Čeizs Džeimss Hedlijs

Detektīvizlase

Džeimss Hedlijs Čeizs

Detektīvizlase

,

Džeimss Hedlijs Čeizs Zelta smarža

.

1. nodaļa.

Spožā maija rīta saule vērta Parīzi īpaši skaistu. CIP franču nodaļas šefs Džons Dorijs pa sava biroja milzīgo logu tīksminājās par smaragdzaļo koku lapotni, skaistajām pavasarīgi tērptajām meitenēm un, kā parasti, ļaužu pilno Saskaņas laukumu. Viņš bija pilnīgi laimīgs. Uzmetis ātru skatienu dažiem dosjē, kas atradās uz viņa galda, viņš pārliecinājās, ka tur nav nekā steidzama. Bet tad viņš ērtāk iekārtojās krēslā un ar izklaidīgu smaidu sejā atkal pievērsās skatam aiz loga.

Dorijs bija nodienējis trīsdesmit astoņus gadus CIP un viņam savos sešdesmit sešos gados bija pietiekami daudz iemeslu būt apmierinātam ar sevi. Viņš ieņēma svarīgo Parīzes nodaļas direktora posteni, un, turklāt, viņu gluži vienkārši centās pierunāt turpināt strādāt šajā amatā, neskatoties uz to, ka viņš jau bija pārsniedzis pensijas vecumu. Tas neapšaubāmi liecināja par to, ka viņa darbs ir bijis un vēl joprojām ir nevainojams un viņš ar pilnām tiesībām var uzskatīt sevi par neaizvietojamu darbinieku.

Dorijs bija neliela auguma, jauneklīgs un atgādināja putnu. Viņš valkāja brilles bez rāmjiem, un viņa acis dzīvi šaudījās aiz briļļu stikliem. Viņš drīzāk izskatījās pēc veiksmīga baņķiera un nemaz nebija līdzīgs tam, kas bija īstenībā — viltīgs un enerģisks efektīvas organizācijas direktors, kuras slepenā darbība un bagātības bija tik nozīmīgas, ka tikai ļoti nedaudzi saprata viņa varas īstenos mērogus.

Tieši tajā brīdī, kad Dorijs iedomājās, ka meitene krāsainajā mini-kleitā, kas gaidīja pie sarkanā luksofora signāla, ir šī spilgtā pavasara rīta dzīvs iemiesojums, uz galda sāka zvanīt telefons. Dorijs saviebās. Telefons bija īstens viņa dzīves lāsts. Katru reizi, kad viņam radās iespēja izmantot

kādu brīvāku mirkli, lai pilnīgāk baudītu dzīvi, kas kūsāja viņam apkārt, šis nolādētais telefons sagrāva labvēlīgo atmosfēru.

Viņš paņēma klausuli un nomurmināja:

— Jā?

Viņa sekretāre, Māvi Pola teica:

— Jūs vaicā kapteinis O’Halagans. Vai savienot?

Visu Eiropas aģentu šefs ASV, kapteinis Tims O’Halagans bija Dorija labā roka un draugs. Dorijs nopūtās. Katru reizi, kad zvanīja O’Halagans, tas vienmēr nozīmēja nepatikšanas.

— Jā... Savienojiet. Tas esat jūs, Tim?

— Jā. Labdien, ser. Ieslēdziet traucējumu sistēmu.

O’Halagans runāja nopietnā, sausā balsi.

„О, laikam nepatikšanas,“ - nodomāja Dorijs un nospieda traucējumu sistēmas pogu.

— Tim... Kas tad īsti noticis?

— Tikko zvanīja Aleks Hammers. Viņš pašlaik novēro Orlī lidostu. Aleks ziņoja, ka Hermanis Šermans tikko ieradās no Ņujorkas ar nakts lidmašīnu. Šermans ir nogrimējies un ceļo ar viltotu pasi.

Dorijs pamirkšķināja. Viņš iedomājās, vai tikai viņu neviļ dzirde, viņam taču ir jau sešdesmit seši gadi.

— Kā jūs teicāt, kas ieradās?

— Hermanis Šermans. Mūsu Hermanis Šermans.

Dorijs pēkšņi juta, ka asinis iesitās viņam sejā.

— Vai tas ir joks? — viņš sausi vaicāja. — Ko jūs vispār tur melšat, velns parāvis!

— Es jums saku, ka Hermanis Šermans ar viltotu pasi tikko izbrauca no Orlī lidostas un devās uz Parīzi, - steidzīgā tonī atkārtoja O’Halagans.

— Bet tas taču nav iespējams! Tas acīmredzot ir nepatīkams pārpratums! Šermans taču tagad ir Vašingtonā. Es...

— Es zinu, kur viņam ir jābūt, ser. Taču par nožēlu, viņš pašlaik dodas Parīzes centra virzienā. Hammers ir par to pilnīgi pārliecināts. Jūs laikam atceraties, ka Hammers pirms tam, kad iestājās mūsu dienestā, veselus četrus gadus bija Šermana miesassargs. Viņa manieres mētāt rokas pa gaisu un šūpot galvu ir tik uzkrītošas, ka Hammers nevarēja kļūdīties. Šim cilvēkam ir ūsas, melnas brilles un viņš ieradās no Ņujorkas tūristu klasē. Hammers ir pilnīgi pārliecināts, ka nav kļūdījies, un es viņam ticu. Turklāt Hammers ir viens no mūsu labākajiem aģentiem, un līdz šim brīdim vēl nav pieļāvis nevienu kļūdu.

— Bet vai tad jums nav zināms, ka Hermani dienu un nakti apsargā FIB? Viņam nav iespējams aizbraukt no Vašingtonas tā, lai tas uzreiz nekļūtu zināms FIB. Mūs nekavējoties par to brīdinātu. Hammers kļūdās.

— Nē, ser! - nepacietīgi iebilda O’Halagans. - Šeit ir vēl kāda cita detaļa. Šis cilvēks ceļo ar Džeka Keina pasi. Jums taču būtu jāzin, ka Keins ir ļoti līdzīgs Hermanim. Šo līdzību jau divas vai trīs reizes izmantoja, lai tiktu vaļā no uzmācīgajiem žurnālistiem, kas Šermanam nedeva mieru. Turklāt Keins ir uzaudzējis ūsas.

— Un jūs esat pilnīgi pārliecināts, ka šis cilvēks nav Keins?

— Pilnīgi. Es pats to pārbaudīju.

Pašlaik Keins atrodas slimnīcā ar lauztu kāju, jo nesen cietis autokatastrofā. Oficiāli Hermanis it kā atrodas mājās un pat ir slims ar gripu. Viss iekārtots tā, ka ar viņu tikties var tikai sieva. Nevienu citu pie viņa tagad neielaiž. Bet Hermanim, kā redzat, izdevies piemānīt savus sargus, bet sieva apgalvo, ka viņš guļ gultā. Es esmu pilnīgi pārliecināts, ka Hammers nav kļūdījies, un Hermanis Šermans tik tiešām atrodas Parīzē.

— Un jums zināms, kur viņš apmeties?

— Pagaidām vēl nē, ser. Hammers diemžēl viņu pazaudēja Orlī lidostā, kad Šermans taksometru pieturā iesēdās tur stāvošajā vienīgajā taksometrā. Tiesa, Hammers iegaumēja šīs mašīnas numuru. Viņš pašlaik Orlī gaida atgriežamies taksometra šoferi, taču šīs izredzes ir visai apšaubāmas. Varbūt man sākt interesēties hoteļos?

Dorijs kādu laiku šaubījās, drudžaini apsverot, kā rīkoties.

— Nē, — viņš beidzot noteica. — Bet vai Hermanim ir bagāža?

— Tikai neliels koferis.

— Tad neko neuzsāciet. Un pasakiet Hammeram, lai klusē. Ja viņš atkal ieraudzīs taksometru, tad lai pacenšas uzzināt, uz kurieni tas aizveda Hermani. Taču tas viss ir jādara ļoti piesardzīgi. Tā taču var izrādīties visai delikāta lieta. Pagaidiet nedaudz pie telefona, Tim. Jūs varat būt drīz vien vajadzīgs.

Dorijs nolika klausuli, atgāzās krēslā un ar nekustīgu skatienu vērās tukšumā. Domas galvā joņoja viesuļa ātrumā.

„Ja šis cilvēks ir tik tiešām Šermans, — viņš nodomāja, — tad kāda velna pēc viņam ievajadzējies dzīties uz Parīzi?“

Dorijs bija gandrīz pilnīgi pārliecināts, ka Tims nekļūdās un tas tik tiešām ir Šermans. Vai viņš būtu prātu zaudējis?

Dorijs centās atmest šo domu. Acīmredzot Māri Šermana palīdzēja vīram veikt šo bīstamo un noslēpumaino ceļojumu, kas neapšaubāmi nozīmēja, ka viņi abi ir iejaukti kādā ļoti nopietnā personīga rakstura lietā, kas spieda Hermani slepus pamest ASV un ierasties Parīzē. Dorijs ar kabatlakatu noslaucīja nosvīdušās delnas un nopūtās.

Bet ja par to uzzinās prese? Hermanis Šermans — nogrimējies un ar viltotu pasi?! Dorijam bija pietiekami liels pamats uztraukumam, jo Hermanis Šermans bija ASV prezidenta kandidāts un pašreiz bija vēlētāju favorīts. Un ne tikai tāpēc, ka Šermans bija iespējamais prezidents tuvākajā nākotnē, bet arī viens no bagātākajiem cilvēkiem Amerikā.

Amerikāņu tērauda korporācijas, Amerikas un Eiropas apvienoto aviolīniju prezidents, viņš piedalījās neskaitāmās administratīvās padomēs, viņam bija liela ietekme valdošajās aprindās un viņš uzrunāja vārdos visus pašreizējās valdības locekļus. Līdz šim viņam neko nevarēja pārmest personīgajā dzīvē, un viņa sieva būs lieliska Baltā nama saimniece, par to visi bija vienisprātis.

Dorijs pazina Šermanu veselus 45 gadus. Vēl būdami poļu universitātes studenti, viņi dzīvoja vienā istabā, un viņš zināja, ka tikai, pateicoties Šermanam, viņš vēl joprojām ieņem šo amatu, nevis mirst nost aiz garlaicības pensijā.

Atzīstot faktu, ka Šermans visai bieži bija rupjš un viegli ieguva ienaidniekus, Dorijs bija neizsakāmi pateicīgs šim cilvēkam, kurš tik daudz bija viņa labā izdarījis. Ja viņš pats spētu palīdzēt Šermanam, viņš ne mirkli nešaubītos. Bet ko viņš var darīt šajā situācijā? Šermans taču pats nav nekāds muļķis, un viņam jāsaprot, ka viņš, ierodoties Parīzē tādā veidā, riskē ar savām izredzēm prezidenta vēlēšanās. Viņam pašam būtu jāsaprot, kāds skandāls sāksies, ja tas viss nāks atklātībā.

Dorijs vēl dažas minūtes padomāja, tad pieņēma lēmumu. Viņš nosprieda, ja viņš tik tiešām grib palīdzēt Šermanam, tad viņš tagad nedrīkst neko uzsākt. Viņš zināja, ka Šermans spēj arī pats izkulties sveikā no jebkuras situācijas. Viņš nolēma brīdināt O’Halaganu, lai tas neko neuzsāk, bet Hammers ir labs aģents un neko lieku nepļāpās.

Dorijs nolēma saglabāt Šermana inkognito. Lai viņš dara to, kālab viņš ieradies Parīzē, un netraucēti atgriežas mājās. Ja neviens neiejauksies, lai viss notiek kā tam jānotiek. Bet pēkšņi Dorijs iedomājās, kas notiks, ja kāds tomēr iejauksies?

Viņš paskatījās zilajās debesīs un uz saules staru pielietajiem kokiem, taču to spožais izskats nesagādāja viņam prieku.

Bet ja nu pēkšņi franču policija arestēs Šermanu un apvainos viņu par viltotas pases izmantošanu? Vai arī kāds ārprātīgais, kurš viņu neieredz, to pazīs un nogalinās. Bet ja...

Dorijs saviebās. Protams, viss var notikt ar tik svarīgu personu kā Šermans. Bet ko tur lai dara?

Kā atbilde uz šo jautājumu atskanēja telefona zvans.

— Kas runā? — vaicāja Dorijs, saērcināts, ka kāds ir iztraucējis viņa domas.

— Jūs vaicā kāds kungs, — atskanēja Polas balss, — viņš atsakās nosaukt savu vārdu un saka, ka jūs kopā ar viņu mācījāties Islā.

Dorijs aprauti nopūtās.

— Savienojiet!

Pēc neilga klusuma vīrieša balss teica:

— Tas esat jūs, Dorij?

— Jā. Nenosauciet savu vārdu, man tāpat ir skaidrs, kas runā. Es esmu pilnīgi jūsu rīcībā, ar ko varu pakalpot?

— Brauciet pie manis... tas ir ļoti steidzami...

Dorijs uzmeta skatu savas dienas kārtības sarakstam. Nākošajās divās stundās viņam bija paredzētas dažas tikšanās, lai gan ne īpaši svarīgas.

Aizbraucis līdz Soslī ielai, viņš nodomāja, ka Šermans vismaz ir pierādījis, ka ir ļoti pieticīgs. Tikai muļķis varētu iedomāties, ka nākamais prezidents varētu apmesties šādā hotelī.

Dorijs izkāpa no mašīnas, piegāja pie hoteļa durvīm, kas no vienas vietas bija izraibinātas ar netīriem pirkstu nospiedumiem, un tās atgrūda vaļā. Viņš iegāja vestibilā, kur oda pēc ķiplokiem un netīrumiem.

Resns plikpauris sēdēja pie galdiņa un izklaidīgi šķirstīja ,,Figaro“. Viņam aiz muguras karājās dēlis ar atslēgām, bet uz galda līdzās atradās neliels komutators.

— Man ir vajadzīgs Džeks Keins, — teica Dorijs.

Dežurants negribīgi novāca savu žurnālu un paskatījās uz viņu. Tad pamāja ar galvu un noburkšķēja:

— Istaba numur 66, trešais stāvs, — tad atkal iegrima žurnāla aplūkošanā.

Dorijs uzkāpa trešajā stāvā pa kāpnītēm, kas bija noklātas ar zaļu paklāju. Deguns bija jātur ciet, jo smaka kļuva ļoti nepatīkama. Trešajā stāvā viņš gāja pa gaiteni, līdz nonāca līdz 66. numuram. Viņš apstājās, jo juta, ka sirds sāk pukstēt pārāk strauji. Bet viņš nesaprata, kāpēc viņa tā dauzās: vai nu no straujā kāpuma, vai arī no priekšā stāvošās sarunas.

Viņš uzmanīgi pieklauvēja. Durvis nekavējoties atvērās.

— Ienāciet, Džon, — viņš izdzirda Šermana balsi.

Dorijs ienāca mazā nabadzīgā istabiņā, Hermanis Šermans tūdaļ aizvēra durvis un tās aizslēdza.

Viņi paskatījās viens uz otru.

Šermans no skata bija visai impozants vīrietis, masīvs koloss, 186 cm garš ar platiem pleciem. Viņam bija ap sešdesmit gadu, iedegusi seja, zilas caururbjošas acis, tieva un šaura mute. Viņš nepārprotami bija skaists vīrietis, viņā jautās vara un personība, kas to arī pacēla pa sabiedrības hierarhijas kāpnēm.

To piecu gadu laikā, kopš viņi nebija tikušies, Šermans bija krietni izmainījies. Acīmredzot, pa šo laiku viņam bija atgadījies visai daudz dažādu nepatikšanu, kuru rezultātā viņam bija tik izklaidīgs skatiens. Zem acīm atkārušies lieli ādas maisi.

— Priecājos jūs redzēt, Džon, — teica Šermans, — pateicos, ka jūs tik ātri ieradāties... — viņš apklusa, palūkojās uz Doriju un tad teica:

— Kā jūs uzzinājāt, ka es šeit esmu ieradies ar Džeka Keina vārdu?

— Jūs redzēja lidostā, kad jūs aizbraucāt, un pārbaudīja jūsu kartiņu. Par to man ziņoja O’Halagans. Bet es pavēlēju viņam pagaidām neko neuzsākt.

Šermans noslaucīja ar roku seju. Viņa masīvie pleci nedaudz saļima.

— Bet kā gan viņi mani spēja atpazīt? — viņš nomurmināja.

— Aleks Hammers jūs ievēroja Orlī. Vai jūs viņu atceraties? Viņš jūs pazina pēc gaitas.

Šermans pacēla galvu. Viņa seju sašķobīja neglīts smaids.

— Jums ir lieliski aģenti, Džon.

— Jā. Kad jūs esat nolēmis atgriezties?

— Es jau pasūtīju biļetes uz nākošo reisu. Tas ir pēc trim stundām. Bet vai jūs uzminējāt, kāpēc es esmu šeit ieradies?

— Nē. Bet tai acīmredzot ir jābūt kādai ļoti steidzamai un svarīgai lietai. Taču jūs ļoti riskējat... Nu, protams, nav nekādas jēgas jums to visu teikt.

— Es zinu, Māri un Keins man palīdzēja, citādi es nekad nespētu veikt šādu ceļojumu... Es, Džon, esmu šeit tāpēc, ka jūs esat vienīgais cilvēks, uz kuru es varu cerēt, ja, protams, vēl spēšu izturēt šo neprātīgo dzīšanos pēc prezidenta titula... Un es runāju pilnīgi nopietni.

Dorijs mainīja savu pozu krēslā, taču viņa seja joprojām palika neizdibināma.

— Es labprāt darīšu visu, ko spēšu. Ko jūs vēlaties no manis?

Šermans uzmanīgi ielūkojās viņam tieši acīs.

— Vai jūs saprotat, ko jūs runājat?

— Jā... protams, ka saprotu.

— Es zināju, ka varu paļauties tikai uz jums, Džon. Mans Dievs, mēs taču esam seni draugi, vai nav tiesa? Kad iesākās viss šis riebīgais notikums, es teicu Māri, ka jūs esat vienīgais cilvēks, uz kuru es varu paļauties. Mari man piekrita un visu izkārtoja. Bez viņas palīdzības es nespētu šeit nokļūt.

Nedaudz paklusējis, Šermans turpināja:

— Man ir pārāk maz laika, Džon. Es jums gribu kaut ko parādīt, bet pēc tam mēs aprunāsimies.

Viņš piecēlās, atvēra savu koferi un izņēma no tā astoņmilimetru projektoru zilā ādas pārvalkā. Viņš novietoja aparātu, ievietoja tajā kinolenti un pavērsa projektora objektīvu pret sienu. Tad viņš ieslēdza naktslampiņu un aizvilka logu aizkarus.

Dorijs, nedaudz satraucies, viņu uzmanīgi vēroja. Viņi abi klusēja. Šermans ātri noregulēja attēla asumu un teica:

— Es jau esmu šo filmu redzējis un nevēlos to skatīties vēlreiz. Kamēr jūs to skatīsieties, es labāk iziešu ārā.

Viņš šķērsoja istabu, un tajā brīdī viņa figūras ēna aizsedza ekrānu. Bet viņš acīmredzot pārdomāja un neizgāja no istabas, bet apsēdās uz gultas, saķēra ar rokām galvu un blenza grīdā.

Dorijs vēroja attēlu. Tā bija rupja pornogrāfiska filma, pretīga līdz riebumam. Partnerim vīrietim galvā bija melns tīkls, kas pilnīgi aizsedza viņa seju, bet meitenes seja bija redzama. Viņai bija 20-22 gadi, brunete, viegli iedegusi, tai piemita kāds apbrīnojami juteklisks skaistums.

Filma ilga piecas minūtes, un Dorijs atviegloti nopūtās, kad tā beidzās.

Viņš bija dzirdējis, ka ir šādas filmas, taču nekad tās nebija redzējis. Viņu šokēja tas, ka vīrietis un sieviete var tik pretīgi uzvesties. Par ko domāja Šermans, rādot viņam šis riebeklības, šīs pretīgās šausmas?

Šermans piecēlās, izslēdza projektoru, nodzēsa naktslampiņu un atvēra aizkarus. Tad viņš pagriezās pret Džonu, kurš bija noņēmis brilles un novērsies.

Šermans teica balsī, kurā jautās satraukums un vēl kaut kas gluži netverams:

— Meitene, kas figurē šajā filmā, ir mana meita.

Dorijs iedomājās, ka viņš ir pārklausījies, bet pietika viņam uzmest skatu Šermana satrauktajai sejai, un viņš saprata, ka tā ir taisnība. Dorijs atcerējās, ka Šermanam bija meita. Pēdējo reizi viņš par to dzirdēja, kad viņa vēl mācījās Šveicē. Toreiz tai bija 16 vai 17 gadu. Pēc tam viņš par to neko nebija dzirdējis. Kad Šermans un viņa sieva brauca atvaļinājumā, piedalījās dažādās pieņemšanās un sapulcēs, meitas viņiem nekad nebija līdzi.

Dorijs atcerējās meiteni no filmas. Zinot, kas viņa ir, viņš pēkšņi atklāja, ka viņa ir līdzīga savai mātei.

— Mans Dievs, es gluži vienkārši esmu apstulbis! — viņš klusi nomurmināja.

Šermans satriekts apsēdās uz krēsla.

— Jā... Un tas viss ir patiesība. Noklausieties visu stāstu, Džon, lai gan tas ir ļoti skumjš. Mēs ar Džūliju nekad neesam labi satikuši. Mums, protams, abiem nebija taisnība, bet tagad vairāk tur nav nekas līdzams. Varbūt, tā pa lielākai daļai ir mana vaina, jo es negribēju, lai mums būtu bērni. Bet lai arī kā tas nebūtu, mēs ķildojāmies kopš pašas agrās bērnības, un viņa tik tiešām bija vienkārši neizturama. Katrreiz, kad viņa nedabūja to, ko gribēja, viņa rīkoja briesmīgas scēnas, bija kaprīza, nedabiski auroja un vispār uzvedās vienkārši pretīgi.

Vēlāk, kad viņa jau kļuva par pusaudzi, bija vēl trakāk... vismaz man. Iedomājieties, kā var strādāt vai gluži vienkārši dzīvot mājā, kur nepārtraukti visu dienu dārd mūzika, drūzmējas garmataini dīkdieņi, katru dienu tiek rīkotas drausmīgas scēnas un skandāli... Es nespēju to vairāk izturēt un aizsūtīju viņu uz Šveici. Es viņu ievietoju pirmklasīgā pansionātā, kur man apsolīja viņu pāraudzināt.

Tur viņa nodzīvoja četrus gadus un ieradās mājās tikai brīvdienās.

Jūs pat nevarat iedomāties, cik laimīgs es biju viņas prombūtnes laikā.

Viņa dzīvoja šajā pansionātā līdz 1 gadu vecumam. Mēs ar Māri pieradām dzīvot bez viņas. Bez tam mūsu dzīvē, vidē, kurā mēs apgrozāmies, nav vietas meitenei viņas vecumā. Un tieši tāpēc mēs nolēmām atstāt viņu Eiropā. Protams, mēs regulāri sarakstījāmies.

Tā kā acīmredzot viņu nekas neinteresēja, es viņai ieteicu studēt arhitektūru. Viņa piekrita, un es sameklēju kādu sievieti pasniedzēju, kas viņu mācīja, pieskatīja un pavadīja braucienos uz Franciju, Vāciju, Itāliju...

Bet pēkšņi, apmēram pirms gada, es no pasniedzējas saņēmu vēstuli, kurā viņa paziņoja, ka Džūlija savākusi savas mantas un pēkšņi pazudusi. Es nodomāju, ka tā varbūt ir pat labāk... Es tolaik biju pārāk aizņemts ar ļoti svarīgām lietām, lai domātu par ko citu. Bet Māri, protams, ļoti uztraucās, lai gan, starp mums runājot, Džon, arī viņa bija pārāk aizņemta. Viņai taču, gluži tāpat kā man, arī ļoti gribas, lai es kļūtu par prezidentu...

Dorijs klausījās nedaudz izklaidīgi, jo nekādi nespēja atbrīvoties no meitenes tēla, kas bija to gluži satriecis ar savu atbaidošo kailumu.

Šermana meita! Ledainas tirpas pārskrēja pār viņa muguru. Ja šī filma kādam nokļūs rokās, tad Šermans ir pagalam... Viņš nekad vairs necelsies.

— Protams, es atzīstu, ka esmu daļēji par to atbildīgs, — atkal turpināja Šermans. — Mēs bijām egoisti, bet tā nu sagadījās, ka Džūlijai nebija vietas mūsu, gluži tāpat kā mums — viņas dzīvē. Es domāju, ka būs labāk, ja viņa dzīvos pēc sava prāta. Es vienmēr biju gatavs palīdzēt viņai ar naudu, taču viņa man nekad to nelūdza.

Viņš apklusa un skatījās uz nekustīgi sēdošo Doriju.

— Jā... — nomurmināja Dorijs, jo juta, ka kaut kas jāsaka. — Es saprotu.

— Tas ir tāpēc, ka tu esi uzticams draugs, Džon. Vairums cilvēku teiktu, ka es to visu esmu pelnījis. Mēs bijām slikti vecāki, un tagad ievācam ražu... Mans Dievs! Kādu ražu!

Viņš izvilka no kabatas papīra lapu un pasniedza to Džonam.

— Lasiet!

Dorijs atlocīja lapu. Teksts bija nodrukāts ar rakstāmmašīnu.

„Švaukstam, kurš iedomājas, ka viņš par prezidentu kļūs.

Jums tiek nosūtīts Parīzes suvenīrs, kā arī paziņots, ka ir vēl trīs citi līdzīgi šī žanra suvenīri un pat labāki nekā šis. Ja jūs vēl joprojām tieksieties pēc prezidentūras, šie suvenīri tiks aizsūtīti jūsu politiskajiem pretiniekiem, kuri neapšaubāmi spēs gūt no tā kādu labumu."

Dorijs beidza lasīt un pie sevis atzīmēja, ka rakstītājs ir ļoti neveikli rīkojies ar rakstāmmašīnu.

— Vai jums ir aploksne, kurā atradās šī zīmīte?

— Diemžēl, vēstule kopā ar filmu tika saņemta ar diplomātisko pastu, — paskaidroja Šermans un atvēra uz gultas nolikto ādas portfeli. Viņš izņēma no tā lielu aploksni un pasniedza to Dorijam. Aploksne bija no bieza papīra un uz tās bija rakstīts:

M. Hermanim Šermanam, 134, Vestsaida, Krosčenta, Vašingtona. Izsūtījusi ASV vēstniecība Parīzē. Steidzami. Personīgi.

Pēc neliela klusuma brīža Šermans teica:

— Kāds, kas atrodas Parīzē, mani šantažē, lai es noņemtu savu kandidatūru, bet es atcerējos par jums un nolēmu lūgt jūsu palīdzību. Džeks Keins ir lielisks puisis. Es viņu apciemoju, un viņš, ne mirkli nešauboties, iedeva man savu pasi, lai gan saprata, ka tas pārsvītros visu viņa karjeru. Tā es esmu šeit. Ja jūs neatrisināsiet šo problēmu un nespēsiet man palīdzēt, man nāksies noņemt savu kandidatūru, bet jūs taču saprotat, ko man tas nozīmētu.

Dorijam piemita ass prāts, un viņš saprata lietas būtību, kā arī to, kas no viņa tiek prasīts.

Šermans apklusa, dodot viņam laiku apdomāties, un ar drebošu roku piesmēķēja cigareti.

Pagāja dažas minūtes, līdz Dorijs teica:

— Es varu izsekot šo šantāžistu un padarīt to nekaitīgu. Tam būs nepieciešamas dažas dienas, man ir cilvēki un stipra organizācija. Bet es tomēr baidos, ka tas neatrisinās visas problēmas.

Mēs esam draugi, Hermani, un es patiesi vēlos jums palīdzēt. Jums ir spēcīgi ienaidnieki, kas centīsies jūs gāzt. Tie ir arī starp maniem aģentiem, kas negrib redzēt jūs kā prezidentu, jo nepiekrīt jūsu piekoptajai politikai. Lūk, tieši tāpēc es domāju, ka šeit nedrīkst izmantot manu tīklu, jo es baidos, ka kāds no jūsu nedraugiem varētu nodot atklātībai šo faktu. Visu to es jums saku pilnīgi atklāti, jo jums gluži nemaz nav laika. Man ir ļoti žēl, bet es nevaru šajā izmeklēšanā iesaistīt savus cilvēkus. Jūs taču labi zināt, kā tas viss notiek? Es sāku lietu, un dosjē kopija tiek nekavējoties nosūtīta uz Vašingtonu.

Šermans nobrauca ar roku pār seju.

— Mari man teica gandrīz to pašu. Es zinu, ka jums ir pilnīga taisnība, Džon. Man bija tikai vāja cerība, un es īpaši to neloloju. Nu ko, tad uzskatīsim šo lietu par izbeigtu. Visādā ziņā, es izdarīju visu, ko spēju.

— Bet, Hermani, es taču neteicu, ka es jums netaisos palīdzēt. Es tikai teicu, ka mana organizācija nevar jums palīdzēt, — lēni teica Dorijs.

Šermans ātri pacēla galvu.

— Jūs... Jūs varat man palīdzēt?

— Domāju, ka jā. Bet tas dārgi maksās.

— Kāda tam nozīme! — saērcināti noteica Šermans. — Kādā gan veidā jūs to varēsiet izdarīt?

— Es uzdošu šo lietu Girlandam. Es domāju, tikai viņš varēs tikt ar to galā.

— Girlands? Kas tas tāds?

Dorijs skumji pasmaidīja.

— Kas viņš ir īstenībā? Girlands bija viens no maniem labākajiem aģentiem, bet es biju spiests no viņa atbrīvoties. Šis cilvēks ir dumpinieks pēc dabas. Viņam nemaz nav ne kauna, ne goda, un viņš pieder pie tiem cilvēkiem, kuri tikai kaut kādā brīnumainā kārtā atrodas brīvībā, lai gan viņu īstā vieta ir cietumā. Bez tam viņš ir ļoti rupjš, neizvēlīgs līdzekļos, karatē čempions un, jāsaka atklāti, lielisks šāvējs. Viņš ir ļoti bīstams, drosmīgs, viltīgs aprēķinātājs. Viņš ir nodzīvojis Parīzē astoņus gadus un pazīst to kā savu kabatu. Šis cilvēks ir savējais starp prostitūtām, narkomāniem un pederastiem. Viņam ir visai apšaubāmi sakari, bet visi viņam uzticas. Viņam piemīt tikai divas vājības: nauda un sievietes. Ja arī kāds spēs atrisināt jūsu problēmu, tad tikai un vienīgi Girlands.

Šermans satraukti skatījās uz Doriju.

— Jūs esat par viņu drošs, Džon? Šāds tips ari pats būtu spējīgs mani šantažēt. Man šķiet, tas nav nopietni.

— Girlands jūs nekad nešantažēs. Es viņu pārāk labi pazīstu. Viņš, protams, ir dumpinieks, bet viņam ir savi principi. Ja viņš kādreiz apņemas izpildīt kādu darbu, tad viņš to padara nevainojami. Viņš ir mūsu vienīgā cerība. Es tā neteiktu, ja nebūtu par to pārliecināts.

Šermans kādu laiku šaubījās, tad atmeta ar roku.

— Šķiet, man nav izvēles. Ja jūs tik tiešām tā domājat un esat par to pārliecināts, tad nolīgstiet viņu. Bet vai viņš būs ar mieru?

— Girlandam nauda nesmird, un viņš neatteiksies. Bet tas jums izmaksās ne mazāk par divdesmit tūkstošiem dolāru. Es, protams, pacentīšos viņam piedāvāt mazāku summu, bet par tādu naudu, man šķiet, Girlands piekritīs nozagt pašu de Golu! Un tā, Hermani, viss izlemts? Es pacentīšos pēc iespējas ātrāk satikties ar Girlandu.

* * *

Kapteinis O’Halagans nebija vienīgais, kas priecājās par sava aģenta Aleka Hammera panākumiem, kurš nešaubīgi pazina Šermanu, gluži tāpat ar sava aģenta Roba Drinas darbību bija apmierināts arī kādas Eiropas valsts Parīzes izmeklēšanas nodaļas šefs Seržs Kovskis, arī viņa dienestam bija kļuvis zināms par nākamā ASV prezidenta ierašanos Parīzē.

Drina, resns, blaugznains un neievērojams 50 gadus vecs vīrietis, lielāko sava dienesta laika daļu pavadīja Orlī lidostā. Kovskis nozīmēja viņu uz turieni, jo zināja, ka viņš bija slinks, bailīgs un pilnīgs muļķis. Taču viņam bija kāda brīnišķīga īpašība — īsti fotogrāfiska atmiņa. Cilvēka īpašības, gaita, pat balss uz visiem laikiem iegūla šī cilvēka atmiņā.

Pirms četriem gadiem Hermanis Šermans ar savu sievu ieradās Parīzē tieši no Orlī lidostas, lai dotos uz kādu no pieņemšanām Elizejas pilī. Drina toreiz redzēja šo jautro, masīvo cilvēku, un viņa atmiņa nofiksēja tā žestus, gaitu, vieglo galvas raustīšanos un pat balss intonāciju. Tas viss saglabājās viņa atmiņā kā negatīvs līdz tam brīdim, kad Šermans, tikai šoreiz ar ūsām un melnām brillēm, pagāja viņam garām aiz muitas barjeras un devās uz taksometru pieturu.

Drina tūdaļ saprata, ka tas ir nākamais ASV prezidents, tikai nedaudz izmainījis savu ārieni.

Atšķirībā no Aleka Hammera, kurš tajā brīdī vēl šaubījās un nespēja tam visam noticēt, Drina pilnīgi uzticējās savai fotogrāfiskajai atmiņai un tāpēc rīkojās ļoti enerģiski. Viņš sekoja Šermanam līdz taksometru pieturai un nokļuva tur vienlaicīgi ar Šermanu. Viņš dzirdēja, kā tas teica šoferim: „Parka hotelis, Soslī iela."

Redzot, ka Drina grib iesēsties taksometrā, Šermans viņam teica:

— Atvainojiet, taču šis taksometrs ir jau aizņemts, mesjē.

Drina atgāja malā, sarūgtināts purpinot atvainošanās vārdus. Bet tiklīdz mašīna aizbrauca, tūdaļ pat metās pie tuvākā telefona automāta.

Viņš bija nedaudz smagnējs un tāpēc pat neliela piepūle izsauca viņam aizdusu, jo viņš mīlēja pārēsties un bieži ieraut pa glāzītei.

Aizelsies viņš par visu ziņoja Kovskim.

Šis paziņojums satrauca šefu. Pazīstot savu aģenta fenomenālo atmiņu, Kovskis netērēja laiku, lai izprašņātu viņu sīkāk.

Drinam bija savs automobilis.

Pa to laiku, kamēr Hammers vēl tikai zvanīja O’Halaganam, Drina jau brauca hoteļa virzienā.

Kad Drina tur ieradās, viņš ieraudzīja Polu Dabri, kurš sēdēja kafejnīcas terasē tieši iepretim „Parka hotelim“. Viņš smagi apsēdās viņam līdzās, noņēma cepuri un noslaucīja no pieres sviedrus.

— Vai nekas nav noticis? — viņš jautāja.

— Jūsu cilvēks ieradās šeit pirms pusstundas, — neskatoties uz viņu, Dabri atbildēja.

— Vai viņš ir tur?

— Jā.

— Tas ir viss?

— Viss.

Drina saviebās. Viņam nepatika Dabri un viņš zināja, ka tas viņu ienīst un apņirdz.

Polam Dabri bija divdesmit pieci gadi. Viņa māte bija francūziete, kāda maza bistro oficiante. Viņa tēvs bija kāds nejauši pagadījies amerikāņu zaldāts. Gara auguma, kalsns, ar bieziem gaišiem matiem līdz pleciem, Dabri nēsāja zaļas saulesbrilles.

Viņa draugi apgalvoja, ka viņš tās nenoņem pat tad, kad iet gulēt. Viņš bija ģērbies melnā svīterī un melnās apspīlētās džinsu biksēs. Kautiņā viņš bija ļoti bīstams. Visi zināja, ka viņš ir gudrs un viltīgs.

Viņu atrada kāds Kovska aģents pagrabā, kādā hipiju kompānijā, kuriem viņš izskaidroja savas teorijas. Aģentam tas tik ļoti iepatikās, ka viņš uzreiz to paziņoja Kovskim, un kopš tā brīža Dabri kļuva par slepeno aģentu, turpināja savu līdzšinējo dzīvesveidu un paretam saņēma naudu par dažādiem sīkiem pakalpojumiem no tiem, kuru uzdevumā viņš tos veica.

Pie galdiņa pienāca oficiants un vaicāja Drinam, ko tas yēlas.

Aģentam ļoti gribējās pasūtīt šņabi, bet viņš nobijās, ka Dabri visiem pastāstīs, ka viņš dzer darba laikā.

Tāpēc viņš ar nožēlu palūdza sev kafiju.

— Vai tu tik tiešām nevari sev nopirkt citu cepuri, — negaidot vaicāja Dabri, — šajā cepurē tu izskaties pēc noslīkuša suņa maitas.

Drina apvainojās. Viņam tik tiešām nebija naudas, lai nopirktu jaunu cepuri, bet pat tad, ja tā viņam būtu, viņš vienalga nešķirtos no šīs. Šī cepure viņam bija atmiņa no senajiem laimīgajiem laikiem.

— Bet vai tu nevarētu apgriezt savus matus, — viņš asi teica, — tu izskaties pēc meitenes.

Dabri iesmējās.

— Bet tu progresē. Izrādās, ka tu nemaz neesi tāds muļķis, kāds izskaties.

Drina pēkšņi iztaisnojās, jo ieraudzīja Džonu Doriju. Dorijs ātri piegāja pie hoteļa durvīm, kādu brīdi aplūkoja nama fasādi, tad iegāja iekšā, Drina tūdaļ pat devās uz telefona būdiņu un zvanīja Kovskim.

— Kas noticis? — tas vaicāja.

— Džons Dorijs tikko ieradās „Parka hotelī“, — teica Drina.

— Dorijs?

— Jā.

— Vai Dabri ir ar jums?

— Jā.

Kovskis kādu laiku domāja. Viss liecināja par to, ka Dorijs slepus tiekas ar Šermanu.

Tas noteikti bija kaut kas ļoti svarīgs.

— Tūlīt es jums atsutīšu vel divus cilvēkus. Nekādā gadījumā nepazaudējiet Šermanu un Doriju. Tas ir ļoti svarīgi, skaidrs?

— Jā.

Drina atgriezās terasē un atkal apsēdās uz krēsla.

— Cilvēks, kurš tikko iegāja hotelī ir Dorijs, CIP šefs Francijā. Kovs-kis atsūtīs mums palīgos vēl divus aģentus. Viņš teica, ka mēs nedrīkstam pazaudēt Šermanu un Doriju. Tā ir pavēle.

Dabri pamāja.

# * *

Seržs Kovskis bija maza auguma cilvēks ar šaurām acīm un platu degunu.

Viņš nēsāja asu ķīļbārdiņu, vienmēr ģērbās vecā notaukotā uzvalkā, jo nebija īpaši akurāts ēšanas laikā.

Kad sāka zvanīt telefons, viņš caurskatīja veselu ķīpu ar dokumentiem, kurus tas bija saņēmis pa diplomātisko pastu. Viņš pacēla klausuli. Tas bija Drina.

— Šermans paņēma taksometru un aizbrauca uz Orlī. Dabri un Aleks viņam seko. Es domāju, ka Šermans ar reisu 13.00 dosies uz Ņujorku. Dabri jums piezvanīs, tiklīdz viņi būs tikuši līdz lidostai. Maksis un es sekojam Dorijam. Viņš izgāja no hoteļa ar kinoprojektoru, kura viņam nebija pirms tikšanās ar Šermanu. Viņš iekāpa automašīnā un devās uz Siro ielu. Tur viņš iegāja vienā no ēkām un uzkāpa pēdējā stāvā.

— Šajā telpā, — turpināja Drina, — apmeties Marks Girlands. Tas ir tips, ar kuru mums ir jau bijušas nepatikšanas.

Mazās Kovska acis kļuva vēl šaurākas.

— Labi, - viņš brīdi klusējis teica. - Maksis lai turpina sekot Dorijam pēc tam, kad viņš iznāks no turienes, bet jūs nodarbojieties ar Gir-landu. Esiet ļoti uzmanīgs un piesardzīgs ar viņu, viņš ir pārāk viltīgs. Tikai ielāgojiet, lai viņš jūs neievēro.

— Skaidrs, - teica Drina un pakāra klausuli.

Kādu brīdi Kovskis skatījās uz savu rakstāmgaldu, tad viņa sejā parādījās cinisks smaids un viņš nospieda pogu. Uz sliekšņa parādījās resna nenosakāma vecuma sieviete ar bloknotu rokās.

— Atsūtiet pie manis Maliku, - viņš noteica oficiālā tonī, nemaz nepaskatījies uz viņas pusi.

Astoņus gadus nodzīvojis Parīzē, viņš jau bija pieradis pie skaistām un slaidām sievietēm un vienmēr slepeni tās vēlējās. Resnās sievietes, turpretim, viņā izraisīja riebumu.

Pēc dažām minūtēm ienāca Maliks. Pirms vēl viņš bija kritis nežēlastībā, Maliks tika uzskatīts par vienu no spējīgākiem aģentiem. Viņš bija garš, atlētiskas miesasbūves, gaišiem, īsi apcirptiem matiem, bet Malika zaļās acis atgādināja divus atvērtus logus, tās izstaroja tik cietsirdīgu aukstumu, ka viņa skatiens vien lika daudziem atkāpties.

Kovskis un Maliks bija nāvīgi ienaidnieki.

Arī pirms vēl Maliks bija nokļuvis nežēlastībā, viņš vienmēr izturējās pret Kovski ar ledainu nepatiku. Lai gan Kovskis bija viņa tiešais priekšnieks, Maliks nekad to neatzina, bet Kovskis aiz slinkuma nekad neizmantoja savu varu pilnā mērā attiecībā uz šo gaišmataino gigantu.

Viņš zināja, ka Maliku neuzskata par labu darbinieku un pat grib pārvest viņu kancelejas darbā. Tad Kovskis nosprieda, ka pašreiz ir īstais laiks, lai visizdevīgāk atriebtos šim cilvēkam.

Kovskis uzrakstīja savam tiešajam priekšniekam vēstuli, kurā lūdza nosūtīt Maliku viņa rīcībā par rakstvedi.

Kovska patrons, kas gluži tāpat ar nepatiku izturējās pret Maliku, labprāt izpildīja šo lūgumu, un kopš tā laika Maliks nodarbojās ar papīriem. Viņš, protams, neko tur nevarēja darīt, taču viņš slepus turpināja ienīst Kovski un tikai gaidīja savu stundu.

Kovskis un Maliks paskatījās viens uz otru.

— Es nedzirdēju, ka jūs būtu pieklauvējis, — norūca Kovskis.

— Protams, ka es nepieklauvēju, - atbildēja Maliks, pievilka sev klāt krēslu, jāteniski apsēdās uz tā un uzmanīgi lūkojās uz savu šefu.

Kovskis gribēja teikt, ka viņam vajag stāvēt, kad tas runā ar šefu, taču neuzdrošinājās. Aģenta acu bīstamais mirdzums brīdināja Kovski, ka to nevajadzētu darīt. Maliks taču bija spējīgs ar vienu roku apgriezt viņam sprandu.

— Jums ir iespēja laboties, — teica Kovskis, cenšoties pasmaidīt. — Klausieties.

Uri viņš izstāstīja Malikam visu, kas bija zināms par Dorija un Šer-mana tikšanos.

— Šobrīd Dorijs sarunājas ar Girlandu, cilvēku, kuram jūs vienmēr esat piekāpies un kurš ir jūsu pašreizējā neapskaužamā stāvokļa patiesais vaininieks, — viņš beidza savu stāstu. — Un tieši jums es uzticu šo lietu. Dabri, Drina un Maksis jau ar to nodarbojas. Nepieciešams, lai jūs noskaidrotu, kāpēc Dorijam tika nodots kinoprojektors, kāpēc Šermans atlidoja uz šejieni, kāpēc Dorijs pašlaik tiekas ar Girlandu un vispār visu, ko var par šo lietu uzzināt. Es gribu lai jūs nekavējoties sāktu enerģiski rīkoties, skaidrs?

Maliks piecēlās.

- Man arī pašam skaidrs, ka man ir daudz trūkumu, bet es vēl neesmu kurls, — viņš teica, asi pagriezās un izgāja.

2. nodaļa

Tajā burvīgajā rītā Girlands pamodās jau pēc deviņiem. Viņš izstaipījās, nožāvājās un beidzot atcerējās, ka šodien viņam ir darbs. Vēl pa pusei miegains, viņš noskuva bārdu.

Girlands bija pavadījis visai nogurdinošu nakti ar kādu jaunu meiteni un bija laimīgs, ka viņa beidzot aizgāja.

Tikai zem ledusaukstas dušas Girlands juta, ka viņa spēki atgriežas, un viņš konstatēja, ka atkal atgūst formu. Viņš uzvilka svīteri un zilās apakšbikses, tad iegāja virtuvē un atvēra ledusskapi. Pēc dažām minūtēm uz pannas jau cepās divas olas ar speķi. Kafija bija lieliska, un Girlands bija ar visu mierā.

Paēdis brokastis, viņš ielika tukšos traukus izlietnē, piesmēķēja cigareti, ievilka dūmu un, apsēdies pie spoguļa, sāka dalīt kārtis. Šovakar viņš bija ielūgts uz pokera partiju. Viņš zināja, ka divi no spēlmaņiem bija profesionāli blēži, bet pārējie seši - vienkārši švauksti. Girlands negribēja būt septītais. Tā kā viņš jau diezgan ilgi nebija spēlējis pokeru, viņš baidījās, ka nedaudz zaudējis veiklību.

Vērojot savas rokas spogulī, viņš atklāja, ka viņa manipulācijas — novietot visus dūžus zem pārējo kāršu komplekta, nespēs palikt neievērotas pieredzējušiem spēlētājiem. Viņš turpināja trenēties. Apmēram pēc stundas viņš juta, ka atgūst veiklību. Tad viņš sāka trenēt citu, daudz sarežģītāku variantu. Tā viņš strādāja diezgan ilgi, bet pelnu trauks pildījās ar izsmēķiem.

Sāka zvanīt telefons. Viņš atlika malā kārtis, nedaudz padomāja, taču tad tomēr paņēma klausuli.

— Vai tas esat jūs, Girland? — kāda balss vaicāja.

— Bet kas ir pie telefona? — nomurmināja Girlands.

— Es būšu pie jums pēc desmit minūtēm. Gaidiet.

Nesagaidījis atbildi, zvanītājs nolika klausuli.

Girlands arī nolika savu.

— Ja es nekļūdos, — viņš lēni noteica, — tad tas, protams, ir vecais āzis Dorijs.

Viņš nolika vietā spoguli, izbēra no pelnu trauka izsmēķus, saklāja gultu un pabeidza savu rīta tualeti. Pēc piecpadsmit minūtēm viņš izdzirda soļus uz kāpnēm.

Atskanēja zvans. Girlands atvēra durvis.

Aizelsies pēc stāvā kāpiena uz piekto stāvu, Dorijs skatījās uz Gir-landu un redzēja savā priekšā slaidu muskuļainu cilvēku ar jau sirmot sākušiem deniņiem, tumšām ironiskām acīm, plānu muti un nedaudz līku degunu.

