriezušās.

I fn durvis atvēra vj'ņa!

—    Es domāju, ka viņa pēcpusdienās gul.

—• Es neticu, ka viņa vispār kādreiz guj. Viņa nemaz nepieder pie cilvēku cilts. Uguns un tērauds!

—   Tiesa, viņa ir Joti skarba un nelaipna veča, bet tas h nprot. Viņai bijusi grūta …

99

—    Veča? Par ko tu runā?

—    Par veco misis Sārpu, protams.

—    Veco misis Šārpu es nemaz nesatiku. Es runāju par Marionu!

—    Par Marionu Šārpu? Un kā tu zini, ka viņu sauc Mariona?

—    Viņa man pateica. Viņai piestāv tāds vārds, vai ne? Viņu nemaz citādi nevarētu saukt kā tikai… Mariona!

—    Izskatās, ka, uz sliekšņa stāvēdams, tu esi paguvlj visai tuvu iepazīties.

—    Ai nē, viņa mani pacienāja ar tēju.

—    Ar tēju? Tu taču tik briesmīgi steidzies uz savu franču filmu.

—    Es nekad nekur nesteidzos, ja tāda sieviete kā Mal riona Šārpa uzaicina uz tēju. Vai esi ievērojis viņas acist Bet kā tad citādi! Tu esi viņas advokāts. Tā vienreizēji pelēki gaišbrūnā nokrāsa! Un cik neparastas uzacis, gluži kā ģeniāla mākslinieka roku darbs! Spārnotas uzacis, tā es teiktu. Es par tām mājupceļā sacerēju dzejoli. Vai gribi dzirdēt?

—    Nē, — Roberts noteikti atbildēja. — Vai filma tev patika?_

—    A … es nemaz neaizbraucu.

—    Neaizbrauci?

—    Es taču teicu, ka dzēru tēju kopā ar Marionu.

—   Tu gribi teikt, ka nosēdēji Frenčaizā visu pēcpusdienu?

—   Tā laikam iznāk, — Nevils sapņaini novilka, — bel tas tik tiešām nelikās ilgāk par desmit minūtēm.

—    Un kur tad tava interese par franču kino?

—    Mariona pati ir franču kino … Pat tev to vajadzētu pamanīt! — (Roberts iekšēji sarāvās, dzirdēdams šo «pa| tev».) — Kāpēc iztikt ar atspulgu, ja vari baudīt īstenību? īstenību! Tā ir viņas izcilākā īpašība, vai nav tiesa? Es nekad vēl neesmu redzējis tik īstu cilvēku kā Mariona. i

—   Bet Rozmarija? — Roberts, Linas tantes vārdiem runājot, jutās gluži izsists no līdzsvara.

—   Ak, Rozmarija, protams, ir burvīga meitene un es viņu precēšu, bet tas ir pavisam kas cits.

—    Vai tiešām? — Roberts atjautāja ar mākslotu naivumu.

—    Protams! Tādas kā Mariona Šārpa neprec, tāpat kā neprec vēju vai mākoņus. Vai Zannu dArku. Apcerēt

100

laulības iespējas ar tādu sievieti kā viņa ir visīstākā zaimošana. Starp citu, viņa ļoti jauki izteicās par tevi.

—    Cik tas laipni no viņas!

Roberta balss skanēja tik sāji, ka pat Nevils to pamanīja.

—   Vai tev viņa nepatīk? — jauneklis vaicāja, ar izbrīnu un neticību paraudzīdamies sarunu biedrā.

Roberts pašlaik vairs nebija laipnais, labsirdīgais, 1aisl.nis Roberts Blērs, viņš bija tikai noguris cilvēks, kurš vēl nav paēdis pusdienas un cieš no atmiņām par neveiksmi un atraidījumu.

—   Cik es varu spriest, — viņš teica, — Mariona Sārpa Ir parasta, kārna pusmūža dāmiņa, kas dzīvo kopā ar nel.iuku vecu māti neglītā vecā mājā un, tāpat kā jebkurš, reizēm meklē advokāta palīdzību.

Taču, jau teikdams šos vārdus, viņš jutās gaužām nelādzīgi, it kā būtu nodevis draugu.

—    Jā, laikam jau viņa nav tavā gaumē, — Nevils Iecietīgi noteica. — Tev vienmēr labāk patikušas tās blondās muļķītes, vai ne? — Tas izskanēja bez jebkādas dzēlī!>as, kā ikdienišķa, neinteresanta fakta konstatējums.

—    Nezinu gan, kāpēc tu tā domā.

—    Tādas bijušas visas sievietes, ar kurām tu «gandrīz apprecējies».

—    Es nekad neesmu «gandrīz apprecējies», — Roberts salti noteica.

—   Tā tu pats domā. Tu pat nenojaut, cik maz trūka, lai Mollija Mandersa tevi savāktu.

—    Mollija Mandersa? — pārjautāja Linas tante, kas tobrīd, plīts karstumā pietvīkusi, ienāca no virtuves, nesdama paplāti ar heresu. — Tā dumjā zoss! Viņa tak no tiesas domāja, ka pankūkas cep uz cepešpannas. Un nepārtraukti skatījās spogulītī.

—    Toreiz Linas tante tevi paglāba — vai ne, Linas tant?

—    Es nezinu, mīļais Nevil, par ko tu runā. Beidz lēkāt pa paklāju un piemet kamīnā malku! Vai tev patika tā Iranču filma, mīļais?

—   Es uz to neaizgāju. Tai laikā dzēru Frenčaizā tēju. — Viņš pameta ašu skatienu uz Robertu, jau sapratis, ka aiz radinieka ārējā nīgruma slēpjas kaut kas vairāk.

—    Pie tām dīvainajām sievietēm? Par ko jūs runājāt?

—    Par kalniem … par Mopasānu … par vistām …

—    Par vistām, mīļais?!

—    Jā, par koncentrēta ļaunuma izteiksmi vistas acis, kad tās apskata tuvplānā.

Linas tante, šķiet, nesaprata. Viņa pievērsās Robertam,1 itin kā tiekdamās pēc drošības. — Diezin vai es jebkad gribētu apciemot šīs Frenčaizas sievietes, mīļais. Viņas ir ne vien svešādas un dīvainas, man gluži vienkārši bail no viņām! «

Jā, apmēram tādu reakciju var gaidīt, ja ir runa par Sārpām. Bens Kārlejs šodien visiem spēkiem centās man ieskaidrot, ka krimināllietas izskatīšanas gadījumā nevar cerēt uz to, ka zvērinātie būs objektīvi un brīvi no aizI spriedumiem. Kaut kas jādara, lai šīs sievietes pasargātu! Piektdien, kad tiksimies, vajadzēs ierosināt, ka derētu nolīgt privātdetektīvu. Policija ir pārlieku noslogota, tā jau gadu desmitiem bijusi pārlieku noslogota; viens cilvēks, kas visu savu laiku veltī vienam konkrētam uzdevumam, varētu gūt lielākas sekmes nekā tradicionālā un oficiālā izmeklēšana.

vx

Taču piektdienas rītā jau bija par vēlu spert soļus Fren-i čaizas drošības labā.

Roberts bija rēķinājies ar policijas centību, viņš bija rēķinājies ar baumu lēno izplatīšanos, bet viņš nebija rēķinājies ar avīzi Ack-Emma.

Ack-Emma bija jaunākais mazformāta avīžu modelis,] kādi ieplūda Lielbritānijas žurnālistikā no ASV. Tās izdevēji darbojās pēc principa, ka divtūkstoš mārciņu soda II nauda ir nieks salīdzinājumā ar ietirgotu pusmiljonu. Tā jl publicēja melnākos virsrakstus, sensacionālākos attēlus ļļ un skandalozākos rakstus, kādi jebkad tikuši iespiesti jebļ| kurā Anglijas tipogrāfijā. Flītstrīta to dēvēja vienā apaļā, II nedrukājamā vārdā, tomēr palika pret to bezspēcīga. Prese allaž bija pati sev vienīgais cenzors, tiesīgs lemt par to, kas ir vai nav pieļaujams saskaņā ar paša veselo saprātu un gaumes principiem. Ja kāds «nelietīgs» izdevums nevēlējās šiem principiem pielāgoties, tad nekāds spēks! to nevarēja piespiest. Desmit gadu laikā Ack-Emma bija pārspējusi visas citas avīzes gan ienākumu, gan populaI ritātes ziņā. Jebkurā piepilsētas vilciena vagonā no ļ katriem desmit pasažieriem, kas rītos brauca uz darbu, ļ septiņi lasīja Ack-Emma.

102

Un tieši Ack-Emma nodeva atklātībai Frenčaizas notikumu.

Tajā piektdienas rītā Roberts jau agri bija izbraucis uz Imikiem pie kādas vecas, mirstošas sievietes, kura vēlējus grozīt testamentu. Šo izrādi viņa atkārtoja caurmērā ik pēc trim mēnešiem, un ārsts bija atklāti pateicis, ka, pēc vii.ia domām, «tā vecene aiziedama paķers vēl kādu līdzi». Tomēr advokāts nevar sacīt klientam, kurš viņu steidzami i/.sauc pie sevis pusdeviņos no rīta, lai tas beidz muļķoties, lāpēc Roberts bija paņēmis vairākas tukšas testamenta veidlapas, devies uz garāžu pēc mašīnas un aizbraucis uz laukiem. Par spīti gaidāmajai cīņai ar veco, spilvenos Ieslīgušo tirāni, kurai nekādi nevarēja iestāstīt, ka mantu nevar sadalīt četrās daļās un novēlēt katram vienu trešdaļu, — par spīti tam, viņš ar prieku vēroja pavasarīgo l.iuku ainavu. Un atpakaļceļā apmierināts dungoja, zinādams, ka pēc nepilnas stundas tiksies ar Marionu Šārpu.

Roberts bija nolēmis piedot viņai simpātijas pret Neviļu. Galu galā Nevils nebija mēģinājis atgrūst viņu Kārlejam. Jābūt taisnīgam.

Viņš iebrauca mašīnu garāžā, tad atcerējās, ka mēneša pirmais datums jau garām, un iegriezās kantorī samaksāt rēķinu. Stenlijs Pīterss, viens no garāžas saimniekiem, brīdi nevarēja atrast vajadzīgo papīru, un Roberts gaidīdams pārcilāja malā atstumto avīžu kaudzi. Uz vienas lapas viņš ievēroja meitenes seju — avīzē ievietotu fotoattēlu. Pirmajā brīdī Roberts to nepazina, bet tā viņam kaut ko atgādināja — un viņš ieskatījās ciešāk.

—    Te būs! — apmierināts noteica Stenlijs, izvilkdams no saspraustā žūkšņa vajadzīgo lapiņu. Taču Roberts, pārsteigumā sastindzis, raudzījās šārīta Ack-Emma pirmajā lapā.

Stenlijs ievēroja viņa ciešo skatienu un atzinīgi pamāja

ar galvu.

—    Tā nekas, — viņš noteica. — Atgādina man vienu skuķi, ar ko iznāca darīšana Bģiptē. Tādas pašas acis ar platu atstarpi. Bija tāda mīlīga lellīte. Un muldēja par deviņiem mēmiem.

Roberts joprojām kā sasalis raudzījās avīzē.

Šī IR TĀ MEITENE

Uzraksts lieliem, melniem burtiem stiepās pāri visai lapas augšdaļai, un zem tā divas trešdaļas lapas aizņēma

103

meitenes fotoattēls. Pec tam mazākiem, tomēr tikpat trekniem burtiem sekoja nākamais uzraksts:

VAI ŠI IR TĀ MĀJA?

Zem tā bija ievietota Frenčaizas fotogrāfija.

Lapas apakšdaļā bija vēl viens teikums:

MEITENE SAKA — JĀ. KO SAKA POLICIJA?

Lasiet nākamajā lappusē!

Roberts pastiepa roku un pāršķīra lapu.

Jā, tur bija viss stāsts, vienīgi nebija minēts Šarpu uzvārds.

Aizvēris avīzi, viņš vēlreiz paskatījās uz satriecošo ievadu pirmajā lapā. Vakar Frenčaiza bija māja, ko no visām četrām pusēm sargāja augsta sēta — tik neuzkrītoša, tik noslēgusies sevī, ka pat Milforda nezināja, kāda tā izskatās. Tagad tā bija izlikta apskatei katrā kioskā, uz katras avīžnieka letes. Vienmuļā, drūmā fasāde lieliski izcēla nevainīgo seju lapas augšdaļā.

Fotoattēlā bija redzama meitenes galva un pleci; izskatījās, ka uzņēmums izdarīts fotoateljē. Mati viņai bija īpaši ieveidoti un mugurā kaut kas līdzīgs svētku tārpam. Nebūdama vairs skolnieces apģērbā, viņa izskatījās… nē, nevarētu sacīt, ka vecāka, arī nevainības izteiksme sejā bija tāda pati… Roberts mēģināja atrast vārdu, kas raksturotu atšķirību. Ne tik … nepieejama, vai? Skolnieces apģērbs bija automātiski izslēdzis domu par to, ka tā valkātāja ir sieviešu dzimuma; tieši tāpat uz apkārtējiem mēdz iedarboties mūķenes tērps. Roberts negaidot atskārta, ka par skolas apģērba lomu varētu sarakstīt veselu traktātu. Tas aizsargā divējādi: kā bruņas un kā maska. Tagad, bez skolnieces mēteļa, viņa bija ne tikai meitene, bet arī jauna, sievišķīga būtne.

Tomēr seja bija naiva un atklāta, bērnišķīgi nenobriedusi un pievilcīga. Atsegtā piere, plati izvietotās acis, pilnīgā apakšlūpa, kas piešķīra sejai aizvainota bērna izteiksmi, — viss kopā tas bija pārlieku iespaidīgi. Lārboro bīskaps nebūs vienīgais, kurš noticēs šāda eņģeļa stāstam.

—    Vai drīkstu aizņemties šo avīzi? — Roberts jautāja Stenlijam.

—    Ņem ciet, — Stenlijs atbildēja. — Tur nekā interesanta nav.

Roberts jutās pārsteigts. — Vai tas tev nelikās interesanti? — Viņš norādīja uz pirmo lapu.

104

Stenlijs uzmeta īsu skatienu sejai fotoattēlā. — Nē … |.i nu vienīgi tai ziņā, ka viņa man atgādina to Ēģiptes nkuķi un tos trakos melus.

—    Tātad tu netici šīs meitenes stāstam?

—    Phe! — Stenlijs nicīgi nosprauslojās.

—    Kur tad, pēc tavām domām, viņa visu to laiku bija?

—    Ja man šai sakarā vispār ir kādas domas, tad pietiek atcerēties to Sarkanās jūras dāmīti, un es pavisam droši f.,iku: izklaidēties bija un nekur citur! — Stenlijs atbildēja tin devās apkalpot kādu klientu.

Roberts paņēma avīzi un savaldījies izgāja ārā. Vismaz viens lasītājs nav noticējis šim stāstam, tomēr šķiet, ka viņu ietekmējušas gan vecas atmiņas, gan paša ciniskā daba.

Un, kaut gan Stenlijs neapšaubāmi ir aprakstu izlasījis, neievērodams ne personu vārdus, ne vietu nosaukumus, t,i lasa varbūt tikai desmit procenti; pārējie deviņdesmit procenti lasītāju noteikti ir izpētījuši katru vārdu un tanad apspriež notikušo ar lielāku vai mazāku labpatiku.

Kantorī Roberts uzzināja, ka viņu cītīgi pūlējies sazvanīt Hallams.

—    Aizveriet durvis un ienāciet te, labi? — viņš teica vecajam misteram Hezeltainam, kurš viņam to bija paziņojis un pašreiz stāvēja Roberta kabineta durvīs. — Un Ieskatieties, lūk, te!

Viņš pastiepa roku pēc klausules un ar otru nolika mistera Hezeltaina priekšā līdzpaņemto avīzi.

Vecais vīrs pieskārās tai ar savu sīko, smalki veidoto roku, it kā būtu ieraudzījis savā priekšā kaut ko neredzētu un dīvainu. — Tas laikam ir tas raksts, par ko runā visās malās, — viņš noteica un pievērsās tam ar tādu pašu uzmanību kā jebkuram neparastam dokumentam.

—    Nu gan esam abi ieķēpājušies, vai ne? — vada viņā Vjalā noteica Hallams. Pēc tam viņš mēģināja atrast savā Vtirdu krājumā dažus avīzei atbilstošus epitetus. — It kā policijai jau tāpat nebūtu diezgan darba bez šitā smērējuma! — viņš nobeidza, gluži saprotami nostādamies policijas pusē.

—    Vai esat runājuši ar Skotlendjardu?

—    Grānts deviņos no rīta zvanīja uz visām pusēm kā sasvilis. Bet viņi neko nevar darīt. Tikai sakost zobus, paciest un smaidīt. Policija ir medījums, ko var vajāt visu cauru gadu. Un arī jūs tur neko nevarat līdzēt, lai kā gribētu.

105

—    Nevaram vis, — Roberts piekrita. — Preses brī vība ir brīnišķīga lieta.

Hallams veltīja dažus izteiksmīgus vārdus presei. — Vai jūsu klientes to jau zina? — viņš jautāja.

—    Diezin vai. Esmu pārliecināts, ka viņas nelasa Ack-Emma, un vēl nav pagājis pietiekami daudz laika, lai kāds labvēlis viņām to būtu aizsūtījis. Bet apmēram pēc desmit minūtēm viņas ieradīsies pie manis, un tad es viņām | to parādīšu.

—    Ja es jebkad spētu just līdzi tai vecajai inkvizitorei, tad tas būtu šobrīd, — sacīja Hallams.

—    Kā Ack-Emma tikusi pie šī stāsta? Es sapratu, ka meitenes vecāki — tas ir, audžuvecāki — neparko negribēja šādu publisku iztirzāšanu.

—    Grānts teica, ka meitenes brālis esot tā satriekts par policijas atteikšanos ierosināt krimināllietu, ka aizskrējis uz avīzi pats pēc sava prāta. Šie taču skaitās lieli taisnības karotāji. «Ack-Emma gādā, lai taisnība uzvar!» Vien reiz viņu karagājiens turpinājās pat trīs dienas no vietas.

Kad Hallams nolika klausuli, Roberts nodomāja, ka šis abām pusēm nevēlamais notikums vismaz ļauj cerēt uz vienlīdzīgām izredzēm. Policija neapšaubāmi divkāršos savus pūliņus, lai atrastu apstiprinošas liecības, bet, no otras puses, meitenes fotoattēls avīzē dod Šārpām niecīgu cerību, ka var atrasties kāds cilvēks, kurš viņu pazīs un teiks: «Šī meitene todien nevarēja būt Frenčaizā, jo tajā laikā viņa bija pavisam citur.»

—    Satriecošs stāsts, mister Robert, — misters Hezeltains sacīja. — Un, ja drīkstu tā izteikties, satriecoša publikācija. toti agresīva.

—    Šī māja ir Frenčaiza, kur dzīvo vecā misis Šārpa ar meitu, — teica Roberts, — tā pati māja, kurp es nesen biju aizbraucis, lai palīdzētu ar padomu.

—    Jūs gribat teikt, ka šīs sievietes ir mūsu klientes?

—    Jā.

—    Bet, mister Robert… tā nepavisam nav mūsu joma! — Robertu iztrūcināja nelaimīgais mulsums viņa balsī. — Tas ir pilnīgi ārpus mūsu ierastā loka… pilnīgi neietilpst mums zināmajā … mēs neesam kompetenti…

—    Es domāju, ka mēs esam pietiekami kompetenti, lai aizstāvētu jebkuru klientu pret tādu publikāciju, kādu atļaujas Ack-Emma, — Roberts dzedri noteica.

Misters Hezeltains vēlreiz aplūkoja kliedzošās papīra lapas uz galda. Viņš acīm redzami bija grūtas izvēles

106

priekšā: būt uz vienu roku ar noziedzīgiem klientiem vai n r skandalozu preses izdevumu.

—   Vai jūs noticējāt meitenes versijai? — Roberts jaut.ija.

—    Es nesaprotu, kā viņa to varētu būt sagudrojusi, — misters Hezeltains vienkārši atbildēja. — Tik daudz precīzi aprakstītu sīkumu!

—    Tā ir. Bet es redzēju pašu meiteni, kad pagājušā nedēļā viņu atveda uz Frenčaizu — todien, kad es pēc li'jas tik aši aizsteidzos prom, — un es neticu nevienam viņas vārdam. Nevienam! — viņš atkārtoja, priecādamies, ka var to pasacīt skaļi un skaidri un vairs nešaubīties par savu vārdu patiesīgumu.

—    Bet kā viņa vispār varēja iedomāties par Frenčaizu, zināt visus tos daudzos apstākļus, ja nekad nav tur bijusi?

—    Nezinu. Par to man nav ne jausmas.

—   Tā nepavisam nav tāda māja, ko viegli izpētīt, — neuzkrītoša, savrupa, vientuļa ceļa malā un tādā apkaimē, kur neapgrozās daudz cilvēku.

—    Jā, es zinu. Nevaru pateikt, kā šī pasaka sacerēta, bet man nav ne mazāko šaubu, ka tā ir pasaka. Šoreiz svarīgi nav tas, cik patiesa katra detaļa, bet cik patiess stāstītājs. Es esmu pilnīgi pārliecināts, ka Šārpas nav spējīgas uz tādu nenormālu rīcību. Taču nebūt neesmu pārliecināts, ka meitene nav spējīga sacerēt šādu stāstu. Tāds, lūk, ir stāvoklis. — Viņš brīdi apklusa. — Un jums vienkārši vajadzēs paļauties uz manu spriedumu, Timij, — viņš piebilda, uzrunādams veco ierēdni bērnu dienās ierastajā vārdā.

Grūti pateikt, vai noteicošais bija šis «Timij» vai arī Roberta argumenti, bet misters Hezeltains vairs nemēģināja protestēt.

—    Jums tūlīt būs iespēja redzēt šīs noziedznieces, — Roberts teica, — jo es dzirdu priekštelpā viņu balsis. Esiet tik laipns un vediet viņas iekšā!

Misters Hezeltains sadudzis devās izpildīt savu pienākumu, bet Roberts apgrieza avīzi otrādi, tā ka ienācējs varēja redzēt vienīgi citu, nenozīmīgu virsrakstu.

Kāda nosebota tieksme ievērot etiķeti bija skubinājusi misis Šārpu šodien uzlikt cepuri. Tā bija pazema, melna atlasa galvassega un kopumā piešķīra valkātājai tādu kā augsti skolotas dāmas iespaidu. Atvieglojuma izteiksme mistera Hezeltaina sejā liecināja par to, ka šis solis nav .sperts veltīgi. Šī noteikti nebija tāda kliente, kādu viņš

107

m

bija gatavojies ieraudzīt, — gluži otrādi, šī bija tāda kliente, ar kādām viņš paradis tikties. ļ

—    Neejiet vēl projām! — Roberts viņam teica, kad bija sasveicinājies ar atnācējām. — Es gribu jūs iepazīstināt ar misteru Hezeltainu, mūsu firmas vecāko pārstāvi.

Augstprātīga laipnība misis Šārpai ļoti piestāvēja, un, kad viņai labpatika to likt lietā, pārsvars neapšaubāmi bija viņas pusē. Misters Hezeltains ne tikai jutās atvieglots — viņš kapitulēja. Roberta pirmā cīņa bija izcīnīta.

Kad Roberts un klientes palika trijatā, viņš ievēroja, ka Mariona grib kaut ko sacīt.

—           Šorīt notika neparasts gadījums, — viņa teica.

—    Mēs iegājām «Annā Boleinā» padzert kafiju — tā mēs darām bieži —, un tur bija divi brīvi galdiņi, bet, tiklīdz mis Trūlava mūs pamanīja, viņa steidzīgi sastūma krēslus ap tiem kopā un teica, ka tie esot rezervēti. Iespējams, ; ka es būtu noticējusi, ja viņa nebūtu izskatījusies tik apmulsusi. Kā jums šķiet, vai tiešām jau sākušās valodas? Vai viņa to darīja tāpēc, ka saklausījusies kādas tenkas?

—    Nē, — Roberts skumīgi noteica. — Tāpēc, ka viņa lasījusi šārīta Ack-Emma. Viņš pagrieza avīzi ar pirmo lappusi uz augšu. — Man ļoti žēl jūs apbēdināt ar šādu ziņu. Jums atliek vienīgi sakost zobus un paciesties. Droši vien jūs šo tenku lapeli nemaz tuvumā neesat redzējušas. Bēdīgi, ka pirmā iepazīšanās notiek tik personiskā ceļā.

—    Ai, nē! — Mariona iesaucās izmisīgā protestā, ieraudzījusi Frenčaizas fotoattēlu.

Sekoja garš klusuma brīdis, kamēr abas sievietes iepazinās ar nākamās lapas saturu.

—    Cik saprotu, — beidzot teica misis Šārpa, — mums nav nekādas iespējas to atspēkot.

—    Nē, — Roberts apstiprināja. — Visi fakti atbilst patiesībai. Ir tikai izklāsts bez komentāriem. Un pat tad, ja viņi to komentētu — turklāt es nešaubos, ka viņi to vēl darīs, — nav izteikta nekāda apsūdzība, jo lieta nav nodota tiesai. Viņi drīkst komentēt, ja viņiem tā patīk.

—    Viss raksts pats par sevi ir viens milzīgs komentārs, — teica Mariona. — Paziņojums, ka policija nav veikusi savu pienākumu. Interesanti, ko mēs, pēc viņu domām, esam darījušas? Piekukuļojušas policistus?

—    Manuprāt, zemtekstā pausts, ka nabaga upurim nav tādas varas pār policiju kā ļaunajiem bagātniekiem.

—   Bagātniekiem… — Mariona atkārtoja ar dziļu rūgtumu balsī.

108

—    Bagāts ir katrs, kam virs galvas vairāk par vienu «kursteni. Labi, tālāk! Ja neesat pārāk satriektas, lai spētu <loināt, liksim prātus kopā. Mēs zinām, ka meitene nekad nav bijusi Frenčaizā un ka viņa nevarēja …

Taču Mariona viņu pārtrauca.

—    Vai arī jūs to zināt? — viņa jautāja.

—    Jā, — Roberts atbildēja.

Izaicinošais skatiens viņas acīs apdzisa, un viņa novērsās.

—    Paldies … — viņa klusi teica.

—    Ja meitene nav tur bijusi, kā viņa varēja redzēt māju? Bet kaut kā viņa to ir redzējusi. Maz ticams, ka viņa vienkārši atkārtotu kāda cita stāstīto … Bet kā viņa to varēja redzēt? Es domāju — dabiskā ceļā.

—    Iespējams, ka māju varētu redzēt no autobusa augšntfiva, — Mariona teica. — Bet pa Milfordas maršrutu divM.ivu autobusi nebraukā. Vēl varbūt no siena vezuma. Bet nav taču siena laiks!

—    Siena laiks varbūt nav, — ķērcoši iestarpināja minis Sārpa, — bet kravas mašīnām nekādu īpašu laiku nevajag. Es esmu redzējusi smagās mašīnas, kas piekrautas likpat augstu kā siena vezumi.

—    Jā, — Mariona piekrita. — Varbūt meiteni kāds paņēmis nevis vieglajā, bet kravas mašīnā.

—    Tam pretī runā tikai viens apstāklis. Ja kāds paņemtu meiteni kravas mašīnā, viņa taču sēdētu kabīnē — Kaut vai šoferim klēpī. Neviens neceltu viņu augšā uz kravas. It īpaši tāpēc, ka tovakar lija lietus, atcerieties… Vai kāds nav iegriezies Frenčaizā pajautāt ceļu vai kaut ko pārdot, pielabot — kāds, kurš varēja būt kopā ar meiteni, kaut ari viņa nebūtu īpaši manāma?

Tomēr ne — abas sievietes apgalvoja, ka meitenes brīvlaika periodā neviens pie viņiem neesot iegriezies.

—    Tādā gadījumā jāpieņem, ka to, ko meitene zināja par Frenčaizu, viņa redzēja no kādas augstas vietas, izdevīgā gadījumā skatīdamās pāri sētai. Droši vien mēs nekad neuzzināsim, kad un kā tas notika, un, ja uzzinātu, tikpat nevarētu pierādīt. Tātad mums visiem spēkiem jāpūlas pierādīt nevis to, ka viņa nav bijusi Frenčaizā, bet H<in to, ka viņa bijusi kaut kur citur!

—    Un kādas mums cerības to izdarīt? — noprasīja minis Sārpa.

—    Cerības ir lielākas nekā pirms šī avīžraksta, — Roberts atbildēja, pamādams uz Ack-Emma priekšlapu.

109

—    Tas vismaz ir viens gaismas stariņš visā šai drūmajā lietā. Mēs nebūtu varējuši publicēt meitenes fotoattēlu cerībā saņemt informāciju par to, kur viņa šai mēnesī bijusi. Bet tagad, kad to publicējuši viņi — tas ir, meitenes pašas tuvinieki, — mēs varam iegūt to pašu. Viņi nodevuši šo versiju atklātībai, un tā ir mūsu nelaime, bet viņi ir nodevuši atklālībai arī fotoattēlu, un, ja mums lemts kaut cik veiksmes, kāds kaut kur varbūt pamanīs, ka stāsts; un fotoattēls nesader kopā. Ka tajā laika posmā fotoattēlā redzamā persona nevarēja atrasties tur, kur it kā esot atradusies, jo šis «kāds» savām acīm viņu redzējis pavisam citur.

Marionas seja kļuva mazliet gaišāka, un pat misis Šār-ļ pas stīvi saslējies stāvs it kā drusku atslāba. Varbūt šķie-i tamā nelaime kļūs par viņu glābiņu?

—     Un kā lai mēs uzsākam privātu izmeklēšanu? — jautāja misis Sārpa. — Jūs droši vien zināt, ka mums ir ļoti maz naudas, un privāta izmeklēšana, cik zinu, ir dārgs prieks.

—     Parasti tā izmaksā vairāk, nekā cilvēks ir cerējis, jo visus izdevumus iepriekš grūti paredzēt. Bet vispirms es pats taisos tikties ar cilvēkiem, kas te iesaistīti, un noskaidrot, ja.iespējams, kā šādu izmeklēšanu ievirzīt. Izpē-j tīt, ko meitene, visticamāk, varētu būt darījusi.

—    Vai to jums kāds stāstīs?

—    Protams, ne. Droši vien citi nemaz nezina par viņas nosliecč=m. Bet, ja viņi par meiteni vispār kaut ko stāstīs, man izveidosies priekšstats. Vismaz es tā ceru.

Sekoja neilgs klusuma brīdis.

—    Jūs esat ārkārtīgi laipns, mister Blēr!

Vecās misis Šārpas izturēšanās atkal bija kjuvusi augstprātīgi laipna, taču tajā jautās vēl kaut kas. Gandrīz vai pārsteigums — it kā viņa savā dzīvē būtu pieredzējusi maz laba un to arī negaidītu. Viņas stīvi vēlīgā atzinība nepārprotami pauda: «Jūs zināt, ka mēs esam nabadzīgas un varbūt nekad nespēsim jums pienācīgi samaksāt, un mēs nepavisam neesam tie cilvēki, kuru intereses jūs būtu vēlējies aizstāvēt, tomēr jūs darāt visu, ko spējat, lai mums palīdzētu, un mēs esam jums pateicīgas.»

—    Kad jūs gribat to uzsākt? — Mariona jautāja.

—    Tūlīt pēc pusdienlaika.

—    Jau šodien?

—    Jo drīzāk, jo labāk.

no

—   Tādā gadījumā mēs jūs nekavēsim, — misis Sārpa pieceldamās teica. Brīdi viņa stāvēja, raudzīdamās uz nvīzi savā priekšā. — Bija tik patīkami dzīvot Frenčaizas Havrupībā, — viņa noteica.

Pavadījis sievietes līdz mašīnai, Roberts atgriezās un pasauca pie sevis Neviļu, tad nocēla klausuli, lai piezvanītu Linas tantei un palūgtu viņu sakravāt ceļasomu.

—    Tu droši vien nelasi kaut ko tādu kā Ack-Emmai — viņš pavaicāja Neviļam.

—    Retorisks jautājums, — Nevils atteica.

—    Iemet aci šārīta numurā. Labdien, Linas tant!

—   Vai kāds grib sūdzēt viņas tiesā? Tā mums būtu droša nauda. Būtībā jau vienmēr tādas lietas nokārto ārpus tiesas. Ir pat īpašs fonds… — Nevīla balss aprāvās. Viņš bija ieraudzījis avīzes pirmo lapu, kas gulēja iepretī uz galda.

Roberts pameta uz viņu slepus skatienu pāri telefonam un apmierināts ievēroja traģisko izteiksmi brālēna dzīvespriecīgajos vaibstos. Mūsdienu jaunatne, kā viņš bija nopratis, uzskata sevi par imūnu pret emocijām; šķita gluži patīkami redzēt, ka, sastapušies ar prozaisku dzīves īstenību, viņi reaģē gluži tāpat kā visi dzīvi cilvēki.

—   Esi tik mīļa, Linas tant, un sakārto man ceļasomu, labi? Tikai vienai naktij …

Nevils bija atrāvis avīzi vaļā un tagad lasīja pašu rakstu.

—    Laikam tikai līdz Londonai un atpakaļ, bet galvot es nevaru. Šā vai tā, pavisam nelielu somu, tikai visnepieciešamāko. Ja esmu tev kaut cik mīļš, neliec visu, ko man varētu ievājadzēties! Pagājušā reizē tu man ieliki pudeli ar kuņģa zālēm, kas svēra gandrīz mārciņu, un pasaki, kad man ir vajadzējis uzlabot gremošanu? … Nu labi, tad es iztikšu ar visu čūlu… Jā, pēc minūtēm desmit būšu uz lenču.

—    Šitāds kretīnisms! — izgrūda dzejnieks un intelektuālis, tverdamies pie gluži ikdienišķiem valodas līdzekļiem.

—    Nu, ko tu par to saki?

—   Ko es saku?! Par ko?!

—    Par meitenes liecību.

—   Vai tur vēl kaut kas jāsaka? Acīm redzama nelīdzsvarotas pusaudzes kāre pēc sensācijas!

—    Un ja es tev teiktu, ka šī pusaudze ir ļoti rāma,

īil

vienkārša skolniece ar labu slavu un nekas viņā neliecina par sensāciju kāri?

—    Vai tu viņu esi redzējis?

—    Jā. Tieši tāpēc es pirmoreiz braucu uz Frenčaizu — lafi būtu klāt, kad Skotlendjarda pārstāvji atveda meiteni ua konfrontāciju. Liec to aiz auss, jaunais cilvēk! Ar tevi viņa var runāt par vistām un Mopasānu, bet grūtā brīdīļ tomēr griežas pie manis. I

—    Tevi tur aicināja aizstāvēt viņu intereses?

—    Protams.

Nevils atvieglots uzelpoja. — Ak, nu tad ir labi! Mani vienu bridi likās, ka tu esi pret viņu. Pret viņām. Bet tadl jau viss ir kārtībā. Mēs varam apvienot spēkus, Iaļ iegrūstu spieķus riteņos šitai… — viņš uzsita ar knipi pa avīzi, — šitai kazai. — Roberts iesmējās par Nevilafl savdabīgo apzīmējumu izvēli. — Ko tu domā darīt, Ro-| bert?

Roberts paskaidroja. — Bet tu sargā pozīcijas šeit, ka-ļ mēr es esmu projām! — Viņš redzēja, ka Nevila uzmanība! atkal pievērsusies «kazai». Arī viņš pievirzījās tuvāk, un] kādu brīdi abi vēroja jauniņo seju, kas tik rātni lūkojās viņiem pretī.

VII

Vinnu māja Eilzberijas tuvumā atradās pa daļai lauku, ļ pa daļai mazpilsētas apkaimē — apvidū, kur kopā sabūvētu māju rindas stiepjas gar tīrumu malām, un, atkarībā no būvētāju piešķirtā rakstura, vai nu pauž biklu vainas apziņu par savu ielaušanos, vai arī slejas lepni un neat-j karīgi, apkārtnei nepievērsdamas uzmanību. Vinni dzīvoja] vienā no biklo namu rindām, un noplukušie sarkanu! ķieģeļu mitekļi gluži vai saērcināja Robertu — tie izska-ļ tījās tik nepabeigti, nepārdomāti, nožēlojami. Bet, kamēr] viņš lēni brauca pa ielu, meklēdams vajadzīgo numuru,' sākotnējo nepatiku nomainīja cieņa pret iedzīvotāju mīlestības pilnajiem pūliņiem, lai piešķirtu saviem necilajiem mājokļiem tīkamu izskatu. Pašas ēkas bija celtas bez jebkādas mīlestības, vadoties vienīgi no aprēķina. Taču ikvienam saimniekam pēc nama pārņemšanas neizskatīgais, kailais mājoklis bija kļuvis par savējo, un viņš prata redzēt un izcelt tā pieticīgo jaukumu. Dārziņi māju priekšā bija īsti brīnumdarbi, katrs nākamais pārsteidza ar kaut

112

ko jaunu, liecinādams, ka te mājo nepamanīta un nentzita dzejnieka dvēsele.

Trīsdesmit devītā nama priekšā pletās vienkāršs, gluds /..iliens, ko akmeņu virknes norobežoja no celiņa. Māja no citām atšķīrās arī ar to, ka logos no ārpuses nebija redzami nlzkari. Rūtis neaizēnoja ierastais smalkais audums, un malās nebija krokotu krēmkrāsas sleju. Logi bija pilnīgi atsegti saulei, vējam un cilvēka skatienam. Šis apstāklis Robertu pārsteidza tāpat kā, domājams, apkārtējos iedzīvotājus. Tas liecināja par nepakļaušanos pieņemtajām normām, un to viņš nebija gaidījis.

Roberts piezvanīja, klusībā vēlēdamies, kaut nejustos kā apkārtceļojošs tirgonis. Viņš bija ieradies kaut ko lūgt, un šāda loma Robertam Blēram bija sveša.

Misis Vinna viņu pārsteidza vēl vairāk nekā mājas logi. Tikai ieraudzīdams viņu, Roberts saprata, cik pamatīgi jau paguvis izveidot priekšstatu par sievieti, kura ndoptējusi un audzinājusi Betiju Keinu: sirmi mati, cienīgi drukns stāvs, vienkārša, paplata, saprātīga seja, varbūt pat puķots, liels priekšauts, kādus mēdz nēsāt mājsaimnieces. Taču misis Vinna nepavisam nebija tāda. Viņa bija slaida, glītu augumu, vēl pajauna, modema tumšmate ar Kārtiem vaigiem, joprojām izskatīga; īpaši Robertu pārsteidza brūnās, vērīgās acis gudrajā sejā.

Svešinieku ieraudzījusi, sieviete pirmajā brīdī šķita piesardzīga un neviļus pievilka durvis ciešāk, taču likās, ka nākamais skatiens viņu nomierina. Roberts paskaidroja,, kas viņš ir, un sieviete uzmanīgi noklausījās, ne reizi nepārtraukdama un ar to vēl vairāk izpelnīdamās Roberta apbrīnu. Gan vīriešu, gan sieviešu vidū ļoti reti gadījās klienti, kas viņu nepārtrauktu.

—    Jums nav nekāda pienākuma runāt ar mani, — viņš nobeidza, izstāstījis nāciena iemeslu. — Tomēr es ļoti ceru, ka neatteiksieties. Es esmu sacījis inspektoram Grāntam, ka šodien apciemošu jūs savu klientu interesēs.

—    Nu, ja policijai tas zināms un viņi neiebilst… — Sieviete pakāpās atpakaļ, lai palaistu Robertu sev garām.

Cik saprotu, jums jādara šo sieviešu labā viss iespējamais, ja jau esat viņu advokāts. Un mums nav nekā, ko :■ lēpt. Bet, ja gribat runāt tieši ar Betiju, tas gan nebūs Iespējams. Mēs šodien aizsūtījām viņu pie saviem draugiem uz laukiem, lai pasargātu no šīs kņadas. Leslijs jau gribēja labu, tomēr tas nebija prāta darbs.

«457

113

—    Leslijs? I

—    Mans dēls. Lūdzu, sēdieties! — Ievedusi Robertu jaukā, nepieblīvētā viesistabā, sieviete pamāja uz vienu no atpūtas krēsliem. — Viņš bija tā noskaities uz policiju, ka nespēja domāt ar skaidru galvu, — noskaities par to, ka viņi it kā neko nedara, kad viss šķiet tik skaidrs. Viņi jau kopš bērnu dienām ir Joti pieķēries Betijai. Iekams viņš nebija saderinājies, abi bija pilnīgi nešķirami.

Roberts saausījās. Tieši kaut ko tādu viņš bija cerējis uzzināt. ļļ ļ

—    Saderinājies? I

—   Jā. Viņš tūlīt pēc Jaungada saderinājās ar ļoti jauku meiteni. Mēs visi par to priecājamies.

—    Arī Betija?

—    Viņa nebija greizsirdīga, ja tas jūs interesē, — misis Vinna atbildēja, lūkodamās Robertā ar vērīgajām, gudrajām acīm. — Es domāju, viņa gan izjuta to, ka navj vairs brālim pirmajā vietā kā agrāk, taču viņa izturējās ļoti jauki. Viņa ir laba meitene, mister Blēr. Ticiet mani Es pirms apprecēšanās biju skolotāja — tiesa, ne sevišķi! laba, tāpēc pasteidzos drīz apprecēties, — un meitenes pa-'l zīstu diezgan labi. Betija nekad nav sagādājusi raizes.

—    Jā, es zinu. Visas atsauksmes par viņu ir ļoti labas. ] Vai jūsu dēla līgava ir viņas skolasbiedrene?

—    Nē, viņa ir no citas puses. Viņas ģimene šeit ap-ļ metās vēlāk, un dēls ar viņu iepazinās dejās.

—    Vai Betija iet uz dejām?

—    Uz pieaugušo vakariem ne. Viņa vēl ir par jaunu.

—   Tātad viņa nebija satikusi Leslija līgavu?

—    Taisnību sakot, mēs neviens viņu nebijām ne acīs redzējuši. Leslijs mūs nostādīja fakta priekšā. Bet mums meitene tā iepatikās, ka nevienam nebija iebildumu.

—    Viņš laikam ir ļoti jauns ģimenes dzīvei?

—    Ak jā, protams, prātīgi jau tas nav. Viņam ir div-ļ desmit gadu un meitenei astoņpadsmit. Bet viņi tik jauki ļ saprotas. Un es pati arī apprecējos ļoti jauna, tomēr esmu ļ bijusi laimīga. Vienīgais, kā man trūka, bija meita, unļ Betija šo tukšumu aizpildīja.

—    Ko viņa domā darīt pēc skolas beigšanas?

—    Viņa vēl nezina. Cik varu spriest, Betijai nav ne-1 kādu īpašu talantu. Man ir nojauta, ka viņa agri apprecē. sies.

—    Vai tāpēc, ka viņa ir pievilcīga meitene?

114

I

Nē, tāpēc ka… — sieviete aprāvās un acīm reil/,iimi pabeidza iesākto domu citādi. — Meitenes, kam nav iļi.išu dotību, mēdz agri iziet pie vīra.

Interesanti, vai tam, ko misis Vinna gribēja sacīt, varfilu būt sakars ar pelēkzilo acu krāsu?

—    Vai tad, kad Betija īsi pirms skolas sākuma nenlļ;riezās mājās, jūs nodomājāt, ka viņa grib kavēt skolu? Knut arī viņa ir tik kārtīga skolniece?

— Jā, viņai skola bija sākusi apnikt, turklāt viņa bieži teica — un tā ir taisnība —, ka pirmā skolas diena pēc Imvlaika esot veltīgi iztērēts laiks. Tāpēc mēs spriedām, luī viņa nolēmusi, kā saka, izmantot izdevību. «Izmēģina loku,» teica Leslijs, kad uzzināja, ka viņa nav atgriezusies mājās.

—    Skaidrs. Vai brīvlaikā viņa arī valkāja skolas apģērbu?

Pirmo reizi sarunas laikā misis Vinna uzmeta viņam Aaubīgu skatienu, it kā nesaprazdama šāda jautājuma lomeslu.

—    Nē. Nē, viņai mugurā bija izejamās drēbes… Vai |us zināt, ka viņa pārnāca mājās tikai kleitā un kurpēs?

Roberts pamāja ar galvu.

—    Es nespēju iedomāties tik nelietīgas sievietes, kas tā var apieties ar bezpalīdzīgu bērnu.

—    Ja jūs tiktos ar šīm sievietēm, misis Vinna, jums to būtu vēl grūtāk iedomāties.

—    Bet vai tad visjaunākie noziedznieki nemēdz izskatīties nevainīgi un nekaitīgi?

Roberts atturējās no atbildes. Viņš gribēja kaut ko nzzināt par zilumiem uz meitenes ķermeņa. Vai tie bijuši kvaigi zilumi?

—    Jā, pavisam. Lielākā daļa vēl nebija mainījusi krāsu,

Robertu tas mazliet pārsteidza.

—    Bet vajadzēja taču būt arī vecākiem zilumiem?

—    Ja bija, tad jau nogājuši tiktāl, ka starp svaigajiem, lielajiem zilumiem tos nevarēja pamanīt.

—    Un kādi izskatījās jaunie zilumi? It kā no pātagas?

—     Ai, nē! Viņa, šķiet, bija sista ar dūrēm. Pat sejiņa! Viens vaigs bija uztūcis un otrā pusē deniņos milzīgs zilums.

—    Policija apgalvo, ka meitene kļuvusi histēriska, līdzko pieprasīts, lai viņa visu izstāsta.

115

—    Jā, kamēr viņa vēl nebija atguvusies. Kad viņa kārtīgi atpūtās un uzticēja notikušo mums, nebija vairs grūti pārliecināt viņu, ka tas jāizstāsta arī policijai.

—    Es zinu, ka jūs man atbildēsiet godīgi un atklāti, misis Vinna. Vai jums ne reizi nav iešāvušās prātā aizdomas, ka Betijas stāsts varētu būt nepatiess? Kaut vai acumirklīgas šaubas?

—    Nē, nevienu brīdi. Kāds tam būtu pamats? Viņa vienmēr ir bijusi vaļsirdīga un patiesa. Un, pat ja nebūtu, — kā gan viņa varētu sacerēt tik garu, līdz sīkumiem precīzu stāstu un neiekrist? Policija viņai uzdeva ļoti, daudz jautājumu un nebūt nepieņēma viņas stāstu kā pašu par sevi saprotamu.

—    Vai, stāstīdama jums to pirmoreiz, viņa stāstīja vi-ļ sos sīkumos?

—    Nē, tas vilkās veselu dienu vai pat divas. Vispirms izdabūjām galveno. Tad pamazām viņa atcerējās sīkumus.; Tādus kā apaļo bēniņu logu.

—    Tātad nemaņas stāvoklis nebija ietekmējis viņas atmiņu.

—   Tas diezin vai būtu iespējams. Vismaz attiecībā uz Betiju. Viņai ir fotogrāfiska atmiņa.

Lūk, kā! Roberts bija pati uzmanība.

—    Jau gluži maziņa viņa varēja paskatīties grāmatā — protams, bērnu grāmatā — un atstāstīt no galvas gandrīz visu, kas bildē redzams. Un Kima spēlē — varbūt jūs zināt, dažādi priekšmeti uz paplātes, — mēs Betiju vispār nepieņēmām, jo viņa tik un tā vienmēr uzvarēja. Nē, viņa neaizmirsīs to, ko kādreiz redzējusi!

Ir vēl tāda spēle, kurā saka: «Siltāks, siltāks!», atcerējās Roberts.

—   Jūs sakāt, ka viņa vienmēr bijusi vaļsirdīgs un patiess bērns, un to apstiprina arī citi… bet vai viņa nekad nemēģināja fantazēt, romantizēt savu dzīvi, kā bērni bieži mēdz darīt?

—    Nekad! — noteikti apgalvoja misis Vinna. Šī doma viņu, šķiet, mazliet uzjautrināja. — To viņa neprata. Ja kaut kas nebija īsts, tas Betijai neko nenozīmēja. Pat spēlējoties ar lellēm, viņa neprata iedomāties, ka tām priekšā ir kaut kas ēdams, kā labprāt to dara citi bērni; viņai vajadzēja kaut ko īstu, kaut vai mazu maizes gabaliņu. Parasti tas gan bija kaut kas labāks, jo tā viņa pati varēja ērti tikt pie garda kumosa, un Betija vienmēr bijusi drusciņ negausīga.

Roberts apbrīnoja misis Vinnas spēju tik objektīvi npriest par mīļoto meitu. Vai tās būtu atskaņas no skolotajās neizbēgamā lietišķuma? Tomēr šāda attieksme pret bērnu ir daudz labāka par aklu mīlestību. Cik žēl, ka šīs i.ievietes gudrība un pieķeršanās tik slikti atalgota!

—   Es negribu jūs pārāk ilgi apgrūtināt ar runām, kas jums nepatīkamas, — Roberts teica. — Bet varbūt jūs kaut ko varētu pastāstīt par viņas vecākiem?

—   Par vecākiem? — misis Vinna izbrīnījusies pārjaul<ija.

—    Jā. Vai jūs viņus labi pazināt? Kādi viņi bija?

—    Mēs viņus vispār nepazinām. Nekad netikām redzējuši.

—    Bet meitene taču dzīvoja pie jums… cik ilgi? Laikam deviņus mēnešus, pirms īstie vecāki gāja bojā, vai

ne?

—    Jā, bet drīz pēc tam, kad mēs pieņēmām Betiju, viņas māte atrakstīja, ka apciemot bērnu nozīmētu tikai viņu satraukt un darīt nelaimīgu un ka pats labākais būtu atstāt meiteni pie mums līdz tam laikam, kad viņa varēs atgriezties Londonā. Un viņa lūdza, lai es vismaz reizi dienā pieminot viņu Betijai.

Robertam sažņaudzās sirds, domājot par nepazīstamo, mirušo sievieti, kura bija gatava ciest tādas dvēseles mokas sava vienīgā bērna labā. Cik daudz mīlestības un rūpju saņēmusi Betija Keina, šis evakuētais bērns!

—    Vai meitene viegli iedzīvojās pie jums? Vai raudāja pēc mātes?

—    Viņa raudāja tāpēc, ka viņai negaršoja ēdiens. Neatceros, ka viņa būtu jebkad raudājusi pēc mātes. Jau pirmajā vakarā viņa samīlējās Leslijā — pavisam vēl bērns! — un man šķiet, ka interese par viņu gaisināja jebkādas skumjas. Un mans dēls, būdams četrus gadus vecāks, uzreiz jutās kā viņas aizstāvis. Tāds viņš jūtas joprojām — tāpēc jau mēs esam nonākuši šai sarežģītajā Ktāvoklī.

—    Kā īsti notika ar to Ack-Emma? Es zinu, ka uz redakciju aizgāja jūsu dēls, bet vai arī jūs beigās piekritāt ftui…

—    Ak Dievs, nē! — misis Vinna sašutusi atbildēja.

Viss jau bija padarīts, pirms mēs paspējām iejaukties.

Mēs ar vīru nebijām mājās, kad atnāca Leslijs kopā ar reportieri — padzirdējuši šo notikumu, viņi atsūtīja savu

117

cilvēku, lai tas vēlreiz visu uzklausa no Betijas pašas… un tad …

—    Vai Betija tam labprāt piekrita?

—    To es nevaru pateikt. Es tur nebiju klāt. Mēs ar viru neko nezinājām līdz pat šim rītam, kad Leslijs nolika mums priekšā avīzi. Es teiktu, pat drusciņ izaicinoši. Tagad, kad tas izdarīts, viņš vairs nejūtas īsti labi. Ack-Emma, varat man ticēt, mister Blēr, nav avīze mana dēla gaumē. Ja viņš nebūtu tā satraucies …

—    Saprotu. Pilnīgi saprotu, kā tas notika. Starp citu, šis viņu sauklis: «Uzticiet mums savas likstas, un mēs gādāsim, lai taisnība uzvar!» — ir ļoti viltīgs. — Roberts piecēlās. — Jūs bijāt ļoti laipna, misis Vinna, un es juma esmu ļoti pateicīgs.

Viņa tonis acīmredzot bija sirsnīgāks, nekā sieviete bija gaidījusi, un viņa veltīja viesim šaubu pilnu skatienu. «Ko es tādu pateicu, kas jums varētu palīdzēt?» viņa šķita bažīgi vaicājam.

Roberts painteresējās, kur Londonā dzīvojuši Betijas vecāki, un misis Vinna viņam to pateica. — Tagad tur nekā vairs nav, — sieviete piebilda. — Tikai klaja vieta. Tur laikam taisās būvēt kaut ko lielāku, tāpēc pagaidām neko nedara.

Durvīs Roberts saskrējās ar Lesliju.

Leslijs bija neparasti glīts jauneklis, kurš šo apstākli! šķiet, nemaz neapzinājās; tas mazliet atmaidzināja Robertu, lai gan viņš pret puisi nebūt nejutās labvēlīgi noskaņots. Roberts bija iztēlojies viņu kā druknu lempi, tačuļ Leslijs bija pavisam citāds — neliels lādzīga izskata jauj neklis pasīkiem vaibstiem, biklām, nopietnām acīm un> izjukušiem, mīkstiem matiem. Kad māte iepazīstināja viņa ar Robertu un paskaidroja apciemojuma iemeslu, puisis' paskatījās uz advokātu ar neslēptu naidu, bet, kā jau misis Vinna tika teikusi, šajā skatienā gailēja kaut kas no izai-j cinājuma, un tas liecināja, ka Leslijam šodien nedod mieru; paša sirdsapziņa.

—   Neviens lai nedomā mocīt manu māsu un tikt sveikā cauri! — viņš nikni atcirta, kad Roberts bija izteicis slēptu pārmetumu par viņa rīcību.

—    Es saprotu jūsu viedokli, — Roberts atbildēja, — tomēr es pats laikam drīzāk pieciestu, ka mani sit katru dienu divas nedēļas no vietas, nekā redzētu savu fotoattēlu Ack-Emma pirmajā lapā. It īpaši tad, ja es būtu jauna meitene.

—    Ja jūs sistu katru dienu divas nedēļas no vietas un neviens pēc tam nemēģinātu neko darīt, jūs varbūt ar prieku Jautu publicēt savu fotoattēlu jebkurā tenku lapelē, kas vien gribētu cīnīties par taisnību! — Leslijs bravūrīgi atcirta un, paskrējis viņiem garām, nozuda istabā.

Misis Vinna veltīja Robertam tikko jaušamu vainīgu smaidu, un Roberts, izmantodams šo labvēlības brīdi, teica:

—    Misis Vinna, ja jums kaut kad ienāktu prātā, ka Betijas stāsts kādā vietā neizklausās gluži patiess, es Joti ceru, ka jūs necentīsieties pievērt acis.

—    Nepaļaujieties vis uz šo cerību, mister Blēr!

—    Tātad jūs pievērtu acis un ļautu nevainīgiem ciest?

—    Nē, to es negribēju teikt. Es runāju par jūsu cerību, ka es varētu apšaubīt Betijas stāstu. Ja es ticēju viņai no paša sākuma, diez vai es sākšu šaubīties vēlāk.

—    Nekad nevar zināt! Kādu dienu jums var ienākt prātā, ka šai stāstā šis vai tas nesaskan. Jums no dabas ir analītisks prāts, bet zemapziņā kaut kas var uzpeldēt tieši tad, kad jūs vismazāk to gaidāt. Kaut kas tāds, kas jūs slepeni mulsinājis, var pieteikt sevi atklāti.

Misis Vinna bija iznākusi pavadīt Robertu līdz vārtiņiem, un, pēdējos vārdus teikdams, viņš pagriezās pret mājasmāti, lai atvadītos. Tajā brīdī viņš pārsteigts ievēroja, ka pēc šīs mazās piebildes sievietes acīs kaut kas itin kā uzdzirkstī.

Tātad viņa nemaz nejūtas tik pārliecināta!

Kaut kur šajā stāstā un tā apstākļos acīmredzot slēpjas kāds sīkums, kas viņas analītiskajā prātā atstājis jautājuma zīmi.

Kas tas varētu būt?

Un tad, jau grasīdamies kāpt mašīnā, Roberts piedzīvoja to, ko vēlāk allaž atcerējās kā vienīgo izcilo telepātijas gadījumu savā mūžā: piepeši apstājies, viņš noprasīja:

—    Vai meitenei, kad viņa pārnāca mājās, kaut kas bija

kabatā?

—    Viņai bija tikai viena — kleitas kabata.

—    Un tajā kaut kas bija?

Vaibsti ap sievietes muti tikko jaušami saspringa.

•     Tikai lūpu krāsa, — viņa rāmi atbildēja.

—    Lūpu krāsa! Tai viņa gan tā kā mazliet par jaunu?

—    Cienījamais mister Blēr, meitenes sāk niekoties ar lūpu krāsu jau desmit gadu vecumā. Izklaidēšanās, kas

119

I

lietainās dienās aizstāj kādreiz tik iecienīto ieģērbšanos mātes drēbēs.

— Jā, droši vien. Vulverts ar savām lētajām precēm ir īsts labdaris.

Sieviete pasmaidīja, vēlreiz atsveicinājās un, mašīnai attālinoties, devās uz mājas pusi.

Kādēļ misis Vinnu mulsina lūpu krāsa, prātoja Roberts, nogriezdamies no nelīdzenās Medovsaidas ieliņas uz Eilzberijas — Londonas galvenā ceļa melnās, gludās virsmas! Vai tikai tas apstāklis, ka Frenčaizas briesmones nav viņai to atņēmušas? Vai tas būtu iemesls?

Cik savādi, ka viņas zemapziņā slēptās raizes varēja tik pēkšņi atbalsoties sarunu biedrā! Roberts pats nebija zinājis, ka vaicās kaut ko par meitenes kabatām līdz tam brīdim, kad izdzirda sevi izrunājam šo jautājumu. Vie-f natnē viņam ne prātā nebūtu nācis domāt par to, ko mei-S tene glabājusi kabatā. Diez vai viņš pat būtu iedomājiesJj ka kleitai ir kabata.

Tātad lūpu krāsa.

Un kaut kāda iemesla pēc tā mulsina misis Vinnu.

Nu, šķiet, ka šo salmiņu varētu pievienot nelielajai kaudzītei, kas jau savākta. Tam apstāklim, ka meitenei ir fotogrāfiska atmiņa. Tam, ka tikai pirms mēneša vai di-ļ viem viņas patmīlība saņēmusi negaidītu cirtienu. Tam, ka viņa ir negausīga. Tam, ka viņai sākusi apnikt skola. Tam, ka viņai patīk «tas, kas ir īsts».

Un — pats galvenais — tam, ka neviens šajā mājā nezina, kas notiek Betijas Keinas prātā, pat gudrā un objektīvā misis Vinna ne. Pilnīgi neiespējami, ka piecpadsmil gadus veca meitene, kas vienmēr atradusies jauna vīrieša uzmanības centrā, mierīgi paciestu, ka pēkšņi tiek no turienes izspiesta. Taču Betija esot izturējusies «ļoti jauki».

Tas Robertu iedrošināja. Tātad šī jauniņā, atklātā seja nebūt neliecina par to, kāda īstenībā ir Betija Keina.

vm

Roberts bija nolēmis pavadīt nakti Londonā un nošaut daudz zaķu ar vienu šāvienu.

Pirmkārt viņš vēlējās, lai kāds draudzīgi saņemtu viņa roku. Un pašreizējos apstākļos neviens to nespēja izdarīt labāk kā viņa vecais skolasbiedrs Kevins Makdērmots. Ja Kevins kaut ko par krimināllietām nezināja, tad tas die-

120

zin vai bija zināšanas vērts. Turklāt šim labi pazīstamajam tiesu advokātam bija plašas, daudzveidīgas, īpašas zināžanas par cilvēka dabu.

Jau skolas gados viņi abi bija sadraudzējušies, jo abi grasījās «iet uz juristiem», bet draudzība bija nostiprinājusies un saglabājusies tāpēc, ka viņi lieliski papildināja viens otru. Kevinu, straujo īru, Roberta rāmā nosvērtība uzjautrināja, izaicināja un paguruma brīžos nomierināja. Robertam Kevina ķeltu karstasinība šķita eksotiska un aizraujoša. Gluži likumsakarīgi bija tas, ka Roberts vēlējās pēc studijām atgriezties savā mazpilsētiņā un turpināt ierasto dzīvi, bet Kevina sapnis bija pilnīgi pārvērst visu jurisprudences sistēmu un darīt to ar iespējami lielāku troksni.

Kad Roberts bija mēģinājis sazvanīt Kevinu no Milfordas, sekretāre bija paskaidrojusi, ka Kevins šovakar būšot kādās juristu aprindu pusdienās, taču loti labprāt Izmantošot nopietnu ieganstu, lai no tām aizbēgtu, tāpēc lai Roberts pēc vakariņām dodoties pie viņa uz mājām un, ja vajadzīgs, lai pagaidot.

Tas bija labs risinājums: ja Kevins ieradīsies uz tikšanos pēc pusdienām, kad būs jau atvilcis elpu un noskaņojies mierīgam vakaram, viņš vairs nebūs tik tramīgs un domās nedzīvos tiesas zālē, kā tas reizēm mēdza gadīties.

Tikmēr Roberts nolēma piezvanīt uz Skotlendjardu Grāntam un pajautāt, vai tas rīt no rīta varētu veltīt viņam nedaudz laika. Jānoskaidro viņa turpmākās attiecības ar Skotlendjardu: līdzjutēji, tomēr katrs savā žoga pusē.

Padzēris tēju, Roberts jutās manāmi spirgtāks. Viņš izgāja vakarīgajās ielās, juzdams vāju cerības blāzmu.

Savos patiesības meklējumos attiecībā uz Betiju Keinu viņš gandrīz neapzināti aizklīda līdz tumšajam laukumam, kur kādreiz bija atradušās mājas un kur abi Betijas vecāki kara laikā bija gājuši bojā, eksplodējot bumbai. Vieta bija kaila un līdzena; tā acīm redzami gaidīja sev piešķirto lomu kādā nākotnes plānā. Nekas neliecināja, ka šeit jebkad būtu bijušas ēkas. Apkārt tukšumam truli un apmierināti slējās neskartie nami — kā aprobežoti bērni, kuru Ssais prātiņš neļauj aptvert notikušo nelaimi. Viņiem tā gājusi secen, un nekas cits viņiem nerūp un nav saprotams.

Platās ielas pretējā pusē stiepās mazu veikaliņu rinda — (icīmredzot tāda pati kā pirms piecdesmit gadiem vai vēl senāk. Roberts pārgāja pāri ielai un iegāja tabakas

121

veikaliņā nopirkt cigaretes: cigarešu un avīžu pārdevēj; allaž zina visu.

—   Vai jūs bijāt šeit, kad tas notika? — Roberts vaicāja pamezdams ar galvu uz durvju pusi. ]

—    Kas notika? — atjautāja pārdevējs, pasīks vīrs ai sārtiem vaigiem; viņš jau tā bija pieradis_pie tukšās vietas viņā pusē, ka to vairs nepamanīja. — A, tas vakardie* nas gadījums? Nē, es biju izgājis darīšanās. ļ

Roberts paskaidroja, ka gribējis zināt, vai viņš kara laikā strādājis tepat. ļ

Ak jā, protams, un jau labi sen pirms tam. Viņš tepa^ netālu esot uzaudzis un pārņēmis veikalu no sava tēvai

—   Tad jūs droši vien labi pazīstat vietējos iedzīvotāju^ Varbūt atceraties arī to laulāto pāri, kas bija šīs mājns uzraugi? I

—    Keinus? Protams, atceros. Kāpēc lai neatcerētos?! Viņi cauru dienu skraidīja te iekšā, te ārā. No rīta patļ gāja pēc avīzes, mazu brīdi vēlāk pati pēc cigaretēm, tad atkal viņš pēc vakara avīzes, tad viņa kādu trešo reizi pē<! cigaretēm, un pēc tam mēs ar šo tepat traktierī iedzērār kādu pinti alus — kad manam puikam bija beigušās stun-j das un viņš varēja nākt šurp pastāvēt manā vietā. Vai jūs arī viņus pazināt, ser?

—    Nē. Bet es nesen satikos ar cilvēkiem, kuri man stāstīja par viņiem. Kā šī nelaime notika? ■

Mazais sārtvaidzis nicīgi noklakstināja mēli. ■

—    Švaka būve! Tur bija visa nelaime. Vienkārši švaka būve. Bumba nokrita tur, tai vietā, un Keini atradās savā pagraba dzīvoklī — itin kā drošībā, un tad tas viss sagā-j zās viņiem virsū — sabruka tā kā kāršu namiņš! Bries-1 mīgi! — Viņš izlīdzināja vakara avīžu kaudzi. — PriekšJ viņas neparasti nelaimīga sagadīšanās — vienu retu reizi viņa kopā ar vīru ir mājās, un taisni tad jākrīt bumbai. — ļ Viņa balsī skanēja izsmējīga dzēlība, gandrīz vai prieks.]

—           Kur tad viņa bija citreiz? — Roberts apjautājās.

—   Vai kaut kur pa vakariem strādāja?

—    Strādāja! — pārdevējs nicīgi nosēcās. — Viņa! — ' Tad viņš attapās. — Ai, piedodiet… Uz brīdi aizmirsu, ka viņi varbūt bija jums …

Roberts steidzās pārliecināt veco vīru, ka viņa interese par Keiniem esot pilnīgi virspusēja. Kāds tikai ieminējies, ka viņi bijuši mājas uzraugi, un viss. Ja misis Keina pa vakariem nestrādāja, ko tad viņa parasti darīja?

—    Izklaidējās, protams. Jā, cilvēki arī tolaik mēdza izklaidēties — ja tik bija pietiekama gribēšana un pietiekami bieza āda. Keins jau vēlējās, lai viņa kopā ar meiteni brauc uz laukiem, bet kur nu! Sī neparko! Teica, ka laukos būšot beigta jau pēc dažām dienām. Nebrauca pat apciemot savu mazo, kad tā bija aizvesta prom. Valdības Iestādes aizveda. Kopā ar citiem bērniem. Man liekas, viņai to tik vien vajadzēja — dabūt bērnu nost no kakla, lai var iet katru vakaru uz ballēm.

—    Ar ko viņa tur gāja?

—          Ar virsniekiem, — sīkais vīrelis strupi atmeta.

—   Tak jau labāk nekā sēdēt mājās. Nekā briesmīga jau tur nebija, to es nesaku, — viņš steigšus piemetināja. •— Viņas vairs nav, un es negribu tiesāt to, kas nevar aizstāvēties. Bet kā sieva un māte viņa gan nekur nederēja, tā ir zināma lieta, un neviens to nemēģinās apstrīdēt.

—    Vai viņa bija skaista? — Roberts jautāja, atcerēdamies, cik daudz nepelnītas līdzjūtības domās bija veltījis Betijas mātei.

—    It kā jā, tikai allaž tāda kā sabozusies. Kā ogle zem pelniem. Interesanti bija prātot, kāda viņa ir, kad tā oglīte uzliesmo. Tas ir, kad kļūst jautra un pacilāta. Bet ne jau dzērumā, dzērušu gan es viņu netiku redzējis. Tur viņa jautrību nemeklēja.

—    Un viņas vīrs?

—    A, Bērts Keins bija kārtīgs vecis! Bija gan pelnījis labāku sievu par šo. Bērts patiešām bija bez vainas. Dikti mīlēja mazo. Izlutināja, protams. Tai tikai vajadzēja kaut ko sagribēt, un viņš tūlīt gādāja, — bet bērns tomēr bija jauks. Tāds kautrīgs, nevainīgs eņģeļa ģīmītis. Jā, Bērts bija pelnījis ko labāku par uzdzīvotāju sievu un aprēķina laulības bērnu. Bērts bija bez vainas… — Atmiņās kavēdamies, viņš pārlaida skatienu tukšajam laukumam ielas pretējā pusē. — Gandrīz nedēļa pagāja, kamēr atrada, — viņš piebilda.

Roberts samaksāja par cigaretēm un izgāja uz ielas, juzdamies reizē apbēdināts un atvieglots. Viņu skumdināja Berta Keina liktenis, taču atviegloja tas, ka Betijas Keinas māte nav bijusi tāda sieviete, kādu viņš iztēlojies. Braukdams uz Londonu, Roberts visu ceļu bija ar skumjām domājis par mirušo sievieti, par nabaga māti, kas bijusi gatava pārvarēt jebkādas sirdssāpes sava bērna dēļ. Robertam bija licies briesmīgi, ka šis bezgala mīlētais bērns Ir Betija Keina. Tagad šīs domas viņu vairs nemocīja.

Betijas Keinas māte bijusi tieši tāda, kādu viņš šai meitenei piešķirtu, ja būtu Dievs. Un meitene savukārt šķiet īsta savas mātes meita.

«Aprēķina laulības bērns.» Mjā… Un ko teica misis Vinna? «Viņa raudāja tāpēc, ka viņai negaršoja ēdiens, bet es neatceros, ka viņa jebkad būtu raudājusi pēc mātes.» Arī pēc tēva ne, kurš acīmredzot savā mīlestībā viņu bija izlutinājis.

Atgriezies viesnīcā, Roberts izvilka no somas avīzi un, vienatnē ēzdams vakariņas, vēlreiz pārlasīja otrajā lappusē izklāstīto notikumu. No vienkāršotā ziņojumu stila ievada («Kādā vēlā aprīļa vakarā savās mājās atgrieza* meitene, ģērbusies vienīgi kleitā un kurpēs. Viņa bija izgājusi no mājas moža un priecīga — jauka skolniece, kura nepazīst…») līdz pat raudošajām beigu vijolēm raksts bija īsts meistardarbs. Tas teicami īstenoja savu ieceri. Un šī iecere bija saistīt daudzu un dažādu lasītāju interesi ar vienu un to pašu stāstu. Tiem, kas meklēja kaut ko no seksa, te bija meitenei atņemtās drēbes, sentimentāliem jūsmotājiem — viņas jaunība un pievilcība, bruņnieciski noskaņotajiem — bērns bezpalīdzīgā stāvoklī, sadistiem — sīki aprakstītā sišana, šķiru cīņas piekritējiem — lielā baltā māja aiz augstās sētas un iejūtīgajai britu publikai kopumā — mājiens, ka policija bijusi ja ne gluži uz* pirkta, tad vismaz neizdarīga un ka taisnība nav uzvarējusi.

Jā. Viņi bija rīkojušies gudri.

Ar šķebīgu nepatiku Roberts ielika avīzi atpakaļ somā un devās uz Kevina dzīvokli.

Makdērmots sasveicinādamies nejauki ieknieba viņam skaustā. — Sākas, veco zēn, — viņš noteica, — jau sākas.

—    Kas tad? — Roberts noprasīja.

—    Tauku kārta uz tava slaidā kakla.

Roberts kūtri paberzēja sāpošo vietu. — Es tikai reizēm jūtu, ka tur ieķeras caurvējš, — viņš teica.

—    Ak Dievs, Robert! Vai tiešām tevi nekas nespēj satraukt? — Kevins iesaucās, un viņa vērīgās acis zem melnajām uzacīm ķircinoši iezibējās. — Pat draudošās briesmas zaudēt savu labo izskatu?

—    Es esmu gan mazliet satraukts, bet ne jau izskata pēc.

—    Nu, bankrots Blēra, Heivarda un Beneta firmai tā kā nevarētu draudēt. Tad jau būs iejaukta sieviete.

—    Jā, bet ne tādā nozīmē, kā tu domā.

—   Vai tu prāto par precēšanos? To tu prātīgi darītu, Rob.

—   To tu jau esi teicis.

—    Vai tad Blēra, Heivarda un Beneta firmai mantinieka nevajadzēs?

Roberts atcerējās, ka Blēra, Heivarda un Beneta firmas rāmā stabilitāte bija allaž izaicinājusi Kevinu uz zobgalībām. — Nekad nevar zināt, vai nepiedzims meitene. Turklāt par mantinieku noteikti parūpēsies Nevils.

—    Nevila izredzētā spēs dzemdēt vienīgi skaļruņa pastiprinātāju. Nesen viņa atkal esot klaigājusi no tribīnes. Ja viņai pašai būtu jāmaksā par vilciena biļetēm, diez vai viņa tik labprāt skraidītu pa pasauli, tēlodama minoritāšu aizstāvi. — Kevins ielēja sev glāzi viskija un apsēdās.

—   Skaidrs, ka tu atkal esi atbraucis darīšanās. Derēja gan tev vienreiz atbraukt šurp kā cilvēkam un kārtīgi apskatīt Londonu. Droši vien rīt no rīta ap desmitiem tev ir tikšanās ar kādu advokātu, un pēc tam tu atkal drāzīsi prom.

—    Ar advokātu ne, — Roberts izlaboja. — Ar Skotlendjardu.

Kevina roka ar glāzi apstājās pusceļā. — Robert, ar tevi iet uz leju, — viņš teica. — Kāds sakars var būt Skotlendjardam ar tavu svētnīcu?

—   Tur jau ir tas āķis, — Roberts rāmi atteica, neievērodams kārtējo dzēlību par viņa Milfordas silto vietiņu.

—   Tā nu ir noticis, un es īsti nezinu, kā ar to tikt galā. Gribējās aprunāties ar kādu, kurš mācētu saprātīgi novērtēt stāvokli. — Viņš izņēma no portfeļa Betijas Keinas ziņojumu policijai. — Tas ir pavisam īss. Izlasi, lūdzu, un pasaki savas domas.

Viņš gribēja redzēt, kādu iespaidu tas atstās uz Kevinu bez iepriekšēja ievada un sagatavošanas.

Makdērmots paņēma lapu, aši pārlaida acis pirmajai rindkopai un teica:

—    Kā redzams, tā ir tā pati Ack-Emma mīlule.

—    Man ne prātā nenāca, ka tu tādu avīzi vispār esi acīs redzējis, — pārsteigts sacīja Roberts.

—    Ak, svētā vientiesība! Tā taču ir mana dienišķā maize! Ja nav noziegumu, nav skandalozu prāvu. Ja nav skandalozu prāvu, nav Kevina Makdērmota. Vai arī ir tikai daļiņa no viņa. — Kevins apklusa. Vairākas minūtes viņš sēdēja, tik dziļi iegrimis domās, ka Robertam gandrīz likās, ka saimnieks kaut kur aizgājis un viņš palicis istabā viens. — Hm! — pēc brīža Kevins novilka.

125

I

—   Nu?

—    Jādomā, ka tavas klientes ir abas sievietes, nevis ēī meitene?

—   Protams.

—    Tagad pastāsti visu no sava viedokļa, — Kevins teica un sagatavojās klausīties.

Roberts izstāstīja viņam, ko bija pieredzējis. Negribētais brauciens uz Frenčaizu, augošās solidaritātes jūtas izvēles priekšā starp Betiju Keinu un abām sievietēm, Skotlendjarda lēmums neierosināt krimināllietu uz pašreizējo liecību pamata un Leslija Vinna pārsteidzīgais skrējiens uz Ack-Emma redakciju.

—   Tātad patlaban Skotlendjards lien vai no ādas ārā, lai atrastu liecības, kas apstiprina meitenes versiju.

—   Droši vien, — Roberts sadudzis piekrita. — Bet es gribu zināt vienu. Vai tu tici meitenes stāstam?

—   Es neticu nekādiem stāstiem, — Kevins ar dzēlīgu vīpsnu atteica. — Bet tu gribi zināt ko citu: vai es uzskatu meitenes stāstu par ticamu? Jā, protams.

—   Tu — par ticamu!

—   Jā. Kāpēc gan ne?

—   Bet tas taču ir bezjēdzīgi! — Roberts juta, ka iekarst vairāk, nekā būtu domājis.

—    Nekā bezjēdzīga tur nav. Sievietes, kas dzīvo vien tuļi un noslēgti, dažkārt pastrādā visneticamākās lietas — it sevišķi tad, ja ir paputējušas aristokrātijas atvases. Nupat nesen atklājās, ka viena paveca dāma turējusi savu māsu pieķēdētu pie gultas istabā, kas nav daudz lielāka par prāvu skapi. Tā viņa bija to turējusi trīs gadus un devusi tai ēst tikai drupačas, kartupeļu mizas un citas paliekas, ko pati nav gribējusi. Kad tas atklājās, viņa paskaidroja, ka dzīve kļuvusi pārāk dārga un tādā veidā viņa varējusi kaut cik ietaupīt. Šai dāmai bankā bija tīri pieklājīgs rēķins, bet prātu aptumšoja nedrošības sajūta, bailes no nākotnes. Tas ir daudz neticamāks gadījums — vai, kā tu saki, bezjēdzīgāks — nekā šīs meitenes stāsts.

—   Tu tā domā? Es to sauktu par visparastāko plānprātību.

—   Tikai tāpēc, ka tu zini: tas patiešām ir noticis. Tas ir, kāds cilvēks to visu ir savām acīm redzējis. Bet iedomājies, ja būtu tikai baumas un vainīgā māsa tās padzirdētu un palaistu upuri vaļā, iekams sākusies izmeklē

126

šana, — tad izmeklētāji atrastu tikai divas vecas sievietes", kas dzīvo kopā šķietami normālos apstākļos, tikai viena ir fiziski nevarīga. Kā būtu tad? Vai tu ticētu «pieķēdēšanas versijai»? Vai varbūt drīzāk nosauktu to par bezjēdzīgu?:

Roberts sadrūma vēl vairāk.

—   Te tev ir divas vientuļas, paputējušas sievietes, kasmantojušas lielu lauku māju; viena ir par vecu, lai noņemtos ar mājas darbiem, otra tos nevar ciest. Kādā formā visdrīzāk var izpausties viņu novirzes? Protams, sagūstot meiteni, kas varētu viņām kalpot.

Nolāpītais Kevins ar savu advokāta domāšanu! Robertam bija licies, ka grib dzirdēt viņa viedokli, bet iznāca,, ka viņš gribējis dzirdēt tikai apstiprinājumu savējam.

—    Meitene, ko viņas sagūstījušas, izrādās priekšzīmīga skolniece, kas laimīgā kārtā atrodas tālu no mājām, — Kevins turpināja. — Bet neveiksme tā, ka viņa gadījusies tik priekšzīmīga: tā kā līdz šim viņu neviens nav dzirdējis melojam, visi tic viņai, nevis šīm sievietēm. Es policijasvietā gan būtu riskējis un nodevis lietu prokuratūrai. Tā vien šķiet, ka viņi kļūst pārāk piesardzīgi.

Kevins pameta nebēdīgu skatienu uz Robertu, kurš sēdēja, atgāzies krēslā un, kājas izstiepis, drūmi raudzījās kamīna liesmās. Brīdi viņš klusēja, uzjautrinādamies par drauga grūto stāvokli.

—    Protams, nav izslēgts, — viņš beidzot teica, — ka viņi ir atcerējušies līdzīgu gadījumu, kad visi noticēja asarainam meitenes stāstam un ļāva sevi pamatīgi piešmaukt.

—    Līdzīgu stāstu? — Roberts pierāva kājas un izslējās taisni. — Kad?

—   Tūkstoš septiņsimt kaut kādā gadā. Precīzi neatceros.

—   Ek, — Roberts novilka, vēlreiz vīlies.

—    Nesaprotu, kāpēc šis «ek», — Makdērmots laipni teica. — Alibi nemaina savu būtību arī pāris gadsimtu laikā. /

—   Alibi?

—    Ja var spriest pēc šī līdzīgā notikuma, meitenesstāsts ir alibi.

—   Tātad tu tici… tas ir, tu uzskati par iespējamu, ka meitenes stāsts ir viscaur sagudrots?

—   Sagudrots no viena gala līdz otram.

127

—    Kevin, tu esi neciešams! Tu taču teici, ka uzskatot to par ticamu!

—    Protams. Tāpat kā uzskatu par ticamu, ka tas ir pilnīgi izdomāts. Es neesmu aicināts nostāties ne vienā, ne otrā pusē. Un itin viegli varu uztaisīt lielisku lietu gan vienu, gan otru labā. Visumā man labāk patiktu būt par aizstāvi Eilzberijas meitenei. Viņa liecinieku solā izskatītos burvīga, un, cik varu spriest no tava stāsta, neviena no Šārpu sievietēm ar savu ārieni aizstāvim daudz nepalīdzētu.

Kevins piecēlās, lai ielietu sev vēl viskiju, un pastiepa otru roku pēc Roberta glāzes. Taču Robertam nebija atbilstoša noskaņojuma. Nenovērsdams skatienu no kamīna uguns, viņš papurināja galvu. Viņš jutās noguris un sāka1 skaisties uz Kevinu. Nevajadzēja nākt šurp. Kad cilvēks ir nostrādājis par aizstāvi krimināllietu prāvās tik ilgi kā Kevins, viņam galvā ir vairs tikai viedokļi, nevis pārliecība. Jānogaida, līdz Kevins tiks nupat ielietajai glāzei līdz pusei, un tad jātaisās prom. Vispatīkamāk būtu tagad nolikt galvu uz spilvena un uz brīdi aizmirst, ka esi atbildīgs par citu cilvēku problēmām. Pareizāk sakot, par to atrisinājumu.

—    Interesanti, ko viņa visu to mēnesi darīja, — Kevins nevērīgi noteica, iedzerdams lielu malku gandrīz neatšķaiJ dīta viskija.

Roberts pavēra muti, lai sacītu: «Tātad tu tomēr tici, ka meitene izliekas?» Tomēr laikus aprāvās. Pietiek dancot pēc Kevina stabules.

—    Es tev pateikšu, ko tu pats, veco zēn, visu nākamo mēnesi darīsi, ja liesi sarkanvīnam virsū tik daudz viskija, — Roberts noteica. Un, viņam par pārsteigumu, Kevins atkrita sēdeklī un sāka smieties kā skolas puika.

—    Ai, Rob, tu man briesmīgi patīc! — viņš pacilāts teica. — Tu esi pati Anglijas būtība. Viss, ko mēs tevī apbrīnojam un apskaužam. Tu sēdi tik laipns un pieklājīgs un ļauj citiem sevi apcelt tik ilgi, līdz tie nodomā, ka tu esi galīgs murmulis, ar ko var darīt visu, kas tīk, un taisni tad, kad tie sāk justies pārāk lieli un pasper vienu sīku solīti par tālu, nāk viens pliukš! — no tavas lietišķās rokas, bet nu jau bez cimda. — Negaidot piekrišanu, viņš izņēma Robertam no rokas glāzi un piecēlās, lai to piepildītu, un Roberts neiebilda. Tagad viņš jutās mazliet labāk.

128

IX

Londonas — Lārboro šoseja bija kā melna, taisna, saules apspīdēta lente, uz kuras palaikam iemirdzējās dimanta dzirkstis, daudzajiem transporta līdzekļiem atspulgojot saules starus. Drīz vien gan gaisa, gan zemes ceji būs tā pārpildīti, ka nekur nevarēs ērti tikt uz priekšu, un visātrākā braukšana atkal būs pa dzelzceļu. To sauc par progresu!

Vakar vakarā Kevins bija teicis, ka, ņemot vērā mūsdienu ceļošanas iespējas, pilnīgi pieļaujams, ka Betija Keina pavadījusi to mēnesi Sidnejā. Atbaidoša doma! Meitene varēja uzturēties jebkur — no Kamčatkas līdz Peru —, bet viņam, Robertam Blēram, jāpierāda, ka viņa nav bijusi kādā mājā pie Milfordas — Lārboro ceļa. Ja šorīt nespīdētu saule, ja Roberts nejustu nožēlu pret Skotlendjardu, ja nebūtu Kevina drauga rokas un ja viņam pašam nebūtu jau itin labi veicies, viņš droši vien justos ļ diezgan nomākts.

Vismazāk Roberts bija gaidījis, ka varētu just nožēlu pret Skotlendjardu. Bet tā nu tas bija. Skotlendjards veltīja visu savu enerģiju tam, lai pierādītu, ka Sārpas ir vainīgas un Betijas Keinas stāsts ir patiess, turklāt ļoti dibināta iemesla pēc — viņi ticēja Sārpu vainai. Tomēr, iitsevišķi ņemot, sirds dziļumos katrs no viņiem vēlējās, lai Ack-Emma reiz aizrītos ar tādām Betijām, un tas bija Iespējams, vienīgi pierādot, ka meitenes stāsts ir sadomāts. Jā, Skotlendjarda varenie, nesatricināmie vīri bija spiesti I mocīties nepieredzētās pretrunās.

Grānts, kā allaž, bija izturējies ļoti solīdi un saprātīgi, un Robertam tagad likās, ka gājiens pie viņa bijis līdzīgs Ārsta apmeklējumam; Grānts labprāt bija piekritis ziņot Robertam par visām vēstulēm, ko varētu izraisīt Ack-Emma publikācija. Un Roberts bija aizgājis no turienes, gan ap! mierināts ar Skotlendjardu, gan juzdams nožēlu pret to. Vismaz viņam, Robertam, nospraustais ceļš ir skaidrs. Viti. im nevajadzēs ik brīdi skatīties sāņus un vēlēties, kaut Inbāk varētu iet pa blakusceļu. Turklāt Kevins viņa izfcnudzīto ceļu bija novērtējis atzinīgi.

—   Kad es teicu, ka policijas vietā būtu riskējis iero»Indt lietu, es to domāju nopietni, — Kevins bija teicis.

-        Viņu rokās ir labas kārtis. Un izdevusies prāva parasti Mīlam nozīmē solīti augšup pa karjeras kāpnēm. Par neI lolmi vai — vienkāršajam cilvēkam — par laimi, tas,

129

kurš izlemj, vai uzsākt lietu, parasti ir kāds no augstā! stāvošajiem, kurš nav ieinteresēts savu padoto strauji augšupejā. Interesanti, ka gudri lēmumi izrādās iestāži darbības blakusprodukts.

Roberts, iesilis no viskija, bija laidis šo cinismu gai ausīm.

—   Bet lai tikai viņi atrod vienu apstiprinošu liecību un policists ar aresta orderi būs pie Frenčaizas vārtieir ātrāk, nekā tu paspēsi nocelt telefona klausuli.

—   Viņi tādu neatradīs, — iesilušais Roberts atbildēja — Kur lai to atrastu? Kā tas iespējams? Mums vajag vienkārši pašiem atmaskot meitenes stāstu, lai tas nesagandēhl Sārpām visu turpmāko dzīvi. Rīt es vēl tikšos ar meitenes tanti un onkuli, un tad, šķiet, vispārējo zināšanu pietika, lai sāktu strādāt uz savu roku.

Tagad viņš traucās pa melni spīdošo Lārboro šoseju, lai apmeklētu Betijas radiniekus Meinzhilā — tos, pie kuriem meitene bija viesojusies brīvlaika sākumā. Tie bija misters un misis Tilsiti. Tilsits, Čerilstiīta 93, Meinzhilā, LārborJ bezbērnu pāris, vīrs — apkārtceļojošs otu un suku ražošanas firmas aģents. Vairāk neko Roberts par viņiem nezināja.

Meinzhilā pirms nogriešanās no galvenā ceļa viņš uz brīdi apstājās. Tātad uz šī slūra Betija Keina gaidījusi savu autobusu. Vismaz tā viņa apgalvoja. Tam jābūt tur, otr8 pusē. Tur nebija sānceļa pagrieziena, tikai gara, nepāft traukta ietve, cik tālu vien skatiens sniedz uz abām pusēm Šobrīd te satiksme bija diezgan dzīva, tomēr Roberts pie* ļāva, ka vēlu pēcpusdienā šoseja varētu būt patukša.

Veltīgi izzvanījies pie Čerilstrītas 93. nama durvīm, Roberts sāka klauvēt; pēc brīža kaimiņu mājā pavērās guļamistabas logs, pa to izliecās kāda sieviete un noprasīja:

—  Vai jūs meklējat misis Tilsitu?

Roberts atbildēja apstiprinoši.

—   yiņa aizgāja uz veikalu. Tepat aiz stūra.

—   A, paldies! Ja tikai turp, tad es pagaidīšu.

—   Ja gribat viņu satikt drīz, tad negaidiet! Ejiet pakaļ!

—   Ak tā? Vai viņa taisījās iet vēl citur?

—   Nē, tikai uz veikalu, tas te tuvumā ir vienīgais. Bet viņai vajag pusi dienas, kamēr izvēlas vienu no divām pārslu šķirnēm. Jūs tikai paņemiet vienu un ielieciet vi« ņai grozā, un viņa būs priecīga.

130

Roberts pateicās un sāka iet uz norādīto pusi, bet sievietes balss viņu apturēja vēlreiz.

—   Mašīnu te nevajag atstāt. Ņemiet līdzi!

—   Bet tas taču ir pavisam tuvu.

—   Var jau būt, bet šodien ir sestdiena.

—   Sestdiena?

—   Nu, skolā nav stundu.

—  A, saprotu. Bet tur nav nekā … — viņš gribēja teikt «nekā, ko zagt». — Nekā, ko varētu paņemt.

—  Nekā, ko varētu paņemt! Ha! Tas ir labi teikts. Mums pie logiem kādreiz bija puķu kastes. Misis Lavertijai tur pāri pretī bija vārtiņi. Misis Bidovsai bija divi kārtīgi veļas stabi un astoņpadsmit jardu aukla pa vidu. Viņi visi domāja, ka tās nav lietas, ko varētu paņemt. AtItājiet tikai mašīnu šitā uz desmit minūtēm, un labi, ja «tradīsiet kaut vai šasiju!

Tā nu Roberts paklausīgi iekāpa mašīnā un aizbrauca ļlidz veikalam. Braukdams viņš kaut ko atcerējās, un tas viņu darīja domīgu. Tātad šeit Betija Keina jutusies tik I jauki? Šajā vienmuļajā, diezgan nolaistajā ieliņā, kas I ne ar ko neatšķīrās no pārējām ielām šai apkaimē. Tik I jauki, ka rakstījusi uz mājām un teikusies palikt šeit vēl ļvisu atlikušo brīvlaika daļu!

Kas viņai šeit licies tik pievilcīgs?

Joprojām prātodams, Roberts iegāja veikalā, lai mekI Ietu agrīno pircēju vidū misis Tilsitu. Taču tas nebija ■Vajadzīgs. Veikalā bija tikai viena sieviete; pietika uzmest aci pārdevējas iecietīgajai sejai un paciņām sievietes roI k<is, lai kļūtu skaidrs, ka meklētā ir tepat.

—   Lūdzu, ser, ko vēlaties? — pārdevējs uzrunāja Robertu, uz brīdi atraudamies no neizlēmīgās sievietes —

ļ viņa kaut ko nevarēja izvēlēties, vai nu auzu pārslas, vai [ veļas pulveri, — un pasperdams soli uz Roberta pusi.

—   Nē, paldies! — Roberts atbildēja. — Es gaidu šo dāmu.

—      Mani? — sieviete pārjautāja. — Ja tas ir sakarā ar ļ v!‘>zitad . ..

Roberts steigšus paskaidroja, ka ar gāzi tam neesot Hiikara.

—      Putekļu sūcējs man jau ir, un tas darbojas nevaiļ nojami, — sieviete paskaidroja un grasījās atgriezties

pie savām iepirkumu problēmām.

Roberts pateica, ka viņam ārpusē esot mašīna un viņš Izgaidīšot tajā, kamēr misis Tilsita beidz iepirkties, bet,

131

līdzko viņš mēģināja veikli atkāpties uz izejas pusi, sieviete iesaucās: — A, mašīna! Tas ir labi, tad jūs varat aizvest mani līdz mājām un man nevajadzēs stiept visus šos nesamos. Cik man, lūdzu, jāmaksā, mister Kār?

Misters Kārs, izmantojis pircējas īslaicīgo interesi par Robertu un ielicis vienu no ve]as pulvera paciņām viņas iepirkumu grozā, saņēma naudu, izdeva atlikumu, novēlēja sievietei veiksmīgu dienu un ar līdzjūtīgu skatienu pavadīja Robertu, kurš sekoja misis Tilsitai uz savu mašīnu.

Roberts jau nojauta, ka diezin vai sastaps otru tik inteliģentu un saprātīgu sievieti kā misis Vinna, tomēr, misis Tilsitu redzot, viņam sašļuka dūša. Misis Tilsita bija no tām sievietēm, kuru domas pastāvīgi kavējas pie kaut kā cita. Viņas labprāt patērzēs ar jums, piekritīs jums, pa* jūsmos par jūsu apģērbu un piedāvās savu padomu, bet patiesībā visu laiku domās par to, ko iesākt ar nopirkto zivi vai ko Florija nupat stāstījusi par Minnijas vecāko dēlu, vai kur noliktas tīrās veļas kvītis, vai vienkārši par to, cik jūsu labās puses priekšzobam neglīta plomba, — par jebko, tikai ne par apspriežamo tematu.

Roberta mašīnas izskats, šķiet, atstāja uz misis Tilsitu teicamu iespaidu, un viņa aicināja Robertu ienākt uz tasi tējas, jo, lai nu kas, bet tase tējas iederas jebkurā dienas stundā. Roberts nosprieda, ka nedrīkst dzert kopā ar viņu pat ne tēju, iekams nav darījis zināmu savu pretējās nometnes aizstāvja lomu. Kā mācēdams viņš mēģināja to paskaidrot, taču jāšaubās, vai sieviete saprata; viņas domas jau acīm redzami kavējās pie tā, vai piedāvāt Robertam tējas vai jauktos cepumus. Māsasmeitas pieminē» šana neizraisīja viņā nekādu īpašu reakciju.

—   Dīvains gadījums, vai ne? — viņa noteica. — Ieslodzīt meiteni un sist! Ko viņas tādā veidā cerēja iegūt? Sēdieties, mister Blein, nāciet dziļāk un sēdieties! Es tūlīt. J

Cauri visai mājai aizskanēja šaušalīgs kauciens. Neapvaldīts, spalgs, izmisīgs kauciens, kas nerimtīgi turpinājāi bez atelpas pazīmēm.

Misis Tilsita izbīlī nometa iepirkumu paciņas. Pieliej kusies Robertam pietiekami tuvu, lai teiktais būtu sa» dzirdams, viņa iekliedza tam ausī: — Tējkanna! Es tūlīt būšu atpakaļ.

Roberts apsēdās un atkal prātoja, kas šajā vidē Betijai Keinai būtu varējis patikt. Misis Vinnas dzīvojamā istaba bija mājas un iemītnieku dzīves dabiska daļa, kurā ikviens

varēja ienākt un uzturēties. Taču šī acīm redzami bija «viesu» istaba, kas paredzēta tikai apmeklētājiem, kuri nav tik tuvi, lai tos ielaistu mājas dziļākajās telpās; īstā dzīve droši vien norisinājās kaut kur šaurā aizmugures istabiņā. Vai nu virtuvē, vai virtuves un ēdamistabas apvienojumā. Un tomēr Betija Keina gribēja te palikt. Vai viņai te tuvumā bija atradies kāds draugs? Meitene no kaimiņu mājas? Varbūt zēns?

Misis Tilsita atgriezās pēc pāris minūtēm, nesdama paplāti ar tēju. Roberts mazliet pabrīnījās par viņas ašumu, bet tad pārlaida acis paplātei un saprata. Misis Tilsita nebija pūlējusies izlemt, kurus cepumus pasniegt, — viņa bija uzlikusi abas šķirnes. Vismaz viena no šī notikuma dīvainībām tagad ir skaidra, nodomāja Roberts, proti, tas apstāklis, kāpēc šī sieviete, saņēmusi Vinnu vēstuli ar lūgumu sūtīt Betiju mājās, neskrēja tūlīt uz telegrāfa kantori, lai paziņotu, ka Betija aizbraukusi jau pirms divām nedēļām. Meitene, kas pirms divām nedēļām devusies uz mājām, misis Tilsitas domās bija daudz mazāk reāla nekā želeja, kas pašlaik dziest uz virtuves palodzes.

—   Es nebiju par viņu noraizējusies, — it kā atbalsodama Roberta domas, misis Tilsita teica. — Tad, kad man atrakstīja no Eilzberijas. Es jau zināju, ka viņa atradīsies. Kad pārnāca misters Tilsits, viņš gan uztraucās; jūs jau varbūt zināt, ka viņš ir ceļojošs aģents un reizēm aizbrauc uz veselu nedēļu vai pat dienām desmit; jā, viņš gan sāka šaudīties kā sasvilis, bet es teicu: gan atradīsies, — un redz, ka atradās ar. Un nekā briesmīga nav.

—   Meitene teica, ka viņai šeit ļoti paticis.

—   Droši vien patika, — sieviete atbildēja, neizrādīdama nekādu gandarījumu, kā Roberts bija gaidījis. Viņš uzmeta misis Tilsitai skatienu un saprata, ka viņa jau domā par ko citu. Spriežot pēc viņas skatiena, varbūt par to, vai tēja ir pietiekami stipra.

—   Kā viņa pavadīja laiku? Vai sadraudzējās šeit ar kādu?

—   A, nē, viņa lielākoties uzturējās Lārboro.

—   Lārboro?

—   Jā, bet varbūt nav gluži taisnīgi, ka es saku «lielākoties». No rītiem viņa man palīdzēja mājas darbos, bet māja nav liela, un es esmu radusi visu darīt pati, tāpēc daudz darba te nebija. Un meitēnam galu galā bija brīvdienas un pēc tām trakajām mācībām tak kaut cik jāatpūšas. Es nu gan nesaprotu, priekš kā jaunai meitenei

133

vajadzīgas visas tās grāmatu gudrības. Misis Harapas meita, kas dzīvoja tur, viņā pusē, knapi mācēja uzrakstīt savu vārdu, bet apprecēja lorda trešo dēlu. Vai varbūt tas bija trešā dēla dēls, — viņa šaubīdamās piebilda. — Es lāgā neatceros. Viņa . ..

—   Kā viņa Lārboro pavadīja laiku? Tas ir, Betija.

—   Parasti gāja uz kino.

—   A, kino. Saprotu.

—   Lārboro var skatīties kino no rīta līdz vakaram, ja vien ir patikšana. Lielie kinoteātri ir vaļā no pusvienpadsmitiem, nedēļas vidū filmas parasti mainās, un pavisam tur ir kādi četrdesmit kinoteātri, tā ka var staigāt no cita uz citu, līdz jābrauc mājās.

—   Vai Betija tā darīja?

—   Ai, nē! Betija ir prātīgs bērns. Viņa gāja uz kino no rītiem, jo priekšpusdienā biļetes ir lētākas, un pēc tam braukāja ar autobusiem.

—   Ar autobusiem? Uz kurieni?

—   Kur nu kuro reizi ienāca prātā. Ņemiet vēl bis-1 kvītus, mister Bein, tie ir pavisam svaigi! Vienu dienu viņa aizbrauca apskatīt Nortonas pili. Nortona ir grāfistes galvenā pilsēta. Visi domā, ka galvenā ir Lārboro, jo Lārboro ir liela, bet Nortona vienmēr bijusi.. .1

—   Tātad pusdienlaikā viņa nenāca mājās?

—   Kas? Ak Betija? Nē, viņa kaut kur tāpat uzkodai kafiju ar maizīti. Mēs jau šeit tā kārtīgi ēdam tikai vakarā, jo, redzat, misters Tilsits visu dienu ir projām, un, kad meitēns vakarā pārradās mājā, viņu vienmēr gaidīja kārtīga maltīte. Es vienmēr lepojos, ka ceļu galdā labu, sātīgu ēdienu, un, tiklīdz pārnāk mans. ..

—   Cikos tas parasti notiek? Ap sešiem?

—   Nē, misters Tilsits reti pārnāk pirms pusastoņiem, j

—   Betija tad jau droši vien sen bija mājās?

—  Parasti jā. Vienreiz viņa pārnāca vēlu, jo bija gājusi uz kino pēcpusdienā, bet misters Tilsits sacēla brēku — man gan šķiet, ka tā nevajadzēja, jo kas tad no kino var būt par sliktumu? — un pēc tam Betija katrreiz atgriezās agrāk par viņu. Tas ir, tad, kad viņš bija šeit. Kad aizbrauca uz ilgāku laiku, tad gan viņa nebija tik uzmanīga.

Tātad meitene pāris nedēļas bijusi pilnīga noteicēja par sevi. Varējusi brīvi iet un nākt bez iztaujāšanas, un vienīgais ierobežojums bijis brīvlaikam iedotā kabatas nauda. It kā pavisam nevainīgi pavadīts brīvlaiks,

134

un vairumam meiteņu viņas vecumā tas, bez šaubām, tāds būtu bijis. No rīta kino vai skatlogu apskate, tad lenčs ar kafiju un pēcpusdienā — izbraukums pa apkārtni ar autobusu. Lieliskas brīvdienas pusaugu meitenei — pirmā neatkarības apjauta, dzīve bez uzraudzības …

Taču Betija Keina nav parasta pusaudze. Viņa ir meitene, kas neminstinādamās izstāstījusi policijai šo garo, detalizēto stāstu. Meitene, kas četras nedēļas dzīvojusi citiem nezināmu dzīvi. Meitene, ko kāds beigu beigās nežēlīgi piekāvis. Kā gan Betija Keina izmantojusi savu neierobežoto brīvību?

—    Jūs nezināt, vai viņa ar autobusu brauca arī uz Milfordu?

—   Nē. Viņi man to jau vaicāja, bet es nezināju.

—    Kādi viņi?

—   Policija.

Nu protams — viņš bija piemirsis, ka policija noteikti pārbaudījusi katru Betijas Keinas izteikumu, cik tas viņiem iespējams.

—    Bet jūs taču teicāt, ka neesot no policijas?

—    Neesmu, — Roberts apstiprināja. — Es esmu advokāts. Es pārstāvu to sieviešu intereses, kuras it kā esot aizturējušas Betiju.

—    Ā, jā. Jūs teicāt. Laikam jau viņām, nabadzītēm, tāpat kā jebkuram, vajadzīgs advokāts. Tāds, kas uzdod jautājumus viņu labā. Ceru, ka es jums stāstu to, ko jūs gribat dzirdēt, mister Blein.

Roberts izdzēra vēl vienu tasi tējas cerībā, ka agrāk vai vēlāk viņa tiešām pastāstīs to, ko viņš grib dzirdēt. Taču viss turpmākais bija tīrā atkārtošanās.

—• Vai policija zināja, ka Betija cauras dienas pavadījusi viena pati? — viņš jautāja.

Misis Tilsita bridi nopietni padomāja.

—    To es neatceros, — viņa teica. — Viņi man jautāja, kā meitene pavadījusi laiku, un es teicu, ka gāja uz kino un braukāja ar autobusiem, un tad viņi gribēja zināt, vai es arī esot braukusi līdzi, un es teicu… hm, te nu man jāatzīstas, ka es drusku samelojos un teicu: dažreiz jā. Es negribēju viņiem stāstīt, ka Betija visur gājusi viena. Bet tur jau nekā slikta nebija.

Kāda tālredzība!

—   Vai, šeit dzīvodama, viņa saņēma kādas vēstules? — Roberts jautāja, celdamies uz promiešanu.

135

—    Tikai no mājām. Jā, to es noteikti zinātu. Es vienmēr pati ienesu vēstules istabā. Un viņas taču meitenei diez vai būtu rakstījušas?

—   Kas?

—   Tās sievietes, kas viņu nolaupīja.

Braucot uz Lārboro, Roberts jutās kā izsprucis no slazda. Interesanti, vai misters Tilsits vienmēr ir braukājis apkārt «nedēļu vai dienas desmit» vai arī uzsācis ceļojošā aģenta darbu, lai nebūtu jābēg vai jāpakaras?

Nokļuvis Lārboro, Blērs uzmeklēja galveno autoparku. Pieklauvējis pie kantora durvīm vienā ieejas pusē, iegāja iekšā. Pie galda sēdēja vīrietis autobusu pārziņa formas tērpā un kaut ko rakstīja papīros. Viņš pameta īsu skatienu uz Robertu un, neko nejautājis, turpināja savu darāmo.

Roberts paziņoja, ka gribētu runāt ar kādu, kurš pār4 zina Milfordas autobusu satiksmi.

—    Saraksts ir ārā pie sienas, — vīrietis atbildēja, nepaceldams galvu. S

—    Man nevajag atiešanas laikus. Tos es zinu tāpat. Es dzīvoju Milfordā. Es gribu zināt, vai pa to maršrutu kādreiz brauc divstāvu autobusi.

Sekoja ilgs klusums — precīzi aprēķināts līdz brīdim, kad Roberts grasītos otrreiz atvērt muti.

—   Nē, — vīrietis teica.

—   Nekad? — Roberts jautāja vēlreiz.

Šoreiz viņš atbildi nesagaidīja. Ierēdnis skaidri lika saprast, ka saruna beigusies.

—    Paklausieties, — Roberts neatlaidās, — tas ir ļoti svarīgi! Es esmu advokātu firmas partneris Milfordā un…

Vīrietis pagriezās pret viņu. — Kaut arī jūs būtu Per*| sijas šāhs, pa Milfordas maršrutu divstāvu autobusi nebrauc! Un ko tev te vajag? — viņš piebilda, kad Rober-ļļ tam aiz muguras durvīs nostājās kāds pasīka auguma mehāniķis.

Mehāniķis vilcinājās, it kā viņa vajadzību būtu aizēnojis kaut kas jauns un interesantāks. Tomēr viņš savaldījās un sāka skaidrot nāciena iemeslu. — Es gribēju runāt par tiem Nortonas papildreisiem. Vai man …

Kad Roberts spraucās garām, lai izietu no kantora, viņš juta, ka viņu kāds pavelk aiz mēteļa stūra, un saprata — mehāniķis grib, lai viņu ārpusē pagaida; acīmredzot vīram kaut kas sakāms. Roberts izgāja un

sāka līkņāt ap savu mašīnu, un drīz vien mehāniķis nostājās viņam blakām.

—   Jūs jautājāt par divstāvu autobusiem. Es jau nevarēju runāt viņam taisni pretī, pats saprotat; ja viņš ir tādā noskaņojumā, kā pašlaik, tas man varētu maksāt darbu. Vai jūs gribat izmantot divstāvu autobusu vai vienkārši uzzināt, vai tādi te braukā? Jo dabūt tādu šajā maršrutā jūs nevarat, tur braukā tikai…

—   Zinu, zinu. Tikai vienstāvīgie. Es gribēju uzzināt, vai pa Milfordas maršrutu jebkad ir braucis kāds divstāvu autobuss.

—   Redzat, ieplānoti tie nav, bet šogad pāris reižu mums ir vajadzējis tos izmantot, kad kāds no vecajiem vienstāvīgajiem piepeši sabojājās. Drīz jau visur braukās divstāvīgie, bet Milfordas maršrutā nav tik daudz braucēju, lai tas atmaksātos, un tāpēc visi vecie vienstāva grabažas tiek atmesti šim maršrutam un vēl dažiem līdzīgiem. Tāpēc…

—   Jūs man loti palīdzējāt. Vai būtu iespējams uzzināt, kad tieši pa šo maršrutu brauca divstāvu autobuss?

—   Jā, protams, — mehāniķis atsaucās un ar rūgtumu piebilda: — Šajā firmā tiek reģistrēts pat katrs spļāviens. Bet visi papīri ir tur, — viņš ar galvas mājienu norādīja uz kantori, — un, kamēr šis tur sēž, nekas nav izdarāms.

Roberts pavaicāja, cikos tas būtu izdarāms.

—   Viņš iet mājās tai pašā laikā, kad es, — sešos. Bet, ja tas ir ļoti svarīgi, es varu drusku uzkavēties un pēc tam ieskatīties sarakstos.

Roberts nezināja, kā spēs sagaidīt šo laiku, bet nekas cits neatlika.

—   Labs ir, — mehāniķis teica. — Satiksimies «Zvanā», tai krodziņā ielas galā, teiksim, piecpadsmit pāri sešiem. Vai tas derēs?

Roberts atbildēja, ka tas derēšot lieliski.

Un devās projām, prātodams, kā piekukuļot viesnīcas oficiantu, lai tas viņam kaut ko iedotu pirms bāra atvēršanas.

x

—   Es ceru, ka tu pats zini, ko dari, mīļais, — teica Linas tante, — bet man tomēr šķiet ļoti savādi, ka tu uzņemies aizstāvēt tādas personas.

137

—           Es viņas neaizstāvu, — Roberts pacietīgi skaidroja.

—    Es pārstāvu viņu intereses. Un nav nekādu pierādījumu, ka viņas ir «tādas personas». j

—    Ir meitenes ziņojums, Robert. Viņa taču nevarēja visu to sacerēt!

—   Ak nevarēja vis?

—   Kāda viņai būtu vajadzība tā melot! — Linas tante stāvēja kantora durvīs, cilādama lūgšanu grāmatu no vienas rokas otrā, lai uzvilktu baltos pirkstaiņus. — Ko tad citu viņa varēja darīt, ja nebija Frenčaizā?

Roberts apvaldīja piezīmi: «Šo to citu, par ko tu ļoti brīnītos!» Ar Linas tanti bija prātīgāk daudz nestrīdēties.

Viņa nogludināja cimdus. — Ja tu vienkārši gribi būt augstsirdīgs, mīļais Robert, tad man jāteic, ka tu esi stūrgalvis. Un vai tev tiešām jābrauc pie viņām uz māju! Viņas taču rīt var atnākt uz kantori. Vai tad tik briesmīgi jāsteidzas? Neviens tak viņas vēl netaisās arestēt.

—   Es pats piedāvājos aizbraukt uz Frenčaizu. Ja tevi kāds apvainotu Vulverta veikala apzagšanā un tu nevarētu pierādīt pretējo, diez vai tev ļoti patiktu gaišā dienas laikā staigāt pa Milfordas galveno ielu.

—   Varbūt nepatiktu vis, bet es to katrā ziņā darītu, turklāt vēl pateiktu misteram Henselam, ko es par viņu domāju.

—   Kas tas par misteru Henselu?

—   Veikala vadītājs. Vai tu vispirms nevarētu atnākt man līdzi uz baznīcu un pēc tam braukt uz Frenčaizu? Tu tik sen neesi bijis baznīcā, mīļais.

—   Ja tu vēl ilgi te kavēsies, tad pirmoreiz mūžā nosebosi sprediķi. Ej un aizlūdz arī par mani, lai mans prāts top skaidrāks!

—   Es noteikti lūgšu par tevi, mīļais. Es to daru katru reizi. Un lūgšu arī par sevi. Visa šī lieta man būs diezgan pagrūta.

—   Tev?

—   Tagad, kad tu rīkojies šo sieviešu labā, es par to ne ar vienu vairs nevaru runāt. Un tas tik briesmīgi tracina, mīļais, — ka jāsēž klusu un jāklausās, kā citi uzdod šo vai to par svētu patiesību, bet es labi zinu, ka tās ir blēņas. Gluži kā kad būtu slikta dūša, bet vemšana jāatliek uz vēlāku laiku. Ak vai, zvani jau apklusuši! Vajadzēs kaut kā iešmaukt Breketu solā. Ceru, ka viņi neiebildīs. Tu taču nepaliksi tai mājā uz pusdienām, mīļais?

—   Nedomāju vis, ka man tās piedāvās.