Girlands uzmeta skatu projektoram, kuru Dorijs turēja rokā, tad zobgalīgi pasmaidīja un pašūpoja galvu.

— Nevajadzēja tik ļoti censties, es nekad neko nepērku no klaiņojošiem tirgoņiem.

— Es gribēju ar jums aprunāties, — sausi noteica Dorijs.

Girlands kļuva uzmanīgs.

— Tādā gadījumā, ienāciet. Tas tik ir pārsteigums. Bet es domāju, ka jūs jau sen esat pensijā un tagad mierīgi dzīvojat Statos.

Dorijs izlikās, ka nedzird, uzmanīgi aplūkoja istabu un ievēroja brīnišķīgu Buhāras paklāju.

— Hm-m, — viņš noteica, — bet jums ir lielisks paklājs, Buhāras, vai nav tiesa?

— Jūs nekļūdījāties. Paldies par komplimentu.

— Jūs taču to nopirkāt par naudu, kuru man nozagāt?

Girlands iesmējās.

— Piesēdiet, šīs nolādētās kāpnes ir pārāk grūtas vecāka gadagājuma cilvēkiem.

Dorijs novilka mēteli, uzmeta to uz viena no krēsliem un iesēdās dziļā atpūtas krēslā.

— Man jums ir darbs. — viņš teica.

Girlands saviebās, tad pastiepa uz priekšu rokas it kā atgrūžot Do-

riju.

— Nē, paldies. Ja tas ir tāds pats, kādu jūs man iesmērējāt pēdējoreiz, tad tas mani neinteresē. Man ir līdz kakalam visas šīs mazās riebeklības. Es pašlaik pats tīri labi iztieku un esmu nolēmis turpināt tādā garā arī tālāk.

— Bet ko jūs teiksiet, ja es jums piedāvāšu nopelnīt desmit tūkstošus dolāru? — vaicāja Dorijs, pārliekot vienu kāju pār otru.

— Vai jūs neesat dzēris, goda vārds!

Girlands apsēdās uz mazā dīvāniņa un lūkojās uz Doriju jau ar krietni vien lielāku interesi.

— Desmit tūkstošus? - viņš atkārtoja. - Bet maksājat, protams, ne jau jūs.

— Desmit tūkstoši plus visi izdevumi, - turpināja Dorijs, jūtot, ka Girlands jau norijis ēsmu kā izsalkusi forele. — Un pat varat pacelt honorāru līdz divpadsmit tūkstošiem, ja jūs tas interesē.

Girlands atlaidās uz dīvāniņa, salika rokas uz pakauša un blenza griestos.

— Ziniet, ko es jums teikšu, Dorij? — beidzot viņš atbildēja. — Jūs esat kļuvis ne pārāk smalks. Jūs acīmredzot vadāties no principa, ka es pārdodos. Taču tas nebūt tā nav. Jūs jau nez kuro reizi cenšaties mani iekārdināt ar naudu. Un katru reizi es velku kastaņus no uguns un iekļūstu dažādās nepatīkamās likstās. Nē, es lieliski iztikšu bez jūsu desmit tūkstošiem. Mums vairs nav par ko runāt.

Dorijs pasmaidīja.

— Kas jums noticis, Girland? Es domāju, ka jums vēl ir smadzenes. Jūs taču neatteiksieties.

— Bet kālab gan man smadzenes?

— Nu labi, pietiks jokot, — sausi noteica Dorijs. — Laiks steidzina. Jūs apņematies veikt šo darbu par piecpadsmit tūkstošiem, vai nē?

Girlands kļuva domīgs.

— Garantēts?

— Jā.

— Bet kā šī summa tiks izmaksāta?

— Pieci tūkstoši rīt un desmit, kad darbs būs paveikts.

Girlands pagrozīja galvu.

— Nē, Dorij, tā šī lieta neies. Bet, varbūt, ja rīt jūs atsūtīsiet desmit tūkstošus, bet pārējos desmit atdosiet, kad darbs būs padarīts... tad... tad, iespējams, es arī pacentīšos...

Dorijs nolamājās un piecēlās.

— Jūs dzirdējāt manu priekšlikumu, Girland, bet es taču varu griezties arī pie kāda cita. Nedomājiet, ka jūs vienīgais...

— Nu labi, labi, — aizvēris acis, nopūtās Girlands. — Paldies, ka apciemojāt. Jūsu vecumā jūs vēl esat gluži labā formā. Uz redzēšanos!

Dorijs kādu brīdi šaubījās, tad atkal apsēdās.

— Gan jau es kādreiz jums iegriezīšu, Girland, un jūs nok|ūsiet cietumā...

— Nu, jūs atkal sākat. Ar jums ir ļoti garlaicīgi. Jūs vienmēr uztverat dzīvi kaut kā pārāk nopietni. Nevajag to darīt. Un lūdzu, nesavelciet seju kā dusmīgs krokodils. Norunāts?

Dorijs centās apvaldīt dusmas. Lieta bija pārāk nopietna, lai tā, sīkumaini kaulējoties, zaudētu dārgo laiku.

— Jā, norunāts, — viņš beidzot noteica.

Girlands piecēlās. Viņa seja atplauka.

— Nu, stāstiet, kas tas par darbu?

Dorijs uzlika projektoru uz galda.

— Vai jūs varat ieslēgt šo aparātu? Es pats to nespēju. Es gribu jums parādīt vienu filmu.

— Filmu? Tas ir pavisam vienkārši.

Girlands ātri vien visu sagatavoja un iedarbināja aparātu.

Kad viņš saprata, kas tā par filmu, viņš saspringa un nomurmināja:

— Dorij, jūs mani vienkārši pārsteidzat.

Pēc tam viņš apklusa un pieliecās uz priekšu.

Viņš ar interesi vēroja visu, kas notika uz ekrāna. Kad filma beidzās, viņš piecēlās, izslēdza aparātu, atvilka loga aizkarus un atkal apsēdās uz dīvāna.

— Nu, bet tagad stāstiet. Es nedomāju, ka jūs to visu atnesāt tikai tāpēc, lai sagādātu man prieku un kaut kā izklaidētu. Ko tas nozīmē?

— Ir trīs šādas filmas. Es gribu tās iegūt. Man ir vajadzīga arī meitene, kuru jūs redzējāt filmā. Par to visu es maksāju. Kā jūs domājat, vai jūs spēsiet sameklēt šīs filmas un meiteni?

— Jā-ā, — novilka Girlands, — tas ir jautājums. Esiet atklāts līdz galam, Dorij.

— Šīs filmas ir uzņemtas Parīzē. Es domāju, ka šī meitene arī atrodas šeit. Ko jūs par to domājat?

Girlands uzmanīgi palūkojās uz Doriju.

— Un kas tālāk?

— Ar to pietiek. Mums par to maksā.

— Ak tā! Ņemiet vērā, ja es ķeros klāt pie kāda darba, man ir jāzina viss, no sākuma līdz galam. Citādi es nemaz neķeros klāt pie lietas. Kāpēc jūs ar to nodarbojaties?

— Tas uz jums neattiecas, Girland. Jums taču maksā par to, lai jūs atrastu trīs filmas un meiteni. Tas arī viss.

Girlands piecēlās, paņēma no galda cigarešu paciņu un uzsmēķēja.

— Bet kā klājas nākamajam prezidentam, Dorij? Viņam pēdējā laikā bija daudz nepatikšanu Francijā. Vai viņš ir laimīgs?

Dorijs gandrīz palecās aiz pārsteiguma.

— Ko jūs melšat? Ko...

— Neliedzieties, Dorij. Jūs laikam aizmirsāt, ka es arī nedaudz pazīstu šo pilsētu. Aizmirsāt, ka es biju viens no jūsu labākajiem aģentiem. Un turklāt es pazīstu ļoti daudz cilvēku. Meitene, kas figurē šajā filmā ir Džūlija Šermane, nākamā ASV prezidenta meita. Un tur nav nekā dīvaina, ka jūs atnācāt pie manis ar šo priekšlikumu. Nu, labi, Dorij, varbūt pēdējo reizi dzīvē jūs rīkojāties pareizi, atnākot pie manis, bet ne pie kāda cita. Netaisiet tādu ģīmi. Tā taču tik tiešām ir Šermana meita, vai nav tiesa?

Dorijs dziļi nopūtās.

— Jūs viņu pazīstat?

— Es viņu esmu redzējis ... Taču nepazīstu. Reiz es ar viņu tikos, kādā vakarā. Viens zēns man pateica, ka tā ir Šermana meita. Tas bija pirms trīs mēnešiem.

— Un jūs zināt, kur viņu meklēt? — ātri vaicāja Dorijs.

— Jūs neatbildējāt uz manu jautājumu. Vai tā patiešām ir Šermana meita?

— Jā...

Dorijs kādu brīdi šaubījās, tad turpināja:

— Pašlaik Šermans ir šantāžas upuris. Viņu brīdināja, ja viņš nenoņems savu kandidatūru, tad pārējās trīs filmas nosūtīs viņa politiskajiem pretiniekiem. Bet tas nozīmē, ka viņu ne tikai neievēlēs par prezidentu, bet tas būs pilnīgs krahs viņa dzīvē. Viņš ieradās, Parīzē un lūdza man palīdzību, un, lūk, es griežos pēc tās pie jums.

Girlands kādu brīdi domāja.

— Tātat par divdesmit tūkstošiem dolāru Šermans cer kļūt par prezidentu, vai es pareizi sapratu? Nu, protams, ar nosacījumu, ja es veikšu šo netīro darbu, — viņš beidzot noteica.

— Vai tad jums ar šo summu nepietiek? — satraukti vaicāja Dorijs.

— Bet es vēl domāju, vai es gribu viņam palīdzēt. Viņš man kaut kā ne visai. Bez tam, es tagad neesmu jūsu pakļautībā, bet man par to visu ir šis tas stāstīts. Man ir arī zināms, ka viņš gribēja tikt vaļā no savas meitas, bet man tas šķiet gluži vienkārši pretīgi. Viņš ir apreibis no savas varas un izrēķinās ar visiem, kas viņam traucē. Es par viņu nebalsošu.

— Nu ko, es redzu, ka tikai veltīgi tērēju laiku, Girland. Savāciet man lūdzu projektoru un ielieciet to kastē.

— Tūlīt es to izdarīšu, Dorij. Jūs lieliski zināt, ka es izpildīšu šo darbu. Jūs esat lieliski informēts, ka tad, kad piedāvā veselu kaudzi naudas, es izpildīšu visu, ko vien vēlēsieties. Ejiet. Atstājiet man to filmu. Pēc dienas vai divām es paziņošu jums jaunumus.

— Tātad jūs piekrītat?

— Jā, par tādu naudu es izdarīšu visu. Nu, protams, tikai ar nosacījumu, ka rīt no rīta man atnesīs desmit tūkstošus dolāru. Nākošos desmit es ceru saņemt, kad būšu beidzis šo darbu.

— Jā, protams. Es domāju, ka man nevajag lieku reizi atgādināt par šīs lietas delikāto raksturu. Ja būs kaut mazākā noplūde...

— Ejiet, ejiet, — atkārtoja Girlands. — Tagad tās ir manas rūpes, un man nav vajadzīgi jūsu padomi.

* * *

Maksis Linss nesen ieradās no Austrumberlīnes, lai strādātu Parīzes birojā. Drinam viņš patika. Viņam patika arī tas, ka viņus uzskatīja par draugiem. Linss un Drina sēdēja kafejnīcā, netālu no Girlanda mājas.

— Vai tu sekosi Dorijam? — pēkšņi vaicāja Linss. — Ja tā, tad es ķeršos klāt Girlandam.

Drina savilka uzacis. Tas taču nozīmēja, ka viņš nespēj sekot Girlandam. Brīdi padomājis, viņš nelaipni palūkojās uz Linsu.

— Mes pildām pavēli. Man ir jaseko Girlandam. Tā teica Kovskis.

Linss paraustīja plecus.

— Kā gribi, taču esi uzmanīgs. Tev jau laikam ir zināms, ka Girlands ir augstas kvalifikācijas tips.

— Es arī.

— Jā, protams.

Neskatoties uz savām draudzīgajām jūtām pret Drinu, Linss domāja, ka Kovskis rīkojas nepareizi, uzticot Drinam novērot Girlandu. Taču galu galā, tā bija Kovska lieta.

Drina izdzēra savu silto kafiju un turpināja novērot Girlanda māju.

— Šķiet, Maliks pašreiz ir Parīzē, - teica Linss, - bet viņam šie nav labākie laiki.

— Jā, un tas ir Girlanda nopelns.

— Kā tu domā, cik ilgi viņš vēl atradīsies tādā stāvoklī?

Drina kādu brīdi šaubījās, lūkodamies apkārt, vai kāds viņus nenoklausās.

— Kovskis nevar viņu ciest.

— Un tomēr es no viņiem abiem dodu priekšroku Malikam, — turpināja Linss.

Drina uzskatīja, ka šī saruna kļūst pārāk bīstama. Viņš paraustīja plecus. Drina šausmīgi baidījās no Kovska.

— Protams, varbūt, — viņš lēni teica. — Bet nerunāsim par to, Lins.

Viņi klusēja, līdz Dorijs izgāja no mājas.

— Lūk, mans cilvēks, — teica Linss, — samaksā par mani. Nu, paliec sveiks, un esi piesardzīgs.

Viņš izgāja no kafejnīcas, iekāpa savā automobilī un brauca pakaļ Do-rija ,,jaguāram“.

Drina nolika uz galda trīs frankus, uzsmēķēja un turpināja novērot māju. Viņu satrauca šī saruna. Girlands tik tiešām ir augsti kvalificēts tips. Protams, Drina arī pats būtu gribējis, lai viņam sekotu Linss, taču viņam to neļāva pašcieņa. Bet tagad iedomājoties, ka viņam vajadzēs sekot šim tipam un pašam pie tam palikt neievērotam, viņš sāka svīst aukstus baiļu sviedrus. Viņš centās sevi nomierināt, domājot par to, ka viņam jau ir nācies izsekot daudzus, sākot jau no piecpadsmit gadu vecuma.

Drina tik ļoti uztraucās, ka pat piecēlās kājās. Tad viņš deva zīmi oficiantam, pārgāja pāri ielai un iekāpa savā automobilī.

Pēc desmit minūtēm viņš ieraudzīja Girlandu iznākam no mājas. Viņš bija ģērbies ādas jakā, svīteri un biksēs. Viņš gāja mierīgi, nevērīgi smēķējot cigareti, un vienu roku viņš turēja kabatā.

Drina iedarbināja motoru. Viņš redzēja, kā Girlands pārgāja pāri ielai un apsēdās pie diezgan apbružāta sešsimtā ,,fiata“ stūres.

Drina sekoja ,,fiatam“. Palaidis sev garām divas mašīnas, Drina sekoja ,,fiatam“ pa Vožerāra ielu. Viņš ievēroja, ka Girlands nogriezās pa labi un iebrauca vienā no pagalmiem.

Drina nevarēja apstāties, jo iela bija pārpildīta, tomēr viņš ievēroja, kā Girlands izkāpa no mašīnas.

Aizbraucis līdz krustojumam, Drina uzreiz pagriezās atpakaļ un, par laimi, tūdaļ atrada stāvvietu. Ātri novietoja automobili un, netērējot laiku, lai aizslēgtu mašīnas durvis, Drina metās uz Vožerāra ielu.

,,Fiats“ stāvēja sētā, bet Girlands bija nozudis. Drina palūkojās visapkārt. Viņa uzmanību pievērsa kāda plāksnīte: „Benijs Sleids - fotogrāfs". Aģents atcerējās par projektoru un nolēma, ka Girlands atbraucis uz šejieni tieši tāpēc, lai šeit kaut ko pārbaudītu. Tagad viņš it īpaši nožēloja, ka nav nodevis šo lietu Linsam.

Kad Girlands iznāks ārā un iekāps savā mašīnā, Drinam nebūs laika, lai aizkļūtu līdz savai. Viņš pazaudēs Girlandu.

Kādu brīdi šaubījies, viņš nolēma lūgt palīdzību Kovskim. Tieši pretim pagalmam atradās neliela kafejnīca, kurā noteikti jābūt telefonam. Viņš iegāja tajā un piezvanīja.

* * *

Nenojaušot, ka viņam seko, Girlands uzkāpa trešajā stāvā un piezvanīja pie Sleida studijas durvīm. Viņi bija pazīstami jau vairākus gadus. Benijs bija homoseksuālists un ģeniāls fotogrāfs. Viņš lieliski pelnīja ar to, ka piegādāja hoteļiem, kur bija apmetušies amerikāņi, nelielas filmiņas par Parīzes meitenēm.

Viņa produkcija nebija gluži pornogrāfiska, arī jebkura klišeja bija vienkārši spīdoša un artistiska - Benijs lieliski zināja savu lietu.

Durvis atvēra ļoti jauns un skaists puisis, kurš bija ģērbies šaurās biksēs un gaišā kreklā. Viņš uzsmaidīja Girlandam un vaicāja:

— Mesjē?

— Labi, es pagaidīšu.

Girlands iegāja un iebīdīja puisi šaurajā gaitenī;

— Ko lai es piesaku?

— Girlands. Viņš mani pazīst.

— Pagaidiet, lūdzu šeit.

Puisis ieveda Girlandu nelielā salonā, kura sienas bija izrotātas ar palielinātām fotogrāfijām zelta sāmjos. Tie bija Benija šedevri. Stūrī uz maza krēsliņa sēdēja meitene ar cigareti rokā un šķirstīja kādu žurnālu.

Viņa palūkojās uz Girlandu.

„Ir nu gan lellīte,“ viņš nodomāja.

Meitenei bija kādi 22-24 gadi. Viņai bija lieliski pār pleciem krītoši zīdaini mati, safīra krāsas acis un mute, kas radīta skūpstiem...

Girlands paskatījās uz kājām... Tās bija tieši tādas, kā viņam patika. Viņa bija ģērbusies vieglā zīda halātiņā, kas bija nedaudz pavēries uz krūtīm.

„Zem halātiņa, droši vien, nekā nav,“ nodomāja Girlands.

— Gaidām kā pie dentista, — viņš teica. — Vai jūs pozējat pie Be-nija?

— Jā, bet jūs?

— Jā. — Girlands iesmējās un apsēdās līdzās. — Bet vispār Benijs mani nevēlas ņemt par modeli. Tā ir tikai draudzīga vizīte. Es esmu Marks Girlands.

— Bet es Vī Markina.

Viņi saskatījās.

„Lūk šī ir meitene, ar kuru acīmredzot gultā nebūtu jāgarlaikojas,“ atkal nodomāja Girlands.

— Bet vai jūs bieži pozējat Benijam?

— Reizi mēnesī. Drausmīga konkurence, — viņa teica. — Katra meitene ar slaidām kājām metas šurp pozēt un pozē praktiski par grašiem.

— Un ar ko jūs vēl nodarbojaties?

— Es esmu manekene.

Tas bija visai nenoteikti, un Girlands nodomāja, ka tā diez vai varētu būt taisnība.

— Bet jūs? — viņa vaicāja.

— Es dzīvoju uz renti. Es esmu principā pret jebkuru darbu.

— Es arī, bet ēst taču kaut ko vajag.

— Tādai lellītei ka jus, nevajadzētu par to īpaši uztraukties.

Viņa pasmaidīja.

— Es jau arī nesaku, ka pārāk uztraucos. Vai tiešām jūs esat gluži bez darba?

— Strādāju, taču cenšos to darīt pēc iespējas mazāk.

— Un jūs dzīvojat uz savu renti?

Viņa nedaudz pavēra savu halātiņu un Girlands paspēja ievērot apaļumu stingros apveidus.

— Pagaidām es kaut kā izgrozos. Varbūt kādreiz paēdīsim kopā vakariņas? Es jums pastāstīšu par savu dzīvi, ja jūs tas interesē.

— O, tas laikam ir ļoti interesanti. Es vienmēr esmu sapņojusi dzīvot, neko nedarot.

— Nu, tātad sarunāts. Vai jūs zināt Karena restorānu?

Viņa iepleta acis.

— Man teica... Bet tas taču ir briesmīgi dārgi?

— Jā, protams, — nevērīgi izmeta Girlands, — bet tur ļoti labi gatavo. Satiksimies tur pulksten deviņos.

Viņa paskatījās viņam tieši acīs.

— Bet es baidos, ka jūs vienkārši mani izjokosiet.

— O, es nekad neizjokoju skaistas meitenes. Ja es ielūdzu uz pusdienām skaistu lellīti, tad es viņu nekad nepiemānu.

— Jā, labi gan tas izskatīsies, ja es atnākšu uz restorānu, bet jūs neatnāksiet, un nebūs, kas samaksā rēķinu.

— Nu ja jūs esat tik aizdomīga, tad es gluži vienkārši iebraukšu pie jums. Kur jūs dzīvojat?

Viņa pasmaidīja, bet tad sāka smieties.

— Nē, es jums ticu. Pulksten deviņos pie Karena. Bet tad jūs vedīsiet mani pie sevis, lai parādītu man abstraktās gleznas?

— Ne gluži. Man nav abstrakto gleznu, nedz arī japāņu estampu, — viņš iebilda, skatoties viņai tieši acīs. — Toties man ir brīnišķīgs Buhāras paklājs.

— O, es vēl nekad neesmu nodarbojusies ar to uz grīdas. Jā, tik tiešām, saka, ka šogad to var darīt.

Durvis pēkšņi atvērās, un istabā ielauzās kaut kas ziloņveidīgs. Tas bija Benijs Sleids. Neskatoties uz saviem 120 kilogramiem, viņš diezgan brīvi un ātri pārvietojās, pat pārsteidzoši ātri ar savām īsajām kājiņām, n

Marks Girlands pēkšņi tika piespiests ar divām mazām rokām pie gigantiskām krūtīm.

— Mark, mans dārgums, es esmu tik priecīgs, tik laimīgs, iedomājies, es šonakt sapņoju par tevi, un, lūk, tu esi šeit.

— Paklausies, Benij, tu vienkārši sabojāsi manu labo reputāciju, mūsu vidū ir dāma.

Benijs nosprauslājās.

— Labdien, kaķenīt. Atļauj tevi iepazīstināt ar manu draugu Marku Girlandu. Tu pat nezini, cik viņš ir brīnišķīgs puisis.

— Benij, lūdzu, aizveries. Mēs jau iepazināmies. Apklusti.

Benijs izbijās.

— Vai tad es pateicu ko sliktu?

— Vēl ne, bet vari pateikt. Mis Markina gaida, kad tu viņu nofotografēsi.

Benijs pacēla augšup rokas teatrālā žestā.

— Tikai ne tagad, kaķenīt. Man ļoti žēl, bet man ir jāaprunājas ar manu draugu Marku. Sameklē, mīļā, Aleku, pasaki, lai viņš visu nokārto. Tu taču zini... Viņš tev iedos visu, ko vajag. Atnāc rīt šai pašā laikā. Labi? Man gluži vienkārši vajag aprunāties ar Marku.

Vī sejas izteiksme būtu spējīga sasaldēt pat ledus blāķi.

— Jūs gribat teikt, ka viņš man samaksās, ja es neko neesmu izdarījusi. Saderam, ka tas nenotiks.

— Nu, nu, nevajag tā teikt. Tu taču zini, ka Aleks tevi gluži vienkārši dievina tāpat, kā es tevi mīlu.

Benijs sāka kratīties smieklos.

— Ak, esi gan tu amizanta! Dārgā, paklausies, kaķenīt, es pateikšu Alekam pāris vārdus. Ej, ģērbies. Viņš tev samaksās. Ātri, ātri!

Pēc šiem vārdiem viņš pagrieza Marku durvju virzienā un nedaudz pagrūda. Tas pagriezās pret meiteni, kura tam uzsmaidīja.

— Operācija ,,Buhāra“ pulksten deviņos vakarā, — viņš tai teica.

Viņa pamāja.

Benijs vilka Girlandu pa gaiteni.

— Mark, es ceru, tev nav sliktu nodomu attiecībā pret šo meiteni?

— Bet kālan gan ne?

— Viņai ir viens draudziņš, briesmīgs tips, viņš ļoti veikli darbojas ar

nazi.

— Es arī.

Benijs pagrūda Girlandu uz sava kantora pusi. Marks apstājās uz sliekšņa un sāka mirkšķināt acis. Benijs bija iztērējis veselu lērumu naudas un iztēles, lai iekārtotu šo istabu. Krēsli bija apklāti ar zvērādām, gar sienām vijās orhidejas. Milzīgais rakstāmgalds bija apvilkts ar sarkanu ādu, un tas viss piedeva istabai kaut kādu rožainu nokrāsu.

— Nu, izskatās, ka tu sev neko neatsaki, — iesaucās Girlands.

— Tev patīk?

— Ļoti.

— Es esmu ziedojis nedēļas, mans dārgumiņ, nedēļas! Es gandrīz sajuku prātā pa šo laiku. Nesmejies. Bet tomēr pasaki atklāti, tev patīk?

— Man tas šķiet gluži vienkārši pretīgi, — nopūtās Girlands, iesēžoties dziļā klubkrēslā.

— Tu zini, man ir patīkami to dzirdēt. Es arī tāpat domāju. Bet iedomājies, kādu iespaidu tas viss atstāj uz maniem klientiem? Viņi vienkārši čurā biksītēs, kad šeit ierodas.

— Paklausies, Benij, es steidzos. Tu man esi ļoti vajadzīgs.

Benija sejas izteiksme tūdaļ izmainījās. Skatiens kļuva ass.

Pirms dažiem mēnešiem Girlands veiksmīgi nokārtoja kādu lietu ar šantāžistu, kurš bija piesējies Benijam. Ja viņš toreiz nesniegtu palīdzību, Benijs būtu galīgi izputināts un nabags. Kopš tā laika Benijs bija pilnīgi uzticīgs Markam, kā mēdz teikt, ar miesu un dvēseli.

— Es tavā labā izdarīšu visu, ko tu tikai vēlēsies, — viņš teica, — prasi — un dabūsi.

— Es gribu, lai tu noskaties vienu filmu. Es ceru, tu man pateiksi, kas to ir uzņēmis. Un vēl pateiksi, kas filmējies vīrieša lomā. Tā ir ļoti svarīga ar šantāžu saistīta lieta.

— Nu ko, paskatīsimies, tikai vispirms aiziesim uz studiju.

— Taču ņem vērā, Benij, tas ir ļoti slepeni. Es parādīšu tev šo filmu, bet man ir jābūt pilnīgi pārliecinātam, ka tu nevienam neko neteiksi.

— Bet tu taču zini, ka vari uz mani paļauties, mans dārgumiņ.

Ar nopietnu sejas izteiksmi viņš pavadīja Girlandu uz studiju. Tā bija

milzīga, ar lieliem lietussargiem, aparātiem un projektoriem piekrāmēta istaba. Uz apzeltītas estrādes stāvēja gigantiska gulta. Šajā gultā Benijs fotogrāfēja meitenes, kuras tāpēc šurp ieradās.

Blondais jauneklis, kurš atvēra Markam durvis, šajā brīdi gatavoja projektoru.

— Atstāj mūs uz mirklīti, Alek, - Benijs viņam teica. - Jā, un iedod Vī naudu, viņa tur ģērbjas.

— Bet viņa taču neko nav darījusi, - neapmierināti sāka protestēt Alcks.

— Nav svarīgi. Nevajag būt tik skopam. Iedod viņai vismaz nedaudz, nav svarīgi cik. Viņa atnāks rīt.

Alcks paraustīja plecus un vaļīgā gaitā izgāja no studijas. Benijs aizvēra durvis.

— Nu, lūk, mēs esam vieni, draudziņ. Paskatīsimies tavu filmu.

Bet Benijs kļūdījās, jo Vī Markina šajā brīdī klusi iegāja studijā, jo meklēja savu somiņu. Aleks viņu neredzēja, bet izdzirdusi Girlanda un Benija balsis, meitene steidzīgi noslēpās aiz kāda milzīga lietussarga. Girlands viņu interesēja, un viņa gribēja uzzināt, kas saista viņu ar Beniju.

Girlands iedeva Benijam filmu. Tas ielika to aparātā un noregulēja asumu. Viņš nodzēsa gaismu un pavērsa attēlu pret sudrabaino ekrānu.

Viņi stāvēja līdzās un skatījās filmu. Vī riskēja, viņa pabāza galvu un paraudzījās, kas tur īsti notiek. Viņa paguva ievērot, kas notiek uz ekrāna, un ātri paslēpās savā slēptuvē.

Tiklīdz filma beidzās, Benijs uzsmēķēja un, atlaidies pret krēsla atzveltni, jautāja:

— Bet kas ir šī meitene? Es zinu gandrīz visus, kas nodarbojas ar šādām lietām, bet šī meitene ir jauniņā.

— Man nav vajadzīga meitene. Mani viņa nemaz neinteresē, — teica Girlands un apsēdās pie galda. - Saki, vai tu vari pateikt, kas uzņēmis šo filmu?

Benijs uz mirkli kļuva domīgs, tad ērtāk iekārtojās krēslā un teica:

— Parīzē tikai kādi seši cilvēki uzņem šādas filmas. Tu saproti, ka šāda nodarbošanās dod labu peļņu. Taču tā ir pārāk delikāta lieta. Šie tipi ļoti riskē un, lai neiekristu, ir gatavi uz visu. Lūk, piemēram, šāda filma maksā apmēram trīsdesmit tūkstošu dolāru. Un katram ir sava tehnika. Man šķiet, ka šo filmu ir uzņēmis Pjērs Rasnolds. Es, protams, nevaru dot pilnīgu garantiju, bet pēc tehnikas ļoti līdzīgi.

— Kur viņu var sameklēt?

2-160

— Viņa studijā Garibaldi ielā. Lai maskētu savu īsto nodarbošanos, viņš vēl fotografē portretus. Tu pats redzēsi. Taču pamatā viņš nodarbojas ar šādām filmām.

— Tu viņu pazīsti?

Benija resnā fizionomija riebumā savilkās.

— Es nekad negribētu, lai mani redzētu ar viņu vienā kompānijā, pat tualetē. Šis tips man iedveš neuzticību.

— Bet ko tu teiksi par to tipu, kas filmējies šajā filmā?

— Šajā tumšajā maskā viņu ir grūti pazīt. Taču parasti Rasnolda filmās strādā kāds amerikānis, Džeks Dodžs. Es viņu personīgi nepazīstu, bet man šķiet, ka viņš parasti uzliek šādu masku. Viņš strādā Sama bārā. Šis bārs vienmēr ir kā piebāzts ar ārzemju tūristiem. Bet šī meitene mani interesē. Protams, trūkst profesionalitātes, bet viņai ir velnišķīga tehnika. Viņa var uztaisīt spīdošu karjeru.

— Nospļauties man uz meiteni, — saērcināti noteica Girlands. — Neaizmirsti, ka ir vēl trīs filmas, Benij. Man vienkārši ir nepieciešams tās sameklēt. Vajag aiziet pie šī Rasnolda un padarīt viņa rokas nedaudz īsākas.

Benija mazās ačeles kļuva apaļas, un tajās atspoguļojās neviltotas bailes.

— Tikai esi piesardzīgs, dārgais. Tas ir nopietns un pārāk bīstams cilvēks, viņam nav nemaz tik viegli atrast pieeju.

Girlands nošļūca no krēsla.

— Es arī esmu pietiekami bīstams, — viņš smejoties noteica. — Nu ko, paldies, vecais. Neko nepadarīsi, es iešu pie *šī Rasnolda.

Benijs pārtina filmu un atdeva to Markam.

— Ja es tev būšu vajadzīgs, piezvani.

Viņš pavadīja Girlandu līdz durvīm un tās atvēra. Tiklīdz viņi izgāja gaitenī, Vī Markina steidzīgi izlīda no savas slēptuves, pārskrēja pāri studijai un ātri apģērbās. Viņa nogaidīja, līdz Girlands aizbrauc, tad izskrēja no mājas uz ielas.

* * *

Vienos sviedros, Drina ik pēc katrām divām minūtēm satrauktu skatienu vērās savā pulkstenī. Kovskis apsolīja atsūtīt palīgos kādu aģentu, taču līdz pat šim laikam neviens nerādījās. Viņš noņēma cepuri, noslaucīja sviedrus un, nepacietīgi mīņājoties, sāka vēdināties.

Pēkšņi viņš ieraudzīja, ka Girlands izgāja no ēkas. Viņš iestrēga pie pagalma ieejas un viņam vajadzēja ātrāk paslēpties, taču bija jau par vēlu. Drina ļoti apjuka, ātri pagriezās, lai ātrāk nokļūtu uz ielas, taču izdarīja to visai neveikli.

Girlands, protams, nebūtu viņu ievērojis, taču apjukums, ar kādu Drina centās nozust, pievērsa viņa uzmanību. Girlands ievēroja, ka kāds resns vīrietis, viņu ieraugot, pa galvu pa kaklu izmetās uz ielas, un tas viņu satrauca.

Tā kā Rasnolda studija bija divu soļu attālumā no Benija mājas, Girlands nolēma iet kājām.

Atstājis mašīnu sētā, viņš izgāja uz ielas un gandrīz saskrējās ar Dri-nu, kas tieši tajā brīdī pārdomāja, kur viņam paslēpties, lai nepievērstu Girlanda uzmanību. Viņu skatieni sastapās. Girlandam arī bija fotogrāfiska atmiņa, un viņš tūdaļ pat pazina Drinu, vienu no visdraņķīgākajiem aģentiem, kādu viņš vispār pazina.

— Piedodiet, — viņš noteica un platiem soļiem devās Pastēra ielas virzienā.

Drina, vēl īsti neticot savai veiksmei, devās viņam pakaļ, izgrūstot gājējus.

Girlands, protams, vēlējās, lai tā būtu vienkārša sagadīšanās, un viņam neviens neseko. Taču, nedaudz padomājis, viņš nolēma pārbaudīt.

„Bet varbūt viņiem jau zināms, ka Hermanis...“

Girlands iegāja kafejnīcā uz Pastēra ielas stūra un kādu brīdi šaubījās, ko viņam darīt. Viņam gribējās ēst un galu galā viņš izgāja uz kafejnīcas terases un iekārtojās tā, lai varētu brīvi novērot ieejas durvis.

No savas vietas Girlands ļoti labi varēja redzēt visu terasi un Drinu. Kad pie viņa galdiņa pienāca oficiants, viņš pasūtīja bifšteku un alu. Drina arī pasūtīja šņabi un sendviču. Viņš domāja, ka ir izvēlējies savu vietu pareizi, jo redzēja durvis un visus, kas pa tām ienāca iekšā, taču viņš diemžēl neredzēja telpas dziļumā notiekošo. Girlands to uzreiz saprata. Viņš piecēlās no savas vietas, iegāja telefona būdiņā un piezvanīja Do-rijam.

- Man šķiet, ka „mūsu draugi“ sākuši interesēties par filmu. Man seko Drina.

2*

Dorijs labi pazina Drinu, gluži tāpat kā visus pretējās puses aģentus.

— Vai filma ir pie jums?

— Protams, jā.

— Kur jūs esat?

Girlands viņam paskaidroja.

— Es atsūtīšu jums divus savus cilvēkus, tikai palieciet uz vietas un nekur neejiet.

— Neuztraucieties, — teica Girlands, — gan jau es pats izkulšos. Un turklāt, jūs taču nevarat atsūtīt man palīgā divus savus cilvēkus, nedodot tiem oficiālu rīkojumu.

Dorijs padomāja un piekrita, ka Girlandam ir taisnība.

— Bet viņi var jums uzbrukt un atņemt filmu.

— Nē, nē. Neuztraucieties. Tas nenotiks. Es spēšu no viņiem atrauties un piezvanīšu jums nedaudz vēlāk. Es tikai gribēju jums paziņot, ka ne viss iet tik gludi, un jūsu pretinieki ir ievērojuši jūsu darbību, — teica Girlands un nolika klausuli.

Kad viņš atgriezās pie sava galdiņa, bifšteks jau bija atnests. Viņš nesteidzīgi paēda, samaksāja rēķinu, tad izgāja no kafejnīcas un gāja tālāk pa bulvāri.

Drina palaida viņu dažus metrus sev priekšā un tad viņam sekoja.

Girlands izskatījās pēc vienkārša dīkdieņa, kas pastaigājas, lai vienkārši nosistu laiku.

Pārliecinājies par to, ka palicis neievērots, Drina nedaudz zaudēja modrību.

Bet Girlands lieliski prata tikt vaļā no ,,astes“.

Neliela dīkdieņu grupiņa stāvēja pie veikala, kurā pārdeva radiatorus, piegājis tiem klāt, viņš pēkšņi asi pagriezās un pa galvu pa kaklu iemetās kaimiņmājas tuvākajās durvīs. Šis manevrs bija tik veikls, ka Drina to pat neievēroja.

Girlands viņam tikai pēkšņi nozuda.

Drina apstājās kā zemē iemiets, bet tad panikā paskrēja garām durvīm, aiz kurām bija paslēpies Girlands, aizskrēja līdz ielas stūrim, paraudzījās pa labi, tad pa kreisi un, neieraudzījis Girlandu, apjucis apstājās.

Girlands izsmējās no sirds, viņu vērojot. Tikai nedaudzi spēja mēroties ar viņu tādās lietās.

3. nodaļa

Vī Markina dzīvoja istabā vecas nošķiebušās ēkas trešajā stāvā Zan-goras ielā. Istabā atradās gulta, neliels krēsls, plastikāta drēbju skapis, elektriskais gaisa sildītājs un izlietne. Pie loga uz krēsla stāvēja tranzistors, kas nemitīgi, no paša rīta līdz vakaram, atskaņoja mūziku. Vī nespēja iedomāties savu dzīvi bez šīs mūzikas.

Šajā pašā stāvā atradās vēl astoņas istabas. Četras no tām aizņēma sievietes, kas strādāja par kalponēm un agri no rīta katru dienu gāja uz darbu, bet divas atlikušās apdzīvoja šīs mājas kalpotāji. Pārējās istabās dzīvoja pavecas atraitnes, kas strādāja pasta nodaļā uz šīs pašas ielas stūra.

Vī dzīvoja ar Polu Dabri. Viņi reiz iepazinās kreisajā krastā, un viņa tūdaļ viņā iemīlējās. Kad viņa vaicāja, ar ko viņš nodarbojas, tas atbildēja, ka pārdod tūristiem fotogrāfijas Madlēnas laukumā. Viņa, protams, tam nenoticēja, jo viņš bieži atgriezās mājās tikai no rīta un reizēm izgāja no mājām ļoti agri. Taču viņai, atklāti sakot, bija vienalga. Viņam bija nauda, viņš nebija skops, un tas viņai bija galvenais.

Pirmos divus kopdzīves mēnešus viņi katrs maksāja pusi īres maksas, bet vēlāk viņš to maksāja viens pats. Viņš vienmēr maksāja par kopīgajām pusdienām, un šis apstāklis viņu ļoti apmierināja.

Līdz septiņpadsmit gadu vecumam viņa dzīvoja ar vecākiem Lionā. Viņas tēvs bija pensionārs, un ģimenes budžets bija visai pieticīgs. Viņu neapmierināja Lionas provinciālā dzīve. Viņa visu laiku sapņoja par Parīzi. Beidzot viņai izdevās pierunāt tēvu atlaist viņu uz Sorbonnu mācīties angļu valodu.

Pēc kāda laika viņa uzzināja, ka vecāki gājuši bojā autokatastrofā, un viņa saņēmusi mantojumā trīs simt tūkstošus franku. Viņas izglītošanās līdz ar to izbeidzās. Viņa sāka dzīvot kopā ar kādu amerikāņu žurnālistu un viņi abi divu gadu laikā notrieca visu naudu. Pēc tam amerikānis pazuda, un Vī palika bez neviena su kabatā.

• Nākošos divus gadus viņa pavadīja veroties trešās šķiras hoteļu mēbelēto istabu griestos, tajā laikā, kad pār viņu noliekušies elsoja vīrieši.

Reiz viņa gluži nejauši satika Beniju Sleidu, kad tas meklēja sev kādu garkājainu blondīni, bet viņa tieši tajā laikā pastaigājās pa Elizejas laukiem, meklējot sev klientu.

Benijam viņa iepatikās, un viņš parakstīja kontraktu par tūkstoš frankiem mēnesī, kas ļāva viņai īrēt gluži pieklājīgu dzīvokli un samērā ciešami paēst. Drēbes viņa sev nopelnīja ar prostitūciju un zogot veikalos.

Kad pie horizonta parādījās Dabri, viņa atmeta prostitūciju, bet zagt turpināja.

Kad viņa tovakar atgriezās mājās, viņa domāja tikai par Girlandu.

„Pie Karena!“

Viņa parakņājās savā drēbju skapī, meklējot kaut ko šim gadījumam piemērotu. Jā, pagājušonedēļ nozagtā mazā sarkanā kleita bija gluži pieklājīga un to var ģērbt uz tādu restorānu kā „Pie Karena“.

Viņa apmierināta ieslēdza radio un atlaidās gultā, taču tūdaļ atkal piecēlās un paraudzījās uz sevi spogulī. Viņai šķita, ka viņas mati ir kļuvuši nedaudz nespodri, un viņa nolēma savest tos kārtībā. Viņa ielēja izlietnē siltu ūdeni un sāka tos mazgāt.

Kad istabā ienāca Dabri, viņa stāvēja tikai biksītēs un krūšturī, noliekusies pār izlietni un turot galvu ūdenī.

— Ņem vērā, — viņa iesaucās, — ja tu mani tagad aiztiksi, es tevi apšļakstīšu ar ūdeni.

Viņa baidījās, lai viņš nesāktu viņu glāstīt tādā stāvoklī. Taču Dabri šodien tas nemaz nenāca prātā. Viņam bija skāba fizionomija un prāts nebūt nenesās uz jokiem.

— Kas tev noticis? — viņš nomurmināja. — Es domāju, ka tu vēl esi darbā.

Viņa izgrieza matus un aptina tos ar dvieli.

— Šodien pie Benija ieradās viens cilvēks, lielisks vīrietis. Es šovakar ar viņu satiekos.

Dabri tas bija gluži vienalga, jo viņi jau agrāk bija vienojušies, ka katrs saglabās savu brīvību.

— Ceru, tu nevedīsi viņu uz šejieni? Es gribētu šovakar pabūt mājās.

— Vest viņu uz šejieni? Vai tev prāts! Tas taču ir augstākās klases vīrietis. Viņš ved mani pie Karena! Saderam, tu pat nezini, kas tas ir?

— Bet man, atklāti sakot, nospļauties.

Dabri piesmēķēja cigareti un izpūta dūmus caur savām smalkajām nāsīm. Viņš pašlaik izjuta vieglu greizsirdības dūrienu un domāja, ka meitenes apmeklē tādas vietas kā Karena restorāns tikai tādos gadījumos, kad piekrīt pārgulēt ar to, kas viņas turp ved.

— Tikai esi uzmanīga, — viņš teica, — es uzskatu, ka visi Benija paziņas ir visai šaubīgi cilvēki, un tev tas būtu jāzin.

— Bet tikai ne šis. Šis ir gluži vienkārši lielisks. Pēc pusdienām viņš parādīs man savu Buhāras paklāju. Turklāt viņam ir daudz naudas.

— Nu, kas tad tādā gadījumā viņu saista ar Beniju? — ziņkārīgi vaicāja Dabri.

— Viņš atnāca pie viņa, lai parādītu tam kādu pornogrāfisku filmu, un gribēja uzzināt, kas to uzņēmis. Bet tikai nevaicā man, kāpēc tas viņam bija vajadzīgs, jo es neko nezinu.

Dabri acis iezibsnījās aiz tumšajiem briļļu stikliem.

— Bet kā sauc šo tipu, vai tev tas ir zināms?

— Protams. Es taču tev teicu, ka eju ar viņu šodien uz restorānu pie Karena. Tu taču nedomā, ka es iešu ar cilvēku, pat nezinot viņa vārdu.

— Bet kā viņu sauc?

— Marks Girlands, ja tas tevi interesē.

Dabri saspringa. Drina viņam bieži bija stāstījis par bijušo ASV aģentu Marku Girlandu. Reiz viņš pat viņam to parādīja. Dabri viņu apskauda, jo viņš vairāk nenodarbojās ar šo nolādēto darbu.

— Bet kāpēc tev tas jāzina? — vaicāja Vī.

— Tas ir garš brunets ar lielu degunu?

— Nav jau viņam tas nemaz tik liels. Vienkārši cēlas un skaistas formas deguns.

Dabri uzreiz atcerējās, ka tad, kad Drina aizbrauca no Orlī, viņš viņam piezvanīja un teica, ka Girlands arī, šķiet, ir iejaukts šajā Šermana lietā. Dabri juta, kā sāk pukstēt viņa sirds.

— Apsēdies šeit, — viņš teica un papliķēja pa gultu.

— Bet tu taču redzi, ka es steidzos un esmu ļoti aizņemta. Es taču tāpat lieliski dzirdu, ko tu saki.

— Ak tu, maita! — Dabri no visa spēka iesita viņai pa gurniem. — Apsēdies šeit!

Tas viņu ļoti pārsteidza. Viņa palūkojās uz viņu un, ieraudzījusi to izteiksmi, no kuras vienmēr baidījās, lēnām devās pie viņa.

— Nu labi, labi. Tikai nesit tik stipri.

Viņa apsēdās viņam blakus.

— Nu, ko tu gribi?

— Es gribu zināt, kas notika starp šo Girlandu un Beniju. Visos sīkumos, no sākuma līdz beigām. Vai tev skaidrs?

— Bet kāpēc tev tas viss vajadzīgs?

Dabri atkal viņai iesita, šoreiz jau pa kailo kāju un tik stipri, ka viņa iekliedzās no sāpēm.

— Atbildi, velns parāvis! — viņš norūca.

Nobijusies no viņa izskata, viņa tam izstāstīja visu, ko zināja. Kad viņa beidza, Dabri vaicāja:

— Tu esi pārliecināta, ka tā bija pornogrāfiska filma, vai tev tikai tā likās?

— Nu, protams, ka pārliecināta. Viss notika gultā un, tici man...

— Labi. Bet tagad klausies uzmanīgi. Tikai skaties, nevienam ne pušplēsta vārda. Saproti, nevienam! Tas ir ļoti svarīgi. Ja tu kādam to pateiksi, es gluži vienkārši apgriezīšu tev sprandu.

Vī neviļus atvirzījās no viņa tālāk, viņu biedēja naids, kas atspoguļojās Dabri sejā.

— Es nevienam neko neteikšu, — viņa bailīgi nomurmināja. — Es tev apsolu.

— Un es tev došu vēl kādu iabu padomu, — viņš teica. — Paliec mājās līdz es atgriezīšos.

— Labi, labi, es pat nepakustēšos.

Viņš vēsi paskatījās uz viņu, tad pagriezās un aizgāja. Viņa dzirdēja, kā viņš kāpa lejā pa trepēm. Viņa ar trīsām domāja, ka nekad agrāk nav redzējusi to tik nervozu un dusmīgu, nesaprotot, kas īsti noticis, viņa sev vaicāja, kāpēc viņš tā izmainījās un kļuva tik rupjš. Kas notika?

* * *

Neskatoties, ka Girlands bija pārliecināts par to, ka atrāvies no Drinas, viņš tomēr visu laiku bija ļoti uzmanīgs. Viņš gribēja pilnīgi pārliecināties, vai viņam neseko vēl kāds cits.

Tiklīdz Drina nozuda, viņš izgāja no savas slēptuves un devās Benija studijas virzienā. Ieraudzījis brīvu taksometru, viņš ielēca tajā un palūdza viņu aizvest uz ASV vēstniecību. Pēc divdesmit minūtēm viņš jau iegāja Māvi Polas birojā.