138

Tomēr Frenčaizā viņu uzņēma tik sirsnīgi, ka Roberts jau sāka domāt — iespējams, ka tomēr piedāvās, Viņš, protams, atteiksies, un ne jau tāpēc, ka viņu gaida Linas tantes ceptais cālis, bet tāpēc, lai Marionai Sārpai pēc tam nebūtu jāmazgā trauki. Kad viesu nav, viņas droši vien ēd tieši no paplātes. Vai varbūt virtuvē, kas zina.

—   Man jāatvainojas, ka vakar mēs neatbildējām uz telefona zvaniem, — Mariona teica. — Bet pēc ceturtās vai piektās reizes mēs patiešām vairs nevarējām izturēt. Un mēs nedomājām, ka jums tik drīz būs jaunas ziņas. Jūs taču izbraucāt tikai piektdienas pēcpusdienā.

—   Vai zvanītāji bija vīrieši vai sievietes?

—   Ja pareizi atceros, viens vīrietis un četras sievietes. Kad jūs šorīt piezvanījāt, es jau nodomāju, ka sākas atkal, bet laikam viņiem no rītiem patīk pagulēt. Vai varbūt Jaunums uznāk tikai pret vakaru. Sestdienas vakarā mēs sagādājām vietējai jaunatnei lielisku izklaidēšanos. Viņi sapulcējās barā šaipus vārtiem un svilpa. Tad Nevils sameklēja šķūnītī koka nūju …

—   Nevils?

—   Jā, jūsu brāļadēls. Tas ir, brālēns. Viņš atbrauca, kā pats izteicās, līdzjūtības vizītē, un tas bija ļoti jauki no viņa puses. Un viņš sameklēja nūju, ko aizlikt vārtiem priekšā, lai tie stāvētu ciet, jo mums, redzat, nav atslēgas. Bet tas, protams, ilgi viņus neaizkavēja. Cits citu paceldami viņi uzrāpās uz sētas, sēdēja tur un visādi apsaukājās, līdz bija laiks pašiem iet gulēt.

—   Ja cilvēks grib kādu apvainot, izglītības trūkums ir apbrīnojams traucēklis, — vecā misis Sārpa domīgi noteica. — Viņiem galīgi nebija nekādas izdomas.

—          Papagaiļiem arī nav izdomas, — teica Roberts,

—    un tomēr tie var sagādāt neērtības. Jāpadomā par policijas aizsardzību. Bet pagaidām es par šo sētu jums varu pateikt kaut ko patīkamāku. Es zinu, kā meitene redzēja tai pāri.

Viņš pastāstīja par savu braucienu pie misis Tilsitas, par to, ka meitene labprāt braukājusi apkārt ar autobusiem (vai vismaz tā apgalvojusi) un par savu gājienu uz Lārboro autoparku.

—   To divu nedēļu laikā, kamēr meitene dzīvoja Meinzhilā, divas reizes sabojājās parastie vienstāva autobusi, kam vajadzēja braukt pa Milfordas maršrutu, un abas reizes to vietā tika nosūtīti divstāvīgie. Katru dienu, kā jūs zināt, ir tikai trīs reisi abos virzienos. Un abas

139

reizes tas gadījās dienas vidū. Tātad šo divu nedēļu laikā viņai bija vismaz divas iespējas redzēt māju, pagalmu, jūs abas un jūsu mašīnu — visu reizē.

—    Bet vai tiešām, braucot garām ar autobusu, iespējams tik daudz ievērot?

—     Vai jūs kādreiz esat braukusi pa lauku ceļu, sēžot autobusa otrajā stāvā? Pat tad, ja autobuss brauc trīsdesmit piecas jūdzes stundā, temps šķiet ļoti lēns. Tas, ko jūs vērojat, atrodas krietni tālāk, un jūs to varat redzēt krietni ilgāku laiku. Pirmajā stāvā, kur gar logiem skrien dzīvžogi, ātrums šķiet lielāks, jo viss atrodas tuvāk. Tas ir viens. Otrs ir tas, ka meitenei ir fotogrāfiska atmiņa. — Un Roberts pastāstīja, ko teikusi misis Vinna.

—    Vai mēs to stāstīsim policijai? — misis Sārpa jautāja.

—    Nē. Tas neko nepierāda, vienīgi izskaidro, kā viņa varēja par jums zināt. Kad viņai vajadzēja alibi, viņa atcerējās jūs un riskēja, cerēdama, ka jūs nevarēsiet pierādīt, ka tolaik esat bijušas citur. Starp citu, kad jūs piebraucat mašīnu pie mājas, kura puse ir tuvāk durvīm?

—    Vienalga, vai es izbraucu no garāžas vai iebraucu pa ceļu, durvīm tuvāk ir labā puse, jo tā ir ērtāk izkāpt.

—     Jā, tātad kreisā puse ar tumšāko riteni ir pavērsta pret vārtiem, — Roberts secināja. — Tieši šādu ainu meitenei gadījās redzēt. Zālājs, ceļš, kas sadalās uz divām pusēm, pie durvīm mašīna ar atšķirīgas krāsas riteni, divas savdabīgas sievietes, apaļais bēniņu logs… Viņai vajadzēja tikai paskatīties savā atmiņas attēlā, un viņa visu varēja aprakstīt. Tā diena, uz kuru viņa šo attēlu attiecināja, bija vairāk nekā pirms mēneša, un bija pamats cerēt, ka jūs nevarēsiet pateikt, ko tajā dienā darījāt un kur bijāt.

—    Un vēl drošāk varēja cerēt, ka mēs nevarēsim pateikt, kur tajā mēnesī bijusi un ko darījusi viņa.

—    Jā, apstākļi nav mūsu pusē. Kā vakar izteicās mans draugs Kevins Makdērmots, viņa varēja uzturēties kaut Sidnejā. Tomēr šodien man ir vairāk cerību nekā piektdien no rīta. Tagad mēs diezgan daudz zinām par šo meiteni. — Un Roberts atstāstīja savas sarunas Eilzberijā un Meinzhilā.

—    Bet ja policija nevarēja izpētīt, ko viņa tajā mēnesī darījusi…

—    Policijas pūliņi bija veltīti tam, lai pārbaudītu meitenes ziņojumu. Viņu izejas punkts nebija tāds kā mūsē-

140

jais, proti, ka šis ziņojums ir nepatiess no sākuma līdz beigām. Viņi tikai pārbaudīja, un viss saskanēja. Viņiem nebija īpaša iemesla par to šaubīties. Meitenei ir nevainojama reputācija, un, kad viņi jautāja misis Tilsitai, kā māsasmeita pavadījusi brīvlaiku, tad uzzināja, ka viņa gājusi uz kino un braukājusi apkārt ar autobusiem — arī pavisam nevainojami laika kavēkļi.

—    Bet ko viņa, pēc jūsu domām, darīja īstenībā? — jautāja misis Sārpa.

—    Es domāju, ka viņa Lārboro satikās ar kādu jaunu cilvēku. Vismaz tāds būtu visticamākais izskaidrojums. Un, manuprāt, mūsu meklējumiem jāsākas tieši no šī punkta.

—    Kā būtu ar privātdetektīvu? — vaicāja misis Sārpa. — Vai jūs pazīstat kādu, ko mēs varētu nolīgt?

—    Redzat, — Roberts vilcinādamies teica, — man ienāca prātā, ka varbūt jūs ļautu man pašam kādu laiku turpināt iztaujāšanu, bet profesionālu detektīvu mēs iesaistītu vēlāk. Es zinu, ka …

—    Mister Blēr, — vecā sieviete viņu pārtrauca, — jūs bez brīdinājuma tikāt ierauts šajā nepatīkamajā notikumā, kas jums nevarēja sagādāt nekādu prieku, un bijāt ļoti laipns, tik daudz darīdams mūsu labā. Bet mēs nevaram gaidīt, lai jūs kļūtu par mūsu privātdetektīvu. Mēs neesam bagātas — mums iztikai ir tikai pats mazumiņš, — bet to, ko varēsim atlicināt, mēs jums maksāsim par nepieciešamajiem pakalpojumiem. Tomēr jums nav jādara mūsu labā vairāk, nekā nepieciešams. *

—    Varbūt jums taisnība, bet man tas būtu ļoti pa prātam. Ticiet man, misis Sārpa, — es to neiecerēju tāpēc, lai taupītu jūsu naudu. Vakar vakarā, braukdams mājās, es jutos ļoti apmierināts ar to, ko man līdz šim Izdevies izdarīt, un sapratu, cik ļoti man negribētos nodot tālāko citam. Sī izmeklēšana man kļuvusi personiska. Lūdzu, neatrunājiet mani no …

—    Ja misters Blērs vēlas vēl kādu laiku turpināt, — Mariona viņu pārtrauca, — man liekas, ka mēs to varētu ■ ir pateicību pieņemt. Es saprotu, kā viņš jūtas. Man pašai labprāt gribētos iet un dzīt pēdas.

—    Nav šaubu, ka pienāks brīdis, kad man vajadzēs visu nodot īsta detektīva rokās, vai nu es to gribēšu, vai negribēšu. Piemēram, ja pēdas vedīs projām no Lārboro. Man ir pārāk daudz citu pienākumu, lai es varētu doties l.ilāk ceļā. Bet, kamēr izmeklēšana notiek tepat, durvju priekšā, es ļoti gribētu ar to nodarboties pats.

—   Ko jūs esat iecerējis darīt? — jautāja Mariona. J

—   Biju domājis sākt ar mazajām kafejnīcām. Tām, kas ir Lārboro. Pirmkārt, to nevar būt sevišķi daudz. Un, otrkārt, mēs zinām, ka vismaz sākumā viņa gāja ēst tieši tajās. ļ

—   Kāpēc jūs sakāt «sākumā»? — Mariona jautāja.

—    Pēc sastapšanās ar iespējamo X viņa varēja pusdienot arī kaut kur citur. Bet pirms tam viņai vajadzēja maksāt pašai, un viņa ēda maizītes ar kafiju. Meitene šajā vecumā vienmēr labprātāk ēdīs tieši tā, kaut ari naudas pietiktu diviem kārtīgiem ēdieniem. Tāpēc es domāju pievērsties kafejnīcām. Pavicināšu avīzi oficiantēm gar degunu un mēģināšu pēc iespējas veikli, cik nu tas lauku advokāta spēkos, izzināt, vai meitene ir redzēta. Vai tas jums izklausās pieņemami? S

—   Pat ļoti pieņemami, — Mariona atbildēja.

Roberts pievērsās misis Šārpai. — Bet, ja jūs domājat,

ka profesionāls detektīvs jums noderētu labāk — un tas ir pilnīgi iespējams —, tad es ar cieņu atvados un… |

—   Es domāju, ka neviens cits mums labāk noderēt nevar, — misis Šārpa teica. — Es jau izteicu savu atzi« nibu jūsu pūlēm, ko esat uzņēmies mūsu labā. Ja jūs patiešām pats vēlaties atmaskot šo … šo …

—   Knīpu, — Roberts labprāt papildināja.

—   Spindzeli, — misis Sārpa izlaboja, — tad mums atliek tikai piekrist un sacīt paldies. Bet man liekas, šis cejš būs ļoti garš.

—   Kāpēc garš?

—   Man šķiet, ka starp sastapšanos ar iespējamo X un atgriešanos mājās vienā kleitā un kurpēs, ar pamatīgiem zilumiem uz miesas ir pārāk liela laika atstarpe/ Marion, manuprāt, mums ir vēl kaut kas atlicis no amontiljādo. ■

Klusuma brīdī, kas iestājās, kad Mariona aizgāja pēc heresa, kļuva sevišķi sajūtams vecās mājas miers. Pagalmā nebija koku, kuri šalkotu vējā un kuru zaros čivinātu putni. Klusums bija tik visaptverošs kā mazpilsē-i tas pusnakts miers. Interesanti, vai pēc pansijas trokšņainās dzīves tas šķiet nomierinošs? Vai varbūt vientulības apdvests un drusciņ baigs?

«Mums bija patīkami dzīvot Frenčaizas savrupībā,» tajā piektdienas rītā Roberta kantorī bija teikusi misis Sārpa. Bet vai dzīve aiz augstas sētas un pastāvīgā klu sumā patiešām ir tik jauka?

—   Man šķiet, meitene uzņēmās lielu risku, izvēlēdamas Frenčaizu un neko nezinādama par mūsu mājas dzīvi un apstākļiem, — misis Sārpa ierunājās.

—   Protams, viņa riskēja, — Roberts piekrita. — Risks bija neizbēgams. Tomēr es nedomāju, ka viņas izredzes bija tik niecīgas, kā jums liekas.

—   Jūs tā nedomājat?

—    Nē. Jūs acīmredzot gribat teikt, ka Frenčaizā tikpat labi varēja dzīvot vesels bars jaunu cilvēku un nevis viena, bet trīs kalpones.

—   Jā.

—    Bet, manuprāt, viņa gluži labi zinaja, ka tā nav.

—   Kā viņa to varēja zināt?

—   Vai nu pačaloja ar autobusa konduktoru, vai — un tas laikam ir ticamāk — dzirdēja kādas piezīmes no citiem braucējiem. Zināt, kā tas notiek: «Re, tur dzīvo tās Sārpas! Kā viņas var izturēt divas vien tādā milzīgā mājā? Pat istabeni nevar dabūt, jo kas tad dzīvos tik vientuļā vietā, tālu no veikaliem un kino . ..» Un tā joprojām. Lārboro — Milfordas autobuss ir tipisks «vietējais.» Un ceļš ved pa samērā vientuļu vietu, māju tikpat kā nav, vienīgais ciematiņš pa visu maršrutu ir Hemgrīna. Krietnu gabalu nav nekā cita ievērības cienīga kā tikai Frenčaiza. Tas būtu pretrunā ar cilvēku dabu, ja viņi spētu pabraukt garām mājai, tās īpašniecēm un viņu mašīnai bez jebkādiem komentāriem.

—   Saprotu. Jā, tas izklausās ticami.

—    Savā ziņā man pat gribētos, lai viņa par jums būtu uzzinājusi, pļāpājot ar konduktoru. Tad viņš meiteni vieglāk atcerētos. Meitene apgalvo, ka nekad neesot bijusi Milfordā un nezinot, kur tā atrodas. Ja konduktors viņu atcerētos, mēs vismaz šai ziņā varētu atspēkot viņas teikto.

—   Ja es kaut cik esmu iepazinusi šo jauno būtni, tad nešaubos, ka viņa plati ieplestu savas bērna acis un teiktu: «Ak tā bija Milfordā? Es vienkārši iekāpu autobusā un aizbraucu līdz galam un atpakaļ.»

—   Taisnība. Nekur tālu mēs tā netiktu. Bet, ja man neizdosies sadzīt meitenes pēdas Lārboro, es mēģināšu rādīt viņas fotogrāfiju vietējiem konduktoriem. Būtu gan labi, ja viņas āriene būtu kaut cik uzkrītošāka.

Iestājās klusums; visi domās kavējās pie Betijas Keinas pieticīgās ārienes, kas diez vai daudziem būs palikusi atmiņā.

143

Viņi sēdēja viesistabā iepretī logam un lūkojās ārā uz pagalma zaļo kvadrātu un pabalējušo, iesārto ķieģeļu sētu. Tieši tobrīd vārti tika atgrūsti vaļā un tajos parādījās bariņš cilvēku — varbūt septiņi vai astoņi. Juzdamies pilnīgi brīvi, viņi sāka pētīt māju un rādīt cits citam interesantākās detaļas, no kurām vislielāko ievērību acīmredzot izraisīja apaļais jumta logs. Iepriekšējā dienā Frenčaiza bija sagādājusi vietējai lauku jaunatnei sestdienas vakara izklaidēšanos, bet tagad tā, šķiet, kalpoja Lārboro publikai par svētdienas rīta izpriecu. Ārpusē aiz vārtiem noteikti gaidīja vairākas automašīnas, jo sievietēm nebija virsdrēbju un kājās bija dziļi izgrieztas, pastaigai nederīgas kurpītes.

Roberts paskatījās uz misis Šārpu, bet viņa nebija ne pakustējusies, vienīgi skarbā mute sakniebusies ciešāk,)

—   Mūsu publika, — viņa beidzot teica.

—           Vai iet un dzīt viņus projām? — Roberts jautāja.

—   Es esmu vainīgs — neatliku atpakaļ vārtos nūju, ko jūs izņēmāt, mani ielaižot.

—    Lai paliek, — misis Sārpa atbildēja. — Gan drīz aizies. Karaļa ģimenei tas jāpacieš katru dienu, pacietīsim brītiņu arī mēs.

Taču atnācēji nebūt nesteidzās projām. Daži no tiemiļ pat apgāja apkārt mājai, apskatīdami palīgēkas, bet pā-l rējie palika pie vārtiem līdz pat brīdim, kad ienāca Mariona ar heresu. Roberts vēlreiz atvainojās par to, ka nav* atlicis atpakaļ nūju. Viņš jutās nožēlojams un nevarīgs. Bija gandrīz neizturami tā sēdēt un skatīties, kā svešie! ložņā apkārt, it kā māja piederētu viņiem vai arī viņi grasītos to pirkt. Bet, ja viņš izietu ārā un palūgtu traucē-1 tājus doties projām un tie atteiktos, kā viņš tos varētu pie-1 spiest? Un kāds viņš izskatītos Šārpu acīs, ja pašam vajadzētu atkāpties un nozust mājā, bet svešie paliktu turpat?

Tie, kuri bija gājuši apkārt mājai, atgriezās pie pā-ļ rējiem un smiedamies un žestikulēdami stāstīja tiem, ko 1 redzējuši. Roberts dzirdēja, ka Mariona kaut ko klusi nomurmina, un nodomāja — nez vai viņa lādas? Viņa I izskatījās pēc sievietes, kuras lādēšanās varētu būt ļoti savdabīga un izteiksmīga. Mariona bija nolikusi heresa 1 paplāti, šķiet, pat aizmirsusi to — šis nebija viesmīlībai 1 piemērots brīdis. Robertam gribējās izdarīt kaut ko enerļ ģisku un iespaidīgu, lai viņai būtu prieks, — tieši tāpat | viņš piecpadsmit gadu vecumā bija sapņojis izglābt savu 1 iemīļoto no degošas mājas. Taču diemžēl nenovēršams I

144

i

palika tas apstāklis, ka viņam bija pāri četrdesmit urb viņš jau sen bija iemācījies, ka prātīgāk ir sagaidīt ugunsdzēsējus.

Un, kamēr viņš vilcinājās, skaizdamies pats uz sevi un uz nekrietnajiem radījumiem tur, ārpusē, ugunsdzēsējs patiešām ieradās — jauns, garš vīrietis, kurš turklāt bija ģērbies nožēlojamā tvīda uzvalkā.

—    Nevils! — Mariona izdvesa, vērodama notiekošo..

Nevils nomēroja nelūgtos viesus ar iznīcinoša pārākuma skatienu; šķita, ka atnācēji drusku saminstinās,. tomēr bija redzams, ka tie apņēmušies rīkoties pēc sava prāta. Kāds vīrietis sportiskā vējjakā un svītrainās biksēsieņēma nepārprotami kareivīgu un izaicinošu pozu.

Nevils klusēdams brīdi noraudzījās viņos, tad iebāza roku svārku iekškabatā uun šķita kaut ko meklējam. Pēc šīs kustības svešo pulkā tūlīt notika neparasta pārmaiņa. Tālāk stāvošie atkāpās un neuzkrītoši izslīdēja pa vārtiem, tuvākie atmeta bravūrīgo pozu un kļuva tramīgi.. Beidzot vējjakā tērptais, samierinoši atmetis ar roku, sekoja pārējiem ārpusē.

Nevils ar troksni aizgrūda vārtus, iebāza nūju atpakaļ', vietā un devās pa taku uz durvju pusi, klīrīgi slaucīdams, rokas atbaidoša izskata mutautā. Mariona izskrēja viņam pretī pie durvīm.

—   Nevil! — Roberts dzirdēja viņu iesaucamies. — Kā jums tas izdevās?

—    Kas tad? — Nevils atjautāja.

—    Dabūt prom tos tipus!

—   A, es vienkārši sāku vaicāt viņu vārdus un adreses, — Nevils atbildēja. — Jūs ne iedomāties nevarat, cik piesardzīgi kjūst cilvēki, līdzko tu izņem blociņu un sāc noskaidrot vārdus un adreses. Viņi pat nepūlas prasīt tev apliecību, ja arī tāda būtu. Sveiks, Robert! Labrīt, misis Sārpa! Es braucu uz Lārboro, bet ieraudzīju, ka jūsu vārti stāv vajā un ārpusē rēgojas divas pretīgas mašīnas, tāpēc apstājos noskaidrot, kas par lietu. Es nezināju, ka arī Roberts ir šeit.

Sī gluži nevainīgā piezīme — ar zemtekstu, ka arī Roberts būtu varējis novērst nepatīkamo stāvokli, — bija pati lielākā nekaunība no Nevila puses. Robertam gribējās samalt viņu miltos.

—    Nu, bet tagad, kad esat šeit, turklāt tik veikli izpestījis mūs no neērtībām, jums mazliet jāuzkavējas un jāiedzer kopā ar mums glāze vīna, — teica misis Šārpa..

10 — 457

145

—   Vai es nevarētu iegriezties un izdzert to vakarā, braukdams atpakaļ? — Nevils ierosināja. — Redzat, es dodos uz pusdienām kopā ar savu nākamo sievastēvu, un, tā kā šodien ir svētdiena, tas ir stingrs rituāls. Tur jābūt klāt jau uz iesildīšanos.

—   Jā, protams, iegriezieties mājupceļā! — Mariona teica. — Mēs ļoti priecāsimies. Bet kā mēs zināsim, ka tas esat jūs? Es domāju — vārti… — Viņa ielēja glāzē heresu un sniedza to Robertam.

—   Vai jūs zināt Morzes ābeci?

—    Zinu, bet vai tad jūs to zināt?

—   Kāpēc ne?

—   Jūs nepavisam neizskatāties pēc tāda, kas mācītos Morzes_ābeci.

—   A, es četrpadsmit gadu vecumā gribēju kļūt par jūrnieku un iegribu karstumā samācījos daudz nevajadzīgu blēņu. Starp tām bija arī Morzes ābece. Kad piebraukšu, notaurēšu jūsu skaistā vārda iniciāļus. Divi gari un trīs īsi pūtieni. Nu man jālaižas! Doma par vakaru pie jums man palīdzēs pārciest gaidāmās pusdienas.

—    Vai tad Rozmarijas klātbūtne nemaz nepalīdzēs? — Roberts noprasīja, ļaudamies zemiskām tieksmēm.

—    Diez vai. Svētdienās Rozmarija ir paklausīga meita sava tēva namā. Sī loma viņai galīgi nepiestāv. Au revoir, misis Sārpa! Neļaujiet Robertam nodzert visu heresu!

—    Un kad jūs nolēmāt, ka tomēr nebūsiet jūrnieks? — Roberts dzirdēja Marionu vaicājam, kad viņa kopā ar Neviļu gāja uz durvīm.

—    Piecpadsmit gadu vecumā. Kad aizrāvos ar gaisa baloniem.

—   Teorētiski, vai ne?

—   Jā, bet es jau vispār dzīvoju tikai pa gaisu.

Kāpēc viņu sarunas ir tik draudzīgas, tik nepiespiestas? It kā abi jau sen būtu pazīstami. Kāpēc viņai patīk tas gaisagrābslis Nevils?

—    Un sešpadsmit gadu vecumā?

Ja viņa zinātu, ar ko tikai Nevils savā laikā nav aizrāvies — un, protams, visu to pametis, — diez vai viņa tik labprāt ļautu sevi ierindot šīs virknes galā.

—   Vai heress jums šķiet par skābu, mister Blēr? — misis Šārpa vaicāja.

—    Nē… ai, nē, paldies, tas ir lielisks! — Vai tiešām viņš izskatās saskābis? Tā tikai vēl trūka!

Pametis slepenu skatienu uz veco dāmu, Roberts ievēroja, ka viņa šķiet tāda kā uzjautrināta. Redzēt šādu izteiksmi vecās misis Šārpas sejā nepavisam nebija omulīgi.

—    Varbūt es labak iešu, kamēr mis Šarpa vēl nav nosprostojusi vārtus, — viņš teica. — Citādi viņai atkaL vajadzēs nākt man līdzi un darīt to vēlreiz.

—    Bet vai jūs negribat paēst ar mums kopā pusdienas? Frenčaizā nekādu rituālu nav.

Tomēr Roberts aizbildinājās. Viņam nebija pa prātam tas Roberts Blērs, par kādu viņš šķita kļūstam. Sīkumains, bērnišķīgs, neizdarīgs. Jādodas atpakaļ paēst ierastās svētdienas pusdienas kopā ar Linas tanti — un viņš atkal būs Roberts Blērs no Blēra, Heivarda un Beneta firmas, nosvērts, iecietīgs un apmierināts ar savu pasauli.

Kad viņš nokļuva līdz vārtiem, Nevils jau bija projām, tikai viņa mašīnas nekaunīgais rūciens vēl kavējās gaisā, traucēdams svētdienas mieru. Mariona nupat dzīrās aizdarīt vārtus.

—    Diezin vai bīskapam ir pa prātam sava nākamā znota mašīna, — viņa teica, noraudzīdamās pakaļ rēcošajam auto, kas traucās projām pa šoseju.

—   Drausmīga! — Roberts novilka, joprojām īgnā omā.

Mariona viņam uzsmaidīja. — Es cerēju, ka jūs paliksiet uz pusdienām, bet savā ziņā priecājos, ka nepaliekat.

—    Patiešām?

—    Es izcepu kūku, bet tā nepacēlās. Virtuves mākslas man galīgi nepadodas. Es cītīgi ievēroju visus receptes noteikumus, bet parasti tik un tā nekas nesanāk. Ja kādreiz sanāk, es pati esmu ļoti pārsteigta. Tāpēc Linas tantes ābolkūka jums sagādās daudz vairāk prieka.

Un Robertu pārņēma spēja un nesaprātīga vēlēšanās, kaut varētu kopīgi ēst šo kūku, kura «nav pacēlusies», un klausīties, kā viņa labsirdīgi zobojas gan par savu pavāres prasmi, gan par Robertu pašu.

—    Es jums rītvakar darīšu zināmu, kā man gājis Lārboro, — viņš lietišķi teica. Tā kā viņa attiecības ar Marionu nav vistu acu un Mopasāna līmenī, atliek virzīt sarunu praktiskā gultnē. — Un piezvanīšu inspektoram Hallamam — varbūt kāds no viņa vīriem pāris seižu dienā, var parādīties Frenčaizas tuvumā, tā sakot, nodemonstrēt savu formas tērpu un atbaidīt izpriecu meklētājus.

10*

147

—     Jūs esat ļoti laipns, mister Blēr, — Mariona teica. — Es nevaru ne iedomāties, kā mēs iztiktu bez jūsu atbalsta.

Nu labi — ja viņš nevar būt ne jauns, ne dzejnieks, viņš vismaz var būt spieķis atbalstam. Neinteresants priekšmets, ko meklē vienīgi ārkārtējos gadījumos… taču noderīgs, ļoti noderīgs …

XI

Pirmdienas rītā pusdesmitos Roberts jau sēdēja pie kūpošas kafijas tases kafejnīcā «Karena». Savus meklējumus viņš sāka ar šo vietu tāpēc, ka cilvēks, kurš grib iebaudīt īstu kafiju, vispirms domā par šādu «Karenu», kur apakšstāva veikaliņā smaržo grauzdētas pupiņas, bet augšstāvā pie maziem galdiņiem var iemalkot aromātisko dzērienu. Un, ja gaidāms, ka vajadzēs baudīt kafiju pārmērīgos daudzumos, tad labāk sākt ar kārtīgu mantu, kamēr vēl var novērtēt garšu.

Viņš turēja rokā avīzīti Ack-Emma ar meitenes fotoattēlu virspusē, lai to varētu pamanīt garāmejošās oficiantes, un klusībā cerēja, ka varbūt klienta šķietamā interese par to izvilinās kādu noderīgu piezīmi, piemēram: «Tā meitene katru dienu nāca te dzert kafiju.» Robertam par pārsteigumu, kāda roka saudzīgi izņēma avīzi no viņa tvēriena, un, paskatījies augšup, viņš redzēja pretī laipni smaidām savu oficianti. — Tas ir pagājušās nedēļas numurs, — viņa teica. — Lūdzu! — Un laipnā sieviete nolika viņam priekšā šārīta avīzi.

Roberts pateicās un paskaidroja, ka labprāt izlasīšot šārīta numuru, tomēr gribētu paturēt arī iepriekšējo. Vai šī meitene, kas redzama uz priekšējās lapas, kādreiz nākusi šurp dzert kafiju?

—    A, nē, tad mēs viņu būtu atcerējušās. Mēs piektdien daudz runājām par šo notikumu. Iedomājieties tikai — tā sist nabaga meiteni!

—    Tātad jūs domājat, ka to izdarīja šīs sievietes?

Oficiante izskatījās samulsusi. — Tā te avīzē rakstīts.

—    Nē, avīzē tikai rakstīts, ko teikusi pati meitene.

To viņa neņēma nopietni. Lūk, mūsu pielūgtā demokrātija!

—    Viņi taču to nedrukātu, ja tas nebūtu taisnība. Tas apdraudētu viņu reputāciju. Vai jūs esat detektīvs?

—    Daļēji, — Roberts atbildēja.

148

—    Cik jums maksā par stundu?

—    Diezgan paknapi.

—    Droši vien. Jums laikam nav savas arodbiedrības. Sai pasaulē cilvēkam nav nekādu tiesību, ja viņam nav arodbiedrības.

—    Pilnīgi pareizi, — Roberts piekrita. — Vai es varētu saņemt rēķinu?

—    Jā, protams.

Kinoteātrī «Parīze», visjaunākajā un lielākajā no visiem, restorāns atradās augšstāvā, aiz balkona; paklāji tur bija tik biezi, ka varēja paklupt, un gaisma tik blāva, ka visi galdauti izskatījās netīri. Garlaikota izskata hūrija ar balinātiem matiem, greizu svārku vīli un košļājamās gumijas pikuci aiz labā vaiga pieņēma pasūtījumu, neveltīdama Robertam ne skatienu, un pēc minūtēm piecpadsmit nolika viņam priekšā tasi ar ūdeņainu šķidrumu, arī tagad pat nepaskatījusies uz viņa pusi. Tā kā šajās piecpadsmit minūtēs Roberts bija pārliecinājies, ka neskatīšanās uz klientiem šeit ir vispārēja parādība — acīmredzot visas oficiantes tuvākā gada laikā taisās kļūt par izcilām kinozvaigznēm, tāpēc nevar gaidīt, lai viņas izrādītu interesi par provinces klientiem, — viņš samaksāja par negaršīgo dziru un devās projām.

Otrā lielākajā kinoteātrī «Pils» restorānu atvēra tikai pēcpusdienā.

Kinoteātrī «Violeta» — viscaur karalisks purpurs un sadzeltējuši aizkari — neviens nebija meiteni redzējis. Roberts atmeta aplinkus taktiku un sāka jautāt tieši.

Lielā Grifona veikala augšstāvā bija maksimumstunda, un oficiante atmeta: — Netraucējiet! — Kafejnīcas vadītāja, pārlaidusi Robertam izklaidīgu un reizē aizdomīgu skatienu, atbildēja: — Mēs nekad nesniedzam ziņas par apmeklētājiem.

Kafejnīcā «Zem Vecā Ozola», mazā, pustumšā un omulīgā vietiņā, padzīvojušās oficiantes ar interesi iesaistījās sarunā. — Nabaga meitenīte, — viņas teica. — Cik briesmīgs piedzīvojums! Un tāda jauka sejiņa! Tīrais bērns. Ak tu nabadzīte!

Kafejnīcā «Alengon», telpā ar krēmkrāsas sienām un rozā dīvāniem, viņam atbildēja skaidri, ka avīzi AckF.mma te nelasot un persona, kuras attēls parādās šādā avīzē, nevarot būt viņu kliente.

Kafejnīcā «Ahoi» — ar jūrasskatu freskām un oficiantēm platās zvanveida biksēs — visi bija tādās domās,

149

ka meitenei, kura kāpj svešā mašīnā, jārēķinās, ka atpakaļ vajadzēs iet kājām.

Kafejnīcā «Prīmula» — vecmodīgi galdiņi, lūku paklāji un kalsnas, neizdarīgas oficiantes puķotos tērpos — tika apspriests, kādas sociālas sekas var būt mājkalpotāju trūkumam un cik nelīdzsvarots var būt pusaudžu prāts.

«Tējkannā» nebija brīvu galdiņu un neredzēja arī oficiantes, bet, apskatījis mušu notraipītās sienas, Roberts nosprieda, ka Betija Keina diez vai nāktu šurp, ja tepat ir citas, labākas vietas.

Pusvienos Roberts iestreipuļoja viesnīcas «Midlenda» atpūtas zālē un pasūtīja stiprāku malku. Šķiet, viņš bija apstaigājis visas zināmās Lārboro centra kafejnīcas, un nevienā no tām cilvēki nebija meiteni atcerējušies. Vēl bēdīgāk — visi apgalvoja: ja viņa būtu tur iegriezusies, tie viņu atcerētos. Kad Roberts par to šaubījās, tie pa-i skaidroja, ka lielākā daļa klientu esot pastāvīgi apmeklētāji, tāpēc nejaušos vieglāk ievērot un tie labi paliekot atmiņā.

Kad Alberts, mazais, druknais atpūtas zāles viesmīlis, atnesa dzērienu, Roberts vairāk aiz ieraduma nekā intereses vadīts pavaicāja: — Jūs droši vien neesat te redzējis šo meiteni, Albert?

Alberts ieskatījās avīzes lapā un papurināja galvu:

—   Nē, ser. Vismaz es neatceros. Izskatās drusku par jaunu mūsu atpūtas zālei, ja tā varētu sacīt, ser.

—   Iespējams, ka ar cepuri galvā viņa izskatītos vecāka, — Roberts prātoja.

—   Ar cepuri? — Alberts brīdi klusēja. — Paga, paga … Ar cepuri… — Viņš nolika nelielo paplāti uz galdiņa un paņēma avīzi tuvāk. — Jānudien, tā taču ir tā pati meitene ar zaļo cepuri!

—   Tātad viņa nāca šurp dzert kafiju?

—   Nē, tēju.

—   Tēju?

—   Jā, protams, tā patiešām ir viņa! Kā es to nepamanīju— mums tak tā avīze pagājšnedēļ stāvēja virtuvē un mēs stundām ilgi par to runājām! Jā, nu ir jau gan pa-j gājis laiciņš. Pusotrs mēnesis, vai? Viņa vienmēr ieradās diezgan agri — jau ap trijiem, līdzko mēs sākām pasniegt tēju.

Tad lūk, kur viņa gājusi! Muļķīgi bija to neiedomāties agrāk. Priekšpusdienā, kamēr biļetes lētākas, uz kino.

150

un ap trijiem šurp — dzert pēcpusdienas tēju, nevis kafiju. Bet kāpēc viņa izvēlējās viesnīcu, kur tēja ir dārga greznība, ja citur par to pašu naudu būtu varējusi saēsties kūkas?

—   Es viņu ievēroju tāpēc, ka viņa vienmēr ieradās viena. Pirmajā reizē iedomājos, ka viņa gaida kādu no tuviniekiem. Viņa pēc tādas izskatījās. Saprotiet, vienkāršs, glīts apģērbs, pieklājīga izturēšanās, bez augstprātības.

—   Vai jūs atceraties, kas viņai bija mugurā?

—   Ā, jā! Vienmēr viens un tas pats. Zaļa cepure un pieskaņots tērps, un virsū gaiši pelēks mētelis. Bet viņa ne ar vienu nesatikās. Un tad vienu dienu pēkšņi savāca vīrieti no blakusgaldiņa. Goda vārds, es gandrīz biju sēdus!

—   Tas ir … vīrietis savāca viņu?

—   Tak nē jau! Viņam šī nebija ne prātā — nu, ienāk meitene, apsēžas, un viss. Redzat, ser, viņa neizskatījās no tādām. Tā vien likās, kuru katru brīdi ienāks viņas māmiņa vai krustmāmiņa un teiks: «Piedod, ka liku tev gaidīt, mīlulīt!» Nevienam vīrietim tāda iespēja nenāktu ne prātā. Nē, nē, to visu tas skuķēns pats! Un tik smalki nostrādāja, ser, it kā visu mūžu to vien būtu darījusi. Ak tu mūžs, un es bez cepures viņu nepazinu! — Alberts pārsteigts lūkojās fotoattēlā.

—   Kāds bija tas vīrietis? Vai viņu jūs pazināt?

—   Nē, viņš nebija no mūsu pastāvīgajiem apmeklētājiem. Tumšmatains. Pajauns. Visdrīzāk kāds tirgotājs. Atceros, ka viņš likās drusku pārsteigts par meitenes izvēli, tā ka laikam pēc brašuļa neizskatījās, ja man tagad jāsaka.

—   Tātad jūs viņu vairs nepazītu?

—   Varbūt pazītu, ser, grūti pateikt. Bet apzvērēt nevaru. Vai… tā lieta tāda, ka var iznākt zvērēt?

Roberts pazina Albertu jau divdesmit gadu un zināja, ka tas ir vīrs, kurš lieki nepļāpās. — Redzat, Albert… Sīs sievietes ir manas klientes. — Viņš piesita ar pirkstu Frenčaizas fotoattēlam, un Alberts klusi iesvilpās.

—   Grūta lieta, mister Blēr!

—   Jā, jums taisnība. Bet grūta galvenokārt viņām. Neticami grūta. Vienu dienu kā pērkons no skaidrām debesīm ierodas meitene kopā ar policiju, kam viņa pastāstījusi to neiedomājamo stāstu. Pirms tam abas sievietes nav meiteni ne acīs redzējušas. Policija izturas ļoti

151

piesardzīgi — nolemj, ka nav pietiekami daudz drošu pierādījumu, lai ierosinātu krimināllietu. Tad par notikumu uzzina Ack-Emma un izsit no tā veselu kapitālu, un šis stāsts noskan pa visu Angliju. Frenčaiza, protams, ir pieejama katram, kas vēlas. Policijai nav tik daudz cilvēku, lai nodrošinātu pastāvīgu aizsardzību, tāpēc varat iedomāties, kāda kļuvusi abu sieviešu dzīve. Mans jaunākais brālēns — vakar pēcpusdienā viņš bija tur iegrie-j zies — stāsta, ka jau kopš pusdienlaika tur nemitīgi piestājušas mašīnas no Lārboro un cilvēki kāpuši gan uz mašīnu jumtiem, gan augšā uz sētas, lai blenztu uz māju vai fotografētu. Nevils tur ieradās reizē ar policistu, kurš bija atbraucis vakara apgaitā, bet, līdzko viņi aizbrauca,, viss sākās no gala. Telefons zvana bez apstājas, un viņām vajadzēja lūgt centrāli, lai tā vairs nevienu ar viņām nesavieno.

—   Tātad policija šo lietu pavisam metusi pie malas?

—   Nē, bet mums palīdzēt viņi nevar. Viņi meklē apstiprinājumus meitenes stāstam.

—   Tas tak diezgan neticami, ko? Tas ir, dabūt tādus apstiprinājumus.

—    Protams. Bet padomājiet, kāds ir mūsu stāvoklisf Ja nevarēsim noskaidrot, kur meitene pavadījusi tās nedēļas, kurās it kā turēta Frenčaizā, Šārpas ir lemtas mūžīgam sodam par nodarījumu, kurā nav pat oficiāli apsūdzētas!

—    Nu, ja tā ir tā pati meitene ar zaļo cepuri — un ļ tā noteikti ir, ser, — tad es nešaubos, ka viņa labi izklaidējusies. Lai cik viņa jauna, pārdrošības un nekaunības viņai netrūka. Bet ģīmītis gan nevainīgs kā eņģelim!

«Nevainīgs eņģeļa ģīmītis» — tā par Betiju bija teicis tabakas veikaliņa pārdevējs.

Un Stenlijs, redzēdams seju fotoattēlā, bija atcerējies savu «Ēģiptes dāmīti» un nešaubīgi apgalvojis, ka meitene bijusi izklaidēties.

Un tagad viesmīlis, vērtēdams savu apmeklētāju, atkal bija lietojis šo izteicienu. Kaut arī runa ir par kautrīgu meiteni labās drēbēs, kura katru dienu nākusi sēdēt viesnīcas zālē.

Roberta labestīgie instinkti ierunājās, ka meiteni varēja vadīt vienkārši bērnišķa tieksme «būt lielai», tomēr veselais saprāts noliedza šādu iespēju. Liela viņa varēja justies arī kafejnīcā «Alengon», turklāt labi paēst un nopētīt smalki ģērbušos publiku.

152

Roberts restorānā paēda un pēc tam visu pēcpusdienu centās sazvanīt misis Vinnu. MisisTilsitai telefona nebija, un viņš arī nejuta vēlēšanos vēlreiz ielaisties sarunā ar šo dāmu, ja vien bez tā iespējams iztikt. Kad piezvanīt neizdevās, Roberts iedomājās, ka Skotlendjards savā centībā būs ievācis ziņas par apģērbu, kas meitenei bija mugurā, aizbraucot brīvdienās. Nepagāja ne desmit minūtes, kad apraksts jau bija viņam priekšā. Zaļa filca cepure, pieskaņota zaļa vilnas kleita, gaiši pelēks mētelis ar lielām, pelēkām pogām, gaišbrūnas, plānas zeķes un melnas, vienkāršas kurpes ar pusaugstu papēdi.

Tā, beidzot tas nu ir rokā — meklējumu izejas punkts. Robertu pārņēma līksma pacilātība. Pirms iziešanas no viesnīcas viņš vēlreiz iegāja atpūtas zālē, lai uzrakstītu vēstuli Kevinam Makdērmotam un pateiktu, ka Eilzberijas meiča nebūt vairs nav tik labs materiāls aizstāvim kā piektdienas vakarā, un, protams, lai zemtekstā liktu saprast, ka «Blērs, Heivards un Benets» šo to prot arī izdarīt, ja vajadzīgs.

—   Vai viņa pēc tam vēl kādreiz nāca uz šejieni? — viņš pajautāja Albertam, kurš grozījās turpat tuvumā. — Tas ir, pēc tam, kad bija «savākusi» to vīrieti?

—   Neatceros, ka būtu vēl kādreiz viņus redzējis, ser.

Tātad iespējamais X vairs nav tikai iespējamais vien.

Tagad ir konkrēts X. Šovakar viņš, Roberts, var doties uz Frenčaizu kā uzvarētājs. Viņa izvirzītā teorija apstiprinājusies, un tieši viņš pārbaudījis un pierādījis tās pareizību! Protams, skumji, ka visas vēstules, ko līdz šim saņēmis Skotlendjards, bijušas tikai anonīmas lamas par policijas iecietību pret bagātajiem, nevis ziņas par Betiju Keinu, kas redzēta kaut kur citur. Skumji, ka gandrīz ikviens, ar ko Roberts tika runājis, nešaubīgi ticēja meitenes stāstam un apmulsa, kad Roberts ieteica apsvērt pretējo iespēju. «Avīzē tā rakstīts.» Taču tie ir sīkumi, salīdzinot ar gandarījumu par atrasto izejas punktu, par uztaustīto X. Liktenis taču nevar būt tik nežēlīgs, ka piepeši atklātos: Betija Keina ar jauno paziņu izšķīrusies uz viesnīcas kāpnēm un nekad vairs nav tikušies. Sim atgadījumam viesnīcas zālē noteikti ir turpinājums. To likumsakarīgi prasa turpmākās nedēļas.

Bet kā lai sadzen pēdas jaunam, tumšmatainam tirgotājam, kurš apmēram pirms pusotra mēneša dzēris tēju viesnīcas «Midlenda» atpūtas zālē? Jauni, tumšmataini darboņi ir šīs viesnīcas pastāvīgie apmeklētāji, un Blēram

153

tie visi likās līdzīgi cits citam kā viena ūdens lāse otrai. Roberts nopietni bažījās, ka te nu beidzot viņam vajadzēs' apstāties un nodot lietu profesionāla detektīva rokās. Šoreiz viņam nav ne meklētā cilvēka fotogrāfijas, ne ziņu par tā raksturu un ieradumiem, kā tas bija ar meiteni. Tas būs bezgalgarš process, neskaitāmu, sīku iztaujāšanu virkne — speciālista darbs. Šobrīd viņš var vienīgi sameklēt «Midlendas» attiecīgā perioda iemītnieku sarakstu.

Šai nolūkā Roberts griezās pie viesnīcas pārziņa, atsaucīga francūža, kurš izrādīja lielu interesi par šo slepeno pēdu dzīšanu un izsmalcinātos vārdos pauda līdzjūtību nelaimīgajām Frenčaizas sievietēm, turklāt, Robertam par apmierinājumu, visai ciniski izteikdamies par krietna izskata labi ģērbtām meitenēm ar nevainīgiem eņģeju ģīmīšiem. Viņš aizsūtīja kādu no kalpotājiem norakstīt viesu sarakstu no reģistrācijas žurnāla un tikmēr ielēja Robertam dzēriena glāzi no saviem bufetes krājumiem. Roberts nekad nebija pratis novērtēt franču saldos, nenosakāmos šķidrumus, ko mēdz baudīt pa mazam malciņam jebkurā dienas laikā, tomēr pateicīgi iztukšoja glāzi un kalpotāja atnesto sarakstu noglabāja kabatā tik rūpīgi, kā mēdz noglabāt pasi. Tā patiesajai vērtībai viņš daudz neticēja, tomēr bija patīkami apzināties, ka viņam tas ir. B

Un, ja vajadzēs nodot izmeklēšanu profesionālim, tam jau būs kaut kas, no kā sākt. Droši vien šis X nekad nav* apmeties «Midlendā», tikai reiz iegājis tur iedzert tasi ļ tējas. Bet, kas zina, pastāv tomēr iespēja, ka viņa vārds [ atrodams dabūtajā sarakstā — briesmīgi garajā sarakstā. ļ Braukdams mājās, Roberts nolēma pie Frenčaizas ne| apstāties. Nebūtu labi likt Marionai nākt pie vārtiem tā1 pēc vien, lai pavēstītu viņai to, ko tikpat labi var pateikt ļ pa telefonu. Viņš pasacīs centrālei, kas zvana un ka šī ir oficiāla saruna, un tad Šārpas atbildēs. Varbūt līdz ļ rītam pirmais intereses vilnis būs noplacis un vārtus varēs ļ atkal atstāt vajā. Par to viņš gan šaubījās. Šodienas Ackļ Emma nebija veidota ar mērķi nomierināt pūļa satraukj tos prātus. Tiesa, pirmajā lapā vairs nebija kliedzošu f virsrakstu un Frenčaizas notikums bija pārbīdīts uz vēstuļu lappusi. Taču vēstules, ko avīzītes izdevējiem bija iabpaticis publicēt — turklāt uz Frenčaizas notikumu at< tiecās divas trešdaļas no visām lasītāju vēstulēm —, diez j vai varēja apdzēst iepriekš iedegto uguni. Tajā bija ieliets pārāk daudz eļļas.

Izbraucot no Lārboro, Robertam palaikam uzzibsnīja atmiņā muļķīgās vēstuļu frāzes, un viņš nebeidza brīnīties par to, kādu žulti rakstītāji spējuši izgāzt uz šīm nepazīstamajām sievietēm. Naids un niknums versmoja ik rindā, ļaunums strāvoja no katra pa lielākai daļai kļūdaini uzrakstītā teikuma. Savdabīga, pārsteidzoša izstāde. Un viena no lielākajām dīvainībām bija tā, ka ļoti daudziem autoriem, kuri tik kvēli pauda savu sašutumu par vardarbību, bija vēlēšanās pērt vainīgās sievietes gandrīz vai līdz nāvei. Tie rakstītāji, kas nepauda šādu vēlēšanos, gribēja reformēt policiju. Viena vēstule ierosināja atvērt palīdzības fondu nabaga bērnam, kas kritis par upuri policijas neizdarībai un negodīgumam. Citā skanēja aicinājums ikvienam rakstīt par šo notikumu savam parlamenta loceklim, neļaut tiem mierīgi dzīvot, līdz kaut kas netiks darīts pret šo taisnības piesmiešanu. Vēl kāds no rakstītājiem interesējās, vai citi esot pamanījuši, cik Betija Keina līdzīga Svētajai Bernadetei.

Ja Ack-Emma vēstuļu lappusi varētu uzskatīt par kritēriju, tad visas pazīmes liecināja, ka nodibinājies Betijas Keinas kults. Roberts ļoti cerēja, ka tam nepievienosies Frenčaizas vendeta.

Tuvodamies nelaimīgajam namam, viņš sāka arvien vairāk bažīties, vai arī pirmdiena nebūs kļuvusi par nelūgto apmeklējumu dienu. Bija jauka novakare, rietošā saule ar slīpajiem zelta stariem apmirdzēja pavasarīgos laukus — tieši tāds vakars, kas varētu pat Lārboro iedzīvotājus izvilināt no saviem pilsētas namiem uz rāmo Milfordas apvidu; patiesībā būtu liels brīnums, ja pēc AckEmma vēstuļu lappuses Frenčaiza nekļūtu par ikvakara svētceļojumu vietu. Tomēr, nokļuvis Frenčaizas tuvumā, Roberts redzēja, ka garais ceļa posms mājas priekšā ir tukšs, un, piebraucis tuvāk, saprata, kāpēc. Pie Frenčaizas vārtiem stalts un nekustīgs, vakara saules apspīdēts savā tumšzili sudrabotajā formas tērpā stāvēja policists.

Iepriecināts, ka Hallams bijis tik dāsns ar saviem nelielajiem spēkiem, Roberts palēnināja gaitu, lai sasveicinātos, taču sveiciens sastinga viņam uz lūpām. Visā ķieģeļu sētas garumā ar turpat vai sešas pēdas augstiem, baltiem burtiem bija uzrakstīts vārds: «Fašistes!» Tas pats vārds kliedza pretī no sētas vārtu otrā pusē.

—   Lūdzu, brauciet tālāk! — policists laipni, bet draudīgi teica, tuvodamies sastingušajam Robertam. — Šeit nedrīkst apstāties.

155

Roberts lēni izkāpa no mašīnas.

—   A, misters Blērs! Es jūs nepazinu, ser. Piedodiet!

—   Vai tas ir kaļķis?

—   Nē, ser, augstākā labuma krāsa.

—    Žēlīgais Dievs!

—   Daži visu mūžu netiek no tā vaļā.

—    No kā?

—   No tieksmes rakstīt uz sienām. Var teikt tikai vienu: labi, ka neuzrakstīja neko Jaunāku.

—   Uzrakstīja Jaunāko apvainojumu, kādu zināja, — Roberts drūmi noteica. — Vainīgie droši vien nav notverti?

—   Nē, ser. Es ierados parastajā vakara apgaitā, lai iztrenkātu kārtējos skatītājus, un tikai tad ieraudzīju. Ja ziņas ir pareizas, te bijuši divi vīri ar mašīnu.

—    Vai Šārpas to zina?

—   Jā, man vajadzēja tikt iekšā pie telefona. Mum9 ar Frenčaizas sievietēm tagad ir sava sazināšanās sistēma. Kad gribu ar viņām runāt, piesienu steka galā savu mutautu un pavicinu to virs vārtiem. Vai gribat iet iekšā, ser?

—   Nē. Nē, laikam tomēr ne. Palūgšu, lai telefona centrāle dabū man savienojumu. Nav vajadzīgs likt viņām; nākt pie vārtiem. Ja tā turpināsies, viņām vajadzēs pielikt vārtiem slēdzeni un dot man atslēgu.

—    Izskatās, ka turpināsies gan, ser. Vai šodienas AckEmma lasījāt?

—   Jā.

—   Kretīni! — policists nolamājās; atmiņas par avīzi gaisināja viņa rāmo nosvērtību. — Pēc viņu prāta iznāk, ka mēs esam tikai kopā savākts kaušju bars! Patiesībā jābrīnās, ka mēs tādi neesam! Labāk būtu aģitējuši, lai mums maksā lielākas algas, nekā ķengājuši mūs pa labi un pa kreisi!

—   Mieriniet sevi ar domu, ka jūsu liktenis piemeklē daudzus, — Roberts teica. — Agri vai vēlu cilvēki pamanās nozākāt visu, kas ir stabils, cienījams un cildināms. Es šovakar vai, pats vēlākais, rit no rīta atsūtīšu kādu likvidēt šo cūcību. Vai jūs paliksiet šeit?

—   Seržants, kuram piezvanīju, teica, lai es paliekot līdz tumsai.

—    Un pa nakti šeit neviena nebūs?

—    Nē, ser. Nav tik daudz cilvēku. Bet, kad satumsīs, nebūs vairs jābaidās. Tumsā visi steidzas uz mājām. It

156

sevišķi Lārboro ļaudis. Viņiem nepatīk lauki, kad kļūst tumšs.

Roberts nejutās tik pārliecināts.

Divas sievietes šai lielajā, klusajā mājā, tumsā un vientulībā, kad aiz sētas verd tāds naids un vardarbības kāre… pavisam neomulīgi iedomāties! Tiesa, vārti ir nosprostoti, bet, ja gribētāji var uzrāpties uz sētas, lai sēdētu un izkliegtu apvainojumus, tad viņi tikpat labi var pa tumsu nolēkt otrā pusē lejā.

—   Neraizējieties, ser, — policists teica, vērodams Roberta seju. — Nekas viņām nenotiks. Mēs tomēr esam Anglijā.

—   Ack-Emma arī ir Anglijā, — Roberts atgādināja.. Tomēr viņš iekāpa atpakaļ mašīnā. Ir jau tiesa, te ir Anglija, turklāt Anglijas lauki, kuru iemītnieki pazīstami ar ieradumu nejaukties citu darīšanās. Ne jau vietējā iedzīvotāja roka uzmālējusi uz sētas šo uzrakstu. Jāšaubās, vai te, laukos, vārds «fašists» vispār pazīstams kā lamuvārds. Kad lauku cilvēks grib kādu apvainot, viņš izvēlas vecākus, sakšu cilmes vārdus.

Policistam noteikti taisnība: kad iestāsies tumsa, visi izklīdīs pa mājām.

xn

Kad Roberts iebrauca Sinleinas garāžā un apturēja mašīnu, Stenlijs, pie kantora durvīm kratīdams nost savu kombinezonu, pameta skatienu uz viņu un noprasīja:

—   Vai atkal kaut kas šķērsām?

—   Jā, bet ne naudas lietās, — Roberts atmeta. — Visa nelaime ir cilvēka dabā!

—   Sāc tikai skumt par cilvēka dabu — un tev nekam citam vairs neatliks laika. Mēģināji kādu pāraudzināt?

—   Nē, mēģināju atrast kādu, kas notīrītu krāsu no sētas.

—   A, strādāt! — Stenlija tonis pauda, ka jau pati cerība atrast šais laikos kādu, kas būtu ar mieru strādāt, liecina par nožēlojamu, naivu optimismu.

—   Mēģināju atrast kādu, kas notīrītu smērējumu no Frenčaizas sētas, bet visi pēkšņi kļuvuši neiedomājami aizņemti.

Stenlijs mitējās kratīties. — Smērējumu? — viņš novilka. — Kādu smērējumu?

157

Izdzirdis sarunu, kantora durvīs parādījās Bils, otrs •garāžas īpašnieks.

Roberts pastāstīja viņiem, kas noticis. — Ar augstākā .labuma balto krāsu, teica dežūrējošais policists.

Bils iesvilpās. Stenlijs neteica ne vārda, tikai stāvēja, nokratījis kombinezonu līdz viduklim, tā ka tas ļengani kūļājās ap kājām.

—   Ar ko tu mēģināji runāt? — Bils jautāja.

Roberts pateica. — Šovakar neviens neko nevar palīdzēt, un rīt no paša rīta, šķiet, visiem šiem vīriem .jāsteidzas ļoti svarīgos pienākumos.

—   Neticami, — teica Bils. — Nevar taču būt, ka viņi 'baidās no atriebības!

—   Nē, atklāti sakot, es tā nedomāju. Manuprāt — kaut gan viņi nekad man to neteiks — galvenais ir viņu •pārliecība, ka šīs sievietes to ir pelnījušas.

Brīdi valdīja klusums.

—   Kad es vēl biju dienestā, — teica Stenlijs, sākdams ■nesteidzīgi ģērbt kombinezonu atkal mugurā, — es par brīvu apceļoju Itāliju. Gandrīz veselu gadu. Izvairījos no malārijas, no itālietēm, no partizāniem, no jenkiju transporta un citām neērtībām. Bet iemantoju vienu alerģiju. Sāku šausmīgi neciest uzrakstus uz sienām.

—   Ar ko mēs to dabūsim nost? — Bils jautāja.

—  Tā tikai vēl trūka, lai vislabāk apgādātajā un modernākajā Milfordas garāžā nebūtu nekā, ar ko notīrīt dažus krāsas pleķus, — teica Stenlijs, aizvilkdams kombinezona rāvējslēdzēju.

—   Vai jūs patiešām taisāties kaut ko darīt? — iepriecināts un pārsteigts jautāja Roberts.

Bils pasmaidīja savu rāmo, plato smaidu. — Armija un pāris suku. Kas te vēl vajadzīgs?

—   Jūs esat no zelta, — teica Roberts. — Abi divi. Man •šovakar ir tikai viena vēlēšanās: dabūt to uzrakstu nost no sētas līdz rītdienas brokastlaikam. Es braukšu līdzi un !palīdzēšu.

—    Ne jau nu šajā parādes uzvalkā, — Stenlijs atmeta. — Un lieku darba drēbju mums …

—   Es dabūšu kaut ko vecāku un braukšu jums nopakaļ.

—   Paklau, tādam nieka darbam mums palīga nevajag, — Stenlijs iecietīgi teica. — Ja vajadzētu, mēs paņemtu līdzi Hariju. — Harijs bija garāžas puika. — Tu vēl neesi ēdis, bet mēs esam paēduši, un es esmu dzirdē-

158

jis, ka mis Beneta neciešot, ja viņas lieliskie ēdieni aiziet bojā. Cerams, tu neiebildīsi, ja sēta izskatīsies noķēpāta? Mēs esam tikai labu nodomu vadīti garāžas zēni, nevis mākslinieki — dekoratori.

Kad Roberts soļoja pa Haistrītu uz savu 10. numura namu, visi veikali jau bija slēgti un viņš raudzījās uz apkārtni gandrīz kā svešinieks, svētdienīgs klaidonis. Šajā Lārboro pavadītajā dienā viņš bija atradies tik tālu no Milfordas, ka tagad likās — viņš te nav bijis jau gadiem ilgi. 10. nama tīkamais miers — tik atšķirīgs no Frenčaizas tuksnesīgā klusuma — apsveica un saņēma viņu kā savējo. No virtuves plūda tikko jaušama ceptu ābolu smarža. Pa pusatvērtajām ēdamistabas durvīm varēja redzēt, kā uz sienas ņirb kamīna liesmu raksti. No visām pusēm viņu kā liels vilnis apņēma siltums, drošības sajūta un omulība.

Juzdamies gandrīz vainīgs, ka ir šī gaidošā miera īpašnieks, viņš pacēla klausuli, lai piezvanītu Marionai.

—    A, jūs! Cik jauki! — atsaucās viņas balss, kad Roberts beidzot bija pārliecinājis centrāli par saviem krietnajiem nolūkiem; tā kā viņa domas joprojām nodarbināja baltais uzraksts, sirsnība sievietes balsī pārsteidza viņu nesagatavotu — Robertam uz brīdi aizrāvās elpa un kaut kas itin kā iesitās sirdī. — Es ļoti priecājos? Biju neziņā, kā mēs ar jums varēsim sarunāties, bet patiesībā man jau vajadzēja iedomāties, ka jūs atradīsiet iespēju. Droši vien jums pietiek pateikt centrālei, ka zvana Roberts Blērs, un ceļš brīvs.

Cik tas viņai raksturīgi, Roberts nodomāja. Šī neviltotā pateicība vārdos «man vajadzēja iedomāties, ka jū& atradīsiet iespēju» un pēc tam tikko jaušamā ironija nākamajā jautājumā:

—   Jūs droši vien redzējāt mūsu sētas gleznojumu?

Roberts atbildēja apstiprinoši, piebilzdams, ka vairāk

neviens to neredzēšot, jo līdz rītam tas būšot pazudis.

—    Līdz rītam! …

—    Abi mūsu garāžas saimnieki apņēmās to šovakar likvidēt. Un ja Stenlijs un Bils kaut ko apņemas, tad arf izdarīs. Viņi izglītojušies tādā skolā, kur nepieļauj sakāvi.

—    Kas tā par skolu?

—    Britu armija. Un man ir vēl citas labas ziņas: esmj pārliecinājies, ka misters X patiešām eksistē. Meitene kādu dienu kopā ar viņu dzērusi tēju. Viņa to nogrābusi «Midlendas» viesnīcas atpūtas zālē.

159

—    Nogrābusi? Bet viņa ir vēl tīrais bērns un … Nu jā, bet šis stāsts policijai! Pēc tā ne par ko nav jābrīnās. Kā jūs to uzzinājāt?

Roberts pastāstīja.

—   Jums Frenčaizā bija smaga diena, vai ne? — viņš apvaicājās, beidzis savu kafejnīcas apstaigas tēlojumu.

—    Es jūtos kā dubļos izvārtīta. Vēl ļaunāks par publiku un aprakstīto sētu bija pasts. Pastnieks nodeva visas vēstules policijai. Tā kā mēs reti saņemam vēstules, nolēmām, ka turpmāk visas sadedzināsim neatplēstas, ja vien rokraksts nebūs pazīstams. Tāpēc nerakstiet mums ar rakstāmmašīnu.

—   Vai tad jūs pazīstat manu rokrakstu?

—   Jā gan — jūs taču mums reiz atrakstījāt! To vēstuli, ko atnesa Nevils. Glīts rokraksts. ļ

—   Vai Neviļu jūs šodien esat satikusi?

—   Nē, bet viena vēstule bija no viņa. Patiesībā tā nemaz nebija vēstule. 1

—   Vai kāds dokuments?

—   Nē, dzejolis.

—   Ahā! Vai jūs to sapratāt?

—   Nē, bet skanēja jauki.

—   Velosipēda zvans arī skan tā nekas.

Robertam šķita, ka viņa mazliet iesmejas. — Ir jauki, ja kāds raksta dzejoli par tavām uzacīm, — viņa teica,

—    bet vēl jaukāk, ja notīra uzrakstu no sētas. Liels paldies jums par to — jums un šiem jūsu … kā nu bija? — j Bilam un Stenlijam! Ja jūs gribētu mums vēl kaut kādi palīdzēt, vai jūs rīt nevarētu atnest vai atsūtīt kaut ko ēdamu?

—    Ēdamu? — Roberts atkārtoja, satriekts, ka nav par to iedomājies agrāk; lūk, kā gadās, ja visu noliek priekšā , Linas tante un pašam atliek tikai iebāzt mutē: cilvēks pil] nīgi zaudē spēju iejusties otra stāvoklī. — Jā, protams. ' Es piemirsu, ka jūs nevarēsiet iepirkties.

—   Tas nav vienīgais iemesls. Autoveikals ar produktiem, kas pirmdienās vienmēr piebrauc, šodien neieradās, ļ Var jau būt, ka ieradās, — viņa steigšus piebilda, — bet nevarēja tikt iekšā, un mēs to neredzējām. Sā vai tā, mēs par dažiem pirkumiem būtu ļoti priecīgas. Vai jums pie rokas ir rakstāmais?

Mariona nodiktēja sarakstu, tad pajautāja: — Mēs neesam redzējušas šodienas Ack-Emma. Vai tur kaut kas bija par mums?

160

—   Tikai dažas vēstules, vairāk nekas.

—    Protams, visas pret?

—    Diemžēl jā. Rīt, kad nesīšu jums produktus, paķeršu avīzi līdzi, un varēsiet pašas izlasīt.

—    Mēs laikam aizņemam gauži daudz jūsu dārgā laika.

—    Šis notikums man kļuvis personisks, — Roberts sacīja.

—    Personisks? — Marionas balsī ieskanējās bažas.

—    Viens no manas dzīves mērķiem ir atmaskot Betiju Keinu.

—    Ak tā, saprotu! — Viņas balsī skanēja pa daļai atvieglojums, pa daļai — vai tas varētu būt? — vilšanās.

—   Nu labi, tiksimies rīt!

Taču tikties iznāca krietni drīzāk.

Roberts nolikās gulēt agri, tomēr labu brīdi neaizmiga, domās izmēģinādams gaidāmo telefona sarunu ar Kevinu Makdērmotu, apcerēdams dažādas iespējas, kā atrisināt X problēmu, prātodams, vai Mariona jau aizmigusi savā klusajā, vecajā mājā vai arī guļ nomodā un tramīgi ieklausās āra skaņās.

Guļamistaba atradās ielas pusē, un ap pusnakti Roberts dzirdēja, ka ārpusē piebrauc un apstājas mašīna; pēc brīža aiz vaļējā loga atskanēja Bila piesardzīgais sauciens — gandrīz čuksts: — Mister Blēr! Ei, mister Blēr!

Roberts atradās pie loga jau līdz ar otro saucienu.

—   Paldies Dievam! — Bils nočukstēja. — Es baidījos, vai šis nav mis Benetas logs.

—    Nē, viņas guļamistaba ir pagalma pusē. Kas noticis?

—    Frenčaizā saraušanās. Man jābrauc uz policiju, jo telefona vadi pārgriezti. Bet es domāju, ka jāpieskrien paziņot, un . . .

—   Kas tur noticis?

—   Huligāni. Es atpakaļceļā jūs paņemšu. Pēc minūtēm četrām.

—   Vai Stenlijs palika tur? — Roberts vēl noprasīja, kad Bila masīvais stāvs atkal saplūda ar mašīnas siluetu.

—   Jā, viņam pārsien galvu. Tūlīt būšu atpakaļ. — Un mašīna aiztraucās Ilaistrītas virzienā.

Roberts vēl nebija paguvis līdz galam apģērbties, kad gar logu aizskanēja kluss «ž-ž-ž», — un viņš saprata, ka policija devusies ceļā. Bez spalgām sirēnām nakts klusumā, bez rēcošiem uzrāvieniem, klusi kā vasaras vējš koku lapotnēs likuma sargi devās savā gaitā. Kad Roberts,

11—457

161

cenzdamies nepamodināt Linas tanti, klusi atvēra ārdurvis, pie ietves apstājās Bila mašīna.

—   Nu? — Roberts vaicāja, kad viņi bija sākuši braukt.

—   Nu tā — mēs lukturu gaismā pabeidzām savu darbiņu — necik smalki jau neiznāca, bet krietni labāk nekā pirms tam, — nodzēsām lukturus un sākām vākt kopā savus krāmus. Rāmi un bez steigas, jo nekur nebija jāskrien, un nakts bija jauka. Nupat bijām aizdedzinājuši cigaretes un gribējām kopties prom, kad no mājas atskanēja plīstoša stikla troksnis. Pa mūsu pusi neviens iekšā nebija līdis, tātad bija skaidrs, ka tas noticis no sāniem vai pa aizmuguri. Stenlijs izvilka no mašīnas savu lukturi — manējais bija turpat uz sēdekļa, vēl ieslēgts, — un teica: «Ej tu pa to pusi, es pa šito, un vidū paņemsim ciet.»

—   Vai tur vispār var apiet apkārt?

—    Gājiens vispār bija bezgalīgs. Un vēl dzīvžogs! Parastās drēbēs liela prieka nebūtu, bet kombinezonā lien tik uz priekšu un ceri uz labāko. Stenlijam jau nekas, tādam skalam. Bet man ar savu būdu jāgulstas tiem krūmiem gandrīz virsū un jāspiež pie zemes, citādi uz priekšu netiek. Bet galu galā aizrāpāmies līdz aizmugurei, katrs pa savu pusi, un vidū satikāmies, bet nevienu nebijām redzējuši. Tad atkal plīsa stikls, un mēs sapratām, ka te iecerēta nakts izprieca. Stenlijs teica: «Pacel mani, un es tev padošu roku!» Tāda roka jau nu man neko nelīdzētu, bet tai pusē ir tāds kā uzkalns, un mēs itin labi tikām pāri. Stenlijs prasīja, vai man bez luktura vēl esot kāds sitamais, un es teicu, jā, uzgriežņu atslēga. Stenlijs teica: «Tad jau labāk krauj ar dūri, tā tev ir smagāka.»

—   Ar ko viņš pats taisījās kraut?

—   Viņš teica, ka mākot vecos regbija paņēmienus. Stenlijs ir bijis tīri labs spēlētājs. Tā nu mēs gājām pa tumsu uz trokšņa pusi. Izskatījās, ka šie iet visapkārt mājai un met pa logiem. Pie viena stūra mēs viņus panācām un iededzām lukturus. Man šķiet, tur bija kādi septiņi. Katrā ziņā krietni vairāk, nekā mēs bijām gaidījuši. Mēs tūlīt nodzēsām lukturus, lai šie neredz, ka esam tikai divi, un grābām tuvāko ciet. Stenlijs teica: «Ķeriet to tur, seržant!», un man pirmajā brīdī likās, ka viņam sagribējies godāt mani pēc veca armijas paraduma, bet pēc tam es sapratu, ka viņš grib tēlot policiju. Vairāki laikam laidāslapās, jo tai jezgā, kas tur sākās, septiņi vairs nevarēja būt. Tad pēkšņi viss pālika klusu — pirms tam mēs. ; pamatīgi trokšņojām —, un es sapratu, ka šie taisās mums

izsprukt, un Stenlijs, valstīdamies kaut kur pa zemi, uzbļāva: «Ņem ciet, Bil, lai netiek pāri sētai!» Un es ar lukturi metos šiem pakaļ. Nupat pēdējais rāpās augšā, un es ieķēros viņam kājās. Bet šis spārdījās kā ērzelis, un es ar lukturi rokā nevarēju noturēt, izslīdēja kā zutis un pāri bija, pirms paguvu sagrābt otrreiz. Tai vietā sēta no iekšpuses ir vēl augstāka nekā ielas pusē, un man vairs nebija cerību. Gāju atpakaļ pie Stenlija. Viņš joprojām sēdēja zemē. Kāds bija krietni iebelzis viņam ar kaut ko pudelei līdzīgu, un viņam bija pavisam drūms paskats. Tad uz lieveņa iznāca mis Sārpa un jautāja, vai kāds esot ievainots. Luktura gaismā viņa mūs varēja redzēt. Iestiepām Stenu iekšā — nu jau tur bija arī vecā dāma un visur iedegta gaisma —, un es devos pie telefona, bet mis Šārpa teica: «Nekas nesanāks, aparāts klusē. Mēs jau pašā sākumā mēģinājām zvanīt.» Tad es teicu, ka mēs aizbrauksim pakaļ. Un teicu, ka paķeršu arī jūs. Bet mis Šārpa sacīja — nē, jums esot bijusi ļoti grūta diena un nevajagot traucēt. Tomēr es domāju, ka vajag.

—    Pilnīgi pareizi, Bil.

Kad viņi piebrauca pie mājas, vārti bija līdz galam atvērti, policijas mašīna apstājusies pie durvīm, vairums istabu apgaismotas un pie izsistajiem logiem vējā plīvoja aizkari. Viesistabā Mariona aprūpēja Stenlija pārsisto uzaci, policijas seržants rakstīja blociņā piezīmes un viņa padotais vāca kopā lietiskos pierādījumus. Tie sastāvēja galvenokārt no pusķieģeļiem, pudelēm un aprakstītiem papīra gabaliem.

—   Ai, Bil, es taču jums teicu, ka nevajag!—Mariona iesaucās, paceldama skatienu un ieraudzīdama Robertu.

Roberts ievēroja, cik prasmīgi viņa apkopj Stenlija ievainojumu — tā pati sieviete, kura uzskatīja, ka ir neprasmīga virtuvē. Sasveicinājies ar seržantu, viņš noliecās, lai apskatītu savāktos priekšmetus. Sasviests bija daudz kas, bet papīra gabali ar uzrakstiem tikai četri, un to saturs šāds: «Vācieties projām!», «Vācieties ar labu, kamēr nav par vēlu!», «Nolādētās ārzemnieces!» un «Šis ir tikai brīdinājums!».

—    Šķiet, esam savākuši visu, — seržants teica. — Tagad iesim pārmeklēt dārzu — varbūt tur ir pēdu nospiedumi vai kas cits noderīgs. — Pārlaidis profesionālu skatienu Bila un Stenlija apavu zolēm, ko tie pēc viņa lūguma bija pavērsuši augšup, viņš kopā ar savu palīgu

11

163

izgāja ārā, bet istabā ienāca misis Šārpa ar kūpošu krūzi un tasītēm.

—   A, misters Blērs! — viņa teica. — Vai mēs jums joprojām liekamies saistošas?

Viņa bija pilnīgi saģērbusies, atšķirībā no Marionas, kura vecajā rītatērpā izskatījās pavisam cilvēciska un nemaz nelīdzinājās Zannai dArkai, — un likās, ka apkārtējās norises viņu nemaz nesatrauc. Interesanti, kas šo sievieti spētu izsist no līdzsvara, Roberts nodomāja.

Bils ienāca no virtuves ar skaliem rokās un aizdedzināja izdzisušo kamīnu, un misis Šārpa salēja tasītēs karsto šķidrumu; redzēdams,, ka tā ir kafija, Roberts atteicās, jo pēdējā laikā bija baudījis kafiju pārāk lielās devās, lai vēl justu par to interesi. Stenlija vaigos pamazām atgriezās sārtums. Kad policisti ienāca atpakaļ no dārza, istabā jau valdīja mājīgu ģimenes viesību gaisotne, par spīti plīvojošajiem aizkariem izsisto logu ailēs. Roberts ievēroja, ka ne Stenlijam, ne Bilam Šārpas nešķiet ne dīvainas, ne apgrūtinošas sarunu biedrenes, gluži otrādi — abi jutās brīvi un nepiespiesti. Varbūt tāpēc, ka Šārpas viņu klātbūtni uzņēma par pašsaprotamu, izturēdamās pret svešinieku uzbrukumu kā pret ikdienišķu parādību. Tā vai citādi, Bils trieca savus parastos jokus un Stenlijs bez īpaša uzaicinājuma pasniedza tasīti, lai to piepilda vēlreiz. Roberts nevilšus iedomājās, cik satraukti viņi justos rosīgās Linas tantes laipnajā paspārnē — droši vien sēdētu uz krēsla maliņas un raizētos par saviem netīrajiem kombinezoniem.

Varbūt arī Neviļu bija piesaistījusi šī pašsaprotamā: attieksme pret viesu klātbūtni.

—   Vai jūs domājat palikt šeit, kundze? — jautāja seržants, atkal ienācis istabā.

—   Protams, — atbildēja misis Šārpa, liedama viņiem kafiju.

—   Nē, — iebilda Roberts. — To jūs nedrīkstat — tik tiešām ne! Es jums sameklēšu klusu viesnīcu Lārboro, kur…

—   Lielāku muļķību jūs vairs nevarētu izdomāt. Skaidrs, ka mēs paliksim tepat. Kāda nozīme dažiem izsistiem logiem?

—          Tas var būt tikai sākums, — brīdināja seržants.

—    Un, uzturoties šeit, jūs mums uzveļat milzīgu atbildību — patiesībā mūsu spēki ir par vājiem, lai to varētu uzņemties.

164

—   Man ļoti žēl, ka mēs jūs apgrūtinām, seržant. Ticiet man, ja vien varētu, mēs labprāt būtu jums aiztaupījušas šo nakts piedzīvojumu. Bet šīs ir mūsu mājas, un šeit mēs arī paliksim. Pat nedomājot par ētisko pusi, paliek jautājums: kas no šīs mājas būs atlicis, kad gribēsim atgriezties? Ja jau jums nepietiek policistu, lai apsargātu cilvēkus, tad taču skaidrs, ka tukšas mājas apsargāšanai jūs ne tik tos neatradīsiet?

Seržants šķita mazliet apmulsis, kā dažkārt mēdza gadīties tiem, kam iznāca saskare ar veco misis Sārpu.

—   Taisnība gan, kundze, — viņš negribīgi atzina.

—   Tātad jautājums par mūsu aiziešanu no Frenčaizas ir izsmelts. Vai vēlaties cukuru, seržant?

Kad policisti bija aizbraukuši un Bils, sameklējis virtuvē slotu un lāpstiņu, sāka apstaigāt istabas un uzslaucīt stikla drumslas, Roberts vēlreiz mēģināja runāt par šo tematu. Viņš atkal pieminēja prātīgo iespēju apmesties Lārboro viesnīcā, taču nespēja izteikt vārdos ne savas jūtas, ne veselā saprāta argumentus. Pats būdams Sārpu vietā, viņš nekur neietu, un nevarēja gaidīt, lai to darītu viņas, turklāt atzinīgi vērtēja misis Sārpas tālredzīgo atgādinājumu par tukšas mājas likteni.

—   Jums vajadzīgs īrnieks, — teica Stenlijs, kuram viņi ievainojuma pēc nebija ļāvuši slaucīt stiklus. — īrnieks ar pistoli. Ko jūs teiktu, ja es nāktu te pārgulēt? Tikai pārgulēt, ēšanu nerēķiniet. Kā naktssargs — un naktssargi tikpat visi guļ.

Sieviešu sejas liecināja, ka viņas jūtas iepriecinātas par šādu sabiedroto lokāla kara apstākļos, tomēr viņas neapgrūtināja viesi ar pateicības vārdu plūdiem.

—   Vai tad jums sievas nav? — jautāja Mariona.

—   Pašam savas nav, — ar uzspēlētu nopietnību atbildēja Stenlijs.

—   Ja jums tāda būtu, pilnīgi iespējams, ka viņa atbalstītu šo domu, — sacīja misis Šārpa. — Taču es šaubos, vai tas nāks par labu jūsu biznesam, mister … hm … mister Pīters.

—   Manam biznesam?

—   Ja jūsu klienti uzzinās, ka esat kļuvis par Frenčaizas naktssargu, viņi var no jums aiziet.

—   Neaizies! — Stenlijs pašapmierināts noteica. — Nav jau šiem, kur iet. Linčs piecas dienas nedēļā ir pilnā, un Biginss neprot ne velosipēdam ķēdi uzlikt. Un vispār —

165

es neļauju klientiem sev diktēt, kas man darāms no darba brīvajā laikā.

Kad atgriezās Bils, arī viņš atbalstīja Stenlija ieceri. Bils pats bija precējies, un nevienam nenāca prātā, ka viņš varētu gulēt citur kā*mājās. Turpretī Stenlija nakšņošana Frenčaizā abiem šķita ļoti saprātīgs atrisinājums.

Roberts juta dziļu atvieglojumu.

—    Nu labi, — sacīja Mariona. — Ja jūs grasāties pavadīt naktis pie mums, visgudrāk būtu sākt tūlīt. Jūsu sāpošā galva noteikti prasīt prasa pēc spilvena. Es kāpšu augšā un saklāšu gultu. Vai gribat istabu ar logu uz dienvidiem?

—    Jā, — Stenlijs nopietni atbildēja. — Un labi tālu no virtuves un radio trokšņiem.

—    Darīšu, ko varēšu.

Tika norunāts, ka Bils iemetīs Stenlija mītnes durvju spraugā zīmīti ar ziņu, ka Stenlijs būs uz lenču parastajā laikā. — Viņa neuztrauksies, — Stenlijs piebilda, runādams par savu dzīvokļa saimnieci. — Es arī agrāk esmu nakšņojis ārpus mājas. — Uztvēris Marionas skatienu, viņš piemetināja: — Nogādāt klientiem mašīnas pāri upei nakts laikā var divreiz ātrāk.

Visās apakšstāva istabās viņi piestiprināja aizkarus pie palodzēm, lai kaut cik nodrošinātos lietus gadījumā, un Roberts apsolīja no rīta pēc iespējas agrāk sameklēt stiklotājus, klusībā nolemdams braukt pēc tiem uz Lārboro, jo Milfordā bija iespējams atkal no visiem saņemt pieklājīgu noraidījumu.

—    Un vēl es mēģināšu sagādāt vārtiem slēdzeni, — viņš teica, kad Mariona iznāca promgājējiem līdzi nosprostot vārtus, — lai jums pie visa pārējā nav vēl piedevām jābūt par vārtnieci.

Mariona sniedza roku vispirms Bilam, tad Robertam.

—    Es nekad neaizmirsīšu, kā jūs visi trīs mums palīdzējāt. Šo nakti atceroties, es domāšu nevis par tiem tumsoņiem, — viņa pagrieza galvu uz izsisto logu pusi, — bet par jums trim.

—   Vai tu nebūtu tik laipns un nenopirktu zivi, mīj ļais? — otrdienas pēcpusdienā pa telefonu teica Linas k tante. — Nevils arī būs pusdienās, tā ka mums jāpagādā kaut kas vairāk.

XIII

166

Roberts nebija īpašā sajūsmā par iespēju pavadīt vēl kādu stundu Nevila sabiedrībā, taču jutās tik apmierināts pats ar sevi, ka šis pienākums šķita vieglāk pieciešams nekā citkārt. Viņš bija sarunājis ar Lārboro firmu, ka Frenčaizai tiks iestikloti logi, viņš gluži brīnumainā kārtā bija sadabūjis atslēgu, kura derēja Frenčaizas vārtiem, — līdz rītam tai būs pagatavoti divi rezerves eksemplāri, — un viņš pats bija aizvedis uz Frenčaizu produktus kopā ar visskaistāko puķu pušķi, kāds Milfordā nopērkams. Frenčaizā viņš bija uzņemts tik sirsnīgi, ka gandrīz vairs nebēdāja par to, ka Nevils tur jūtas brīvāk un atraisītāk par viņu. Galu galā pasaulē ir šis tas svarīgāks par spēju pusstundas laikā nodibināt draudzīgas attiecības un uzrunāt otru vārdā.

Pusdienas pārtraukumā viņš bija piezvanījis Kevinam Makdērmotam un atstājis sekretārei ziņu, lai Kevins vakarā piezvana uz Haistrītas 10. namu. Stāvoklis šķita kļūstam nekontrolējams, un viņam vajadzēja Kevina padomu.

Viņš bija atraidījis trīs uzaicinājumus saspēlēt golfu, aizbildinādamies ar to, ka neesot laika «skraidīt pa laukumu un dzenāt bumbiņu».

Viņš bija aizgājis apmeklēt svarīgu klientu, kurš bija centies iztaujāt viņu kopš pagājušās piektdienas un pa telefonu vaicājis, vai «viņš joprojām strādājot Blēra, Heivarda un Beneta firmas dienestā».

Viņš bija paveicis iekavētos darbus kopā ar misteru Hezeltainu, kurš joprojām izturējās pārmetoši un, lai gan pēc pārliecības bija Šārpu pusē, tomēr nepārprotami uzskatīja, ka Frenčaizas notikumā viņu firmai gan nepieklājas iesaistīties.

Un viņš bija izdzēris tēju no zilās tasītes, ko mis Tafa ienesusi uz lakotās paplātes ar spodri balto salveti, un apēdis abus uz šķīvīša noliktos cepumus.

Tējas paplāte šobrīd atradās uz viņa galda — tieši tāpat kā toreiz pirms divām nedēļām, kad bija iezvanījies telefons un viņš klausulē pirmoreiz izdzirdis Marionas Sārpas balsi. Tikai pirms divām nedēļām! Toreiz viņš bija sēdējis un skatījies uz šo saules apspīdēto paplāti, juzdams dīvainu neapmierinātību ar savu ērto dzīvi un ar sajūtu, ka laiks paskrien kaut kur garām. Taču šodien abi cepumi uz šķīvīša viņā nekādu protestu vairs neizraisīja, jo viņš bija nogriezies sānis no ierastā dzīves ceļa, ko tie simbolizēja. Viņš bija sācis sazvanīties ar Skotlend-

167

jardu, kjuvis par pilnvaroto divām skandalozām sievietēm, uzņēmies detektīva — amatiera lomu un savām acīm pieredzējis pūļa varmācību. Visa viņa pasaule tagad izskatījās citāda. Pat cilvēki, kurus viņš satika, šķita citādi. Piemēram, tumšmatainā, kalsnā sieviete, kuru viņš reizēm tika redzējis Haistrītā iepērkamies, bija kjuvusi par Marionu.

Jā, nogriezties sānis no ierastā dzīves ceja, protams, nozīmēja ari to, ka nevar gluži vienkārši uzlikt galvā platmali un pulksten četros nesteidzīgi doties uz mājām. Roberts pastūma tējas paplāti sānis un turpināja darbu; kad viņš nākamreiz paskatījās pulkstenī, tas rādīja pusseptiņi, bet, kad viņš vēra vaļā 10. nama durvis, bija jau pāri septiņiem.

Ēdamistabas durvis, kā parasti, stāvēja pusvirus, un istabā bija dzifdama Nevila balss.

—    Gluži otrādi, es uzskatu, ka tu izturies ārkārtīgi muļķīgi, — Nevils teica.

Roberts tūlīt pazina šo toni. Tādā pašā saltā niknumā četrus gadus vecais Nevils bija paziņojis vienam no viesiem: «Man loti žēl, ka ielūdzu tevi uz savām viesībām.» Acīmredzot Nevils patiesi ir noskaities.

Pa pusei novilcis mēteli, Roberts apstājās un ieklausījās.

—    Tu jaucies lietās, par kurām nezini absolūti neko, un diez vai to var saukt par gudra cilvēka rīcību.

Neviens neatbildēja, tātad viņš runā pa telefonu — un Kevins šī jaunā nejēgas pēc droši vien nevar dabūt savienojumu.

—    Es nepavisam neesmu apmāts! Es tāds nekad neesmu bijis. Tieši tu esi apmāta un apsēsta — ar savām idejām! Tu izturies ārkārtīgi muļķīgi, es jau tev teicu… Tu meties aizstāvēt nelīdzsvarotu pusaudzi, neko nezinādama par konkrēto gadījumu, un tas visskaidrāk liecina par apmātību. … Vari savam tēvam no manis pateikt, ka tā nepavisam nav kristīga cilvēka attieksme, bet gan nepieļaujama jaukšanās nevietā. Ļoti iespējams, ka pat pamudinājums uz vardarbību. … Jā, pagājušā naktī. … Nē, izsisti visi logi un aprakstīta sēta. … Ja viņam tik loti rūp taisnīgums, tad te būtu īstais darbalauks. Bet jūsu kompānijai nekāds taisnīgums nerūp. Jūs interesē tikai netaisnība. … Ko es domāju ar «jūsu kompāniju»? Tieši to, ko saku. Tu un tavs bars, kas mūžīgi vāc kopā nejēgas un slīmestus un kūda tos pret visu pasauli. Jūs ne pirkstu

168

nepakustināsiet, lai palīdzētu trūkumā nonākušam darbarūķim, bet, ja rūdītam katordzniekam vienreiz nepietiks naudas pusdienām, jūs pieraudāsiet visu pasauli. Nelabi metas no jums! … Jā, taisni tā es teicu, nelabi metas! … Nelabi līdz vēmienam, un es tūlīt apvemšos!

Klausules atsitiens pret aparātu liecināja, ka dzejnieks ir pateicis savu sakāmo.

Roberts pakāra mēteli sienas skapī un iegāja istabā. Nevils, drūms kā negaisa mākonis, lēja sev glāzē neatšķaidītu viskiju.

—   Ielej man arī! — Roberts teica. — Es biju spiests noklausīties. Vai tā gadījumā nebija Rozmarija?

—   Kurš gan cits? Vai tad Anglijā vēl kāds ir spējīgs uz tik neaprakstāmu stulbumu?

—   Kādu stulbumu?

—   Kā, vai tad tu nedzirdēji? Viņa uzņēmusies vajātās Betijas Keinas aizstāvniecību! — Nevils iedzēra lielu malku viskija un veltīja Robertam tik zvērojošu skatienu, it kā tieši viņš par visu būtu atbildīgs.

—   Nu, es gan nedomāju, ka viņas piebiedrošanās AckEmma kompānijai kaut ko mainīs.

—   Ack-Emmal Tā nemaz nav Ack-Emma! Tas ir Watchman\ Tas plānprātiņš, ko viņa sauc par savu tēvu, ir uzrakstījis vēstuli piektdienas numuram. Jā, skaidrs, ka tev metas nelabi! It kā mums jau tāpat nebūtu diezgan!

Iezvanījās telefons.

—   Ja tā ir Rozmarija, es atrodos Ķīnā, — Nevils izmeta.

Taču tas bija Kevins Makdērmots.

—   Apsveicu, pēddzini! — Kevins teica. — Tikai nākamreiz netērē veselu pēcpusdienu, pūlēdamies sazvanīt Eilzberijas privātpersonas, ja to pašu informāciju vari dabūt no Skotlendjarda.

Roberts paskaidroja, ka arī pats vēl jūtoties pietiekami privāts, lai Skotlendjards viņam nenāktu prātā, tomēr viņš cītīgi mācoties no savām kļūdām.

Atstāstījis Kevinam pagājušās nakts notikumus, viņš teica:

—   Es vairs nevaru ļaut tam mierīgi ritēt tālāk. Kaut kas pēc iespējas drīzāk jādara, lai izpestītu viņas no šis jezgas.

—   Tātad tu gribi, lai es tev iesaku kādu detektīvu?

—   Jā, laikam cits nekas neatliek. Bet vēl es domāju …

—   Ko tad? — Kevins jautāja, kad Roberts vilcinājās.

169

I

—   Es domāju — varbūt man aiziet uz Skotlendjardu pie Grānta un skaidri un gaiši izstāstīt, ko esmu uzzinājis: no kurienes meitene varēja tik daudz zināt par Šārpām un viņu māju un ka viņa Lārboro ir satikusi vīrieti, un ka tam ir liecinieks.

—   Ar kādu nolūku tu to gribi darīt?

—   Tad viņi varētu izsekot meitenes gaitām tajā mēnesī mūsu vietā.

—   Un tu domā, ka viņi to darītu?

—   Protams. Kāpēc gan ne?

—   Tāpēc, ka tas viņiem nebūtu pūliņu vērts. Uzzinājuši, ka meitenei nevar ticēt, viņi tikai ar atvieglojumu nodotu šo gadījumu aizmirstībai — un ar to viss beigtos. Viņa nav devusi zvērestu, tātad viņu nevar apsūdzēt par nepatiesas liecības sniegšanu.

—   Viņu var apsūdzēt par apzinātu policijas maldināšanu.

—   Jā, bet tas viņiem nebūtu pūliņu vērts. Skaidrs, ka izsekot meitenes toreizējām gaitām nebūtu viegli. Un piedevām pie visas šīs gluži nevajadzīgās izmeklēšanas viņiem vēl vajadzētu sagatavot un iesniegt lietu tiesā, un arī tas ir darbs. Nepavisam nav ticams, ka nodaļa, kurai darba pilnas rokas un nopietnu lietu līdz kaklam, uzņemsies visas šīs klapatas, kad iespējams mierīgi nolikt visu malā.

—   Bet šī iestāde taču it kā pārstāv taisnību. Sārpas tādā gadījumā paliek …

—   Nē, šī iestāde pārstāv likumu. Taisnība jāmeklē tiesā. Tu taču to gluži labi zini. Turklāt tev, Rob, nav neviena pierādījuma, ko celt viņiem priekšā. Tev nav zināms, vai meitene tiešām braukusi uz Milfordu. Un tas, ka viņa viesnīcā iepazinusies ar kādu vīrieti un dzērusi kopā ar to tēju, nekādi nerunā pretī viņas stāstam un nepierāda, ka viņu nevarēja sagūstīt Šārpas. Patiesībā vienīgais, uz ko tu vari balstīties, ir Aleks Ramzdens no Fulemas, kurš dzīvo Springgārdenzā 5.

—   Kas viņš tāds ir?

—   Tavs privātdetektīvs. Turklāt ļoti labs, vari man ticēt. Viņam ir pulciņš apmācītu padoto, un, ja viņš pats būs pārāk aizņemts, tad tu dabūsi pietiekami prasmīgu vietnieku. Pasaki viņam, ka ieteikums nāk no manis, un viņš nepagrūdīs kaut kādu nejēgu. Bet to viņš tikpat nedarītu. Krietns vīrs. Atvaļināts no policijas «dienesta pienākumos gūta ievainojuma dēļ». Viņš tev būs pa prā

170

tam. Man nu jāskrien. Ja varu vēl kaut kā palīdzēt, piezvani! Man labprāt patiktu aizbraukt uz Frenčaizu un pašam redzēt tavas raganas. Man viņas šķiet arvien interesantākas. Uz redzi!

Roberts nolika klausuli, pacēla to vēlreiz, piezvanīja izziņu birojam un noskaidroja Aleka Ramzdena telefona numuru. Tas neatbildēja, un Roberts nosūtīja telegrammu ar ziņu, ka Roberts Blērs vēlas steidzamus pakalpojumus un Kevins Makdērmots ieteicis griezties tieši pie Ramzdena.

—   Robert, — ienākdama teica Linas tante, sašutumā gluži pietvīkusi, — vai tu zini, ka atstāji zivi uz priekšistabas galdiņa un mitrums izsūcies cauri līdz sarkankokam? Es tiešām nesaprotu, kas ar tevi notiek! Kopš tu esi iesaistījies šajā Frenčaizas notikumā, tu esi pilnīgi pārvērties. Nevil, mīļais, vai šī ir jau trešā viskija glāze? Mums pusdienās būs labs vīns, un tu pēc šīs stiprās dziras vairs nejutīsi tam nekādu garšu. Tu nedrīksti padoties sliktiem ieradumiem, ja gribi precēt bīskapa meitu.

—   Rozmariju es neprecēšu.

Mis Beneta pārsteigumā sastinga. — Nē?

—   Tikpat labi es varētu precēt Sociālās aprūpes komiteju.

—   Bet Nevil!

—   Tikpat labi es varētu precēt radioaparātu! — Roberts atcerējās Kevina piezīmi par to, ka Rozmarija spēšot dzemdēt vienīgi skaļruņa pastiprinātāju. — Tikpat labi es varētu precēt krokodilu! — Tā kā Rozmarija bija skaista meitene, Roberts nosprieda, ka krokodils pieminēts sakarā ar asarām. — Tikpat labi es varētu precēt avīzi AckEmmal — Tas laikam bija pēdējais akords.

—   Bet, Nevil, mīļais, kāpēc?

—   Viņa ir šausmīga muļķe.

—   Beidz nu, mīļais, jūs vienkārši esat saķīvējušies, tā gadās visiem saderinātiem pāriem. Nemaz nav slikti jau pirms precēšanās tikt skaidrībā, kādas kuram prasības un kādi var būt kompromisi; ne velti tie pāri, kas saderināšanās laikā nestrīdas, vēlāk dzīvo apbrīnojami nesaticīgi, tāpēc neņem nieka nesaprašanos tik nopietni! Tu vēl pirms mājā braukšanas vari viņai piezvanīt.

—          Tā ir būtiska nesaprašanās, — Nevils salti noteica.

—   Un es nepavisam netaisos viņai zvanīt.

—   Bet, Nevil, mīļais, kas …

Trīs spalgi gonga sitieni pārtrauca Linas tantes iebil-

171

dumus un lika viņai apklust. Izjukušas saderināšanās drāmas vietā stājās tūlītējas un neatliekamas rūpes.

—     Iesim! Ņem savu dzēriena glāzi līdzi uz ēdamistabu, mīļais!

XIV

Linas tantei lielas raizes darīja arī tas, ka Robertam nākamajā rītā jāēd brokastis bez ceturkšņa astoņos, lai viņš agri varētu ierasties kantorī. Vēl viena lejupslīdes pazīme, pie kā vainīga šī Frenčaizas lieta! Agri ēst brokastis, lai tiktu uz vilcienu, dotos uz tālāku tikšanās vietu vai brauktu uz klienta bērēm ir pavisam kas cits. Taču agri ēst brokastis tāpēc, lai ierastos kantori izsūtāmam zēnam piedienīgā laikā, ir gauži dīvaina rīcība, kas Blēram nepavisam nepiestāv.

Roberts smaidīdams soļoja pa saules apspīdēto Haistrītu, kuras nami joprojām bija klusi un aizslēģoti. Agrās rīta stundas viņam vienmēr bija patikušas, jo tieši tajās Milforda izskatījās vislabāk: tās sārtie, brūnie un krēmkrāsas toņi saulē mirdzēja tik glezni kā mākslinieka otas radīti. Pavasaris pamazām pārtapa vasarā, vēsajā rīta gaisā strāvoja ietves siltums, un apgraizītās liepu lapotnes bija pilnā zaļumā. Roberts ar atvieglojumu nodomāja, ka vientuļajām Frenčaizas sievietēm vismaz naktis kļūst īsākas. Bet kas zina — ja labi veiksies, varbūt viņas tiks gandarītas jau līdz vasaras sākumam un viņu māja vairs nebūs aplenkts cietoksnis.

Pie kantora aizslēgtajām durvīm atbalstījies stāvēja kāds garš, tievs, iesirms vīrietis — no izskata tikai kauli un āda.

—    Labrīt! — Roberts teica. — Vai jūs gribējāt mani satikt?

—    Nē, — vīrietis atbildēja. — Jūs gribējāt satikt mani.

—    Es?

—    Vismaz ta rakstīts telegrammā. Cik saprotu, jūs esat misters Blērs?

—    Bet jūs taču nevarējāt tik ātri jau ierasties! — Roberts iesaucās.

—    Es nedzīvoju tālu, — vīrietis īsi atteica.

—    Nāciet iekšā! — Roberts aicināja, mēģinādams pielāgoties mistera Ramzdena skopajam runas veidam.

Slēgdams vaļā rakstāmgaldu, viņš apjautājās: — Vai esat paēdis brokastis?

172

—    Jā, Vaithārtā apēdu šķiņķi ar olām.

—    Mani ļoti iepriecina, ka varējāt ierasties pats.

—    Es nupat biju pabeidzis iepriekšējo darbu. Un Kevins Makdērmots ir daudz darījis manā labā.

—     Varbūt vislabāk būs, ja izlasīsiet šo, — Roberts teica, pasniegdams Ramzdenam Betijas Keinas liecības eksemplāru, — pēc tam varam turpināt.

Ramzdens paņēma pasniegto, apsēdās apmeklētāju krēslā un, tieši tāpat kā iepriekš Kevins, pilnīgi izslēdza no apziņas Roberta klātbūtni. Roberts, ņemdams ārā no atvilktnes savus papīrus, sajuta skaudības dzirksti par šādu koncentrēšanās spēju.

—     Jā, mister Blēr? — pēc brīža atnācējs teica, un Roberts viņam izstāstīja pārējo: kā meitene pazinusi māju un tās iemītnieces, kā Roberts pats iesaistījies šajā notikumā, kā policija nolēmusi neierosināt lietu uz pašreizējo liecību pamata, kā to pārdzīvojis Leslijs Vinns un kā tas beidzies ar Ack-Emma publikāciju; kā viņš pats runājis ar meitenes tuviniekiem un ko šīs sarunas atklājušas, kā viņš uzzinājis, ka meitene daudz braukājusi ar autobusiem un ka Milfordas maršrutā attiecīgajā laikaposmā tomēr ceļojis divstāvu autobuss, un kā viņš atklājis X eksistenci.

—     Jūsu darbs būs uzzināt kaut ko vairāk par šo X, mister Ramzden. Viesnīcas kalpotājs Alberts zina, kāds viņš izskatījās, un šeit ir attiecīgā perioda viesu saraksts. Tā būtu pārāk liela veiksme, ja viņš joprojām dzīvotu tai pašā viesnīcā, bet nekad jau nevar zināt. Pēc tam rīkojieties, kā pats atrodat par labāku. Starp citu, pasakiet Albertam, ka nākat no manis. Es viņu pazīstu jau sen.

—     Labi. Es tagad došos uz Lārboro. Līdz rītdienai dabūšu meitenes fotogrāfiju, bet šodien varbūt jūs varat man aizdot šo avīzes numuru.

—     Protams. Kā jūs domājat dabūt īstu viņas fotogrāfiju?

—    A, ir tādas iespējas.

Roberts nosprieda, ka Skotlendjards droši vien dabūjis meitenes fotogrāfiju toreiz, kad izsludināja viņas pazušanu, un ka Ramzdena vecie kolēģi viņam to droši vien neliegs, tāpēc vairs nejautāja.

—     Pastāv iespēja, ka meiteni varēja ievērot kāds no divstāvu autobusa konduktoriem, — Roberts piebilda, kad Ramzdens piecēlās promiešanai. — Viņus var atrast Lārboro autobusu parkā, Viktorijas ielā.

Pusdesmitos ieradās pārējie darbinieki, turklāt pirmais

173

■

no tiem Nevils; šī pārmaiņa ierastajā kārtībā pārsteidza Robertu, jo Nevils allaž mēdza ierasties pēdējais un pēdējais arī ķērās pie darba. Taču šodien viņš ieradās laikā, iegāja savā istabā, aizvēra durvis un, ja var spriest pēc atvilktņu stumdīšanas trokšņa, tūlīt sāka cītīgi strādāt.

Roberts sēdēja, iegrimis darbā, līdz pusvienpadsmitiem un tad aptvēra, ka ir brokastojis neparasti agri un tagad vēlētos kaut ko vairāk par kantorī iebaudāmo tējas tasi. Jāaiziet līdz «Rozei un kronim» un jāpasūta kafija ar sviestmaizi. Vislabāko kafiju Milfordā varēja dabūt «Annā Boleinā», bet tā allaž bija rīta pirkumos izgājušo sieviešu pārpilna («Kāds prieks tevi satikt, mīļā! Mums tik ļoti tevis pietrūka viesībās pie Ronijas! Un vai tu dzirdēji…»), un šo gaisotni viņš nevēlējās baudīt pat kopā ar labāko Brazīlijas kafiju. Jādodas pāri pretī uz «Rozi un kroni», pēc tam mazliet jāiepērkas Frenčaizas vajadzībām.

Otro brokastu cienītājiem šis laiks vēl bija par agru, un «Rozes un kroņa» zāle ar polsterētajām ozolkoka mēbelēm bija gandrīz tukša, vienīgi pie galdiņa blakuš logam sēdēja Bens Kārlejs, lasīdams Ack-Emma. Roberts pret Kārleju nejuta īpašas simpātijas, un Kārlejs, cik jaušams, pret viņu arī ne, tomēr abus saistīja kopīga profesija (un šāda saikne, šķiet, ir ļoti spēcīga), kas tik mazā pilsētiņā kā Milfordā padarīja viņus gandrīz vai par sirdsdraugiem. Tā nu Roberts, gluži saprotami, apsēJ dās pie Kārleja galdiņa, turklāt atcerēdamies, ka ir Kārlejam pateicību parādā par viņa mājienu attiecībā uz apkaimē valdošo noskaņojumu.

Kārlejs nolaida avīzi uz galda un paskatījās pienācējā ar neparasti vērīgajām, tumšajām acīm, kas šeit, Anglijas vidienē, šķita tik neparastas un neiederīgas. — Šķiet, ka pierimst, — viņš teica. — Šodien ir tikai viena vēstule, lai nebūtu pavisam tukšā. Gan jau noskries. — 7ā bija viņai tautībai raksturīgā pielāgošanās filozofija: pieplakt pie zemes un nogaidīt, līdz vētra pāriet.

Roberts izskatījās pārsteigts. Viņa personā ierunājās vairāki desmiti dumpīgo senču paaudžu reizē. — Nesa-j protu, kāds mums labums no tā, ka «noskries», — viņšļ teica. — Tas manām klientēm nebūt nepalīdzēs.

—   Bet ko tu vari darīt?

—   Cīnīties, protams.

—   Ar ko? Spriedumu par apmelošanu tu neizcīnīsi.

—    Nē. Par to es nebiju domājis. Gribu noskaidrot, ko» meitene īstenībā darīja tajās nedēļās.

174

Kārlejs izskatījās uzjautrināts. — Ak tā gan? — viņš īsi izmeta, dzirdēdams šo vienkāršo paziņojumu, aiz kura slēpās bezgala grūts uzdevums.

—   Tas nebūs viegli un droši vien prasīs visus viņu ietaupījumus, taču citas izejas nav.

—   Viņas var aizbraukt no šejienes. Pārdot māju un apmesties kaut kur citur. Pēc gada neviens ārpus Milfordas vairs neatcerēsies šo notikumu.

—   To viņas nekad nedarīs, un es viņām to arī neieteikšu pat tad, ja būtu cerības viņas pierunāt. Nevar visu mūžu staigāt ar astē piesietu konservu bundžu virteni un izlikties, ka tās tur nav. Bez tam ir pilnīgi nepieļaujami, ka tas skuķis ar savu stāstu izspruktu sveikā. Tas ir principa jautājums.

—   Tu vari samaksāt pārāk dārgu cenu par saviem nolāpītajiem principiem. Tomēr es vēlu tev sekmes. Vai negribi privātdetektīvu? Ja gribi, varu tev ieteikt vienu labu …

Roberts paskaidroja, ka detektīvu ir jau atradis un tas jau strādā.

Kārie ja sejas izteiksme pauda uzjautrinājumu un atzinību par konservatīvās Blēra, Heivarda un Beneta firmas operatīvo rīcību.

—   Skotlendjardam jāsāk no tevis uzmanīties, — viņš noteica. Viņa skatiens pievērsās ielai aiz loga, un uzjautrinājums tajā piepeši pārtapa spraigā uzmanībā. Brīdi tā skatījies, viņš paklusām novilka: — Velns, ir nu gan iekšas!

Sie vārdi pauda apbrīnu, nevis sašutumu, un Roberts pagriezās, lai paskatītos, kas šo apbrīnu izraisījis.

Pretējā ielas pusē stāvēja Šārpu vecā, nobružātā mašīna ar visu atšķirīgo riteni, kas bija labi saskatāms. Aizmugurē savā ierastajā vietā un ierasti staltajā pozā., kas pauda nicinājumu pret šādu pārvietošanās veidu, sēdēja misis Sārpa. Mašīna bija piebraukusi pie pārtikas veikala un Mariona acīmredzot iegājusi iepirkties. Droši vien viņas bija pieturējušas tikai pirms īsa brīža, citādi Bens Kārlejs būtu to pamanījis agrāk, bet jau tagad pie mašīnas bija apstājušies divi izsūtāmie zēni, kas, atspiedušies pret saviem divriteņiem, blenza uz šo bezmaksas izrādi. Un pa īso brīdi, kamēr Roberts paguva visu ievērot, tuvējo veikaliņu durvīs cits aiz cita parādījās cilvēki — acīmredzot ziņa strauji ceļoja no mutes mutē.

—    Kāda nepārspējama muļķība! — Roberts pikti iesaucās.

175

—   Nav nekāda muļķība, — Kārlejs atteica, nenovērsdams skatienu. — Es justos pagodināts par tādām klientēm.

Viņš sameklēja kabatā sīknaudu, lai samaksātu par kafiju, un Roberts skriešus izmetās no zāles. Viņš nokļuva pie mašīnas tieši tajā brīdī, kad no otras puses pienāca Mariona. — Misis Šārpa, — Roberts skarbi sacīja, — tas nu bija_ārkārtīgi muļķīgi. Jūs tikai saasināt…

—   A, labrīt, mister Blēr! — vecā viņu laipni sveici* nāja sabiedrības dāmas tonī. — Vai jūs jau padzērāt rīta kafiju vai varbūt nāksiet kopā ar mums uz «Annu Boleinu»?

—   Mis Šārpa! — Roberts griezās pie Marionas, kura lika iepirkumus uz sēdekļa. — Jūs taču zināt, ka tā rīkoties ir muļķīgi!

—   Nudien nezinu, vai tā ir vai nav, — Mariona atbildēja, — bet šķiet, ka tas mums gluži vienkārši ir jādara. Varbūt mēs, tik noslēgti dzīvodamas, esam kļuvušas bērnišķīgas, bet mums abām ir skaidrs, ka negribam aizmirst to atraidījumu «Annā Boleinā». Šo spriedumu bez tiesas.

—   Mums šķiet, ka pusvienpadsmitos no rīta «Annā Boleinā» būs pietiekami daudz brīvu galdiņu, — misis Šārpa noskaldīja.

—   Neraizējieties, mister Blēr, — Mariona teica, — tas ir tikai žests. Kad būsim izdzērušas savu parāda tasi «Annā Boleinā», mēs nekad vairs nekāpsim pāri tās svētajam slieksnim. — Šai teikumā izskanēja dzēlīga ironija.

—   Bet tas tikai sagādās Milfordai…

Misis Šārpa pārtrauca Robertu pusvārdā. — Milfordai vajadzēs pierast pie šī skata, — viņa cieti noteica, — jo mēs esam nolēmušas, ka dzīvot tikai četrās sienās mums būtu neiespējami.

—   Bet…

—   Drīz viņi pieradīs redzēt briesmones un uztvers mūsu parādīšanos kā pašsaprotamu skatu. Ja žirafi redz reizi gadā, tas ir īpašs notikums; ja to redz katru dienu, tā kļūst par daļu no ierastās ainavas. Mēs esam nolēmušas kļūt par daļu no Milfordas ainavas.

—   Labi, jūs gribat kļūt par daļu no ainavas. Bet sagādājiet man vienu patikšanu! — Pirmo stāvu logos jau bija pašķīrušies aizkari un parādījušās sejas. — Atmetiet domu par «Annu Boleinu», atmetiet to kaut vai tikai šodien un iedzeriet kafiju kopā ar mani «Rozē un kronī»!

176

—   Mister Blēr, kafija «Rozē un kronī» kopā ar jums būtu vienkārši brīnišķīga, taču tā nespēj dziedēt manas dvēseles rētas, kas brēc pēc gandarījuma.

—   Mis Šārpa, es jūs lūdzu! Jūs pati teicāt, ka varbūt jūs kļūstot bērnišķīgas, un es kā jūsu pilnvarotais lūdzu jums personisku pakalpojumu — neejiet uz «Annu Boīeinu»!

—   Tā ir šantāža, — misis Šārpa piezīmēja.

—   Taču neatvairāma, — noteica Mariona, tikko jaušami pasmaidot. — Izskatās, ka būs jādzer kafija «Rozē un kronī». — Viņa nopūtās. — Un tieši tagad, kad es biju tā sasparojusies šim žestam!

—   Ir nu gan iekšas! — atskanēja balss kaut kur virs galvas. Tā pati frāze, ko pirms brīža bija izmetis Kārlejs, tikai apbrīna vietā tajā skanēja dziļš sašutums.

—   Mašīnu jūs šeit nedrīkstat atstāt, — teica Roberts.

—   Nemaz nerunājot par satiksmes noteikumiem, tā būs galvenais pievilkšanas punkts.

—   Nē, to mēs nedomājām darīt, — atbildēja Mariona.

—   Mēs gribējām vest to uz garāžu, lai Stenlijs tikmēr ap to padarbojas. Viņš gan pret mūsu mašīnu izturas bezgala nicinoši.