Viņa tiklīdz to ieraudzīja, paķēra rokā resnu lineālu un ar nepatiku raudzījās uz viņu.

— Sveika, skaistulīt, — viņš teica, cenšoties turēties pieklājīgā attālumā no lineāla. — Jūs esat tikpat apburoša, kā šis brīnišķīgais maija rīts. Un tā, kad tad īsti mēs paēdīsim kopā pusdienas? Man, jūsu zināšanai, ir brīnišķīgs Buhāras paklājs, un es gribētu jums to parādīt.

Māvi nospieda selektora pogu.

— Mesjē, ir ieradies mesjē Girlands.

— Lai ienāk, — sausi noteica Dorijs.

Māvi norādīja uz durvīm.

— Ienāciet, Romeo.

Girlands skumji pagrozīja galvu.

— Ja jūs tikai zinātu, cik ļoti man jūs pietrūks.

— Varu iedomāties! Bet ejiet, viņš taču jūs gaida.

Viņa nolika lineālu uz galda sev līdzās un turpināja drukāt uz rakstāmmašīnas.

— Pēdējo reizi, kad jūs mani skūpstījāt... — iesāka Girlands, taču aprāvās, jo Māvi paņēma rokā lineālu.

— Apklustiet! — Viņa nosarkusi iesaucās. — Jūs taču gaida!

Durvis atvērās, un Dorijs pabāza galvu.

— Ko jūs darāt, Girland? Nāciet, nāciet. Un lieciet mierā manu sekretāri. Viņa ir nopietna jauna meitene, un jūs tikai veltīgi zaudējat laiku.

Girlands iegāja kabinetā un apsēdās uz apmeklētāju krēsla. Dorijs aizgāja pie sava rakstāmgalda.

— Jūs esat pārliecināts, ka Drina jums sekoja?

— Protams, — atbildēja Girlands, tad izvilka no kabatas kaseti ar filmu un nolika to uz rakstāmgalda.

— Noslēpiet to. Tagad, kad man kļuvis skaidrs, ka par šo filmu sākuši interesēties, tas var kļūt Šermanam par īstu dinamītu.

— Jūs domājat, ka Drina atpazina Šermanu?

— Es esmu par to pilnīgi pārliecināts. Es tikai nesaprotu, kāpēc viņi nebrīdināja policiju, ka viņš ceļo ar citu vārdu un viltotu pasi. Viņi taču pavisam viegli varēja to iedzīt kaktā. Kāpēc viņi sadomājuši man sekot? Rādās, ka Kovskis ir pilnīgs muļķis. Mums ir jāpateicas Dievam, ka viss ir tā iegrozījies. Katrā ziņā, viņiem ir noteikti zināms, ka jūs satikāties ar

Šermanu un ka eksistē kāda filma... Ja Kovskis izlems, ka tas ir svarīgi... bet viņš noteikti līdz tam aizdomāsies, tad viņš uzreiz uzspiedīs Benijam Sleidam.

— Kas tas tāds?

— Benijs redzēja šo filmu. Viņš nepazīst meiteni. Man nācās parādīt viņam šo filmu, lai viņš pateiktu, kurš to uzņēmis. Man šķiet, ka Kovskis spēs apstrādāt Beniju. Ja Benijs sāks runāt, Šermans iekritīs.

Dorijs kļuva domīgs.

— Bet es nevaru neko oficiāli izdarīt, Girland. Es varu paļauties tikai uz jums. Vai jūs varat garantēt šī cilvēka drošību?

— Jā, protams, bet tas izmaksās visai dārgi. Jūs, manuprāt, runājāt par iespējamo izdevumu atlīdzināšanu? Es taču nevaru glu/.i tā vienkārši tērēt savu naudu. Ja jau reiz jums tas ir svarīgi...

— Tērējiet, cik būs vajadzīgs, — Dorijs viņu pārtrauca.

Girlands uzmanīgi ielūkojās Dorijam sejā.

— Zināt, es pat nevarēju iedomāties, ka dzirdēšu no jums ko tādu, — viņš piebilda. — Nu, ja jau tā ir Šermana nauda...

Dorijs uzsita ar dūri pa galdu.

— Beidziet kult tukšus salmus. Nepieciešams rīkoties ātri un enerģiski. Rezultāti nedrīkst likt gaidīt. Es gribu iespējami ātri izbeigt šo ļoti nepatīkamo lietu.

- — Mieru, mieru šef. Es zinu pāris stipru roku, kas spētu Beniju nosargāt. Bet jūs, Dorij, labāk man parādiet, kā izskatās nauda.

Dorijs izvilka no kabatas biezu aploksni un pameta to pāri galdam Girlandam.

— Lūk, jūsu desmit tūkstoši dolāru, — viņš teica.

— Paldies. Lūk tagad es ar mierīgu sirdsapziņu varu ķerties klāt šai lietai.

Girlands piecēlās un paņēma telefona klausuli. Kādu laiku viņš sarunājās klusā balsī, tad nolika klausuli un teica:

— Ar Beniju viss kārtībā. Sakiet, vai jūs nevarat brīdināt Šermanu, ka par viņu sākuši interesēties?

— Interesanti zināt, kādā veidā es to varētu izdarīt. Es pat nevaru viņam nosūtīt šifrētu ziņojumu. Man nav nekādas iespējas ar viņu slepus sazināties. Tā ir tīri personiska lieta un tādai tai arī ja paliek.

Girlands domīgi pakasīja degunu.

— Es jau sāku domāt, vai man bija vērts ķerties klāt šai lietai, lai nopelnītu naudu, — viņš smaidot teica.

— Ja negribat, atdodiet naudu — un beigta balle, — tūdaļ asi iebilda Dorijs.

— Nu, par to nerunāsim.

Girlands devās pie durvīm.

— Un lūdzu jūs, lieciet mierā manu sekretāri, — norūca Dorijs.

— Mans Dievs, kas jums nāk prātā! — teica Girlands ar neīstām skumjām balsī.

Viņš izgāja no kabineta un aizvēra durvis.

Viņu ieraudzījusi, Māvi atkal paķēra lineālu. Taču Girlands, nepiegriežot tam vērību, lēnām piegāja pie galda, atbalstījās pret to ar abām rokām un pieliecās pie viņas.

— Mans papucis man vienmēr teica, ka jābaidās no skaistām meitenēm. Bet tā kā jūs esat visskaistākā zvaigzne pie mana debesjuma... noskūpstiet mani...

Viņa uzmanīgi paskatījās uz viņu, tad lēnām nolika malā lineālu, un tieši šajā brīdī Dorijs atvēra durvis.

— Jūs vēl neesat aizgājis? — viņš vaicāja.

Māvi sāka drukāt uz rakstāmmašīnas, bet Girlands sapīcis devās pie durvīm.

— Vienīgā persona, kura jūs varētu mīlēt, tā ir jūsu māte, nabaga sieviete. Cik ļoti man viņas žēl, Dorij!

— Lai jūs neuztrauc mana māte. Ejiet pelniet naudu.

Girlands paraudzījās uz Māvi, kas bija noliekusies pār rakstāmmašīnu, tad nopūtās un izgāja.

Dorijs atgriezās savā kabinetā.

* * *

Iekārtojies pie sava niecīgā galdiņa, Maliks klausījās Dabri ziņojumu, un domāja, ka, par laimi, visi aģenti nav tādi muļķi kā Drina. Šis garmatainais puisis ar smieklīgajām tumši zaļajām brillēm atsver piecus tādus kā Drina.

Kad Drina viņam paziņoja, ka pazaudējis Girlandu, Maliks uzreiz sāka domāt, ko lai tagad iesāk. Un, lūk, tagad Dabri pavēris jaunas iespējas, pareizāk teikt, nevis Dabri, bet viņa mīļākā.

— Bet vai var uzticēties šai meitenei, — viņš jautāja pēc ilgas pauzes.

— Vai vispār drīkst uzticēties kādai sievietei? Tiesa, es viņu pamatīgi nobiedēju, taču nezinu, cik ilgi tas līdzēs?

Dabri, kas bija ļoti daudz dzirdējis par Maliku, jutās ļoti pagodināts, ka stājies kontaktos ar šo kādreiz tik ļoti slaveno aģentu. Malikam bija viss, pēc kā ilgojās Dabri. Viņš bija garš, muskuļains, drosmīgs un ļoti viltīgs.

Dabri gribēja viņam līdzināties.

— Bet vai jūs pats spējat viņu iespaidot? — atkal vaicāja Maliks.

— Viņa zog veikalos. Varbūt to var izmantot?

— Jums ir pierādījumi?

— Protams. Viņas drēbju skapis ir pilns ar zagtām mantām.

— Nu, tas vēl пбко nenozīmē. Jums noteikti vajag viņu izmantot, jo Girlands acīmredzot par viņu interesējas. Bet vai viņa piekritīs strādāt mūsu labā? Kā jūs pats domājat?

Dabri šaubījās.

— Viņa taču ir pilnīga muļķe, par politiku neinteresējas un domā tikai par naudu, lupatām un vīriešiem.

Maliks kādu laiku klusēja.

— Nu, tādā gadījumā mēs viņai maksāsim. Tas arī viss. Cik mēs maksājam jums?

— Astoņsimt franku mēnesī.

— Viņai mēs piedāvāsim sešsimt. Sakiet viņai, ka viņa ir mums vajadzīga. Bet ja viņa atteiksies, sakiet, ka viņai būs nepatikšanas. Iebaidiet viņu kā nākas, taču pacentieties, lai viņa saprastu, ka mēs nekad neaizmirstam mums izdarītos pakalpojumus un apbalvojam savus labākos aģentus. Bet kad viņi mūs nodod, mēs viņus sodām un sodām ļoti bargi. Sarunāts?

— Sarunāts.

— Nu lūk, lieliski. Pārējo pacentieties nokārtot pats. Jūs labi pastrādāsiet, bet es parūpēšos par atalgojumu.

Dabri aizgāja.

Maliks atvēra rakstāmgalda apakšējo atvilkni un ieslēdza magnetofonu. Pēc tam paņēma miniatūru, ļoti jūtīgu mikrofonu un pieklauvēja pie tā ar pirkstu, pārbaudot indikatoru.

Mikrofonu viņš piestiprināja pie savas pulksteņsiksnas un nomaskēja ar manžetpogu.

To izdarījis, viņš izgāja gaitenī un devās uz Kovska kabinetu.

Kovskis tobrīd gatavoja ziņojumu un gandrīz palēcās no pārsteiguma, ieraugot Maliku.

— Vai jūs kādreiz iemācīsieties pieklauvēt pie priekšnieka kabineta durvīm? — viņš nomurmināja un nolika malā pildspalvu.

Maliks nekādi nereaģēja uz šo aizrādījumu un bez īpaša aicinājuma apsēdās uz krēsla.

— Šermans ieradīsies Kenedija lidostā pēc piecām stundām, — viņš teica. — Mēs zinām, ka viņš ceļo nogrimējies un ar viltotu pasi. Es domāju, ka mums nav īpaši vēlams, lai viņu ievēlētu par ASV prezidentu. Es domāju, jūs varat brīdināt lidostas policiju, kas ir šis cilvēks, kurš ceļo ar viltotu pasi.

Kovskis uzmanīgi paskatījās uz viņu.

— Bet... ja es to izdarīšu...

— Amerikāņu policija tūdaļ sāks rīkoties, — Maliks viņu pārtrauca. — Par to vienā acumirklī uzzinās prese, būs liels skandāls un Šermanu gluži vienkārši neievēlēs par prezidentu.

Kovska seja kļuva sārta. Ja šī lieliskā doma būtu ienākusi prātā viņam, viņš to tūdaļ realizētu. Bet to izteica Maliks, un tā viņam nebija pieņemama.

Maliks to paredzēja.

— Vai jums kāds lūdz padomu? — nomurmināja Kovskis. — Tas uz jums neattiecas. Jums ir tikai nepieciešams noskaidrot, kāpēc Šermans ieradās Parīzē un kāpēc Dorijs gāja pie Girlanda.

— Taču jūsu telegramma sagādās Šermanam milzu nepatikšanas, — uzstāja Maliks. - Manuprāt, tas būtu jūsu svēts pienākums.

— Vai jūs gribat man norādīt uz maniem pienākumiem?

— Jā, ja tas ir nepieciešams mūsu lietas labā.

Kovskis naidīgi pavērās uz Maliku.

— Esiet uzmanīgs! — viņš pēkšņi ieaurojās un pielēca kājās. — Pašlaik jūs neesat nekas! Vai tas jums ir skaidrs? Tikai viens mans vārds -un jūs pavadīsiet dažus gadus... Un iegaumējiet: jūs darīsiet to, ko es jums likšu! Vai tas jums ir skaidrs? Man ir apnikušas šīs jūsu idejas.

Viņš tik ļoti noskaitās, ka pats ar izbrīnu vēroja, ka vairs nebaidās no Malika.

— Bet, nosūtot šo telegrammu, jūs būsiet pilnīgi drošs, ka Šermans nekad nekļūs par ASV prezidentu, — mierīgi atbildēja Maliks.

— Jūs tā domājat, idiot! Bet vispirms ļaujiet jums vaicāt: jūs esat pārliecināts, ka tas tik tiešām ir Šermans? Pagaidām mums ir tikai šī kretīna Drinas liecība un nekā cita. Ja tas patiešām ir Šermans, par ko es stipri šaubos, un mēs brīdināsim amerikāņu policiju, tad kā gan mēs uzzināsim, kālab viņš šurp ieradās? Bet tieši tas mūs interesē. Tiklīdz ASV uzzinās, ka mēs par viņu interesējamies, viņi tūdaļ visu tā samudžinās, ka mēs nekad neko neuzzināsim.

— Bet mums, patiesību sakot, tas nemaz nav vajadzīgs, ja mēs nosūtīsim šādu telegrammu. Galvenais, lai Šermans netiktu ievēlēts, — stūrgalvīgi atkārtoja Maliks.

— Trīskāršs muļķis! — atkal ieaurojās Kovskis. — Cik reizes man jums vajag atgādināt? Mēs tikai gribam uzzināt, noskaidrot, kāpēc viņš šeit ieradās. Tāpēc tagad ejiet un noskaidrojiet!

— Tā ir pavēle?

— Jā, ejiet un izpildiet, ko jums liek.

Maliks piecēlās.

— Es to daru tikai tāpēc, ka jūs esat mans priekšnieks.

Maliks asi pagriezās un izgāja no kabineta.

Viņš atgriezās savā istabā, noņēma mikrofonu no pulksteņsiksnas un ar patiku noklausījās lenti. Tad viņš sameklēja lielu aploksni un ar labpatiku uz tās uzrakstīja: „Mana un Kovska saruna. 5.maijs. Priekšmets: 1. Šermans.“

Viņš rūpīgi ielika kaseti aploksnē, aizlīmēja to ar līmlentu un iebāza kabatā. Vēl viena lenta viņa nelielajā kolekcijā. Šīs lentas viņš glabāja seifā kaimiņu bankā. Tā bija vēl viena nagla Kovska zārkā, kuru Maliks viņam gatavoja.

* * *

Izgājis no amerikāņu vēstniecības, Marks Girlands, uzmanoties no sekošanas, gāja kājām pa Garibaldi ielu pie Pjēra Rasnolda.

Rasnolda studija atradās vecas mājas ceturtajā stāvā, bet lifts un Ras-nolda uzgaidāmā istaba bija gluži mūsdienīgas. Ateljē dubultdurvis bija apvilktas ar baltu ādu, bet elektroniskā acs tās automātiski atvēra apmeklētājiem.

Girlands iegāja salonā ar sarkana samta sienām. Uz žurnālu galdiņa atradās dažādas avīzes un žurnāli.

Girlands ievēroja, ka Rasnolda interjers ir daudz elegantāks nekā Be-nijam, arī naudas viņam bija neapšaubāmi vairāk.

Kamēr viņš visu nopētīja, atvērās durvis un istabā ienāca stalts, cēla izskata pavecs vīrietis tumšā cepurē. Rokā viņš turēja biezu aploksni. Ar savu iegareno aristokrātisko seju, ļengano, jūtīgo muti un iekritušajām acīm viņš atgādināja Kazanovu. Tiklīdz viņš ieraudzīja Girlandu, no viņa sejas nozuda apmierinājuma izteiksme.

Cilvēks uzmeta Girlandam nedaudz samulsušu, pat bailīgu skatienu un izgāja. Girlands dzirdēja, kā aizcirtās durvis un lifts sāka braukt lejup.

— Mesjē? — viņam aiz muguras atskanēja kāda balss.

Girlands pagriezās. Uz istabas sliekšņa stāvēja gara, vāja, trīsdesmit gadus jauna sieviete ar seju, kas atgādināja ģipša masku.

— Es gribu sastapt mesjē Rasnoldu, — teica Girlands un veltīja viņai visapburošāko no savu smaidu kolekcijas. Bet viņa smaids neatstāja nekādu iespaidu.

— Msjē Rasnolds nav mājās.

— Bet kur es viņu varētu satikt?

Viņas tumšās acis kļuva šaurākas.

— Jūs vēlaties viņu katrā ziņā satikt?

Šajā brīdī automātiskās durvis atkal atvērās un istabā burtiski ielidoja vēl viens vīrietis. Ieraudzījis Girlandu, viņš nedaudz satraucās, bet tad uzsmaidīja sievietei.

— Lotoras jaunkundz, priecājos jūs redzēt, — viņš teica, pametot skatienu Girlanda virzienā.

Sieviete viņam uzsmaidīja.

Girlandam pat šķita, ka ģipša maska, kas slēpa viņas seju, nedaudz ieplīsa.

— Nāciet, nāciet, lūdzu, mesjē, es tūdaļ atbrīvošos.

Pavecais vīrs apgāja viņai apkārt un nozuda aiz otrām durvīm.

— Ja jūs man pateiksiet savu vārdu, es paziņošu misteram Rasnoldam par jūsu vizīti.

— Bet tas ir ļoti steidzami. Kad viņš atgriezīsies?

— Ak, ne agrāk par pirmdienu... — viņa vienaldzīgā balsī noteica. — Jūsu vārds?

— Bet tas ir ļoti svarīgi un steidzami, — Girlands uzstāja. — Kur es viņu varu sastapt?

Sieviete palūkojās uz viņu.

— Lūdzu, jūsu vārds? — viņa atkal teica.

— Toms Snego. Mesjē un es nodarbojamies ar kādu lietu.

— Es viņu brīdināšu, kad viņš atgriezīsies, — viņa noteica savā vienaldzīgajā balsī. — Jūs varat piezvanīt pirmdien.

To teikusi, viņa izgāja no istabas un aizvēra durvis.

Girlands vairāk neuzstāja. Viņš nobrauca ar liftu lejā, izgāja no kabīnes, izņēma no sava kabatas portfeļa divas desmit franku banknotes un pieklauvēja pie durvju sardzes kantorīša.

Durvis atvēra resna sieviete ar ietītiem matu ruļļiem un šalli uz pleciem. Ar neuzticības pilnu skatienu viņa vērās Girlandā.

— Piedodiet, madam, ka iztraucēju, taču man ir nepieciešams steidzīgi satikt mesjē Rasnoldu.

— Ceturtais, — durvju sardze nomurmināja un gribēja jau aizcirst durvis.

— Varbūt jūs tomēr izdarīsiet man pakalpojumu, — uzstāja Girlands un parādīja naudu, ko turēja rokā.

Ieraudzījusi naudu, durvju sardze nedaudz atmaiga.

— Es, protams, saprotu, ka jūs esat ļoti aizņemta, madam, — atkal iesāka Girlands, — es negribētu, ka jūs lieki tērējat laiku. Es tikko biju uzbraucis ceturtajā stāvā un man teica, ka Rasnolda nav, bet man ļoti steidzīgi vajag viņu sastapt.

Vai jūs gadījumā nezināt, kur viņš varētu būt?

— Bet vai tad sekretāre jums to nepateica? — viņa teica un pašķielēja uz naudu.

— Nē, nepateica. Redziet, madam, mesjē Rasnolds ir man parādā, un es gribētu šo naudu saņemt nekavējoties, pretējā gadījumā man būs ļoti lielas nepatikšanas. Vai jūs nevarat man palīdzēt?

Girlands pasmaidīja un pasniedza viņai naudu.

— Es zinu, kur viņš atrodas, — viņa teica nedaudz klusākā balsi. — Viņa sekretāre vakar saņēma vēstuli. Es pazinu Rasnolda rokrakstu, bet pēc zīmoga sapratu, kur viņš apmeties. Šī vēstule atnāca no ,,Alpenhof“ Vācijā. Viņš noteikti ir tur. Kad viņš aizbrauca, viņš man teica, ka nebūs šeit veselu mēnesi.

— Un kad tas notika?

— Pagājušo pirmdien.

— Jūs esat ļoti laipna. Liels paldies.

— Ceru, jūs viņu sameklēsiet. Viņš tiešām ir ļoti kārtīgs cilvēks. Jūs zināt...

Bet Girlands vairāk viņā neklausījās. Viņš vēlreiz pateicās un izgāja

ārā.

Izgājis uz ielas, viņš pavērās uz visām pusēm un paskatījās pulkstenī, bija divdesmit minūtes pāri četriem. Viņš nolēma ieiet kādā bārā.

Pa labi no bāra bija šaura zāle, bet bāra labā puse bija piekrauta ar dažādām taburetēm un galdiņiem.

Kad Girlands iegāja bārā, tur vēl neviena nebija, izņemot bārmeni, kas bija iegrimis zirgu skriešanas sacīkšu rezultātu biļetenos.

Girlands tūdaļ pazina Džeku Dodžu. Viņš neapšaubāmi bija vīrieša etalons. Masīvs, muskuļains ķermenis, bet acīmredzami, neliels smadzeņu daudzums. Taču noteiktas kategorijas sievietēm ar to bija pilnīgi pietiekami.

Bārmenis salocīja avīzi un pacēla acis.

— Mesjē, — viņš, pakalpīgi smaidīdams, teica.

Girlands piegāja pie letes un apsēdās uz taburetes.

— Burbonu.

— Jā, mesjē.

— Sev arī ielejiet.

Bārmenis pielēja divas glāzes, vienu piebīdīja Girlandam, bet otru paņēma pats.

— Uz jūsu veselību!

Viņi iedzēra pa malkam, tad Girlands pēkšņi jautāja:

— Vai jūs esat Džeks Dodžs?

Bārmenis pacēla uzacis.

— Jā, tas esmu es. Taču es neatceros, ka mēs kādreiz būtu tikušies, bet man ir laba atmiņa.

— Tas nav tik’ svarīgi. Es gribu, lai jūs atcerētos kādu meiteni.

— Šeit to ir tik daudz, ka es viņu diez vai pazīšu. Es pamatā vēroju tikai vīriešus, — viņš ar smaidu noteica, — maksā taču vīrieši.

— Es saprotu. Bet mēs aprunāsimies par meiteni nedaudz vēlāk. Vai jums patīk strādāt pie Pjēra Rasnolda...

Dodžs palēcās, bet viņa iedegusī seja nosarka. Taču viņš drīz vien pārvarēja mulsumu. Viņš naidīgi paraudzījās uz Girlandu.

— Es nepazīstu tādu cilvēku. Piedodiet, bet es jau tāpat šeit pārāk ilgi ar jums pļāpāju, man ir jāstrādā.

— Neizliecieties par muļķi, Dodž. Es gribu ar jums aprunāties. Es zinu kā un kādā veidā jūs pelnāt naudu, bet es šeit neesmu ieradies, lai sagādātu jums nepatikšanas. Kā jūs skatāties uz to, ja es jums piedāvāšu nopelnīt simt dolāru?

— Es taču jums teicu, ka man ir jāstrādā. Es nevaru ar jums ilgāk pļāpāt.

To teicis, viņš grasījās iet prom.

— Ja jums nav vajadzīga nauda, es tūdaļ varu piezvanīt inspektoram Dipē uz tikumības policiju. Un nu, izvēlieties!

Dodžs kādu brīdi šaubījās, tad atkal naidīgi palūkojās uz Girlandu.

— Kas jūs īsti esat, velns parāvis!

— Uzskatiet mani par savu paziņu, - Girlands pasmaidīja un izvilka no kabatas desmit desmitdolāru banknotes.

— Tas jums, ja sniegsiet man dažas mazsvarīgas ziņas, kas paliks starp mums, — viņš teica. — Tikai nerādiet tādu ģīmi. Personīgi jūs man neesat vajadzīgs. Es gribu atrast meiteni, kas izstrādāja ar jums kādu triku Rasnolda kameras priekšā.

Dodžs paskatījās uz naudu, tad lēni iedzēra no glāzes malku un vēlreiz paskatījās uz naudu.

— Un tas būs man?

— Jā, tikai, protams, ja sniegsiet nepieciešamās ziņas.

Dodžs vēl kādu brīdi šaubījās, taču naudas vara bija pārāk spēcīga. Viņš izdzēra savu glāzi un pielēja nākošo.

— Ko jūs gribat zināt? — viņš beidzot vaicāja.

— Es nejauši, pavisam nejauši nokļuvu kādas astoņmilimetru filmas demonstrācijā, kuru sauca „Parīzes suvenīrs“, kur jūs maskā filmējāties ar kādu bruneti. Tādas filmas pavisam ir trīs. Vai tas jums ko izsaka?

Dodžs nenolaida acis no naudas Girlanda rokā.

— Tas viss man? — viņš vēlreiz pajautāja.

Girlands nolika viņam priekšā piecas banknotes.

— Lūk, bet pārējo saņemsiet, kad sāksiet runāt.

Bārmenis aši pagrāba naudu un iebāza to kabatā.

— Tikai stingri konfidenciāli, — viņš teica.

— Protams, stingri. Ko jūs zināt par šo filmu?

— Nu, reiz man piezvanīja Rasnolds un piedāvāja filmēties vienā filmā. Tam bija jābūt kādam īpašam trikam. Es jau pirms tam biju vairākas reizes darbojies viņa filmās, jo tas dod labus ienākumus un bez tam tu gūsti vēl arī baudu. Es strādāju pie viņa divas vai trīs reizes nedēļā, kā kuro reizi. Un lūk, pirms mēneša viņš man piezvanīja. Es atnācu uz viņa studiju un tur ieraudzīju meiteni. Pirms tam es viņu nekad nebiju redzējis... Tā bija jauniņā.

Viņš apklusa. Šīs ainiņas acīmredzot bija viņam patīkamas, jo viņa seja atplauka jutekliskā smaidā.

— O, jā, tā bija ļoti spējīga amatiere. Saprotiet, ļoti spējīga.

— Vai jūs zināt, kā viņu sauc?

— Nē. Rasnolds uzrunāja viņu ,,dārgā“, un es sapratu, ka viņi ir tuvās attiecībās. Mēs uzfilmējām četras lentes. Rasnolds man samaksāja piecdesmit dolāru par katru filmu. Tā taču tik tiešām bija patiesa bauda.

— Bet kāpēc jūs nolēmāt, ka Rasnolds un meitene ir tuvās attiecībās.

— Nu, viņu izturēšanās, runas maniere. Tas taču uzreiz ir redzams. Vispār, man likās, ka Rasnolds ir viņā iemīlējies.

— Un, neskatoties uz to, viņš uzņem tādas ainas, kurās jūs ar viņu...

Dodžs paraustīja plecus.

— Nu, tas vēl neko nenozīmē... Tas taču ir darbs. Es esmu strādājis arī ar krietnām sievietēm, kuras filmēja viņu vīri. Turklāt man šķita, ka šī meitene atradās narkotiku iespaidā.

— Kā jūs to secinājāt?

— Nu, vai tad jūs nezināt, ko spēj panākt LSD. Viņa bija karsta kā krāsns.

— Tātad viņa bija lietojusi LSD?

— Esmu par to pārliecināts.

Girlands saviebās.

— Par ko viņi runāja? Vai jūs nedzirdējāt?

— Zināt, es briesmīgi piekāstu no šis spriedzes un parasti filmēšanas starplaikos atpūšos, - atbildēja Dodžs ar smiekliņu, kas kaitināja Gir-landu. — Un kamēr es nomierinājos, viņi studijas stūrī klusi sarunājās. Es tikai dzirdēju, ka viņi kopā gribēja braukt atpūsties uz Gārmišu, tiklīdz pabeigs darbu pie šis filmas.

— Ko jūs zināt par Rasnoldu?

— Neko sevišķu, — atbildēja bārmenis. — Kad viņš neuzņem filmas un nebildē snobu portretus, viņš nodarbojas ar savas bandas lietām. Tā ir asociācija, kuru sauc „Atbrīvošanās". Viņš arī mani cenšas ievilkt šajā bandā, bet mani tas nemaz neinteresē. Es pat uzskatu, ka ir ļoti muļķīgi sastāvēt tādā organizācijā. Nevajag skriet ar galvu sienā. Bet viņš pats ar to ļoti labi nopelna. Katram, kas iestājas šajā organizācijā, ir jāiemaksā tās kasē tūkstoš franku, un šī nauda, bez šaubām, nokļūst tā paša Ras-nolda kabatā.

Tieši tobrīd atvērās bāra durvis un ienāca četri amerikāņu tūristi ar fotoaparātiem uz vēdera. Acīmredzot viņi mira vai nost no slāpēm, jo tūlīt uzrausās uz bāra taburetēm.

— Es redzu, jums uzradies darbiņš, - teica Girlands un piebīdīja Dodžam pārējās banknotes. — Aizmirstiet, ka jūs mani redzējāt, un mēs ar jums sarunājāmies.

Viņš izgāja no bāra, nospriedis, ka nākošais posms ir Gārmiša.

Viņš devās uz ASV vēstniecību.

4. nodaļa

Orlī lidostā Šermans drebošām rokām pasniedza savu pasi cilvēkam formas tērpā. Kalpotājs paraudzījās uz fotogrāfiju, ielika zīmogu un pasniedza pasi Šermanam.

Šermans piegāja pie barjeras, paraudzījās uz elektronisko tablo un uzzināja, ka viņam jādodas uz izeju Nr. 10, balss no reproduktora vēstīja:

— Reiss 015 uz Ņujorku aizkavējas par vienu stundu. Pasažierus lūdz sapulcēties zāles vidū.

Šermans nobālēja. Tas jau bija ļoti bīstami. Jo ilgāk viņš paliks lidostā, jo lielāka iespēja, ka viņu kāds pazīs.

— Jā, ļoti nepatīkami, īpaši jums, — pēkšņi noteica kāda balss viņam līdzās.

Šermans asi pagriezās un ieraudzīja maza auguma, resnu cilvēciņu.

Šim cilvēkam bija smagas skropstas, resns, līks deguns un iedegusi āda. Viņš bija ģērbies lieliski šūtā tvīda uzvalkā, uz rokas uzkārts dārgs mētelis, bet pirkstā mirdzēja milzīgs briljants. Viņa krekls un krokodiļādas kurpes liecināja par šī cilvēka bagātību un varu.

Patiesību sakot, šeit nebija nekā īpaši pāsteidzoša. Tas bija visā pasaulē slavenais bagātnieks Henrijs Radnics. Tas bija īsts zirneklis, kura taustekļi turēja savā varā baņķierus, dažādus valstvīrus un pat nelielus karaļus. Radnics bija tas cilvēks, kuru Šermans pašlaik vismazāk vēlējās sastapt. Viņš lieliski saprata, ka vērīgais Radnics viņu ir neapšaubāmi pazinis. Blefot nebija nekādas jēgas.

— Mūs nedrīkst redzēt kopā. Tas ir bīstami, — nočukstēja Šermans.

— Un tomēr, neskatoties uz to, mums ir jāaprunājas, - atbildēja Radnics. - Vai redzat durvis? Ejiet tur, es pie jums atnākšu.

— Man ļoti žēl, Radnic...

— Bet jums taču nav izvēles, vai ne?

Radnics laiski pavērās uz Šermanu un piebilda:

— Ceru, ka jūs nelolojat īpašas ilūzijas?

Drauds bija izteikts pārāk nepārprotami. Mirkli šaubījies, tad vairāk ne vārda nesakot, Šermans devās pie durvīm ar uzrakstu ,,A“. Viņš tās atgrūda un iegāja lieliski mēbelētā salonā, kas, acīmredzot, bija domāts sevišķi svarīgām personām. Pēc dažām minūtēm viņam pievienojās Radnics. Viņš iegāja salonā un aizslēdza durvis.

— Vai es drīkstu jautāt, ko jūs šeit darāt, Šerman? Vai jūs tiešām ceļojat ar svešu vārdu un svešu pasi? Es redzu, jūs esat sev pielīmējis smieklīgas ūsas. Vai jūs esat zaudējis prātu?

Šermans pēkšņi izslējās visā augumā. Neraugoties uz bailēm, kuras viņam iedvesa šis cilvēks, viņš tomēr centās saglabāt savu pašcieņu. Viņš atcerējās, ka ir nākamais ASV prezidents, un šis resnais vācietis to nedrīkst aizmirst.

— Es nesaprotu, ko jūs ar to gribat teikt? — viņš noteica. — Ar 'mani viss ir kārtībā. Ja jūs tas tik ļoti interesē, tad varu jums pateikt, ka es šeit ierados gluži personīgā lietā, tik ļoti svarīgā, ka biju spiests nodarboties ar šo maskarādi.

— Lieta ir tik personiska un steidzama, ka jūs riskējāt ar savām vēlēšanām? — vaicāja Radnics.

— Mieru, Radnic, — uz jums tas nebūt neattiecas. Es nebūtu braucis uz šejieni, ja lieta nebūtu tik svarīga.

— Mans dārgais draugs, jūs šķiet aizmirsāt par mūsu vienošanos? Atļaujiet man tādā gadījumā jums atgādināt, ka no tiem trīsdesmit pieciem miljoniem dolāru, kas ļauj jums cerēt uz uzvaru vēlēšanās, puse pieder man.

Radnics pieliecās uz priekšu, nespēdams ilgāk savaldīties.

— Un jūs domājat, — viņš turpināja, - ka es ļaušu tik muļķīgi uzvesties cilvēkam, kurš man ir parādā tādu summu? Bet citādi kā par muļķīgu šādu uzvedību nevar nosaukt. Tas būtu vēl par vieglu teikts. Jūs gluži vienkārši esat jucis, un risks, kuram jūs sevi pakļaujat, mani gluži vienkārši pārsteidz. Ja nu pēkšņi jūs kāds pazīs... Nu, piemēram, kāds žurnālists. Galu galā nav svarīgi, kas. Šajā gadījumā jūs pavisam droši varat teikt ,,ardievas“ savai prezidentūrai, bet es savai naudai. Es taču jums solīju, ka jūs būsiet prezidents, bet jūs man apsolījāt kontraktu. Un tad pēkšņi, jūs... šeit Parīzē...

Šermans sāka nervozi trīties. Viņi tik tiešām noslēdza šādu vienošanos. Radnics gribēja saņemt celtniecības kontraktu par apmēram piecsimt miljoniem dolāru, bet Šermans Radnicam apsolīja, ka gadījumā, ja viņš kļūs par prezidentu, viņš nodrošinās viņam šo kontraktu uz izdevīgiem noteikumiem.

Šermans lieliski saprata, ka bez Radnica fantastiskās bagātības viņu nekad nenosauktu par prezidenta kandidātu numur viens, neskatoties uz viņa personīgo bagātību, kas arī bija visai ievērojama.

Tā nu šī vienošanās tika noslēgta.

Šermans nolēma likt lietā viņam piemītošo valdzinājumu, kas vienmēr saistīja viņa piekritējus, taču šajā mazajā istabā tas diez vai būtu līdzējis.

Viņš centās pasmaidīt.

— Nu, nu, Radnic, jums nav par ko uztraukties. Jūs taču neko nebūtu uzzinājis, ja mēs nebūtu nejauši šeit satikušies. Tā lūk arī citi neko neuzzinās.

— Neviens? — pārvaicāja Radnics. — Veltīgi jūs tā domājat. Es biju par to lietas kursā vēl pirms jūs izlidojāt no Ņukorkas. Man paziņoja arī to, ka jūs atrodaties šeit Parīzē, kur satikāties ar Doriju no CIP, un, lūk, tieši tāpēc es esmu šeit. Es esmu šeit, lai uzzinātu, kas tie par iemesliem, kālab jūs tā riskējat.

— Jūs to visu zinājāt?.. — nobālējis nopūtās Šermans, — bet es jums neticu... Kā jūs to varējāt zināt?

Radnics nepacietīgi pamāja.

— Jūs, Šerman, esat viens no maniem lielākajiem kapitālieguldījumiem. Man ir lieliski apmaksāti aģenti. Tāpēc mani vienmēr informē par maniem ieguldījumiem, arī par jums. Es jums jautāju, kāpēc jūs esat šeit?

Šermans aplaižīja savas sausās lūpas.

— Tā ir tikai mana personīgā lieta. Jūs tā neskar nekādā gadījumā, un es nevaru jums par to stāstīt.

Radnics cieši lūkojās uz Šermana nosvīdušo pieri.

— Kāpēc jūs tādā gadījumā to visu izstāstījāt Dorijam? Un negribat stāstīt man?

— Dorijs ir mana vienīgā cerība. Mēs ar viņu esam seni draugi. īsti draugi.

— Bet kālab jūs mani neuzskatāt par savu draugu?

— Nē... Jūs es uzskatu par varenu sabiedroto, bet ne par draugu.

— Tātad jūs uzticaties tādam kretīnam kā Dorijs?

Radnics nopurināja cigāra pelnus uz grīdas un turpināja:

— Jūs mani sākat uztraukt, Šerman. Es jau sāku šaubīties, vai jums tiešām pilnā mērā piemīt visas tās personīgās īpašības, vara un vispār viss pārējais, lai kļūtu par prezidentu. Jūs nesaprotat to, ja arī jums ir nopietni iemesli vai kādas nepatikšanas, jūs nedrīkstat griezties pie saviem draugiem. Jums ir jāgriežas pie tādām personām kā es, kas riskē ar savu naudu uņ spēj nokārtot jebkuru lietu. Bet tagad klājiet vaļā savas personīgās nepatikšanas.

— Bet Dorijs nebūt nav kretīns, — Šermans protestēja, — viņš mani ļoti iejūtīgi uzklausīja un jau ķērās klāt pie šīs lietas, un es esmu pārliecināts, ka viņš visu nokārtos.

— Es jums vaicāju, kādas nepatikšanas? Vai man ir tiesības to zināt?

Šermans drudžaini domāja. Acīmredzot viņš tik tiešām rīkojās nepareizi, metoties uz Parīzi pie Dorija, kurš tam spēja piedāvāt tikai viena cilvēka palīdzību. Varbūt viņam tik tiešām vajadzēja satikties ar Radnicu un viņam visu izstāstīt? Bet Māri negribēja par to neko dzirdēt. Viņa vienkārši ienīda šo resni vācieti. Bet tagad viņš domāja, ka rīkojies nepareizi, paklausot savai sievai.

Viņam, protams, vajadzēja konsultēties ar Radnicu. Viņš tik tiešām bija ieinteresēts, lai viņam palīdzētu, un, bez tam, Radnicam ir milzīga ietekme.

Šermans pieņēma lēmumu. Viņš īsi pastāstīja par visu Radnicam. Par filmu, par draudu vēstuli, kuru tas saņēma, vēl par triju filmu esamību un par nepieciešamību sameklēt savu meitu.

Radnics nekustoties smēķēja cigāru un uzmanīgi klausījās Šermanā, ar acīm veroties tukšumā.

— Lūk, arī viss, — beidza Šermans. — Tagad jūs redzat, ka es tik tiešām esmu lielās sprukās. Dorijs ir mans draugs un viņš... tagad, bez šaubām, es saprotu, ka esmu pārsteidzies, vispirms man tiešām vajadzēja griezties pie jums.

— Tātad Girlands nodarbojas ar šo lietu?

Šermans pacēla uzacis.

— Šķiet, jā, bet vai jūs viņu pazīstat?

— Nav jau nemaz tik daudz šāda tipa cilvēku. Es arī pats reiz viņu izmantoju. Viņš tik tiešām ir veikls, viltīgs un ļoti bīstams... Bet es viņam pilnīgi neuzticos.

— Bet Dorijs man teica, ka tikai viņš spēšot sameklēt filmas.

— Jā... Iespējams Dorijam ir taisnība, ja tikai viņš Girlandam labi samaksās. Ja tik tiešām tā, tad Girlands izpildīs uzdevumu. Viņš neapšaubāmi atradīs jums gan filmas, gan meitu... Bet pēc tam?

— Es iznīcināšu filmas un atturēšu meitu.

— Bet... cik gadu ir jūsu meitai?

— Divdesmit četri.

— Un kā gan jūs cerat to atturēt?

— Es pacentīšos viņu pierunāt.

Radnics pārtrauca pārdomas.

— Ko jūs zināt par savu meitu, Šerman?

Šermans nedaudz sabozās, tad nopūtās.

— Tikai to, ka viņa vienmēr bija nedisciplinēta mežone. Atzīšos, protams, es maz ko zinu. Es zinu, ka viņu pieskatīja... Viņa taču arī ir manu ieguldījumu daļa.

— Bet kādas ir jūsu attiecības?

Šermans paraustīja plecus.

— Nevaru teikt, ka izjūtu pret viņu īpašu maigumu, nebūt, nē. Viņa ienāca manā dzīvē kā meita, bet viņu, protams, nedrīkst ievest Baltajā namā. Tas ir gluži vienkārši neiespējami.

Sekoja ilga pauze, tad Radnics draudošā balsī noteica:

— Iedomājieties, ka ar viņu noticis nelaimes gadījums, un jūs viņu zaudējāt... Vai tas jums ko nozīmē?

Šermans uzmanīgi palūkojās uz resnīti.

— Es... es nesaprotu.

— Mēs gluži vienkārši veltīgi tērējam laiku, Šerman. Jūs dzirdējāt manu jautājumu? Vai jūs tas ļoti sarūgtinās, ja jūs nekad vairāk neieraudzīsiet savu meitu? Man šķiet, ka es uzdevu ļoti skaidru jautājumu.

— Atklāti sakot, nē. Es gluži vienkārši būtu sarūgtināts, ka nekad viņu vairāk neredzēšu. Taču kālab tā runāt? Nav vēl zināms, kur viņa ir, un vispirms vēl tā jāatrod.

Radnics atkal nopurināja pelnus uz paklāja.

— Jūsu meita, kamēr vien ir dzīva, rada jums pastāvīgi lielas briesmas. Pieņemsim, ka Girlands sagādās jums šīs filmas... Bet ko jūs ar tām iesāk siet? Viņa taču var nofilmēties vēl daudzās citās vai vēl kādā veidā izraisīt citus skandālus. Lieta tā, ka jūsu meita neieredz jūs un jūsu dzīves veidu, gluži tāpat kā jūs viņas. Es jau ievācu šādas tādas ziņas un uzzināju, ka viņa ir kādas muļķīgas organizācijas biedre. Šī organizācija ir „Atbrīvo-šanās“, to vada Pjērs Rasnolds un gūst sev no tā materiālu labumu. Bez tam viņa vēl ir arī šī Pjēra Rasnolda mīļākā. Viņa ir pilnīgi pakļauta tā ietekmei. Viņam, protams, ir kādi politiski mērķi, un viņi darīs visu, lai neļautu jums kļūt par prezidentu. Viņš — tāpēc, ka jūs iestājaties par Vjetnamas kara eskalāciju, viņa — tāpēc, ka jūs esat viņas tēvs. Viņa jums nekad nespēs piedot, ka jūs viņu pilnīgi ignorējat... Bērni taču gluži tāpat kārto lietas savā manierē. Jūs gribējāt tikt no viņas vaļā? Viņa to zin un tagad tur jūs savās rokās. Tikai tāpēc vien jums ir pilnīgi jāuzticas man. Girlands varbūt arī sameklēs jūsu meitu, taču diez vai liks tai klusēt, un vēl mazāk viņš liks klusēt Rasnoldam. Bet es to spēju.

Šermana pieri pārklāja auksti sviedri.

— Es atsakos turpināt šo sarunu. Es esmu pārliecināts, ka jūs nedomājat ko sakāt.

— Bet vai varat ieteikt kādu citu risinājumu? Es jūs uzmanīgi klausos. Girlands, bez šaubām, sameklēs jūsu meitu... Bet pēc tam, ko tālāk... •

Šermans neko neatbildēja. Nolaidis acis, viņš kodīja lūpas.

— Vai tiešām jūs ļausiet šai mazgadīgajai deģenerātei aizšķērsot jums ceļu uz Balto namu? Viņa taču neatkāpsies... Un diemžēl viņa spēj to izdarīt. Šīs filmas jūs, protams, varat atrast un iznīcināt... Taču tie ir sīkumi. Ne jau filmas vajag iznīcināt... Pirmkārt, ir nepieciešams iznīcināt viņu pašu.

Iestājās klusums, kurā atskanēja diktora balss:

— 015 reisa pasažierus lūdz steidzīgi ierasties pie durvīm Nr. 10.

Šermans ātri piecēlās.

— Man ir jāiet, — viņš paraudzījās uz Radnicu.

— Es... es esmu pārliecināts... ka šajā lietā varu uz jums paļauties...

Taču Radnics nebūt netaisījās ļaut nākamajam prezidentam izvairīties

no atbildības.

— Es tagad nelidošu kārtot savas lietas, bet palikšu ,,Georgā“. Tiklīdz atgriezīsieties, nekavējoties piezvaniet Dorijam un uzziniet, ko viņam izdevies noskaidrot un paveikt, pēc tam to visu nekavējoties ziņojiet man. Vai skaidrs?

Šermans pamāja un devās pie durvīm.

— Vienu brīdi... — Radnics viņu apturēja. — Tātad mēs esam norunājuši, ka es nodarbošos ar jūsu meitas likvidēšanu.

Šermans atkal paberzēja pieri:

— Es... man ir nepieciešams aprunāties ar sievu. Taču, ja jūs domājat, ka nav citas izejas... Es domāju, jūs pats izlemsiet... Džūlija vienmēr bija...

Viņš apklusa, tad drebošā balsī piebilda:

— Man jāiet.

— Labi, tātad norunāts. Es gaidīšu jūsu zvanu. Es darbošos, tiklīdz saņemšu jūsu piekrišanu.

Tiklīdz Šermans izgāja no nelielā salona, Radnics nepatikā saviebāt * * *

Sēžot uz gultas un apaļām acīm blenžot tukšumā, Vī klausījās Dabri. Tas sēdēja krēslā viņai pretī ar cigareti rokā. Viņa acis mirdzēja aiz zaļajiem briļļu stikliem.

Sākumā viņa nodomāja, ka viņš joko, bet tagad saprata, ka viņš runā nopietni. Viņa sajuta kā viņai pa muguru skrien šermuļi. Izrādās, Pols strādā izlūkošanas dienesta labā.

Viņa skatījās visas filmas par Džeimsu Bondu un dievināja Maiklu Keinu. Spiegi viņu gluži vienkārši sajūsmināja, taču vienmēr tikai bija un palika mitoloģiski varoņi. Bet tagad!.. Pols saka, ka viņa jau ari ir iesaistīta šajā darbā... Un, lūk, tagad viņa kļūs par spiedzi!

— Nē, es to nedarīšu! — viņa iekliedzās. — Savāc savas mantiņas un tūlīt pat vācies prom no šejienes! Tūdaļ pat... Vai dzirdēji? Tūdaļ pat vācies prom! Tūdaļ!..

— Aizveries, — nogurušā balsī teica Dabri. - Tu darīsi visu, ko es tev likšu. Pati esi vainīga.

Vī ciešāk ietinās savā halātā.