—   Droši vien. Labi, es jūs pavadīšu, un derētu pasteigties, kamēr mēs neesam aizturēti par drūzmas radīšanu uz ielas.

—   Nabaga misters Blērs! — Mariona nopūtās, nospiezdama starteri. — Jums noteikti ir briesmīga sajūta, ka pēc visiem šiem garajiem saskaņas gadiem jūs vairs neiederaties ierastajā ainavā.

Viņa to sacīja bez dzēlības, un balsī pat jautās neviltota līdzjūtība, tomēr šis teikums iespiedās Roberta apziņā, atstādams tur smeldzošas pēdas.

Bils iznāca viņiem pretī, slaucīdams rokas eļļainā lupatā. — Labrīt, misis Sārpa! Prieks redzēt jūs ārpus mājas. Labrīt, mis Šārpa! Jūs vienreizēji apkopāt Stenlija pieri. Malas tik gludas kā ķirurga šūtas. Jums vajadzēja strādāt par medicīnas māsu.

—   To nu gan ne! Man nav iecietības pret cilvēku untumiem. Bet par ķirurgu gan es būtu ar mieru. Uz operāciju galda daudz untumu nevar atļauties.

Aizmugurē parādījās Stenlijs un, nepievērsdams sevišķu uzmanību sievietēm, kas nu jau bija kļuvušas viņam par pašu cilvēkiem, ķērās pie mašīnas. — Cikos jūs gribat šo grabažu atpakaļ? — viņš noprasīja.

12 457

177

■

—    Vai ar stundu pietiks? — Mariona jautāja.

—    Arī ar gadu nepietiktu, bet es pacentīšos izdarīt to, kas iespējams stundas laikā.

Viņi devās atpakaļ uz «Rozi un kroni», un, nogriežoties no klusās Sinleinas uz lielo ielu, Robertu pārņēma tāda pati neaizsargātības sajūta kā reiz uzlidojuma laikā. Arī tad šķita, ka viss drūmās nakts spars un ļaunums koncentrējies vienkopus un tēmēts tieši uz viņa bezpalīdzīgo personu. Tieši tāpat viņš tagad, šai saulainajā pavasara rītā, šķērsodams ielu, jutās kails un neaizsargāts. Viņam bija kauns, redzot, cik nepiespiesti un šķietami vienaldzīgi viņam līdzās iet Mariona, un viņš ļoti cerēja, ka paša neveiklības sajūta no malas nav manāma. Viņš centās sarunāties pēc iespējas brīvi un dabiski, tomēr, atcerēdamies, cik viegli šī sieviete allaž lasījusi viņa domas, juta, ka diez vai šīs pūles vainagojušās panākumiem.

XV

Piektdienas pēcpusdienā Roberta kantori atskanēja telefona zvans.

—    Misters Blērs? — Zvanītājs bija Hallams. — Es esmu «Rozē un kronī». Diemžēl man jums jāpaziņo nepatīkama vēsts. Šeit ir inspektors Grants.

—     «Rozē un kronī»?

—    Jā. Un viņam ir orderis.

Roberta domas pārstāja darboties. — Kratīšanas orderis? — viņš noprasīja, pat neaptverdams jautājuma bezjēdzību.

—    Nē, aresta orderis.

—    Nevar būt!

—    Tā diemžēl ir.

—    Bet tas taču nav iespējams!

—    Es ticu, ka tas jums ir trieciens. Jāatzīstas, ka arī es to nebiju gaidījis.

—    Vai tas nozīmē, ka viņš ir atradis liecinieku — kādu, kas apstiprina līdzšinējās ziņas?

—    Veselus divus. Lieta noformēta tik skaisti kā konfekte.

—    Es neticu!

—    Varbūt jūs atnāksiet šurp? Vai arī mēs aiziesim pie jums? Es domāju, ka jūs labāk gribēsiet nākt šurp.

—    Kur — šurp? Ak tā. Jā, protams, es aiziešu. Tūlīt pat došos uz «Rozi un kroni». Kur jūs esat? Atpūtas zālē?

178

—  Nē, Grānta istabā. Piektais numurs. Tas ar divviru logu ielas pusē, virs bāra.

—   Labi. Tūlīt būšu klāt. Jā, un vēl!

—   Lūdzu?

—   Vai orderis ir abām?

—  Jā. Divām personām.

—   Labi. Paldies! Es tūlīt būšu pie jums.

Roberts bridi sēdēja, cenzdamies apvaldīt satraukto elpu un sakopot domas. Nevils bija izgājis darba darīšanās, taču uz viņa morālo atbalstu tikpat nebūtu vērts cerēt. Tad viņš piecēlās, paņēma platmali un devās uz kabineta durvīm.

«Rozē un kronī» valdīja pēcpusdienas klusums; Roberts izgāja cauri priekštelpai un uzkāpa pa platajām kāpnēm, nesaticis nevienu cilvēku. Viņš pieklauvēja pie piektās istabas durvīm. Tās atvēra Grants, un viņa izturēšanās bija tikpat mierīga un laipna kā vienmēr. Hallams stāvēja, atspiedies pret tualetes galdiņu pie loga, un izskatījās mulsi nelaimīgs.

—  Es noprotu, ka jūs to nebijāt gaidījis, mister Blēr, — teica Grānts.

—  Nebiju vis. Atklāti sakot, tas man ir kā zibens spēriens.

—   Sēdieties! — Grānts sacīja. — Es negribu jūs steidzināt.

—   Inspektors Hallams teica, ka jums esot jaunas liecības.

—   Jā, un, mūsuprāt, tās ir pilnīgi pārliecinošas.

—   Vai drīkstu zināt, kādas tās ir?

—  Protams. Ir pieteicies cilvēks, kurš redzēja, kā Betija Keina pie autobusa pieturas tiek uzņemta mašīnā …

—   Kaut kādā mašīnā, — Roberts piemetināja.

—   Jā, ja jums tā tīk, taču apraksts pilnīgi atbilst Sārpu mašīnai.

—  Tāpat kā desmittūkstoš citām Anglijas mašīnām. Un vēl?

—   Otra ir meitene, kas reizi nedēļā gāja uzkopt Frenčaizu. Viņa ir gatava zvērēt, ka dzirdējusi bēniņos kliedzienus.

—   Gāja? Vai tagad viņa vairs neiet turp?

—   Nē, kopš sākās valodas par notikumu ar Betiju Keinu.

—   Skaidrs.

—   Pašas par sevi šīs nav nekādas sevišķās liecības,.

12*

179

taču teicami apstiprina meitenes stāstu. Piemēram, to, Ka viņa patiešām nokavējusi Lārboro — Londonas autobusu. Mūsu liecinieks apgalvo, ka tas pabraucis viņam garām apmēram pusjūdzi pirms pieturas. Kad viņš pēc īsa brīža ieraudzījis pieturu, tur stāvējusi meitene. Tas ir garš, taisns ceļš, galvenā šoseja no Londonas cauri Meinzhilai…

—    Es zinu. Es to zinu.

—    Jā, un tātad, būdams netālu no meitenes, viņš ieraudzījis, ka tai blakus apstājas mašīna, meitene iekāpj iekšā un aizbrauc projām.

—    Bet viņš neredzēja, kas vada mašīnu?

—    Nē. Viņš atradās pārāk tālu.

—    Un tā kalpone — vai viņa pati pieteicās, lai stāstītu par kliedzieniem?

—    Mums ne. Viņa stāstīja draudzenēm, bet mēs, to uzzinājuši, griezāmies pie viņas, un izrādījās, ka viņa labprāt gatava to atkārtot un apliecināt ar zvērestu.

—    Vai viņa par kliedzieniem stāstījusi draudzenēm jau pirms tam, kad kļuva zināms gadījums ar Betiju Keinu?

—    Jā.

Tas bija pavisam negaidīti, un Roberts jutās gauži satriekts. Ja tā ir patiesība, ja meitene stāstījusi par kliedzieniem bēniņos jau pirms tam, kad Šārpas nokļuva aizdomās, tad šī liecība ir iznīcinoša. Roberts piecēlās un satraukts sāka staigāt pa istabu uz loga pusi un atpakaļ. Ar skaudību viņš iedomājās Benu Kārleju. Bens nejustu tādu sašutumu kā viņš, nemocītos neziņā un bezpalīdzības apjautā. Bens justos īstajā vietā, un viņa prāts pacilāti tvertu šo problēmu, cerot, ka izdosies pārspēt gudrībā vispāratzītas autoritātes. Roberts sirds dziļumos neskaidri nojauta, ka ieaudzinātā cieņa pret vispāratzītām autoritātēm viņam ir kavēklis, nevis priekšrocība, un ilgojās pārņemt kaut ko no Bena dabiskās pārliecības, ka autoritātes pastāv tādēļ, lai tās apvestu ap stūri.

—    Labi, paldies par atklātību… — viņš beidzot teica. — Es negribu iecietīgi vērtēt nodarījumu, kurā jūs apvainojat šīs sievietes, tomēr tas ir drīzāk huligānisms nekā smags kriminālnoziegums, tāpēc nesaprotu, kam vajadzīgs aresta orderis. Šādā gadījumā taču pilnīgi pietiktu ar pavēsti.

—    Varētu iztikt arī ar pavēsti, — Grānts laipni paskaidroja. — Tomēr nopietnākos gadījumos, kuros ir

180

Vainu pastiprinoši apstākļi, tiek izrakstīts aresta orderis — un mūsu priekšniecība šo gadījumu uzskata par ļoti nopietnu.

Interesanti, cik lielā mērā Skotlendjarda rāmos spriedumus ietekmējusi avīzītes Ack-Emma spindzošā līdzjūtība, nodomāja Roberts. Uztvēris Grānta skatienu, viņš redzēja, ka inspektors nopratis viņa domas.

—    Meitene bija pazudusi gandrīz veselu mēnesi, — Grānts teica, — un bija sista ļoti pamatīgi un nežēlīgi. Uz to nevar skatīties caur pirkstiem.

—    Bet ko jūs iegūstat, arestēdami šīs sievietes? — Roberts jautāja. — Tas taču skaidrs, ka viņas nekur nepazudīs un ierasties uz tiesu būs gatavas jebkurā laikā. Nedraud arī iespēja, ka tikmēr viņas varētu pastrādāt citu, līdzīgu noziegumu. Starp citu, kad jūs gribat, lai viņas ierodas?

—    Biju domājis vest viņas uz policijas tiesu pirmdien.

—    Tādā gadījumā es ierosinu nodot viņām pavēsti ar attiecīgu uzaicinājumu.

—    Mana priekšniecība nolēma, ka nepieciešams arests, — Grānts rāmi paziņoja.

—    Bet jūs taču varat apsvērt visu prātīgi. Jūsu priekšniecība, piemēram, nezina vietējos apstākļus. Ja Frenčaiza paliks bez iemītniekiem, tā nedēļas laikā pārvērtīsies par graustu. Vai par to jūsu priekšniecība ir domājusi? Un, ja jūs arestējat šis sievietes, jūs varat paturēt viņas apcietinājumā tikai līdz pirmdienai, kad es pieprasīšu atbrīvot viņas pret galvojumu. Vai ir prātīgi riskēt ar huligānisma iespēju tikai demonstratīva aresta pēc? Un es zinu, ka inspektoram Hallamam nav tik daudz cilvēku, lai māju varētu apsargāt.

Šis arguments nepārprotami lika Grāntam saminstināties. Apbrīnojami, cik dziļi angļu pilsoņa apziņā iesakņojusies bijība pret īpašumu! Pirmās pārmaiņas Grānta sejā bija parādījušās, līdzko Roberts ieminējās par iespējamo mājas izlaupīšanu. Pavisam negaidot Roberts ar labvēlību atcerējās dauzoņas, kuri bija devuši iemeslu šādām bažām. Savukārt Hallams, protams, nevēlējās piedzīvot jaunus huligāniskus izlēcienus savā rajonā un medīt jaunus vaininiekus, nemaz nerunājot par ierobežotajām apsardzes iespējām.

Ieilgušajā klusuma brīdī Hallams teica:

181

—    Misteram Blēram tiešām ir daļēja taisnība. Noskaņojums apkaimē ir ļoti agresīvs, un es šaubos, vai mājo paliks neskarta, ja tā būs tukša. It sevišķi tad, ja izplati sies ziņa par arestu. ■

Tomēr pagāja vēl krietna pusstunda, iekams izdeva» Grāntu pārliecināt. Šķita, ka Grāntu urda kaut kādi personiski motīvi, bet Roberts nevarēja iedomāties, kādi tie varētu būt un kāpēc tādi radušies.

—   Nu labi, — inspektors beidzot teica, — lai izsniegtu pavēsti, jums mana klātbūtne nav vajadzīga. — Gluži ka ķirurgs, kurš ar nicinājumu atsakās pārgriezt augoni, uzjautrināts nodomāja Roberts un jutās bezgala atvieglots.

—   To es atstāšu Hallama ziņā un braukšu atpakaļ. Bet pirmdien būšu policijā. Tiesas sēde acīmredzot ir neizbēgama, tāpēc, ja atsakāmies no izmeklēšanas iepriekšējā apcietinājuma laikā, tad varam nodot lietu tiesai tūlīt. Kā jums šķiet, vai līdz pirmdienai varēsiet sagatavot aizstāvību?

—   Tā aizstāvība, kas iespējama manām klientēm, ir sagatavojama šodien līdz launaga laikam, inspektor, — ar rūgtumu noteica Roberts.

Viņam par pārsteigumu Grānts paskatījās uz viņu ar platāku smaidu nekā parasti. — Mister Blēr, — viņš teica,

—    jūs mani šodien atrunājāt no aresta, bet es jums to neņemu ļaunā. Gluži otrādi, es domāju, ka jūsu klientēm ar advokātu veicies vairāk, nekā viņas būtu pelnījušas. Man atliek vēlēties, kaut viņām tikpat labi neveiktos tiesā! Citādi jūs vēl pierunāsiet mani izsniegt viņām uzslavas rakstu.

Tā nu Roberts varēja doties uz Frenčaizu bez Grānta un, galvenais, bez aresta ordera. Kad pavēste bija uz-1 rakstīta, viņi ar Hallamu sēdās policijas mašīnā; Roberts juta pakrūtē kāpjam nelabumu — gan aiz atvieglojuma par laimīgo izglābšanos, gan aiz bažām par gauži sarežģīto stāvokli, kādā viņi nokļuvuši.

—   Šķiet, ka inspektoram Grāntam bija spēcīgi personiski iemesli vēlēties šo arestu, — viņš cejā sacīja Hallamam. — Kā jums šķiet, vai viņu tik loti ietekmējusi Ack-Emmat

—   Ak, nē! — Hallams attrauca. — Pret tādām lietām i Grānts ir absolūti vienaldzīgs.

—   Bet kas tad varētu būt par iemeslu?

—   Man liekas — starp mums runājot —, ka viņš jūtas piemuļķots un nevar to piedot. Proti, Šārpām. Re

182

dzat, Grānts Skotlendjardā izslavēts kā labs cilvēku pazinējs un — atkal starp mums runājot — viņam diez kā nepatika ne šī Keina, ne viņas stāsts, un, kad viņš bija ticies ar Frenčaizas sievietēm, tad, par spīti visām liecībām, viņam šī nepatika vēl pastiprinājās. Tagad viņš domā, ka viņam iepūsta migla acīs, un nevar ar to samierināties. Varu iedomāties, kāds gandarījums viņam būtu ieiet Sārpu viesistabā un uzrādīt viņām aresta orderi!

Kad viņi piebrauca pie Frenčaizas vārtiem un Roberts izvilka atslēgu, Hallams teica:

—   Varbūt atveriet abas puses, lai es varu iebraukt iekšā, — nav nekādas vajadzības visiem rādīt, ka esam šeit.

Un Roberts, vērdams vajā masīvos dzelzs vārtus, nodomāja, ka tās aktrises, kuras viesojušās Anglijā un teikušas: «Jums ir brīnišķīgi policisti!», patiesībā nezina ne pusi no īstenības.

Viņi apstājās pie mājas durvīm. Kad Roberts izkāpa no mašīnas, aiz mājas stūra parādījās Mariona ar dārza cimdiem rokās, ģērbusies ļoti vecos svārkos. Vietās, kur vējš bija pašķīris viņas matus, krāšņais melnums pārgāja pelēcīgā dūmakā. Pirmais vasaras iedegums darīja viņu vēl vairāk līdzīgu čigānietei. Negaidīti sastapdamās ar Robertu, viņa nebija varējusi novaldīt sejas izteiksmi, un neviltotais prieks, kas tajā atplaiksnījās, advokātu ieraugot, lika Roberta sirdij sažņaugties.

—    Cik jauki! — viņa iesaucās. — Māte vēl atpūšas, bet drīz viņa nāks lejā un mēs varēsim dzert tēju. Es .. . — Viņas skatiens pievērsās inspektoram Hallamam un balss neziņā aprāvās. — Labdien, inspektor!

—    Labdien, mis Šārpa! Man žēl, ka jātraucē jūsu māmuļas atpūta, bet varbūt jūs tomēr palūgsiet viņu nonākt lejā? Tas ir svarīgi.

Mariona brīdi klusēja, tad pagriezās uz durvju pusi.

—   Jā, protams. Vai ir kaut kas … kaut kas jauns? Nāciet iekšā, sēdieties …

Viņa ieveda atnācējus viesistabā, kuru Roberts tagad tik labi pazina — glītais spogulis, atbaidošais kamīns, pītais krēsls, «labās mantas», vecais, sārtais paklājs, kas izbalojis netīri pelēks, — un palika stāvam, pētoši lūkodamās viņu sejās, jauzdama kaut kur milztam jaunus draudus.

—   Kas noticis? — viņa jautāja Robertam.

Taču atbildēja Hallams: — Laikam būs vienkāršāk, ja jūs paaicināsiet šurp misis Sārpu un es izstāstīšu jums.

183

—   Jā. Jā, protams, — viņa piekrita un pagriezās uz durvīm. Taču nekur nevajadzēja iet. Misis Šārpa ienāca istabā pati — gandrīz tāpat kā iepriekšējā reizē, kad Hallams un Roberts bija šeit: īsās matu šķipsnas, spilvena izbužinātas, slējās gaisā, skarbās, vērīgās acis lūkojās modri un jautājoši.

—   Mašīnās bez trokšņa mēdz ierasties tikai divēji ļaudis, — viņa teica. — Miljonāri un policija. Tā kā miljonāru vidū mums paziņu nav, bet policijas aprindās to rodas arvien vairāk, es secināju, ka ieradušies kādi no mūsu paziņām.

—   Baidos, ka mana ierašanās jums liksies vēl nepatīkamāka nekā citkārt, misis Sārpa. Esmu atvedis jums un mis Sārpai pavēsti.

—   Pavēsti? — Mariona nesaprašanā pārjautāja.

—   Pavēsti ar aicinājumu pirmdienas rītā ierasties policijas tiesā, lai atbildētu par vardarbību. — Nebija noslēpjams, ka Hallams jūtas ļoti nelāgi.

—   Es neticu … — Mariona lēni sacīja, — es neticu. Tātad mēs tomēr tiekam apsūdzētas šajā nodarījumā?

—   Jā, mis Šārpa.

—   Bet kā tad tā? Kāpēc tieši tagad? — Viņa pievērsās Robertam.

—   Policija uzskata, ka ir dabūjusi apstiprinošās liecības, kas tai bija vajadzīgas, — Roberts teica.

—   Kādas liecības?! — pirmo reizi ierunājās misis Šārpa.

—   Šķiet, ka vislabāk būs, ja inspektors Hallams nodos jums pavēstes, bet mēs visu apspriedīsim sīkāk pēc viņa aiziešanas.

—          Tātad mums tās jāpieņem? — Mariona iesaucās.

—   Un jāpiedalās publiskā tiesā … arī manai mātei… lai uzklausītu šādus apvainojumus?

—   Diemžēl citas iespējas nav.

Izskatījās, ka Marionu gan biedē Roberta strupās atbildes, gan aizvaino viņa atturīgā nostāja. Hallams, pasniegdams viņai dokumentu, laikam juta šo aizvainojumu, un tas savukārt aizvainoja viņu.

—   Domāju, ka man jums jāpastāsta tas, ko misters Blērs var nepastāstīt: ja nebūtu viņa, šīs pavēstes vietā jūs saņemtu aresta orderi un šo nakti pavadītu kamerā, nevis savās gultās. Nepūlieties, mis Šārpa, es izkļūšu ārā pats.

Roberts, noraudzīdamies, kā Hallams aiziet, atcerējās,

184

cik nicīgi misis Šārpa šajā pašā istabā bija izturējusies pret viņu pirmajā tikšanās reizē, un nosprieda, ka starpība Izlīdzināta un spēle beigusies neizšķirti.

—   Vai tā ir patiesība? — misis Šārpa jautāja.

—   Tīra patiesība, — Roberts atbildēja un izstāstīja viņām par Grānta ierašanos ar nolūku viņas arestēt.

—   Un kādas tad ir šīs jaunās, apstiprinošās liecības, kas viņiem it kā esot?

—   Tās viņiem tiešām ir, — Roberts drūmi noteica,

—   nav nekāda «it kā». — Viņš izstāstīja, ka meitene redzēta iekāpjam mašīnā uz Londonas — Meinzhilas šosejas. — Tas gan tikai apstiprina mūsu aizdomas: kad viņa devās projām no tantes, it kā braukdama mājās, viņai bija norunāta tikšanās. Taču otra liecība ir daudz nopietnāka. Jūs man reiz stāstījāt, ka pie jums nākusi kāda meitene, lai reizi nedēļā uzkoptu māju.

—   Jā, Roza Glina.

—   Cik saprotu, kopš sākās valodas par šo notikumu, viņa vairs nenāk šurp.

—    Kopš sākās valodas? Tas ir, par Betiju Keinu? Bet mēs taču atlaidām viņu, kad nekas vēl nebija sācies!

—   Atlaidāt? — Roberts strauji noprasīja.

—    Jā. Kāpēc jūs tā brīnāties? Cik mums zināms, mājkalpotāju atlaišana nav nekas neparasts.

—    Nē, bet šai gadījumā tas varbūt daudz ko izskaidro. Par ko jūs viņu atlaidāt?

—   Par zagšanu, — paziņoja vecā misis Šārpa.

—   Ja naudas maks bija atstāts redzamā vietā, viņa vienmēr paņēma no tā kādu šiliņu, — Mariona turpināja,

—   bet, tā kā mums ļoti vajadzēja palīdzi, mēs to piecietām un centāmies maciņus slēpt. Pazuda arī dažādi sīki, viegli paņemami priekšmeti, piemēram, zeķes. Un tad viņa pievāca rokaspulksteni, ko es biju nēsājusi jau divdesmit gadu. Es to biju noņēmusi, lai šo to izmazgātu — putas allaž kāpj līdz elkoņiem —, un, kad gribēju to atkal paņemt, tā vairs nebija. Es viņai jautāju, bet viņa, protams, to «nebija redzējusi». Tas nu bija par daudz. Sis pulkstenis bija gluži kā daļa no manis, gandrīz kā mati vai nagi. Atdabūt to nebija cerību, jo mums nebija nekādu pierādījumu, ka to paņēmusi tieši viņa. Bet, kad viņa aizgāja mājās, mēs visu pārrunājām un nākamajā rītā aizgājām pie viņas un pateicām, ka mums viņas palīdzību turpmāk nevajadzēs. Tas notika otrdienā, jo viņa vienmēr nāca pirmdienās, un tajā pašā pēcpusdienā, kad

185

mate bija uzkāpusi augša atpūsties, ierādās inspektors ai Betiju Keinu. j

—    Skaidrs. Vai vēl kāds bija tuvumā, kad jūs meitenei pateicāt, ka viņa ir atlaista?

—    Es neatceros. Drīzāk laikam ne. Mēs viņu sastapām ārpus mājas un pateicām visu tāpat garāmejot.

—    Kā viņa to uzņēma? i.

—    Nosarka un aizskrēja projām.

—    Nosarka kā biete un piepūtās kā tītars, — papildināja misis Sārpa. — Kāpēc jūs tā jautājat?

—    Tāpēc, ka viņa grasās ar zvērestu apliecināt, ka, šeit strādādama, esot dzirdējusi bēniņos kliedzienus.

—    Ak tā gan… — domīgi noteica misis Šārpa.

—    Un vēl ļaunāk ir tas, ka par šiem kliedzieniem viņa esot stāstījusi draudzenēm jau pirms valodu izplatīšanās par Betiju Keinu.

Iestājās pilnīgs klusums. Roberts vēlreiz apjauta, cik mēmi klusa ir šī māja — gluži kā mirusi. Pat franču pulkstenis uz kamīna malas bija apklusis. Loga aizkars vēja pūsmā viegli pakustējās uz istabas pusi un atslīga atpakaļ tikpat klusi kā mēmajā filmā.

—    To sauc par sitienu zem jostasvietas, — beidzot sacīja Mariona.

—    Jā. Tieši tā ir.

—    Un tas ir sitiens arī jums.

—    Jā, arī man.

—    Es nedomāju to profesionālā nozīmē.

—    Nē? Bet kā tad?

—    Jūs esat spiests apsvērt iespēju, ka mēs varbūt melojam.

—    Nu, vai zināt, Mariona! — Roberts nepacietīgi iesaucās, pirmo reizi nosaukdams viņu vārdā un to pat nepamanīdams. — Ja nu man jāapsver kāda iespēja, tad tā ir izvēles iespēja starp jūsu teikto un Rozas Glinas draudzeņu apgalvojumiem.

Taču izskatījās, ka Mariona viņā neklausās. — Ak, ja kaut viens niecīgs apstāklis runātu mums par labu! — viņa kaismīgi iesaucās. — Ja būtu kaut viens atspēkojums! Viņa, šī skuķe, visu dabū cauri — itin visu! Mēs tikai sakām: «Tā nav taisnība,» bet mēs to nevaram pierādīt. Tikai atvairīšanās! Nekādu pieturas punktu! Tikai nevarīgs noliegums! Viss iegrozās par labu viņas meliem, bet mūsu patiesībai par labu nenotiek nekas. Itin nekas!

186

—   Apsēdies, Mariona, — teica viņas māte. — Un netrako, jo tas neko nepalīdzēs.

—   Es to skuķi varētu nosist, nudien, es to varētu! Ak Dievs, es viņu labprāt sistu divreiz dienā veselu gadu no ietas! Kad domāju par to, ko viņa mums ir nodarījusi, es…

—    Nedomājiet! — Roberts viņu pārtrauca. — Labāk domājiet par to dienu, kad viņa tiks atmaskota atklātā tiesā. Ja es kaut cik pazīstu cilvēka dabu, tas Betijai Keinai būs daudz nepatīkamāk par kāvienu, ko viņa no kāda dabūjusi.

—   Vai jūs joprojām ticat, ka tas ir iespējams? — Mariona šaubīdamās vaicāja.

—    Jā. īsti vēl nezinu, kā mēs to panāksim. Bet katrā ziņā ticu, ka panāksim.

—    Kaut arī mums nav nevienas vienīgas pierādījuma kripatas, bet viņai labvēlīgu liecību sarodas arvien vairāk?

—    Jā. Tik un tā.

—    Vai tas ir iedzimts optimisms, mister Blēr, — jautāja misis Šārpa, — vai jūsu iedzimtā ticība labā uzvarai, vai vēl kas cits?

—    Es nezinu. Domāju, ka patiesībai piemīt pašai savs īpašs spēks.

—    Dreifusam tas daudz nepalīdzēja un Sleiteram arī ne, tāpat kā daudziem citiem ar līdzīgu likteni, — viņa sausi noteica.

—    Beigu beigās tomēr palīdzēja.

—    Atklāti sakot, mani nevilina izredzes pavadīt mūžu cietumā, gaidot, kamēr patiesība uzvarēs.

—    Neticu, ka noies tik tālu. Jums pirmdien jāierodas policijā, un, tā kā mums nav līdzvērtīgas aizstāvības, jūs, protams, sūtīs uz tiesu. Bet mēs pieprasīsim atbrīvošanu pret galvojumu, un tas nozīmē, ka jūs varēsiet palikt tepat līdz izbraukuma tiesas sesijai Nortonā. Un es ceru, ka līdz tam laikam Aleks Ramzdens būs ticis viņai uz pēdām. Atcerieties, ka mums nav pat jāuzzina, ko viņa tā mēneša laikā darījusi. Mums jāpierāda vienīgi tas, ka minētajā dienā, kad jūs it kā paņēmāt viņu savā mašīnā, viņa patiesībā darījusi kaut ko citu. Ja atspēkosim šo vienu apstākli, sabruks viss viņas stāsts. Un mans mērķis ir atspēkot to publiski.

—    Publiski izģērbt viņu, tāpat kā Ack-Emma izģērba mūs? — jautāja Mariona. — Vai jūs domājat, ka viņa ņems to pie sirds? Vai pārdzīvos tā kā mēs?

—    To, ka viņa bijusi avīžu sensācijas varone, turklāt

187

vienmēr gozējusies mīlošas un iejūtīgas ģimenes uzmani bas centrā un pēkšņi tiek atmaskota visas publikas priekši kā mele, krāpniece un varbūt uzdzīvotāja? Domāju, k.i ņems gan pie sirds! Un vienu apstākli viņa pārdzīvos sc višķi sāpīgi. Viens no šīs afēras panākumiem bija tas, k,i viņa atguva Leslija Vinna uzmanību — to, ko bija zau dējusi līdz ar viņa saderināšanos. Kamēr viņa ir cietus) varone, viņai šī uzmanība nodrošināta, bet, līdzko mēs viņu atmaskosim, tā būs zudusi uz visiem laikiem. Ja šl puiša saderināšanās būtu visa notikuma cēlonis — un tas būtu gluži iespējams —, es pret šo Betiju justu patiesu žēlumu. Meitene ir pusaudzes trauksmainajā vecumā, un šāds pārdzīvojums varēja izsist viņu no līdzsvara. Tomēr es nedomāju, ka tam bija galvenā nozīme. Manuprāt, viņa ir savas mātes meita un agri sākusi iet to pašu ceļu. Savtīga, patmīlīga, negausīga, turklāt divkose — to visu viņa mantojusi ar savas mātes asinīm. Labi, tagad man jāiet. Es solījos būt mājās pēc pieciem, ja gadījumā zvanītu Ramzdens. Un vēl es gribu piezvanīt Kevinam Makdērmotam, lai viņš palīdz ar aizstāvi un vēl šo to citu.

—  Es baidos, ka mēs — pareizāk sakot, es — esam izturējušās diezgan nepateicīgi, — sacīja Mariona. — Jūs esat darījis un joprojām darāt mūsu labā tik ļoti daudz. Bet šis bija negaidīts trieciens. Kā pērkons no skaidrām debesīm. Piedodiet man, ja es …

—  Man nekas jums nav jāpiedod. Manuprāt, jūs abas to uzņēmāt ļoti braši. Vai jums ir kāds cilvēks, kas varētu stāties šīs negodīgās, uz nepatiesu zvērestu gatavās Rozas vietā? Jūs taču nevarat tikt ar šo milzīgo māju galā vienas pašas.

—   Skaidrs taču, ka neviens no tuvākās apkaimes šurp nenāks. Bet Stenlijs — ak, ko mēs vispār iesāktu bez Stenlija? — pazīstot kādu Lārboro sievieti, kura varbūt piekritīs reizi nedēļā atbraukt šurp ar autobusu. Zināt, kad domas par to meiteni mani pārāk nomocījušas, es domāju par Stenliju.

—   Kā jūs tiksiet atpakaļ uz Milfordu? — jautāja misis Šārpa.

—  Ar pēcpusdienas autobusu no Lārboro. Jūsu telefonu, protams, vēl nav mēģinājuši labot?

Abas sievietes uztvēra to kā secinājumu, nevis kā jautājumu. Misis Šārpa atvadījās no Roberta viesistabā, bet Mariona pavadīja viņu līdz vārtiem. Kad viņi gāja pāri zālāja aplim, ko ietvēra sazarotais lokveida ceļš, Roberts

188

piemetināja: — Labi, ka jums nav liela ģimene, citādi te pāri līdz durvīm stieptos nobradāta vaga.

—   Tāda tikpat šeit ir, — viņa atbildēja, pārlaizdama skatienu tumšajai svītrai nekoptajā zālē. — Cilvēka daba nav spējīga paciest šādu nevajadzīgu līkumu.

Tukša čalošana, Roberts nodomāja, tukša čalošana! Nenozīmīgi vārdi, kam jāapklāj kliedzoša liksta. Viņa teiciens par patiesības spēku gan skanēja skaisti, bet cik tajā bija ticības un cik tukšas skaņas? Cik izredžu ir Ramzdenam līdz pirmdienai sameklēt kādu liecību? Un līdz Nortonas tiesas sēdei? Ne visai daudz, vai ne? Un labāk būtu pie šīs domas pierast.

Pussešos piezvanīja Ramzdens, lai sniegtu solītās zinās, un tās bija ziņas par pilnīgu neveiksmi. Viņš, protams, meklējis meiteni, jo viesnīcas iemītnieku sarakstā vīrietis neesot bijis un par viņu neesot nekādu ziņu. Nekur neesot izdevies uziet nekādas pēdas. Viņa cilvēkiem iedotas fotogrāfijas kopijas, un tie apstaigājuši ar tām lidostas, dzelzceļa stacijas, ceļojumu birojus un cerīgākās viesnīcas. Neviens neesot meiteni redzējis. Viņš pats pārmeklējis Lārboro un sākumā nopriecājies, ka iedotajā fotogrāfijā meiteni viegli pazīt, jo viņu tūlīt atcerējušies cilvēki tajās vietās, kur Betija Keina patiešām bijusi. Piemēram, abos lielākajos kinoteātros, kur, saskaņā ar biļešu pārdevējas teikto, viņa vienmēr nākusi viena, un autoostas sieviešu tualetē. Viņš mēģinājis jautāt garāžās, taču veltīgi.

—   Jā, — Roberts noteica. — Tas vīrietis paņēma viņu mašīnā uz Londonas — Meinzhilas ceļa, kur viņai vajadzēja sagaidīt autobusu, lai brauktu mājās. — Un viņš izstāstīja Ramzdenam jaunākās ziņas. — Tāpēc šobrīd tas patiešām ir steidzami. Ja vien mēs varētu pierādīt, ko viņa darīja pirmajā vakarā! Tad sabruktu visa viņas versija.

—   Kāda bija tā mašīna? — Ramzdens jautāja.

Roberts to aprakstīja, un Ramzdens klausulē skaļi nopūtās.

—   Jā, — Roberts piekrita. — Starp Londonu un Kārlailu tādu būs savi desmit tūkstoši. Labi, tālāko es atstāju jūsu ziņā. Gribu vēl piezvanīt Kevinam Makdērmotam un izsūdzēt bēdas.

Kevina darbavietā nebija un dzīvoklī arī vēl ne, un beidzot Roberts sameklēja draugu viņa mājā netālu no Veibridžas. Kevina balss skanēja nepiespiesti un drau-

189

I

dzīgi, un, līdzko Roberts pieminēja policijas jaunās liecības, viņš kļuva ļoti uzmanīgs. Neiestarpinādams no vārda, viņš noklausījās visu Roberta stāstu.

—   Tā nu redzi, Kevin, — Roberts nobeidza, — mēs esam pamatīgā ķitē.

—    Skolniecisks teiciens, — sacīja Kevins, — bet ļoti atbilstošs. Mans padoms ir tāds: ļaujiet viņiem policijas tiesā brīvu vaļu un koncentrējiet spēkus Nortonas izbraukuma tiesas sēdei.

—    Kevin, vai tu nevarētu atbraukt šo nedēļas nogali ■šurp, lai mēs varētu visu to pārrunāt? Linas tante vakar teica, ka tu pie mums neesot nakšņojis jau sešus gadus, tā ka vienreiz tev tikpat pieklātos ierasties. Vai varēsi?

—   Es apsolīju Sonam, ka svētdien aizvedīšu viņu uz Ņūberi ju izvēlēties poniju.

—   Bet varbūt to var atlikt? Sons noteikti piekristu, ja zinātu, cik tam svarīgs iemesls.

—    Šonu neinteresē nekādi iemesli, kas nekalpo viņa tiešajām interesēm, — paziņoja mīlošais tēvs. — Ābols nekrīt tālu no zirga! Ja es atbraukšu, vai tu iepazīstināsi mani ar savām raganām?

—   Bez šaubām!

Kad saruna tuvojās beigām, Kevins vēl ieminējās:

—   Paklau, Robert!

—   Jā? — Roberts atsaucās un gaidīja, kas sekos.

—   Vai tu esi apsvēris iespēju, ka policijai varētu būt arī taisnība?

—   Tas ir, ka meitenes idiotiskais stāsts varētu būt patiess?

—   Jā. Vai tu esi paturējis prātā arī šādu, tā sakot, rezerves variantu?

—   Tādā gadījumā es vispār nebūtu… — Roberts pikti iesāka, tad iesmējās. — Atbrauc un paskaties uz viņām!

—   Atbraukšu jau, atbraukšu, — Kevins apsolīja un nolika klausuli.

Roberts piezvanīja uz garāžu, un atsaucās Bils.

—   Vai jūs varētu pateikt Stenlijam, lai mājupceļā piebrauc paņemt no manis vēstuli misis Sārpai?

—    Jā, protams. Paklausieties, mister Blēr, vai tā ir taisnība, ka Frenčaizas lietā esot radušies jauni sarežģījumi? Vai varbūt nevajag jautāt?

Ak, šī Milforda, nodomāja Roberts. Kā viņiem tas izdodas? Vai vējš pūš ziņas pa gaisu kā pieneņu pūkas?

190

—   Jā, diemžēl tā ir, — viņš atbildēja. — Droši vien viņas šovakar Stenlijam visu pastāstīs. Bet neaizmirstiet pateikt par vēstuli, labi?

—   Katrā ziņā pateikšu.

Roberts uzrakstīja, ka sestdienas vakarā ieradīsies Kevins Makdērmots, un lūdza atļauju svētdienas pēcpusdienā, pirms viņš dodas atpakaļ uz Londonu, aizvest viņu uz Frenčaizu un iepazīstināt ar abām tās iemītniecēm.

XVI

—   Es nesaprotu, kāpēc Kevinam Makdērmotam, braucot uz laukiem, katrā ziņā jāpārģērbjas par grāvraci, — pukojās Nevils, kad nākamajā vakarā viņi ar Robertu gaidīja viesi pēc ceļa putekļu noskalošanas nākam lejā pusdienās.

Robertam drīzāk likās, ka Kevins savā ārpilsētas apģērbā izskatās pēc visai nožēlojama sportistu trenera pirms zemāka līmeņa sacensībām, taču Neviļam viņš to neteica. Atcerēdamies, ar kādu apģērbu Nevils visus pēdējos gadus tracinājis apkaimi, viņš nolēma, ka šis zaļknābis jau nu nav tas, kurš drīkstētu kritizēt citu gaumi. Šovakar Nevils bija ieradies uz maltīti cienījama izskata tumšpelēkā uzvalkā bez jebkādām novirzēm no tradicionālā stila un laikam iedomājies, ka šis jaunais pavērsiens dod viņam tiesības pilnīgi aizmirst nesenās pagātnes grēkus.

—   Kā tu domā, vai Makdērmotu nevarētu piedabūt atbraukt uz Nortonas tiesas sēdi viņām par aizstāvi?

—   Manuprāt, viņš ir pārāk aizņemts, lai to darītu, — pat tad, ja šī prāva viņu interesētu. Tomēr es ceru, ka atbrauks kāds no viņa padotajiem.

—   Ar Makdērmota norādījumiem.

—   Taisni tā.

—   Nesaprotu, kāpēc Marionai vajadzētu noņemties, gatavojot Makdērmotam lenču. Vai tad viņš neiedomājas, ka tas nozīmē vārīt, kopt un mazgāt, nemaz nerunājot par bezgalīgu skraidīšanu visu garo ceļu no istabas uz viņu aizvēsturisko virtuvi?

—   Mariona pati ierosināja, lai Kevins atbrauc uz lenču. Acīmredzot viņa uzskata, ka šīs papildu rūpes ir tā vērtas.

—   Ek, tu jau vienmēr esi dievinājis savu Kevinu, bet tādu sievieti kā Mariona joprojām neproti novērtēt.

191

Tas ir… tas ir vienkārši piedauzīgi, ka tādai sievietei jāizšķiež sava vitalitāte trulos mājas darbos. Viņai vajadzētu lauzties cauri džungļiem vai laisties bezdibeņos, vai kļūt par pirmatnējas tautas virsaiti, vai pētīt svešas planētas. Neskaitāmas muļķītes ūdeļu kažokos slaistās bez darba un tik vien zina kā mainīt laku uz saviem spicajiem nagiem, bet Marionai jāstiepj ogles! Ogles! Marionai! Un droši vien līdz tam laikam, kad šī lieta būs galā, viņām vairs nebūs ne graša, ko samaksāt mājkalpotājai, ja arī tāda atrastos.

—    Cerēsim, ka tad, kad šī lieta būs galā, viņām nevajadzēs piespiedu kārtā strādāt labošanas darbos.

—   Robert, tas taču nedrīkst notikt! Tas ir neiedomājami!

—   Jā, tas ir neiedomājami. Droši vien tā šķiet katrreiz, kad pazīstamam cilvēkam draud cietums.

—    Pietiekami briesmīgi ir jau tas vien, ka viņām jāsēž uz apsūdzēto sola! Marionai! Viņai, kas nekad mūžā nav izdarījusi neko cietsirdīgu, nekrietnu vai apšaubāmu! Un tikai tāpēc, ka …

Atvērās durvis, un ienāca Makdērmots — kopīgais vakars bija sācies.

Ēzdams Linas tantes lielisko maltīti, Roberts klusībā bažījās, vai būs prātīgi vest Kevinu uz svētdienas lenču Frenčaizā. Viņam ārkārtīgi gribējās, kaut Sārpas atrastu kopēju valodu ar Kevinu; nevarēja noliegt, ka Kevins ir straujas dabas cilvēks, bet Šārpas nav sievietes, kas iepatīkas jebkuram. Vai maltīte Frenčaizā nāks par labu viņu lietai? Maltīte, ko gatavojusi Mariona? Kevinam, kurš ir gardēdis? Pirmoreiz izlasījis uzaicinājumu, ko Stenlijs bija šorīt atnesis, Roberts jutās iepriecināts par šo laipnības parādīšanu, taču palēnām viņā auga bažas. Kamēr uz Linas tantes sarkankoka galda viens kulinārijas brīnums nomainīja otru, šīs bažas auga arvien lielākas, līdz pārņēma visas Roberta domas. Kūkas, «kuras nepaceļas», viņā, Robertā, izraisīja vienīgi tēvišķu aizkustinājumu, bet stipri jāšaubās, vai tās atstātu tādu pašu iespaidu arī uz Kevinu.

Vismaz šovakar Kevins jūtas labi, sprieda Roberts, klausīdamies, kā draugs izplūst mīlestības apliecinājumos Linas tantei. Cik dīvaini, ka šādu ģimenisku vakaru — tik omulīgu, patīkamu un netraucētu — varējusi izraisīt divu bezpalīdzīgu sieviešu liksta, kuras pašas mīt savā tumšajā, mēmajā namā vientulīgu lauku un tīrumu ielokā.

192

Roberts nolikās gulēt, joprojām juzdams ap sevi vakara omulīgo gaisotni, tomēr sirdi viņam maca saltas bažas un smeldze. Vai viņas tur, Frenčaiza, vispār var gulēt? Cik viņām pēdējā laikā iznācis naktsmiera?

Viņš ilgi nevarēja aizmigt, tomēr no rīta pamodas agri, kad visapkārt valdīja svētdienas rīta klusums. Kaut todien būtu labs laiks — Frenčaiza vissliktāko iespaidu atstāj lietainā laikā, kad netīri baltā krasa kjūst gandrīz pelēka, — un kaut nu viss, ko Mariona gatavo maltītei, «paceltas»!

īsi pirms astoņiem aiz loga piebrauca un apstājas mašīna. Droši vien Stenlijs. Roberts piecēlās un paskatījās pa logu.

Stenlijs sēdēja savā mašīna ka vienmēr bez cepures — Roberts nekad viņu nebija redzējis ar galvassegu un skatījās uz viņu ar iecietīgu labvēlību.

—    Svētdienas guļavas! — viņš noteica.

—    Vai tu mani uzrāvi, lai paņirgatos?

—    Nē. Man ir ziņa no mis Šarpas. Viņa teica — kad tu braukšot uz turieni, lai paņemot līdzi Betijas Keinas liecību, lai nekādā ziņā neaizmirstot, jo tas esot loti svarīgi. Jādomā gan, ka svarīgi! Viņa staigā ar tadu ģīmi, it kā būtu vinnējusi miljonu.

—    Viņa izskatās priecīga? — Roberts negribēja ticēt.

—    Kā brūte.

—    Vai tu nezini, par ko?

—    Nē. Izmetu gan pāris aplinku jautajumus, bet laikam viņa to jaunumu grib pietaupīt. Sā vai tā, neaizmirsti paķert liecību, citādi neko nenoskaidrosi. Atslēga laikam ir tieši viņas stāstījumā.

Stenlijs aizbrauca, bet Roberts visai samulsis paņēma dvieli un iegāja vannas istabā. Gaidīdams brokastis, viņš | Izvilka Betijas Keinas liecību un vēlreiz to uzmanīgi pārļ lasīja. Ko Mariona varētu būt pamanījusi vai atcerejusies, kas viņu tā iepriecinātu? Acīmredzot Betija Keina I kaut kur nošāvusi greizi. Mariona ir priecīga un grib, lai ļ viņš atved līdzi šo dokumentu. Tas var nozīmēt vienīgi, ka I tajā kaut kur ir apstiprinājums Betijas Keinas meliem.

Viņš nonāca līdz pēdējam teikumam, neko neatrada I un sāka meklēt vēlreiz. Kas tas varētu būt? Varbūt viņas 1 apgalvojums, ka tovakar lija, — vai īstenībā nebūtu lijis? I Bet tam nevar būt lielas nozīmes attiecībā uz stāsta ticajmību. Varbūt Milfordas autobuss? Tas, kam_ viņa it kā I pabraukusi garām, sēžot Šārpu mašīnā? Varbūt pulksteņa

13 — 457

193

laiku nesaskaņa? Bet tas jau sen pārbaudīts, viss saskani Apgaismotais uzraksts uz autobusa? Varbūt bija pārāk agrs, lai apgaismotu uzrakstus? Bet to var uzskatīt vienkārši par atmiņas kļūmi, nevis par atspēkojumu pārējiem apstākļiem.

Robertam ļoti gribējās cerēt, kaut Mariona savā dedzībā atrast «kaut vienu pierādījuma kripatu» nav pārspīlējusi kādu sīku neatbilstību, uztverdama to par pierādījumu meliem. Cerības zudums ir Jaunāks par cerību trūkumu.

Šīs raizes gandrīz gaisināja bažas par maltītes izdošanos, un Roberts vairs nebēdāja, vai Kevinam garšos Frenčaizas ēdiens. Kad Linas tante, posdamās uz baz nīcu, slepus pačukstēja viņam: — Kā tu domā, mīļais, ko viņas cels galdā? Es esmu pārliecināta, ka tās nabadzītes pārtiek no auzu pārslām, — viņš tikai strupi atmeta: Viņas prot novērtēt labu vīnu, un tas Kevinam patiks. 1

Vēlāk Roberts jutās vainīgs, ka tik maz uzticējies Ma rionai gan attiecībā uz Betijas Keinas ziņojumu, gan at tiecībā uz maltīti. Vajadzēja taču atcerēties, cik viņa savaldīga un cik asu prātu; vajadzēja atcerēties Šārpu talantu pieņemt cilvēkus tādus, kādi tie ir, un to, cik labvēlīgi šāda attieksme iedarbojas uz pārējiem. Šārpas nebija pūlējušās kopēt Linas tantes viesmīlību un sarīkot svinīgu maltīti pēc labākajām paražām. Galds bija uzklāts nišā pie loga, kur to apspīdēja saule. Tas bija ķirš koka galds ar ļoti glītu šķiedru, bet bez jebkāda pulējuma Toties nospodrinātās vīna glāzes mirdzēja kā dārgāk meņi. Tas ir tieši Marionas dabā, viņš nodomāja, — pievērsties būtiski svarīgajam un vispārīgo neņemt vērā.

—  Mūsu ēdamistaba ir neticami drūms kambaris, — teica misis Šārpa. — Nāciet un apskatieties, mister Makdērmot!

Arī tas bija raksturīgi. Nekādas sēdēšanas ar heresa glāzēm un dīkas čalošanas. Nāciet un apskatiet mūsu briesmīgo ēdamistabu! Un viesis pat nepamana, ka paguvis iejusties šīs mājas gaisotnē.

—   Pastāstiet man, kas tas ir par… — Roberts iesākai kad vini ar Marionu bija palikuši divatā.

—   Nē, tagad ne — tikai pēc ēšanas. Tas jums būs liķiera vietā. Kāda apbrīnojama veiksme, ka man tas ienāca prātā tieši vakar vakarā, pirms mistera Makdēr» mota šodienas apciemojuma! Tas pilnīgi maina stāvokli. Droši vien prāvu tas neapturēs, bet mūsu stāvokli tas

194

ievērojami uzlabo. Šī ir tā «sīkā pierādījuma kripata», kuru es izmisīgi vēlējos atrast. Vai jūs jau stāstījāt misteram Makdērmotam?

—    Nē, neesmu stāstījis. Man likās, ka labāk… nesteigties.

—    Robert! — Mariona iesaucās, palūkodamās uz viņu ar zobgalīgu uzjautrinājumu. — Jūs man neuzticējāties! Jūs baidījāties, ka es melšu niekus.

—   Es baidījos, ka jūs varbūt liekat pārāk lielas cerības uz niecīgas kārts un ka tā var neizturēt.

—    Nebaidieties! — Mariona pārliecināti atmeta. — Izturēs! Vai jūs varētu atnākt uz virtuvi paņemt paplāti ar zupu?

Ari galda klāšana un apkalpošana izdevās bez jebkāda satraukuma un neveiklības. Roberts ienesa paplāti pr četriem zupas šķīvjiem, un Mariona sekoja viņam ar lielu, apsegtu bļodu: tas, šķiet, bija viss. Kad zupa bija izēsta, Mariona nolika mātei priekšā lielo bļodu un Kevinam vīna pudeli. Bļodā bija franču gaumē sautēts cālis ar dārzeņiem, bet pudelē — Montrašē vīns.

—    Montrašē! — noteica Kevins. — Brīnišķīgā sieviete!

—    Roberts mums teica, ka jūs cienot sarkanvīnu, — sacīja Mariona, — bet tas, kas atlicis vecā Krola pagrabos, vairs nav nekāds labais. Tāpēc vajadzēja izvēlēties starp to un stipru, sarkanu burgundieti, kas lieliski der ziemas vakaros, bet ne tik labi vasaras dienā kopā ar putna gaļu.

Kevins piemetināja dažus vārdus par to, cik reti sievietes interesējot dzērieni, kas neburbuļo vai netaisa paukšķi.

—    Atklāti sakot, — teica vecā misis Šārpa, — ja šos vīna krājumus būtu iespējams pārdot, mēs to noteikti būtu izdarījušas, tomēr mēs ļoti priecājāmies, ka pudeles izrādījās pārāk salasītas un dažnedažādas, lai tās kaut kur ņemtu pretī. Es jau agri iemācījos novērtēt labu vīnu. Manam vīram bija gluži labs vīnu pagrabs, kaut arī garšas ziņā viņš nebija tāds lietpratējs kā es. Toties mana brāļa pagrabs Lesveizā bija vēl labāks, un viņš bija lielisks vīnu pazinējs.

—    Lesveizā? — Kevins pārjautāja un ieskatījās vecajā dāmā ciešāk, it kā meklēdams līdzību. — Vai tiešām var būt, ka jūs esat Čārlza Meredita māsa?

—   Jā, esmu. Vai jūs pazināt Čārlzu? Nē, nevar būt! Jūs esat pārāk jauns.

—    Čārlzs Meredits izaudzēja manu pirmo poniju, -4 Kevins teica. — Es jāju ar to septiņus gadus, un tas ne reizi nepaklupa.

Pēc tam viņu pārējie vairs neinteresēja un ari ēdiens palika otrajā vietā.

Roberts notvēra Marionas uzjautrināto un triumfējošo skatienu un teica: — Jūs nepiedodami zemu novērtējāt sevi, kad stāstījāt, ka neprotot gatavot ēdienu.

—    Ja jūs būtu sieviete, tad tūlīt redzētu, ka es neko neesmu gatavojusi. Zupu izlēju no bundžas, uzsildīju un pievienoju drusciņ heresa un garšvielu: putnu ieliku katliņā tieši tādu, kādu dabūju no Steiplzu fermas, uzlēju vārošu ūdeni, piemetu klāt visu, ko varēju iedomāties, uzliku uz uguns un noskaitīju lūgšanu; arī siera krēmu dabūju tieši no Steiplziem.

—    Un lieliskās maizītes, ko mēs ēdām kopā ar sier<i krēmu?

—    Tās izcepa Stenlija saimniece.

Abi klusām pasmējās.

Rīt viņai jāsēstas apsūdzēto solā. Rīt viņa tiks izlikta publikas apskatei, Milfordas izpriecai. Bet šodienas dzīve vēl pieder viņai pašai, un viņa prot pasmieties, prot priecāties par pašreizējo brīdi. Vismaz tā liekās, spriežot pēc mirdzuma viņas acīs.

Viņi novāca tukšos šķīvjus abiem aizrautīgajiem runātājiem, kuri to pat neievēroja, aiznesa netīro trauku paplātes uz virtuvi un uzvārīja kafiju. Virtuve bija liela, drūma telpa ar akmens flīžu grīdu un vecmodīgu izlietni; tas viss Robertam izskatījās ļoti nomācoši.

—    Plīti mēs kuram tikai pirmdienās pirms lielās tīrīšanas, — Mariona teica, pamanījusi viņa ieinteresēto ska tienu. — Pēdējā laikā vārām ēst uz mazās ejļas plītiņas.

Roberts iedomājās karsto ūdeni, kas tek mirdzošā vannā ik rītu, kad viņš pagriež krānu, un jutās neveikli. Pēc ilgajiem ērtību gadiem viņš pat lāgā iztēloties nespēja, kā var dzīvot, sildot ūdeni uz e]ļas plītiņas.

Nesdams kafiju uz saulaino viesistabu, viņš domāja par to, kāds stindzinošs aukstums šai virtuvē valda ziemā, ja plītī rūkdama nekuras uguns kā tajos laikos, kad šādā mājā saimniekoja pavārs ar pusduci sulaiņu un ogles tika piegādātas milzīgām kravām. Viņam bezgala gribējās aizvest Marionu projām no šejienes. Kurp aizvest, to viņS nezināja — viņa paša mājās valdīja Linas tantes aura. Uz tādu vietu, kur neko nevajadzētu spodrināt, tīrīt un

196

stiept un gandrīz viss būtu izdarāms, nospiežot pogu. Viņš nespēja pieļaut domu, ka Marionai atlikušais mūžs būtu jāpavada, kalpojot kaut kādiem sarkankoka mēbeļu gabaliem.

Kafiju dzerot, Roberts neuzkrītoši novirzīja sarunu uz iespējām kādreiz pārdot Frenčaizu un nopirkt māju kaut kur citur.