— Bet kāds tam visam sakars ar Girlandu?

— Mans Dievs! Kāda gan tu esi muļķe. Girlands ir gluži tāds pats aģents kā es. Tu ar viņu šovakar tiksies. Mums ir nepieciešams uzzināt, ko viņš taisās darīt, un tu man to uzzināsi. Saprati?

— Tad es gluži vienkārši neiešu uz šo satikšanos! Spiegs! Es negribu būt tajā iejaukta! Savāc savas mantas un vācies!

— Mans šefs nolēma, ka tu strādāsi mūsu labā, - mierīgi noteica Dabri. — Un tu strādāsi, citādi...

Viņš nepabeidza frāzi un palūkojās uz viņu cauri zaļajiem briļļu stikliem.

Vī sāka drebēt. Dabri mierīgais tonis viņu ietekmēja daudz spēcīgāk nekā kliegšana. Viņa bija pieradusi pie vīriešiem, kas bļāva un lamājās. Kad viņa vēl bija prostitūta, viņu bija lamājuši neskaitāmi vīrieši, un viņa mācēja pret to aizsargāties. Bet šī mierīgā un draudu pilnā balss iedvesa viņā šausmas.

— Citādi... Ko nozīmē citādi? — viņa nočukstēja.

— Ja cilvēki atsakās sadarboties, viņiem ir savas īpašas metodes. Ar sievietēm ir visvienkāršāk. Viņi tevi atradīs vienmēr un visur. Ir divas lietas, ko viņi var ar tevi izdarīt. Piemēram, uzrodas vīrietis, kuram rokā ir skābes pudelīte, un tas iešļāc tās saturu tev tieši sejā. Pēc tam tava seja kļūst līdzīga apelsīna mizai. Tas ir viens veids. Otrs veids ir nedaudz savādāks: viņi tevi sagrābj, ierauj mašīnā un aizved uz kādu pamestu namiņu. Un tajā ar tevi izstrādā dažnedažādus trikus. Es pat īsti nezinu kādus. Es neinteresējos par detaļām. Bet man šķiet, ka pēc tamlīdzīgiem seansiem meitenes staigā ar lielām grūtībām. Viņas ir spiestas visu laiku ļoti plati spert soļus. Un pat, kā man teica, meitenes dodot labāk priekšroku sērskābei.

VI paskatījās uz viņu ar šausmām.

— Tā nav tiesa! — viņa atkal iesaucās. — Tu gluži vienkārši gribi mani iebaidīt.

Dabri piecēlās un izstaipījās.

— Padomā par to. Es negribu tevi iebaidīt. Man tevis vienkārši žēl. Tevi norija kā ēsmu, un Girlands vairāk nenorausies. Tu iesi ar viņu uz satikšanos, un tu uzzināsi visu, kas mums nepieciešams. Iesaku tev visu to labi apdomāt, pirms tu atsakies un pakļauj sevi tādām briesmām. Un vēl atceries, ka tev nav kur sprukt.

Dabri izgāja no istabas, nokāpa pa kāpnēm un izgāja ārā.

* * *

Girlands uzmanīgi pagrūda Māvi Polas kantora durvis un nedzirdami iegāja. Viņš gribēja sagādāt pārsteigumu Dorijam, taču pats bija vīlies. Māvi tieši tobrīd gribēja ieiet Dorija kabinetā un jau bija atvērusi durvis.

— Tas atkal esat jūs? — viņa smaidot vaicāja.

Tad viņa iegāja kabinetā un skaļi paziņoja:

— Mesjē Girlands.

— Lai ienāk, — teica Dorijs, noliekot malā pildspalvu un atverot mapi ar dokumentiem.

— Izsauciet hoteli ,,Alpenhof“ Gārmišā.

Māri ar skatienu prasīja Dorijam atļauju. Tas pamāja.

— Tūlīt savienoju, — viņa teica un izgāja no kabineta, cenšoties turēties tālāk no Girlanda.

Girlands paņēma no Dorija rakstāmgalda cigāru, apsēdās uz krēsla atzveltnes un uzsmēķēja.

— Pamazām virzos uz priekšu, — viņš teica. — Man no jums vajadzīga neliela informācija. Kas jums zināms par organizāciju „Atbrīvo-

šanās“?

Dorijs pagrozīja galvu.

— Nekas īpašs. Apmēram piecdesmit locekļu, galvenokārt jaunieši. Parasti viņi tiekas pagrabiņos, kreisajā krastā. Manuprāt, viņi izskatās gluži nekaitīgi. Tiesa, viņi met akmeņus veikalu vitrīnās un maršē pa ielām, mālē uz sienām dažādus lozungus, taču viņi nav bīstamāki par citiem. Vai Džū-lija Šermane ir šīs organizācijas biedre?

Girlands izstāstīja Dorijam visu, ko bija uzzinājis.

— Izskatās, ka Rasnolds aizbraucis uz Gārmišu kopā ar Džūliju. Rīt 7.50 es lidošu uz Minheni. Ko man darīt, ja es tur atradīšu šo meiteni?

— Jums ir jāpārliecina viņa, lai atdod filmas un jāatgriežas ar viņu šurp. Atvediet viņu pie manis un tad es pats to aizsūtīšu viņas tēvam.

— Bet ja viņa gadījumā pasūta mani kaut kur tālāk?

— Rīkojieties atkarībā no situācijas, Girland, — saērcināti noteica Dorijs. — Jūs viņai par to varat piedāvāt kaut kādu summu, protams, saprāta robežās. Šermanam nospļauties uz naudu, viņš grib saņemt šīs filmas un meitu.

— Bet vai Šermanam nekad nav ienācis prātā, ka šai meitenei nauda var būt vienaldzīga.

Dorijs palēcās.

— Kā jūs iedrošināties tā runāt par nākamo prezidentu? Vai tad jūs nesaprotat, ka tā ir nacionāla drāma.

Girlands iesmējās.

— Nu, nu. Tā ir tikai Šermana drāma un nekas vairāk. Amerikāņi

bez pūlēm atradīs sev citu prezidentu. Un man personīgi uz to visu no

spļauties. Bet ko gan lai es iesāku, ja mazulīti šī nauda neinteresēs? Ir taču pasaulē cilvēki, kuriem pilnīgi nospļauties uz naudu... Vai jūs atļaujat man viņu nolaupīt?

— Es jums maksāju divdesmit tūkstošu dolāru, lai jūs man atvestu šīs filmas un meiteni. Kādā veidā jūs to izdarīsiet, tas mani neinteresē.

Pie durvīm pieklauvēja un kabinetā ienāca Māvi.

— Vada otrā galā hotelis ,,Alpenhof“, - viņa teica un izgāja.

Girlands paņēma klausuli.

— Lūdzu, uzņemšanas nodaļu. Vai pie jums ir apmeties mesjē Rasnolds? Nē, es tikai gribēju uzzināt, vai viņš vēl ir tur? Lūdzu, pieņemiet

pasūtījumu uz rītdienu: vienu istabu ar vannu... Divas vai trīs dienas... Marks Girlands... Labi, paldies.

— Viņš vēl ir tur, — teica Girlands un nolika klausuli. — Es domāju, ka viņa arī.

— Bet vai jūs nevarat doties turp jau šovakar pat?

— Ir jau vēls.

Girlandam daudz svarīgāk par darbu šķita gūt baudu, un viņš nodomāja par gaidāmo satikšanos ar Vī Markinu.

Kad Girlands jau vēra vaļā durvis, Dorijs viņam teica:

— Jā, starp citu, Girland, ir vēl kāda lieta, kas jums jāzina: Maliks ir Parīzē.

Girlands sastinga.

— Bet es domāju, ka viņš ir savās mājās.

— Pašlaik viņš atrodas Parīzē, taču, šķiet, viņš ir kritis nežēlastībā. Es lieliski pazīstu Kovski, viņš noteikti piesaistīs Maliku, ja gribēs sagādāt nepatikšanas Šermanam.

— Tādā gadījumā šis darbs kļūst pārāk nopietns. Nu,labi. Paldies, ka brīdinājāt.

Girlands izgāja. Māvi, galvu nepacēlusi, turpināja drukāt uz rakstāmmašīnas.

Zinot, ka Dorijs viņu novēro, Girlands neapstājoties pagāja viņai garām.

* * *

Ap pulksten desmitiem Girlands aizbrauca uz Karena restorānu. Vī piegāja klāt, kad viņš sēdēja jau pie galdiņa.

Tiklīdz viņš to ieraudzīja, viņš saprata, ka ar viņu viss nav kārtībā. Viņas acis kaut kā dīvaini mirdzēja, bet nedabiski smaidā savilktās lūpas liecināja, ka viņa lietojusi kādu uzbudinošu līdzekli. Viņš jutās vīlies. Tagad viņa izskatījās daudz mazāk kārdinoša nekā tad, kad viņš to redzēja pie Benija.

Viņa tūdaļ pat paziņoja, ka nav izsalkusi. Viņš cerēja, ka viņa novērtēs šī brīnišķīgā restorāna virtuvi un tajā valdošo atmosfēru, bet viņa pat ne-paraudzījās visapkārt.

Kad pie galdiņa pienāca pats Dodžs Karens, lai pieņemtu pasūtījumu, Girlands viņam paskaidroja, ka jaunkundze vēlas kaut ko vieglu.

Karens piedāvāja foreli mērcē, mandeles un vīnogas.

Girlands uzmanīgi vēroja Vī, un ievēroja, kā viņa nobāla tajā brīdī, kad restorāna saimnieks skaidroja viņai ēdienkarti.

Taču Vī drīz vien atguvās un ātri atbildēja, ka tas viss, laikam, tik tiešām ir brīnišķīgi un ka viņa labprāt nogaršos foreli. Tas vēl vairāk satrauca Girlandu un viņš pasūtīja sev bifšteku.

Vī, bez šaubām, bija izsista no sliedēm. Nobijusies no Dabri draudiem, viņa tomēr bija spiesta piekrist viņa prasībām. Taču lai vieglāk būtu izturēt šo pārbaudījumu, viņa pirms promiešanas iedzēra četras dopinga tabletes, un tagad tas lika sevi manīt.

Viņas galva bija apbrīnojami viegla, bet sirds krūtīs neprātīgi sitās. Viņa tikai ar pūlēm spēja kaut ko ieēst un nepārtraukti pļāpāja par Beni-ju, savu darbu, par dažādām filmām, kuras viņa bija redzējusi. Viņas neciešamā pļāpāšana vēl vairāk kaitināja Girlandu.

Pēkšņi sapratusi, ka viņa ļoti drīz var viņam apnikt un nošausminā-jusies, ka pārāk slikti spēlē savu lomu, Vī centās pārkārtoties.

— Man šķiet, es jau pietiekami ilgi pļāpāju, labāk pastāstiet kaut ko par sevi. Es gribu par jums zināt visu. Mani ļoti interesē, kā gan jūs tik veikli iekārtojāties, ka varat dzīvot, pastāvīgi nestrādājot.

Oficiants atnesa foreli un bifšteku un salika visu uz galdiņa.

Girlands pārtrauca sarunu, lai izvēlētos vīnu. Viņš deva priekšroku ļoti dārgajam Sent-Džordžam.

— Es, protams, nevaru teikt, ka dzīvoju ļoti labi, — viņa lēni noteica, — bet tomēr es dzīvoju samērā ciešami, un kaut kā izgrozos. Parīzē es dzīvoju jau veselus 15 gadus. Šeit ir labas iespējas nopelnīt naudu, īpaši, ja pazīsti cilvēkus un spēj tiem atrast pareizo pieeju.

Vī uz dakšas galiņa uzdūra zivi un nekādi nespēja sadūšoties sākt to ēst. Pēkšņi viņai sāpīgi iedūra sirdī.

— Brīnišķīgi, — viņa noteica, tad pasmaidīja un pieskārās viņa rokai. — Bet tagad, sakiet man, ko jūs darīsiet rīt?

Girlands paskatījās pulkstenī. Šī meitene viņam gluži noteikti nepatika.

— Rīt šajā laikā es būšu Gārmišā, — viņš teica. - Man tur jāpadara kāds neliels darbiņš.

— Lieliski! Bet kas par darbiņu?

Girlands palūkojās uz viņu un pasmaidīja.

— Tā. Pavisam neliels darbiņš. Bet ko jūs darīsiet rīt?

— Labi, pagaidām sēdi šeit, bet es iešu piezvanīt.

— Bet es gribu ēst.

— Nu tad nāc man līdzi. Es arī gribu.

Vī ar pūlēm piecēlās un žēli vaicāja:

— Nu, tātad es gluži labi esmu tikusi ar visu galā? Vai tu esi ar mani apmierināts?

Dabri pēkšņi pasmaidīja. No viņa sejas nozuda cietsirdīgā izteiksme, un viņš kļuva tāds pats kā senāk.

— Jā, tu ļoti labi uzvedies, — viņš teica. — Katrā ziņā, vismaz man tā liekas. Nu, iesim.

Dabri pasūtīja ēdienu bistro netālu no viņu mājas un iegāja telefona kabīnē.

Viņš zvanīja Malikam.

Lai gan bija jau vēls, Maliks vēl joprojām atradās savā istabelē un Kovska uzdevumā pārcilāja veselu papīru grēdu.

Dabri viņam paziņoja, ka Girlands rit no rīta izlido uz Gārmišu.

— Vienu brīdi, — teica Maliks, — nenolieciet klausuli. — Tad pēc kāda laika teica:

— Rīt no rīta ir tikai viens reiss — 7.30, nākošais tikai 24.00. Tātad Girlands lidos ar pirmo reisu? Jums ir jānoskaidro, kur viņš apmetīsies. Esiet ļoti piesardzīgs un uzmanīgs. Šis cilvēks ir ļoti bīstams. Es lidošu ar nākošo reisu. Girlands mani ļoti labi pazīst, un es nevaru lidot ar to pašu lidmašīnu. Es gaidīšu jūs Gārmišas stacijā. Skaidrs?

— Jā.

— Jūsu draudzenīte lidos man līdzi. Viņa var izrādīties mums noderīga. Sakiet, lai viņa 23.00 ierodas Orlī. Kā es viņu pazīšu?

Dabri brīdi padomāja.

— Bet viņa var nebraukt... viņa grib izstāties no spēles.

— Bet viņai būs jābrauc. Jūs pats to kaut kā nokārtojiet, — sausi noteica Maliks. — Nu, bet kā es viņu pazīšu.

— Viņai ir gari mati, līdz pleciem, blondīne. Es viņai teikšu, lai tur rokā žurnālu ,,Parī“.

— Labi, lai viņa mani gaida pie automobiļu nomas punkta. Vai jūs sapratāt?

— Jā.

— Līdz rītam.

Dabri vēl dažas minūtes pastāvēja kabīnē, tad izgāja no tās un piegāja pie Vī galdiņa.

Viņa jau bija pasūtījusi viņiem abiem sīpolu zupu.

Viņš apsēdās un klusējot sāka ēst, laiku pa laikam paskatoties uz viņu. Viņa, savukārt, paraudzījās pretī un jautāja:

— Nu, ko teiksi?

Viņš paskaidroja, ka viņai vajadzēs lidostā sagaidīt Maliku un kopā ar viņu braukt uz Minheni. Vī neparasti bāla, ar platām aeīm un nedabiski savilktu muti skatījās.

— Ko? Nekas... Es nekur nebraukšu. Es negribu par to neko dzirdēt, — viņa noteica un atbīdīja savu šķīvi.

Dabri bija gaidījis tieši šādu reakciju.

— Bet es taču tevi brīdināju, — viņš atbildēja, neskatoties acīs — tu taču zini, kas tevi sagaida, ja tu atteiksies.

Vī nodrebēja.

— Ed, — viņš nomurmināja, — tu taču teici, ka esi izsalkusi.

— Pol, kā tu varēji tā izdarīties? — Vī vaidēja ar asarām acīs. — Kā tu tā varēji?

— Taisnību sakot, es jau neko neizdarīju, — viņš vēsi paskatījās uz viņu. - Tu taču pati sapinies ar Girlandu. Ja tu tik ļoti neiekvēlotos katru reizi, kad redzi kādu bagātu vīrieti, tu nemaz neiekultos šādās nepatikšanās. Tev bija jāturas tikai pie manis. Bet tagad tev nav citas izejas.

— Tādā gadījumā es gluži vienkārši iešu uz policiju. Viņi mani aizsargās.

— Tu tā domā? Nu ko, ej. Tu varbūt iedomājies, ka viņi nozīmēs tev miesassargus? Ceri, ka ar viņu palīdzību tev izdosies nozust? Neceri, dārgā. Ņem vērā un labi ielāgo, ka tad, ja tu nepildīsi manas pavēles, ar tevi izdarīs to, ko es tev stāstīju.

Vī kādu laiku klusēja, aizvēra acis un savilka dūres. Tad viņa piecēlās, sparīgi atbīdīja krēslu un teica:

— Iešu kārtot mantas. Es jau esmu paēdusi.

Kad viņa izgāja no bistro, Dabri saviebās.

Viņam arī nebija apetītes. Kad oficiants atnesa bifšteku, viņš no tā atteicās.

3*

5. nodaļa

Mari Šermana, gara auguma slaida, apmēram četrdesmit gadus veca, ļoti eleganta sieviete, līdzinājās fotogrāfijai no modes žurnāla. Viņa ne uz brīdi neaizmirsa, ka drīz vien kļūs par ASV pirmo lēdiju. Augstprātīga, auksta aprēķinātāja, tomēr viņai ^piemita kaut kāda netverama pievilcība. Viņa pārāk labi prata izlikties, ka viņu interesē citu cilvēku rūpes, un šī īpašība visai lieti palīdzēja viņas vīram taisīt politisko karjeru.

Kad Šermans iegāja savas mājas baltajā komfortablajā salonā, Māri sēdēja pie sava sekretāra. Viņa ātri pagriezās, paskatījās uz viņu un piecēlās. Viņš noskūpstīja viņu uz vaiga.

— Hermani, kas noticis? Izstāsti, dārgais.

Pa ceļam no lidostas Hermanis jau bija paguvis atlīmēt ūsas, taču vēl joprojām viņam uz acīm bija tumšas brilles. Viņa atgriešanās nebija tik veiksmīga kā aizbraukšana. Kad viņš ļoti piesardzīgi gāja iekšā pa savas milzīgās mājas dienesta durvīm, viņš saskrējās ar FIB aģentu Morganu, kurš atbildēja par viņa drošību. Morgans izskatījās pārbijies. Šermans saprata Morgana stāvokli un plaši pasmaidīja:

— Man gluži vienkārši sagribējās nedaudz pastaigāties bez uzraudzības. Es jūtos krietni labāk. Protams, man vajadzēja jūs brīdināt, bet... Nepārdzīvojiet tik ļoti, tas paliks starp mums, tiesa?

Un pirms aģents paspēja atbildēt, Šermans iegāja mājā.

— Morgans mani redzēja, kad es atgriezos, — viņš drūmi teica un novilka mēteli. — Bet es domāju, ka viņš neko neteiks, es par to esmu pilnīgi pārliecināts. Sēdies, Māri, es tev kaut ko pastāstīšu.

Viņš noguris atkrita mazajā dīvāniņā, bet sieva notupās viņam līdzās.

— Vai tu viņu atradi?

— Vēl ne.

Šermans viņai izstāstīja par tikšanos ar Doriju. Māri klausījās ar plati ieplestām acīm.

— Tu gribi teikt, ka pašlaik viņu meklē tikai šis bijušais aģents? Bet tas taču ir absurds, Hermani. Kāpēc tu neziņoji policijai?

— Lai tie visu uzzinātu? Saproti taču, mēs nedrīkstam to darīt, un visas mūsu cerības pašlaik ir saistītas ar šo cilvēku.

— Bet tas taču gluži vienkārši ir aizdomīgs tips.

— Bet viņš to noteikti sameklēs. Tā teica Dorijs.

— Nu, bet pēc tam?

— Man varbūt izdosies viņu pārliecināt...

— Pārliecināt?! Vai tad tu nesaproti, ka viņa nolēmusi mūs pazudināt?! — iesaucās Māri, tad piecēlās un sāka skraidīt pa istabu. — Kāpēc gan Dievs sodījis mani ar tādu bērnu!! Paklausies, Hermani, tev ir jānoņem sava kandidatūra, tā mēs vismaz varēsim saglabāt savu stāvokli sabiedrībā. Bet ja šī filma nokļūs rokās... Kā gan mēs pēc tā visa varēsim turēt savas galvas augsti paceltas? Kas gan vēl mūs apmeklēs?

Šermans ātri piecēlās, paņēma piezīmju grāmatiņu un ieskatījās tajā. Viņš nolēma piezvanīt uz Parīzi Dorijam.

— Kam tu vēl zvanīsi, — iesaucās Māri.

— Dorijam. Varbūt viņam ir kādi jaunumi.

Dorijs jau gulēja. Telefona zvans viņu pamodināja.

— Vai tas esat jūs, Dorij?

— Jā, kā nokļuvāt galā? Vai viss veiksmīgi?

— Labi. Vai jums ir kādi jaunumi?

— Jā. Gan slikti, gan labi. Vajag būt ļoti piesardzīgiem, jo mēs runājam pa kopējo līniju. Vai jūs atceraties tēvoci Džonu?

— Protams. Nu kas... kas īsti noticis?

— Viņa māsasdēli sākuši interesēties par šo lietu. Mesjē Keinu pazinuši Orlī lidostā. Māsasdēliem zināms arī tas, ka es ar viņu satikos.

Šermans sāka bezpalīdzīgi mirkšķināt acis. Māri metās pie viņa. Viņš atturēja viņu ar rokas žestu.

— Vai viņi zina par filmu? — viņš vaicāja Dorijam.

— Pagaidām es to nezinu, taču es lieliski zinu, cik viņi ir ziņkārīgi. Mans cilvēks jau ir par to brīdināts...

— Jā, turpiniet. Kas vēl?

— Mans cilvēks brauc uz Gārmišu. Viņš izbrauks pēc kādas stundas vai divām. Viņš domā, ka tieši tur atrodas tas, kas jūs interesē.

— Uz Gārmišu? Vai tas ir Vācijā? Un jūs esat par to pārliecināts?

— Jā.

— Un jūs uzskatāt, ka šis cilvēks spēs to nokārtot?

— Ja viņš nespēs, tad nespēs neviens.

— Nu, šāda atbilde mani īpaši neiepriecina. Bet diemžēl man nekas cits neatliek kā vienīgi gaidīt. Es pilnīgi paļaujos uz jums.

— Es darīšu visu, kas būs manos spēkos, — sausi noteica Dorijs, kuru apvainoja Šermana neapmierinātais tonis. — Es jums piezvanīšu.

Šermans lēnām nolika klausuli un pagriezās pret sievu.

— Kāds aģents mani pazinis Orlī un tagad viņi visi jau nodarbojas ar šo lietu.

Māri nobālēja un pacēla rokas pie sejas.

— Tu gribi teikt, ka viņi zina par šīm filmām?

— Šķiet, ka vēl ne. Bet viņi uzzinās. Šis Girlands noskaidrojis, ka Džūlija ir Gārmišā, hotelī ,,Alpenhof“.

— Gārmišā? Bet ko viņa tur dara?

— Kā lai es to zinu? — satraukti atbildēja Šermans. — Girlands brauc uz turieni.

Māri uzsita pa dīvāna atzveltni.

— Nu, bet ko viņš viens, šis Girlands izdarīs! Mans Dievs! Es vēlētos, lai šis draņķīgais skuķis labāk būtu miris!

Mirkli šaubījies, Šermans teica:

— Tu zini Māri, Parīzē es satiku Radnicu... Viņš, protams, mani pazina...

— Radnicu? Un viņš tevi pazina? — pārvaicāja Māri.

— Jā... Tas notika pilnīgi netīšām... Es biju spiests viņam visu izstāstīt.

— Kā? Tu viņam visu izstāstīji?

— Man nebija citas izejas.

— Hermani! — ievaidējās Māri. — Tu gluži vienkārši esi jucis! — viņa noteica. — Viņš taču domā tikai par kontraktu un vairāk ne par ko citu. Viņš tagad mūs gluži vienkārši šantažēs.

— Paskatīsimies, — mierīgi iebilda Šermans. — Radnics var cerēt uz kontraktu tikai tādā gadījumā, ja es kļūšu par prezidentu. Viņš ir gatavs man palīdzēt.

Viņš piegāja pie bāra, ielēja sev viskiju un apsēdās līdzās sievai.

Viņa izbijusies palūkojās uz vīru.

— Radnics? Tev palīdzēt? Vai tu patiešām iedomājies, ka šis cilvēks ir spējīgs kādam palīdzēt?

— Māri... pirms piecām minūtēm tu teici, ka labāk vēlētos redzēt Džūliju mirušu... Vai tu runāji nopietni?

Viņa tūdaļ noprata, ka šis jautājums nav gluži nejauši izteikts, un kļuva uzmanīga. Viņa kādu brīdi klusēja, tad, it kā nedaudz atguvusies, nomurmināja:

— Ja viņa būtu mirusi, tu varētu kļūt par prezidentu bez jebkādiem sarežģījumiem. Bet ja viņa būs dzīva, tad viņa vienmēr mūs šantažēs... tātad... jā, es uzskatu, ka viņa labāk varētu būt mirusi.

Šermans, acis nepacēlis, skatījās uz savām rokām.

— Radnics man teica to pašu. Viņš man apgalvoja, ka varot to nokārtot... Es... es viņam teicu, ka man vispirms ir jāaprunājas ar tevi. Ja tu esi ar mieru... ja tu esi ar mieru... es viņam pateikšu, kur viņu var sameklēt. Taču man šķiet, ka viņam arī bez manis jau zināms, kur viņa pašlaik atrodas. Viņš taču zina visu. Bet ja es viņam pateikšu, ka viņa ir hotelī ,,Alpenhof“, viņš sapratīs, ka es esmu devis savu piekrišanu, un mēs esam ar mieru tikt no viņas vaļā uz visiem laikiem.

Māri ar mirdzošām acīm pieliecās pie viņa.

Nu ko tad tu vēl gaidi? Mēs visu laiku nepārtraukti sitāmies, lai tiktu augšā, bet tagad es nesaprotu, kāpēc ir jāsagrauj viss, ko mēs esam sasnieguši? Zvani, nekavējoties zvani!

Šermans novilka ar drebošām rokām pār seju.

— Bet tā taču ir mūsu meita, Māri!

— Zvani!

— Tas nav iespējams!

— Nu, bet šie cilvēki? Viņi taču uzzinās, un tad... Nē, mums tas jādara, mūsu pienākums ir to izdarīt. Viņai ir klusi jāpazūd.

— Varbūt mēs tomēr pagaidīsim, līdz Girlands viņu sameklēs? Varbūt viņam izdosies to pierunāt? Es iešu gulēt, — viņš teica nogurušā balsī.

Māri paskatījās viņā ar dīvainu skatienu.

— Tu teici ,,Alpenhofā“ Gārmišā?

— Jā?

Bet kur ir Radnics?

Šermans sāka šaubīties, tad novērsās.

— ,,Georgā“, Parīzē. Bet kāpēc tu man jautā?

— Ej gulēt, Hermani. Tev gluži vienkārši vajag atpūsties.

Hermanis vēl kādu brīdi šaubījās, tad devās durvju virzienā. Pie durvīm viņš apstājās un paskatījās uz sievu. Viņa raudzījās viņā ar ledainu skatienu.

— Ej gulēt, Hermani, — sieva stingri noteica.

Hermanis izgāja no salona un cieši aizvēra durvis. Viņš gāja lēnām, knapi velkot kājas, kā vecs vecis. Viņa dzirdēja viņa smagos soļus uz kāpnēm.

Dažas minūtes viņa skatījās ārā pa logu uz ielu, taču viņas seja bija absolūti neizdibināma, un tikai nedabiski mirdzošās acis nodeva viņas satraukumu.

Beidzot viņa piecēlās un paņēma klausuli. Viņa palūdza dežurantu savienot viņu ar hoteli ,,Georg“ Parīzē.

* * *

Melnais automobilis apstājās pie hoteļa ,,Georg“. Portjē metās atvērt durvis.

No mašīnas izkāpa Lī Šiks.

— Aizdzeniet to, es tikai uz brīdi, — viņš sausi noteica. Viņš iegāja hallē un devās tieši uz durvju sarga biroju.

— Mesjē Radnicu?

Durvju sargs, kurš jau vairākkārt bija redzējis Šiku un zināja, ka tas nekad nedod dzeramnaudu, viņu atturīgi sveicināja. Viņš nomurmināja dažus vārdus pa telefonu un tikai pēc tam atbildēja:

— Ceturtajā, 457. istaba.

Šiks nosmīnēja.

— It kā es pats to nezinātu.

Lī Šiks bija Radnica algotais slepkava. Garš, tievs, gadus četrdesmit vecs, ar seju, kas atgādināja naža asmeni, ar baltiem īsi apcirptiem matiem. Katru reizi, kad Radnicam bija nepieciešams atbrīvoties no kāda nevēlama cilvēka, viņš griezās tieši pie Šika. Piecpadsmit tūkstoši dolāru par darbu un trīsdesmit tūkstoši katru gadu, neņemot vērā, strādā viņš vai nestrādā. Šiks darīja šo darbu.

Viņš uzkāpa ceturtajā stāvā. Durvis viņam atvēra Radnica kalps un šoferis Но Ju.

— Sveiks, — Šiks teica. — Vai vecais mani gaida?

— Mesjē Radnics jūs gaida, — sausi atbildēja Но Ju un vēsi palūkojās uz Šiku.

Tas iegāja milzīgā, bagātīgi mēbelētā salonā. Radnics sēdēja pie liela rakstāmgalda un diktēja vēstuli savam sekretāram Fricim Kurtam. Viņš ar žestu izraidīja Kurtu no salona un teica:

— Man jums ir kāds darbs.

— Tā jau es domāju.

Šiks bija viņa organizācijas vienīgais biedrs, kurš neizturējās pret viņu ar pienācīgu cieņu.

Viņš, negaidot piedāvājumu, apsēdās uz krēsla un, ērti iekārtojies, pārlika vienu kāju pār otru.

— Vai jūs esat gatavs braukt nekavējoties?

— Protams. Mans koferis man ir vienmēr līdzi automobilī. Uz kurieni?

— Uz Minheni.

Radnics atvēra kādu mapi, kas atradās uz rakstāmgalda, un izņēma no tās aploksni.

— Šeit ir visas instrukcijas, biļete, nauda. Nepieciešams novākt divas personas: vīrieti un meiteni. Meitene - Džūlija Šermane, vīrietis — Pjērs Rasnolds. Šajā aploksnē ir meitenes fotogrāfja, taču vīrieša fotogrāfijas man nav. Es domāju, tas nav tik svarīgi. Viņi uzturas kopā. Bet tā ir ļoti steidzama lieta, Sik. Jūs saņemsiet trīsdesmit tūkstošus, tiklīdz es būšu pārliecinājies, ka viņi ir novākti.

Šiks piecēlās, paņēma aploksni un uzmanīgi izpētīja tās saturu. Tad paskatījās uz Džūlijas fotogrāfiju, taču viņas skaistums neizraisīja viņā nekādas emocijas. Jau vairākus gadus Šiku neinteresēja sievietes. Viņš uzmanīgi izlasīja divas lapiņas ar instrukciju un tikai pēc tam paraudzījās uz Radnicu.

— Es viņus novākšu tikai tad, kad filmas būs jau atgūtas. Bet kā gan es to uzzināšu?

— Filmas paņems Girlands. Jums ar to nevajag nodarboties. Jūsu misijā ietilpst tikai viņu abu novākšana.

— Bet kā jūs vēlaties, lai es to izdaru?

Radnics paņēma cigāru.

— Nu, teiksim, lai būtu nelaimes gadījums... Varbūt... nelaimes gadījums medībās. Uzreiz ar abiem...

— Nē, medībās var netīšām iet bojā viens, bet nevis divi... Šie vācu policisti nav nemaz tādi muļķi.

Radnics nepacietīgi paraustīja plecus, šādas lietas viņu vienmer nomāca.

— Dariet, kā uzskatāt par vajadzīgu, man ir māja netālu no Ober-mergales. Viens no maniem cilvēkiem, kas atrodas tur, ir jau brīdināts. Viņu sauc Hanss Golcs. Viņš satiks jūs Minhenes lidostā un aizvedīs uz šo manu īpašumu. Šis pats fon Golcs tad arī ievāks visu jums nepieciešamo informāciju. Šajā mājā atrodas vēl trīs mani cilvēki. Viņi ir ļoti uzticami, uz tiem var paļauties. Variet tos izmantot nepieciešamības gadījumā.

Šiks iebāza aploksni kabatā un piecēlās.

— Es vēlētos izbraukt nekavējoties, ja, protams, vēl paspēšu 11/ reisu 14.00.

— Tikai esiet ļoti piesardzīgs ar Girlandu. Viņš ir bīstams.

Šiks pasmaidīja.

— Būšu piesardzīgs, paldies par brīdinājumu.

Tā kā Māri Šermane bija aizmirsusi brīdināt Radnicu, ka pašlaik nākamā prezidenta meitu meklē vēl arī citi cilvēki, tad Šiks iznāca no „Geor-ga“ pilnīgi pārliecināts, ka viņam ir jāpiesargās tikai no Girlanda.

Ja viņš zinātu, ka bez Girlanda ir vēl arī Maliks, kurš nav mazāk bīstams, viņš nedomātu, ka viņam būs tik viegli nopelnīt savu naudu.

* * *

Vēl arvien sapīcis par savu neizdevušos satikšanos, Girlands izgāja Minhenē muitas pārbaudi un devās uz automobiļu nomas biroju.

Dabri, kurš viņam nemitīgi sekoja pa pēdām, apstājās. Viņam bija pārāk maz naudas un viņš nevarēja iznomāt automobili. Viņš redzēja, kā Girlands vērsās pie patīkama izskata blondīnes ar lūgumu izsniegt viņam ,,mersedesu-230".

Viņa vaicāja, uz cik ilgu laiku tam būs nepieciešams šis automobilis.

— Es vēl nezinu. Viss ir atkarīgs no jūsu valsts. Ja ainavas šeit ir tikpat burvīgas kā jūs, iespējams, es šeit nodzīvošu visu savu atlikušo mūža daļu.

Blondīne nedaudz nosarka un uz vienu mirkli nolaida acis.

Girlands atspiedās pret leti gaidot, līdz viņa aizpildīs reģistrācijas kartīti. Tad viņa tam parādīja, kur ir jāparakstās. Meitene piezvanīja pa iekšējo telefonu un teica:

— Pēc desmit minūtēm, mesjē. Izeja pa labi.

— Paldies.

Girlands izgāja no biroja un apstājās, gaidot mašīnu.

— Atvainojiet, mesjē, — pēkšņi kāda balss līdzās teica. — Vai jūs gadījumā nebraucat uz Gārmišu?

Girlands pagriezās un ieraudzīja gara auguma, tievu, garmatainu puisi tumšās brillēs un ar mugursomu plecos.

— Jā. Vai jūs ceļojat ar autostopu?

Šajā brīdī piebrauca melnais ,,mersedess“ un no tā izkāpa mehāniķis baltā kombinezonā.

— Vai jūs mākat apieties ar šo mašīnu? — viņš vaicāja Girlandam.

— Jā, ļoti labi.

Girlands uzmeta savu koferi uz pakaļējā sēdekļa, iedeva mehāniķim dzeramnaudu un teica Dabri:

— Sēdieties.

Tas nelika ilgi gaidīt: apsēdās priekšējā sēdeklī un nolika mugursomu starp kājām.

Girlands apsēdās pie stūres un viņi aizbrauca.

— Es esmu jums ļoti pateicīgs, mesjē, — teica Dabri. — Jūs esat amerikānis?

— Jā.

— Jūs esat līdzīgs amerikānim, taču runājat franciski bez akcenta.

— Cenšos. Bet jūs no kurienes esat? — uzmanīgi vērojot ceļu, vaicāja Girlands.

— No Parīzes. Man ir brīvdienas. Es gribu izstaigāt kājām šo apvidu. — Dabri visai lietderīgi bija pavadījis laiku lidmašīnā un, izmantojot gadījumu, izstudējis vācu rokasgrāmatas un ceļvežus.

— Jā, tā ir brīnišķīga valsts šādām pastaigām, — atzīmēja Girlands.

— Un vai jūs šeit arī esat ieradies, lai atpūstos, vai kādās darīšanās?

— Gan viens, gan otrs.

— Jūs esat iecerējis apmesties Gārmišā?

— Jā, dažas dienas, ja izdosies atrast kādu lētāku hoteli.

— Nu, tādi šeit ir.

Girlands lieliski pazina Gārmišu. Viņš iepazinās ar pilsētu un tās apkārtni vēl tad, kad bija šurp atbraucis ziemā.

Dabri pēkšņi atcerējās Malika brīdinājumu un nolēma vairāk neuzdot jautājumus, lai neradītu Girlandā aizdomas. Viņam tik tiešām ļoti paveicas, ka viņš tagad brauca vienā kompānijā ar bijušo ASV aģentu.

Pēc nepilnas stundas viņi jau brauca pa Gārmišas kūrortpilsētiņas galveno ielu. Girlands apturēja mašīnu laukumā.

— Šeit jūs atradīsiet trīs vai četrus nelielus hoteļus, — teica Girlands. — Un novēlu jums lieliski pavadīt brīvdienas.

— Pateicos, mesjē. Un paldies par patīkamo kompāniju.

Girlands pamāja un aizbrauca uz ,,Alpenhof“.

Dabri metās pakaļ ,,mersedesam“, kas lēnām virzījās pa transporta pārpildīto ielu. Dabri izdevās noskaidrot, kādā hotelī Girlands apmeties. Tad pārliecinājies, ka Girlands tur tik tiešām palicis, viņš gāja meklēt sev viesnīcu.

Tieši tajā brīdī, kad Girlands iegāja hoteļa hallē, mazs plecīgs cilvēks gaiši dzeltenā svīterī ar apaļu apkaklīti un baltās flaneļa biksēs, spēji atvirzījās malā, lai palaistu viņu garām. Aiz šī cilvēka stāvēja Džūlija Šer-mane, Girlands to uzreiz pazina. Meitene no pornogrāfiskās filmas.

Viņa bija neliela auguma, bronzas krāsas ovāli apcirpti mati.

Girlands savukārt apstājās, lai palaistu viņu garām. Meitene ar skatienu viņam pateicās un pasmaidīja.

— Paldies, mesjē.

— Nu, vai tu nāc, Džūlija? — vīrietis franču valodā jautāja. — Mēs taču jau kavējamies.

Viņi izgāja, un Girlands ievēroja, ka viņi iesedās mazā spīdīgā „tri-umfā“.

Girlands piegāja pie uzņemšanas nodaļas un teica dežurantam:

— Mani sauc Girlands. Es gribu pasūtīt numuru. Sakiet, vai tas gadījumā nebija mesjē Rasnolds, kurš tikko no šejienes izgāja? Man šķiet, es viņu pazinu.

— Jā, tas ir viņš, mesjē.

— Vai viņš jau aizbrauc?

— O, nē, viņš vēl uzkavēsies šeit veselas astoņas dienas.

Apmierināts ar dzirdēto, Girlands aizpildīja kartiņu, tad aizgāja uz savu numuru, izkravāja bagāžu un nomainīja uzvalku pret svīteri un zilām džinsu biksēm.

Bija jau gandrīz vienpadsmit, un viņš nolēma nedaudz pastaigāties un pavērot apkārtni. Izgājis no sava numura, viņš ieraudzīja pavecu istabeni. Viņš uzsmaidīja sievietei un nevainojamā vācu valodā jautāja:

— Vai jūs nepateiktu, vai mesjē Rasnolds dzīvo šajā stāvā?

— Viņa numurs ir lūk šis, — viņa norādīja uz durvīm tieši iepretim Girlanda numuram. Bet viņš ir izgājis.

Girlands viņai pateicās un, kāpjot lejā pa kāpnēm, nodomāja, ka viņa misija sākas zem laimīgas zvaigznes.

Pa to laiku, kad viņš savā automobilī aizbrauca no hoteļa, Dabri sēdēja kafejnīcā un vēroja viņa aizbraukšanu. Taču viņš neko nevarēja izdarīt. Viņam bija jāsagaida Maliku.

Bet viņš tagad vismaz zināja, kur apmeties Girlands. Tagad atliek tikai uzzināt, kāpēc viņš šeit ieradies.

Apskatījis ievērojamo baznīcu, kuru visi uzskata par vienu no vācu baroka ievērojamākiem sasniegumiem, Girlands nolēma atgriezties hotelī.

Viņš lēnām brauca pa lauku apvidu un jūsmoja par lielisko ainavu. Kad viņš nogriezās uz šaura putekļaina, puķu ieskauta celiņa, viņš pēkšņi ceļa malā ieraudzīja mirdzošu sporta automobili ar paceltu motora pārsegu.

Viņš nobremzēja un tūdaļ pat ievēroja Džūliju, kas sēdēja priekšējā sēdeklī. Rasnolds rakņājās dzinējā.

— Bet tik tiešām veiksmīga diena, — nodomāja Girlands un apturēja mašīnu.

— Avārija? — viņš vaicāja franču valdodā. — Vai varu jums palīdzēt?

Rasnolds iztaisnojās. Viņš bija apmēram piecdesmit gadus vecs, labi

saglabājies un diezgan skaists vīrietis, neraugoties uz ļoti cieši kopā izvietotajām acīm un šauro muti.

— Šī nolādētā kārba pēkšņi ņēma un pati apstājās. Vai jūs kaut ko saprotat no dzinējiem?

Girlands izkāpa no savas mašīnas un pienāca pie ,,lriumfa“, cenšoties skatīties uz Džūliju.

— Mēģiniet to pielaist. Paskatīsimies.

Rasnolds apsēdās pie stūres. Starteris iedūcās, taču dzinējs klusēja.

— Vai benzīns ir bākā?

— Trīs ceturtdaļas.

— Nu, tad jau laikam būs aizsērējis karburators, vai jums ir kādi instrumenti?

Rasnolds parakņājās bagāžniekā, atrada tur instrumentu somu un padeva to Girlandam. Pēc dažām minūtēm dzinējs sāka strādāt. Girlands izslējās un pasmaidīja.

— Nu, lūk arī viss. Kad zini vainu, viss ir ļoti vienkārši.

— Nezinu, kā lai jums pateicas?

— Nu, kas par niekiem. Es labprāt jums palīdzēju. — Girlands palūkojās uz smaidošo Džūliju un atkal pasmaidīja.

— Jūs esat vienkārši lielisks cilvēks, — viņa noteica.

— Ja jūs atļausiet, madam, es atdošu jums jūsu instrumentus.

Viņš palūkojās uz viņu ar stingru un sajūsminātu skatienu. $is skatiens parasti lika meitenēm nodrebēt. Taču šoreiz viņš neko tamlīdzīgu neievēroja. Pēc tam, vēlreiz uzmetis viņai skatienu, viņš iekāpa savā automobilī un aizbrauca.

Atgriezies hotelī, viņš labi paēda sātīgas brokastis, tad uzkāpa savā numurā, noģērbās un apgūlās gultā. Girlands labprāt atpūtās, kad vien radās tāda izdevība. Pēc divām minūtēm viņš jau gulēja saldā miegā.

Viņš pamodās ap sešiem, noskuvās, iegāja dušā, uzvilka vieglu, gaiši zilu uzvalku, baltu zīda svīteri ar apaļu apkakli un melnas kurpes. Viņš ar labpatiku aplūkoja sevi spogulī, tad pievilka pie durvīm mazo krēslu, nedaudz tās pavēra un apsēdās pie tām.

7.30 pretējā numura durvis atvērās. Pieliecies uz priekšu, Girlands ielūkojās spraugā un ieraudzīja, kā Rasnolds izgāja no istabas un aizslēdza durvis.

Girlands ātri atgrūda krēslu un arī izgāja no sava numura. Viņš aizvēra durvis un devās uz liftu. Rasnolds viņu pazina un pasmaidīja.

— Lūk, tā satiekas cilvēki, — viņš ar smaidu noteica un pasniedza Girlandam roku.

Girlands arī pasmaidīja un atbildēja ar rokasspiedienu.

— Bet es nezināju, ka jūs dzīvojat šajā hotelī. Vai jums vairs nav nepatikšanu ar automašīnu?

— Paldies, nē.

— Ja jūs nesteidzaties, tad sagādājiet man prieku un izdzeriet ar mani pa glāzītei. Man taču jums kaut kā jāizrāda sava pateicība.

— Nu ko jūs, tādi nieki jau vien ir.

Lifta kabīnē Girlands teica:

— Es esmu šeit ieradies uz neilgu laiku. Vai jūs gadījumā nezināt šeit tuvumā kādu labu restorānu? Viesnīcas ēdiens drīz vien apnīk.

— Vai jūs esat viens? Tādā gadījumā nāciet mums līdzi pusdienot, sagādājiet lūdzu man šo prieku.

— Bet jūsu sieva?

— Tā nav mana sieva. Mēs gluži vienkārši esam kopā. Viņa arī būs ļoti apmierināta. Viņa teica, ka jūs viņai iepatikāties.

Viņi izgāja no lifta un iegāja miniatūrā bārā, kur pasūtīja sev divus skotu viskijus.

— Es, zināt, esmu fotogrāfs, — atzinās Rasnolds. — Bet ar ko nodarbojaties jūs?

— Goda vārds, es jums nevaru atbildēt neko noteiktu par savu profesiju. Es strādāju tikai tad, kad man rodas vēlēšanās, bet cenšos to darīt pēc iespējas retāk. Man šajā ziņā ir stipri veicies. Mans tēvs atstāja man naudu, par ko es tagad arī dzīvoju.

Un Rasnoldu šis paziņojums atstāja atbilstošu iespaidu. Viņš ar patiku palūkojās uz Girlanda uzvalku, kuru tas, starp citu, bija nopircis par Dorija naudu no labākā Parīzes drēbnieka.

— Ir gan tādi cilvēki, kuram veicas! — ar vieglu nopūtu teica Rasnolds. — Bet man nākas visādi izlocīties, lai nopelnītu sev iztiku.

— Bet man šķiet, jums arī nenākas īpaši sūdzēties.

— Vispār jau es kaut kā kuļos.

Tieši tajā brīdī, kad viņiem pasniedza dzērienus, bārā vieglā gaitā ienāca Džūlija Šermane. Viņa bija ģērbusies sarkanā samta kostīmā, kuru rotāja zelta ķēdes josta.

Vīrieši saskatījās.

— Džūlija Šermane, — Rasnolds iepazīstināja, tad pagriezās pret Gir-landu.

— Piedodiet, bet es pats neesmu stādījies priekšā. Pjērs Rasnolds.

Girlands skatījās uz Džūliju.

— Marks Girlands, — viņš teica un paspieda pasniegto roku. — Mis Šermane, šī tikšanās būs vispatīkamākais notikums manas atpūtas laikā.

Viņa raudzījās uz to ar neslēptu interesi.

— Pjēr, cinzano, lūdzu, — viņa teica.

Kamēr Rasnolds staigāja pa bāru, Girlands teica:

— Kad divi...

Viņa uzmanīgi paskatījās uz viņu.

— Bet vai jūs nevarētu...?

— Es varētu.

Viņi saprotoši saskatījās.

Džūlija pieliecās pie viņa un pasmaidījusi nočukstēja:

— Jā, es arī domāju, ka jūs to varēsiet.

Atgriezās Rasnolds un nolika Džūlijai priekšā cinzano glāzi. Viņi nedaudz papļāpāja, un Girlands, kurš ļoti labi prata izlikties sabiedrisks un interesants, tik labi nospēlēja savu lomu, ka dažas minūtes Džūlija smējās elpu neatvilkusi bet Rasnolds atzinīgi smaidīja.