—    Neviens šo māju nepirks, — Mariona teica. — Tā ir kā rozā zilonis. Skolai par mazu, dzīvošanai par tālu no centra, vienai ģimenei šajos laikos par lielu. Varbūt te būtu laba vieta trakonamam, — viņa domīgi piebilda, raudzīdamās ārā pa logu uz iesārto ķieģeļu sētu, un Roberts ievēroja, ka Kevins uzmet viņai ašu skatienu un atkal novēršas. — Vismaz te ir klusums. Nav koku, kas vējā čīkstētu, nav efeju, kas sistos logos, nav putnu, kas nemitīgi vīterotu, līdz cilvēkam gribas kliegt. Ļoti mierīga vieta novājinātiem nerviem. Varbūt kādam ievajadzēsies tieši to.

Tātad viņai patīk šis klusums, kas Robertam bija licies tik nedzīvs. Varbūt viņa pēc tā ilgojusies trokšņainajā Londonas dzīvē, kur valdīja kņada un svešu ļaužu prasības, kur allaž bija par kaut ko jāraizējas un jādzīvo starp šaurām sienām. Šī lielā, klusā, neglītā māja bijusi viņas patvērums.

Un tagad tas sagrauts.

Kādu dienu — ak, Dievs, ļauj tam piepildīties! — viņš uz visiem laikiem noraus Betijai Keinai masku, kura ļauj šai melei baudīt cieņu un mīlestību.

—    Un tagad, laipni lūdzu, — Mariona teica, — uzkāpsim liktenīgajos bēniņos!

—    Jā, — Kevins atsaucās, — man ļoti gribētos redzēt visu to, ko meitene it kā pazinusi un sazīmējusi. Visi viņas apgalvojumi man šķiet loģisku minējumu rezultāts. Kā, piemēram, cietais paklājs otrajā kāpņu posmā. Vai koka kumode — lietas, kas atrodamas gandrīz katrā ’auku mājā. Tāpat kā platais čemodāns.

—   Jā, tas bija diezgan baigi, kad viņa citu aiz cita uzminēja mūsu mājas priekšmetus, — es tobrīd vēl nebiju paguvusi attapties un visu apdomāt un tikai vēlāk sapratu, cik patiesībā viņas apgalvojumos maz īstuma. Un vienā vietā viņa pamatīgi nošāva garām, tikai līdz vakarvakaram tas nevienam neienāca prātā. Vai jums ir viņas liecības eksemplārs, Robert?

—    Jā. — Viņš izvilka to no kabatas.

197

?!

Tikmēr Mariona, Roberts un Makdērmots bija uzkāpuši pēdējo posmu pa nenosegtajām kāpnēm un Mariona ieveda viņus bēniņu istabā. — Vakar vakarā es, kā katru sestdienu, izstaigāju māju ar slapju lupatu. Pagaidām mēs kārtību uzturam tādā veidā, ja jūs tas interesē. Reizi nedēļā es pārbraucu visām grīdām ar lielu lupatu, kas samērcēta grīdas kopšanas šķidrumā. Katrai istabai piecas minūtes — un putekļi uz laiciņu atvairīti.

Kevins apstaigāja istabu un paskatījās ārā pa jumta logu. — Tātad šis ir tas skats, ko viņa aprakstīja, — viņš teica.

—    Jā, — Mariona apstiprināja, — šis ir tas skats, ko viņa aprakstīja. Un, ja es pareizi atceros liecības vārdus, kā atcerējos tos vakar vakarā, tad viņa ir teikusi to, kas . . . Robert, lūdzu, izlasiet to vietu, kur viņa apraksta skatu pa logu!

Roberts sameklēja attiecīgo rindkopu un sāka lasīt. Kevins stāvēja, mazliet saliecies uz priekšu, lūkodamies ērā pa mazo, apaļo lodziņu, un Mariona stāvēja viņam aiz muguras, noslēpumaini smaidīdama.

—    «Pa bēniņu logu es redzēju augstu ķieģeļu sētu ar lieliem dzelzs vārtiem. Sētas otrā pusē bija ieia, jo varēja redzēt telefona stabus. Nē, mašīnas nevarēja redzēt, jo sēta bija pārāk augsta. Tikai reizēm pazibēja kāda smagās mašīnas augšdaļa. Vārtiem cauri neko nevarēja redzēt, jo iekšpusē tie bija klāti ar metāla plātnēm. No vārtiem uz mājas pusi veda braucamais ceļš — vispirms tas stiepās taisni, pēc tam sadalījās divās daļās un durvju priekšā veidoja apli. Nē, dārza tur nebija, tikai…»

—    Ko? — Kevins iesaucās, izsliedamies taisni.

—    Kas par «ko»? — Roberts iztrūcies jautāja.

—    Izlasi vēlreiz — to teikumu par ceļu!

—    «No vārtiem uz mājas pusi veda braucamais ceļš — vispirms tas stiepās taisni, pēc tam sadalījās divās daļās un durvju priekšā veidoja apli.. .»

Viņu apklusināja Kevina smiekli. Tajos skanēja uzjautrinājums un triumfs.

—    Nu, redzat? — sacīja Mariona, kad iestājās klusums.

—   Jā, — Kevins klusi noteica, nenolaizdams savu vērīgo skatienu no loga. — Tas viņai neienāca prātā.

Roberts pagājās turp, Mariona palaida viņu savā vietā — un nu arī viņš saprata, par ko ir runa. Jumta mala ar zemajām margām aizsedza skatienam lielāko daļu

198

I

no piebraucamā ceļa, un nekāds sazarojums nebija redzams. Neviens, uzturēdamies tikai šajā istabā, nevarētu zināt par divpusējo lokveida ceļu, kas veda līdz durvīm.

—    Redzat nu, — Mariona teica. — Inspektors lasīja šo aprakstu, kad mēs visi sēdējām viesistabā. Un mēs visi zinājām, ka apraksts ir pareizs. Proti, pareizs pagalma apraksts, un tātad par to vairs netika domāts. Pat inspektoram viss šķita kārtībā. Atceros, kā viņš šeit paskatījās pa logu — pavirši. Nevienam no mums neienāca prātā, ka aprakstam vajadzētu būt citādam. Nesaskanēja tikai viena neliela daļiņa.

—    Viena neliela daļiņa, — atkārtoja Kevins. — Viņa ieradās pa tumsu un aizbēga pa tumsu, un visu pārējo laiku esot bijusi ieslēgta šeit, tātad par ceļa sazarojumu viņa neko nevarēja zināt. Palasi vēlreiz, ko viņa raksta par savu ierašanos, Rob!

Roberts ieskatījās lapā un sāka lasīt:

—    «Beidzot mašīna apstājās, un jaunākā sieviete, tā ar melnajiem matiem, izkāpa ārā un atvēra lielus divviru vārtus, aiz kuriem bija braucamais ceļš. Tad viņa iekāpa atpakaļ mašīnā un piebrauca pie mājas. Nē, bija pārāk tumšs, lai redzētu mājas izskatu, es redzēju tikai pakāpienus pie durvīm. Neatceros, cik, varbūt četrus vai piecus. Jā, katrā ziņā bija vairāki.» Un tālāk viņa stāsta par virtuvi un kafiju.

—   Tā, — noteica Kevins. — Un ko viņa saka par savu bēgšanu? Kādā laikā tā notika?

—   Kaut kad pēc vakariņām, ja atmiņa mani neviļ, — Roberts sacīja, šķirstīdams lapas. — Katrā ziņā jau tumsā. Tepat ir. — Un viņš sāka lasīt:

—    «Kad es tiku līdz pirmajam kāpņu laukumiņam, tam, kas ir virs priekštelpas, dzirdēju, ka viņas virtuvē sarunājas. Priekštelpā nebija gaismas. Es nokāpu pēdējo kāpņu posmu, gaidīdama, ka viņas jebkurā brīdī izskries un notvers mani, un tad metos uz durvīm. Tās nebija aizslēgtas, un es izskrēju ārā, noskrēju lejā pa atlikušajiem pakāpieniem, aizskrēju līdz vārtiem un izbēgu ārā uz ceļa. Tad es skrēju pa ceļu — jā, tas bija ciets, tā kā šoseja, — līdz vairs nevarēju paskriet, un pēc tam kādu laiku gulēju zālē, līdz jutos spējīga iet tālāk.»

—    «Tas bija ciets, tā kā šoseja,» — atkārtoja Kevins.

Arī te ir mājiens, ka bijis pārāk tumšs, lai redzētu

ceļu, pa kuru viņa skrējusi.

Sekoja īss klusuma brīdis.

199

—    Mana māte domā, ka ar to pietiek, lai viņu atmaskotu, — Mariona teica. Viņas skatiens aizslīdēja no Roberta uz Kevinu un atpakaļ. — Bet jūs tā nedomājat, vai ne? — Tas bija drīzāk secinājums, nevis jautājums.

—    Nē, — Kevins atbildēja, — nē. Ar to vien ir par maz. Ar gudra advokāta palīdzību viņa no tā var izlocīties. Var pateikt, ka nojautusi par lokveida ceļu pēc mašīnas pagrieziena pie mājas. Protams, patiesībā viņa tādā veidā būtu varējusi iedomāties vienīgi visparastāko ceļa paplašinājumu, kur mašīnai apgriezties. Neviens jau nu pats no sevis neiedomātos kaut ko tik dīvainu kā šis lokveida ceļš. Tas veido glītu rakstu, un droši vien tāpēc viņai tas palika prātā. Man šķiet, ka šo krikumiņu vajadzētu pataupīt Nortonas tiesas sēdei — kā papildu akcentu.

—    Jā, es paredzēju, ka jūs tā teiksiet, — Mariona sacīja. — Es nemaz neesmu vīlusies. Es par šo atklājumu priecājos nevis tāpēc, ka cerētu ar to atspēkot apsūdzību, bet tāpēc, ka tas izgaisina šaubas, kas droši vien… droši vien … — Viņa pēkšņi sastomījās, vairīdamās no Roberta skatiena.

—    Droši vien perinājušās mūsu kristāldzidrajos prātos, — enerģiski nobeidza Kevins un paskatījās uz Robertu ar dzēlīgu gandarījumu. — Kā jums tas vakar ienāca prātā, kad nācāt te uzkopt?

—    Es nezinu. Stāvēju un skatījos pa logu viņas aprakstītajā ainavā un vēlējos, kaut rastos jel mazākā pierādījuma kripatiņa, kas runātu par labu mums. Un tad, neko nedomādama, dzirdēju inspektora Grānta balsi — kā viņš lasīja viesistabā šīs rindas. Lielāko daļu viņš mums pastāstīja saviem vārdiem. Bet to, kas attiecas uz Frenčaizu, viņš izlasīja, kā teikusi meitene. Es izdzirdu viņa balsi — viņam ir patīkama balss — lasām rindas par lokveida piebraucamo ceļu, un no turienes, kur es tajā brīdī stāvēju, lokveida ceļš nebija redzams. Varbūt tā bija atbilde uz manu neizteikto lūgšanu.

—   Tātad tu joprojām domā, ka rīt mums vajadzētu viņiem «padoties» un pietaupīt šo pārsteigumu Nortonas tiesas sēdei? — Roberts jautāja Kevinam.

—   Jā. Mis Sārpai un viņas mātei tas patiesībā neko nemaina. Ja jau katrā ziņā jāstājas publikas priekšā, to tikpat labi var kā vienā, tā otrā vietā — ar to atšķirību, ka Nortonas izbraukuma sēde droši vien nebūs tik nepa

200

tīkama kā policijas tiesa pašu pilsētiņā. Un, jo ātrāk šī procedūra beigsies, jo labāk. Rīt jums nebūs nekādu liecību, ko uzrādīt tiesai, — tātad viss norisināsies īsi un formāli. Viņi nodemonstrēs savas liecības, paziņos, ka jūs paturat tiesības uz aizstāvību, tiks iesniegts lūgums atbrīvot jūs pret galvojumu — un cauri!

Tas Robertam likās gluži pieņemami. Viņš negribēja, lai rītdienas pārbaudījums Šārpām ievilktos garumā, un krietni vairāk paļāvās uz spriedumu, kas tiks izdarīts ārpus Milfordas; turklāt viņš nepavisam negribēja, lai tagad, kad lieta virzās uz tiesu, viss pēkšņi paliktu pusceļā kaut kāda nenoteikta sprieduma dēļ. Viņa mērķis attiecībā uz Betiju Keinu tādējādi netiktu sasniegts. Viņš gribēja, lai visi tā mēneša patiesie notikumi tiktu izklāstīti atklātā tiesas sēdē Betijas Keinas klātbūtnē. Un līdz tam laikam, kad tiesa ieradīsies Nortonā uz izbraukuma sesiju, varbūt Dievs dos, ka šis stāsts būs rokā.

—    Ko mēs varētu dabūt par aizstāvi? — viņš jautāja Kevinam, kad viņi brauca mājās dzert tēju.

Kevins iebāza roku kabatā, un Roberts nosprieda, ka viņš meklē adrešu sarakstu. Taču Kevins izvilka piezīmju grāmatiņu.

—    Vai tu zini, kurā datumā notiks Nortonas izbraukuma tiesas sēde? — viņš jautāja. — Var gadīties, ka man pašam izdodas tikt. Paga, paskatīsimies!

Roberts klusēdams ļāva viņam skatīties. Viņš baidījās ar vienu lieku vārdu gaisināt iespējamo brīnumu.

—    Jā, — Kevins noteica. — Nekādu šķēršļu nav, ja nu vienīgi kaut kas piepešs un neparedzēts. Man patīk tavas raganas. Būtu liela bauda aizstāvēt viņas pret šito cūcību. Cik neparasti, ka viņa ir vecā Čārlza Meredita māsa! Tas bija godavīrs. Viens no retajiem godīgajiem zirgu audzētājiem, kādus pazīst Anglijas vēsture. Es viņam līdz šim laikam jūtos pateicīgs par to poniju. Zēna pirmajam zirgam ir ļoti liela nozīme. Tas ietekmē visu viņa turpmāko dzīvi, un ne tikai attieksmi pret zirgiem, bet pret visu citu arī. Uzticībā un draudzībā, kas izveidojas starp zēnu un zirgu, ir kaut kas tāds …

Roberts klausījās, juzdams gan dziļu atvieglojumu, gan uzjautrinājumu. Ar labsirdīgu ironiju viņš nodomāja, ka Kevins atmetis jebkādas šaubas par Sārpu vainu jau sen pirms skatīšanās pa bēniņu logu. Nebija taču iespējams, ka vecā Čārlza Meredita māsa būtu spējīga uz vardarbību.

201

XVII

—     Es vienmēr esmu brīnījies, — teica Bens Kārlejs, pārlaizdams skatienu mazās tiesas zāles pārpildītajiem soliem, — kā tik daudziem cilvēkiem pirmdienas rītā var būt tik maz, ko darīt. Nudien, tik kuplā skaitā publika labi sen nav pulcējusies.

Roberts tūlīt bija ievērojis, ka šoreiz te nav sanākusi parastā pirmdienas rītu publika — dīkdieņi, kam vajag kaut kur nosist laiku. Ziņa par policijas tiesu pa mīklainajiem Milfordas kanāliem bija apskrējusi visu pilsētiņu, un Jaudis bija sanākuši noskatīties, kā tiesās raganas. Allaž pelēcīgo tiesas zāli šorīt manāmi atdzīvināja koši sieviešu tērpi, un ierastā, gurdā klusuma vietā visapkārt skanēja čuksti un čalas.

Starp daudzajām sejām Roberts ievēroja vienu, kura varēja būt naidīga, bet dīvainā kārtā tieši tā izskatījās neparasti līdzjūtīga: misis Vinnas seju, ko viņš pēdējo reizi bija redzējis Eilzberijā, pievilcīgajā dārza laukumiņā mājas priekšā. Roberts nespēja uzlūkot misis Vinnu kā ienaidnieci. Viņam šī sieviete patika, viņš to pat apbrīnoja un jau iepriekš juta žēlumu pret viņu. Roberts labprāt būtu piegājis pie misis Vinnas un sasveicinājies, taču spēle jau bija sākusies — un viņi katrs spēlēja ar citādas krāsas kauliņiem.

Grānts vēl nebija parādījies, bet Hallams stāvēja tepat | un sarunājās ar seržantu, kurš bija atbraucis uz Frenčaizu tonakt, kad huligāni dauzīja logus.

—     Kā iet tavam detektīvam? — Kārlejs apvaicājās.

—     Detektīvs strādā labi, bet stāvoklis ir ļoti sarežģīts, — Roberts atbildēja. — Daudzināto adatu siena kaudzē, šķiet, būtu vieglāk sameklēt.

—     Viena meitene pret visu pasauli, — Bens ironizēja. — Man ļoti gribas drīzāk ieraudzīt šo draiskuli vaigā. Droši vien pēc visām līdzjutēju vēstulēm, laulību piedāvājumiem un salīdzinājumiem ar Svēto Bernadeti viņai mazpilsētas policijas tiesa liksies pārāk garlaicīga izrāde. Vai viņa ir saņēmusi arī kinolomu piedāvājumus?

—     Ko nezinu, to nezinu.

—     Jādomā gan, ka viņas māte tos mācētu atvairīt. Tur viņa sēž, tā dāma brūnajā kostīmā. Izskatās ļoti sakarīga sieviete. Es vienmēr esmu brīnījies, cik maz cilvēki zina par tiem, ar ko dzīvo kopā. Hemgrīnā kādai sievietei bija meita, kura, pēc mātes domām, dienu un nakti atradās

202

viņas acu priekšā; tad vienā brīdī šī meita saskaišas, aizskrien no mājas un pazūd. Izmisusī māte brēkdama skrien uz policiju, un policija atklāj, ka šī meitene, kura, pēc mātes domām, nevienu nakti nav pavadījusi ārpus mājas, ir precēta sieviete ar bērnu; un viņa vienkārši paņēmusi bērnu un aizgājusi dzīvot pie vīra. Apskaties policijas reģistros, ja netici Benam Kārlejam! Un, ja tavs detektīvs tevi neapmierina, saki — un es tev iedošu viena ļoti laba vīra adresi. Tā, sākam nu!

Viņš piecēlās, ienākot tiesai, un paklusām turpināja komentēt tiesasvīru sejaskrāsu, iespējamo raksturu un iepriekšējās nakts varbūtējo nodarbošanos.

Tika izskatīti trīs ikdienišķi gadījumi, kuru vaininieki, recidīvisti, šķiet, sen bija pieraduši pie šādām norisēm. Tad ienāca Grānts un neuzkrītoši apsēdās novērotāja vietā aiz preses pārstāvjiem — un Roberts saprata, ka viņu kārta ir klāt.

Viņas ienāca abas kopā, līdzko tika nosaukti viņu vārdi, un apsēdās uz atbaidošā, šaurā sola tikpat ikdienišķi, kā ieņemtu savas vietas baznīcā. Tā izskatās no malas, nodomāja Roberts, redzēdams tumšo, rāmo acu nogaidošo skatienu, kurš it kā vēstīja, ka izrāde var sākties. Taču piepeši viņš apjauta, kā justos, ja vecās misis Sārpas vietā sēdētu Linas tante, un pirmoreiz īsti aptvēra, kā Mariona cieš mātes dēļ. Pat tad, ja Nortonas tiesas sēdē apsūdzība tika atspēkota, kurš viņām atlīdzinās par izciesto? Kāds sods būtu samērojams ar Betijas Keinas noziegumu?

Lūkodamies uz abām sievietēm apsūdzēto solā, Roberts nodomāja, ka «vecajos, sliktajos laikos» pie kauna staba tika sieti tikai vainīgie. Šajos laikos kauna stabs jāpacieš tiem, kas vēl nav notiesāti, turpretī par vainīgiem atzītie ātri vien nozūd no publikas redzesloka savrupā drošībā. Kaut kur kaut kas ir nogājis greizi.

Un tad viņš ieraudzīja Betiju Keinu.

Sakustēšanās preses pārstāvju solā Jāva noprast, ka viņa ienākusi zālē. Parasti preses solā sēdēja pāris garlaikotu iesācēju no žurnālistu aprindām. Taču šodien sols bija pilns — un nebūt ne ar Joti jauniem vai garlaikotiem cilvēkiem. Preses pārstāvju sejas liecināja, ka viņi ielūgti uz dzīrēm un ir gatavi tās baudīt.

Un Betija Keina bija galvenais, kā dēļ viņi atradās šeit.

Roberts nebija redzējis meiteni kopš tās dienas, kad viņa stāvēja Frenčaizas viesistabā savā tumši zilajā skol

203

nieces mētelī, un atkal jutās ļoti pārsteigts par Betijas meitenīgo, bērnišķi nevainīgo izskatu. Kopš toreizējās tikšanās viņa Roberta domās bija kļuvusi par briesmoni; viņš spēja iztēloties šo būtni vienīgi kā garīgu kropli, kas ar saviem meliem apsēdinājusi divus krietnus cilvēkus uz apsūdzēto sola. Tagad, atkal redzēdams reālo Betiju, viņš jutās apmulsis. Labi zinādams, ka šī meitene un viņa iztēles briesmone ir viena un tā pati būtne, viņš tomēr īsti nespēja to aptvert. Un, ja jau pat viņš, kurš tagad šķita labi pazīstam īsto Betiju Keinu, viņas klātbūtni izjuta šādi, kādu gan iespaidu viņas bērnišķais valdzinājums atstās uz krietnajiem, godīgajiem pilsoņiem, kad pienāks izšķirošais brīdis?

Meitenei mugurā šoreiz bija nevis skolas formastērps, bet brīvdienu apģērbs. Blāvi zils tērps, kas atsauc atmiņā neaizmirstules, dūmaku virs meža, zilos zvaniņus un vasaras ainavas un vēl jo vairāk tiecas mulsinoši iedarboties uz saprātīgu cilvēku spriedumu. Meitenīgā, vienkāršā un ļoti piedienīgā cepure pietiekami atsedza seju, lai varētu redzēt pievilcīgo pieri un atstatu izvietotās acis. Roberts pat nedomāja vainot misis Vinnu apzinātā vai tendenciozā meitenes apģērba izvēlē, tomēr ar rūgtumu atzina: ja viņa cauras naktis būtu pavadījusi nomodā, gudrodama, ko Betijai šodien ģērbt, diez vai rezultāts varētu būt vēl veiksmīgāks.

Kad atskanēja meitenes vārds un viņa devās uz liecinieku solu, Roberts pārlaida slepenu skatienu tiem, kuri labi varēja viņu redzēt. Izņemot vienīgi Benu Kārleju — tas vēroja meiteni apmēram ar tādu interesi kā muzeja eksponātu —, visu vīriešu sejas pauda tikai vienu: sirsnīgu līdzjūtību. Sievietes, kā Roberts nomanīja, tomēr tik viegli nepakļāvās viņas valdzinājumam. Vecākās, mātišķās dāmas gan bija aizkustinājusi meitenes bērnišķā bezpalīdzība, tomēr jaunāko sieviešu sejās nebija citu emociju kā vienīgi ziņkārība.

—    Es … vienkārši… neticu! — Bens pusbalsī noskaldīja, kamēr Betija deva zvērestu. — Tu gribi teikt, ka šis bērns veselu mēnesi dzīvoja savā vaļā? Es neticu, ka viņa jebkad mūžā ir skūpstījusi ko citu kā vienīgi Bībeli!

—    Es dabūšu lieciniekus, ka tā ir, — norūca Roberts, noskaities par to, ka pat pasaulīgais, ciniskais Kārlejs gatavs uzķerties uz tā paša āķ:a.

—    Tu vari dabūt kaut desmit nevainojamus liecinie

kus, bet zvērinātie tikpat tev neticēs, un svarīgi ir tikai tas, ko saka viņi, mans draugs!

Jā, kuri zvērinātie gan spētu domāt ko ļaunu par šo mazo eņģeli!

Vērodams meiteni, kamēr viņa atkārtoja savu liecību, Roberts atsauca atmiņā Alfrēda stāstīto: labi audzināta meitene, uz kuru neviens pat neiedomātos mest aci kā uz sievieti un kura ar pārsteidzoši vēsu lietpratību «savākusi» noskatīto vīrieti.

Viņai bija ļoti patīkama balss — meitenīga, dzidra un skaidra, bez jebkādas uzspēles vai akcentiem. Un savu stāstu viņa pasniedza meistarīgi — bez patvaļīgiem iestarpinājumiem, skaidri un saprotami. Preses pārstāvjiem nebija viegli skatīties savās stenogrammās, nepaceļot acis uz runātāju. Tiesas vīri lūkojās viņā ar nepārprotamu dievināšanu. (Ak Dievs, kaut taču izbraukuma tiesas sesijā piedalītos lēmēji ar biezāku ādu!) Policijas nodaļas pārstāvji vai svīda aiz līdzcietības. Visa tiesas zāle sēdēja nekustīgi, aizturētu elpu.

Labākus panākumus nevarēja vēlēties neviena skatuves zvaigzne.

Pēc ārienes spriežot, viņa bija pilnīgi mierīga un it kā neapzinājās sevis radīto iespaidu. Viņa nepūlējās kaut ko īpaši uzsvērt vai izcelt. Un Roberts prātoja, vai arī šī pieticība ir daļa no spēles, varbūt patiesībā meitene gluži labi saprot, cik šis paņēmiens iedarbīgs.

—    Un jūs tiešām lāpījāt veļu?

—    Tajā vakarā es biju pārāk sasista un nevarēju. Bet vēlāk lāpīju.

Gluži tā, it kā viņa teiktu: «Es biju pārāk aizņemta ar kāršu spēli.» Tas piešķīra runātājas vārdiem dīvainu patiesīgumu.

Arī izklāstā par vainīgo atrašanu viņas balsī neizskanēja ne triumfs, ne gandarījums. Viņa bija to un to pastāstījusi par savu gūsta vietu, un izrādījās, ka tas un tas atbilst patiesībai. Tomēr viss tika pasacīts bez jebkāda uzvarētājas prieka. Kad meitenei jautāja, vai viņa pazīst sievietes uz apsūdzēto sola un vai tās tiešām ir tās pašas sievietes, kas viņu ieslēgušas un situšas, viņa klusēdama nopietni paskatījās uz Šārpām un tad atbildēja apstiprinoši.

—    Vai jūs gribat kaut ko jautāt, mister Blēr?

—    Nē, ser. Man nav jautājumu.

Tas izraisīja pārsteigtu sakustēšanos tiesas zālē, jo

205

publika bija gaidījusi kaut ko dramatisku, taču tiesas sēdes vadītājs uzklausīja šo atbildi bez komentāriem un tika pieņemts pašsaprotams lēmums nodot lietu tālākai izskatīšanai.

Hallams jau bija nolasījis savu ziņojumu; tagad pienāca kārta apstiprinošo'liecību devējiem.

Vīrietis, kurš bija redzējis meiteni iekāpjam mašīnā, strādāja pasta kantorī par šķirotāju, un viņu sauca Paipers. Viņš pastāstīja, ka braukājot ar pasta mašīnu no Londonas uz Lārboro; atpakaļceļā viņš izkāpis Meinzhilas pieturā, jo tā viņam bijusi tuvāk pie mājām. Viņš gājis pa garo, taisno Londonas šoseju cauri Meinzhilai un ievērojis, ka Londonas autobusa pieturā stāv jauna meitene. Viņš vēl atradies labu gabalu no meitenes, bet ievērojis to tāpēc, ka Londonas autobuss pirms nepilnas minūtes pabraucis viņam garām — tad, kad pietura vēl nav bijusi redzama, — un, ieraugot meiteni, sapratis, ka viņa to nokavējusi. Kamēr viņš gājis uz meitenes pusi, bet vēl atradies patālu no viņas, garām ātrā gaitā pabraukusi kāda mašīna. Uz to viņš nav paskatījies, jo domājis par meiteni, prātojis, vai nevajadzētu viņai pateikt, ka Londonas autobuss jau aizbraucis. Tad viņš redzējis, ka mašīna apstājas meitenei blakus. Viņa noliekusies un kaut ko teikusi braucējam, tad iekāpusi mašīnā un aizbraukusi. Tobrīd viņš jau bijis pietiekami tuvu, lai redzētu mašīnas izskatu, bet numuru salasīt vēl nevarējis. Par to viņš arī neesot domājis. Tikai nopriecājies, ka meitene tik ērti aizbraukusi.

Viņš nevarot zvērēt, ka šī ir tā pati meitene, ko toreiz redzējis, bet jūtoties par to pārliecināts. Viņai mugurā bijis gaišs mētelis, galvā cepure — laikam pelēka — un kājās melnas laiviņas.

—    Vai jums ir jautājumi, mister Blēr?

—    Nē, paldies, ser!

Nākamā atbildētāja bija Roza Glina.

Roberts vispirms ievēroja, cik viņai nedabiski balti un vienādi zobi. Gluži kā protēze, ko darinājis ne visai lietpratīgs speciālists. Grūti bija ticēt, ka īstie zobi varētu būt tik gludi un nevainojami vienādi kā šie Rozas Glinas piena zobu pēcteči.

Izskatījās, ka arī tiesnešiem nepatīk viņas zobi, un Roza drīz pārstāja smaidīt. Tomēr viņas liecība bija iznīcinoša. Agrāk viņa katru pirmdienu gājusi uzkopt Frenčaizas māju. Reiz kādas aprīļa pirmdienas pēcpusdienā,

206

gatavodamās doties prom, viņa pēkšņi izdzirdējusi kaut kur augšā kliedzienus. Viņa nodomājusi, ka vienai no Sārpām noticis kaut kas slikts, un metusies uz kāpņu pusi. Kliedzieni skanējuši it kā no tālienes, varbūt no bēniņiem. Viņa gribējusi kāpt augšā, bet tad no viesistabas iznākusi vecā misis Šārpa un noprasījusi, ko viņa tur darot. Roza teikusi, ka augšā kāds kliedzot. Misis Šārpa atbildējusi, ka tās esot blēņas, viņa nez ko iedomājoties, un vispār viņai esot laiks iet uz mājām. Tajā brīdī kliedzieni vairs neesot bijuši dzirdami, un, kamēr misis Šārpa runājusi, pa kāpnēm lejā nonākusi jaunākā — mis Šārpa. Abas sievietes iegājušas viesistabā, un misis Šārpa izmetusi kaut ko tādu, ka «vajagot vairāk uzmanīties». Roza jutusi bailes, pati nezinādama, kāpēc; tad viņa iegājusi virtuvē, iai paņemtu naudu, kas vienmēr stāvējusi nolikta viņai uz kamīna, un aizskrējusi projām. Tas noticis 15. aprīlī. Datumu viņa atceroties tāpēc, ka nolēmusi nākamajā pirmdienā pasacīt Šārpām, ka te vairs nestrādās, un tā arī izdarījusi: kopš pirmdienas, 29. aprīļa, viņa pie Šārpām vairs neesot gājusi.

Robertu klusībā iepriecināja tas, cik nepatīkamu iespaidu runātāja atstāj uz visiem klātesošajiem. Viņas neslēptā tieksme dramatizēt, vulgārā, uzkrītošā āriene, acīm redzamais ļaunīgums un atbaidošais apģērbs bija krasā pretstatā iepriekšējās runātājas atturībai, mēra izjūtai un gaumei. Pēc klausītāju sejas izteiksmes varēja spriest, ka Roza tiek novērtēta kā prasts sievišķis, par kura vārdiem neviens nedos ne grasi.

Un tomēr tas nemainīja liecību, ko viņa bija apstiprinājusi ar zvērestu.

Roberts prātoja, vai kaut kā nevarētu atmaskot viņu ar zagtā pulksteņa palīdzību. Tā kā viņa-ir lauku meiča, kam nevar būt daudz jēgas par lombardiem, diez vai viņa šo pulksteni zaga, lai pārdotu, drīzāk gan tāpēc, lai paturētu sev. Ja tā, tad varbūt iespējams šo zādzību pierādīt un tādējādi mazināt viņas liecības ticamību?

Nākamā lieciniece bija Rozas draudzene Gledisa Rīza. Gledisa ārēji bija pilnīgs pretstats savai pilnmiesīgajai draudzenei — sīka, bāla un kalsna meitene. Viņa izskatījās nobijusies un jutās nebrīvi; zvērestu nododot, viņai ķērās balss. Meitene runāja tik izteiktā dialektā, ka pat tiesai bija grūti izsekot viņas stāstījumam un prokuroram vairākkārt vajadzēja pārtulkot viņas īpatnos izteicienus literārajā valodā. Tomēr liecības jēga bija skaidra.

207

Pirmdien, 15. aprīļa vakarā, viņa kopā ar draudzeni Rozu Glinu izgājusi pastaigāties. Nē, nekur īpaši, tāpat vien mazā pastaigā pēc vakariņām. Un Roza viņai pastāstījusi, ka baidoties iet uz Frenčaizu, jo esot tur dzirdējusi augšstāvā kādu kliedzam, kaut gan tur nevienam nevajadzējis būt. Viņa, Gledisa, zinot, ka tas noticis tieši 15. aprīlī, jo Roza teikusi, ka nākamajā pirmdienā atteikšoties no darba. Un tā viņa esot izdarījusi.

—     Interesanti, ar ko šī Roza viņu piežmiegusi, — noteica Kārlejs, kad Gledisa beidza savu liecību.

—    Kāpēc tu tā domā?

—     Draudzības pēc vien cilvēks neiet dot nepatiesu liecību, pat tāda lauku muļķīte kā šī Gledisa Rīza ne. Tā nabaga meiča ir stīva aiz bailēm. No laba prāta viņa šurp nebūtu nākusi. Nē, tur slēpjas kāds āķis. Varbūt tev vērts to papētīt.

—     Vai jūs gadījumā nezināt sava pulksteņa numuru? — Roberts jautāja Marionai, kad viņi kopā brauca atpakaļ uz Frenčaizu. — Tā, kuru nozaga Roza Glina

—     Es pat nezināju, ka pulksteņiem ir numuri, — Mariona atbildēja.

—     Labiem pulksteņiem ir.

—     Manējais bija labs, bet par numuru man nav ne jausmas. Bet tas bija diezgan īpatnējs. Ar gaišzilu ciparnīcu un zeltītiem cipariem.

—     Ar romiešu cipariem?

—     Jā. Kāpēc jūs tā jautājat? Pat tad, ja es to dabūtu atpakaļ, pēc šīs draņķes es to vairs nespētu nēsāt.

—     Es nedomāju tik daudz par atdabūšanu, cik par iespēju apsūdzēt viņu zādzībā.

—    Tas būtu ļoti labi.

—     Mēs vēl neesam pateikušas jums paldies par galvojumu mūsu atbrīvošanai, — ierunājās misis Sārpa aizmugures sēdeklī.

—     Ja mēs sāktu viņam pateikties par visu, ko esam parādā, — sacīja Mariona, — tad tam nebūtu gala.

Taču Roberts nodomāja — ja neņem vērā Kevina Makdērmota iesaistīšanu viņu pusē (tīrās sagadīšanās pēc viņi ir draugi), ko viņš ir spējis izdarīt šo sieviešu labā? Pēc pāris nedēļām jādodas uz Nortonas tiesas sēdi, un Šārpām joprojām nav nekādas aizstāvības.

208

XVIII

Otrdiena avīzēm bija lielā pļaujas diena. Pat visatturīgākajās bija lasāmi apraksti par Sārpu lietas izskatīšanu policijas tiesā ar virsrakstiem «Nedzirdēts gadījums» un «Neparasta apsūdzība». Tenku avīzītes sīki apcerēja visus galvenos izrādes varoņus, aprakstīdami pat misis Šārpas cepuri un Betijas Keinas zilo tērpu; tie publicēja fotoattēlus, kuros bija redzama Frenčaiza, Milfordas Haistrīta, Betijas Keinas skolasbiedrene un jebkas, kam ar notikušo bija kaut vai attāls sakars.

Pirmo reizi Roberts sāka just bezcerīgu izmisumu. Viss vērsās pret viņu, un viņš neredzēja glābiņu. Nortonas tiesas prāvas materiāls auga augumā, un viņam no savas puses nebija nekā, ko tam pievienot, — itin nekā. Viņš jutās kā cilvēks, kurš redz, ka augstā kaudzē sakrautas pilnas kastes sāk palēnām svērties uz viņa pusi, bet nevar nedz aizbēgt, nedz noturēt grēdu savā vietā.

Ramzdena telefona ziņojumi kļuva arvien īsāki un bezcerīgāki. Detektīvs bija pikts un nomākts. Līdz šim viņš savā darbā nebija pazinis vārdu «neveiksme». Tāpēc Ramzdens bija nomākts, mazrunīgs un pikts.

Pēcpusdienā Roberts aizbrauca uz Frenčaizu.

—     Cik labi, ka jūs atbraucāt! — teica Mariona. — Ir noticis kaut kas gluži negaidīts. Atgriezies mans pulkstenis.

—     Tas ir, jūs to atradāt?

—     Ak, nē! Viņa to atsūtīja pa pastu. Skatieties!

Mariona izvilka mazu, baltu, ļoti nosmulētu kartona

kārbiņu, kurā gulēja rokaspulkstenis ar zilo ciparnīcu; turpat atradās arī papīrs, kurā pulkstenis nosūtot bijis ievīstīts. Tā bija iesārta kvadrātveida salvete ar apaļu firmas zīmi un uzrakstu Sun Valley, Transvaal, kādreiz acīmredzot kalpojusi par ietinamo apelsīnam. Uz papīra drukātiem burtiem bija rakstīts: «Man tas nav vajadzīgs.»

—    Kā jums šķiet, kāpēc viņa piepeši nožēlo? — Mariona nesaprašanā vaicāja.

—     Esmu pilnīgi pārliecināts, ka viņa neko nenožēlo, — Roberts atbildēja. — Tā meiča nu gan nelaidīs ārā no rokām to, ko reiz dabūjusi.

—     Bet jūs taču redzat! Viņa to atsūtījusi atpakaļ.

—     Nē. To atsūtījis kāds cits. Kāds, kam sameties bail. Ja Roza Glina būtu gribējusi tikt no tā vaļā, viņa, ne mirkli nedomādama, būtu to iemetusi dīķī. Bet kāds cits

14 — 457

20S

gribēja tikt no tā vajā un reizē izpirkt savu vainu. Sis cilvēks mocījās gan aiz bailēm, gan aiz netīras sirdsapziņas. Un kuram šobrīd ir netīra sirdsapziņa jūsu pēc? Varbūt Gledisai Rīzai?

—    Jā, par Rozu jums taisnība… To man pašai vajadzēja iedomāties. Viņa nekad nebūtu sūtījusi pulksteni atpakaj. Drīzāk uzminusi tam ar kāju. Vai jūs tiešām domājat, ka viņa to atdeva Gledisai Rīzai?

—    Tas daudz ko izskaidrotu. Tas izskaidrotu to, kā Roza piedabūja viņu nākt uz tiesu un liecināt par kliedzieniem. Proti, ja šī meitene ir saņēmusi zagtu mantu. Labi padomājot, kļūst skaidrs, ka diezin vai Roza pati varēja valkāt pulksteni, ko citi Steiplzu ļaudis droši vien daudzkārt redzējuši uz jūsu rokas. Daudz ticamāk, ka viņa to augstsirdīgi atdāvināja draudzenei. «Te tev viens nieciņš, ko man izdevās pievākt.» Kur dzīvo tā Rīzu meitene?

—    Es īsti nezinu, šķiet, kaut kur grāfistes viņā malā. Bet pašlaik viņa strādā tai nomaļajā fermā aiz Steiplzu saimniecības.

—    Vai jau sen?

—    Nezinu. Šķiet, ka ne.

—    Tātad viņa bez bažām varētu nēsāt jauniegūtu pulksteni. Jā, es domāju, ka šis sūtījums nāk no Gledisas. Neatceros redzējis vēl negribīgāku liecinieci par Gledisu pirmdienas tiesā. Un, ja šī Gledisa ir tik ietekmējama, ka var atsūtīt atpakaļ jūsu pulksteni, man sāk rasties vārga cerība.

—    Bet viņa ir devusi nepatiesu liecību, — teica misis Šārpa. — Pat tādai muļķītei kā Gledisai Rīzai būtu kaut aptuveni jāapjauš, kā uz to skatās Anglijas tiesa.

—    Viņa var attaisnoties ar to, ka tikusi šantažēta. Ja vien kāds viņu pamudinās iet pa šo ceļu …

Misis Šārpa viņu domīgi uzlūkoja. — Vai tad Anglijas likumos nav šis tas paredzēts attiecībā uz liecinieku ietekmēšanu?

—    Protams, ir. Bet es netaisos viņu ietekmēt.

—    Ko tad jūs taisāties darīt?

—    Man tas vēl jāpārdomā. Stāvoklis ir diezgan sarežģīts.

—    Mister Blēr, visi smalkie likumu līkloči man vienmēr bijuši un būs sveši, bet jūs taču neuzsāksiet neko tādu, ko var iztulkot kā necieņu pret tiesu vai tamlīdzīgi, tā ka jūs beigu beigās atstādina no prāvas? Nevaru ne iedomāties, kāds šobrīd būtu stāvoklis bez jūsu atbalsta.

Roberts apgalvoja, ka neko tādu viņš neesot iecerējis. Viņam, advokātam ar nevainojamu reputāciju un augstiem morāles principiem, neesot it nekādu peļamu nolūku, un Marionai nevajagot baidīties ne viņa, ne sevis dēj.

—    Ja mēs varētu apgāzt Gledisas Rīzas daju Rozas stāstā, tas iedragātu pamatus visai viņu lietai, — Roberts teica. — Tā viņiem ir pati svarīgākā liecības daļa — tas apstāklis, ka Roza par kliedzieniem stāstījusi, pirms jūs tikāt apsūdzētas. Jūs droši vien neredzējāt Grānta seju, kad Roza deva liecību? Izsmalcināta gaume kriminālizmeklēšanas nodaļas darbiniekam laikam ir liels traucēklis. Droši vien ir skumji apzināties, ka visa tava lieta balstās uz tāda cilvēka liecību, kam negribētos pat pieskarties. Nu man jādodas atpakaļ. Vai varu paņemt līdzi šo kārbiņu un papīru ar uzrakstu?

—    Cik gudri, ka jūs tūlīt iedomājāties — Roza nebūtu sūtījusi pulksteni atpakaļ, — teica Mariona, ielikdama papīra gabalu kārbā un pasniegdama Robertam. — Jums vajadzētu strādāt par kriminālizmeklešanas inspektoru.

—    Vai nu par to, vai par kāršu licēju. Abi izdara secinājumus no olas traipa uz vestes. Visu labu!

Roberts atgriezās Milfordā, visu ceļu domādams par jauno iespēju. Tā neatrisināja viņu problēmu, taču varēja noderēt vismaz par glābšanas riņķi.

Kantorī viņu gaidīja Ramzdens — garš, kalsns un skarbs.

—    Es atnācu pie jums, mister Blēr, jo man ir šis tas, ko nevar stāstīt pa telefonu.

—    Jā?

—   Mister Blēr, mēs izšķiežam jūsu naudu! Vai jūs zināt, cik pasaulē ir baltās rases sieviešu?

—    Nē.

—    Arī es nezinu. Bet jūsu pasūtījums ir — atrast šo meiteni starp visas pasaules baltajām sievietēm. To nevarētu pat pieci tūkstoši detektīvu vesela gada laikā. Un varētu viens pats — kaut vai rītdien. Viss atkarīgs no nejaušības.

—    Bet tā taču ir vienmēr.

—    Nē! Pirmajās dienās izredzes šķita lielākas. Mēs apstaigājām visas ticamākās vietas. Ostas, lidostas, ceļojumu birojus, iecienītākās «medusmēnešu» vietas. Un es netērēju jūsu naudu un laiku, tikai ceļodams vien. Man ir sakari ar visām lielajām pilsētām un ar daudzām ma

!4

211

zajām tāpat, un es tikai aizsūtu ziņu: «Noskaidrojiet, vai tāda un tāda persona ir mitinājusies kādā no jūsu viesnīcām,» un pēc dažām stundām saņemu atbildi. No jebkuras Anglijas malas. Tātad, mister Blēr, tas nu ir izdarīts, atliek vēl tāds sīkums kā visa pārējā pasaule. Un man negribas tērēt jūsu naudu veltīgi, mister Blēr. Tāpēc, ka es zinu, kāds būs iznākums.

—    Vai tas nozīmē, ka jūs padodaties?

—    Gluži tā es to negribētu saukt.

—   Tātad jūs domājat, neveiksmes dēļ mūsu darba attiecības jāpārtrauc?

Misters Ramzdens manāmi saspringa, dzirdēdams vārdu «neveiksme».

—    Tas vienkārši nozīmē izšķiest daudz naudas, lai iegūtu apšaubāmu iznākumu. Tas nav prāta darbs, mister Blēr. Tā nav pat jēdzīga azartspēle.

—    Nu tad man ir kaut kas konkrētāks, ko jums pārdomāt. — Roberts izvilka no kabatas mazo kartona kārbiņu. — Viena no pirmdienas lieciniecēm bija kāda meitene, vārdā Gledisa Rīza. Sai meitenei vajadzēja apliecināt, ka viņas draudzene Roza Glina stāstījusi viņai par Frenčaizā dzirdētiem kliedzieniem jau labu laiku pirms policijas ierašanās šai mājā. Viņa to arī apliecināja, bet ne visai labprāt. Gledisa bija nervoza, negribīga, runāja ar acīm redzamu nepatiku — pretstatā savai draudzenei Rozai, kura par savu lomu bija stāvā sajūsmā. Viens no maniem vietējiem kolēģiem ieminējās, ka Roza kaut kā piespiedusi viņu liecināt, taču tobrīd tas nelikās ticami. Bet šorīt izrādījās, ka mis Šārpa pa pastu saņēmusi atpakaļ savu pulksteni, ko Roza agrāk nozagusi, — tas bija ielikts šajā kastītē kopā ar šo rakstu. Roza nekad nebūtu sūtījusi pulksteni atpakaļ, viņai sirdsapziņa ir svešs jēdziens. Arī zīmīti nebūtu rakstījusi. Secinājums ir skaidrs: pulksteni saņēma Gledisa — Roza tikpat nebūtu varējusi to atklāti nēsāt —, un tādējādi Roza piespieda viņu atbalstīt savus melus.

Viņš apklusa, lai dotu Ramzdenam iespēju izteikties. Detektīvs tikai pamāja ar galvu, bet šī kustība pauda interesi.

—    Mēs nevaram tuvoties Gledisai ne ar kādiem argumentiem, jo tad mūs apvainotu liecinieku ietekmēšanā. Proti, nav iespējams pirms izbraukuma tiesas sēdes panākt, lai viņa atkāptos no sava stāsta. Varam vienīgi mēģināt pieveikt viņu pašā tiesas laikā. Kevins Makdērmots

212

to varbūt spētu tikai ar savas personības spēku un uzstājīgiem jautājumiem vien, taču paļauties uz to nevar, turklāt tiesa var viņu apturēt, pirms' panākts jebkāds rezultāts. Tie mēdz skatīties greizi, kad viņš sāk likt lieciniekam cilRas.

—    Ak tā?

—    Es gribu, lai šo papīra strēmeli varētu pasniegt tiesai kā lietisku pierādījumu. Lai droši varētu apgalvot, ka to rakstījusi Gledisa Rīza. Ja mums būs pierādījumi, ka nozagtais pulkstenis atradies pie viņas, mēs izteiksim pieļāvumu, ka Roza piespiedusi viņu nepatiesi liecināt; Makdērmots paziņos, ka viņa droši vien netiks sodīta, ja nepatiesā liecība izrādīsies šantāžas rezultāts, — un Gledisa sabruks un atzīsies.

—   Tātad jums vajadzīgs vēl kāds Gledisas Rīzas raksta paraugs ar drukātiem burtiem.

—    Jā. Nākdams šurp, es tieši par to domāju. Man šķiet, ka tagadējā darbavieta viņai ir pirmā, tā ka viņa ne pārāk sen ir gājusi skolā. Varbūt kaut ko iespējams dabūt no turienes. Vai arī atrodiet citādu atbalsta punktu. Mums ārkārtīgi nāktu par labu, ja varētu iegūt raksta paraugu bez provocējošiem paņēmieniem. Kā jums šķiet, vai tas izdosies?

—    Jā, paraugu es jums dabūšu, — Ramzdens atbildēja, un viņa tonis pauda: dodiet man saprātīgu uzdevumu, un es to izpildīšu. — Vai tā meitene gāja šejienes vietējā skolā?

—    Nē, cik saprotu, viņa dzīvojusi grāfistes otrā malā.

—    Labi, noskaidrošu. Un par to Keinas meklēšanu …

—    Vai nav iespējams vēl kaut ko darīt tepat Lārboro? Es zinu, ka neklājas jums mācīt, kas jādara, tomēr fakts ir tāds, ka viņa bija Lārboro.

—    Jā, un tur, kur viņa bija, mēs viņai sadzinām pēdas. Publiskās vietās. Bet šis X varbūt dzīvo turpat Lārboro. Viņa varēja uzturēties turpat. Galu galā mēnesis — vai gandrīz mēnesis — ir neparasti ilgs laiks šādai nozušanai, mister Blēr. Tādi gājieni parasti ilgst vienu nedēļas nogali, nu, varbūt desmit dienas, bet ne vairāk. Varbūt meitene vienkārši dzīvojusi pie viņa mājās.

—   Jūs domājat, ka tā tiešām ir?

—    Nē, nedomāju, — Ramzdens lēni novilka. — Ja man jāsaka atklāti, mister Blēr, — es domāju, ka mēs esam palaiduši viņu garām pie kādas no izejām.

—    Izejām? …

213

—   Manuprāt, viņa ar šo X aizbrauca projām no Anglijas, taču pavisam citādā izskatā, un pēc šīs «eņģeļa ģīmīša» fotogrāfijas neviens viņu nepazina.

—    Kāpēc citādā izskatā?

—    Nu, es nedomāju, ka viņai varēja būt viltota pase, tāpēc visticamākais, ka viņa tēloja tā vīrieša'sievu.

—    Jā, protams. Tā es uzreiz nospriedu.

—    Un to viņa šādā izskatā nebūtu varējusi. Bet ar dāmas frizūru un izkrāsotu seju viņa izskatītos gluži citāda. Jūs nevarat ne iedomāties, cik ļoti sievieti pārvērš uz augšu uzsukāti mati. Kad es pirmoreiz ieraudzīju savu sievu ar tādu frizūru, es viņu nepazinu. Tā viņu tik ļoti pārvērta, ka es jutos gandrīz vai bikls ar viņu, bet mēs esam precējušies jau divdesmit gadus.

—   Tātad, pēc jūsu domām, notika tā. Iespējams, ka jums taisnība, — Roberts skumīgi noteica.

—    Tāpēc es negribu ilgāk šķiest jūsu naudu, mister Blēr. Meklēt šo meiteni, kas fotogrāfijā, nav jēgas, jo meitene, ko mēs meklējam, izskatījās pavisam citāda. Tur, kur viņa patiešām bija šādā izskatā, cilvēki viņu atcerējās uzreiz. Kinoteātros un citur. To laiku, ko viņa pavadīja Lārboro viena pati, mēs viegli varējām izsekot. Bet pēc tam viss pazūd bez pēdām. Nevienam, kurš redzējis viņu aizbraucam no Lārboro, šis fotoattēls neko neizsaka.

Roberts sēdēja, švīkādams mis Tafas nolikto jauno, glīto dzēšlapu. Siļķes asaka, rūpīgs, dekoratīvs zīmējums. — Jūs saprotat, ko tas nozīmē? Mēs esam pazuduši.

—    Bet jums ir šis te, — Ramzdens iebilda, norādīdams uz pulkstenim klātpielikto papīra gabalu.

—    Tas vienīgi izjauc policijas sagatavoto lietu. Betijas Keinas stāstu tas neatspēko. Ja gribam, lai Sārpas jebkad tiktu vaļā no šī lāsta, mums jāpierāda, ka meitenes stāsts ir izdomāts. Un vienīgā iespēja, kā to izdarīt, ir noskaidrot, kur meitene šīs nedēļas pavadījusi.

—    Jā. Es saprotu.

—   Jūs taču esat pārbaudījis arī privāto lidmašīnu īpašniekus?

—   Jā, protams. Arī tur tas pats. Mēs nezinām, kāds izskatās tas vīrietis, tāpēc viņš var būt jebkurš no daudzajiem simtiem lidmašīnu īpašnieku, kuri attiecīgajā laikā kopā ar sievieti devušies uz ārzemēm.

—   Jā. Mēs esam peļķē. Nav nekāds brīnums, ka Bens Kārlejs uzjautrinājās.

214

—    Jus esat noguris, mister Blēr. Juras šis nav viegls laiks.

—    Tā ir. Negadās bieži, ka mazpilsētas advokātam tiek plecos uzvelta šāda nasta.

Ramzdens uzlūkoja viņu ar kaut ko līdzīgu smaidam.

—    Man šķiet, mister Blēr, — viņš teica, — ka jūs kā mazpilsētas advokāts esat parādījis sevi tīri labi. Nudien, tīri labi!

—    Paldies! — Roberts atbildēja, no sirds pasmaidīdams. Šādi vārdi no Aleka Ramzdena nozīmēja augstu atzinību.

—    Nezaudējiet cerību! Jūs tomēr esat nodrošināts pret visļaunāko — vai vismaz būsiet, kad es sagādāšu rokraksta apstiprinājumu.

Roberts nometa pildspalvu, ko bija dīki grozījis pirkstos. — Man nevajag nodrošinājumu, — viņš teica piepešā dedzībā. — Man vajag taisnību! Šobrīd man dzīvē ir tikai viens mērķis. Un tas ir — atmaskot Betijas Keinas versiju atklātā tiesā. Pilnībā izklāstīt visu, ko viņa šajās nedēļās darīja, publikas priekšā un viņas klātbūtnē, ar drošām liecībām. Kā jums šķiet, cik mums uz to ir izredžu? Un ko, pasakiet, ko mēs vēl neesam izmēģinājuši, kas mums varētu palīdzēt?

—    Nezinu, — nopietni atteica Ramzdens. — Varbūt lūgšanas baznīcā.

XIX

Lai cik dīvaini, tieši tāds pats bija Linas tantes viedoklis.

Linas tante bija pamazām samierinājusies ar Roberta līdzdalību Frenčaizas lietā, kura no banāla provinces atgadījuma bija pārtapusi par valsts mēroga sensāciju. Galu galā nav iemesla kaunēties par līdzdalību tādā notikumā, kas aprakstīts pat avīzē The Times. Linas tante, protams, šo avīzi nelasīja, toties to lasīja viņas paziņas, un tas bija pat sava veida gandarījums — apzināties, ka Roberts ir advokāts tik slavenā procesā, kaut arī aizstāv sievietes, kas apsūdzētas par nepilngadīgas meitenes piekaušanu. Un, protams, viņai nebija ne mazāko šaubu, ka Roberts uzvarēs. To viņa uzskatīja par gluži saprotamu jau no paša sākuma. Pirmkārt, Roberts ir ļoti gudrs, un, otrkārt, Blēra, Heivarda un Beneta firmai nevar būt nekā kopīga ar zaudētājiem. Domās viņa pat nožēloja to, ka Roberts

215

savu lielo triumfu piedzīvos Nortonā, nevis tepat Milfordā, kur ikviens to varētu redzēt.

Tāpēc pirmo neveiksmes pieļāvumu viņa uztvēra ar lielu izbrīnu. Tas nebija trieciens, jo viņa aizvien vēl nepieļāva sakāves iespēju. Taču šī doma katrā ziņā bija jaunums.

—    Bet Robert! — viņa teica, ar kāju cenzdamās zem galda sataustīt kājsoliņu. — Tu taču nepieļauj domu, ka varētu arī zaudēt?

—    Gluži otrādi, — Roberts atbildēja, — man grūti iedomāties, ka mēs varētu uzvarēt.