Tajā brīdī, kad Girlands stāstīja savu kārtējo stāstu, bārā iegāja kalsns gara auguma vīrietis. Viņam bija ap gadiem četrdesmit. Ļoti iedegusi, gara, šaura seja, bāli zilas acis un biezi cirtaini mati. Viņš bija ģērbies zaļā samta žaketē un baltā kreklā. Uz viņa kreisās muskuļainās rokas mirdzēja platīna rokassprādze, bet uz labās zaigoja ekstravagants ,,Omegas“ pulkstenis. Šim cilvēkam bija tāda augstprātīga un pašapzinīga bagātnieka izskats, kurš lieliski apzinās savu vērtību.

Uzmetis šai kompānijai ašu skatienu, viņš apsēdās uz bāra taburetes.

Bārmenis pieliecās pie viņa, lai uzzinātu, ko viņš vēlas.

— Labvakar, mesjē grāf! Ko dzersiet?

— Šampanieti, kā parasti, — viņš īsi atbildēja un izvilka no kabatas smagu zelta etviju. Viņš izņēma no tās cigareti, kurai bārmenis pakalpīgi tuvināja šķiltavas.

— Kāds vīrietis, — nopūtās Džūlija.

Rasnolds ievēroja, ka viņš tai vairāk neinteresēja. Viņš pieskārās pie viņas rokas, kad viņa vērtējoši aplūkoja grāfa muguru.

— Vai nebūtu labāk, dārgā, ja tu veltītu savu uzmanību man, — viņš sapīcis noteica.

— Nopērc man viņu, Pjēr, viņš ir dievīgs, — Džūlija pārāk skaļi noteica.

Gaišmatis pagriezās, vēlīgi palūkojās un viņu un teica:

— Jūsu franču valoda liecina par to, jaunkundz, ka amerikāņi ir pārāk ekspansīvi. Es dievinu amerikāņus, un tas ir pilnīgi bez komplimentiem.

Viņš nokāpa no taburetes un pagriezās pret Rasnoldu.

— Bet varbūt es jums traucēju, mesjē? Tādā gadījumā es izdzeršu savu šampanieti salonā.

Rasnolds un Girlands piecēlās.

— Jūs mums nebūt netraucējat, — teica Rasnolds. — Varbūt jūs pievienosieties mūsu kompānijai? Uz dažām minūtēm...

Nepazīstamais viegli paklanījās un stādījās priekšā:

— Grāfs Hanss fon Golcs.

Rasnolds iepazīstināja ar visiem klātesošajiem.

Džūlija nenovērsa acis no grāfa.

— Un jūs tik tiešām esat īsts grāfs? — viņa vaicāja. — Es vēl nekad dzīvē neesmu sastapusi nevienu grāfu.

Fon Golcs iesmējās un apsēdās uz taburetes.

— Ak, es ļoti priecājos, ka esmu pirmais. Bet jūs, mesjē, — viņš teica un skatījās uz Girlandu. — Vai jūs arī esat amerikānis?

— Jā, es šeit atpūšos.

— O, tā ir ideāla vieta atpūtai, — teica fon Golcs un sāka stāstīt par lielisko apkārtni. Kad viņš izdzēra savu šampanieša glāzi, Rasnolds viņam piedāvāja vēl vienu, bet fon Golcs noraidoši papurināja galvu

— Pateicos jums. Man diemžēl nāksies jūs atstāt. Atvainojiet, taču mani gaida. Ja jūs, jaunkundz, neizdomāsiet neko jautrāku, tad atbrauciet ar saviem draugiem uz manu pili. Ja jūs tas, protams, interesē. Es jums varētu piedāvāt patīkamas izklaidēšanās iespējas. Es ar lielu prieku jūs uzņemšu savā pilī.

Džūlija no sajūsmas sāka sist plaukstas.

— O, tas ir brīnišķīgi! — viņa iesaucās. — Mēs labprāt atbrauksim

— Māja man ir liela. Jūs mani nemaz neapgrūtināsiet. Es dzīvoju viens pats. Jūs varēsiet uzkavēties pie manis kādas piecas vai sešas dienas, es gribēju teikt, cik vien ilgi paši to vēlēsieties. Es būšu ļoti priecīgs. Sagādājiet man, lūdzu, šādu prieku.

Džūlija pagriezās pret Rasnoldu:

— Jā, Pjēr? Tas taču būs vienkārši lieliski. Jūs esat tik laipns, mesjē. Ja mēs jūs neapgrūtinātu, mēs labprāt pieņemtu jūsu ielūgumu.

Fon Golcs pagriezās pret Girlandu:

— Bet jūs, mesjē?

„Šī tik tiešām ir laimes diena, — atkal nodomāja Girlands. — Un man radīsies izdevība tur palikt vienatnē ar šo meiteni.“

— Mesjē, kā jau es teicu, es esmu atvaļinājumā un tāpēc es labprāt pieņemu jūsu ielūgumu.

— Man tas sagādā patiesu prieku. Es atsūtīšu rit pie jums savu kalpu, un viņš jūs aizvedis uz manu pili. Tas ir apmēram stundas braucienā no šejienes. Ja jūs izbrauksiet no pilsētas agrāk, tad pagūsiet tieši uz brokastīm.

Viņš pagriezās un noskūpstīja Džūlijas pirkstu galus, tad paspieda vīriešiem rokas.

— Un tā, līdz ritam. Ar labu nakti, — un, vēlīgi pasmaidījis, grāfs izgāja.

— Tu saprati! — sajūsmināti iesaucās Džūlija, tiklīdz grāfs bija aizvēris durvis. — Tas ir īsts grāfs! Turklāt viņam ir sava pils.

Rasnolds nedaudz samulsis paskatījās uz Girlandu.

— Es nemaz nezināju, ka vācieši ir tik viesmīlīgi... — viņš lēnām noteica, vērsdamies pie Girlanda. — Bet jūs?

— Man viss ir skaidrs, — atbildēja Girlands un iesmējās. — Ja mēs būtu divi vien, mūs neviens nekur neielūgtu.

— Tādā gadījumā, jums jābūt man pateicīgiem, — paziņoja Džūlija. — Zini, Pjēr, tev vajadzētu nomaksāt rēķinu, mums nevajag ilgāk paturēt sev istabu, ja jau mēs veselu nedēļu uzturēsimies pili.

— Labi, ejam pusdienās, es mirstu nost no izsalkuma.

Visi trīs piegāja pie uzņemšanas biroja.

— Mēs esam ielūgti pie grāfa fon Golca, — Girlands teica administratoram. — Esiet tik laipns, sagatavojiet rēķinu, mēs rit no rīta brauksim prom.

— Protams, protams, mesjē, lūdzu neuztraucieties, — tas atbildēja. — Jūs noteikti tur lieliski pavadīsiet laiku.

Viņi izgāja ārā, un Girlands ierosināja:

— Brauksim ar manu mašīnu, tā ir lielāka.

Viņi tam piekrita. Džūlija apsēdās priekšā, bet Rasnolds uz aizmugurējā sēdekļa.

— Uz kurieni mēs tagad brauksim? — vaicāja Girlands.

— Pagrieziet pa kreisi. Līdz restorānam ir apmēram seši kilometri.

Mašīna izkustējās un aizbrauca Malika un Dabri vērīgo skatienu pavadībā, kas bija iekārtojušies pie kafejnīcas loga tieši pretim hotelim.

Pie Gārmišas stacijas stāvēja visai dīvains trio: garmatainā blondīne Vī sarkanā svīterī un bāli zilās biksēs, šķita gluži niecīga līdzās gigantiskajai melnā ādas jakā un samta biksēs tērptajai Malika figūrai, un, beidzot, Makss — biezā svīterī un krietni iznēsātās biksēs un cepurē, naidīgi aplūkojot garāmgājējus.

Bija apmēram septiņi vakarā. Minhenes lidostā Maliks izīrēja „folksvā-genu“. Gaidot mašīnu, viņš ievēroja gara auguma, kalsnu vīrieti ar baltiem matiem un stiklainām acīm, kurš bija ieradies ar to pašu lidmašīnu.

Maliks uzmeta viņam tikai paviršu skatienu. Bet Lī Šiks pat nevarēja iedomāties, kas ir šis koloss, un tāpēc aplūkoja to, un tūdaļ novērsās.

Piebrauca liels, melns ,,mersedess“, šoferis padeva zīmi Šikam — un tas iekāpa mašīnā. Tiklīdz viņi aizbrauca, piebrauca ,,folksvāgens“. Maliks nosēdināja Vī sev līdzās, bet Maksu Linsu aizmugurē. Vī atbalstījās pret durvīm, tikai tālāk no Malika. Tiklīdz viņa to pirmo reizi ieraudzīja, viņš tūdaļ iedvesa viņai šausmas. Viņš iznira viņas priekšā un ar skarbu sejas izteiksmi noprasīja:

— Markinas jaunkundze?

Sastingusi no šausmām, viņa pamāja ar galvu. Viņš pastiepa savu milzīgo roku:

— Jūsu pasi?

Kā drudzī drebot, viņa parakņājās savā rokassomiņā un pasniedza tam prasīto.

— Nāciet man līdzi, — viņš skarbā balsī noteica.

Viņi kopā izgāja policijas kontroli. Kādā brīdī Vī pēkšņi gribējās sākt kliegt policistam, ka viņa tiek aizvesta pret pašas gribu, taču tad atcerējās Dabri brīdinājumu, un bailes viņu sagrāba ar jaunu spēku.

Zālē viņiem pievienojās Makss Linss. Abi vīrieši sarunājās vāciski, nepievēršot Vī nekādu uzmanību. Lidmašīnā Maliks nosēdināja viņu vienu, bet pats ar Maksu iekārtojās aizmugurē. Lidojuma laikā viņi turpināja klusi sarunāties vācu valodā, bet viņa visu laiku ar šausmām domāja, kas ar viņu notiks tālāk.

Gaidot pie stacijas, viņa tomēr saņēmās un palūdza Malikam savu pasi.

Viņš asi pagriezās un palūkojās uz viņu ar tādu skatienu, it kā redzētu to pirmo reizi mūžā.

— Tā paliks pie manis, — atbildēja Maliks un aizgriezās.

— Bet tā taču ir mana pase! — viņa iekliedzās. — Jums nav tiesību to piesavināties! Atdodiet, tūlīt pat!

Linss paskatījās uz viņu, bet Maliks draudoši atkārtoja:

— Tā paliks pie manis!

Vī iekoda iūpā un atgāja dažus soļus no viņa. Viņa jutās kā slazdā, un viņu atkal pārņēma bailes.

— Lūk, viņš, — pēkšņi teica Makss.

Pieskrēja Dabri.

— Es apmaldījos, — viņš aizelsies noteica un skatījās uz Vī. — Lūdzu atvainojiet, ka aizkavējos.

Maliks paveda viņu sānis.

— Kas noticis?

— Girlands ir ,,Alpenhofā“. Viņš izīrēja ,,mersedesu“. Pašlaik viņš ir hotelī.

— Vai ir vēl kāds hotelis tuvumā?

— Tieši pretī. Es tur izīrēju mums visiem divas istabas.

— Ļoti labi. Dosimies tūdaļ turp.

Vī un Dabri apsēdās uz aizmugures sēdekļa. Viņa uzlika savu roku Dabri rokai un palūkojās viņā ar lūdzošu skatienu. Viņš lieliski zināja, ka Maliks viņus vēro aizmugures skata spogulī, bet šis gigants iedvesa viņam bailes.

Hotelis iepretim ,,Alpenhofam“ bija daudz pieticīgāks. Viņi redzēja, kā grāfs Golcs iekāpa savā sudrabainajā ,,roisā“, taču nepievērsa tam nekādu uzmanību. Pēc dažām minūtēm no hoteļa iznāca Džūlija, Rasnolds un Girlands, iekāpa Girlanda mašīnā un aizbrauca.

— Kas ir šī sieviete? — vaicāja Maliks. — Es nekad agrāk neesmu viņu redzējis. — Viņš nedaudz padomāja, bet tad teica:

— Man ir vajadzīgs jūsu draudzenes pulkstenis.

Dabri izbrīnījies paskatījās uz viņu:

— Kas, pulkstenis?

— Jā, jā un ātrāk! — viņš pavēlēja.

Dabri aizskrēja atpakaļ uz hoteli un burtiski iedrāzās Vī istabā. Viņa sēdēja uz gultas un bija saņēmusi ar rokām savu galvu. Viņa pacēla acis un iztaisnojās.

— Viņš paņēma manu pasi! — viņa iekliedzās. — Tu pavēli viņam man to atdot, Pol! Un...

— Aizveries! Iedod man savu pulksteni!

Viņa, neko nesaprotot, paraudzījās uz viņu.

— Manu pulksteni? Kālab tev vajadzīgs mans pulkstenis?

— Dod šurp!

Dabri sejā atkal parādījās tā pati izteiksme, no kuras viņa ļoti baidījās. Ar drebošām rokām viņa noņēma pulksteni un pasniedza to Dabri. Viņš izrāva to viņai no rokām un trakā ātrumā izmetās no istabas.

— Lūk, — viņš teica Malikam un pasniedza pulksteni.

Maliks paskatījās un pulksteni un saviebās:

— Lētais! Nu, ko, jo labāk. Gaidiet mani šeit.

Viņš piecēlās, nogaidīja līdz izbeidzas mašīnu straume, tad pārgāja pāri ielai un iegāja hotelī ,,Alpenhof“.

Administrators piesardzīgi pacēla acis pāri kantorīša stikliem, kad Maliks nostājās līdzās. Bet Maliks draudzīgi uzsmaidīja.

— Mesjē? Pirms dažām minūtēm no šejienes iznāca viena dāma, — teica Maliks skaidrā vācu valodā. - Viņa bija ģērbusies sarkanā kostīmā. Iesēžoties mašīnā, viņa pazaudēja šo pulksteni. Es gribētu viņai to atdot. Un viņš pasniedza pulksteni.

— Paldies, mesjē. Jūs esat ļoti laips. Es nodošu.

Maliks, uzticīgi smaidot, palūkojās uz administratoru.

— Bet es vēlētos to nodot viņai pats. Kā viņu sauc?

— Mis Džūlija Šermane. Bet man šķiet, ka viņa aizbrauca pusdienās un vakarā būs klāt.

— Nu, tad es pienākšu rīt. Pasakiet viņai, lūdzu, ka es atradu viņas pulksteni.

— Protams, es pateikšu, bet tikai nāciet līdz pulksten deviņiem, mis Šermane brauc prom.

Administrators iedomājās, ka šis slikti ģērbtais gigants cer saņemt atalgojumu.

— Ja es gadījumā viņu vairs nesatieku... Vai jūs nezināt, uz kurieni viņa aizbrauc?

— Pie grāfa fon Golca uz Aberingtenšlēzu.

— Nu labi, es atnākšu rīt deviņos.

Maliks šķērsoja halli un iegāja telefona būdiņā. Viņš piezvanīja kādam Minhenes aģentam un uzzināja, ka Āberingtenšlēza ir Hermaņa Rad-nica īpašums. Viņš dažas minūtes sarunājās ar aģentu un palūdza to pie-

zvanīt Kovskim uz Parīzi. Aģents apsolīja piezvanīt Malikam pēc tam, kad būs parunājis ar Kovski. Maliks brīdināja telefonisti, ka uzkavēsies hallē un gaidīs telefona zvanu. Pēc stundas viņu izsauca no Minhenes. Maliks noklausījās visu, ko teica Minhenes aģents, norūca ,,paldies“ un nolika klausuli.

6. nodaļa

Bija jau pusnakts, kad Girlands atgriezās savā numurā. Viņš bija ļoti patīkami pavadījis laiku. Tiesa, ēdiens izrādījās pārāk sātīgs, taču tas bija lieliski pagatavots. Restorāns bija nevainojams un Rasnolds bija labs sarunu biedrs.

Tagad viņš centās domāt par lietu, bet pēc tik sātīgām pusdienām un Reinas vīna domas grozījās gluži citā virzienā. Tad viņš nolēma atlikt sarunu ar Džūliju līdz tam laikam, kad viņi ieradīsies grāfa pilī.

Girlands iegāja dušā, apgūlās gultā, ar baudu izstaipījās un uzsmēķēja. Džūlija atstāja uz viņu ļoti spēcīgu iespaidu. Viņa bija skaista un jutekliska, un viņš tikai ar pūlēm spēja noticēt, ka viņa filmējusies šādā filmā.

Rasnolds, viņaprāt, arī bija visai amizants cilvēks. Girlandam nebija pret viņu īpašu aizspriedumu. Viņš domāja, ja cilvēks pelna sev naudu ar pornogrāfisku filmu uzņemšanu, tad tas attiecas tikai uz šo cilvēku, un vairāk ne uz vienu citu. Tāda bija Marka Girlanda filozofija. Viņam bija svarīgi cilvēki, bet nevis tas, ar ko tie nodarbojas.

Viņš nodzēsa cigareti un pastiepa roku, lai nodzēstu naktslampiņu. Tobrīd atskanēja telefona zvans. Viņš nocēla klausuli.

— Jā.

— Tā esmu es, — atskanēja Džūlijas melodiskā balss.

— Labvakar, ar ko varu būt noderīgs?

— Es jūtos tik vientuļa.

— Visai interesanti to dzirdēt. Bet es taču arī.

— Bet vai mēs nevarētu būt vientuļi kopā?

— Bet tad jau tā nebūs vientulība.

— Gadās...

Iestājās ilga pauze. Girlands pa to laiku vērās griestos, prātojot, kas viņai aiz ādas.

— Es esmu 462. numurā, tas ir pašā gaiteņa galā, — teica Džūlija.

— Un jums patīk būt gaiteņa galā?

Viņa iesmējās.

„Tas taču ir aicinājums, idiot, nevis ģeogrāfijas stunda.“

Girlands nolēma atteikties. Viņš lieliski saprata, ka Džūlija piederēja Rasnoldam, bet nocelt sievietes citiem vīriešiem nebija viņa dabā.

— Tas ir pārāk tālu. Guliet!

Un viņš nolika klausuli.

Pēc dažām minūtēm viņa istabas durvis nedzirdami atvērās un istabā ieslīdēja Džūlija. Viņai plecos bija uzmests balts halātiņš, tieši virsū uz naktskrekla. Viņa bija apburoša.

— Labvakar, — teica Girlands, jo viņam nekas cits neatlika. — Vai jūs joprojām esat vientuļa?

Viņa piegāja pie gultas.

— Jūs gan esat pamatīgs nelietis! Es taču jūs aicināju, un jums vajadzēja nākt.

— Bet es ieteicu jums likties gulēt. Bet ja jums nenāk miegs, bet man it īpaši, tad nāciet šurp.

Viņš pacēla segu un atvirzījās, atbrīvojot tai vietu.

— Vai jūs tikai neesat iedomājies, ka es atnācu šurp, lai ar jums pārgulētu? Jūs dziļi maldāties. Es tikai atnācu jums pateikt, ka jūs esat liels nelietis, un tas arī viss.

Girlands nolaida segu.

— Nu ko, tādā gadījumā jūsu paziņojums tiks ņemts vērā. Es esmu nelietis. Ar labu nakti!

Viņš nodzēsa gaismu un istabā kļuva tumšs.

— Ieslēdziet tūdaļ gaismu! — Džūlija sāka protestēt. — Kā gan es tumsā atradīšu izeju.

Džūlija ar taustes palīdzību apgāja riņķī gultai un Girlands, tumsā smaidot, vēlreiz atmeta segu.

Viņš izdzirda vieglu auduma švīkstēšanu, kad viņa nometa drēbes.

— Es jūs neieredzu, — viņa svilpjoši čukstēja. — Bet ja jau reiz es esmu šeit, es palikšu.

— O, es par to biju pārliecināts par visiem simt procentiem. Jūsu istaba taču ir tik tālu, gaiteņa otrā galā

Viņš izstiepa rokas, pievilka Džūliju sev klāt un apskāva. Viņa dziļi nopūtās, un viņas mute atrada Marka muti.

Savas dzīves laikā Girlands bija ieguvis daudzas sievietes, bet mīlas akts viņam vienmēr bija kas sevišķs. Reizēm viņš, tiesa, bija arī vīlies, reizēm apmierināts, bet šī nakts ar Džūliju bija kaut kas īpašs, gluži kas jauns...

Tad viņi atpūtās līdzās. No ielas bija dzirdams garāmbraucošo mašīnu troksnis, bet no kafejnīcas skanēja mūzikas skaņas. Džūlija aizelsusies glāstīja viņa krūtis.

— Es zināju, ka būs labi, bet tomēr nespēju iedomāties, ka tu izrādīsies tik spējīgs.

— Nu, nu, komentāri pašlaik ir lieki. Guli!

Un viņi iemiga.

* * *

Girlandu pamodināja spilgti saules stari. Viņš atvēra un izberzēja acis, tad laiski nožāvājās. Džūlija gulēja blakus. Girlands uzlika savu roku uz viņas kājas. Viņa kaut ko miegā nomurmināja, tad pagriezās pret viņu un ar aizvērtām acīm viņu cieši apkampa. Taču šoreiz skūpsts nebija tik kaislīgs, bet maigāks un ilgāks... Tad viņi atkal iemiga.

Nedaudz vēlāk Girlands atkal pamodās un paraudzījās pulkstenī, bija .20. Viņš maigi papurināja Džūliju.

— Tev pēc iespējas ātrāk ir jāatgriežas savā istabā. Jau ir pāri deviņiem.

— Nospļauties, — viņa teica un izstaipījās. — Noskūpsti mani.

Bet Girlands domāja par risku, jo nezināja, cikos Rasnolds ceļas augšā. Turklāt viņš nemaz nevēlējās, lai tas atrastu Džūlijas istabu tukšu.

Girlands ātri izslīdēja no gultas, iegāja vannas istabā, atvēra krānu un uzsauca:

— Atgriezies tūdaļ pat savā istabā. Satiksimies lejā pēc stundas.

Atsvaidzinājies un gludi noskuvies, viņš atgriezās istabā. Džūlija jau

bija aizgājusi. Girlands pa telefonu pasūtīja kafiju. Tad apģērbās. Izgājis

uz balkona, viņš kādu laiku vēroja satiksmes kustību un elpoja svaigo maija gaisu.

* * *

Pieticīgajā hotelī iepretim ,,Alpenhof“, Maliks iznāca no savas istabas, viegli piesita pie Dabri numura durvīm un iegāja.

Vī krūšturī un biksītēs sēdēja pie spoguļa. Dabri vilka kājās kurpes.

— Jūs? — viņa naidīgi iesaucās un ātri ievīstījās halātā. — Vai jūs nekad nav mācījuši pieklauvēt pirms ienākat svešā istabā?

Maliks neatbildēja. Viņš nometa Vī pasi uz gultas un padeva zīmi Dabri, lai tas iznāk viņam līdzi. Kad viņi izgāja gaitenī, viņš teica:

— Jūs man vairāk neesat vajadzīgi. Variet abi atgriezties Parīzē. Es esmu apmierināts ar jūsu darbu. Tagad mēs ar Linsu nokārtosim visu pārējo paši. Uzrakstiet ziņojumu Kovskim un pasakiet, ka es sekoju Gir-landam. Tikai neko vairāk viņam nestāstiet. Skaidrs?

— Bet ko lai dara ar viņu? — vaicāja Dabri, pamājot uz Vī istabas durvju pusi.

— Sakiet, ka arī turpmāk viņa strādās mūsu labā, kad tas būs nepieciešams. Iedodiet viņai daļu no šīs naudas.

Maliks izvilka no sava vecā, labākus laikus pieredzējušā kabatas portfeļa dažas simtmarku banknotes un pasniedza tās Dabri.

— Šeit pilnīgi pietiks jums abiem. Es sākumā domāju izmantot viņu šeit, taču tagad tas nav vairs nepieciešams. Brauciet ātrāk prom.

Viņš atlaida Dabri un nokāpa lejā pie Linsa, kurš gaidīja viņu terasē pie galdiņa.

— Vai tu samaksāji rēķinu? — vaicāja Maliks un apsēdās līdzās.

— Jā, varam braukt prom.

— Es tos abus aizsūtīju prom. Viņi mums tikai traucētu.

— Bet ko mēs tagad darīsim? — vaicāja Linss.

— Šie divi tipi un meitene rīt no rīta brauks uz kādu vietu, — atbildēja Maliks un piesmēķēja cigareti. — Mēs abi viņiem sekosim. Es zinu, kas ir šī meitene. Tā ir nākamā ASV prezidenta meita Džūlija Šermane. Viņa ir Pjēra Rasnolda mīļākā, ar kuru viņa pašlaik kopā ceļo. Rasnolds uzņem pornogrāfiskas filmas. Es pat esmu pārliecināts, ka viņa ir kādā no tām filmējusies. Mums taču ir zināms, ka tad, kad Šermans tikās ar

Doriju. viņam bija līdzi projektors. Bet šo projektoru Dorijs nedaudz vēlāk nodeva Girlandam. Acīmredzot, meita gluži vienkārši šantažē tēvu. Un; lūk, tagad uz skatuves parādās Radnica kalps fon Golcs.

Mums ir zināms, ka Radnics saņems milzīgu kontraktu no Šermana, ja tas kļūs par ASV prezidentu. Mums ir zināms, ka Radnics un Šermans ir noslēguši vienošanos.

Tātad Radnics ir ieinteresēts traucēt šai meitenei šantažēt savu tēvu. Rasnolds, Girlands un viņa ir ielūgti uz Radnica pili. Kālab? Zinot Rad-nicu, es esmu pilnīgi pārliecināts, ka viņi tur tiek ievilināti ar mērķi tos

novākt.

— Bet vai uz mums tas viss attiecas? — vaicāja Linss.

— Jā, dažādu iemeslu dēļ, par kuriem es ar tevi tagad nerunāšu.

Pēc pusstundas Dabri un Vī iznāca no hoteļa. Dabri nesa koferi. Viņš

apstājās pie galdiņa un teica Malikam:

— Mēs aizbraucam. Ja mēs jums būsim vajadzīgi...

— Nē, jās mums vairāk neesat vajadzīgi. Brauciet prom.

Vī tikai ar grūtībām noticēja, ka viņa beidzot atbrīvosies no šī briesmīgā cilvēka. Viņi kājām devās uz staciju.

— Skaista meitene, — piezīmēja Linss, aplūkojot Vī kājas.

— Mauka! Bet turpmāk viņa mums vēl būs vajadzīga.

— Protams! — Linss iesmējās, taču ievērojis Malika drūmo sejas izteiksmi, aprāvās.

Apmēram pulksten divpadsmitos hoteļa pagalmā iebrauca melns ,,mer-sedess“ un apstājās pie ieejas durvīm. Hallē iegāja mazs, plecīgs, livrejā ģērbies cilvēks.

Maliks saspringa. Pēc kāda laika šis cilvēks iznāca Rasnolda, Gir-landa un Džūlijas pavadībā.

— Viņi aizbrauc, — Maliks teica Linsam. — Nāc ātrāk savāc savas mantas.

Linss nozuda hotelī.

Mazais cilvēks teica Girlandam:

— Brauciet aiz manis, līdz pilij ir pavisam netālu, apmēram stundas brauciens.

— Es gribu braukt ar ,,mersedesu“, - teica Džūlija Rasnoldam. -Tu brauksi aiz mums. Sarunāts?

— Nē,tu sēdēsi man līdzās.

Girlands dzirdēja šo sarunu un ātri iekāpa savā mašīnā, iedarbināja motoru un aizbrauca.

Džūlija saviebās un paraustīja plecus. Tad viņa iekāpa sarkanajā „tri-umfā“.

— Vai tu esi viņā iemīlējusies, vai? - neskatīdamies uz viņu, vēsi vaicāja Rasnolds.

Džūlija ātri paskatījās uz viņu, tad lēni papurināja galvu.

— Ja arī es kādā iemīlētos, tad tam drīzāk vajadzētu būt grāfam. Viņam ir daudz naudas.

Ar nepatiku palūkojies uz Džūliju, Rasnolds nospieda gāzes pedāli un brauca pakal Girlandam.

* * *

Grāfs fon Golcs sēdēja veclaicīgā krēslā iepretim Lī Šikam, kurš bija atlaidies uz antīka dīvāna.

Fon Golcs bija Radnica māsasdēls. Bez sava varenā tēvoča aizbildniecības Golcs jau sen droši vien sēdētu cietumā par izvarošanu un slepkavību. Kad viņam bija sešpadsmit gadu, viņš kopā ar saviem vecākiem dzīvoja netālu no Hamburgas. Reiz viņš gluži netīšām satika jaunu studenti no Austrālijas, kas bija apmaldījusies fon Golca muižas īpašumos. Viņi bija gluži vieni, un jaunais Hanss sāka uzmākties meitenei. Taču tā viņu noteikti atraidīja. Pēc īsas cīkstēšanās Hanss viņu tomēr izvaroja un nožņaudza. Viņš tikai nedaudz piesedza līķi ar zāli un lapām un, atgriezies mājās, tūdaļ pat atzinās par visu tēvam.

Viens no mežsargiem, kurš neieredzēja Golcu, dzirdēja meitenes kliedzienus un ieradās slepkavības vietā drīz vien pēc Hansa bēgšanas. Viņš atrada līķi un tam līdzās slepkavas pulksteni.

Radnics tieši tajā laikā ciemojās pie savas māsas, Hansa mātes. Fon Golcs, izbijies par pastrādāto noziegumu, izstāstīja par visu Radnicam, un tas ieteica neko neuzsākt. Līķi jau, protams, atradīs, taču visiem jāsaka, ka Hanss tajā laikā bijis mājās. Taču viņi neņēma vērā mežsargu, kurš sacēla trauksmi.

Kad slepkavības vietā ieradās policija, mežsargs atdeva komisāram pulksteni, kuru tas bija atradis pie līķa, un Hansu uzreiz apcietināja. Viņam, turklāt, bija saskrāpētas rokas, un tas bija visai svarīgs vainas pierādījums. Lai gan viņš apgalvoja, ka viņu saskrāpējis kaķis, neviens viņam neticēja.

Nedaudz vēlāk Radnics apciemoja mežsargu, un tas par milzīgu naudas summu paziņoja policijai, ka viņš ienīda Hansu un tāpēc pats izdomāja visu šo stāstu, kad atrada meitenes līķi. Bet pulksteni, lūk, viņš esot atradis pavisam citā vietā.

Tad Radnics aprunājās ar policijas šefu, kurš vēlējās taisīt politisku karjeru. Radnics tam kaut ko apsolīja, un šo lietu izbeidza.

Pēc gada pils tika sagrauta bombardēšanas laikā, bet Hansa vecāki gāja bojā.

Hanss dienēja vācu armijā, bet pēc demobilizācijas Radnics viņam piedāvāja kļūt par sava milzīgā Bavārijas īpašuma pārvaldnieku. Fon Golcs piekrita un kopš tā laika veselus piecpadsmit gadus pārvaldīja vienu no Vācijas skaistākajām muižām. Reizēm fon Golcam Radnica uzdevumā nācās nekavējoties braukt uz Austrumberlīni, kur viņš tikās ar kaut kādiem cilvēkiem un atveda no turienes Radnicam dažādus sainīšus.

Taču fon Golcs labprāt darīja visu, ko tēvocis viņam lika, lai tikai varētu arī turpmāk dzīvot pilī: medīt, rīkot draugiem pieņemšanas, uzņemt sievietes un sapņot par to, ka reiz šī brīnišķīgā muiža pāries viņa īpašumā.

Neilgi pirms šeit aprakstītajiem notikumiem viņš saņēma no Radnica instrukcijas, kas lika viņam pirmo reizi nodrebēt, kopš viņš bija kļuvis par sava tēvoča kalpu.

Radnics rakstīja: „Ir nepieciešams atņemt meitenei trīs filmas, nepieciešamības gadījumā, izmantojot visas metodes. Es sūtu pie tevis Lī Šiku, kurš ar viņu nodarbosies tālāk. Tev pašam nav jāuztraucas pār viņas novākšanu. Šiks ir labi apmaksāts profesionālis un viņam var uzticēties. Tavs uzdevums ir tikai iegūt šīs filmas. Šikam ir jāgaida tik ilgi, līdz tu tās dabūsi.“

* * *

— Es jums atvieglošu uzdevumu, — teica fon Golcs un iedzēra šampanieti. — Viņi atbrauks uz šejieni. Viņi taču nevarēs no šejienes nekur aizbraukt. Es atņemšu meitenei filmas, bet pēc tam jūs varēsiet novākt visu šo bandu.

Šiks pašūpoja galvu.

— Labi, es nerādīšos tik ilgi, līdz jūs man paziņosiet, ka esat dabūjis filmas.

Tad viņš piebilda:

— Bet vai kādam ir zināms, ka viņi šeit ieradīsies? Vai jūs par to esat padomājis? Varbūt viņi ir par to kādam pastāstījuši hotelī? Viņi taču nedrīkst tā gluži vienkārši izkūpēt.

Fon Golcs paraustīja plecus.

— Tās ir jūsu problēmas. Mans uzdevums — iegūt šīs filmas!

— Labi. Tas man būs neliels prāta vingrinājums. Šie divi ir pilnīgi nekaitīgi, bet Girlands ir ļoti bīstams.

— Tēvocis jau mani par to brīdināja.

Šiks izgāja no zāles un nokāpa otrajā stāvā. Viņa uzmanību piesaistīja garās galerijas, kuru sienas bija izrotātas ar mednieku trofejām un viduslaiku ieročiem. Viņš iegāja viņam paredzētajos apartamentos, kas sastāvēja no vienas istabas un liela salona. Šiks aizvēra durvis un aizslēdza tās ar atslēgu, tad aizvēra logu, kas izgāja uz galvenās ieejas terasi.

Tad viņš ērti atlaidās krēslā un piesmēķēja cigareti. Viņš gaidīja trīs nāvei nolemtos, kuriem drīz vajadzēja ierasties pilī pa garo, putekļaino dārza aleju.

* * *

Muižas vārti bija visai impozanti. Lielo teritoriju apjoza septiņus metrus augsta ar pīķiem rotāta granīta siena.

Dzelzs vārti atvērās un pa tiem iebrauca Girlands ar savu melno ,,mcr-sedesu“. Viņš ievēroja, ka vārti ir izrotāti ar ģerboņiem un iniciāļiem ,,R“. Viņš nedaudz izbrīnījās, kāpēc ,,R“, bet nevis ,,G“.

Sekojot priekšā braucošajai automašīnai, Girlands neskaidri izjuta kādu dīvainu satraukumu. Bet viņš sevi mierināja, domājot, ka tas ir gluži vienkārši smieklīgi. Spogulī Girlands redzēja sarkano ,,triumfu“, kas viņam sekoja.

Tā visas trīs mašīnas nobrauca kādus piecus kilometrus, tad biezais mežs kļuva retāks un viņi izbrauca klajumā, jeb pareizāk būtu sacīt laukumā, kas bija rotāts ar strūklakām un ziedošu tulpju dobēm. Zilās debess fonā iezīmējās pils, milzīga, varena celtne ar torņiem, tornīšiem, terasēm un marmora statujām. Pa pils centrālajām durvīm varēja iebraukt vismaz divas smagās mašīnas.

Džūlija izmetās no „triumfa" un pieskrēja pie Girlanda, kurš izkāpa no savas mašīnas.

— Neaizmirstami! — viņa iesaucās. — Tas ir gluži fantastiski! Nekad agrāk neesmu neko tādu redzējusi.

Pie viņiem pienāca Rasnolds. Skatoties uz pili, viņš šūpoja galvu.

Atvērās smagās melnkoka durvis un parādījās fon Golcs.

— Laipni lūdzu! — Viņš smaidot teica. Kamēr divi livrejās tērpti kalpotāji nodarbojās ar atbraucēju bagāžu, visi trīs uzkāpa pa marmora kāpnēm.

— Cik brīnišķīga vieta! — vēlreiz iesaucās Džūlija. — Un jūs tik tiešām šeit dzīvojat gluži viens? Bet jums taču šeit ir vismaz kādas piecdesmit istabas!

Fon Golcs pasmaidīja un acīmredzami, juzdamies pagodināts, atbildēja:

— Šeit ir simt četrdesmit piecas istabas! Tas varbūt šķiet absurdi, bet man ļoti patīk šī māja. Es šeit dzīvoju jau piecpadsmit gadu un negribētu to pamest.

Girlands aplūkoja terasē stāvošās mēbeles: visi krēsli bija greznoti ar ģērboņiem un iniciāļiem ,,R“.

— Fricis parādīs jums jūsu istabas, — teica fon Golcs un norādīja uz mazo, resno cilvēciņu.

Jūs, protams, vēlieties nedaudz atsvaidzināties. Pēc trīsdesmit minūtēm jums tiks pasniegtas brokastis... Es jūs visus izvietoju pirmajā stāvā, vienu otram līdzās. Šeit tik viegli ir apmaldīties šajā pils labirintā, — viņš smaidot noteica.

Pēc trīsdesmit minūtēm istabā ienāca Džūlija. Viņa bija ģērbusies baltā vienkāršā kleitā un uzlikusi kaklarotu no ziliem akmeņiem.

— Brīnišķīgi! — viņa noteica sajūsminātā balsī un pienāca pie Girlanda. — Tu tikai palūkojies uz šo gultu: tā ir kā radīta mīlestībai.

Girlands iesmējās.

— O, tas ir fiktīvs iespaids. Visas gultas ir radītas mīlestībai, mana dārgā. Viss ir atkarīgs no tā, kas tajās guļ.

— Mana istaba ir līdzās... Es atnākšu šonakt pie tevis.

Girlands pacēla uzacis.

— Bet es neatceros, ka būtu tevi aicinājis.

— Bet mani nemaz nevajag aicināt, mans dārgais... Es ari tāpat lieliski saprotu, ka tu mani gribi... Tūlīt... Es atnākšu šovakar...

Girlands palūkojās uz viņu. Viņa tiešām bija ļoti kārdinoša.

— Varbūt, ka tev arī ir taisnība, — viņš nomurmināja. — Kur ir Rasnolds?

— Savā istabā... Vai tu nevēlies nokāpt lejā, es gluži vienkārši mirstu nost no bada.

Džūlija paņēma Girlandu aiz rokas, palūkojās viņam acīs un nočukstēja:

— Noskūpsti mani.

Tikko viņš to apkampa, pie durvīm pieklauvēja. Viņi atsprāga viens no otra.

Girlands piegāja pie durvīm un tās atvēra. Uz sliekšņa stāvēja Rasnolds un skatījās uz viņu. Pagriezies pret Džūliju, viņš teica:

— Bet es domāju, ka tu jau pazudi.

— Nu, lūk, tu mani esi jau atradis. Es atnācu palūkoties, kā viņš šeit iekārtojies... fantastiski! Paskaties tikai uz viņa gultu.

Rasnolds aplūkoja istabu un pašūpoja galvu.

— Visa šī pils ir pārsteidzoši brīnišķīga. Interesanti, cik tas viss varētu maksāt?

Gaitenī atskanēja klepus un durvju ailā parādījās Fricis.

Brokastis tika pasniegtas milzīgā zālē, kura spētu uzņemt vismaz kādus divsimt cilvēkus. Aiz katra krēsla stāvēja kalps zaļā apģērbā. Sākumā pasniedza zivs ikrus ar atdzesētu degvīnu, tad meža pīles cepeti ar 14. gada vīnu. Desertā bija zemenes.

Ēšanas laikā fon Golcs laipni uzturēja sarunu, vēršoties, galvenokārt, pie Džūlijas. Girlands ievēroja, ka uz visiem traukiem arī iegravēts iniciālis ,,R“. Tas viņu sāka interesēt.

Kad viņi iegāja salonā, kur tika pasniegta kafija ar liķieri, viņš vaicāja:

— Bet kas ir šis ,,R“?

Fon Golcs vērīgi uz viņu paskatījās, tad pasmaidīja:

— Jūs pievērsāt uzmanību iniciāļiem? Taisnību sakot, šī pils pieder manam tēvocim.

Rasnolds pa to laiku apsēdās krēslā.

— Brokastis bija ļoti sātīgas un garšīgas. Es jūs apsveicu, grāf, jūsu šefpavārs spētu apkalpot labākās mājas Parīzē, bet ņemiet vērā, ka tas nav tikai kompliments.

— Viņš ir francūzis. — Precizēja mājas saimnieks.

Fon Golcs apsēdās uz dīvāna līdzās Džūlijai. Kalps tūdaļ pasniedza kafiju ar liķieri. Tiklīdz viņš atgāja nost, grāfs pagriezās pret Girlandu.

— Parunāsim par manu tēvoci. Vai jūs vēlaties zināt, kā viņu sauc?

Girlands aizsmēķēja cigareti. Viņš izlikās, ka ir atslābinājies, taču iekšēji saspringa.

— Tad, lūk, mans tēvocis ir Henrijs Radnics.

Marks Girlands turpināja smaidīt. „Tātad, slazds,“ viņš nodomāja.

— Tik tiešām, — viņš skaļi teica. — Es pat viņu pazīstu. Mēs reiz kopā strādājām. Kā viņam klājas?

— Ļoti labi.

— Vai mēs viņu redzēsim?

— Nē.

Fon Golcs iemalkoja kafiju, pārlika vienu kāju pār otru un uzmanīgi palūkojās uz Girlandu.

— Man šķiet, ka mums nav nekādas vajadzības tērēt veltīgi laiku, mesjē Girland. Jums jāsaprot, ka esiet iekļuvuši slazdā, vai ne?

Girlands nolika tasīti un paņēma konjaka glāzi.

— Ja Radnics tik tiešām ir kaut kādā veidā saistīts ar šo uzaicinājumu, tad šāda iespēja nav izslēgta. Viss var gadīties, — viņš nevērīgi noteica.

Džūlija pārsteigta klausījās šo sarunu.

— Vai es drīkstu smieties... vai... ? — viņa jautāja. — Es diez ko nesaprotu jūsu jokus.

— Bet kālab ne, — atbildēja Girlands un izstiepa savas garās kājas. — Grāfa tēvocis ir viens no bagātākajiem un ietekmīgākajiem cilvēkiem pasaulē. Ja viņš nebūtu tik bagāts, tad droši vien jau sen sēdētu cietumā. Viņa īstais vārds taču ir Heinrihs Kuncls. Un visu savu bagātību viņš ir sarausis, apgādājot nacistus un japāņus ar ziepēm, eļļu un zirņiem. Bez tam ir nepieciešams precizēt, ka nacisti un japāņi viņu apgādāja ar attiecīgajām izejvielām: koncentrācijas nometnēs daudzu miljonu nogalināto cilvēku kauliem, matiem un zobiem. Un šis mīļais tēvocis to visu pārstrādāja naudā, visus šos ebreju un citu pēdējā kara upuru līķus. Vai ne, mans dārgais draugs? — viņš, nedaudz pasmaidot, vaicāja grāfam.

Fon Golcs pasmaidīja.

— Jā... Bet tas jau ir pārāk sens stāsts. Bet jums, Girland, jau sen vajadzētu atmest šo nelāgo paradumu jaukties svešās lietās.

Girlands mazliet iemalkoja konjaku uņ pamāja ar galvu.

— Jā, man to saka jau nez kuro reizi. Bet es jums atzīšos, man tas nebūt netraucē miegu.

— Nu, galu galā! — iesaucās Džūlija. — Varbūt jūs man beidzot paskaidrosiet, ko tas viss nozīmē?

— Ļaujiet man jums visu paskaidrot, — mierīgi noteica fon Golcs. — Jūs, cik man zināms, šantažējat savu tēvu. Jums ir trīs Filmas, kuras jūs apsolāt aizsūtīt viņa politiskajiem pretiniekiem, ja viņš nenoņems savu kandidatūru ASV prezidenta vēlēšanās. Lūk, man arī ir vajadzīgas šīs filmas... Un es tās iegūšu, — viņš piebilda ledainā balsī.

Džūlija pielēca kājās. Asinis iesitās viņai sejā, tad viņa pamazām atjē-dzās. Viņa kļuva gluži bāla.

— Jūs tās nekad neiegūsiet! — viņa iesaucās. — Pjēr, mēs tūdaļ pat braucam projām! Nekavējoties!

Rasnolds paskatījās uz Golcu, tas pasmaidīja, un šis smaids lika fotogrāfam nodrebēt.

— Labāk apsēdies un aizveries, idiote!

— Bet viņam nav nekādu tiesību mūs šeit aizturēt. Ja tu vēlies, vari šeit palikt, bet es braucu prom!

Viņa pieskrēja pie durvīm, atrāva tās vaļā un metās pa garo gaiteni ieejas durvju virzienā, taču durvis bija aizslēgtas. Viņa kā neprātīga apmetās riņķī un drāzās uz terasi, jo redzēja, ka lejā pie tās stāvēja „triumfs".

Ar atvieglojuma nopūtu viņa noskrēja lejā pa marmora kāpnītēm, taču pēkšņi apstājās. Divi milzīgi vācu aitu suņi, draudīgi rūcot, rādīja savus zobus. Viņa izbijusies nodrebēja, atkāpās dažus soļus atpakaļ un apstājās.

Klusi rūcot, suņi sāka lēnām kāpt pa kāpnītēm. Džūlija drāzās atpakaļ uz salonu.

— Suņi! — viņa aizelsusies noteica un apklusa, jo izdzirda kā fon Golcs iesmējās.

4-160

— Sēdieties un nomierinieties. Jūs netiksiet prom no šejienes. Jā... suņi. Un viņi jūs nekavējoties saplosīs, ja jūs būsiet tāda muļķe un mē- • ģināsiet bēgt... Nu tā, kur ir filmas?

Džūlija pagriezās pret viņu ar neprātā mirdzošām acīm.

— Jūs tās nedabūsiet! Pjēr, izdari taču beidzot kaut ko!

Rasnolds sēdēja gluži bāls un jutās ļoti nelāgi.

Par Girlandu uz kādu laiku, šķiet, visi bija aizmirsuši. Starp Džūliju un Rasnoldu norisinājās scēna, kuru ļoti ieinteresēti vēroja fon Golcs.

— Viņš tās nedabūs! — rokas pa gaisu mētājot, kliedza Džūlija. — Viņš mūs nevarēs piespiest to izdarīt!

— Bet jūs dziļi maldāties, — ar nopūtu noteica fon Golcs. — Kad es kaut ko vēlos, es to vienmēr iegūstu. Vai gribat, lai nodemonstrēju savas pārliecināšanas spējas?

— Vācieties ārā! — iekliedzās Džūlija. — Es jums nekad neatdošu šīs filmas. Ja jūs mani neatbrīvosiet, es jūs iesūdzēšu policijā.

Fon Golcs skatījās uz viņu kā uz kaprīzu bērnu.

— Jūs esat vēl ļoti jauna un tāpēc muļķe. Kādā veidā jūs domājat brīdināt policiju?

Džūlija pagriezās pret Girlandu.

— Bet jūs? Vai arī jūs neko nedarīsiet, lai pārtrauktu šo nejēdzību? Un pēc visa tā jūs vēl spēsiet uzskatīt sevi par vīrieti? Jūs pat neprotestējat? Palīdziet taču man izkļūt no šejienes!

— Par nožēlu visi trumpji ir jūsu grāfa rokās, — mierīgi atbildēja Girlands. — Turklāt es nekad nespēlēju, zinot, ka būs jāzaudē. Atdodiet viņam filmas.

Viņa aizgriezās.

— Es tās neatdošu, — viņa klusi noteica. — Vai jūs sapratāt? Nekad tās neatdošu.

Vācietis pagriezās pret Rasnoldu, viņa acis neprātīgi mirdzēja, un viņš tikai ar pūlēm savaldījās.

— Jūs taču saprotat, ka man ir pietiekami daudz līdzekļu, lai jūs abus pārliecinātu? Kāpēc jums ir vajadzīgas nepatikšanas? Kur ir filmas?

Rasnolds aplaizīja izkaltušās lūpas.

— Ja tu viņam pateiksi, es tevi nositīšu! — ieaurojās Džūlija. — Viņš nespēs mūs piespiest!

Fon Golcs pielēca kājās. Viņš pieskrēja pie Džūlijas un iesita viņai tik stipri pa seju, ka tā pārlidoja pāri visai istabai un nokrita uz muguras.

Girlands nolaida acis. Viņš saprata, ka pašlaik nav īstais brīdis, lai rīkotos. Viņš labi zināja, ka gadījumā, ja viņš izrādīs kādu pretošanās mēģinājumu, zālē ieskries kalpi.

Rasnolds piecēlās un paskatījās uz zemē gulošo Džūliju.

— Es atvainojos, — teica grāfs. - Es neieredzu scēnas, taču šī mazā idiote, šķiet, nekādi nespēj novērtēt situāciju... Kur ir filmas?

— Parīzē. Manā bankas seifā.

— Nelietis! — atkal ieaurojās Džūlija. - Gļēvulis! Draņķis!

Viņa pielēca kājās un metās virsū Rasnoldam, taču Girlands to pārtvēra.

— Mierīgi, — viņš nočukstēja. — Nevajag tik ļoti uztraukties. Tā jūs neko nesasniegsiet.

Viņa palūkojās uz to, tad atgrūda viņu un apsēdās tālākajā krēslā.

Girlands atspiedās pret krēsla rokturi, paņēma cigareti un mierīgi uzsmēķēja.

— Jūs aizrakstiet uz savu banku, mesjē Rasnold, — turpināja fon Golcs, - un palūdziet, lai filmas nodot vēstules uzrādītājam. Papīru un aploksni jūs atradīsiet sekretārā. Kad mans izsūtāmais atgriezīsies ar filmām no Parīzes, jūs varēsiet netraucēti aizbraukt prom no šejienes.

Rasnolds brīdi šaubījās, tad piegāja pie sekretāra. Ar drebošu roku viņš uzrakstīja zīmīti, parakstīja aploksni un atdeva to grāfam.

— Lieliski! Pateicos par izpratni, mesjē Rasnold! Pēc četrdesmit astoņām stundām jūs varēsiet braukt prom no šejienes, bet pagaidām varat izklaidēties. Es jums iesaku neiet parkā. Šie suņi ir ļoti bīstami. Taču otrā terasē ir baseins un biljarda zāle. Lūdzu, jūtieties kā mājās. Mēs tiksimies pie pusdienu galda. Ja jums būs kas nepieciešams, griezieties pie Friča.

Turot vēstuli rokā, grāfs, apmierināti smaidīdams, izgāja no salona.

Girlands piecēlās.

— Pēc šādām brokastīm man gribas nedaudz atpūsties, — viņš paziņoja. — Mēs varam satikties pēc divām stundām. Baseinā, ja vēlaties.

Viņš izgāja vestibilā, kur dežūrēja kalpotāji, un aizgāja uz savu istabu.

Pulksten četros Girlands izgāja no savas istabas. Viņš bija ietērpies peldēšanas šortos, uz pleca uzmests pelddvielis. Fricis gaidīja viņu gaitenī. Viņš viegli paklanījās un pavadīja Marku uz baseinu. Apsildāmais baseins

4

atradās pils dienvidu pusē. Ap baseinu atradās galdiņi, saulessargi un dažādi matrači. Girlands ielēca ūdenī, pārpeldēja baseinu, tad nedaudz pagulēja siltajā zilganajā ūdenī.

Pēc dažām minūtēm parādījās baltā bikini tērpusies Džūlija. Viņa ar ieskrējienu metās ūdenī un sāka enerģiski peldēt. Girlands pavadīja to ar skatienu. Viņa aizpeldēja līdz pretējai baseina malai, atgrūdās ar kāju un vēlreiz pārpeldēja baseinu. Viņa peldēja ļoti labi, gandrīz kā īstens peldētājs.

Aizpeldējusi līdz baseina malai, viņa izkāpa ārā un apsēdās uz apmales. Girlands lēnām piepeldēja tai klāt.

— Vai nomierinājāties? — viņš smaidot vaicāja.

— Lieciet mani mierā! Tas nemaz nav smieklīgi. Vai jūs zināt, kas mūs sagaida?

Viņš saņēma to aiz potītes un vilka ūdenī. Viņa iekrita, saceldama šļakatas.

— Uzmanīgi, mūs taču novēro, — viņš svilpjoši čukstēja, turot to savos apkampienos. — Lūk, pa otrā stāva logu mūs vēro kāds cilvēks.

— Kas tas tāds?

— Es taču zinu ne vairāk kā jūs. Lieniet ārā no ūdens, sasildīsimies. Labāk runāsim klusāk un lieki nesatrauksimies. Tikai neaizmirstiet, ka mūs novēro.

Viņa apgūlās uz sauļošanās matrača.

Uzradās resnais Fricis ar cigaretēm un šķiltavām. Viņš pajautāja, vai viņi nevēlas vēl kaut ko? Džūlija atteicās, taču cigareti paņēma. Girlands ar žestu atlaida Frici. Kad tas aizgāja, Marks nočukstēja:

— Ceru, jūs saprotat, ka mēs esam iekūlušies pamatīgā ķezā?

Džūlija pagriezās pret viņu.

— Jūs mani sākat intriģēt... Kādu lomu jūs spēlējat visā šajā spēlē?

— Jūsu tēvs mani salīga, lai es iegūtu šīs filmas, — klusi atbildēja Girlands. — Bet mani pārsteidz, ka tāda meitene kā jūs, varēja filmēties šādās filmās.

— Tātad jūs aizstāvat mana tēva intereses?

Viņa iztaisnojās, tad ar lielu gribasspēka piepūli apslāpēja sevī dusmas un atkal apgūlās uz matrača.

— Taču es strādāju par naudu. Atklāti runājot, man jūsu tēvs nepatīk, bet jūs vēl vairāk. Man tas ir gluži vienkārši darbs... un nekas vairāk.

— Es jums tik ļoti nepatiku? Jā! Tam tik tiešām var noticēt, īpaši pēc visa tā, kas notika pagājušā naktī, — sarkastiski noteica Džūlija, uzmetot viņam iznīcinošu skatienu.

— Kad meitene pati, bez uzaicinājuma atnāk uz manu istabu un metas man ap kaklu, un sevišķi, ja tā vēl ir gluži glīta, tad es ņemu to, ko man piedāvā. Bet tas vēl nebūt nenozīmē, ka es viņu mīlu... Tas pat nenozīmē, ka viņa man patīk.

— Un kālab gan es jums nepatīku?

— Tāpēc, ka es nemīlu šantāžistus.

Džūlija pagriezās pret viņu.

— Labi, — viņa beidzot noteica klusā balsī. — Es nodarbojos ar šantāžu. Bet kā gan citādi es spētu tēvam liegt kļūt par prezidentu? Viņam gluži nospļauties par to, kas es esmu... Viņam taču vienmēr bija nospļauties uz mani un vispār uz manu eksistenci. Un, lūk, tagad es izdarīšu visu, lai viņu neievēlētu par prezidentu. Es izmantoju vienīgo ieroci, kas man ir.

Girlands uzmanīgi palūkojās uz viņu.

— Sakiet man, kāpēc jūs negribat, lai viņš kļūtu par prezidentu?

— Tas nemaz nav tik nesaprotami... Gluži vienkārši tāpēc, ka viņš nav šī goda cienīgs. Tāpēc, ka viņš ir vājš, lielīgs un stulbs. Tāpēc, ka pat mana māte domā tikai par sevi. Tāpēc, ka viņi ir noreibuši no varas.

— Tas ir jūsu redzes viedoklis... Es, protams, nesaku, ka tā nav taisnība. Jūs strādājat ar Rasnoldu, vai ne? Un jums patīk šī organizācija „Atbrīvošanās**?

— Bet kālab gan ne?

— O, tas ir sens stāsts, Džūlija. Daudziem cilvēkiem gribas ķert zivis duļķainā ūdenī. Ja Rasnolds un viņa organizācija jūs cienītu, bet jūs to neapšaubāmi interesējat, jo varat liegt vienam no viņu idejiskajiem ienaidniekiem kļūt par prezidentu, tad jums nebūtu visu šo nepatikšanu. Vai tad ne šīs organizācijas iespaidā jūs sākāt šantažēt savu tēvu?

— Domājiet, kā jums tīk, man par to visu nospļauties. Un vispār, ir vesela cēloņu grēda. Viens no tiem, pats galvenais tas, ka viņš sabojāja man visu dzīvi. Tagad es atriebšos.

— Bet vai jūs esat pārliecināta, ka viņš jums. Varbūt tieši jūs sabojājāt visu viņa dzīvi?

— Nesmejieties par mani! — viņa niknumā iekliedzās. — Vecāki mani nekad nav vēlējušies. Viņi darīja visu, lai tikai varētu tikt no manis, vaļā. Bet tagad, kad es gribu viņiem par to visu atriebties, jūs gribat, lai es pēkšņi par to visu sāktu domāt un man kļūtu kauns? Paklausieties, varbūt jūs man arī neticēsiet, bet man bija ļoti bail piedalīties šajās filmās. Taču Pjērs man apsolīja, ja es nofilmēšos, mans tēvs nekad nekļūs par prezidentu, un tikai tāpēc es arī piekritu.

— Nē, — Girlands sašutis protestēja, — es tam neticu. Labāk paskatieties patiesībai acīs, Džūlija. Jūs tagad taču esat amorāla palaistuve. Jums ir gluži vienkārši sadzinuši galvā šīs groteskās organizācijas idejas. Jums gluži vienkārši glaimo, ka jūs spējat kļūt par ļoti svarīgu personu, kas spētu traucēt kādam cilvēkam kļūt par prezidentu.

— Jūs esat reti riebīgs! Es jūs ienīstu. Bet jūs pats nepateicāt nevienu patiesu vārdu, — viņa iesaucās. — Grāfs, protams, var pievākt šīs filmas, bet tiklīdz es atgriezīšos Parīzē, es nofilmēšos citās. Mans tēvs nekad nekļūs par prezidentu!

— Atgriezīšos Parīzē? Jūs domājat atgriezties Parīzē?.. Jūs ticat, ka tur atgriezīsieties?

Viņa plaši atvēra acis. '

— Nu... protams. Ko jūs ar to gribējāt teikt?

— Bet tas taču ir pilnīgi neiespējami, — mierīgi atbildēja Girlands, veroties uz mazu mākonīti. — Jūs maldāties, mīļā, šoreiz maldāties! Tiklīdz fon Golcs dabūs savās rokās šīs nelaimīgās filmas, viņš gluži konkrēti parūpēsies, lai neviens no mums neizietu dzīvs no šīs mājas un lai jūs ar Rasnoldu vairāk nekad nespētu uzņemt kādu jaunu filmu.

Džūlija satriekta klusēja. Tad ar pūlēm izrunāja:

— Bet viņš to nedarīs. Redzēsiet. Tiklīdz viņš dabūs filmas, viņš mums ļaus aizbraukt. Bet tiklīdz es atgriezīšos Parīzē, es filmēšos...

— Jūs vairs nekad neieraudzīsiet Parīzi...

Viņa atvēra muti, tad to aizvēra, paskatījās uz Girlandu un nobālēja.

— Jūs domājat...

— Redzēsiet. Tiklīdz atvedīs filmas, mūsu mīļais grāfs mūs gluži vienkārši novāks.

Girlands pacēla galvu un pavērās visapkārt.

— Šeit ir pilnīgi pietiekoši vietas trīs necilām kapu kopiņām.

— Kā? Mūs nogalinās... Neticu!

— Ja tas ir viņa tēvoča rīkojums, tad es esmu par to pilnīgi pārliecināts... Mūs noteikti iznīcinās.

— Bet nedrīkst taču gluži tā ne par ko nogalināt trīs cilvēkus! — viņa novaidēja. — Nē! Es jums neticu! Bez tam hoteļa kalpotājiem taču zināms, ka mēs braucām tieši uz šejieni. Ja mēs pazudīsim, tad noteikti tiks veikta izmeklēšana... Nē, tas nav iespējams... Viņš neiedrošināsies.

— Pirms es devos uz šejieni, es pa savas istabas logu redzēju kaut ko ļoti interesantu, — teica Girlands un aizvēra acis. — Viens no fon Golca kalpiem aizbrauca ar „triumfu", bet otrs ar manu mašīnu. Man šķiet, ka „triumfu" atradis Minhenes lidostas stāvvietā, bet manu mašīnu kādā citā vietā. Jā, protams, policija atbrauks arī uz šejieni, bet grāfs ir ļoti ievērojama persona šajā apgabalā. Viņš pateiks, ka mēs šeit pavadījām nakti un aizbraucām uz Parīzi. Jūs taču necerat, ka policija šeit pārmeklēs collu pa collai visu muižas teritoriju, lai sameklētu mūsu līķus.

— Un tomēr es tam visam neticu! Jūs gluži vienkārši gribat mani iebaidīt, jo neieredzat mani!

Girlands paraustīja plecus.

— Atklāti sakot, jūs man esat gluži vienkārši vienaldzīga, Džūlij. Es vienkārši domāju, ka jūs esat nabaga meitene ar visiem atbilstošajiem kompleksiem. Atzīšos, ka meitenes ar kompleksiem mani zināmā mērā garlaiko.

Paklausieties, izsūtāmais ieradīsies Parīzē šodien ap pulksten desmitiem, bet pēc filmām viņš ies rit no rīta, pēc tam atgriezīsies Minhenē ar reisu 14.00. Šeit viņš ieradīsies ap pulksten astoņpadsmitiem.

Tātad līdz rītvakaram mums ir nepieciešams rast līdzekli, kā izkļūt no šejienes dzīviem un veseliem.

* * *

— Jūs tik tiešām esat pārliecināts, ka šis cilvēks mūs visus nogalinās?

Girlands piecēlās, uzmeta dvieli un pleca un smaidot paskatījās uz

Džūliju.

— Bet vai tad jūs viņa vietā nedarītu to pašu? — viņš vaicāja un aizgāja.

Džūlija ar plati ieplestām acīm vēroja pļaviņu. Tālumā viņa ievēroja divus melnus, milzīgus suņus, kas gulēja zemē. Suņi viņu vēroja.

Bailes drebot, Džulija paķēra dvieli un metās pakaļ Markam.

Lī Šiks nokratīja pelnus no savas cigaretes pa otrā stāva logu un piecēlās. Viņš paskatījās uz suņiem, tad paņēma uz galda stāvošo šauteni ar optisko tēmēkli. Viņam patika šis ierocis. Viņš nolika šauteni uz palodzes un notēmēja uz vienu no suņiem. Optiskā tēmēkļa krusts iezīmējās uz suņa galvaskausa.

Šiks nedaudz pieregulēja tēmēkli, lai suņa galva kļūtu skaidrāk redzama, pēc tam apmierināts pieslēja šauteni pie sienas.

Pie durvīm klusi pieklauvēja, un istabā ienāca fon Golcs.

— Abas automašīnas ir aizdzītas, — viņš teica un aizvēra durvis. — Vai jūs esat pārliecināts, ka spēsiet atbrīvoties no viņiem bez īpaša riska?

— Protams!

— Bet ko jūs pēc tam darīsiet ar viņiem? Kur liksiet?

— Viņus var noslēpt mežā. Vai jūs uzticaties saviem kalpiem?

— Jā... Uzticos.

Šiks tieši palūkojās uz fon Golcu.

— Pielūkojiet, tā ir jūsu darīšana.

Golcs sāka riņķot pa istabu.

— Bet kā jūs to visu esat iecerējis īstenot?

— Nu, teiksim, neliels šaušanas vingrinājums... Tas taču varētu būt pat ļoti izklaidējoši, — atbildēja Šiks un paņēma rokā šauteni. — Lielisks ierocis. Tikai lieciet viņiem iziet pļaviņā un es viņus nošaušu kā trusīšus.

Fon Golcs sāka trīcēt.

— Tikai esiet īpaši uzmanīgs ar Girlandu.

Šiks plati pasmaidīja.

— O, jā, viņu es nošaušu pašu pirmo, — viņš noteica un nolika šauteni uz galda.

* * *

Iegājis istabā, Girlands instinktīvi juta, ka šeit ir notikusi kratīšana. Taču viņam tas nebija nekas negaidīts. Aizvēris un aizslēdzis durvis, viņš sadabūja savu koferi un izbēra tā saturu uz grīdas. Viņš uzmanīgi aplūkoja kofera dibenu un labpatikā pašūpoja galvu. Tas, kas bija izdarījis šo kratīšanu, acīmredzot bija amatieris.

Girlands nospieda maziņu, gandrīz nesaredzamu podziņu un kofera dubultdibens atvērās, bet zem tā bija noslēpts viss nepieciešamais: astoņ-patronu ,,valters“, nazis ar diviem asmeņiem, asaru gāzes bumba.

Vienmēr, kad Girlandam nācās braukt kārtot savas darīšanas, viņš ņēma sev līdzi šo komplektu. Pārliecinājies, ka dubultdibens ir neskarts, viņš to aizvēra, salika savas mantas un nolika koferi vecajā vietā. Pēc tam viņš novilka peldbikses, noslaucījās ar dvieli un uzvilka halātu. Tad viņš izgāja uz terases un ērti iekārtojās krēslā, no turienes viņš labi varēja novērot visu pļaviņu.

Tuvojās vakars, kļuva dzestrāks. Girlands atgriezās istabā, iegāja siltā vannā un apģērbās, lai dotos pusdienot.

Kad viņš jau sēja kaklasaites mezglu, viņa istabas durvis pēkšņi atsprāga ar tādu spēku, ka pat atsitās pret sienu. Istabā kā viesulis iemetās Džūlija ar neprātā izķēmotu seju un izbolītām acīm.

— Neļaujiet viņam to darīt! - viņa ieaurojās, saķerot Girlandu aiz rokas, — viņš var aizbēgt!

Girlands reaģēja vienā acumirklī.

Viņš nolaidās no sava balkona pa notekcauruli.

7. nodaļa

Uz ceļa, līdzās impozantās pils vārtiem, stāvēja ,,folksvāgens“. Nonēsātā uzvalkā ģērbies, gigantiska auguma cilvēks ar sudrabotiem matiem rakņājās mašīnas motorā. Otrs cilvēks sēdēja zālē pie mašīnas un smēķēja cigareti. Laiku pa laikam viņiem garām pabrauca mašīnas, taču neviens neapstājās un nepiedāvāja savu palīdzību.

Maliks jau piekto reizi izskrūvēja sveci. Pat pilnīgi pārliecināts, ka viņiem neviens neseko, viņš tomēr nepaļāvās uz gadījumu. Kad viņš ieskrūvēja sveci savā vietā, pils vārti atvērās un pa tiem izbrauca spilgts „tri-umfs“.

Maliks iztaisnojās un pavadīja mašīnu ar skatienu. Viņš lieliski zināja, ka mašīna pieder 'Rasnoldam, taču tagad pie stūres sēdēja pavisam cits cilvēks, plecīgs, ar gaišiem matiem, slikti šūtā uzvalkā. Maliks ātri pieņēma lēmumu. Viņš aizvēra motora pārsegu un uzsauca zālē sēdošajam vīrietim.

— Seko tam.

Linss ātri apsēdās pie stūres.

— Bet tu? — viņš vaicāja un iedarbināja dzinēju.

— Par mani neuztraucies. Seko viņam. Tiklīdz uzzināsi viņā galamērķi, tūlīt paziņo.

Linss pamāja un aizbrauca.

Maliks iegāja mežā. Tur viņš mājīgi iekārtojās zem krūmiņa un sāka novērot. Pēc piecām minūtēm viņš ieraudzīja, ka pa pils vārtiem izbrauca Girlanda ,,mersedess“. Izbraucis pa vārtiem, viņš nogrieza pa kreisi. Pie stūres sēdēja nepazīstams vīrietis. „Mersedess" devās Gārmišas virzienā, bet ,,triumfs“ tika aizdzīts uz Minhenes pusi.

Maliks domīgi pakasīja vaigu un domāja par to, ka viņš visu pareizi uzminējis. Šī trijotne tik tiešām iekļuvuši slazdā, un šie cilvēki vispirms atbrīvojas no mašīnām, lai pēc tam atbrīvotos arī no to īpašniekiem. Bet viņš uzskatīja, ka viņi tomēr sagaidīs nakti.

Maliks atspiedās pret koku un turpināja novērošanu. Pēc divām stundām, kad jau kļuva gandrīz tumšs, viņš piecēlās, izgāja no meža un lēnām sāka iet gar pils sienu. Tad viņš izņēma no kabatas tievā neilona auklā iesietu metāla trīsžuburi. Pēc otrā mēģinājuma āķis aizķērās sienas virpusē. Ticis augšā, viņš apstājās, atāķēja trīsžuburi, paskatījās lejā un pārmeta striķi sienas otrā pusē.

Nokļuvis sienai otrā pusē, viņš satina virvi un iebāza to kabatā. Pēc tam viņš izvilka pistoli ar klusinātāju un uzmanīgi kā ēna izgāja cauri mežam un nonāca līdz pļaviņai.

Mēness tieši tobrīd bija paslēpies aiz mākoņiem, un Maliks redzēja spīdam gaismu pils logos. Viņš atbalstījās pret koku un sāka gaidīt. Pagāja stunda, un viņš kļuva par pļaviņā notiekošās drāmas liecinieku.

Viņš redzēja cilvēku izejam uz pirmā stāva balkona. Redzēja, kā tas kāpa lejā pa notekcauruli, bet tad smagi nolēca uz terases un sāka skriet lejā pa kāpnītēm.

Maliks iztaisnojās. Pēkšņi viņš ievēroja, ka spēcīgs prožektora gaismas stars izgaismoja bēgošo cilvēku. Viņš redzēja šī cilvēka cīņu ar suņiem un dzirdēja sauso šautenes šāviena sprakšķi.

Maliks noslēpās koku ēnā un redzēja, kā divi kalpi paņēma līķi un aiznesa uz pili.

Lī Šiks un fon Golcs stāvēja apgaismotajā terasē un skatījās meža virzienā. Fon Golcs turēja rokās mikrofonu un spalgā balsī deva rīkojumus:

— Netuvojieties sienai, tai ir pieslēgta elektriskā strāva. Jūs nevarēsiet aizbēgt no muižas. Es jūs lūdzu, labāk atgriezieties. Rasnolds ir ievainots, taču ievainojums nav bīstams. Atgriezieties!

Šiks nepacietīgi gaidīja, līdz viņš beigs.

— Jūs esat pārliecināts, ka viņi nespēs no šejienes izkļūt?

Fon Golcs izslēdza mikrofonu.

— Protams. Sienas un visi režģi ir elektrificēti. Bet es tomēr domāju, ka mums būs nepieciešams laiks, lai tos atrastu. Viss varētu būt ļoti vienkārši, taču man diemžēl nav vairāk suņu. Šie divi suņi tika dresēti speciāli cilvēku medībām. Taču nekas, tiklīdz kļūs gaišs, mēs iesim mežā pamedīt. Tas, protams, būs visai aizraujoši. Es esmu pārliecināts, ka šie divi nevarēs tikt no šejienes prom... Bet ja nu viņi tik tiešām pārrāpsies pāri sienai...

Fon Golcs atkal paņēma mikrofonu un atkārtoja savu brīdinājumu par elektrisko strāvu.

Viņā klausoties, Maliks drūmi smaidīja.

* * *

Girlands, kas tobrīd atradās pils trešajā stāvā, arī smaidīja. Viņš iegāja lielā ar visādiem krāmiem piekrautā istabā un atvēra logu.

— Viss kārtībā, — viņš čukstēja Džūlijai. — Viņi domā, ka mēs esam mežā; kā jau es to arī biju gaidījis.

Viņš ieslēdza elektrisko kabatas lukturīti un aplūkoja istabu.

— Varētu domāt, ka mēs atrodamies kādā noliktavā, — viņš nomurmināja un paņēma Džūliju aiz rokas.

Lavierējot starp mēbelēm, viņi beidzot atrada kādas durvis. Girlands tās uzmanīgi pagrūda un ieklausījās, raidot gaismas staru šajā telpā.

— Mēs iekārtosimies šeit, — viņš teica.

Bailēs drebot, Džūlija atkrita putekļainajā gultā.

Girlands aizvēra durvis un piegāja pie viņas.

— Ko mēs tagad darīsim tālāk? — viņa nočukstēja. — Ja viņi mūs atradis, tad laikam nogalinās, vai nav tiesa?

— Vispirms lai atrod, — viņš smaidot atbildēja. — Viņi noteikti gaidīs ritu, un tikai tad uzsāks meklējumus. Taču viņi mūs sāks meklēt mežā. Kad viņi aizies, es centīšos piezvanīt pa telefonu. Taču, lai to izdarītu, vispirms ir nepieciešams sameklēt telefonu. Es brīdināšu kādu no amerikāņu militārajām personām Minhenē. Viņi tūdaļ kaut ko uzsāks, un ar viņu palīdzību mēs izkļūsim brīvībā. Neuztraucieties. Vajag tikai uz kādu laiku par to aizmirst un mierīgi sagaidīt pirmās pusdienas.

— Militāristus! Vai jūs esat prātu zaudējis! — iesaucās Džūlija, cenšoties tumsā saskatīt Girlanda seju. — Kāpēc jūs gribat, lai ar to nodarbojas militāristi? Vajag gluži vienkārši brīdināt policiju.

— Nē, mana dārgā. Jāprasa palīdzība tieši armijai. Nevajag aizmirst, ka jūs esat nākamā ASV prezidenta meita. Kad es viņiem paziņošu par jums draudošajām briesmām, visa ASV armija metīsies uz šejieni ar visiem viņas rīcībā Vācijā esošajiem tankiem un lidmašīnām.

— Nē!!! — kā neprātīga iesaucās Džūlija. — Es nekad neizmantošu sava tēva vārdu!

Girlands smagi nopūtās.

— Un jūs to esat stingri nolēmusi?

— Jā. Es nekad...

— Labi, labi, skaidrs. Es visu sapratu. Tātad jūs negribat, lai jūs izglābj amerikāņu armija?

— Nē.

— Ļoti žēl. Būtu ļoti interesanti redzēt, kā tanki grauj visus šos režģus. Nu labi, lūk, ko jūs tādā gadījumā darīsiet. Jūs nokāpsiet lejā, sameklēsiet grāfu, mīļi viņam izstāstīsiet, ka negribat ielaisties nekādās kopējās darīšanās ar savu tētiņu un palūgsiet, lai viņš ir tik laipns un pārgriež jums rīkli.

Džūlija šausmās sastinga.

— Ak, kā es jūs neieredzu! — viņa iesaucās. — Jūs taču neko nesaprotat!

— Es sapratu, ka jūs esat meitene, kas ļoti agri ir attīstījusies fiziski, taču, neskatoties uz to, vēl palikusi bērns intelektuālajā plāksnē. Mēs tikai veltīgi tērējam laiku. Es vēlos dzirdēt, vai jūs tomēr negribat, lai mūs izglābj armija?

— Labāk mirt!

— Tas nav nemaz izslēgts... Labi... Tādā gadījumā es pats kaut kā mēģināšu izkulties. Jūs varat palikt šeit un gaidīt, līdz jūs atradīs. Man taču nav vajadzīga armija, lai tiktu no šejienes laukā.

Viņš gribēja piecelties, taču Džūlija viņā ieķērās kā dēle.

— Jūs mani neatstāsiet!

— Diemžēl atstāšu. Man taču ir nepieciešams padomāt arī par savu ādu. Bet meitene ar politiskām idejām — tas vienmēr ir apgrūtinājums. Es varu gaidīt desmit minūtes, un jūs tikmēr izvēlēties: vai palikt šeit, vai arī nokāpt lejā pie grāfa. Kas zina, varbūt viņš par jums iežēlosies, bet, varbūt, pat apprecēs. Taču varu saderēt, visticamāk, viņš jums pārgriezīs rīkli.

— Jūs esat gluži pretīgs, kā gan jūs varat mani pamest?

— Nevajag tā uztraukties, dārgā! Jums gluži vienkārši vajag izšķirties. Galu galā taču var arī vienoties. Es varētu jūs izvilkt no šejienes arī nelūdzot armijas palīdzību, taču mums nepieciešams vispirms noslēgt vienošanos.

— Kādu vēl vienošanos?

— Jūs man apsolīsiet likt mierā savu tēvu. Jums arī man jāapsola, ka vairāk nedarbosieties šajās muļķīgajās organizācijās un nefilmēsieties pornogrāfiskās filmās.

Viņa iztaisnojās un nopūtās.

— Jūs tik tiešām esat mana tēva algotnis?

— Nē, manu dārgumiņ. Es strādāju tikai un vienīgi naudas dēļ. Man ir par visu to nospļauties. Taču, ja es ķeros klāt pie kāda darba, es vienmēr novedu to līdz galam. Ja jūs man to apsolīsiet, es jums palīdzēšu. Godīgi sakot, Džūlija, man ir gluži vienalga, kas notiks ar jums un jūsu tēvu. Ja jūs nopietni domājat, ka spēsiet izglābties un atkal atgriezties Parīzē, lai atkal taisītu šīs lopiskās filmas, tad tikai bez manas palīdzības.

— Bet tā taču ir vistīrākā šantāža, — nedaudz nomierinājusies, teica Džūlija.

— Nu un tad? Vai tad tas ir pretrunā ar jūsu principiem? Mums vēl ir nedaudz laika... Padomājiet, bet es papriecāšos par ainavu.

Viņš piecēlās, atvēra balkona durvis un izgāja uz balkona. Prožektora stars turpināja klaiņot pa mežu. Viņš ievēroja vīriešu grupu, kas šķērsoja

pļaviņu. Viņi bija tērpušies livrejās. Drīz vien viņš izdzirda metālisko balsi, kas brīdināja par elektrificētajām sienām.

Noslēpies tumsā, viņš kādu laiku vēroja lejā valdošo rosību un priecājās, ka suņu nav un no tiem nevajag vairs piesargāties. Pa to laiku pļaviņā saradās arvien vairāk cilvēku, apmēram kādi trīsdesmit. Tagad tos bija grūti saskaitīt, jo tie drīz parādījās, drīz. atkal nozuda prožektora sta-ros. j

Beidzot Girlands nosprieda, ka Džūlijai bijis pietiekami daudz laika, lai pieņemtu kādu lēmumu. Viņš zināja, ka arī tad, ja viņa nepiekritīs, viņš to vienalga nepametīs. Taču viņš cerēja, ka šis blefs var dot labus rezultātus. Girlands atgriezās pie viņas. ;

— Nu ko, vai teiksim viens otram ,,ardievas“? ļ

— Bet ja es jums došu šādu solījumu, kāda garantija, ka jūs mani izpestīsiet no šejienes?

— Bet kāda garantija, ka jūs turēsiet savu vārdu? — viņš iebilda un apsēdās viņai blakus tumsā.

— Es vienmēr turu doto vārdu. Lai arī esmu mauka un neesmu neko vērta, bet es turu savu vārdu.

— Ja jūs neturēsiet vārdu, jums nepalīdzēs neviens visā pasaulē.

— Beidziet mani biedēt, — viņa nikni iekliedzās. — Es taču jums teicu, ka turu doto vārdu. Cik reizes man jums tas jāatkārto? Bet vai ir iespējams izkļūt no šejienes ārā dzīviem?

— Es nevaru jums to apsolīt, Džūlij. Lejā ir apmēram trīsdesmit cilvēku, turklāt tie ir bruņoti un vēl šīs sienas. Vēl taču ir arī snaiperis, kas labi pieprot savu lietu. Izredzes nav lielas, taču es pacentīšos. Bez jums es noteikti izlauztos. Bet ar jums šī operācija kļūst pārāk riskanta. Tas viss, protams, ir ļoti grūti, bet ne neiespējami. Taču ir pilnīgi nepieciešams, lai jūs darītu visu, ko es jums likšu. Tas droši vien jums arī nebūs viegli, bet arī tas ir iespējams.

— Labi, ja jūs centīsieties mani atbrīvot, es jums dodu vārdu un to turēšu...

— Man pilnīgi pietiek ar jūsu godavārdu. Bet tagad... mums ir priekšā vesela nakts.

— Vai jūs gribat likties gulēt?

— Bet kālab gan ne? Mums vēl ir laiks.

— Bet vai nevar mēģināt izkļūt laukā no šejienes tūliņ?

— Man ir vajadzīgas filmas. Kad es tās nodošu jūsu tēvam, viņš man samaksās desmit tūkstošus. Man ir nepieciešama šī nauda. Tāpēc vajag palikt šeit un gaidīt, līdz atvedis filmas. Mēs aiziesim tikai pēc tam.

— Vai jūs esat prātu zaudējis! Jūs taču tās vienalga nevarēsiet iegūt. Viņi nekad neļaus mums no šejienes aizbēgt!

— Mierīgi, Džūlij. Ticiet man, es neiešu prom no šejienes bez šīm filmām. Es taču jums teicu, ka mums ir izredzes izkļūt no šejienes. Paļaujieties uz mani. Bet tagad es gribu likties gulēt.

* * *

Redzot, ka grāfa cilvēki dodas uz to vietu, kur viņš stāvēja, Maliks ātri noslēpās krūmos. Katram kalpam rokās bija jaudīgi elektriskie lukturi, taču tas Maliku neuztrauca ne mazākā mērā. Viņš nekad nebūtu devis tik muļķīgu pavēli — meklēt kādu naktī mežā.

Viņš pacēla acis un nelielā augstumā ievēroja kādu zaru. Viņš nedaudz atkāpās, ieskrējās, palēcās, pieķērās pie tā un, nedaudz iešūpojies, uzrāpās kokā. Ērti iekārtojies, viņš sāka raudzīties lejup uz elektrisko lukturu raidītajiem gaismas stariem un klausīties zem kājām lūstošo zaru troksnī.

Meklējumi turpinājās apmēram kādu stundu. Pēc tam grupas vecākais acīmredzot nolēma, ka viņi tikai veltīgi tērē laiku. Bija jau apmēram pieci, un Maliks, veroties aizejošā meklētāju grupā, domāja par pusdienām. Viņš redzēja, kā tie nozuda aiz kalpotāju durvīm, un tikai plecīgais, resnais, arī livrejā tērptais cilvēks uzskrēja pa kāpnītēm terasē un vērsās pie diviem cilvēkiem, kas, krēslos sēdot, vēroja apkārtni.

— Nu? — asi jautāja fon Golcs.

— Pilnīgi neiespējami, — mesjē grāf, — atbildēja cilvēks. — Tagad, tumsā, viņus atrast nav nekādu izredžu. Rīt, varbūt, bet šodien...

— Bet jūs esat pārliecināts, ka spēsiet tos atrast rīt?

Cilvēks paklanījās.

— Nepieciešams laiks, grāfa kungs. Viņiem taču nav nekādu izredžu aizbēgt no šejienes. Turklāt, līdz rītam viņiem sagribēsies arī ēst un dzert.

Fon Golcs ar žestu viņu aizraidīja prom.

Kad cilvēks aizgāja, Lī Šiks izdzēra savu viskija glāzi un paraudzījās uz fon Golcu.

— Vai esat apmierināts?

Sjuks paraustīja plecus.

— Mani cilvēki lieliski pazīst šo apkārtni, — teica grāfs, — bet viņiem ir taisnība, tumsā tos nav iespējams atrast. Kad kļūs gaišs, mēs tos uzreiz atradīsim. Girlands nav apbruņots. Kad viņš bija baseinā, mēs pārmeklējām viņa mantas. Tas viss ir tikai un vienīgi laika jautājums.

Uzradās kalps un paziņoja, ka galds saklāts.

Fon Golcs un Šiks apsēdās pie lieliski servēta galda. Grāfs nedaudz apvainojās, redzēdams, ka Šiks tikai mazliet pieskārās ēdienam.

— Varbūt pamēģināsiet šo? — viņš jautāja.

— Paldies. Man pietiks. Es neesmu izsalcis, — nomurmināja Šiks un atbīdīja šķīvi.

Fon Golcs padeva kalpam zīmi, lai tas atnes otro ēdienu.

— Kas jūs satrauc? — viņš vaicāja Šikam.

— Aprunāsimies vēlāk.

Atnesa aitas gaļu, bet arī fon Golcam bija zudusi apetīte. Viņš arī sāka uztraukties. Radnics viņu brīdināja, ka no Girlanda ir jāpiesargās. Tagad amerikānis ir no viņa aizlaidies. Slēdzis, ar kuru tiek atslēgta elektriskā strāva no sienām, atrodas apsardzes telpā. No rīta, kad ierodas kalpi, to obligāti atslēdz, lai tie varētu netraucēti ienākt. Ja Girlands līdz tam aizdomāsies, viņš var mēģināt tieši šajā laikā pārkļūt pāri sienai. Bet kā gan viņš to varētu uzzināt?

Fon Golcs atbīdīja šķīvi un vērsās pie kalpa, kas stāvēja viņam aiz muguras, lai tas pasauc vecāko kalpotāju. Šiks atbīdīja savu šķīvi.

— Kas noticis? — viņš jautāja.

— Girlands, — nomurmināja fon Golcs un piecēlās. — Doma par to, ka viņš atrodas brīvībā, man nedod miera. Es zinu, ka viņš nespēs aizbēgt, bet...

Durvis tajā brīdī atvērās un viesistabā iegāja apsardzes vecākais.

— Kas notiek paviljonā? — vaicāja grāfs.

— Viss kārtībā. Trīs bruņoti vīri tur dežurēs visu nakti.

Fon Golcs atslābinājās.

— Labi, lai viņi tur uzmanās.

— Protams, grāf, — vecākais paklanījās un izgāja.

— Varbūt nedaudz siera? — ierosināja grāfs un atkal piesēdās pie

galda.

Šīs nomierinošās ziņas viņam atkal rosināja apetīti. Viņš jau sāka nožēlot, ka licis aiznest prom aitas gaļu.

Golcs piecēlās, izgāja terasē, no kuras labi varēja saredzēt mēness gaismas pielieto pļaviņu un mežu.

Šiks arī piegāja pie viņa un nostājās līdzās. Golcam nemaz nepatika šis aukstasinīgais slepkava. Šis amerikānis ne pret ko neizrādīja ne mazāko cieņu, un viņa nesatricināmi mierīgā fizionomija sāka krist grāfam uz nerviem. Taču viņam vajadzēja to paciest, jo viņš zināja, ka šis cilvēks bauda viņa tēvoča uzticību. Viņš bija pārliecināts, ja Šiks par viņu slikti atsauksies, tad viņu nekavējoties padzīs no pils. Kad Radnics bija ar kādu neapmierināts, tad šo cilvēku nekavējoties padzina, vai pat vēl ļaunāk — viņš vienkārši pazuda.

— Jūs gribējāt ko teikt? — vaicāja fon Golcs.

— Es cenšos iedomāties sevi Girlanda vietā, — atbildēja Šiks un aizsmēķēja cigareti. — Es jau sāku domāt, vai tikai viņš nav mūs piemānījis? Mēs rīkojamies izejot no pieņēmuma, ka Girlands un meitene rīkojās tāpat kā Rasnolds, kurš mēģināja aizbēgt. Mēs iedomājamies, ka pa to laiku, kamēr Rasnolds cīnījās un nogalināja suņus, viņi varēja nokāpt terasē un iebēgt mežā, nevis skriet pāri pļaviņai, kā to darīja Rasnolds. Bet ja mēs iedomāsimies, ka viņi nav to darījuši? Ja nu tie vienkārši ir uzkāpuši trešajā stāvā, vai vēl augstāk? Girlanda vietā es rīkotos tieši tā, — atbildēja Šiks un piesmēķēja cigareti. Pilī taču ir ļoti daudz istabu, vietas pilnīgi pietiek, lai noslēptos. Var veltīgi vairākas dienas viņus meklēt mežā, bet tie, iespējams, atrodas pilī.

Fon Golcs pamira.

— Vai tiešām jūs domājat, ka Girlands ir tik liels muļķis, lai paliktu pilī? Viņam taču bija tik lieliska iespēja, lai aizlaistos, un viņš noteikti to izmantoja.

— Jūs tā domājat? — Bet viņš taču nevarēja zināt, vai jums ir vēl arī citi suņi? Es esmu pārliecināts, ka viņš un meitene vēl joprojām atrodas pilī. Mēs to drīz uzzināsim. Es likšu pārmeklēt māju no augšas līdz lejai. Pat ja viņu šeit nebūs, tas ļaus kaut kā nodarbināt mūsu cilvēkus.

— Jā, es jums piekrītu, tā nav slikta ideja, - nedaudz padomājis, piekrita Golcs un devās pie galda. — Es laikam nedaudz uzēdīšu vēl sieru.

Tad viņš lika pasaukt vecāko kalpu. Viņu jau otro reizi traucēja maltītes laikā. Viņš nolamājies nometa dakšiņu, kad uzzināja, ka grāfs viņu

vēlas nekavējoties redzēt. Pieci kalpi, ar kuriem viņš kopā ieturēja maltīti, pasmaidīja pie sevis. Viņi nemīlēja savu vecāko.

— Iespējams, — teica Golcs, uzliekot sev lielu siera porciju, — ka šie cilvēki nav nemaz paslēpušies mežā... Viņi var atrasties ari mājā. Paņemiet cilvēkus un rūpīgi pārmeklējiet visu māju, — viņš palūkojās vecākajam tieši virsū.

Vecākais domāja par savu pārtraukto ēdienreizi.

— Viss tiks izpildīts, grāfa kungs, — viņš teica un paklanījās. — Taču atļaujiet man atgādināt, ka pagrabos nav apgaismojuma un tie ir bāztin piebāzti ar vecām mēbelēm un dažādiem krāmiem, tāpēc būs ļoti apgrūtinoši pārmeklēt tos elektrisko lukturu gaismā. Es jums ieteiktu atlikt šos meklējumus līdz rītam. No rīta mēs varētu atvērt visus logu slēģus un meklēt jau dienas gaismā.

Fon Golcs pagriezās pret Šiku, tas paraustīja plecus.

— Labi. Lai notiek. Bet tomēr izlieciet katrā mājas stāvā pa vienam sargam. Lai viņi dežūrē visu nakti. Tiklīdz kļūs gaišs, nekavējoties turpiniet meklēšanu.

Viņš atgāzās pret krēsla atzveltni un aizvēra acis.

Vecākais paklanījās, lēnām izgāja pa durvīm un turpināja savu pārtraukto maltīti. Viņš deva pavēli pa vienam bruņotam sargam izlikt katrā

stāvā.

* * *

Girlands pa to laiku nosprieda, ka būtu drošāk uzkāpt vēl augstāk, piektajā stāvā. Viņš pārskaitīja pils stāvus, kopā — astoņi. Izvēloties piekto, viņš tādā veidā atstāja sev rezervē katram gadījumam vēl trīs stāvus.

Paņēmis Džūliju pie rokas un, apgaismojot pakāpienus ar kabatas lukturīti, viņš izveda to pa gaiteni kāpņu laukumā. Biezais paklājs klusināja viņu soļus. Bija dzirdama tikai Džūlijas saraustītā elpa, un no apakšstāva varēja sadzirdēt trauku šķindoņu, jo lejā atradās virtuve.

Viņi lēnām uzkāpa vienu stāvu augstāk un uz brīdi apstājās, lai palūkotos uz nākamo stāvu, kas bija pilnīgi iegrimis tumsā. Vestibila gaisma šeit nesniedzās.

Girlands ieklausījās, bija pilnīgs klusums. Neieslēdzot lukturīti, viņš iegāja gaitenī. Šeit bija drēgns un oda pēc puvuma.

Turot Džūliju pie rokas, viņš uzmanīgi pagāja garām četrām durvīm un pagrūda piektās.

Nedaudz pastāvējis un ieklausījies, viņš ieslēdza elektrisko lukturi. Viņi atradās lielā istabā ar aizvērtiem logu slēģiem. Stūrī stāvēja plata gulta. Viņi iegāja un aizvēra durvis.

— Tas, šķiet, mums der, — viņš teica.

— Mans Dievs, kā es gribu ātrāk izkļūt ārā no šīs briesmīgās mājas, — teica Džūlija.

— Nāksies pagaidīt līdz rītam. Vai jūs esat izsalkusi?

— Nē.

Viņš juta, kā viņa sāka drebēt.

— Bet es esmu briesmīgi izsalcis. Nu, labi, nāksies nedaudz paciesties. Bet tagad labāk pagulēsim.

— Es nevaru aizmigt. Man ir ļoti bail.

Girlands klusējot apgūlās gultā un lika viņai apgulties līdzās.

— Žēl, ka jums nebija bail filmēties šajās filmās, — viņš teica un paņēma viņu aiz rokas. — Vai tiešām jūs nesaprotat, kādam riskam jūs sevi pakļaujat, cenšoties tādā veidā šantažēt savu tēvu.

— Ja visu to vajadzētu vēlreiz atkārtot, es nedomājot to darītu — paziņoja Džūlija, taču kaut kā ne īpaši pārliecinoši. — Lieciet mani mierā.

— Atvainojiet, es aizmirsu, ka jūs esat nobriedusi sieviete, taču ne īpaši nosvērta.

— Pietiek! Jūs gluži vienkārši esat pretīgs! Paklausieties, bet ja es tik tiešām aizietu pie grāfa, atdotu viņam filmas un apsolītu, ka vairāk ne-filmēšos citās? Varbūt viņš tad mūs palaistu vaļā... Kā jūs domājat?

— Spīdoši! Tā tik ir ideja! — teica Girlands. — Tā vai citādi, bet šīs filmas rīt būs šeit. Bet kāpēc jūs domājat, ka viņš jums noticēs? Kāpēc jūs iedomājaties, ka viņš jūs atlaidīs?

— Bet... Bet jūs taču man noticējāt?

— O, es... es esmu spiests to darīt, bet viņš ne. Labāk guliet.

Girlands pagriezās uz sāniem un aizvēra acis. Pēc kāda laika viņš aizmiga, bet Džūlija turpināja vērties neredzamajos griestos, atceroties savu pagātni.

Viņa vienmēr neieredzēja savus vecākus, cik vien sevi atcerējās, taču tagad rūgti nožēloja savu rīcību.

Viņa atzina, ka Girlandam ir pilnīga taisnība. Šī organizācija „Atbrīvošanās", protams, ir pilnīgs blefs. Viņa iestājās tajā, jo zināja, ka tas sakaitinās tēvu.

Viņa pēkšņi atcerējās Rasnoldu un atklāja, ka viņai ir gluži vienalga, vai viņš ir dzīvs vai miris. Viņš bija viņas dēmons. Ja tā nebūtu, viņa nekad nesāktu filmēties šādās filmās. Viņa sajuta, ka nosarkst no kauna. Kā gan viņa tā varēja uzvesties? Acīmredzot sava loma bija arī LSD lielajai devai. Ja Rasnolds viņai nebūtu licis iedzert šo narkotiku, viņa nekad nebūtu filmējusies šajās drausmīgajās filmās. Tagad viņa bija pilnīgi pārliecināta — ja viņai izdosies izkulties no šīs likstas, viņa pilnīgi izmainīs savu dzīves veidu. Pie velna tēvu. Lai viņš kļūst par prezidentu, un lai amerikāņi saņem to, ko pelnījuši.