—    Robert!…

—    Zvērināto tiesā ir pieņemts, ka zvērinātajiem ceļ priekšā konkrētus pierādījumus. Un mums pagaidām nav pierādījumu, ko viņiem celt priekšā. Un es nedomāju, ka zvērinātie par to būs sajūsmā.

—   Tu jau esi galīgi sanervozējies, mīļais! Tev derētu rīt pēcpusdienā aizbraukt paspēlēt golfu. Pēdējā laikā tu to gandrīz nedari, un aknām tas nenāk par labu. Proti, ka tu nespēlē golfu.

—   Grūti ticēt, ka mani jebkad interesējusi golfa spēle, — Roberts izbrīnījies noteica. — Tas būs bijis kādā citā dzīvē.

—   Nu kad es saku, mīļais! Tev zūd mēra izjūta. Kāpēc tu tā uztraucies? Galu galā tev ir Kevins.

—    Par to es stipri šaubos.

—    Kā tā, mīļais?

—    Grūti iedomāties, ka Kevins tērēs laiku, braukdams uz Nortonu par aizstāvi prāvā, ko lemts zaudēt. Viņam reizēm uznāk donkihotisms, bet veselais saprāts viņu tomēr nepamet.

—    Kevins taču apsolīja!

—    Kad viņš solīja, vēl bija pietiekami daudz laika, lai sagatavotu aizstāvību. Tagad līdz tiesai atlikušas dažas dienas, un mums joprojām nav ne pierādījumu, ne cerību tos atrast.

Mis Beneta domīgi nolūkojās uz viņu pāri zupas šķīvim. — Man šķiet, mīļais, — viņa teica, — tev nav pietiekami daudz ticības.

Roberts atturējās no atbildes, ka viņam tās vispār nav. Vismaz attiecībā uz dievišķu spēku palīdzību Frenčaizas lietā.

—   Vajag ticēt, mīļais, un viss būs labi! Gan redzēsi! — Linas tante gaiši sacīja. — Drūmais klusums,

216

kas sekoja šiem vārdiem, viņu acīm redzami satrauca, jo viņa piebilda: — Ja es būtu zinājusi, ka tu šaubies vai raizējies par šo lietu, mīļais, es jau sen būtu to īpaši pieminējusi savās lūgšanās. Es gan uzskatīju par saprotamu, ka jūs ar Kevinu tiksiet galā paši. Bet tagad, kad zinu, ka tu tik ļoti raizējies, es noteikti aizlūgšu par tevi.

Lietišķais tonis, kādā viņa pauda savu palīdzības piedāvājumu, uzlaboja Roberta garastāvokli.

—    Paldies, mīļā Linas tant! — viņš sacīja savā parastajā, labsirdīgajā balsī.

Linas tante nolika karoti uz tukšā šķīvja un atspieda muguru pret atzveltni; apaļajā sejā parādījās mazs, zobgalīgs smaidiņš. — Tagad tu gribi mani uzmundrināt. Bet tas nav vajadzīgs. Taisnība ir manā pusē, nevis tavā. Jo ir teikts: ticība spēj kalnus gāzt. Nelaime tā, ka vajadzīga ārkārtīgi liela ticība, lai gāztu kalnus, un, tā kā ir grūti sakopot tik daudz ticības, tad kalni tikpat kā netiek gāzti. Tomēr sīkākos gadījumos, kā, piemēram, šis, vajag saņemties — un ticība dara brīnumus. Tāpēc neļaujies tīši bezcerībai, mīļais, mēģini smelties sevī ticību! Bet es šovakar došos uz baznīcu un lūgšu Dievu, lai tu rīt no rīta atrodi savu trūkstošo pierādījumu.

Kad nākamajā rītā Aleks Ramzdens ienāca Roberta kabinetā ar trūkstošo pierādījumu, Roberts nekādi nespēja atvairīt domu, ka galvenais nopelns te ir Linas tantei. Un viņš zināja, ka pateiks to arī tantei pašai, jo viņas pirmais jautājums lenča laikā neapšaubāmi būs: «Nu, mīļais, vai tu dabūji savu pierādījumu, par ko es lūdzu Dievu?»

Ramzdens likās gan apmierināts, gan uzjautrināts.

—    Teikšu atklāti, mister Blēr, kad jūs sūtījāt mani uz to skolu, es neloloju lielas cerības. Gāju turp tikai tāpēc, ka no kaut kurienes tikpat bija jāsāk, un es varēju mēģināt no skolotājiem uzzināt, kā labāk iepazīties ar šo Rīzu. Pareizāk sakot, ļaut iepazīties kādam no maniem zēniem. Es pat biju izprātojis, kā varētu bez īpašām grūtībām dabūt viņas drukāta raksta paraugu, ja šis zēns sāktu ar viņu draudzēties. Bet jūs esat apbrīnojams, mister Blēr! Jums bija taisnība no paša sākuma.

—    Tātad mēs esam dabūjuši to, ko gribējām?

—    Es tikos ar meitenes klases audzinātāju un skaidri pateicu viņai, kas mums vajadzīgs un kāpēc. Tas ir, tik skaidri, cik bija nepieciešams. Teicu, ka uz Gledisu krīt aizdomas par nepatiesas liecības došanu un tas nozīmē

217

labošanas darbus, bet mēs domājam, ka viņa ir šantažēta^ un, lai šantāžu pierādītu, mums vajadzīgs kāds viņas raksta paraugs ar drukātiem burtiem. Kad jūs sūtījāt mani uz turieni, es biju pārliecināts, ka tā meitene neko nav rakstījusi drukātiem burtiem kopš bērnudārza vecuma. Bet klases audzinātāju tas nemaz neapmulsināja. «Jā,» viņa teica, «meitene labi zīmēja, un, ja man nekā nebūs, tad varbūt kaut kas atradīsies zīmēšanas skolotājai. Mēs cenšamies saglabāt skolēnu labākos darbus.» Droši vien lai būtu kāds gandarījums par visiem tiem nejēgām, ar ko viņām, nabadzītēm, jānoņemas! Bet zīmēšanas skolotāju mums nemaz nevajadzēja, jo audzinātāja atrada šo te.

Viņš nolika Roberta priekšā papīra lapu. Tā bija ar roku zīmēta Kanādas karte ar galvenajiem apgabaliem, pilsētām un upēm. Zīmējums bija neprecīzs, bet |oti rūpīgi darināts. Lapas apakšā drukātiem burtiem bija rakstīts: KANADAS DOMĪNIJA. Labajā stūrī paraksts — Gleclisa Rlza.

—    Katru pavasari, skolai beidzoties, tiek sarīkota darbu izstāde, un viņi mēdz paturēt izstādītos darbus līdz nākamā gada izstādei. Laikam šķiet nepieļaujami tūlīt tos izsviest. Varbūt arī viņi tos glabā, lai uzrādītu augstiem viesiem un inspektoriem. Šā vai tā, atvilktnes bija pilnas ar tādiem krāmiem. Šis te, — viņš norādīja uz karti, — ir zīmēts sacensībās ar uzdevumu divdesmit minūtēs pēc atmiņas uzzīmēt jebkuras valsts karti; trīs labākie darbi nonākuši izstādē.

—    Nespēju ticēt, — Roberts sacīja, nenolaizdams acis no Gledisas Rīzas zīmējuma.

—    Es to šodien paņemšu līdzi uz Londonu un līdz rītam dabūšu ekspertīzes slēdzienu. Ja gribat, jau brokastlaikā to nodošu misteram Makdērmotam.

—    Tas būtu lieliski.

—    Varbūt nekaitētu arī paņemt no abiem paraugiem un kastītes pirkstu nospiedumus. Daži tiesneši ne pārāk augstu vērtē grafoloģijas ekspertu slēdzienus, bet divi šādi apstiprinājumi pārliecinās ikvienu.

—    Labi, — sacīja Roberts, atdodams paraugus Ramzdenam. — Vismaz manām klientēm nepiespriedīs labošanas darbus.

—    Vienmēr jācenšas saskatīt gaišo pusi, — Ramzdens sausi noteica, un Roberts iesmējās.

—    Jums laikam šķiet, ka neesmu gana pateicīgs par

218

šo ieguvumu. Nebūt ne! Tas man ir milzīgs atvieglojums. Bet galvenais joprojām nav panākts. Arī pierādot, ka Roza Glina ir zagle, mele un šantāžiste, kas turklāt devusi nepatiesu liecību, Betijas Keinas stāsts joprojām paliek spēkā.

—    Vēl ir laiks, — teica Ramzdens, taču bez sevišķas pārliecības.

—    Laiks ir vēl tikai… brīnumam.

—    Kaut vai! Kāpēc ne? Brīnumi dažreiz notiek. Cikos lai rīt jums piezvanu?

Tomēr pirmais nākamajā rītā piezvanīja Kevins, lai jūsmīgi apsveiktu Robertu. — Tu esi ģēnijs, Rob! Es viņas samalšu miltos!

Jā, Kevinam tā šķiet jauka spēlīte ar nosaukumu «kaķis un peles». Sārpas izies no tiesas zāles «brīvas». Brīvas, lai atgrieztos savā mājā un dzīvē, ko sagandēs līdzšinējais lāsts: divas plānprātīgas raganas, kas ieslodzījušas un piekāvušas nabaga meiteni!

—    Tu nemaz neizklausies priecīgs, Rob. Vai sāc pagurt?

Roberts pateica, kas viņu nomāc. Sārpas, paglābušās no cietuma, joprojām paliks Betijas Keinas uzceltajā cietumā.

—    Varbūt nepaliks, varbūt nepaliks … — Kevins sacīja. — Es darīšu, ko varēšu attiecībā uz to braucamceļa sazarojumu. Nudien, ja prokurors nebūtu Mailzs Elisons, man ar to droši vien pietiktu, lai uzvarētu, bet Mailzs droši vien būs pietiekami attapīgs, lai kaut kādi to atspēkotu. Galvu augšā, Rob! Vismaz uzticība viņai tiks krietni iedragāta!

Taču ar uzticības iedragāšanu Betijai Keinai Roberts negribēja samierināties. Viņš zināja, cik maz nozīmes tam būs publikas acīs. Pēdējā laikā viņam bija iznācis daudz darīšanu ar vidusmēra sieviešu tipu un viņš daudzkārt bija juties satriekts par to, cik izplatīta ir nespēja saprast visvienkāršākās patiesības. Pat tad, ja šī nelielā detaļa — skats no bēniņu loga — tiks minēta avīzēs (turklāt paredzams, ka tās visu enerģiju veltīs krietni skandalozākam tematam, proti, Rozas Glinas nepatiesajai liecībai), pat ja šis apstāklis tiks pieminēts, uz vidusmēra lasītāju tas nekādu iespaidu neatstās. «Viņi gan mēģināja meiteni apmulsināt, bet tiesa viņus ātri nolika savā vietā,» — tā to iztulkos publikas lielais vairums.

Kevins var sekmīgi iedragāt uzticību Betijai Keinai

219

tiesas acis, reportieru acīs, amatpersonu acis un jebkura kritiski noskaņota klātesoša cilvēka acīs, taču ar pašreizējiem pierādījumiem nekādi nepietiek, lai sagrautu atbalsta un līdzcietības gaisotni, ko Betijas Keinas lieta izraisījusi visā zemē. Šārpas tik un tā paliks vainīgo lomā.

Un Betija Keina būs tikusi sveikā cauri.

Sī doma Robertu tracināja vēl vairāk nekā raizes par Sārpu likteni. Betija Keina paliks mīlošas ģimenes uzmanības centrā — sargāta, mīlēta, dievināta! To iedomādamies, kādreiz tik labsirdīgais Roberts kļuva nevaldāmi atriebīgs.

Vajadzēja vien atzīties Linas tantei, ka viņas lūgšanu periodā patiesi atradies vērtīgs pierādījums, taču viņš nesacīja, ka ar to pietiek, lai atspēkotu policijas tiesā celto apsūdzību. To Linas tante uzskatītu par uzvarētu prāvu, bet Robertam uzvarēt prāvā nozīmēja pavisam ko citu.

Kad līdz izbraukuma tiesas sēdei bija atlikušas tikai četras dienas, Roberts tomēr ieminējās Linas tantei, ka ar atrasto pierādījumu pietiekot, lai atspēkotu apsūdzību. Viņam bija pārāk grūti vērot arvien pieaugošās raizes apaļajā, sārtajā sejā. Roberts bija domājis tikai iepriecēt tanti un neko vairāk nestāstīt, taču pavisam negaidot viņam izlauzās viss, kas uz sirds, — gluži kā bērnībā, kad viņš izklāstīja Linas tantei savas bēdas un kad viņa tam bija visu zinošais un visu varošais eņģelis, nevis vienkārši lādzīga, ne visai gudra tante. Pavecā sieviete klusēdama un pārsteigta klausījās negaidītajā vārdu straumē, kas tik ļoti atšķīrās no viņu parastās frāžu apmaiņas ēdienreizēs, un viņas dzidri zilās acis pauda uzmanību un sapratni.

—    Vai tad tu neaptver, Linas tant, ka tā nav uzvara, tā ir sakāve! — viņš nobeidza. — Tā ir taisnīguma parodija. Ne jau par spriedumu mēs cīnāmies, bet par taisnību. Un mums nav cerību to panākt! Pilnīgi nekādu cerību!

—    Bet kāpēc tu man to visu nestāstīji, mīļais? Vai tu domāji, ka es nesaprastu vai nepiekristu?

—    Redzi, tu uz to skatījies citādi nekā es …

—    Tikai tāpēc, ka man tās Frenčaizas sievietes no skata diez kā nepatika… bet tas, ka man viņas diez kā nepatīk, vēl nenozīmē, ka man nerūpētu taisnīgums, vai ne?

—   Jā, protams, bet tu taču atklāti pateici, ka Betijas Keinas stāsts tev liekoties ticams, un tāpēc …

220

—    Tas bija pirms policijas tiesas, — noteica Linas tante.

—    Pirms tiesas? Bet tu nebiji policijas tiesā.

—    Nē, mīļais, bet pulkvedis Viteikers tur bija, un viņam tā meitene nemaz nepatika!

—    Patiešām nepatika?

—    Nē. Viņš izteicās ļoti daiļrunīgi. Viņam kādreiz pulkā vai bataljonā, vai kur, esot bijis viens kaprāļa vietnieks, vai kā viņus tur sauc, — uz mata līdzīgs Betijai Keinai. Viņš vienmēr esot bijis nevainīgais eņģelis, kam visi dara pāri, un dancinājis visu bataljonu pēc sava prāta, un sagādājis vairāk raižu nekā desmit smagie raksturi kopā. Un par Rozu Glinu no Steiplzu fermas viņš teica, ka pietiekot uz viņu paskatīties, lai sāktu rēķināt, cik melus tāda spēj vienā teikumā pateikt. Tā viņam arī nepatika. Tā ka, saproti, mīļais, es nemaz neesmu tik vienaldzīga pret tavām raizēm. Taisnīgums man rūp gluži tāpat kā tev! Un es lūgšu divtik stipri, lai tev veicas.

—    Es neliedzos, Linas tant, ka mums ļoti vajadzīgas tavas lūgšanas. Mūs var glābt vienīgi brīnums.

—    Nu tad es lūgšu, lai notiek brīnums.

—    Glābiņš pēdējā brīdī, kad notiesātajam jau cilpa ap kaklu? Tā notiek vienīgi detektīvstāstos un vesternos,

—    Nebūt ne. Kaut kur pasaulē tā notiek katru dienu. Ja būtu iespējams šos gadījumus uzzināt un saskaitīt, tu, bez šaubām, justos pārsteigts. Kad nekas cits nelīdz, liktenis tomēr reizēm pieliek roku. Tev vienkārši trūkst ticības, mīļais, es jau tev agrāk to teicu!

—    Nudien nespēju ticēt, ka manā kantorī ielidos Dieva eņģelis ar ziņām par to, ko šajā mēnesī darījusi Betija Keina, — sacīja Roberts.

—    Tava kļūda, mīļais, ir tā, ka tu šo eņģeli iedomājies ar spārniņiem, bet tas var būt kāds sīks, necils vīrelis ar žokejmici galvā. Nekas, es šodien lūgšu, cik sirsnīgi vien spēšu, un vakarā arī, un varbūt līdz rītam mums tiks atsūtīta palīdzība.

XX

Dieva eņģelis, kā izrādījās, tomēr nebija sīks, necils vīrelis, un galvā viņam bija velūra platmale, kurai malas ielocītas atbilstoši kontinenta modei. Viņš ieradās Blēra, Heivarda un Beneta firmā nākamajā rītā ap pusdivpadsmitiem.

221

—    Mister Robert, — teica vecais misters Hezeltains, pabāzis galvu pa Roberta kabineta durvīm, — jūs vēlas satikt misters Lange. Viņš .. .

Roberts, kurš bija aizņemts un Dieva eņģeļus negaidīja, turklāt sen bija pieradis, ka viņu kantorī meklē sveši cilvēki, atbildēja: — Kas vajadzīgs? Man pašlaik daudz darba.

—    Viņš nesacīja. Vienkārši gribot jūs satikt, ja jūs nebūtu pārāk aizņemts.

—    Es esmu šausmīgi aizņemts! Mēģiniet taktiski noskaidrot, ko viņš vēlas, labi? Ja nav nekas svarīgs, varbūt ar to var nodarboties Nevils.

—    Labi, noskaidrošu, bet viņš angliski runā diezgan neskaidri…

—    Neskaidri runā angliski? Šļupst, vai?

—    Nē, viņam nav sevišķi laba angļu izruna. Viņš…

—    Tātad ārzemnieks?

—    Jā. Viņš esot no Kopenhāgenas.

—    No Kopenhāgenas! Kam tad jūs uzreiz man to neteicāt?

—    Jūs mani nelaidāt pie vārda, mister Robert.

—    Vediet viņu iekšā, Timij, vediet iekšā! Ak, žēlīgā debess, vai tiešām pasakas var piepildīties?

Misters Lange izskatījās gandrīz kā viens no Parīzes Dievmātes katedrāles normaņu stila pīlāriem. Tikpat apaļš, tikpat augsts, tikpat stabils un tikpat uzticības cienīgs. Pašā augšā, lielā, apaļā un staltā pīlāra virsotnē, staroja draudzīga seja.

—    Misters Blērs? — viņš jautāja. — Mani sauc Lange. Es atvainojos par traucējumu, bet tas ir svarīgi. Es domāju, svarīgi jums. Tā man liekas.

—    Sēdieties, mister Lange!

—    Paldies, paldies … Silts, vai ne? Varbūt šī ir tā viena diena, kad jums ir vasara? — Viņš uzsmaidīja Robertam. — Tas no tā angļu izteiciena, no tā joka par vienas dienas vasaru. Mani ļoti interesē angļu izteicieni. Tieši šī interese mani atveda pie jums.

Robertam dūša sašļuka papēžos ar ātrgaitas lifta ašumu. Nē, pasakas paliek pasakas.

—    Tiešām? — viņš laipni teica.

—   Man pieder viesnīca Kopenhāgenā, mister Blēr. «Sarkanās kurpes», tā to sauc. Protams, ne jau tāpēc, ka tur kāds valkā sarkanas kurpes, bet tāpēc, ka Andersenam ir tāda pasaka, varbūt zināt…

222

—   Jā, jā, — Roberts apstiprināja. — Pie mums tā arī pazīstama.

—    Ak tā! Jā. Varens vīrs tas Andersens. Tik vienkāršs un visiem tik saprotams. Bet nu es aizņemu jūsu laiku, mister Blēr, es aizņemu jūsu laiku. Par ko es sāku runāt?

—    Par angļu izteicieniem.

—    Ak jā! Angļu valodas pētīšana ir man hūbijs.

—    Hobijs, — Roberts neviļus izlaboja.

—    Hobijs. Paldies! Tātad es turu viesnīcu — pirms manis to turēja mans tēvs un atkal viņa tēvs, — bet savam, hm… hobijam? Jā, paldies, savam hobijam es mācos angļu izteicienus. Tāpēc man katru dienu atnes visas avīzes, ko viņi atstājuši.

—   Viņi?

—    Angju viesi.

—    Ak tā.

—    Vakaros, kad viņi iet pie miera, izsūtāmais savāc angļu avīzes un atnes uz manu kabinetu. Bieži esmu aizņemts un nepagūstu tās izskatīt, un tad tās krājas kaudzē, bet, kad man ir laiks, es kādu paņemu un lasu. Vai es skaidri izsakos, mister Blēr?

—    Pilnīgi skaidri. — Kaut kur atkal pavīdēja niecīga cerība. Avīzes? …

—    Un tā tas iet. Kāds brīvs brīdis, dažas vietas angļu avīzē, kāds jauns izteiciens, viss loti… bez uztraukšanās. Kā jūs to sakāt?

—    Mierīgi.

—    Jā. Mierīgi. Un tā vienu dienu es paņemu no kaudzes šo te avīzi — un aizmirstu visus izteicienus. — Viņš izvilka no ietilpīgās kabatas pārlocītu Ack-Emma eksemplāru un izklāja Roberta priekšā uz galda. Tas bija piektdienas, 10. msija, numurs ar Betijas Keinas attēlu, kas aizņēma divas trešdaļas no pirmās lappuses. — Es apskatos šo foto. Tad izlasu rakstu. Tad es sev saku: tas ir pavisam dīvaini! Pavisam dīvaini. Avīzē teikts, ka bildē redzama Betija Kēna. Vai Kēna?

—    Keina.

—    A! Nūja. Betija Keina. Bet tā ir misis Čedvika, kura kopā ar vīru dzīvoja manā viesnīcā.

—    Ko?!

Misters Lange izskatījas apmierinats. — Vai tas jūs interesē? Es jau tā cerēju, ka interesēs. Es tā cerēju.

—    Turpiniet! Stāstiet tālāk!

223

—    Viņi dzīvoja pie manis divas nedējas. Un tas ir pavisam dīvaini, mister Blēr: kamēr to nabaga meiteni badināja un sita kaut kur Anglijas bēniņos, misis Čedvika ēda kā vilks manas viesnīcas restorānā — pat man, dānim, bija jābrīnās, cik daudz krēma viņa var apēst,, mister Blēr, — un likās Joti apmierināta.

—    Jā?

—    Es sev teicu: tā ir tikai fotogrāfija. Bet viņa izskatījās taisni tāda, kad atlaida vaļā matus, nākdama uz balli…

—    Atlaida matus?

—    Jā. Parasti viņai tie bija uz augšu. Bet mums bija balle ar kostīmiem — ar kostīmiem, jā?

—    Jā. Karnevāls.

—    A! Skaidrs. Karnevāls. Un uz karnevālu viņa atlaida matus vajā. Tā kā šeit. — Un viņš uzsita ar pirkstu pa fotogrāfiju. — Tā nu es sev saku: tā ir tikai fotogrāfija. Bieži gadās fotogrāfija, kas cilvēkam nemaz nav līdzīga. Un kas šai meitenei kopīgs ar misis Čedviku, kura kopā ar vīru ir šeit! Tā es sev prātīgi stāstu. Bet avīzi prom nemetu. Nē. Es to paturu. Un šad tad apskatos. Un katrreiz, kad skatos, domāju: nudien tā ir misis Cedvika! Tā nu es palieku nesaprašanā un, gulēt iedams, domāju par to, kaut gan jādomā par nākamās dienas darbu. Meklēju pats kādu… izskaidrojumu. Varbūt dvīnes? Nē, Betijai neesot māsas. Māsīcas? Sagadīšanās? Es domāju un domāju. Vakarā kaut ko sev iestāstu un laižos miegā. No rīta atkal apskatos fotogrāfiju — un viss sākas no gala. Es domāju: nav tak nekādu šaubu, ka tā ir misis Čedvika! Jūs saprotat manu … neveiklību?

—    Pilnīgi saprotu.

—   Tā nu es, braukdams uz Angliju darīšanās, paņemu līdzi šo avīzi ar arābu nosaukumu …

—    Arābu? Ak tā, saprotu. Es negribēju jūs pārtraukt.

—    Es to ielieku somā un vienu dienu pēc pusdienām izņemu un parādu savam draugam, pie kura esmu apmeties. Esmu apmeties pie sava tautieša Londonā. Un draugs tūliņ Joti, ļoti satraucas un saka: tā lieta ir policijā, bet šīs sievietes apgalvo, ka to meiteni nekad neesot redzējušas. Viņas apcietinātas par to, ko it kā esot izdarījušas, un drīz viņas par to tiesās. Un viņš pasauc sievu: «Rita, Rita! Kur ir pagājušās otrdienas avīze?» Manam draugam mājās ir tāda kārtība, ka vienmēr var atrast

224

pagājušās otrdienas avīzi. Un viņa sieva mums to atnes, un viņš man rāda rakstu par tiesas prāvu… tas ir, nē…

—    Par policijas tiesu.

—    Jā. Par abām sievietēm policijas tiesā. Un es uzzinu, ka pēc nepilnām divām nedēļām kaut kur citur būšot īstā tiesas sēde. Nu jau laikam pēc dažām dienām. Un draugs saka: cik drošs tu, Einār, esi, ka šī meitene un misis Čedvika ir viena un tā pati persona? Un es saku: tik tiešām, pilnīgi drošs! Un viņš saka: redz, te avīzē ir to sieviešu advokāta vārds. Adreses nav, bet Milforda ir maza — un tu viņu viegli atradīsi. Rīt no rīta agri padzersim kafiju — tas ir, paēdīsim brokastis, — un tu brauc uz Milfordu un pastāsti misteram Blēram visu, ko tu domā. Te nu es esmu, mister Blēr. Jūs taču interesē tas, ko es stāstu, vai ne?

Roberts ieslīga krēslā dziļāk, izvilka mutautu un noslaucīja pieri. — Vai jūs ticat brīnumiem, mister Lange?

—    Bet protams! Es esmu kristietis. Nudien, kaut gan neesmu vecs, esmu piedzīvojis jau divus brīnumus.

—    Nu tad uzskatiet, ka trešajā esat piedalījies pats.

—    Ak tā? — Mistera Langes seja priekā staroja. — Tas man ir ļoti patīkami! Tātad jūs domājat tāpat kā es: tā meitene un mana dāma «Sarkanajās kurpēs» ir viena un tā pati persona?

—    Man par to nav ne mazāko šaubu. Sakiet, vai jums ir klāt ziņas par datumiem, kad viņi dzīvoja pie jums?

—   Jā, protams. Tepat ir. Viņa ar vīru atbrauca ar lidmašīnu piektdien, 29. martā, un aizbrauca — laikam atkal ar lidmašīnu, bet to es droši nezinu, — 15. aprīlī, pirmdien.

—    Paldies! Un «vīrs», kāds tas izskatījās?

—   Jauns. Tumšmatains. Glīts. Drusku… nu, kā to saka? Par daudz košs? Spilgts? Nē.

—    Uzkrītošs?

—   A! Jā, tā ir. Uzkrītošs. Drusku par daudz uzkrītošs, tā man likās. Es ievēroju, ka pārējie angļi, kas atbrauca un aizbrauca, pārāk labi uz viņu neskatījās.

—    Vai viņš bija atbraucis brīvdienās?

—    Nē, nē. Viņam Kopenhāgenā bija darbs.

—    Kāds darbs?

—    To es diemžēl nezinu.

—   Varbūt varat iedomāties, kaut vai minēt? Kas viņu Kopenhāgenā visvairāk varēja interesēt?

15 457

225

—    Tas atkarīgs no tā, mister Blēr, vai viņš gribēja pirkt vai pārdot.

—    Kāda ir viņa Anglijas adrese?

—    Londona.

—    Apbrīnojami precīzi. Atvainojiet brītiņu, kamēr piezvanu pa telefonu! Vai jūs smēķējat? — Viņš atvēra cigarešu kārbiņu un piebīdīja to tuvāk misteram Langem.

—    Milforda 195… Vai būsiet tik laipns un paēdīsiet kopā ar mani lenču, mister Lange?… Linas tant? Man tūlīt pēc lenča jābrauc uz Londonu… Jā, ar pārnakšņošanu. Vai būsi tik mīļa un sakravāsi man nelielu ceļasomu? … Paldies! Un vai es drīkstu atvest šodien kādu sev līdzi uz lenču?… A, labi! … Jā, pajautāšu. — Aizsedzis klausules mikrofonu, viņš teica: — Tante grib zināt, vai jūs ēdot sviesta cepumus.

—    Mister Blēr! — Lange atsaucās ar platu smaidu.

—   Un jūs to jautājat dānim?

—    Viņam tie ļoti garšo, — Roberts sacīja klausulē.

—   Un vēl kas, Linas tant… Vai tev šai pēcpusdienā darāms kaut kas svarīgs?… Tāpēc, ka es gribēju lūgt, lai tu aizej uz baznīcu pieteikties … Tavs Dieva eņģelis ir klāt!

Pat misters Lange varēja dzirdēt Linas tantes sajūsmas saucienu: — Robert! Vai patiešām?

—    Ar miesu un asinīm … Nē, nav vis sīks. … Garš un stalts, lieliski piemērots savai lomai… Tu viņu pacienāsi ar garšīgu maltīti, vai ne? … Jā, tas ir viņš, kas būs man līdzi uz lenču. Dieva sūtītais eņģelis.

Nolicis klausuli, Roberts paskatījās uz plati smaidošo Langi.

—    Un tagad, mister Lange, aiziesim uz «Rozi un kroni» un iedzersim kādu glāzi draņķīgā angļu alus!

XXI

Kad Roberts pēc trim dienām ieradās Frenčaizā, lai aizvestu Šārpas uz Nortonu, kur nākamajā rītā bija paredzēta izbraukuma tiesas sēde, viņš nokļuva gandrīz vai kāzu līksmes gaisotnē. Pie ārdurvju pakāpieniem bija nolikti divi ērmīgi trauki ar dzelteniem goldlaku ziediem, un tumšā priekštelpa mirdzēja vienās puķēs kā baznīca pirms kāzu ceremonijas.

—    Nevils! — paskaidroja Mariona, ar rokas kustību norādīdama uz sanesto krāšņumu. — Viņš teica, ka mājai vajagot izskatīties kā svētkos.

226

—    2ēl, ka es pats to neiedomājos, — sacīja Roberts.

—    Es varu vienīgi pabrīnīties, ka pēc šīm pēdējām dienām jūs vispār vēl esat spējīgs domāt. Ja nebūtu jūsu, šodien mēs šeit nelīksmotu.

—    Pareizāk sakot, ja nebūtu vīra, ko sauca par Bellu.

—    Par Bellu?

—    Par Aleksandru Bellu. Viņš izgudroja telefonu. Ja nebūtu šī izgudrojuma, mēs joprojām taustītos pa tumsu. Es laikam mēnešiem ilgi nevarēšu paskatīties uz telefonu bez noskurināšanās. Kevins un viņa darbinieks zvanīja no kantora, es no viņa dzīvokļa, Aleks Ramzdens un viņa trīs vīri no sava kantora un citām vietām, kur vien varēja atļauties bez apstājas izmantot telefonu.

—    Kopā seši cilvēki.

—    Septiņi cilvēki un seši telefoni. Un visi bija vajadzīgi!

—    Nabaga Roberts!

—    Sākumā bija interesanti. Mēs gavilējām, ka esam tikuši medījumam uz pēdām. Viss jau bija tikpat kā rokā. Bet, kad noskaidrojām, ka neviens no visiem Čedvikiem, kuri ir Londonas telefonu grāmatā, nav saistīts ar to Čedviku, kurš 29. martā lidoja uz Kopenhāgenu, un lidosta mums varēja pateikt vienīgi to, ka 27. datumā no Lārboro pasūtītas divas vietas, — mūsu sajūsma noplaka. Pēc tam sākās ellīgs darbs. Izpētījām, ko mēs pērkam no Dānijas un ko Dānija pērk no mums, un sadalījām savā starpā.

—    Preces, vai?

—    Nē, pārdevējus un pircējus. Dāņu tūrisma birojs bija īsta Dieva dāvana. Gluži vai apbēra mūs ar informāciju. Kevins, viņa darbinieks un es ņēmāmies ar eksportu, bet Ramzdens ar savējiem pētīja importu. No šī brīža sākās drūmākā vienveidība: vajadzēja tikai sazvanīt direktoru un neskaitāmas reizes atkārtot teikumu: «Vai pie jums strādā Bernards Cedviks?» Izrādījās, ka ir neticami daudz firmu, kurās neviens Bernards Cedviks nestrādā. Toties tagad es daudz vairāk zinu par Anglijas eksportu uz Dāniju nekā jebkad agrāk.

—    Domāju gan!

—    Man tā apriebās telefons, ka, dzirdot zvanu, gandrīz vairs negribēju celt klausuli. Biju paguvis aizmirst, ka telefona sakari ir divpusēji. Man telefons bija kļuvis par kaut ko līdzīgu zondei, ar kuras palīdzību varēju iespiesties visās Anglijas iestādēs. Labu brīdi blenzu uz

15*

227

aparātu, līdz sapratu, ka tas darbojas divos virzienos un pašlaik kāds pārmaiņas pēc cenšas sazvanīt mani.

—    Un tas bija Ramzdens.

—    Jā, tas bija Aleks Ramzdens! Viņš teica: «Atradām. Tas vīrs iepērk porcelānu un vēl šo to citu firmai «Breiks, Havards un Co».

—    Es priecājos, ka atradējs bija Ramzdens. Tas viņam būs mierinājums par to, ka neizdevās atrast meiteni.

—    Jā, viņš tiešām tagad jūtas labāk. Pēc tam vajadzēja drudžainā steigā izjautāt vajadzīgos cilvēkus, sagādāt pavēstes un tā tālāk. Toties rīt Nortonā mūs gaida lieliskais iznākums. Kevins nespēj nosēdēt mierā. Trin nagus un rij siekalas.

—    Ja es jebkad spētu just žēlumu pret to meiteni, — teica misis Šārpa, ienākdama priekštelpā ar ceļasomu rokā un nomezdama to uz sarkankoka galdiņa tā, ka Linas tante, to redzot, noģībtu, — tad tas būtu brīdī, kad viņa stāv liesas zālē pretī agresīvi noskaņotam Kevinam Makdērmotam. — Roberts ievēroja, ka soma, kas reiz bijusi ļoti dārga un eleganta — droši vien relikvija no pirmajiem, pārticīgajiem laulības gadiem —, tagad izskatās nožēlojami nobružāta. Kad viņš apprecēs Marionu, nolēma Roberts, viņa dāvana sievasmātei būs rokassomiņa — maza, eleganta un dārga.

—    Ko tā meitene bija nodomājusi darīt? — jautāja misis Šārpa. — Vai viņa vispār vēl taisījās atgriezties pie savējiem?

—    Diez vai. — atbildēja Roberts. — Manuprāt, viņa joprojām bija pārskaitusies un aizvainota par to, ka savās mājās nav vairs uzmanības centrā. Kevins reiz teica: noziegums sākas ar egoismu un neapvaldītu patmīlību. Parasta meitene, pat emocionālajā pusaudzes vecumā, varbūt justos satriekta par to, ka audžubrālis vairs neuzlūko viņu par galveno savā dzīvē, bet tas izpaustos asarās, iecirtībā, kaprīzēs, varbūt viņa nolemtu pagriezt pasaulei muguru un iet klosterī; varētu būt vēl daudz līdzīgu izpausmju, kas vērojamas pusaudžu uzvedībā, kamēr tie pielāgojas dzīves īstenībai. Bet ar tādu egoismu, kāds ir Betijai Keinai, pielāgošanās nav iespējama. Viņa gaida, lai pasaule pielāgotos viņai. Starp citu, to gaida visi noziedznieki. Nav tāda noziedznieka, kurš neuzskatītu, ka viņam nodarīts pāri.

—           Šķiet, mums laiks doties ceļā, — sacīja Mariona.

—    Ja pirms nedēļas man kāds būtu teicis, ka es no Fren-

228

čaizas uz Nortonu došos triumfēdama, es nebūtu ticējusi. Nabaga Stenlijs beidzot varēs gulēt pats savā gultā, nevis sargāt divas vecenes vientuļā mājā!

—   Vai tad viņš šonakt negulēs šeit? — Roberts jautāja.

—    Nē. Kāpēc tas vajadzīgs?

—    Nezinu. Man nepatīk, ka māja paliek pilnīgi tukša.

—    Policists savā parastajā vakara apgaitā uzmetīs aci. Un kopš tās logu dauzīšanas neviens vairs nav mēģinājis mūs traucēt. Tā būs tikai viena nakts. Rīt mēs atkal būsim mājās.

—   Zinu. Bet man tas nepatīk. Vai tad Stenlijs nevarētu pārgulēt te vēl vienu nakti? Līdz prāva būs beigusies.

—   Ja viņi atkal sagribēs dauzīt logus, šaubos, vai Stenlija klātbūtne daudz palīdzēs, — teica misis Šārpa.

—    Laikam jau ne. Tomēr atgādināšu Hallamam, ka māja šonakt paliek tukša, — Roberts sacīja, un saruna beidzās.

Mariona aizslēdza durvis, un viņi devās uz vārtiem, kur gaidīja Roberta mašīna. Pie vārtiem Mariona apstājās un vēlreiz atskatījās uz māju.

Roberts neaizmirsa solīto un pirms pusdienām, kas bija paredzētas Nortonā kopā ar Kevinu, piezvanīja uz Milfordas policijas iecirkni, lai atgādinātu, ka Šārpu māja šonakt paliek tukša.

—   Labi, mister Blēr, — seržants atbildēja. — Es pateikšu, lai dežurējošais policists atslēdz vārtus un visu izstaigā. Jā, atslēga mums vēl ir. Viss būs kārtībā.

Roberts gan šaubījās, vai no tādas apstaigas var būt kāds labums, tomēr nezināja, kādu apsardzību vēl varētu sagādāt. Misis Šārpa bija teikusi: ja kāds gribēs dauzīt logus, tad viņš tikpat to izdarīs. Nolēmis, ka nevajag lieki raizēties, Roberts atgriezās pie Kevina un viņa draugiem.

Vakarā viņš aizmiga, līdzko nolika galvu uz spilvena, un telefons turpat blakus zvanīja labu brīdi, iekams viņš atguvās un paņēma klausuli.

—    Jā? — viņš pusmiegā atsaucās. Un tūdaļ pilnīgi pamodās.

Zvanīja Stenlijs. Vai Roberts varot braukt atpakaļ uz Milfordu? Frenčaizā izcēlies ugunsgrēks.

—    Pamatīgs?

—    Diezgan pamatīgs, bet es ceru, ka apdzēsīs.

—    Būšu tur, cik drīz vien varēšu.

Viņš nobrauca divdesmit jūdzes tādā ātrumā, ko Ro-

bērts Blērs pirms mēneša būtu uzskatījis par pilnīgi neiespējamu un nepieļaujamu. Drāzdamies garām pats savai mājai Milfordas Haistrītas galā, aiz kuras drīz sākās lauku plašumi, viņš redzēja pie apvāršņa košu blāzmu, it kā tur austu pilns mēness. Taču mēness jau spīdēja virs galvas — sudrabots jauna mēness sirpis bālās vasaras nakts debesīs. Un Frenčaizas ugunsgrēka atblāzma te iekvēlojās, te satumsa, baisi stindzinot Roberta sirdi.

Vismaz šobrīd ēkā nav cilvēku. Nez vai kāds ir paguvis izvākt no mājas vērtīgākās lietas? Vai vispār tur ir kāds, kas prot atšķirt vērtīgo no nevērtīgā?

Vārti bija plati atvērti, un pagalmā, liesmu spožajā gaismā drūzmējās cilvēki un stāvēja vairākas ugunsdzēsēju mašīnas. Pirmais, ko Roberts ieraudzīja, bija zālienā nomestais pītais viesistabas krēsls — un viņā uzbangoja spējš saviļņojums. Vismaz to kāds ir izglābis.

Stenlijs, kuru tik tikko varēja pazīt, sagrāba viņu aiz piedurknes un izmeta: — Beidzot tu esi klāt! — Sviedri pilēja pa viņa nokvēpušo seju, atstādami melnumā gaišas urdziņas, un tā izskatījās rievaina un vecīga. — Nepietiek ūdens. Mēs izvācām diezgan daudz mantu. Visu, kas stāvēja viesistabā un ko viņas katru dienu lietoja. So to izmetām pa augšstāva logiem, bet visas smagās mēbeles palika turpat iekšā.

Zālē gulēja matrači un gultasveļa, sakrauti kaudzē tālāk no uzgunsdzēsēju kājām. Turpat netālu bija samestas mēbeles; tās izskatījās apmulsušas un pārsteigtas savā jaunajā, neparastajā vietā.

—    Pavāksim to visu tālāk! — Stenlijs teica. — Te nav droši. Var uzkrist kaut kas degošs, vai arī kāds no tiem ziloņiem uzkāps virsū uz kājām. — «Tie ziloņi» bija ugunsdzēsēji, kas rāvās vaiga sviedros, lai kaut ko saglābtu.

Roberts ķērās pie mēbelēm un, tās nesdams, palaikam pazina dažu labu priekšmetu, ko bija agrāk redzējis. Krēsls, kuram, pēc misis Šārpas domām, inspektors Grānts bija par smagu; ķirškoka galds, pie kura viņi kopā ar Kevinu nesen bija ēduši lenču; sarkankoka galdiņš, uz kura pirms pavisam neilga laika misis Sārpa tik nevērīgi bija nometusi savu ceļasomu. Liesmu spraksti un auri, ugunsdzēsēju sakliegšanās, dīvainais mēness gaismas, prožektoru un šaudīgās uguns blāzmas sajaukums, juceklīgi izmētātās, nekur vairs neiederīgās mēbeles —* tas viss radīja Robertā sajūtu, kāda varētu būt cilvēkam, atgūstoties pēc narkozes.

230

Un tad gandrīz vienlaikus notika divi atgadījumi. Ar lielu troksni iebruka otrā stāva grīda. Un, kad apkārtējās sejas apspīdēja jauns liesmu vilnis, Roberts ieraudzīja ļ netālu stāvam divus jaunekļus, kuru sejas staroja ļaunā priekā. Tajā pašā brīdī viņš aptvēra, ka arī Stenlijs viņus pamanījis. Viņš redzēja, ka Stenlija dūre ietriecas vienam no tiem pazodē ar troksni, kas bija dzirdams pat cauri liesmu rūkoņai; tīksmīgā seja pazuda nobradātā zāliena tumsā.

Kopš skolas gadiem Roberts nevienam nebija iesitis, un arī tagad viņam nebija nodoma sist. Kreisā roka pati 1 no sevis šķita izdarām to, kas darāms. Un arī otra ņir; dzīgā seja pazuda kaut kur nakts melnumā.

—    Pa pirmo! — izmeta Stenlijs, paceldams pie mutes pārsistos pirkstu kauliņus. Un nākamajā brīdī iesaucās:

—   Skaties!

Jumts sačokurojās kā bērna seja pirms raudāšanas, kā plītī iemests fotofilmas negatīvs. Mazais, apaļais logs, kas bija iemantojis tādu neslavu, itin kā paliecās uz priekšu un iegrima dziļumos. Izšāvās un atkal noplaka liesmu mēle. Tad viss jumts sabruka bezveida masā un nogāzās divus stāvus lejup, saplūstot ar pārējās ēkas kvēlošajām paliekām. Ugunīgā svelme piespieda vīrus atkāpties tālāk. Uguns triumfējoši un neapvaldīti plosījās vasaras nakts zilgumā.

Kad tā beidzot pierima un apdzisa, Roberts ar pusapjaustu izbrīnu pamanīja, ka sākusies ausma. Mierīga, pelēka ausma, pilna solījuma un cerību. Arī troksnis bija pieklusis, rūkoņu un aurus nomainījusi ūdens čūkstoņa kūpošajās krāsmatās. Virs pelniem pacēlās četras sienas un ārdurvju pakāpieni ar izļodzītām dzelzs margām.

—    Nu tā, — noteica Stenlijs, stāvēdams viņam bla' kus, — tik tālu nu būtu. Kā tu to pateiksi viņām? —

Stenlijs nepārprotami domāja Šārpas.

—    Dievs zina, — Roberts atbildēja. — Vai labāk stāstīt uzreiz un sabojāt viņām gandarījuma brīdi tiesā, vai labāk lai izbauda gandarījumu un pēc tam saņem triecienu?

—    Lai izbauda gandarījumu! — noteica Stenlijs. — To pēc tam nekas vairs nespēs atņemt.

—   Varbūt tev taisnība, Sten. Nudien nezinu. Laikam vajadzēs «Rozē un kronī» pasūtīt viņām istabas.

—    Tas viņām nepatiks, — sacīja Stenlijs.

—    Droši vien ne, — Roberts mazliet neiecietīgi at

231

bildēja. — Bet nebūs izvēles. «Roze un kronis» ir labākais, kas te pieejams.

—    Ej nu sazini, — Stenlijs novilka. — Es nupat sāku domāt, ka viņas labprāt uzņemtu mana saimniece. Viņa visu laiku bijusi Šārpu pusē, un viņai ir brīva istaba. Man šķiet, ka tas viņām patiktu labāk nekā viesnīca, kur visi blenž virsū.

—    Droši vien, Sten. Tu domā, ka tava saimniece būtu ar mieru?

—    Es nedomāju, bet droši zinu. Pašlaik šis notikums ir viņas dzīves uzmanības centrā. Viņa jutīsies, it kā uzņemtu pie sevis karaļu pāri.

—    Nu, uzzini pavisam skaidri un pēc tam piezvani man uz Nortonu.

XXII

Robertam šķita, ka vismaz puse Milfordas pratusi saspiesties Nortonas tiesas zālē. Protams, pie ārdurvīm drūzmējās vesels pūlis nortoniešu, kas skaļi pauda savu sašutumu: tiesas prāvu, kas izdaudzināta pa visu Angliju, notur «viņu» izbraukuma sēdē, bet viņiem tiek laupīta iespēja noskatīties Milfordas «ārzemnieku» pieplūduma pēc! Turklāt šie «ārzemnieki» ir tik viltīgi un izmanīgi, ka uzpirkuši Nortonas jaunatni, lai aizņem tiem vietas, — Nortonas pieaugušajiem tik tālredzīga doma nebija ienākusi prātā.

Laiks bija ļoti silts, un cieši sablīvētā publika nemierīgi grozījās, kamēr tika veikti nepieciešamie priekšdarbi un Mailzs Elisons nolasīja apsūdzību. Elisons bija pilnīgs Kevina Makdērmota pretstats; viņa bālā, smalki veidotā seja drīzāk lika domāt par noteiktu tipu nekā par cilvēku, Viņa skaidrā, pasausā balss nepauda nekādas emocijas, izturēšanās bija vēsi lietišķa. Un, tā kā viņa stāstīto visi sen bija izlasījuši un apcerējuši līdz pēdējam sīkumam, klausītāji veltīja uzmanību tikai draugu meklēšanai publikas vidū.

Roberts sēdēja, prātodams, kādā veidā iespējams pavēstīt cilvēkiem, ka tiem vairs nav māju, — un tikai piepešā neskaitāmu augumu sakustēšanās un klusums, kas iestājās tūlīt pēc tam, atsauca viņu tiesas zālē; viņš aptvēra, ka Betija Keina dod zvērestu pirms liecības sniegšanas. «Tā nav skūpstījusi neko citu kā vienīgi Bībeli,» tā meitenes izskatu iepriekšējā reizē bija raksturojis

232

Bens Kārlejs. Tieši tāda viņa izskatījās ari šodien. Zilais tērps atkal izcēla bērnišķo nevainību, atsauca atmiņā vasaras puķes, dūmaku un pulkstenītes meža pjavā. Augšup uzliektā cepures mala atkal atsedza meitenīgo pieri un pievilcīgo matu līniju. Un Roberts, kurš tagad visu zināja par Betijas dzīvi attiecīgajās nedēļās, atkal juta, ka raugās viņā ar pārsteigumu. Spēja iedvest ticību sev ir noziedzniekam viena no vērtīgākajām īpašībām, taču līdz šim viņš šo spēju bija redzējis izpaužamies tikai ļoti primitīvā līmenī. Tādā, ko bez pūlēm var atmaskot. Amatieru centienus. Pirmo reizi Roberts saprata, ko šāda spēja vispār nozīmē.

Betija Keina atkal deva liecību par notikušo — tikpat priekšzīmīgā veidā kā iepriekš, un viņas dzidrā, meitenīgā balss bija ikvienam skaidri saklausāma. Atkal publika sēdēja nekustīgi un aizturētu elpu. Vienīgā atšķirība šoreiz bija tā, ka tiesas pārstāvji neraudzījās uz viņu ar dievinošu skatienu. Spriežot pēc tiesneša Kārsona sejas izteiksmes, līdz dievināšanai šoreiz bija tālu. Un Roberts sev jautāja — cik lielā mērā tiesneša kritisko skatienu izraisījusi dabiska nepatika pret stāstītajām šausmām un cik liela nozīme te ir apsvērumam, ka Kevins Makdērmots diez vai būtu ieradies aizstāvēt abas apsūdzētās, ja nebūtu paredzama spīdoša uzvara.

Meitenes pašas stāsts par pārciestajām mocībām panāca to, ko nebija spējis prokurora ziņojums: emocionālu atbalsi publikas vidū. Ne vienreiz vien atskanēja daudzbalsīga nopūta, sašutusi murdoņa — ne tik skaļa, lai būtu uzskatāma par demonstratīvu izpausmi un izpelnītos tiesas aizrādījumu, tomēr pietiekama, lai kļūtu skaidrs, kurā pusē ir ļaužu simpātijas. Un šajā sakarsētajā gaisotnē Kevins piecēlās, lai uzdotu jautājumus.

—    Mis Keina, — Kevins iesāka itin mīlīgā tonī, — jūs teicāt, ka tad, kad ieradāties Frenčaizā, esot bijis tumšs. Vai patiešām bija tik ļoti tumšs?

Jautājuma tonis, kas itin kā tiecās pierunāt, lika meitenei domāt, ka pretējās puses aizstāvim negribas, lai būtu bijis tumšs, — un viņas reakcija bija tieši tāda, kā Kevins gaidīja.

—    Jā. Pavisam tumšs, — meitene teica.

—    Par tumšu, lai reddzētu māju no ārpuses?

—    Jā, krietni par tumšu.

Kevins šķita atmetam iesākto un uzsākam jaunu līniju.

233

—    Un tonakt, kad jūs aizbēgāt? Varbūt toreiz nebija tik tumšs?

—    Bija gan. Pat vēl tumšāks, ja tas iespējams.

—    Tātad jums nebija iespējas kaut kad apskatīt māju no ārpuses?

—    Nē, nekad.

—    Nekad. Labi, ja tas noskaidrots, pāriesim pie tā, ko jūs varējāt redzēt pa savas gūsta vietas logu. Savā ziņojumā policijai, aprakstot svešo vietu, kur bijāt ieslodzīta, jūs apgalvojat, ka piebraucamais ceļš no vārtiem «vispirms stiepās taisni, pēc tam sadalījās divās daļās un durvju priekšā veidoja apli».

—    Jā.

—    Kā jūs to zinājāt?

—    Kā zināju? Es to redzēju.

—    No kurienes?

—    No bēniņu loga. Tas bija vērsts pret pagalmu mājas priekšā.

—    Bet no bēniņu loga ir iespējams redzēt vienīgi taisno ceļa gabalu. Jumta mala aizsedz pārējo skatu. Kā jūs zinājāt, ka ceļš sadalās divās daļās un durvju priekšā veido apli?

—    Es to redzēju!

—    Kā?

—    No tā loga.

—    Vai jūs gribat mūs pārliecināt, ka redzat savādāk nekā citas cilvēciskas būtnes? Pēc īru šautenes principa, kas šauj ap stūri? Vai varbūt ar spoguļu palīdzību?

—     Ceļš iet tā, kā es aprakstīju!

—    Protams, tas iet tā, kā jūs aprakstījāt, bet tas, ko jūs aprakstījāt, ir pagalma skats, kurš varētu būt redzams, teiksim, skatoties pāri sētai, bet nevis pa bēniņu logu. Un jums, kā jūs apgalvojāt, pavērās vienīgi skats pa bēniņu logu.

—   Cik saprotu, — sacīja tiesnesis, — attiecībā uz skatu | no bēniņu loga jums ir kāds liecinieks.

—    Divi, milord.

—    Pietiek ar vienu, kam ir normāla redze, — sausi piemetināja tiesnesis.

—    Tātad jūs nevarat izskaidrot, kā todien Eilzberijā, nododot liecību policijai, jūs varējāt aprakstīt šo pagalma īpatnību? Ja jūsu stāsts ir patiess, jūs to nekādi nevarējāt zināt. Vai esat kādreiz bijusi ārzemēs, mis Keina?

234

—    Ārzemēs? — meitene pārjautāja, izbrīnījusies par temata maiņu. — Nē.

—    Nekad?

—    Nē, nekad.

—    Vai jūs kaut kad pēdējā laikā neesat bijusi, piemēram, Dānijā? Teiksim, Kopenhāgenā?

—    Nē. — Meitenes sejas izteiksme palika nemainīga, taču Robertam šķita, ka balsī ieskanas tikko jaušama nedrošība.

—    Vai jūs pazīstat vīrieti, kuru sauc Bernards Čedviks?

Meitene piepeši saspringa. Tikko jaušama pārmaiņa, nodomāja Roberts, — ka dzīvniekā, kurš nupat bijis mierīgs, bet piepeši kļuvis uzmanīgs. Nekādas pārmaiņas pozā, būtībā nekādu fizisku izmaiņu. Gluži otrādi — vēl nekustīgāks miers, saspringusi modrība.

—    Nē. — Viņas tonis bija vienaldzīgs un bez intereses.

—    Un viņš nav jūsu draugs?

—    Nē.

—    Vai jūs neuzturējāties kopā ar viņu, piemēram, Kopenhāgenas viesnīcā?

—    Nē.

—    Vai jūs esat bijusi Kopenhāgenā kopā ar kādu citu?

—    Nē, es vispār neesmu bijusi ārzemēs.

—    Tātad, ja es izteikšu pieņēmumu, ka jūs šīs abas nedēļas pavadījāt Kopenhāgenas viesnīcā, nevis Frenčaizas bēniņos, es būšu maldījies.

—    Pilnīgi maldījies.

—    Paldies!

Kā jau Kevins bija paredzējis, piecēlās Mailzs Elisons, lai izlīdzinātu stāvokli.

—    Mis Keina, — viņš teica, — vai jūs ieradāties Frenčaizā ar mašīnu?

—    Jā.

—    Un mašīna, kā teikts jūsu liecībā, piebrauca pie mājas durvīm? Tātad, ja bija tumšs, kā jūs sakāt, mašīnai noteikti bija ieslēgtas sānu gaismas, varbūt pat priekšējie lukturi, un tie varēja apgaismot ne vien ceļu, bet visu pagalmu.

—    Jā, — meitene pasteidzās atbildēt, pirms viņš to bija aicinājis. — Jā, protams, es droši vien redzēju lokveida ceļu jau tajā brīdī. Es zināju, ka esmu to redzējusi. Zināju! — Viņa uzmeta īsu skatienu Kevinam, un šis skatiens atsauca atmiņā meitenes sejas izteiksmi todien

Frenčaizā, kad viņa redzēja, ka ir pareizi uzminējusi čemodānu izskatu. Ja viņa zinātu, kas Kevinam vēl ir sakāms, diez vai viņa ļautos kaut vai īslaicīgam triumfam.