Viņas domas raisījās nepārtraukti. Viņa domāja, ka viņai nāksies pamest Parīzi, kuru viņa bija jau iemīlējusi, jo pretējā gadījumā organizācija viņu neliks mierā. Būs nepieciešams pārcelties uz Londonu, tur ASV vēstniecībā strādā viņas brālēns, viņš noteikti palīdzēs iekārtoties darbā.

Viņa dzirdēja Girlanda mierīgo elpu un apskauda viņu. Atceroties ar viņu kopā pavadīto nakti, viņa domāja, ka labprāt dzīvotu ar tādu cilvēku... Bet viņa zināja, ka tas nav iespējams. Viņš ne par ko nepiekristu dzīvot kopā ar viņu.

Pēkšņi viņa saspringa un ar drebošu sirdi ieklausījās nakts klusumā. Viņa izdzirda balsis. Viņa apsēdās uz gultas malas. Girlanda roka atradās uz viņas rokas. Viņš tūdaļ pamodās.

— Kas noticis?

— Es dzirdu baisis.

— Nekustieties!

Lai gan viņa Girlandu neredzēja, tomēr juta, kā atslāba gultas atsperes, kad viņš piecēlās.

— Nepametiet mani, — viņa nočukstēja.

— Nekustieties, — viņš atkal nočukstēja.

Marks runāja klusi, taču pietiekoši pavēlošā tonī. Viņš uzmanīgi piegāja pie durvīm un ieklausījās, taču neko nedzirdēja. Viņš uzmanīgi atvēra durvis. No kāpņu laukuma gaitenī iespīdēja gaisma. Tad viņš izdzirda vīriešu sarunu.

— Hei, Rainet, vai tev viss kārtībā?

Lejā kāda balss kaut ko atbildēja, taču Girlands nesadzirdēja, ko.

— Es šeit iekārtojos tīri ciešami, — atkal ierunājās pirmā balss. — Bet kā gan tu domā, nav jau nekāda īpaša prieka sēdēt visu nakti uz kāpņu pakāpieniem.

Atskanēja smiekli, tad viss apklusa.

Girlands uzmanīgi izgāja gaitenī. Viņš ieraudzīja, ka uz kāpņu pēdējā pakāpiena sēž gara auguma, masīvs, livrejā ģērbies cilvēks. Starp ceļiem viņš bija iespiedis šauteni.

Ieraudzījis šo cilvēku, Girlands manāmi uztraucās. Ko viņš te meklē? Vai tiešām grāfam radušās aizdomas, ka Džūlija un viņš nav vis iebēguši mežā, bet slēpjas pilī? Bet kāpēc tad tādā gadījumā viņš neorganizē meklēšanu pilī? Girlands nedaudz paprātoja un beidzot saprata, ka ir visai neērti nodarboties ar meklēšanu tādā tumsā. Grāfs acīmredzot nolēma pagaidīt līdz rītam.

Girlands atgriezās istabā. Viņš pastāstīja Džūlijai, ko redzējis un to, ka acīmredzot rīt sāksies kratīšana.

— Jūs... Jūs gribat teikt, ka viņi zina, kur mēs slēpjamies? - viņa izbailēs nočukstēja.

— Viņi protams noteikti to nezin, taču var nojaust. Nevajag tik ļoti par to visu priekšlaikus uztraukties. Mums taču vēl ir pietiekami daudz laika un vietas dažādiem manevriem. Ja jūs precīzi izpildīsiet visu, ko es jums likšu, viņi mūs neatradīs. Taču, ja jūs zaudēsiet galvu, mēs pilnīgi noteikti esam pazuduši.

— Ko gan lai mēs iesākam?

— Jānogaida. Mums vēl ir laiks.

Džūlija gribēja protestēt, taču, nedaudz padomājusi, nomierinājās. Iestājās klusums. Klausot Girlanda padomam, viņa gribēja atslābināties, bet viņai tas neizdevās. Viņa pūlējās gulēt nekustīgi, taču viņai tas sagādāja lielas grūtības.

Lēni vilkās minūtes. Pēkšņi viņa ievēroja, ka Girlanda elpas ritms izmainījās. Viņš gulēja! Viņa atkal to apskauda, jo viņš bija pilnīgi vienaldzīgs pret draudošajām briesmām.

Pēc tam viņa izdzirda no gaiteņa puses troksni, kas viņai atgādināja vieglu krākšanu.

— Jūs dzirdat? - pēkšņi vaicāja Girlands. — Sargs arī iemiedzis.

— Bet es domāju, ka jūs guļat.

— Jā, man ir ļoti trausls miegs.

Viņa neko neteica, kad viņš piegāja pie durvīm, lai palūkotos, kas notiek gaitenī.

Girlands ieraudzīja sargu, kurš sēdēja tieši tajā pašā vietā. Viņš gulēja ar aizvērtām acīm un atvērtu muti. Girlands atvēra durvis un ieslēdza kabatas lukturīti.

— Nu, tagad, Džūlija, pie darba, — viņš noteica un piegāja pie logiem.

Viņa nolēca no gultas un piegāja pie viņa.

— Ķerieties klāt šiem aizkariem un velciet tos no visa spēka.

Tiklīdz viņa satvēra smagos samta aizkarus, viņš iekārās virvē. Virve

kādu brīdi vēl pretojās, tad tomēr pārtrūka. To pašu Girlands izdarīja arī otrā pusē. Pēc tam viņš piegāja pie otra loga un izdarīja to pašu.

Pēc dažām minūtēm viņiem bija jau seši gari, izturīgas virves gabali. Girlands tos sasēja kopā...

— Kālab jums tas vajadzīgs? — vaicāja Džūlija.

Viņš atvēra kādu logu, attaisīja slēģus, izgāja uz balkona un paskatījās lejup. Zemākajos stāvos valdīja pilnīga tumsa. Mēness apgaismoja pļaviņu ar sudrabainu gaismu, bet mežs izskatījās kā tumša masa.

Girlands nolaida virvi lejā tā, lai tā nokarātos gar logiem. Virves gals kūļājās otrā stāva līmenī.

— Man ir vajadzīga vēl virve, — viņš teica. — Palieciet šeit, es tūdaļ atnesīšu.

— Es iešu jums līdzi.

— Dariet, ko jums liek, — viņš valdonīgi noteica.

Girlands atvēra durvis, pārliecinājās, ka viņu sargs guļ un ieslīdēja otrā istabā. Pēc dažām minūtēm viņš atgriezās ar vēl diviem virves gabaliem.

Viņi piesēja atnesto virvju gabalus jau sasietajai virvei, un tagad tā nokarājās līdz pašai zemei.

Nostiprinājis virvi pie margām, viņš atgriezās istabā.

— Varbūt tas viņus maldinās. Pat ja viņi nenoticēs, tas ļaus mums iegūt laiku.

— Bet vai mēs nevarētu pa to nolaisties lejā?

— Jā, protams, es to varēšu izdarīt, bet jūs nē.

Viņa atkal paņēma to pie rokas.

— Ja mēs izkulsimies sveikā, es jums apsolu, ka likšu mierā savu tēvu.

— Bravo! Bet vispirms mums jātiek projām no šejienes. Bet tagad iesim. Novelciet kurpes, es gribu apskatīt pārējās istabas. Šī ir pārāk maza.

Viņi abi novilka kurpes. Girlands atvēra durvis, paskatījās uz sargu un izvilka Džūliju gaitenī.

Gaiteņa otrā galā viņi ievēroja durvis. Girlands uz īsu brīdi ieslēdza elektrisko lukturi.

— Pagaidiet! — viņš brīdinoši nočukstēja. Viņš pielika ausi pie durvīm, tad tās uzmanīgi atvēra un vēlreiz ieklausījās. Pēc tam viņš atkal ieslēdza lukturīti. Gaismas stars izgaismoja milzīgu istabu, kas acīmredzot kalpoja par banketa zāli. Gar sienām varēja atšķirt kaut kādas neskaidras ēnas. Tie bija bruņu tērpi un mednieku trofejas. Girlands nezināja, ka šajā zālē atrodas itāļu, vācu un angļu ieroču kolekcija, kuru Radnics bija iegādājies dažādos Eiropas nostūros.

Girlands pagriezās pret Džūliju.

— Mums šeit pat ir kompānija. Nāciet iekšā, man šķiet, ka ne par ko labāku mēs nespējām pat sapņot.

Viņi iegāja istabā, un Girlands nedzirdami aizvēra durvis. Cilvēks uz kāpnēm joprojām gulēja.

* * *

Sēžot kokā, Maliks redzēja, kā Girlands izgāja uz sestā stāva balkona un nolaida virvi līdz otrajam stāvam, kā viņš pieliecās, bet pēc tam atkal nozuda tumsā.

Maliks saprata, ka viņš aizgājis meklēt otru virvi. Mēness spilgti izgaismoja ēkas gigantisko fasādi un Malikam nevajadzēja izmantot savu nakts tālskati. Viņš atbalstījās pret koka stumbru un gaidīja.

Pēc tam viņš redzēja, kā Girlands atgriezās, pagarināja virvi un to stingri piesēja pie margām.

„Tātad viņi tomēr nosprieduši bēgt,“ viņš nodomāja, „bet laisties lejā ar meiteni ir pārāk bīstami.“ Viņš ar interesi gaidīja, kas notiks tālāk. Taču nekas nenotika. Koka slēģi palika pusatvērti, bet balkons bija tumšs.

Pagāja pusstunda. Maliks saprata, ka nolaistā virve ir gluži vienkārši māneklis. Viņš atzinīgi pagrozīja galvu. Viņam bija vairākas reizes nācies tikties ar Girlandu, un katru reizi tas to arvien vairāk sajūsmināja. Šoreiz

Girlands acīmredzot nolēma palikt pilī, bet centās pārliecināt savus sekotājus, ka viņš tomēr kopā ar meiteni ir aizbēdzis uz mežu.

Malikam šis plāns iepatikās. Vēl pusstundu viņš nosēdēja savā kokā, pils logi bija tumši. Medības acīmredzot sāksies tikai no rīta. Maliks domāja, ko viņam tagad darīt. Girlands tur bija viens, meitene viņam bija drīzāk tikai traucēklis.

Maliks atcerējās to dienu, kad Girlands gluži mierīgi varēja viņu novākt, bet, par pārsteigumu pašam Malikam, viņš to neizdarīja, bet atdeva viņam pistoli un, vērsdamies pie meitenes, kura gribēja to nogalināt, teica: „Mierīgi, mazulīt. Mēs abi gluži vienkārši esam dažādās barjeras pusēs. Mēs esam profesionāļi un nodarbojamies ar vienu un to pašu darbu. Pienāks laiks, kad varēs aizmirst tos sīkos neliešus, kuri tur augšā rausta aiz diedziņiem.“

Maliks iedomājās par Kovski... Sīks nelietis... Jā... Girlandam bija pilnīga taisnība... Bet tagad Girlands ar to meiteni iekļuvis slazdā.

Maliks nosprieda, ka pienācis īstais laiks atdot Girlandam parādu. Viņš atcerējās frāzi, kuru viņam iedzina galvā, kad viņš apguva angļu valodu: „Labs darbs nekad nepazudīs.“ Cik gan neskaitāmas reizes viņš to bija atkārtojis, slīpējot izrunu. Tā, protams, ir vispārīga frāze, bet patiesas visbiežāk ir tieši vispārīgās frāzes.

Viņš klusi nokāpa no koka, uzmanīgi, slēpjoties aiz kokiem, nokļuva līdz zālāja malai. Viņa panākums izrādījās visai bīstams. Lai gan visā mājā nevienā logā nedega gaisma, viņš nevarēja būt pārliecināts, ka viņu kāds nenovēro. Viņa roka sažņaudza revolvera spalu. Viņš izvilka pistoli, pārskrēja pāri zālājam un noslēpās fasādes ēnā.

Pie terases kāpnēm viņš apstājās un ieklausījās. Visapkārt bija kluss. Viņš uzkāpa pa kāpnītēm un aizskrēja līdz virvei. Tad viņš iebāza pistoli kabatā un pārbaudīja virves izturību — tā bija stipra.

Atsperoties ar kājām pret pils sienu, Maliks sāka lēnām kāpt augšā. Nokļuvis līdz otrajam stāvam, viņš pieķērās pie balkona margām, atspiedās ar kājām pret drakona galvu, kas rotāja pils sienu, un ieklausījās. Šāds kāpums viņam bija gluži ierasta lieta. Viņš bija lieliskā formā un viņam pat neienāca prātā, ka virve var pārtrūkt un viņš nokritīs no četru vai pat vairāk metru augstuma.

Viņš pamazām nokļuva līdz piektā stāva balkonam, pārkāpa pāri margām un apstājās pie pusatvērtā loga. Viņš uzkāpa pavisam klusi, bet viņš zināja, ka Girlandam ir ļoti smalka dzirde. Tūdaļ iekāpt iekšā, nozīmēja pakļaut sevi briesmām. Tāpēc viņš kādu laiku uzkavējās uz balkona un ieklausījās tumsā.

Pilnīgi iespējams, ka Girlands varēja būt kaut kur blakus, tumsā, un viņš varēja iedomāties, ka pašlaik pa virvi kāpj kāds no grāfa cilvēkiem.

— Girland! Tas esmu es... Maliks... — viņš angliski teica. — Gir-land, tas esmu es, Maliks!

Klusums. Maliks lēnām piegāja pie loga un ieslēdza savu elektrisko lukturi. Gaismas stars izgaismoja istabas daļu. Pārliecinājies, ka istabā neviena nav, Maliks beidzot tajā iegāja un palūkojās visapkārt...

Tātad Girlands tik tiešām bija piesējis virvi, lai inscenētu bēgšanu, bet pats aizgājis no šīs istabas. Ļoti labi, bet kur viņš ir pašlaik?

Maliks klusi piegāja pie durvīm, tās atvēra un pamira, ieraudzījis gaitenī vāju gaismu. Viņš uzmanīgi aplūkoja gulošo sargu, tad klusi izgāja no istabas.

Gaitenī bija daudz durvju.

„Viņam ir jābūt kaut kur šeit, šajā stāvā, — domāja Maliks. — Viņš noteikti šeit kaut kur slēpjas kopā ar meiteni.“

Viņš šaubījās. Viņš saprata, ka jābūt ļoti piesardzīgam, lai nepamodi-nātu sargu. Viņš nevarēja apstaigāt visas istabas un pasaukt Girlandu.

Taču viņš nevarēja arī tik muļķīgi, neko neteicis, ieiet istabā. Tas bija bīstami.

Beidzot Maliks nolēma aiziet pēc iespējas tālāk no gulošā sarga un pameklēt sev kādu drošāku patvērumu.

Cenšoties netrokšņot, viņš piegāja pie dubultdurvīm, pagriezās un pārliecinājies, ka sargs joprojām guļ, uzmanīgi pagrūda durvis. Viņš nedaudz pastāvēja uz sliekšņa, vēlreiz ieklausījās un iegāja tumšajā banketa zālē.

8. nodaļa

Saule pacēlās pāri kalnu virsotnēm, vispirms apspīdot koku galotnes, bet tad arī pils torņus.

Hanss fon Golcs staigāja šurpu turpu pa savu istabu. Pa plaši atvērtajiem istabas logiem istabā ieplūda patīkams svaigs gaiss, un pirmie saules stari maigi glāstīja senos rotājumus un uz grīdas izklāto persiešu paklāju. Uz galda, līdzās logam, atradās grāfa brokastis. Viņš uzskatīja, ka pirmās brokastis ir vissvarīgākās.

Uzvilcis žaketi, viņš ar labpatiku ieelpoja savu brokastu smaržu. Tad viņš apsēdās un ķērās pie maltītes. Tiklīdz viņš bija ticis galā ar olām, pie durvīm pieklauvēja. Grāfs sapīka un ļāva ienākt.

Uz istabas sliekšņa stāvēja grāfa kalps Sandors.

— Mesjē grāf, ja atļausiet... Mesjē grāf, es gribētu jums paziņot, ka no piektā stāva balkona nokarājas virve.

— Virve. Ko tas nozīmē?

— Virve ir sasieta no aizkaru auklām. Varbūt, mesjē grāfs vēlētos paskatīties...

Fon Golcs piecēlās, paņēma glāzi un izgāja uz balkona. Uzmetis skatienu virvei, viņš iegāja kabinetā.

— Vai jūs brīdinājāt Šiku? — viņš vaicāja.

— Nē, mesjē grāf.

— Brīdiniet un palūdziet, lai viņš nekavējoties atnāk.

Sandors paklanījās un izgāja.

Sapratis, ka maltīte vienalga tiks pārtraukta, grāfs to centās ātrāk pabeigt. Viņam bija pilna mute, kad istabā ienāca Šiks. Viņš bija ģērbies melnā kreklā, melnās biksēs un kājās viņam bija melnas kurpes. Fon Gol-cam likās, ka viņš bija pats nāves iemiesojums.

Šiks apstājās uz sliekšņa un ar savu vienīgo aci auksti paskatījās uz grāfu.

— Vai jūs redzējāt virvi? — fon Golcs vaicāja.

— Protams, es to redzēju vēl pirms pusstundas.

— Tātad jums bija taisnība, viņi vakar vakarā bija šeit un pēc tam aizbēga uz mežu.

— Iespējams.

Šiks uzsmēķēja.

— Jau ir diezgan gaišs, un es domāju, ka laiks sākt mūsu meklējumus.

Fon Golcs piecēlās.

— Tātad, ja viņi ir mežā, tad mums nevajadzētu Veltīgi tērēt laiku un meklēt viņus šeit, pilī.

— Jā.

Šiks izlaida pa nāsīm dūmu mutuli. Golcs atvēra durvis un atrada gaitenī Sandoru.

— Sāciet savus meklējumus. Viņi ir mežā. Es domāju, ka man jums nevajag paskaidrot, ko darīt. Atvediet tos šurp.

Sandors jau gribēja iet projām, kad aiz fon Golca muguras parādījās Šiks.

— Pagaidiet, — viņš paņēma grāfu aiz rokas, ievilka viņu istabā un aizvēra durvis. — Man ir kāda ideja. Es gribu, lai arī jūs ietu kopā ar saviem cilvēkiem.

Fon Golcs izbrīnījies palūkojās uz Šiku.

— Ko tas nozīmē?

Šiks ar asu kustību nodzēsa cigareti pelnutraukā.

— Es joprojām domāju, ka viņi vēl ir šeit. Mēs viņus varēsim ātrāk atrast, ja liksim tiem noticēt, ka visi ir aizgājuši uz mežu.

— Tātad viņi ir šeit?

— Bet kālab gan ne? — nervozi atbildēja Šiks. — Vai jūs apskatījāt šo virvi? Vīrietis pa to spētu nokāpt, bet sieviete noteikti ne... Ja jau mēs bijām nolikuši sargus katrā kāpņu laukumā, tad viņi vēl joprojām ir tur.

Fon Golcs domīgi masēja savu zodu.

— Tādā gadījumā es aizsūtīšu savus cilvēkus uz piekto stāvu, un viņi tos noķers. Kāpēc veltīgi tērēt laiku, meklējot tos mežā?

Šiks pasmaidīja.

— Mēs netērēsim veltīgi laiku. Mēs, gluži vienkārši, būsim loti piesardzīgi.

— Bet es neko nesaprotu. Ja jūs esat pārliecināts, ka viņi ir piektajā stāvā, tas nozīmē, ka mums ir izredzes tos tur sagūstīt!

— Bet ko tālāk?

Viņi saskatījās.

— Es vēl joprojām neko nesaprotu, — teica fon Golcs.

— Mūsu rīcībā ir četrdesmit cilvēku, bet varbūt pat vairāk?

— Jā, trīsdesmit astoņi vīrieši un piecas sievietes. Bet es neredzu, kāds tam visam sakars ar...

— Es gribu, lai visi jūsu vīrieši atrastos mežā, — paziņoja Šiks un piesmēķēja jaunu cigareti. — Sievietēm arī jāiet prom. Es gribu, lai pilī neviena nebūtu.

— Un ko jūs gribat darīt?

— Atbrīvoties no Girlanda. Meiteni mēs paturēsim vēl tik ilgi, līdz mums atvedīs filmas. Iespējams, ka Rasnolds meloja. Tiklīdz filmas būs mūsu rokās, mēs atbrīvosimies arī no viņas.

— Kā? Jūs gribat šeit palikt pilnīgi viens? Jūs domājat, ka tas ir saprātīgi? Kā jau jūs pats teicāt, Girlands ir pārāk bīstams.

Šiks iesmējās.

— Viņš taču ir neapbruņots. Es varu pilnīgi droši ķerties tam klāt. Tiklīdz visi aizies no pils, man vajadzēs izvēlēties kādu ērtāku novērošanas posteni un noslēpties. Viņam tagad ir vajadzīgas divas lietas: ēdiens un telefons. Tātad viņš noteikti mēģinās kāpt lejā pa kāpnēm, bet es viņu tur gaidīšu kādā slepenā vietiņā.

— Varbūt jums atstāt kādus divus vai trīs cilvēkus?

Šiks palūkojās uz grāfu.

— Bet vai jūs varat garantēt, ka vēlāk kāds no viņiem neizpļāpāsies.

Fon Golcs saprata.

— Jā... Risks tomēr ir, liels risks... Bet kad jūs novāksiet Girlandu... ko jūs ar viņu darīsiet?

— Jūs gribat vaicāt, ko es darīšu ar līķi? Es izstudēju pils plānu, kuru jūs man iedevāt. Vai akās vēl ir ūdens?

— Jā, ir.

— Nu, tad kas jums vēl vajadzīgs? Bet, kad mēs iegūsim filmas, meitene viņam sekos.

Fon Golcs noslaucīja rokas ar kabatlakatu. Viņu šokēja šī cilvēka ledainais miers.

— Labi. Rīkojieties, kā uzskatāt par vajadzīgu.

— Bet kā jūs esat iecerējis atbrīvoties no sieviešu personāla?

Fon Golcs brīdi padomāja, tad paskatījās uz Šiku.

— Šodien Gārmišā ir svētki, es varu viņas aizsūtīt uz turieni.

— Ļoti labi. Nu tad, rīkojieties. Vispirms aizsūtiet prom sievietes.

Grāfs palūkojās pulkstenī.

— Pašlaik ir tikai 8.30. Tas prasīs nedaudz laika. Jūs taču pazīstat sievietes.

— Tad vispirms sāciet ar vīriešiem un aizsūtiet tos uz mežu. Bet tikai sāciet ātrāk darboties, — nepacietīgi teica Sjuks.

Fon Golcs izgāja no istabas un deva Sandoram nepieciešamos norādījumus.

Uzzinājis, ka sievietem ir jadodas uz svētkiem, viņš iepleta acis no izbrīna.

— Bet jūsu brokastis, mesjē... Un tad vēl visi apkopšanas darbi...

— Nav svarīgi. Es gribu, lai visi aizietu. Izrīkojiet, un pēc iespējas ātrāk.

Zinot, ka ir pilnīgi bezjēdzīgi un pat bīstami strīdēties ar grāfu, San-dors steidzās pildīt viņa pavēles.

Virtuvē sākās vesels koncerts, kad šefpavārs uzzināja, ka viņam ir jādodas uz mežu meklēt pazudušos viesus.

Resnais francūzis paziņoja, ka viņš neies ne par ko, jo viņam vajag gatavot pusdienas, un viņš nebūt netaisās pavadīt visu dienu mežā...

Sandors bija spiests viņam atgādināt, ka tā ir grāfa pavēle. Saniknotais šefs novilka savu balto halātu un uzspīlēja zaļo livreju.

Pēc pusstundas no visiem pils stūriem sāka nākt laukā vīrieši un pulcēties mežmalā.

Nedaudz vēlāk piecas sievietes aizveda ar mašīnu uz Gārmišu.

Sandors, vienos sviedros, uzkāpa otrajā stāvā, lai varētu ziņot saimniekam, ka uzdevums izpildīts.

Fon Golcs lika tam pagaidīt gaitenī. Viņš aizvēra durvis un pagriezās pret Šiku, kurš turpināja smēķēt ar nesatricināmu sejas izteiksmi.

— Tātad, es jūs pametu vienu?

— Jā. Vai visi aizgāja?

— Visi. Varbūt tomēr būs labāk, ja es palikšu kopā ar jums.

Šika mute savilkās grimasē.

— Vai tad tas jums sagādās kādu apmierinājumu? Es gribu, lai operācija noritētu sekmīgi. Es taču runāju tieši par to. Vai tad jūs gribat kļūt par nozieguma līdzdalībnieku?

Fon Golcs nobālēja. Viņš tūdaļ atcerējās savu pagātni. Nesakot vairāk ne vārda, viņš asi pagriezās, izgāja no istabas gaitenī un piegāja pie Sandora.

— Iesim paskatīsimies, kā strādā mūsu cilvēki, — sausi noteica fon Golcs un devās lejup.

Šiks pa to laiku iegāja savā „midzenī" un izvilka no kabatas automātisko pistoli. Pārliecinājies, ka tā ir pielādēta, viņš uzmanīgi nokāpa pirmā stāva salonā un nedaudz pavēra vestibila durvis. Pēc tam Šiks pievilka krēslu un nolika to tā, lai mierīgi varētu redzēt kāpņu beigu posmu.

Viņš zināja, ka gaidīt vajadzēs ilgi, bet viņš bija pieradis gaidīt. Agri vai vēlu Girlandam nāksies nokāpt pa šīm kāpnēm un tad viņš pilnīgi noteikti nokļūs viņam tieši rokās.

* * *

Girlands dzirdēja, kā lēnām atvērās zāles durvis.

Skaņa bija tik klusa, ka Džūlija nepievērsa tai nekādu uzmanību.

Girlands viņu brīdinoši satvēra aiz rokas, bet ar roku aizspieda tai muti. Viņš pilnīgi neko neredzēja šajā absolūtajā tumsā. Viņa roka sataustīja pistoles spalu... Atkal iestājās klusums, tad tumsā kāds tikko dzirdami nočukstēja:

— Girland, tas esmu es, Maliks.

Kādu sekundi vai divas Girlands bija tā apstulbis, ka nespēja pateikt neviena vārda.

„Maliks! Šeit?!“

Viņš tūdaļ pat pazina viņa balsi.

Girlands pabīdīja Džūliju sev aiz muguras un nolaida pistoles drošinātāju. Klusumā atskanēja klikšķis.

— Nekustieties, — teica Marks. — Es esmu apbruņots.

— Vai tad jūs nepazināt manu balsi, Girland, — vaicāja Maliks. — Jums nebūs vajadzīgs ierocis.

Girlands ieslēdza elektrisko lukturīti tā, lai apžilbinātu Maliku.

— Es nemaz necerēju jūs šeit sastapt, — viņš teica. — Ko jūs šeit darāt?

— Man likās, ka jums ir nepieciešama palīdzība.

— Bet kāpēc gan jums pēkšņi radās tāda dīvaina vēlēšanās man palīdzēt? — vaicāja Marks.

— Es esmu jūsu parādnieks.

Girlands to dzirdot samulsa, tad pasmaidīja.

— Saprotu... pēdējo reizi, kad mēs tikāmies. Bet jūs man apsolījāt izmaksāt glāzīti. Tātad to jūs saucat par glāzīti.

— Sauciet, kā gribat, bet es ierados, lai jums palīdzētu.

Girlands piegāja pie Malika un pasniedza tam roku. Viņi sarokojās. Viņi sarunājās tik klusi, ka Džūlija, kas bija piespiedusies pie sienas, nesaprata no tā ne vārda. Šis gigants ar sudrabotajiem matiem bija viņu tā nobiedējis, ka viņa vēl joprojām trīcēja no bailēm.

— Pagaidiet, es jūs stādīšu priekšā Džūlijai Šermanei, - viņš teica.

Viņi piegāja tai klāt.

— Džūlija, atļaujiet man jūs iepazīstināt ar savu veco draugu Maliku.

Džūlija izbijusies lūkojās uz viņu.

— Malik, tā ir Džūlija Šermane, nākamā ASV prezidenta meita. Paspiediet taču viens otram roku.

Džūlija novērsās, bet Maliks sabāza rokas kabatās.

— Es viņu pazīstu, — viņš vāciski teica. — Es gribētu ar jums aprunāties... Vai viņa runā vāciski?

— Nē.

— Labi.

Maliks ieslēdza savu lukturi, pārgāja pāri zālei un apsēdās milzīgajā krēslā, tad uzsmēķēja.

— Viņš vēlas man pateikt pāris vārdus, — paskaidroja Girlands un pagriezās pret Džūliju. — Nebaidieties, pagaidiet mani šeit.

— Es baidos no viņa, Mark. Viņš ir ļoti slikts cilvēks.

— Jūs varat neuztraukties. Es viņu labi pazīstu. Gaidiet.

— Jūs esat tik ļoti pārliecināts? — viņa nočukstēja. Bet es jums saku, ka viņš ir slikts.

Girlands ar taustes palīdzību atrada viņas seju, paņēma aiz zoda un noskūpstīja. Pēc tam viņš ieslēdza savu lukturi un, piegājis pie Malika, apsēdās viņam līdzās otrā krēslā.

— Cigareti? — Maliks laipni piedāvāja. Girlands paņēma cigareti, uzsmēķēja un dažas minūtes viņi smēķēja klusējot.

— Es vēlos, lai jūs zinātu, Girland, — beidzot Maliks vāciski teica, — ka es strādāju kopā ar jums un tāpēc esmu šeit.

Šī ziņa nebūt nepārsteidza Girlandu. No dažādiem avotiem viņam bija zināms, ka Maliks pašlaik kritis nežēlastībā un ir atcelts no operatīvā darba.

— Es visu laiku atceros, ko jūs teicāt mūsu pēdējā tikšanās reizē, — atkal sāka Maliks. „Mēs esam profesionāļi, bet mazie nelieši, kas rausta aiz diedziņiem — amatieri.“ Es to nekad nespēju aizmirst un bieži par to domāju. Mēs esam spiesti pelnīt sev iztiku un darīt, ko mums liek... Bet pienāks brīdis, kad mēs atriebsimies šiem mazajiem neliešiem. To arī jūs teicāt. Jūs pametāt Doriju... Es domāju, ka tagad man ir radusies iespēja atriebties Kovskim.

— A-ā-ā, dārgais Kovskis, kā viņam klājas?

— Šodien labāk nekā vakar, — drūmi atbildēja Maliks. — Viņš man lika noskaidrot, kāpēc Šermans ieradās Parīzē, kāpēc Dorijs nodeva jums projektoru un kāpēc jūs braucāt uz Bavāriju.

— Nu, un kādi ir rezultāti, — ironiski vaicāja Girlands.

— Paldies. Tīri nekas.

Maliks dziļi ievilka cigaretes dūmu un kādu mirkli cigaretes uguntiņa izgaismoja viņa seju.

— Šī meitene ir filmējusies pornogrāfiskās filmās. Ar tām viņa šantažē savu tēvu. Bez tam viņa ir kādas organizācijas locekle, kuru vadīja Rasnolds, fotogrāfs, kas specializējies pornogrāfisku filmu uzņemšanā. Bet tagad Rasnolds ir miris. Tiklīdz Dorijs saprata, ka viņš nevar darboties oficiāli, viņš griezās pie jums. Jūs metāties pakaļ šim pārītim un iekritāt slazdos. Kā to visu uzzināja Radnics, tas man nav zināms. Bet šī pils pieder viņam. Jūs ielūdza... Un lūk, tagad jūs esat slazdā. Es redzēju gandrīz visu. Es pārrāpos pāri sienai, un lūk es esmu šeit.

Girlands tumsā pasmaidīja.

— Lieliski nostrādāts, Malik! Cilvēks, kas aizbrauca ar Rasnolda mašīnu, ir aizsūtīts pēc filmām... tās kopā ir trīs. Kad šīs filmas būs bandas rokās, viņi tūdaļ pat centīsies novākt šo meiteni, un ar to šī operācija arī beigsies.

— Bet viņi noteikti novāks arī jūs!

— Protams, kāpēc gan viņiem vajadzīgs lieks liecinieks.

— Mēs varam izkļūt no šejienes kaut vai tūlīt, — teica Maliks. — Var nolaisties lejā pa virvi. Tiesa, ieeju pie pagrabiņa apsargā trīs cilvēki. Turpat atrodas arī slēdzis, kas pieslēdz elektrisko strāvu sienām. Mēs divatā viegli tiksim ar tiem galā. Bez tam man ir pistoles ar klusinātāju.

— Bet meitene taču nevarēs nolaisties lejā pa virvi!

— Viņa neskaitās. Kālab jūs to šeit nevarat pamest?

— Nerunāsim par to... Taču, neraugoties uz to visu, ir vēl kāds cits sarežģījums. Es nebraukšu prom no šejienes bez šīm filmām. Mēs kopā ar meiteni paliksim šeit tik ilgi, līdz ieradīsies izsūtāmais. Viņš būs klāt ne ātrāk kā pulksten sešos vakarā.

— Saprotu, un Šermans jums, protams, par to visu maksā?

— Bet kā gan jūs iedomājaties? Vai tad es citādi būtu piekritis to visu darīt?

Maliks nometa cigareti uz grīdas un nospieda to ar kāju.

— O, jūs nekad neesat bijis vienaldzīgs pret naudu!

— Bet jūs?

— Nē... Tāpēc, ka manā valstī ir maz naudas... Un tai manās acīs nav lielas vērtības... Tātad jūs paliksiet šeit un gaidīsiet šīs filmas... Bet ko jūs darīsiet tālāk?

— Paņemšu tās un aiziešu prom.

— Bet ko jūs domājat darīt pēc tam? — neatlaidās Maliks.

— To, ko es jums jau teicu. Es pielikšu kādam grāfa kalpotājam pistoli pie deniņiem un likšu viņam izvest mūs no šejienes.

Maliks paraustīja plecus.

— Tātad, man ir jāpaliek ar jums kopā līdz rītam?

— Bet jums taču neviens to neliek darīt.

— Es taču jau teicu, ka vēlos jums palīdzēt. Pats jūs no šejienes dzīvs neizkulsieties. Ir pilnīgi nepieciešams, lai jūs kāds piesegtu, citādi jūs pavisam viegli dabūsiet lodi pakausī. Šeit atrodas algots slepkava, lielisks snaiperis. Jūs redzējāt, cik viņš teicami trāpīja Rasnoldam? Tieši galvā. Jums nebūs ne mazāko izredžu.

Girlands paberzēja vaigu.

— Taču man par katru cenu ir jāiegūst šīs filmas. Tās maksā desmit tūkstošus dolāru. Un es tās noteikti iegūšu.

Maliks izslēdza lukturīti un paskatījās pulkstenī. Bija 22.00.

— Mūsu rīcībā ir divdesmit stundas, taču bez ēdiena, — domīgi noteica Girlands. — Es tūdaļ nokāpšu lejā un mēģināšu atrast ko ēdamu!

— Bet jūs nenovērtējat šo profesionāli. Es jau teicu, ka viņš ir lielisks snaiperis.

Girlands piecēlās.

— Tātad jūs paliksiet?

— Jā.

— Paldies. Man tik tiešām būs nepieciešama jūsu palīdzība. Bet tagad iesim gulēt. Blakus istabā arī ir gulta.

— Es negribu gulēt, - sausi noteica Maliks. — Ejiet, atgulieties, bet es pasēdēšu sardzē.

5-160

Girlands, kuram loti patika pagulēt, neko neiebilda. Viņš piegāja pie Džūlijas.

— Iesim gulēt. Maliks mūs apsargās.

Viņa paklausīgi devās tam līdzi. Uz istabas sliekšņa viņi apstājās un pārliecinājās, ka sargs turpina krākt, tad ātri ieslīdēja istabā, kurā viņi atradās pirms tam. Viņi apgūlās gultā.

— Es neko nesaprotu, — viņa nočukstēja, — šis cilvēks patiešām ir aģents?

— Jā, bez šaubām, labākais.

— Bet ko viņš šeit meklē?

— Nelauziet veltīgi galvu. Es gribu gulēt. Gluži vienkārši viņi arī negrib, lai jūsu tēvs kļūtu par prezidentu.

— Bet kā viņi uzzināja par manu eksistenci?

— Viņi var uzzināt visu. Taču nevajag par to uztraukties. Labāk gulēsim. Es jau guļu.

* * *

6.30 pa aizvērtajiem koka slēģiem istabā ielauzās pirmie saules stari, un Girlands pamodās. Viņš gultā izstaipījās, atvēra acis un piecēlās. Džū-lija arī gribēja piecelties.

— Nedaudz pagaidiet, — nočukstēja Girlands.

Viņš piegāja pie durvīm un, uzmanīgi tās pavēris, palūkojās garajā gaitenī. Sarga nebija. Viena lielās zāles durvju puse bija atvērta un Girlands ieraudzīja krēslā sēdošo Maliku.

— Sargs aizgāja pirms pusstundas, — nočukstēja Maliks. — Tieši pretī ir vannas istaba. Es jau šeit visu izpētīju.

Viņš piecēlās no krēsla un piegāja pie Girlanda.

— Vai nekas nenotika? — tas vaicāja.

Maliks pašūpoja galvu.

— Bet es uzskatu, ka virve nekādā gadījumā nenovērsīs viņu aizdomas. Viņi pārmeklēs visu pili no augšas līdz apakšai.

— Gan jau redzēsim.

Girlands iegāja vannas istabā, tad pavadīja turp Džūliju.

— Visi kalpi ir prom. Ejiet veicīgi nomazgājieties.

Džūlija jau sāka iet uz vannas istabu, kad viņi pēkšņi izdzirda lejā kādu troksni.

Girlands uzmanīgi pārliecās pāri margām un paskatījās trokšņa virzienā. Taču no šejienes bija redzami tikai 3. un 4. stāva kāpņu laukumi. Bet arī tos pašlaik neviens neapsargāja. Troksnis nāca no pirmā stāva, taču vārdus nevarēja izšķirt.

Girlands pagriezās pret Maliku. No vannas istabas nobālējusi iznāca Džūlija. Viņa bija par kaut ļoti pārbijusies.

— Viņi, protams, jau ieraudzījuši virvi, — teica Džūlija. — Tagad, kad kāpnes vairs netiek apsargātas, mēs varam uzkāpt vēl augstāk. Viņi taču noteikti atnāks uz šejieni.

Maliks pamāja.

Viņi izgāja cauri gaitenim un apstājās pie kāpnēm, kas veda uz sesto stāvu. Viņi nedaudz pastāvēja un ieklausījās. Girlands turēja rokā pistoli šaušanas gatavībā un kāpa lēnām pa kāpnēm. Pārliecinājies, ka tuvumā neviena nav, viņš pamāja ar roku Džūlijai un Malikam, un tie viņam sekoja.

Sestā stāvā kāpņu laukumā Girlands pietupās un atspiedās ar muguru pret sienu.

— Pagaidīsim šeit un paskatīsimies, kas notiks tālāk. Es labprāt izdzertu kādu kafijas tasi un apēstu olu kulteni ar bekonu, — viņš nopūtās.

Maliks palūkojās uz viņu un neko neteica. Viņš nosodīja tādas vājības. Džūlija, izdzirdot pieminam ēdienu, saviebās. Tajā panikas stāvoklī, kādā viņa atradās, jau pati doma par ēdienu vien šķita tai nepatīkama.

Apmēram 8.00 viņi lejā izdzirda skaļu balsi, kas teica:

— Es gribu, lai jūs visi ātrāk dotos uz mežu. Ātrāk apbruņojieties. Vajag atrast viņus abus. Visiem jāiet uz mežu.

Girlands un Maliks saskatījās, tad Girlands piecēlās.

— Sekojiet kāpnēm, - viņš nomurmināja.

Girlands izgāja gaitenī, pagrūda pirmās durvis labajā pusē un iegāja mazā* tukšā istabā, no kuras sākās šauras kāpnītes, kas veda uz vienu no pils tornīšiem. Viņš uzmanīgi sāka kāpt augšā.

Pa nelielo ambrazūru varēja mierīgi novērot pļaviņu un mežu. Viņš nedaudz pagaidīja. Pēc apmēram piecām minūtēm viņš ieraudzīja kā pirmie fon Golca kalpotāji šķērsoja pļaviņu un devās uz mežu. Marks tos mēģināja saskaitīt: 15... 20... 30... Viņi izkārtojās ķēdē un lēnām iegāja mežā.

5

Girlands turpināja novērot. Drīz vien parādījās vēl pieci cilvēki, aiz kuriem gāja milzīgs resnis, acīmredzot, pavārs. Pēc tam pēc kādām minūtēm desmit pa pils vārtiem izbrauca mašīna ar sievietēm un devās Gār-mišas virzienā.

Beidzot Girlands ieraudzīja fon Golcu, kurš kopā ar vecu kalpu šķērsoja pļaviņu un iegāja mežā.

Pagaidījis vēl desmit minūtes, Girlands nodomāja, ka vairāk neviena nebūs, un nokāpa lejā.

Maliks, piespiedies pie margām, rūpīgi vēroja un ieklausījās notiekošajā. Ieraudzījis Girlandu, viņš iztaisnojās un pagriezās pret viņu.

— Nu, ko?

— 38 cilvēki iegāja mežā, bet sievietes aizbrauca no pils teritorijas. Grāfs arī kopā ar visiem aizgāja uz mežu. Bet vai jūs šeit neko neredzējāt un nedzirdējāt?

— Viņi bija atsūtījuši trīs cilvēkus uz istabu piektajā stāvā. Šie cilvēki atsēja virvi un nokāpa lejā uz pirmo stāvu.

Vīrieši saskatījās.

— Tas acīmredzot arī ir slazds, — nomurmināja Girlands. — Blefs. Viņi atstāja mājā šo slepkavu, un tas gaida, kad mēs uzradīsimies, lai paņemtu mūs uz grauda.

— Jā, bet mēs paši nokāpsim lejā un viņu atradīsim, negaidot, kamēr viņš sameklēs mūs?

— Viņš var būt arī lejā. Neriskēsim. Mums vēl ir laiks. Pagaidīsim kādu stundu vai divas. Viņš taču arī nav pilnīgi pārliecināts, ka mēs patiešām atrodamies šeit. Lai nedaudz panervozē.

Maliks piekrita.

— Es palikšu šeit, bet jūs uzkāpiet tornītī. Jāpārliecinās, ka viņi nav beiguši mūs meklēt un neatgriežas pilī.

— Labi. Iesim, Džūlija.

Girlands pavadīja Džūliju uz mazo apaļo istabiņu un teica:

— Es uzkāpšu tornītī, bet jūs pagaidām pasēdiet uz kāpnītēm vai uz grīdas. Gaidīt acīmredzot nāksies ilgi. Pacentieties to visu aizmirst. Domājiet par to labo, ko jūs esat paveikusi savas dzīves laikā... ja, protams, varēsiet kaut ko atcerēties... Domāju, ka jums nebūs daudz ko atcerēties.

Džūlija nosarka.

— Brīžiem man gribas jus vienkārši nosist! Jus izturaties pret mani kā pret bērnu.

— Nē, Džūlij, nav tiesa.

Viņš uzmanīgi palūkojās uz viņu un, neteicis vairāk ne vārda, sāka kāpt pa kāpnēm.

Džūlija sāka raudāt. Visnepatīkamākais visā šajā lietā bija tas, ka viņa pati par sevi domāja gluži tāpat kā Girlands.

* * *

Šiks nekustīgi sēdēja krēslā un turēja pistoli uz ceļiem. Pilī valdošais klusums viņu ļoti nomāca. Taču Šiks bija pieradis pie šāda klusuma. Viņš bija pieradis gaidīt stundām ilgi. Viņš bija pārliecināts, ka Girlands agri vai vēlu nokāps lejā, un tad... Šiks bija gatavs šādi nosēdēt kaut vai visu dienu, ja tas būs nepieciešams. Viņi sarunāja, ka grāfs būs mežā ar saviem cilvēkiem līdz pašam vakaram.

Pat ja Girlands sapratīs, ka ir iekļuvis slazdā, pat ja viņš mēģinās kā ieroci izmantot kādu zobenu vai dunci no pils ieroču kolekcijas, Šiks vienalga no tā nebaidījās. Viņš bija pilnīgi pārliecināts, ka neviens visā pasaulē nespēj viņu pārspēt tad, kad viņam rokā ir pistole.

Šikam gribējās smēķēt, taču tas bija pārāk riskanti. Viņš nedaudz atslābinājās, tad atkal ieklausījās klusumā un ar savu vienīgo aci uzmanīgi vērās durvju ailā.

Vestibilā stāvēja pulkstenis, kurš skaļi tikšķēja, un šī tikšķēšana atbalsojās pils klusumā.

Bet jau pēc pusotras stundas šī tikšķēšana sāka kaitināt Šiku. Viņam radās nepārvarama vēlēšanās apstādināt pulksteni, bet viņš saprata, ka tas bija pārāk bīstami, jo arī Girlands varēja dzirdēt šo tikšķēšanu, un ja pulkstenis pēkšņi apstātos, tas varētu viņu padarīt piesardzīgu.

Nosita deviņi, pēc tam desmit. Šiks bija pārliecināts, ka viņam ir dzelzs nervi, bet jau pēc divām stundām viņš juta, ka pamazām sāk satraukties. Viņam briesmīgi gribējās smēķēt, bet viņš sāka domāt par Girlandu, lai kaut nedaudz aizmirstu šo savu vēlmi.

Viņš prātoja, ka šis cilvēks neapšaubāmi ir izgājis ASV speciālā dienesta sūro skolu. Šika šaurā mute savilkās grimasē. Viņa pirmais uzdevums bija nogalināt kādu ASV aģentu, kurš bija savācis pietiekami daudz pierādījumu pret Radnicu, lai to varētu iesēdināt cietumā uz visu mūžu. Viņu vajadzēja pēc iespējas ātrāk novākt.

Tolaik Šiks bija ļoti pašpārliecināts, pat pārāk pašpārliecināts. Taču toreiz aģents viņu gandrīz nogalināja ar šāvienu sejā. Beigu beigās Šiks viņu tomēr nošāva, taču pēc tam bija spiests ilgu laiku pavadīt hospitālī, bez tam viņš zaudēja arī aci.

Kopš tā laika Šiks neapzināti baidījās no amerikāņiem. Ar laiku šis incidents sāka aizmirsties, jo visi nākamie upuri bija līdzīgi upurjēriem, ar kuriem tas tika galā bez īpašām pūlēm.

Radnics viņam ieteica būt ļoti uzmanīgam ar Girlandu, un Šiks to atcerējās. Tā sēžot krēslā, Šiks atcerējās fon Golca vārdus:

„Bet vai jūs esat pārliecināts, ka jums nevajag atstāt kādus trīs vai četrus cilvēkus. “ Viņš noslaucīja pieri ar roku. Vestibilā pulkstens nosita vienpadsmit.

* * *

Girlands nokāpa no tornīša.

Trīs ilgas stundas viņš bija uzmanīgi vērojis mežu un neieraudzīja nevienu fon Golca cilvēku.

— Džūlija... nu, esiet taču kaut nedaudz noderīga. Uzkāpiet tornītī un, ja ieraudzīsiet kaut vienu cilvēku iznākam no meža, tūdaļ man par to ziņojiet. Es gribu pateikt pāris vārdu Malikam.

Viņa paklausīgi uzkāpa tornītī, bet viņš piegāja pie Malika.

— Es domāju, ka mums ir laiks sākt rīkoties, — viņš nomurmināja. -Vai jūs neko nedzirdējāt?