Nākamā liecinieces solā nostājās Roza Glina, kura Nortonas sēdei par godu bija nopirkusi jaunu tērpu un jaunu cepuri; tērps bija tomātu krāsā, bet cepure sarkanbrūna ar zilu lenti, un lieciniece izskatījās vēl vulgārāka un nepievilcīgāka nekā iepriekš. Roberts atkal ar interesi vēroja, kā Rozas tīksme par savu lomu mazina teikto vārdu iespaidu pat šajā emocionālajā auditorijā. Publikai viņa nepatika, un, par spīti tendenciozajai nostājai Betijas pusē, angliskā neiecietība pret Jaunu tīksmināšanos noskaņoja ļaudis pret viņu. Kad Kevins izteica pieļāvumu, ka Roza ir atlaista, nevis pati aizgājusi no darba, daudzu sejās parādījās izteiksme, kas pauda: «Tad re, kā!» Satricinājis ticību Rozas liecībai, Kevins vairs daudz nepūlējās un ļāva viņai iet. Viņš gaidīja Rozas nelaimīgo marioneti.

Marionete izskatījās vēl nelaimīgāka nekā Milfordas policijas tiesā. Iespaidīgā tērpu un parūku parāde viņu acīm redzami satrieca. Arī policistu formastērpi Milfordā nebija nekas patīkams, tomēr tie likās daudz draudzīgāki nekā šī salti svinīgā vide, šis rituāls. Milfordā meitene šķita zaudējusi pamatu zem kājām, bet šeit viņai acīm redzami draudēja noslīkšana. Roberts redzēja, kā Kevins nomēro viņu ar vērtējošu un saprotošu skatienu, izvēlēdamies īsto attieksmi. Mailzs Elisons, lai cik rāms un pacietīgs, bija pārbiedējis meiteni līdz nāvei, jo parūkā un mantijā tērpusies persona viņai laikam šķita naidīgs soģis, kura priekšā nāksies atbildēt par visiem grēkiem. Tātad Kevinam jākļūst par mierinātāju un aizstāvi.

Tas ir vienkārši bezkaunīgi, cik maigi Kevins spēj dūdot, — nodomāja Roberts, klausīdamies viņa pirmajos teikumos. Kevina runasveids meiteni nomierināja, un viņas sasprindzinājums atslāba. Roberts redzēja, kā mazās, kalsnās plaukstas, pirms brīža tik cieši iekrampējušās margās, pamazām atlaižas. Kevins izjautāja Gledisu par skolu. Izbailes meitenes acīs bija zudušas, un viņa atbildēja pavisam mierīgi. Viņai bija skaidrs, ka te darīšana ar draugu.

—    Un tagad, Gledisa, es atļaušos apgalvot, ka jūs, pēc manām domām, nemaz negribējāt šodien nākt šurp un liecināt pret abām šīm sievietēm.

—    Nē, negribēju! Nepavisam negribēju!

—    Un tomēr jūs atnācāt, — Kevins sacīja bez pārmetuma, tikai konstatēdams faktu.

—    Jā, — viņa nokaunējusies piekrita.

—    Kāpēc? Vai tāpēc, ka uzskatījāt to par savu pienākumu?

—    Ai nē, nē!

—    Varbūt tāpēc, ka jūs kāds piespieda?

Roberts redzēja tiesneša tūlītējo reakciju uz šo jautājumu, bet to pašu ar acs kaktiņu redzēja arī Kevins.

—    Kāds, kuram bija iespēja jūs šantažēt? — Kevins papildināja, un tiesnesis atturējās no iebildes. — Kāds, kurš teica: «Stāsti, ko es tev likšu, citādi es pastāstīšu kaut ko par tevi pašu!»

Gledisas sejā parādījās gan cerība, gan mulsums.

—    Nezinu … — viņa atbildēja. Parastais neizglītota cilvēka glābiņš.

—    Tas, kurš varbūt ar draudiem piespieda jūs stāstīt melus, par to var saņemt sodu.

Tas Gledisai katrā ziņā bija jaunums.

—    Šī tiesa, visi cilvēki, ko jūs te redzat, šodien ir sanākuši kopā, lai noskaidrotu patiesību par kādu notikumu. Un viņa gaišība tiesnesis būs ļoti bargs pret jebkuru, kas piespiedis jūs nākt šurp un stāstīt nepatiesību. Turklāt cilvēkiem, kuri devuši zvērestu, ka runās patiesību, bet runā nepatiesību, paredzēts loti bargs sods, taču, ja viņi ar draudiem piespiesti runāt nepatiesību, tad sodu saņem galvenokārt tas, kurš izmantojis šo nepatiesību. Vai jūs to saprotat?

—    Jā, — viņa gandrīz čukstus atbildēja.

—    Un tagad es izteikšu savas domas par to, kā tas īstenībā notika, un jūs atbildēsiet, vai tā bija vai nebija. — Kevins brīdi gaidīja piekrišanu, bet, kad meitene neatbildēja, viņš turpināja: — Kāds — varbūt jūsu draudzene — Frenčaizā piesavinājās kādu lietiņu — teiksim, pulksteni. Varbūt viņa to negribēja paturēt un atdeva jums. Iespējams, ka jūs negribējāt to pieņemt, bet jūsu draudzene ir valdonīgas dabas — un jūs nepratāt atteikties. Tā nu jūs to pieņēmāt. Pēc kāda laika draudzene uzstāja, lai jūs nākat uz policijas tiesu un apliecināt tur viņas teikto, bet jūs, negribēdama melot, atteicāties. Un tad viņa jums sacīja: «Ja tu to nedarīsi, es pateikšu, ka tu kādu dienu atnāci pie manis uz Frenčaizu un tur nozagi šo pulksteni,» — vai kaut ko tamlīdzīgu.

Kevins brīdi apklusa; meitene apjukusi raudzījās viņā.

—    Un es domāju, ka tikai šo draudu pēc jūs aizgājāt uz policijas tiesu un apliecinājāt savas draudzenes melus, bet, kad aizgājāt mājās, jūs to nožēlojāt un kaunējāties par to. Tik ļoti nožēlojāt un kaunējāties, ka nekādi vairs nespējāt paturēt pulksteni pie sevis. Un tad jūs iesaiņojāt pulksteni un aizsūtījāt uz Frenčaizu kopā ar zīmīti: «Man tas nav vajadzīgs.» Viņš brīdi apklusa.

—   Manuprāt, Gledisa, īstenībā notika tā.

Gledisa tikmēr atkal bija paguvusi nobīties. — Nē … — viņa teica. — Nē, man tāda pulksteņa nav bijis.

Kevins necentās apstrīdēt šo apgalvojumu, tikai laipni pajautāja: — Tātad mans pieļāvums ir nepareizs?

—    Jā. Es nesūtīju to pulksteni atpakaļ.

Kevins paņēma rokā kādu lapu un joprojām draudzīgā tonī sacīja: — Kad jūs gājāt tai skolā, par kuru mēs runājām, jūs ļoti labi zīmējāt. Tik labi, ka jūsu darbi nokļuva pat skolas izstādē.

—    Jā.

—    Man šeit ir Kanādas karte — ļoti glīti uzzīmēta karte, kura arī bijusi izstādē un par kuru jūs dabūjāt godalgu. Labajā stūrī ir jūsu paraksts, un es nešaubos, ka jūs ar lepnumu parakstījāt šādu glītu darbu. Droši vien jūs to atceraties.

Zīmējumu pasniedza meitenei, un Kevins turpināja:

—    Zvērināto dāmas un kungi! Tā ir Kanādas karte, ko Gledisa Rīza zīmējusi pēdējā skolas klasē. Kad to būs apskatījis viņa gaišība tiesnesis, tā tiks pasniegta jums. — Pēc tam viņš jautāja Gledisai: — Vai jūs pati zīmējāt šo karti?

—    Jā.

—    Un stūrī parakstījāt savu vārdu?

—    Jā.

—    Un apakšā drukātiem burtiem uzrakstījāt «Kanādas

domīnija»?

—    Jā.

—    Tātad jūs uzrakstījāt drukātiem burtiem «Kanādas domīnija». Labi. Bet šeit man ir zīmīte, uz kuras kāds uzrakstījis «Man tas nav vajadzīgs». Šī zīmīte ar drukātajiem burtiem bija pielikta klāt pulkstenim, kurš pazuda, kad Frenčaizā strādāja Roza Glina. Un es apgalvoju, ka abi šie uzraksti ir līdzīgi, ka tos rakstījusi viena un tā pati roka. Un ka šī roka ir jūsējā.

—   Nē! — Gledisa teica, paņemdama pasniegto papīra gabalu un steigšus nolikdama to uz tribīnes malas, it kā tas varētu viņai iekost. — Es to ne … Es nekādu pulksteni nesūtīju atpakaļ!

—    Tātad jūs neesat rakstījusi šos vārdus «Man tas nav vajadzīgs»?

—    Nē.

—    Bet šo uzrakstu — «Kanādas domīnija» —, vai to jūs esat rakstījusi?

—    Jā.

—    Labi, vēlāk es iesniegšu pierādījumus, ka abi uzrakstīti ar vienu roku. Tikmēr zvērinātie apskatīsies un izdarīs paši savus secinājumus. Paldies!

—    Mans amata biedrs izteica pieņēmumu, — sacīja Mailzs Elisons, — ka jūs šeit neesot ieradusies pēc brīvas gribas. Vai tas kaut cik atbilst patiesībai?

—    Nē.

—    Un jūs nenācāt šurp aiz bailēm, ka varētu iekļūt nepatikšanās, ja to nedarītu?

Gledisa brīdi domāja, acīmredzot pūlēdamās tikt skaidrībā par sarežģīto stāvokli. — Nē! — viņa, beidzot sadūšojusies, paziņoja.

—    Un tas, ko jūs teicāt policijas tiesā un šodienas prāvā, ir taisnība?

—    Jā.

—    Nevis meli, ko jus kads pierunājis sacīt?

—    Nē.

Tomēr zvērinātajiem palika tieši tāds iespaids — ka Gledisa ir lieciniece pati pret savu gribu un atkārto cita cilvēka sagudrotu stāstu.

Līdz ar to apsūdzības liecinieku uzstāšanās beidzās un Kevins tūlīt ķērās pie Gledisas Rīzas jautājuma, rīkodamies pēc mājsaimnieču principa: apdarīt sīkākos pienākumus vispirms, lai pēc tam varētu netraucēti ķerties pie galvenā dienas darba.

Eksperts liecināja, ka abi teksta paraugi, kas nodoti tiesai, ir rakstīti ar vienu un to pašu roku. Nē, viņam neesot ne mazāko šaubu, gluži otrādi — tik viegls uzdevums gadoties reti. Abos paraugos atkārtojoties ne tikai vienādi burti, bet pat burtu savienojumi. Tā kā bija redzams, ka zvērinātajiem šai jautājumā jau izveidojies savs viedoklis — abu paraugu salīdzinājums runāja skaidru valodu —, tad Elisona iebildums, ka arī eksperts varot kļūdīties, skanēja nepārliecinoši. Kevins galīgi sagrāva iespējamās šaubas, dodams vārdu speciālistam, kas apliecināja, ka uz abiem paraugiem atrodami vieni un tie paši pirkstu nospiedumi. Elisona pieļāvums, ka tie varētu nebūt Gledisas Rlzas pirkstu nospiedumi, bija pēdējais salmiņš. Prokurors pat neizteica vēlēšanos, lai šis apstāklis tiktu pārbaudīts.

Tagad, kad Kevins bija skaidri pierādījis, ka Gledisai Rīzai pirmās tiesas laikā ir piederējis Frenčaizā nozagtais pulkstenis, kurš pēc liecības došanas tūlīt aizsūtīts atpakaļ kopā ar sirdsapziņas izkliegto piebildi, viņš varēja mierīgi pāriet pie Betijas Keinas stāsta, Rozas turpmāko likteni atstājot policijas ziņā.

Kad tika izsaukts liecinieks Bernards Viljams Čedviks, daudzi kakli pastiepās uz priekšu un pāri zālei nošalca jautājoša murdoņa. Sādu vārdu avīžu lasītāji neatcerējās. Kāda viņam darīšana šai prāvā? Ko viņš te var pateikt?

Viņš varēja pateikt, ka esot kāds Londonas vairumtirdzniecības firmas darbinieks, kurš iepērk porcelānu un dažādas modes preces. Viņš esot precējies un kopā ar sievu dzīvojot īlingā.

—   Jūsu darbs firmā saistīts ar izbraukumiem, — sacīja Kevins.

—    Jā.

—    Vai šā gada martā jūs ieradāties Lārboro?

—    Jā.

—   Vai, uzturēdamies Lārboro, jūs iepazināties ar Betiju Keinu?

—    Jā.

—   Kā jūs iepazināties?

—   Viņa mani, tā sakot, nogrāba.

Tiesas zālē uzbangoja daudzbalsīgs protesta vilnis. Lai kā bija klājies Rozai Glinai un viņas sabiedrotajai, Betija Keina joprojām bija neaizskarams svētums. Par Betiju Keinu, kura tik līdzīga Svētajai Bernadetei, nedrīkst izteikties vulgāri!

Tiesnesis izsacīja publikai aizrādījumu par trokšņošanu. Viņš aizrādīja arī lieciniekam. Neesot skaidrs, ko nozīmē «nogrāba»; tiesnesis būšot pateicīgs, ja liecinieks savās atbildēs turpmāk ievērošot literārās valodas normas.

—    Lūdzu, pastāstiet tiesai, kā jūs iepazināties, — Kevins teica.

—    Es kādu dienu biju iegājis viesnīcā «Midlenda» iedzert tasi tējas, un viņa … ē … sāka ar mani runāties. Viņa arī dzēra tēju.

—   Viena pati?

—    Viena pati.

—    Vai jūs pirmais nesākāt ar viņu runāt?

—    Es viņu pat nepamanīju.

—    Kā tad viņa piesaistīja jūsu uzmanību?

—   Viņa man uzsmaidīja, es pasmaidīju pretī un turpināju lasīt savus dokumentus. Biju aizņemts. Tad viņa sāka ar mani runāt. Jautāja, kas tie man esot par papīriem un tamlīdzīgi.

—    Un tā jūs sākāt pazīšanos.

—   Jā. Viņa teica, ka iešot uz kino un vai es arī negribot nākt. Nu … es savu dienas darbu biju pabeidzis un viņa likās tīri foršs skuķītis, un es teicu — labs ir, ja tu gribi. Nu … un viss beidzās ar to, ka nākamajā dienā viņa atkal atnāca satikties ar mani un devās man līdzi mašīnā uz laukiem.

—   Tas ir, jūsu veikala darīšanās.

—    Jā, viņa tikai brauca līdzi pavizināties; kaut kur pa ceļam mēs paēdām un padzērām tēju, un tad viņa devās atpakaļ pie savas tantes.

—   Vai viņa jums stāstīja kaut ko par saviem tuviniekiem?

—    Jā — ka mājās esot briesmīgi nelaimīga, jo neviens viņai nepievēršot uzmanību. Diezgan daudz činkstēja un sūdzējās, bet to es daudz neklausījos. Izskatījās, ka šī lellīte ir gluži labā maizē.

—    Kā jūs teicāt? — tiesnesis pārjautāja.

—    Viņa man izskatījās pietiekami aprūpēta, milord.

—    Ak tā? — noteica Kevins. — Un cik ilgi turpinājās šī Lārboro idille?

—    Izrādījās, ka mums jābrauc projām no Lārboro vienā un tai pašā dienā. Viņai vajadzēja atgriezties pie savējiem, jo brīvdienas bija beigušās — viņa jau tāpat bija palikusi pie tantes ilgāk par noteikto laiku, lai varētu tikties ar mani, — bet man vajadzēja braukt komandējumā uz Kopenhāgenu. Tad viņa man paziņoja, ka netaisoties braukt mājās un lai es ņemot viņu sev līdzi. Es teicu — tas nu gan neies cauri! Tad jau es biju viņu drusku iepazinis un vairs nedomāju, ka viņa ir tāds nevainīgs bērns, kāds izskatījās viesnīcas zālē, tomēr joprojām uzskatīju viņu par… nepieredzējušu. Kā nekā domāju, ka viņai ir tikai sešpadsmit gadu.

—   Tātad viņa jums teica, ka viņai ir sešpadsmit gadu?

—    Sešpadsmit gadu viņai it kā palika tur, Lārboro, _— Cedviks atbildēja, un viņa mute zem mazajām, melnajām

Ūsiņām savilkās sājā vaibstā. — Tas man izmaksāja lūpu krāsu zeltītā ietvarā.

R.oberts pameta skatienu uz misis Vinnu un redzēja, ka viņa aizklāj seju ar rokām. Leslijs Vinns sēdēja viņai blakām, sastindzis mēmā neizpratnē.

—    Tātad jūs nenojautāt, ka īstenībā viņai ir piecpadsmit gadu.

—    Nē. Uzzināju to krietni vēlāk.

—    Un, kad viņa ierosināja, lai jūs ņemot viņu sev līdzi, jūs uzskatījāt viņu par nepieredzējušu, sešpadsmit gadus vecu meiteni?

—    Jā.

—    Un kāpēc jus mainījāt savus ieskatus?

—    Viņa … pārliecināja mani, ka tā nav.

—    Kas nav?

—    Ka viņa nav nepieredzējusi.

—   Tātad pēc tam jūs bez sirdsapziņas pārmetumiem ņēmāt viņu sev līdzi?

—    Bez sirdsapziņas pārmetumiem jau nu ne, bet tad jau es biju pārliecinājies… cik viņa var būt forša, un, ja arī gribētu, vairs nebūtu varējis viņu atstāt.

—    Tātad jūs paņēmāt viņu līdzi uz ārzemēm.

—    Jā.

—    Kā savu sievu.

—    Jā, kā savu sievu.

—    Vai jūs nedomājāt par to, ko pārdzīvos viņas tuvinieki?

—    Nē. Viņa teica, ka esot brīva vēl divas nedējas un ka tuvinieki noteikti domāšot, ka viņa visu laiku dzīvo pie tantes. Tantei viņa bija pateikusi, ka brauc uz mājām, bet mājiniekiem ziņojusi, ka paliek pie tantes. Un, tā kā šie cilvēki nemēdza sarakstīties, likās pilnīgi ticami, ka viņas tuvinieki neko neuzzinās.

—   Vai jūs atceraties, kurā datumā aizbraucāt no Lārboro?

—    Jā, es paņēmu viņu mašīnā pie Meinzhilas autobusu pieturas 28. marta pēcpusdienā. Tur viņai būtu vajadzējis gaidīt autobusu uz mājām.

Pēc tam Kevins brīdi klusēja, lai dotu iespēju visiem pilnībā novērtēt šo paziņojumu. Roberts, ieklausīdamies apkārt valdošajā klusumā, nodomāja, ka klusāk te nevarētu būt pat tad, ja zāle būtu pilnīgi tukša.

—   Tātad jūs paņēmāt viņu līdzi uz Kopenhāgenu. Kur jūs apmetāties?

—    Viesnīcā «Sarkanās kurpes».

—    Cik ilgi jūs tur bijāt?

—    Divas nedējas.

To dzirdot, zālei pāršalca tikko dzirdama pārsteiguma, murdoņa.

—    Un pēc tam?

—    Piecpadsmitajā aprīlī mēs kopā atgriezāmies Anglijā. Viņa man bija teikusi, ka 16. datumā viņai jābūt mājās. Bet atpakajceļā viņa man pateica, ka īstenībā esot vajadzējis būt atpakaļ jau 11. aprīlī un nu jau četras dienas viņu uzskatot par pazudušu.

—    Tātad viņa jūs tīši maldināja?

—    Jā.

—    Vai viņa jums teica, kāpēc tā darījusi?

—    Jā. Lai vairs nevarētu atgriezties mājās. Viņa teica, ka aizrakstīšot savējiem, ka dabūjusi darbu un esot apmierināta un ka viņiem nevajagot ne uztraukties, ne meklēt viņu.

—    Vai viņa nebēdājās par to, ka sagādās ciešanas vecākiem, kas viņu tik ļoti mīl?

—    Nē. Viņa teica — mājās esot tik garlaicīgi, ka varot sajukt prātā.

Roberta skatiens, pašam negribot, atkal pievērsās misis Vinnai. Tas bija briesmīgi.

—    Kā jūs vērtējāt šo jauno stāvokli?

—    Sākumā biju dusmīgs. Tas man radīja sarežģījumus.

—    Vai par meiteni neraizējāties?

—    Nē, ne visai.

—    Kāpēc?

—   Es jau sen biju sapratis, ka viņa lieliski prot pati par sevi gādāt.

—    Kā jūs to domājat?

—   Tieši tā: lai nu kurš cietīs no viņas ievārītām ziepēm, tā noteikti nebūs Betija Keina.

Izdaudzinātā vārda pieminēšana piepeši atgādināja publikai, ka meitene, par kuru te visu laiku tiek runāts, taču ir tā pati Betija Keina! «Viņu» Betija Keina! Tā, kura līdzīga Bernadetei. Un zāle nemierīgi sakustējās, itin kā ievilkdama un aizturēdama elpu.

—    Un pēc tam?

—    Pēc garas salmu kulšanas…

—    Pēc kā? — tiesnesis pārtrauca.

—    Pēc garas spriedelēšanas, milord.

—    Turpiniet, — sacīja tiesnesis, — bet papūlieties runāt literārā valodā!

—    Pēc garas runāšanas es nolēmu, ka visprātīgāk būs aizvest viņu uz savu vasarnīcu, kas atrodas pie upes netālu no Bornendas. Mēs to izmantojam nedēļas nogalēs un atvaļinājumu laikā, bet pārējo laiku tā parasti stāv tukša.

—    Sacīdams «mēs», jūs laikam domājat sevi un savu sievu?

—   Jā. Meitene piekrita, un es aizvedu viņu uz turieni.

—    Vai tonakt jūs palikāt tur kopā ar viņu?

—    Jā.

—    Un nākamajās naktīs?

—    Nākamo nakti es pavadīju mājās.

—    Tas ir, īlingā.

—    Jā.

—    Un pēc tam?

—    Nākamās nedēļas laikā es pārsvarā nakšņoju vasarnīcā.

—    Vai jūsu sieva nebrīnījās, ka jūs neguļat mājās?

—    Neko daudz neteica.

—    Un kā beidzās šī Bornendas epizode?

—    Vienu vakaru es aizbraucu turp un redzēju, ka viņas tur vairs nav.

—    Ko jūs domājāt — kas noticis?

—    Nu, pēdējā laikā viņa bija sākusi ļoti garlaikoties. Pirmajās trīs dienās viņai likās ļoti interesanti saimniekot, bet pēc tam vairs ne, un nekāda darāmā jau tur tiešām nebija. Kad redzēju, ka viņas vairs nav, es nospriedu, ka esmu viņai apnicis un viņa aizskrējusi ar kādu citu, atradusi ko interesantāku.

—    Vai jūs vēlāk uzzinājāt, kurp viņa devusies un kāpēc?

—    Jā.

—    Vai jūs šodien dzirdējāt Betijas Keinas liecību?

—    Jā.

—    To, ka viņa tikusi aizturēta ar varu kādā mājā netālu no Milfordas?

—    Jā.

—    Vai šī ir tā pati meitene, kura devās jums līdzi uz Kopenhāgenu, nodzīvoja tur divas nedēļas un pēc tam turpināja dzīvot ar jums vasaras mājā pie Bornendas?

—    Jā, tā ir viņa.

—    Jums par to nav nekādu šaubu?

—    Nē.

—    Paldies!

Zāli pāršalca dziļa nopūta; Kevins apsēdās, bet Bernards Čedviks palika gaidām Mailza Elisona jautājumus. Roberts nodomāja, ka Betijas Keinas seja diez vai ir spējīga paust citas emocijas kā vienīgi triumfu vai bailes. Divas reizes viņš bija redzējis tajā pazibam triumfu un vienreiz bailes — pirmajā dienā, kad misis Sārpa bija devusies cauri viesistabai uz viņas pusi. Tomēr, spriežot pēc Betijas pašreizējās sejas izteiksmes, meitene tikpat labi varēja klausīties tirgus cenu sarakstu. Šķietami mierīgo iespaidu acīmredzot radīja sejas fiziskais veidojums, atstatu izvietotās acis, augstā piere, bērnišķā, mazā mute ar allaž uzmesto lūpu. Šis fiziskais veidojums daudzus gadus bija slēpis no tuviniekiem īsto Betiju Keinu. Tā bijusi meistarīga maskēšanās. Fasāde, aiz kuras slēpās tā, kas viņa gribēja būt. Arī tagad maska bija savā vietā — tikpat bērnišķa un rāma kā todien, kad viņš to pirmoreiz ieraudzīja Frenčaizas viesistabā, kaut gan aiz tās šobrīd nepārprotami plosījās vesela emociju vētra.

—    Mister Cedvik, — Mailzs Elisons teica, — jūsu atzīšanās ir ļoti novēlota, vai ne?

—    Novēlota?

—    Jā. Jau apmēram trīs nedēļas šis notikums ir preses un publikas uzmanības centrā. Ja jūsu stāsts ir patiess, tad taču jums vajadzēja zināt, ka divas sievietes tiek nepatiesi apvainotas. Ja Betija Keina, kā jūs apgalvojat, šīs nedēļas pavadīja kopā ar jums, nevis abu šo sieviešu mājā, kā apgalvo viņa pati, — kāpēc tad jūs negājāt uz policiju un to nepastāstījāt?

—    Tāpēc, ka es neko par to nezināju.

—    Par ko?

—    Par apsūdzību pret šīm sievietēm. Un par to pasaciņu, ko Betija Keina sacerējusi.

—    Kā tas iespējams?

—    Tā, ka es atkal biju komandējumā ārzemēs. Par visu šito es uzzināju tikai pirms dažām dienām.

—    Skaidrs. Jūs dzirdējāt meitenes liecību, un jūs dzirdējāt ārsta liecību par to, kādā stāvoklī viņa atgriezusies mājās. Vai jūsu stāsts to izskaidro?

—    Nē.

—    Vai jūs bijāt tas, kurš piekāva meiteni?

—    Nē.

—   Jus teicat, ka vienu vakaru esot aizbraucis turp un redzējis, ka viņas vairs nav.

—    Jā.

—    Viņa bija sakravājusi savas mantas un aizgājusi?

—    Jā, vismaz tobrīd tā izskatījās.

—   Tas ir, visi viņas piederumi un somas, kurās tie atradās, bija nozuduši kopā ar meiteni?

—    Jā.

—    Un tomēr viņa pārradās mājās pilnīgi tukšām rokām, vienā kleitā un kurpēs.

—   To es uzzināju daudz vēlāk.

—   Vai jūs gribat teikt, ka, ieradies vasarnīcā, jūs to atradāt pilnīgā kārtībā un nekas neliecināja, ka tā būtu pamesta steigā?

—    Jā. Tieši tā es visu atradu.

Kad tika izsaukta lieciniece Mērija Frānsisa Čedvika, zāle satraucās jau pirms viņas parādīšanās. KJuva skaidrs, ka tā ir «šim sieva», — un kaut ko tādu nebija paredzējis pat vislielākais optimists, stāvēdams rindā pie tiesas zāles durvīm.

Frānsisa Cedvika bija slaida, glīta sieviete ar dabiski blondiem matiem un modeļu demonstrētājas apģērbu un augumu, kas šobrīd gan drusku sliecās uz apaļumu, taču, spriežot pēc bezrūpīgās sejas izteiksmes, viņa par to daudz nebēdāja.

Lieciniece apstiprināja, ka patiešām esot precējusies ar iepriekšējo runātāju un kopā ar viņu dzīvojot īlingā. Bērnu viņiem neesot. Viņa joprojām palaikam strādājot apģērbu firmā — nevis tāpēc, ka apstākļi spiestu, bet tāpēc, ka darbs viņai patīkot un papildu kabatas nauda jau nekad nekaitējot. Jā, viņa atceroties, ka vīrs nesen braucis uz Lārboro un pēc tam uz Kopenhāgenu. No Kopenhāgenas viņš atgriezies dienu vēlāk, nekā solījis, un nākamo nakti pavadījis kopā ar viņu. Turpmākās nedēļas laikā viņai radušās aizdomas, ka vīram sākusies kāda dēka. Sīs aizdomas apstiprinājušās, kad draudzene viņai pastāstījusi, ka viņu abu vasaras mājā pie upes uzradusies viešņa.

—   Vai jūs par to runājāt ar vīru? — jautāja Kevins.

—    Nē. Tas neko neatrisinātu. Skuķi uz viņu krīt kā mušas uz medu.

—    Ko tad jūs darījāt? Ko nolēmāt darīt?

—    To, ko es vienmēr daru ar mušām.

—    Proti?

—    Es tās situ.

—    Tātad jūs devāties uz vasarnīcu ar nodomu sist mušu, ja tāda tur atradīsies?

—    Tieši tā.

—    Un ko jūs atradāt?

—    Es turp aizbraucu vēlu vakarā, jo cerēju pieķert ari Bārniju …

—    Vai Bārnijs ir jūsu vīrs?

—    Dabiskil Tas ir, jā, — viņa steigšus piebilda, uztvērusi tiesneša skatienu.

—    Un tālāk?

—    Durvis nebija aizslēgtas, un es gāju taisni iekšā dzīvojamā istabā. No guļamistabas atskanēja sievietes balss: «Vai tas esi tu, Bāmij? Es esmu tā sailgojusies pēc tevis!» Iegāju guļamistabā un ieraudzīju viņu vārtāmies gultā, ietinušos stulbā peņuārā, kādus pirms gadiem desmit varēja redzēt filmās. Viņa izskatījās pēc briesmīgas nevīžas, un es drusku pabrīnījos par Bārnija gaumi. Gulēja un ēda šokolādi no milzīgas kastes turpat sev blakām. Gatava trīsdesmito gadu bilde!

—    Lūdzu, stāstiet tikai būtisko, misis Cedvika!

—    Jā. Atvainojos! Nu, sākās parastā vārdu maiņa…

—    Parastā?

—    Jā. «Ko tu te meklē» un tamlīdzīgi. Piekrāptā sieva pret mīļāko. Bet kaut kāda iemesla pēc šitā skuķe man drausmīgi uzkrita uz nerviem. Pati nezinu, kāpēc. Parasti es tādas lietas daudz neņemu galvā. Tas ir, mēs kārtīgi izlamājamies un šķiramies bez īpaša naida. Bet šitai palaistuvei bija kaut kas tāds, ka man iekšā viss sagriezās. Un tad …

—    Misis Cedvika, es jūs lūdzu!

—    Jā, labi. Bet jūs jau paši man likāt stāstīt saviem vārdiem! Nu, īsi sakot, vienā bridi es vairs nevarēju izturēt šito mau… Tas ir, viņa mani vienā brīdī izveda no pacietības. Es viņu izrāvu no gultas un pamatīgi iegāzu viņai pa ausi. Viņa izskatījās tik pārsteigta, ka man, goda vārds, sanāca smiekli. Acīmredzot neviens viņai nekad mūžā nebija iesitis. Šī saka: «Kā tu drīksti man sist?» — nu, taisni tādiem vārdiem, un es saku: «Tevi vēl daudzi sitīs, lellīt, ne tikai es vieni» — un ievelku viņai vēlreiz. Nu, un tālāk… tas bija parasts kautiņš. Es atklāti atzīstu, ka visas priekšrocības bija manā pusē. Es biju lielāka un pamatīgi pārskaitusies. Noplēsu viņai to stulbo peņuāru, un tad viņa paklupa uz vienas no savām

247

rītakurpēm un ar blīkšķi nožāvās zemē. Es gaidīju, kad viņa celsies augšā, bet viņa palika guļus un necēlās, un tad es nodomāju, ka paģībusi. Aizgāju uz vannas istabu pēc slapjas lupatas un saslapināju viņai seju. Pēc tam aizgāju uz virtuvi uzvārīt kafiju. Biju jau drusku pierimusi un domāju — kad šī arī pierims, varbūt gribēs kaut ko iedzert. Uzvārīju kafiju un noliku, lai ievelkas. Bet, kad aizgāju uz guļamistabu, izrādījās, ka visa tā ģībšana bijusi teātris. Tā m… tā skuķe bija aizlaidusies! Apģērbties viņai bija laika diezgan, un es nospriedu, ka viņa aši apģērbusies un aizskrējusi.

—    Un tad jūs arī braucāt projām?

—    Kādu stundu vēl pagaidīju, jo domāju, ka varbūt ieradīsies Bārnijs. Skuķes mantas bija izmētātas pa visām malām, es tās sametu viņas čemodānā un iegrūdu to skapī zem bēniņu kāpnēm. Tad atvēru visus logus. Varēja domāt, ka smaržas viņa gāzusi sev virsū veselām pudelēm. Bārnijs nenāca, un es aizbraucu projām. Laikam drusciņ par agru, jo izrādījās, ka viņš tomēr tur tovakar bijis. Pēc pāris dienām es viņam visu izstāstīju.

—    Un ko viņš par to teica?

—    Viņš teica — žēl, ka viņas māte to neesot izdarījusi jau pirms desmit gadiem.

—    Vai viņš neuztraucās par to, kas ar meiteni varētu notikt?

—    Nē. Es gan drusku raizējos, bet tad Bārnijs man

pateica, ka viņa dzīvojot turpat netālu — Eilzberijā. Tik.' nelielam gabalam nav grūti atrast kādu, kas aizved.

—    Tātad viņš bija pārliecināts, ka meitene atgriezusies mājās?

—    Jā. Es teicu — varbūt tomēr vajag noskaidrot. Tas skuķis jau vēl ir tīrais bērns.

—    Un ko viņš atbildēja?

—    Viņš teica: «Frenkij, mīļā, šitas bērns ar savām izdzīvošanas spējām sit pušu jebkuru hameleonu.»

—    Un tā jūs izmetāt viņu no galvas.

—    Jā.

—    Bet jūs taču varējāt meiteni atcerēties, lasot avīzēs par Frenčaizas notikumu?

—    Nē, nevarēju vis.

—    Kāpēc?

—    Pirmkārt es nezināju meitenes vārdu. Bārnijs sauca viņu par Lizu. Un man ne prātā nenāca, ka piecpadsmit gadus veca skolniece, kas kaut kur nolaupīta un piekauta, varētu būt tā pati Bārnija brūte. Tā, kas gulēja manā gultā un ēda šokolādi.

—    Ja jūs būtu iedomājusies, ka tā ir tā pati meitene, vai jūs būtu izstāstījusi policijai visu, kas jums zināms?

—    Protams.

—    Vai jūs nebūtu mulsinājis tas apstāklis, ka viņu piekāvāt?

—    Nē. Es viņu labprāt piekautu vēlreiz, ja rastos izdevība.

—   Es aiztaupīšu jautājumu savam kolēģim un pavaicāšu pats: vai jūs domājat šķirties no vīra?

—    Nē. Nepavisam.

—    Vai jūsu abu liecības nenozīmē viņa publisku atmaskošanu?

—    Nē. Man nekādu atmaskošanu nevajag. Un šķirties no Bārnija es netaisos. Ar viņu ir labi, un viņš normāli pelna. Ko vēl no vīra var gribēt?

—    Nudien nezinu, — Roberts dzirdēja Kevinu nomurminām. Tad aizstāvis savā parastajā balsī lūdza lieciniecei apstiprināt, ka meitene, par kuru viņa stāstījusi, ir tā pati, kura devusi liecību un sēž tiesas zālē. Pēc tam viņš pateicās misis Čedvikai un apsēdās.

Mailzs Elisons neuzdeva pretjautājumus. Kevins dzīrās aicināt savu nākamo liecinieku, taču zvērināto priekšsēdis pasteidzās pirms viņa.

Zvērinātie, viņš sacīja, gribot darīt zināmu viņa gaišībai tiesnesim, ka viņiem pilnīgi pietiekot ar līdz šim dzirdētajām liecībām.

—    Kādu liecinieku jūs vēl gribējāt aicināt, mister Makdērmot? — tiesnesis jautāja.

—    Kopenhāgenas viesnīcas īpašnieku, milord. Viņš var pastāstīt par to laikaposmu, kad misters Čedviks ar Betiju Keinu uzturējās viņa viesnīcā.

Tiesnesis jautājoši paskatījās uz priekšsēdi.

Priekšsēdis apspriedās ar zvērinātajiem.

—    Nē, milord, mēs domājam, ka nav vajadzīgs uzklausīt šo liecinieku, ja jūsu gaišība tā ir ar mieru.

—    Ja jūs uzskatāt, ka esat dzirdējuši pietiekami daudz, lai izteiktu pareizu spriedumu, — un es personīgi nedomāju, ka jauna liecība palīdzētu gūt lielāku skaidrību, — tad lai tā notiek. Vai jūs vēlaties dzirdēt apsūdzības advokāta runu?

—    Nē, milord, paldies! Mūsu spriedums jau gatavs.

—   Tādā gadījumā mans kopsavilkums acīm redzami ir lieks. Vai iesiet apspriesties?

—    Nē, milord. Spriedums ir vienbalsīgs.

XXIII

—   Labāk nogaidīsim, līdz pūlis izklīst, — Roberts teica. — Pēc tam mūs izlaidīs pa sānu durvīm.

Viņš nesaprata, kāpēc Mariona izskatās tik nopietna, tik sadrūmusi. Gandrīz kā pēc smaga trieciena. Vai tiešām sasprindzinājums atstājis tik spēcīgu iespaidu?

Gluži kā nojauzdama viņa samulsumu, Mariona ieteicās: — Tā sieviete! Tā nabaga sieviete! Es nespēju domāt ne par ko citu.

—    Kas? — Roberts, muļķīgi vaicāja.

—    Meitenes māte! Vai varat iedomāties kaut ko vē! briesmīgāku? Zaudēt jumtu virs galvas, protams, arī nav… Ak, jā, Robert, mīļais, jums nav jāpūlas mums to stāstīt… — Un viņa pacēla roku ar jaunāko Larborough Times numuru, kur pēdējo ziņu rindkopā pletās uzraksts: «Frenčaiza, māja, kas slavena sakarā ar Milfordas prāvu par meitenes nolaupīšanu, pagājušajā naktī nodegusi līdz pamatiem.» Vakar tā man vēl būtu likusies milzīga traģēdija. Bet tagad salīdzinājumā ar tās sievietes nelaimi man tas šķiet sīks starpgadījums. Kas var būt vēl briesmīgāks par atklājumu, ka cilvēks, ar ko tu gadiem esi dzīvojis kopā un ko esi mīlējis, ne tikai neeksistē, bet nekad vispār nav eksistējis? Ka cilvēks, ko esi tā mīlējis, ne tikai nemīl tevi, bet ir absolūti vienaldzīgs pret tevi un vienmēr tāds bijis? Kas pēc šāda atklājuma vispār vairs paliek? Viņa taču pat pa zaju zāli vairs nevar staigāt, nedomādama, vai tikai apakšā nav purvs!

—    Jā, — Kevins piekrita, — es nemaz nevarēju uz viņu skatīties. Viņas ciešanas bija pārāk satriecošas.

—   Viņai ir Joti jauks dēls, — teica misis Sārpa.

—    Bet saproti taču, — Mariona nerimās, — viņai vairs nav arī dēla! Tagad viņai nav nekā! Šī sieviete domāja, ka viņai ir Betija. Viņa to mīlēja un uzticējās tai tieši tāpat, kā mīlēja savu dēlu un uzticējās viņam. Un tagad šis dzīves pamats ir sadragāts. Kā viņa vairs var uz kaut ko pajauties, ja jau āriene ir tik mānīga? Nē, viņai nav nekā. Tikai tukšums …

Kevins paņēma Marionu zem rokas. — Jums pēdējā laikā bijis pietiekami daudz pašām savu raižu, jūs ne varat uzkraut sev vēl citu bēdas. Nāciet, man šķiet, ka tagad viņi varēs izlaist mūs ārā! Vai nebija patīkami redzēt, cik policisti laipni un neuzbāzīgi aicināja nepatieso liecību devējas sev līdzi?

—    Nē, es nespēju domāt ne par ko citu kā vienīgi par tās sievietes mokām.

Tātad arī viņa to uztvērusi šādi.

Kevins izlikās nedzirdējis šo atbildi. — Un kā preses pārstāvji visi lauzās pie telefona, līdzko tiesneša sarkanā mantija nozuda aiz durvīm! Ikvienā Anglijas avīzē jūs tiksiet attaisnotas visos sīkumos, varu jums galvot! Tā būs visplašākā publiskā attaisnošana kopš Dreifusa laikiem.

—    Acīmredzot mums dažas naktis vajadzēs pavadīt viesnīcā? — jautāja misis Šārpa. — Vai kāda no mūsu lietām vispār ir saglabājusies?

—    Jā, itin daudzas, — Roberts atbildēja un pastāstīja, ko izdevies izglābt. — Bet, ja runa ir par viesnīcu, pastāv vēl cita iespēja.

Tā nu Mariona kopā ar māti devās uz nelielo namiņu «jaunās» pilsētiņas galā, un mis Simas goda istabā viņi nelielā pulciņā — Mariona, viņas māte, Roberts un Stenlijs — nosvinēja laimīgās beigas. Kevinam bija vajadzējis atgriezties Londonā. Galdu rotāja kupls puķu pušķis, kuru kopā ar jauku vēstulīti bija atsūtījusi Linas tante. Stenlijs bija atnesis Larborough Evening News jaunāko eksemplāru, kura priekšējā lapā bija lasāms pirmais prāvas apraksts.

—    Vai jūs negribētu rit pēcpusdienā saspēlēt ar mani golfu? — Roberts jautāja Marionai. — Jūs tik ilgi esat bijusi spiesta vairīties no cilvēkiem. Mēs varam sākt agri, kamēr citi spēlētāji vēl brokasto.

—    Jā, labprāt, — viņa atbildēja. — Laikam jau rīt dzīve sāksies no jauna, un tajā, kā parasti, būs gan labais, gan ļaunais. Bet šovakar man joprojām ir sajūta, ka iespējams tikai ļaunais.

Tomēr nākamajā rītā, kad Roberts atbrauca viņai pakaļ, šķita, ka dzīvē atgriezies arī labais. — Ja jūs zinātu, cik tas ir brīnišķīgi! — Mariona jūsmoja. — Es domāju — dzīvot šādā mājā. Pagriez tikai krānu, un karsts ūdens tek straumēm!

—  Turklāt šāda dzīve teicami papildina izglītību, — teica misis Šārpa.

—    Izglītību?

—    Jā, jo blakusistabā var dzirdēt katru otro vārdu.

—    Nu ko tu, māt! Katru otro jau gan ne!

—    Katru trešo, — misis Šārpa izlaboja.

Viņi devās uz golfa laukumu pacilātā garastāvoklī, un Roberts nolēma, ka bildinās Marionu pēc spēles, dzerot tēju kluba kafejnīcā. Bet ja nu tur ir pārāk daudz cilvēku, kas gribēs jaukties pa vidu ar saviem apsveikumiem sakarā ar prāvas iznākumu? Varbūt labāk mājupceļā?

Viņš bija nolēmis, ka atstās savu māju Linas tantei — jo viņa ar šo mājvietu bija tā saaugusi, ka likās pilnīgi skaidrs: vienīgi tur viņa var sagaidīt vecumdienas un mūža galu, — bet sev un Marionai sameklēs nelielu mājokli citā Milfordas vietā. Sājos laikos tas nebūs viegli, bet sliktākajā gadījumā viņi var iekārtot sev maziņu dzīvoklīti Blēra, Heivarda un Beneta firmas augšstāvā. Tad gan vajadzēs aizvākt pārsimt gadus krājušos protokolus, taču tiem jau sen vairs tikai muzeja vērtība, tikpat tie būtu pārvietojami citur.

Jā, viņš to darīs mājupceļā.

Bet tad Roberts secināja, ka domas par gaidāmo sarunu nejaus spēlēt. Viņš piepeši apstājās un, ar nūju bikstīdams bumbiņu, teica: — Mēs varētu apprecēties, Mariona.

—    Tiešām, Robert? — Viņa izvilka no somas savu nūju un nometa somu turpat zemē.

—    Tu taču arī tā domā, vai ne?

—    Nē, mījo Robert.

—    Mariona! Kāpēc? Tas ir, kāpēc ne?

—    Iemeslu ir daudz, un katrs no tiem pietiekami svarīgs. Vispirms, ja vīrietis nav apprecējies līdz četrdesmit gadu vecumam, tad laulība viņa dzīvē nav nekas nozīmīgs. Tad šāda vēlēšanās ir drīzāk kā pārejoša kaite, kas uz laiku viņu apsēdusi — tā kā gripa vai reimatisms. Es negribu būt tev pārejoša kaite.

—    Bet tas ir …

—    Turklāt man šķiet, ka es nepavisam nebūšu ieguvums Blēra, Heivarda un Beneta firmai. Pat tad, ja…

—    Es nelūdzu, lai tu precies ar Blēra, Heivarda un Beneta firmu!

—    Pat pierādījumi, ka es neesmu situsi Betiju Keinu, nevar novērst to apstākli, ka esmu «sieviete no Keinas prāvas», un firmas vecākajam partnerim tāda sieva var sagādāt dažu neērtu brīdi. Tas tev nenāks par labu, Robert, tici man!

—    Dieva dēļ, Mariona! Izbeidz …

—   Turklāt tev ir Linas tante, bet man ir māte. Mēs nevaram viņas tā vienkārši nolikt kaut kur malā kā nolietotas mēbeles. Es savu māti ne tikai mīlu, es viņu apbrīnoju. Tu savukārt esi pieradis pie Linas tantes lutināšanas … jā, jā, esi! … un smagi izjustu — daudz smagāk, nekā tu šobrīd domā, — cik ļoti tev pietrūkst tās aprūpēšanas un apčubināšanas, ko es tev neprastu nodrošināt — un, ja prastu, tad nemaz negribētu, — viņa smaidīdama piebilda.

—    Mariona! Tieši tāpēc es gribu precēties ar tevi, ka tu mani nelutinātu. Tāpēc, ka tev ir pieauguša cilvēka saprāts un …

—    Pieauguša cilvēka saprāts ir patīkams, ja reizi nedēļā kopīgi jāaiziet paēst, bet pēc pusmūža kopā ar Linas tanti tev tas neliktos līdzvērtīgs aizstājējs garšīgām kūkām dievinošā gaisotnē.

—    Ir vēl kaut kas, ko tu neesi pat pieminējusi, — Roberts teica.

—    Kas tad?

—   Vai es tev vispār kaut ko nozīmēju?

—    Jā. Ļoti daudz. Laikam pat vairāk nekā jebkurš cits, ko es jebkad esmu satikusi. Tas pa daļai ir iemesls, kāpēc es neprecēšos ar tevi. Otrs svarīgs iemesls slēpjas manī pašā.

—    Tevī?

—    Redzi, es neesmu laulības dzīvei piemērota sieviete. Es negribu rēķināties ar otra cilvēka untumiem, ar otra prasībām, ar otra iesnām un galvassāpēm. Mēs ar māti lieliski saderam kopā tieši tāpēc, ka neizvirzām viena otrai nekādas prasības. Ja vienai no mums ir iesnas, tā paliek savā istabā un ārstējas saviem spēkiem, līdz atkal var rādīties cilvēkos. Bet neviens vīrs tā nebūs.ar mieru. Viņš gaidīs līdzjūtību — pat tad, ja iesnas būs saķēris paša muļķības pēc, — gaidīs līdzjūtību, uzmanību un kopšanu. Nē, Robert! Neskaitāmas sievietes to vien gaida, kaut varētu ārstēt kādam vīrietim iesnas, — kālab tev jāizraugās tieši mani?

—   Tāpēc, ka tu esi vienīgā starp visām šīm neskaitāmajām un es tevi mīlu.

Marionas sejā pavīdēja tāda kā vainas apziņa. — Mani vārdi laikam izklausās vīzdegunīgi. Bet tos saka priekšā veselais saprāts.

—    Bet, Mariona, vientuļa dzīve ir tukša …

—    Pēc manas pieredzes spriežot, «pilna» dzīve ir tā, ko pārpilda citu cilvēku prasības.

—    … un māte mūžīgi nebūs kopā ar tevi.

—    Cik es pazīstu savu māti, viņa bez pūlēm mani pārdzīvos. Labāk spēlēsim tālāk — lūk, tur jau redzami nākamie spēlētāji!

Roberts automātiski ieripināja bumbiņu bedrē. — Bet ko tu darīsi? — viņš vaicāja.

—    Ja neapprecēšos ar tevi?

Roberts nikni sakoda zobus. -Laikam viņai taisnība: šī izsmējīgā attieksme, kopā dzīvojot, varētu kļūt par jūtamu apgrūtinājumu.

—    Ko jūs ar māti esat nolēmušas darīt tagad, kad jums vairs nav Frenčaizas?

Mariona mazliet vilcinājās ar atbildi, it kā grūti būtu to pasacīt. Viņa stāvēja, pa pusei aizgriezusies, un knibinājās gar somu.

—    Mēs brauksim uz Kanādu, — viņa beidzot teica.

—    Brauksiet projām?

—    Viņa joprojām stāvēja novērsusies. — Jā.

Roberts bija satriekts. — Bet, Mariona, tas nevar būti

Un kāpēc tieši uz Kanādu?

—    Man tur ir brālēns, profesors Makgila koledžā. Mātes vienīgās māsas dēls. Pirms kāda laika viņš mums atrakstīja un piedāvāja pārcelties pie viņa un vadīt saimniecību, bet tad mēs jau bijām mantojušas Frenčaizu un Anglijā jutāmies ļoti labi. Tāpēc toreiz atteicāmies. Bet piedāvājums joprojām ir spēkā. Un tagad… tagad mēs abas dosimies turp.

—    Saprotu.

—    Nerādi tik drūmu seju, mīļais! Tu nemaz nenojaut, no kādām nepatikšanām esi izsprucis.

Viņi pabeidza spēli pilnīgā klusumā.

Kad Roberts bija izlaidis Marionu pie mis Simas mājas un brauca atpakaļ uz Sinleinas garāžu, viņš ar rūgtu smaidu nodomāja, ka visiem jaunajiem pārdzīvojumiem, ko viņš izbaudījis pēc iepazīšanās ar Šārpām, pievienojies ari atraidīta pielūdzēja pārdzīvojums. Pēdējais un laikam visnegaidītākais.

Pēc trim dienām, pārdevušas vietējam tirgotājam atlikušās mēbeles un Stenlijam — to pašu mašīnu, ko viņš tika tā noniecinājis, abas sievietes ar vilcienu aizbrauca no Milfordas. Vispirms viņas ar amizanto «mazbānīti» aizbrauca līdz Nortonas sazarojumam. Roberts pavadīja? viņas līdz stacijai, kur vajadzēja pārsēsties ātrvilcienā.

—  Man vienmēr paticis ceļot pēc iespējas tukšākām rokām, — Mariona teica, pārlūkodama niecīgo bagāžu,

—    tomēr es nebūtu domājusi, ka braukšu uz Kanādu ar vienu nelielu rokassomiņu.

Dzelzceļa malās krāšņi kuploja puķes, pļavas dzirkstīja gundegu ziedos, bet Robertam pasaule šķita pelnu pelēka un drūma kā lietus mākonis. Viņš noraudzījās, kā Londonas vilciens ar abām sievietēm nozūd tālumā, un devās mājup, pūlēdamies iztēloties, kā turpmāk spēs izturēt Milfordas dzīvi, ja vairs nebūs cerību kaut reizi dienā redzēt Marionas melnīgsnējo, kalsno seju.

Tomēr galu galā viņš to spēja izturēt itin labi. Tajā pašā pēcpusdienā viņš devās uzspēlēt golfu un secināja, ka joprojām ir gluži pieņemamā sportiskā formā. Viņš iepriecināja misteru Hazeltainu ar savu interesi par darbu. Viņš ierosināja Neviļam, ka viņi divatā varētu sašķirot un iegrāmatot bēniņos sakrautos protokolus un varbūt iešūt tos vākos. Pēc trim nedēļām, kad no Londonas pienāca Marionas atvadu vēstule, Roberts jau gluži nemanot bija iegrimis Milfordas tīkami rāmajā ikdienā.

Mariona rakstīja:

«Mans visumīļais Robert!

Sī ir ļoti sasteigta atvadu vēstule, rakstīta tāpēc, lai pasacītu Tev, ka mēs abas domājam par Tevi. Parīt ar rīta lidmašīnu mēs dodamies uz Monreālu. Tagad, kad šis brīdis jau gandrīz klāt, mēs abas esam pārliecinājušās, ka atceramies gandrīz tikai labo un patīkamo, bet pārējais pamazām pagaist un kļūst arvien nesvarīgāks. Varbūt tā ir priekšlaicīga nostalģija. Nezinu. Zinu tikai to, ka vienmēr jutīšos laimīga, atcerēdamās Tevi. Tāpat ari Stenliju un Bilu — un Angliju.

Sirsnīgā mīlestībā un pateicībā no mums abām —

Mariona Sārpa.»

Roberts nolika vēstuli uz sarkankoka galda. Nolika tieši pēcpusdienas saules apspīdētajā laukumiņā.

Rīt ap šādu laiku Marionas vairs nebūs Anglijā.

Sī doma viesa izmisumu, taču tur neko nevarēja darīt, atlika vienīgi būt prātīgam. Nu ko tad, ko te varēja iesākt?

Un tad gandrīz vienlaikus notika trīs atgadījumi.

Ienāca misters Hezeltains un paziņoja, ka misis Lomaksa atkal gribot mainīt savu testamentu; varbūt Roberts tūlīt pat varētu doties pie viņas?

Piezvanīja Linas tante un palūdza mājupcejā nopirkt zivi.

Un misis Tafa ienesa tēju.

Roberts ilgi raudzījās uz abiem cepumiem savā priekšā. Tad mierīgi, bet apņēmīgi pastūma paplāti malā un nocēla telefona klausuli.

XXIV

Vasaras lietus ar vienmuļu neatlaidību kapāja lidlauku. Laiku pa laikam uzbrāzmoja vējš un ietrieca garu šalti lidostas ēkas logos. Apjumtais ceļš uz Monreālas lidmašīnu abos galos bija vajā, un pasažieri, galvas pieliekuši, vairīdamies no slapjuma, pamazām kāpa lidmašīnā. Roberts, iedams kaut kur rindas galā, redzēja gabaliņu priekšā vecās misis Šārpas zemo, melno cepuri, ap kuru plīvoja baltas matu šķipsnas.

Kad viņš iekāpa lidmašīnā, abas sievietes jau sēdēja savās vietās un misis Šārpa kaut ko meklēja somiņā. Robertam ejot starp sēdekļu rindām, Mariona paskatījās augšup un viņu ieraudzīja. Viņas sejā atplaiksnījās prieks un pārsteigums.

—    Robert! — viņa iesaucās. — Vai tu atnāci mūs pavadīt?

—  Nē, — Roberts atbildēja. — Es arī lidošu ar šo lidmašīnu.

—    Lidosi? — viņa neizpratnē atkārtoja. — Tu?

—    Sis ir sabiedriskā transporta līdzeklis.

—    Es zinu, bet. . . vai tad tu brauc uz Kanādu?

—    Jā.

—    Kapec?

—   Apciemot savu māsu Saskačevanā, — Roberts ar tēlotu nopietnību atbildēja. — Tas ir daudz labāks iegansts nekā brālēns Makgila koledžā.

Mariona sāka klusi un sirsnīgi smieties.

—    Ai, Robert, mīļais, — viņa noteica, — tu ne iedomāties nevari, cik jauks esi, kad kļūsti vīzdegunīgs!

Sī stāsta sižeta pamatā ir patiess notikums, kura galvenā varone bijusi meitene, vārdā Elizabete Keninga. (Red. piez.J

Content

Dāmu detektīvs

AGATA KRISTI.  Notikums ar nama uzraudzi

Apgada jumava iznākušas grāmatas

DAFNE DI MORJE bez iemesla

DŽOZEFĪNE TEJA Notikums ar Betiju Keinu