— Neko. Mēs gluži vienkārši zaudējam laiku. Viņi, kā rādās, ir visus evakuējuši no pils, bet es vienalga nevēlos riskēt. Slepkava varbūt mūs gaida kaut kur lejā kādā ērtā vietā. Bet es domāju, ja viņš tik tiešām ir tur, tad sagaida mūs lielajā salonā. Tikai no šīm durvīm var novērot kāpnes. Es nokāpšu verandā un tur ielūkošos.

Girlands pagrozīja galvu.

— Nokāpt var tikai pa virvi, bet viņi to pievāca, un, turklāt, tas būtu pārāk riskanti. Nav iespējams taču to izdarīt pilnīgi bez trokšņa. Viņš izdzirdēs un jūs ieraudzīs.

— Līdz kuram stāvam var nokāpt nepamanīts?

— Līdz trešajam.

— Tad nokāpiet. Pienācis laiks sākt nervu karu. Es iziešu uz balkona un padauzīšu pa margām.

Girlandam iepatikās šī ideja.

— Bet kas būs jādara man?

— Palieciet kāpņu laukumā. Ja es ieraudzīšu, ka viņš izgājis terasē, es piedauzīšu ātri divas reizes. Ja jūs skriesiet, tad nokļūsiet līdz otram stāvam pirms viņš vēl būs paguvis atgriezties.

— Labi.

Maliks un Girlands uzmanīgi, gluži kā spoki, nokāpa trešajā stāvā. Girlands palika kāpņu laukumā, bet Maliks izgāja gaitenī. Tur viņš uzmanīgi atvēra kādas durvis un ieslīdēja istabā.

Ar milzu pacietību, ļoti lēni, uzmanoties, lai neiepīkstētos logu slēģi, viņš tos pacēla un atvēra.

Šī operācija aizņēma vismaz kādas piecas minūtes, taču viņam to izdevās izdarīt pilnīgi bez trokšņa.

Izgājis uz balkona, viņš ievēroja, ka salona logi atrodas lejā pa labi. Maliks nogūlās uz vēdera tā, lai varētu novērot cauri balkona margu režģiem, un ar pistoles stobra galu sāka klaudzināt pa margām. Viņš klaudzināja visai haotiski.

Izdzirdis šo pēkšņi nez no kurienes radušos troksni, Šiks saspringa. Viņš kā kaķis pielēca no krēsla un, turot ieroci rokā, saspringa un ieklausījās.

Šī skaņa tikpat pēkšņi kā bija sākusi skanēt, mitējās. Bija dzirdama tikai pulksteņa tikšķēšana.

Viņš vēl nedaudz pagaidīja, ieklausīdamies, tad beigās nolēma, ka tas bija kāds nejaušs troksnis.

Šiks pārbrauca ar delnu pa nosvīdušo pieri. Atkal vilkās ilgās gaidīšanas minūtes. Viņam atkal sagribējās smēķēt.

Pēkšņi atkal atskanēja šis troksnis.

Šiks piegāja pie balkona durvīm un paraudzījās uz saules pielieto terasi.

„Varbūt tur klaudzina kāds koka zars? Taču nē, skaņa bija pārāk metāliska. Tā skanēja kaut kur no āra.“

Šiks paspēra vēl vienu soli uz loga pusi.

Skaņa kļuva vēl uzmācīgāka. Šiks bija pārliecināts, ka tā nāca no terases.

„Kāds ir ārpusē. Bet varbūt tas ir slazds?“

Viņš piegāja pie loga, tad apstājās un pagriezies vēroja trepes. Viss bija mierīgi.

Skaņa apklusa.

Atkal iestājās klusums. Šiks pagāja vēl mazliet uz priekšu, taču neko vairāk nedzirdēja. Tieši tajā brīdī, kad viņš jau bija izlēmis atgriezties savā krēslā, atkal atskanēja šie klaudzieni. Viņš atcerējās, ka Golcs viņam apgalvoja — Girlands ir neapbruņots, tāpēc viņš nolēma noskaidrot šīs skaņas cēloni.

Kā ēna, turot pistoli rokā, viņš izslīdēja terasē.

Tiklīdz Maliks to ieraudzīja, viņš ātri divas reizes pieklaudzināja un tūdaļ paslēpās.

Girlands izdzirda šo dubultsitienu un ātri un klusi nokāpa vēl vienu stāvu zemāk. Viņš ievēroja atvērtās salona durvis un tumšo krēslu durvju priekšā.

Šiks pacēla acis un lūkojās uz balkonu, taču neredzēja neko aizdomīgu. Viņa nervi bija tik ļoti saspringti, ka viņš pilnīgi aizmirsa par piesardzību un izgāja uz terases.

Viņš uzmanīgi sāka aplūkot nama fasādi.

Maliks pasmaidīja un pacēla pistoli. Šaut bija grūti, jo dzelzs režģis traucēja tēmēt.

Šiks pēkšņi sajuta kāda svešnieka klātbūtni. Viņš acumirklī izšāva, lode ieurbās akmenī virs Malika galvas, un šķembas trāpīja tam sejā.

Maliks pielēca kājās, bet Šiks, tagad jau zinot, kur slēpjas viņa pretinieks, metās atpakaļ salonā... Tagad viņš nosprieda, ka pietiks spēlēt „aklās- vistiņas“.

Viņš zināja, ka Girlands nav apbruņots un slēpjas trešajā stāvā. Viņš nešaubījās ne mirkli.

Šiks izmetās no salona un, vairs neraizējoties par troksni, sāka skriet augšā pa trepēm.

Girlands tobrīd atradās otrā stāva gaitenī. Izdzirdis, kā kāds skrien augšā pa kāpnēm, ātri paslēpās kādā istabā.

Tajā brīdī, kad Šiks kāpņu laukumā pagriezās, lai skrietu vēl augstāk, Girlands metās tam pakaļ. Kāpņu vidū Šiks to pamanīja. Viņš tūdaļ pat apstājās, bet Girlands jau satvēra to aiz potītes un spēcīgi parāva. Šiks nokrita un izmeta pistoli.

Girlands pusapgriezienā ar lēcienu metās virsū Šikam tieši tajā brīdī, kad viņš jau grasījās celties kājās. Šiks nespēja atvairīt šo uzbrukumu un krita.

Taču Šiks ar milzīgu spēku, kas tik ļoti pārsteidza Girlandu, to atgrūda un viņi abi sāka ripot lejā pa kāpnēm. Girlands atguvās pirmais un atkal metās virsū Šikam, neļaudams attapties. Ar plaukstas sānu viņš iesita tam pa kaklu, un Šiks zaudēja samaņu.

Kad Maliks noskrēja lejā pa kāpnēm, Girlands jau stāvēja noliecies pār Šiku.

Ieraudzījis Malikam uz sejas asinis, viņš satraucās.

— Vai jūs esat ievainots?

— Nieki, — atbildēja Maliks, slaucīdamies ar kabatlakatu.

— Kas tas tāds?

— Nezinu... Taču brīnišķīgs eksemplārs, vai nav tiesa? Pieskati viņu, es sameklēšu kādu stiprāku virvi.

Girlands iegāja kādā istabā, norāva aizkaru un atgriezās, lai sasietu Šiku.

— Bet nosēdiniet to kaktā.

Viņi ienesa Sjuku istabā un nometa to uz gultas.

— Lai kādu stundiņu vai divas paguļ šeit, — teica Girlands, ievīstot to krēsla pārvalkā. - Bet tagad pameklēsim kaut ko ēdamu. Es gluži vienkārši mirstu nost no bada. Vienu mirklīti, es pasaukšu Džūliju.

Pēc desmit minūtēm viņi jau visi trīs sēdēja pie milzīga virtuves galda un ēda aukstu vistu un šķiņķi.

— Man ir ideja, - pēkšņi Maliks ar pilnu muti paziņoja. - Mums nemaz nav nepieciešams gaidīt šeit šo izsūtāmo ar filmām. Mēs brauksim tam pretī uz lidostu. Divatā mēs gluži viegli spēsim atņemt tam filmas un pat atgriezties Parīzē vēl pirms pusnakts.

— Bet tas ir pārāk riskanti. Bet ja mēs to palaidīsim garām?

— Es viņu ļoti labi iegaumēju un domāju, ka es viņu noteikti spēšu sazīmēt.

— Bet kā tad elektrificētās sienas?

Maliks noslaucīja pieri ar plaukstu.

— Vajag paņemt mašīnu. Garāžā tās ir veselas četras. Tad mēs piebrauksim pie sardzes namiņa, neitralizēsim sargus, izslēgsim strāvu un mierīgi aizbrauksim.

Girlands apdomāja šo priekšlikumu. Viņš palūkojās pulkstenī. Tuvākā lidmašīna no Parīzes ieradīsies ne agrāk kā pulksten piecos. Viņiem vēl bija laiks.

— Labi. Lai notiek!

Pēc tam viņš pagriezās pret Džūliju un teica:

— Vai jūs spēsiet vadīt mašīnu, dārgā?

— Protams, bet nesauciet mani par dārgo!

Girlands iesmējās.

— Ejiet un sakrāmējiet labāk savu bagāžu... Jūs aiziesiet pēc mašīnas, Malik?

— Labi.

Pēc divdesmit minūtēm Girlands ar koferi rokās, kopā ar Džūliju nokāpa pa kāpnēm. Viņi piegāja pie baltā ,,mersedesa-3(X)". Girlands nometa bagāžu uz aizmugurējā sēdekļa un ielīda tur kopā ar Maliku. Džūlija apsēdās pie stūres. Kādu laiku mašīna brauca pa garu, putekļainu aleju, tad Girlands lika apstāties.

— Tālāk mēs iesim kājām. Kad es iesvilpšos, jūs ātri brauciet pie vārtiem.

— Esiet uzmanīgi, — novaidēja Džūlija.

— Jā, protams... Neuztraucieties un gaidiet signālu.

Maliks un Girlands ātri piegāja pie paviljona un apstājās.

— Es ieiešu pa sētas durvīm, — teica Maliks un izvilka pistoli. — Pagaidiet pāris minūtes.

Bet viņa piesardzība izrādījās pilnīgi lieka. Trīs sargi tieši šajā laikā mierīgi ēda brokastis. Viņi bija pilnīgi aizrāvušies ar milzīgo gaļas bļodu.

Girlands ar kājas spērienu atvēra durvis. Visi trīs ar izbrīnu vērās uz viņa pistoli.

Maliks arī ienāca.

— Izslēdziet strāvu, — viņš ieaurojās.

Viens no sargiem ātri piecēlās un pagrieza slēdzi.

Pēc pāris minūtēm visi trīs jau bija piesieti pie krēsliem. Maliks un Girlands izgāja no paviljona. Kamēr Maliks vēra vaļā vārtus, Girlands izgāja ceļa vidū un iesvilpās.

* * *

Kad Girlands iegrieza mašīnu Minhenes lidostas stāvvietā, Džūlija iesaucās:

— Lūk, mūsu ,,triumfs“!

Tik tiešām, stāvvietā atradās mazā sarkanā mašīna.

Maliks, kurš sēdēja līdzās, pieliecās uz priekšu.

— Nu ko, tas nozīmē, ka man būs jānodarbojas ar šo lietu. Izsūtāmais jūs redzēja, bet mani vēl ne. Lūk, ko mēs tagad darīsim...

* * *

Parīzes reisa lidmašīna pieripoja pie lidostas ēkas. Grāfa kalps Fricis atsprādzēja drošības jostas. Ja arī viņš bija ar visu ne pārāk apmierināts, tad, neskatoties uz to, viņam tomēr veicās. Viņu aizsūtīja uz Parīzi ar samērā vieglu uzdevumu. Kad viņš ieradās Parīzē, banka bija jau slēgta. Vakars un nakts bija viņa rīcībā.

Fricis kalpoja pie grāfa jau apmēram trīs gadus. Maksāja viņam maz un pastāvīgi pazemoja. Viņš gribēja drīz pamest šo dienestu. Parīzes brauciens kaut kādā mērā kompensēja visas viņa nepatikšanas, lai gan viņš bija iztērējis vairāk, nekā domāja. Bet Parīze bija tā vērta.

Tiklīdz viņš izgāja muitu, viņa priekšā nostājās milzīga auguma vīrietis ar sudrabotiem matiem.

— Jūsu vārds?

Izdzirdis šo pavēlošo toni, Fricis Kurts uzreiz saspringa. Viņam jau bija izstrādājies reflekss, ka jebkura priekšniecība apgājās ar viņu kā ar suni.

— Fricis Kurts, — viņš mierīgi atbildēja.

— Ļoti labi. Jūsu saimnieks man lika jūs sagaidīt. Sekojiet man.

Neskatoties uz viņu, Maliks pagriezās un ātrā solī devās uz „mersedesu^ Kurts bija spiests gandrīz vai skriešus viņam sekot. Viņš prātoja, kas gan tas varētu būt un kāpēc grāfs ir atsūtījis šo cilvēku viņu sagaidīt? Bet tad, kad viņš ieraudzīja pazīstamu mašīnu, viņa šaubas mazinājās.

Maliks apsēdās pie stūres, Kurts iekārtojās līdzās. Tiklīdz Maliks nedaudz pabrauca nost no lidostas, Kurts vaicāja:

— Atvainojiet, mesjē, bet...

— Man nepatīk sarunāties pie stūres, — viņu asi aprāva Maliks.

Kurts paklausīgi apklusa. Viņam uz ceļiem atradās ādas portfelis.

Tiklīdz viņi pagriezās uz Gārmišas ceļa, Kurts netīšam palūkojās mašīnas spārna aizmugures skata spogulī. Viņš ievēroja, ka ,,mersedesam“ seko maza, spīdīga mašīna. Kurts tūdaļ to pazina, viņš pazina arī vadītāju un tam līdzās sēdošo meiteni... Auksti sviedri pārklāja viņa pieri. Viņš uzmanīgi palūkojās uz Maliku.

— Nekustieties! — tas norūca.

Drīz vien Maliks iegrieza pa kreisi kādā šaurā celiņā un apstājās.

— Jūs atvedāt saini no Parīzes bankas. Atdodiet to man! — teica Maliks.

,,Triumfs“ apstājās aiz „mersedesa*4. No mašīnas izkāpa Girlands, apstājās un skatījās uz Kurtu.

— Vai viņš atdeva jums saini? — viņš vaicāja Malikam.

— Vēl ne... bet tūlīt, bez šaubām, atdos.

Kurts šaubījās tikai kādu sekundi, tad ar drebošu roku atvēra portfeli un izvilka no tā kārtīgi iepakotu saini. Maliks paņēma to rokās un rūpīgi aplūkoja.

Girlands uzmanīgi izvilka pistoli no kabatas. Viņš pilnīgi tomēr neuzticējās Malikam.

Maliks ievēroja šo kustību, viņš paskatījās uz Marku un pasmaidīja.

— Jūs, kā redzu, nekad nevienam neuzticaties. — Viņš, vēl joprojām smaidot, pasniedza saini amerikānim, kuru tas paņēma ar kreiso roku.

— Atvainojiet, bet tas ir vienkārši ieraduma spēks.

Girlands noslēpa pistoli un parādīja saini Džūlijai, kura tos uzmanīgi vēroja no mašīnas.

— Vai tas ir īstais?

— Jā.

Kad Girlands pienāca pie viņas, viņa mēģināja viņam to izraut no rokām, taču Marks bija veiklāks. Viņa lūdzās:

— Atdodiet man to, Dieva del, atdodiet! Tas taču ir mans!

Girlands pagrozīja galvu.

— Nesāksim visu no sākuma, Džūlija. Jūs taču man devāt vārdu. Šī lieta ir domāta jūsu tēvam.

Viņa nobālēja.

— Nē! Es jūs lūdzu, nevajag! Es nepārdzīvošu, ja uzzināšu, ka viņš redzēja šīs filmas. Ja jūs viņam tās atdosiet, es izdarīšu pašnāvību. Es zvēru.

Girlands uzmanīgi palūkojās uz viņu.

— Par šīm lietām vajadzēja domāt pirms piekritāt filmēties šādās Elmās, man šķiet. Jūs taču gribējāt šīs filmas aizsūtīt viņa politiskajiem pretiniekiem, vai nav tiesa?

— Nē, nekādā gadījumā! Es jūs lūdzu! Es jūs lūdzu, ticiet man! Tas bija vienkārši blefs. Es ne par kādu naudu nebūtu tās sūtījusi. Es to nespēšu pārdzīvot, ja kāds redzēs šīs filmas...

— Neuzskatiet mani par muļķi, Džūlij. Jūs taču aizsūtījāt vienu šādas filmas eksemplāru savam tēvam.

— Nē, nevis es, bet gan Pjērs. Tas bija Pjērs. Viņš pats to aizsūtīja, bet man pastāstīja jau tikai pēc tam. Bez tam... šīs trīs... tās ir vēl pretīgākas, un es nepārdzīvošu, ja kāds tās redzēs... Vai tad jūs nesaprotat? Vai tad jūs nezināt, kā es to izdarīju... Mani piepumpēja ar LSD... O, jūs to nedarīsiet! - viņa elsoja.

— Bet man taču šī lieta maksā desmit tūkstošus dolāru.

Džūlija saķēra seju ar rokām un sāka elsot vēl skaļāk.

Girlands ievēroja, ka Maliks izkāpa no mašīnas un ar interesi vēroja šo scēnu.

— Nu, ko mēs darīsim ar šo mīļo draudziņu? — Girlands viņam vaicāja.

— Es domāju, ka viņu vajag sasiet un kaut kur pamest. Viņu pec kāda laika atradīs. Bet mums būs vēl laiks, lai nokļūtu līdz lidostai un iekāptu lidmašīnā, protams, ja mēs pasteigsimies.

Girlands palūkojās pulkstenī.

— Džūlija, izbeidziet komēdiju. Jūs, protams, lieliski tēlojat, bet mani tas nemaz neaizkustina. Man turklāt šķiet, ka Rasnolds nav vienīgais vaininieks. Jūs arī esat vainīga. Bet labi, ņemiet!

Viņš nolika saini uz „triumfa" motora pārsega, pagriezās, sameklēja „mersedesā" Džūlijas koferi un iemeta to „triumfā".

Džūlija turpināja raudāt. Girlands paskatījās uz viņu, saviebās, tad paraustīja plecus un atgriezās pie „mersedesa".

— Braucam, — viņš teica.

Maliks apsēdās pie stūres un atzīmēja:

— Bet jūs taču aizmirsāt saini.

— Šoreiz es izrādīju augstsirdību, — teica Girlands un novērsās. — Brauksim.

Maliks aizbrauca līdz krustojumam un apstājās. Viņš izvilka Kurtu no mašīnas.

Tieši tajā brīdī, kad viņš sēja izsūtāmā rokas, aiz viņa muguras ierēcās „triumfa" motors.

— Viņa aizbrauca, — teica Maliks.

— Jā, — atbildēja Girlands.

— Viņa paņēma saini.

— Jā.

Maliks sasēja Kurta kājas. Tad pacēla to kā maisu un pārmeta pāri dzīvžogam.

— Bet es vienmēr domāju, ka nauda jūs interesē par visu vairāk pasaulē, Girland. Vai tad Dorijs jums nebūtu krietni samaksājis par šo saini?

— Jā, viņš apsolīja... Brauksim.

Maliks atkal iekāpa mašīnā, pagriezās un izbrauca uz ceļa.

Lai gan viņi brauca pa šoseju ļoti ātri, viņi nekur nemanīja sarkano „triumfu".

Džūlija brauca vēl ātrāk.

* * *

Tā kā lidmašīnā bija tikai seši pasažieri, Girlands un Maliks sēdēja blakus. Viņi klusēja, iegrimuši katras savās domās, un neskatījās viens uz otru. Pēc kāda laika Girlands paraudzījās uz Maliku.

— Jūs, protams, varat man neatbildēt, ja nevēlaties, Malik, — teica Girlands klusā balsī, — bet es gribu uzdot jums vienu jautājumu. Kāpēc jūs atteicāties no šīm filmām? Es gaidīju, ka jūs sāksiet rīkoties, bet jūs...

Ar šim lietiņām jūs taču varētu sacelt īstu vētru starp savējiem un atgūt savu agrāko autoritāti. Viņi noteikti tās izmantotu, un ar Šermanu būtu cauri. Vai tad darbs jūs vairs neinteresē?

Maliks drūmi paraudzījās uz savām milzīgajām rokām.

Kādu minūti vai divas Girlands domāja, ka Maliks neatbildēs, bet beidzot tas noteica:

— Visu šo laiku, kopš es strādāju drošības dienestā, es nekad nerēķinājos ar savām personīgajām interesēm, gluži pretēji jums, kas vienmēr domājat tikai par savu labklājību, bet pēc tam tikai par darbu. Taču kopš kāda laika es nolēmu būt līdzīgs jums. Kamēr pie varas ir tādi kā Kovskis, es nespēju veltīt sevi tikai un vienīgi darbam. Sēdēt birojā un šķirstīt papīrus — tas man nozīmē nāvi. Tieši tagad man radusies iespēja ieriebt šim vecajam muļķim Kovskim, un es to katrā ziņā izdarīšu. Tiklīdz viņš būs atstādināts, es atsākšu savu darbību. Un mēs atkal kļūsim par ienaidniekiem.

— Bet mēs laikam nekad vairs nesatiksimies, — atbildēja Girlands un paraustīja plecus. - Es nekad nebūtu piekritis šādam darbam, ja Dorijs man nebūtu tik daudz piesolījis. Bet kādā veidā jūs domājat tikt vaļā no Kovska?

Maliks ilgi šaubījās, bet tad atbildēja:

— Rīt, kad es pie viņa ieradīšos, es viņam teikšu, ka jūs iznīcinājāt šīs filmas, pirms es tām tiku klāt. Es viņam arī teikšu: ja viņš būtu paklau-sījis manam padomam un nosūtījis telegrammu amerikāņu policijai uz lidostu, kurā būtu to brīdinājis par Šermana ierašanos, tad Šermana karjerai būtu beigas.

Nosūtījuši šādu telegrammu, mēs noteikti būtu lieguši Šermanam kļūt par prezidentu. Bet Kovskis kā pēdējais muļķis atteicās to darīt. Tad es viņam pateikšu, mūsu saruna ir ierakstīta kasetē un nosūtīta uz centru.

Marks pašūpoja galvu.

— Dorijs par to ļoti priecāsies.

Maliks vienaldzīgi paraustīja plecus.

— Ne tikai viņš viens. Pēc dažām minūtēm lidmašīna nolaidīsies. Es uzskatu, ka mūs nedrīkst redzēt kopā. Drina, laikam, noteikti būs lidostā. Vai jūs negribat izkāpt pirmais? Es izkāpšu pēc kāda laiciņa, kad Drina jau ziņos pa telefonu par jūsu ierašanos.

— Labi, es piekrītu, - teica Marks.

Lidmašīna sāka samazināt augstumu un drīz vien nolaidās. Maliks pagriezās pret Girlandu:

— Tagad es jums saku „Palieciet sveiks!“. Ceru, ka mēs vairs nekad neredzēsimies. Pēc kādiem diviem mēnešiem es atkal atsākšu savu darbību. Nu bet tagad, šķiet, mēs esam kviti, vai sapratāt?

— Es arī ceru, ka mūsu ceļi vairāk nekad nekrustosies... un paldies par palīdzību, — Girlands smaidot atbildēja. — Jā... mēs esam kviti.

Viņi paspieda viens otram roku. Lidmašīna tajā laikā nolaidās un pie-ripināja pie lidostas ēkas.

* * *

Girlands bija vīlies, jo Dorija pieņemšanas istabā neieraudzīja Māvi Polu. Viņš nospieda selektora pogu.

— Kas tur ir? — atskanēja Dorija balss.

— Jūsu bijušais aģents ieradies ar ziņojumu. Vai es jūs pamodināju? Lūdzu piedodiet.

— Ak, tas esat jūs. Ienāciet.

Girlands ienāca lielajā kabinetā un nevērīgi apsēdās ietilpīgajā apmeklētāju krēslā. Viņš bija ģērbies pelēkā uzvalkā ar sarkanu kaklasaiti, kājās viņam bija brūnas kurpes. Dorijs bija pārsteigts par viņa eleganci.

— Nu tā? Vai priecājaties mani redzēt? — viņš vaicāja ar ironisku smaidu sejā.

Dorijs uz viņu vērīgi paskatījās.

— Vai filmas ir pie jums?

Girlands saviebās, paraustīja plecus un pēc nelielas pauzes atbildēja.

— Gan jā, gan nē. Es tās dabūju, jau turēju rokās, bet nabaga bērns tik ļoti sāka raudāt, kad teicu, ka atdošu tās tētim, ka es nespēju to izturēt un atdevu viņai šīs filmas.

Dorijs pielēca kājās.

— Ko tas nozīmē? Nekavējoties paskaidrojiet! Jūs tikai veltīgi atņemat man laiku.

— Ja jūs man neticat, piezvaniet Malikam. Bez viņa palīdzības es diez vai tās būtu dabūjis. Kad es nolēmu, protams ne bez nožēlas, atdot šīs filmas meitenei, Maliks bija šīs aizkustinošās scēnas liecinieks.

— Ar vienu vārdu sakot, jūs neatvedāt šīs filmas? Vēl precīzāk, jūs neizpildījāt uzdevumu! — kļuvis sarkans no dusmām, iesaucās Dorijs.

— Nē, cienījamais patron, es izpildīju jūsu uzdevumu. Es vienmēr izpildu to, ko apņemos. Es turēju šīs filmas rokās, un jūs varat pateikt savam draudziņam, ka tagad viņš var izvirzīt savu kandidatūru uz prezidenta vēlēšanām. Filmas ir iznīcinātas! Džūlija man apsolīja turpmāk būt prātīgāka. Un man šķiet, ka šo operāciju nevar uzskatīt par izgāzušos.

— Un jūs gribat, lai es jums noticētu? — iekliedzās Dorijs. — Es jums uzticējos, bet jūs... Jums vajadzēja šīs filmas nogādāt uz šejieni. Izbeidziet par mani ņirgāties! Vai tās jums ir vai nav?

— O, es jau sen esmu ievērojis, ka jūs novecojat, Dorij. Bet es vēl līdz šim nezināju, ka jūs esat kļuvis kurls. Meitene iznīcināja šīs filmas. Viņa man apsolīja likt mierā savu tēvu.

— Kā jūs to varat tik droši teikt un apgalvot? Vai jūs redzējāt, kā viņa iznīcināja šīs filmas? Ielasmeitas solījums? Cik vērti ir šādi solījumi?

— Paklausieties... Vai jūs zināt... Vai jums ir zināms, ka Sermans atļāva novākt savu meitu? — mierīgi izmeta Girlands.

Pēc Girlanda acīm Dorijs saprata, ka tas nebūt nejoko.

— Es domāju, — viņš teica jau mierīgā tonī, - jums ir man viss sīki jāizstāsta, kas tur īsti notika.

— Bet es taču jums stāstu... Tikai tāpēc jau es šurp arī esmu atnācis. Bet ko pa to laiku darīja jūsu draudziņš Sermans, pēc tam, kad es no šejienes aizgāju?

— Savas meitas necienīgas uzvedības dēļ viņš bija spiests sēdēt mājās un zaudēja daudz laika. Nevar taču rīkot priekšvēlēšanu kampaņu, sēžot mājās.

Girlands pasmaidīja.

— O, lūk, tik tiešām lieliska ziņa. Nevajag neko vairāk teikt. Jā, tik tiešām pirmās desmit dienas ir vissvarīgākās šādā kampaņā. Tātad šis sīkais nelietis nekļūs par prezidentu?

— Tā nebūt nav jūsu darīšana, Girland. Tas jau noticis.

Girlands paņēma no galda cigareti, uzpīpēja un ērtāk iekārtojās krēslā. Pēc tam viņš sīki izstāstīja visus pēdējo dienu notikumus.

Dorijs klausījās klusējot, nepārtraucot un neuzdodot nekādus jautājumus. Kad Girlands stāstīja par Rasnolda slepkavību, Dorijs, lai gan saknieba lūpas, tomēr klusēja.

— Un tā, kad šī meitene sāka neprātīgi raudāt, — Girlands beidza savu stāstu, — es nodomāju, ka būs daudz krietnāk un humānāk, ja eS šīs nelaimīgās filmas atdošu viņai... Bet jūs laikam rīkotos gluži citādi?

Kādu laiku Dorijs sēdēja klusējot, tad savilka uzacis un, neskatoties uz Girlandu, teica:

— Bet tas vēl nebūt nepierāda, ka Radnics vai Šermans piedalījās šajā nolaupīšanā un pat slepkavībā, — viņš beidzot noteica.

— Man nav vajadzīgi nekādi pierādījumi, — atvairīja Girlands. — Šermans un Radnics — viens zābaku pāris.

— Bet viņa meita, kas ar viņu notika?

Girlands paraustīja plecus.

— Es domāju, ka nav vērts uztraukties. Viņa, bez šaubām, izkulsies pati sveikā. Es tikai esmu pārliecināts par to, ka viņa noteikti turēs savu doto vārdu un izdarīs visu, ko man solīja.

Dorijs mazliet atmaiga.

— Bet es domāju, ka jūs lieliski saprotat, Girland, ja es nenodošu šis filmas Šermanam, viņš taču neko nesartiaksās par jūsu darbu.

— O, tas man nav nekāds īpašs jaunums. To jau es biju iedomājies, kad atdevu šīs filmas Džūlijai. Bet es taču esmu nopelnījis tos pirmos desmit tūkstošus un tos es paturēšu. Bet es arī turpmāk nepaņemšu no Šermana nevienu dolāru, pat ja viņš kritīs manā priekšā uz ceļiem. Tas, kas teica: „Nauda nesmird'4, nepazina Šermanu. Es lieliski zinu, ka viņa nauda smird.

— Ir tādi brīži, kad es jūs absolūti nesaprotu, Girland, — teica Dorijs. — Man vienmēr šķita, ka nauda — tas jums ir viss, un jums ir gluži vienalga, no kurienes tā nāk un kā ož.

— Bet cilvēki taču visu dzīvi mācās, — ironizēja Girlands. — Jā, starp citu, man jums ir vēl kāds jaunums...

Un Girlands viņam pastāstīja, ka Kovskis drīz, šķiet, kritīs nežēlastībā.

Dorijs pašūpoja galvu. Girlands turpināja:

— Man, atklāti sakot, jāatzīstas, ka es nekad par to nebiju domājis. Man vienmēr bija par to visu nospļauties. Bet es gribu vērst jūsu uzmanību, ka tā bija maza atriebība, Malika personīgā atriebība, bet man kaut kā gluži vienalga, kas ar viņu notiks. Tagad es vairāk pie jums nestrādāju un nedomāju, ka kādreiz vēl sastapšos ar Maliku. Un es iesaku jums, katram gadījumam, brīdināt savus puišus, citādi man nācies novērot, ka pēdējā laikā viņi zaudējuši modrību.

Dorijs, domīgi berzējot vaigu, skatījās uz Girlandu.

— Atklāti sakot, man šķiet, ka jūs nemaz negribējāt no mums iet prom, Girland... Man ir jums kāds ļoti interesants uzdevums. Tanžerā... šī lieta šķiet gluži tīšām radīta jums, — viņš teica un pabīdīja uz galda gulošo dokumentu mapi uz Girlanda pusi.

— Šajā lietā ir iejauktas divas sievietes, turklāt ļoti skaistas. Tā ir kā radīta jums.

Girlands pacēla uzacis.

— Jūs gluži vienkārši esat sirēna-kārdinātāja! Nu, bet kā ar naudu?

— Ja jau šis ir oficiāls uzdevums, tad jums, gluži saprotams, samaksās pēc noteiktā tarifa, — atbildēja Dorijs.

Girlands piecēlās no krēsla.

— Nē, dārgais patron, sirsnīgi pateicos. Man pašlaik ir desmit tūkstoši dolāru, un es varu kādu laiku nestrādāt, bet vienkārši padzīvot sava prieka pēc.

Palieciet sveiks, Dorij! Ja jums atkal uzradīsies kāds darbiņš, ne mazāks kā uz desmit tūkstošiem, tad droši vien es padomāšu un piekritīšu. Es taču vienmēr esmu teicis, ka vajag domāt plaši. Un arī jums novēlu domāt tāpat.

To pateicis, viņš izgāja no Dorija kabineta un aizvēra aiz sevis cieši durvis. Viņa seja tūdaļ kļuva gaišāka, kad viņš gluži negaidīti ieraudzīja Māvi Polu, kas, kā parasti, sēdēja pie rakstāmmašīnas un skatījās uz viņu.

Kad viņa pacēla acis, sārtums iesitās viņas sejā, taču viņa tūdaļ nolaida galvu un turpināja drukāt.

— Ne viena vārda, — teica Girlands, — pieliecās pie viņas un smaidīja savu valdzinošo smaidu. — Ne prieka izsauciena...

Māvi izdarīja kļūdu tekstā un nosodoši paskatījās uz Girlandu.

Girlands pa to laiku turpināja:

— Vai tad jums agrāk nav teikuši, ka acis jums spīd kā zvaigznes? Bet jūsu mute... Tā taču ir radīta skūpstiem! — Girlands uzstāja. — Par to es lasīju kādā brīnišķīgu smaržu reklāmā.

— Durvis ir jums aiz muguras... — teica Māvi Pola, tiesa jau ne tik pārliecinošā tonī.

— Bet tomēr, varbūt jūs tomēr paēdīsiet kopā ar mani pusdienas pie Lesnera? Kā jau jūs zināt, tur ir ļoti maiga virtuve, lielisks interjers un mūzika... Bez tam tur ir brīnišķīgi vīni. Man pašlaik ir vesela kaudze naudas, un es degu nepacietībā to visu kopā ar jums iztērēt. Satiksimies pulksten deviņos? Vai esat ar mieru?

Māvi pacēla acis. Viņa paskatījās uz viņu ar vērīgu skatienu un nodomāja, ka viņš nebūt nav tik zemē metams. Ar viņu varētu pavadīt lielisku vakaru.

— Paldies... es esmu ar mieru... Bet tikai...

— Mana māmiņa man vienmēr centās iedvest, ka vajag būt uzstājīgam un sasniegt savu mērķi, lai arī ko tas nemaksātu, — viņš līksmi atbildēja. — Mēs pavadīsim visskaistāko vakaru mūsu dzīvē, es jums to apsolu. Mēs satiksimies ar jums pulksten deviņos pie Lesnera?

Viņa atkal pasmaidīja un turpināja drukāt.

(Jirlands atvēra durvis, bet tieši tajā brīdī, kad viņš jau gribēja aiziet, viņa pārtrauca darbu.

Nedzirdēdams ierasto rakstāmmašīnas klaboņu, viņš izbrīnījies pagriezās un palūkojās uz viņu.

— Bet vai tā ir tiesa, ka jums ir Buhāras paklājs? — viņa vaicāja ar mirdzošām acīm.

Dž. H. Čeizs. Reiz skaidrā vasaras rītā

.

1. nodaļa

Sājā skaidrajā vasaras rītā ap pieciem Viktors Dermonts pēkšņi pamodās, svīzdams baiļu sviedrus.

Viktoram Dermontam bija trīsdesmit astoņi gadi. Viņš bija tumšmatains, slaida auguma, spēcīgs vīrietis. Aiz pārskatīšanās viņu bieži vien noturēja par Gregoriju Peku un lūdza autogrāfu. Viņu tas vienmēr kaitināja, jo arī viņam pašam dzīvē veicās.

Pēdējo desmit gadu laikā viņš bija uzrakstījis četras lugas, kas plūca laurus ne tikai Brodvejā, bet arī vairākās Eiropas galvaspilsētās. Panākumi un slava viņu tomēr nesamaitāja. Viņa tuvākie cilvēki uzskatīja viņu par labu un jauku cilvēku. Tāds viņš patiešām arī bija.

Viņš bija precējies un laimīgs savā laulībā. Viņa sieva, trīsdesmit astoņus gadus veca, ļoti pievilcīga sieviete, viņu mīlēja. Viņiem bija deviņus mēnešus vecs bērns.

Pirms diviem mēnešiem Vikam Dermontam negaidīti iešāvās prātā doma uzrakstīt jaunu lugu. Tas bija viens no tiem iedvesmas uzplūdiem, kas rakstniekiem tik ļoti patīk. Tādos brīžos viņi ne ar vienu nesatiekas, viņus traucē telefona zvani un apkārtējie trokšņi.

Savai sekretārei, efektīgai gaišmatei, kuru sauca Vera Saindlera, viņš palūdza atrast vietu, kur varētu netraucēts pastrādāt kādus trīs mēnešus.

Pēc divām dienām viņa bija atradusi tādu vietu: omulīgs rančo Nevadās štata nomalē, piecdesmit jūdzes no Pitsitijas un divdesmit jūdzes no Bostonkrīkas.

Apgabala galvenā pilsēta bija Pitsitija, toties Bostonkrīkā bija vairāk veikalu un kafejnīcu, un arī labāka apkalpošana.

Rančo saucās „Wastelands'4 — „tuksnesīgās zemes". Tas piederēja bagātam pārim, kas lielāko daļu gada izšķieda ceļojumos pa Eiropu. Viņi priecājās, ka radusies iespēja izīrēt māju tik plaši pazīstamam cilvēkam kā Viktors Dermonts.

Uz rančo veda privāts ceļš, kas piecpadsmit jūdzes stiepās cauri krūmājam un savienojās ar galveno šoseju, kas veda caur Pitsitiju. Grūti būtu atrast labāku vietu par Veistlendu, lai noslēgtos no pasaules.

Viks Dermonts atveda savu sievu Keriju apskatīt rančo... Viņa bija par to sajūsmā, un viņš negaidīti noslēdza īres līgumu uz trim mēnešiem.

Mājā bija liela viesistaba, ēdamistaba, kabinets, trīs guļamistabas, trīs vannas istabas un baseins. Netālu atradās garāža četrām automašīnām, te-nisa laukums un gokarta laukums. Turklāt četri gokarti pilnā gatavībā gaidīja braucējus, kas gribētu sacensties. Divsimt jardu no mājas slējās piecistabu mājiņa kalpotājiem.

īres maksa bija diezgan augsta, bet Vikam naudas pietika, vieta viņam iepatikās, un viņš par cenu nekaulējās. Pirms pārcelšanās uz rančo viņš aprunājās ar Keriju.

— Tev būs garlaicīgi, — viņš teica. — Mēs ne ar vienu netiksimies, kamēr es nepabeigšu lugu. Varbūt tev labāk palikt mājās, bet es padzīvošu šeit.

Kerija nepiekrita. Viņa apgalvoja, ka ne tikai prot rakstīt uz mašīnas un noderēs viņam, lai pārrakstītu lugu, bet bez tam vēl gatavos pusdienas un pacentīsies pabeigt dažas gleznas, kurām viņai agrāk pietrūcis laika.

Viņi nolēma ņemt līdzi vienu kalpotāju, jaunu vjetnamieti Dilongu, kurš pie viņiem strādāja jau apmēram gadu. Bez tam viņš lieliski tika galā ar saimniecību un bija pieredzējis automehāniķis. Tā kā viņi atradās tālu no auto apkopes stacijas, nenāca par ļaunu, ja pie rokas bija cilvēks, kas prata salabot automašīnu.

Pēc intensīva divu mēnešu darba luga bija gandrīz pabeigta. Pašlaik Viks noslīpēja dialogus, viņam nepatika dažas ainas otrajā cēlienā. Viņš rēķināja, ka vēl pāris nedēļas, un luga būs gatava iestudēšanai. Gan jau arī šo lugu gaida lieli panākumi.

Sājos mēnešos Viks un Kerija bija iemīlējuši Veistlendu. Viņi gandrīz vai nožēloja, ka drīz būs jāatgriežas savā Losandželosas mājā. Pirmoreiz pēc medusmēneša viņiem bija iespēja pabūt divatā, un viņi prata to novērtēt. Viņiem iepatikās vientulīgās dzīves jaukumi, kad nevajadzēja ne apmeklēt, ne rīkot pieņemšanas, kad neviens netraucēja ar telefona zvaniem. Bez tam viņi varēja veltīt daudz vairāk laika savam bērnam.

Kaut arī Veistlendā Dermontiem visumā klājās labi, nevarētu teikt, ka viņiem būtu veicies ar vjetnamiešu kalpotāju. Dienu no dienas viņš kļuva arvien paviršāks darbā.

Vikam un Kerijai bija žēl šī mazā cilvēciņa. Viņi piedāvāja atvest šurp viņa sievu. Viņi atļāva izmantot otru mašīnu, lai viņš varētu aizbraukt uz. kino Pitsitijā. Uz to viņš ērcīgi atteica, ka kino ir vājš atalgojums par gandrīz piecdesmit jūdžu garo vienmuļo braucienu turp un atpakaļ.

Viks bieži teica Kerijai, ka vjetnamietim jāpalielina alga, bet Kerija apgalvoja, ka viņš skumst tādēļ, ka ir tik vientuļš.

Šis notikums sākās agrā jūlija rītā pēc pussešiem, kad Viks Dermonts pēkšņi pamodās, svīzdams aukstus sviedrus, bet sirds tik drudžaini klauvēja, ka viņš tik tikko spēja paelpot.

Viņš sasprindzināja uzmanību un dažas minūtes gulēja pilnīgā klusumā. Varēja dzirdēt, kā tikšķ pulkstenis un virtuvē dūc ledusskapis.

Nekādu citu trokšņu nebija.

Viņš nevarēja atcerēties, kas viņu pamodināja, varbūt tas bija slikts sapnis, jo viņš skaidri atcerējās, ka kaut kas viņu sabiedēja.

Viņš pacēla galvu un paskatījās uz gultu līdzās, kurā mierīgi gulēja Kerija, pēc tam pievērsa skatienu bērna gultiņai, kurā tikpat rāmi gulēja mazulis.

Zem spilvena viņš sameklēja kabatas lakatiņu un noslaucīja nosvīdušo seju. Klusums, pazīstamā apkārtne un tas, ka abas viņam visdārgākās būtnes mierīgi gulēja — tas viss izkliedēja viņa bailes, un viņš sāka justies pavisam labi.

„Laikam kaut kas rādījās sapnī, — viņš nodomāja, — bet es neko neatceros..."

Viņš atmeta palagu un apsēdās gultā. Kustēdamies bez trokšņa, lai neuzmodinātu Keriju, viņš uzvilka halātu, apāva kājās čības un devās uz durvīm. Atvēris durvis, viņš izgāja kvadrātveidīgā hallē.

Tagad sirds darbojās normāli, bet nemiers viņu tomēr nepameta. Viņš paskatījās visapkārt, bet viss bija tāpat kā vakar vakarā. Viņš pārgāja pāri istabai un paskatījās pa logu. Terasē mētājās žurnāls, ko Kerija vakar bija aizmirsusi, un nekārtībā atstāti krēsli. Pagalmā šalca strūklaka.

Viņš iegāja savā kabinetā un pa logu paskatījās uz kalpotāju namiņu, kur gulēja Dilongs. ur arī nejuta nekādu dzīvības zīmju, bet tas viņu nepārsteidza, jo Dilongs nekad necēlās pirms septiņiem.

Nespēdams izskaidrot sava nemiera cēloni, viņš īgni paraustīja plecus un devās uz virtuvi. Viņš zināja, ka vairs neaizmigs, un nolēma iedzert kafiju. Vispirms viņš atslēdza durvis uz mazo pagalmiņu, kur bija piesiets vilku suns Bruno. No rītiem viņš parasti atlaida suni, bet pa nakti pieķēdēja. Šai pagalmiņā Bruno bija uzbūvēta suņu būda.

Viņš uzsvilpa sunim un uzlika uz uguns kafijas kannu ar sietiņu. Tad viņš šo to sagatavoja Bruno, uzlika uz šķīvja un nolika šķīvi uz grīdas blakus durvīm, bet pats izgāja cauri hallei uz vannas istabu.

fdudi noskuvies un apģērbies, viņš pēc desmit minūtēm atgriezās virtuvē un sastinga, drūmi saraucis pieri: Bruno brokastis nebija aiztiktas, un suni nekur nemanīja. Ieraudzījis neskartās suņa brokastis, Viks atkal sajuta baiļu lēkmi. Kaut kas tāds agrāk nekad nebija noticis.

Viņš strauji izgāja pagalmiņā un ieskatījās suņa būdā. Tā bija tukša. Viņš atkal uzsvilpa un ieklausījās. Nekā. Tad viņš aizgāja līdz vārtiem, dvēra tos un paskatījās uz smiltīm un krūmāju. Ne mazāko suņa pēdu.

Viņš sevi mierināja, ka vēl ir ļoti agrs. Parasti viņš ceļas septiņos. Varbūt, ka suns medī suslikus. Tūlīt gan viņš atmeta šo domu. Suns pats nevarētu atbrīvoties no ķēdes...

Rīts bija dīvains un neizprotams.

Viņš atgriezās virtuvē, ielēja sev kafiju ar putukrējumu un ar visu tasi iegāja savā kabinetā. Viņš apsēdās pie galda, aizsmēķēja un aizdomājās.

Sameklējis rokrakstu un nolicis to savā priekšā, viņš iemalkoja kafiju un sāka pārskatīt pirmās lappuses. Viņš jau bija pāršķīris pāris lappuses, kad saprata, ka neko neatceras no izlasītā. Viks atkal atgriezās pie rokraksta sākuma un mēģināja iedziļināties, bet domas atkal un atkal atgriezās pie Bruno. Kur palicis suns?

Viņš nolika rokrakstu, izdzēra kafiju un atgriezās virtuvē. Bruno ēdiens joprojām nebija aizskarts. Viks atkal devās pie vārtiem, nepārtraukti svilpdams. Atvēris vārtus, viņš paskatījās visapkārt un pasauca suni.

Viņu pārņēma asa vientulības sajūta, un viņš iedomājās, ka jāaprunājas ar Keriju, bet pēc tam nolēma, ka nav vērts viņu traucēt, un atgriezās kabinetā. Viņš dziļi iesēdās atpūtas krēslā un iegrima pārdomās.

No savas vietas viņš pa lielo logu redzēja, kā virs smiltīm paceļas nokaitēta saules ripa. Parasti viņu sajūsmināja krāsu rotaļa, kas pavadīja saullēktu, bet šai dīvainajā rītā viņš nespēja apjūsmot dabu un pirmoreiz nožēloja, ka izvēlējies dzīves vietu tik tālu no cilvēkiem. Negaidīts dēla brēciens lika viņam mesties uz guļamistabu. Mazulis bija pamodies un tagad prasīja ēst. Pie viņa jau sēdēja Kerija. Ieraudzījusi vīru, viņa tam uzsmaidīja.

— Tu šodien esi piecēlies ļoti agri, — viņa žāvādamās teica. — Cik pulkstens?

— Pusseptiņi, — paskatījies pulkstenī, atbildēja Viks.

Viņš piegāja pie bērna, tas beidza raudāt un pasmaidīja.

— Nenāca miegs? — Kerija apvaicājās.

— Mani pamodināja kaut kāds nemiers.

Viks apsēdās gultā un paņēma bērnu uz rokām. Viņš vēroja, kā sieva naktskreklā dodas uz vannas istabu un izjuta baudu, caur plāno naktskrekla audumu nojauzdams viņas skaisto ķermeni un slaidās, spēcīgās kājas.

Pēc piecpadsmit minūtēm Viks sēdēja uz gultas un skatījās, kā Kerija baro bērnu. Šī aina viņam vienmēr likās ļoti pievilcīga.

— Vai tu naktī dzirdēji motocikla rūkšanu? — Kerija piepeši pajautāja.

Vērodams mazuļa barošanu, Viks jau bija paguvis aizmirst par savām bailēm, bet negaidītais sievas jautājums tās atkal atsauca ar jaunu spēku.

— Motocikla? Es neko nedzirdēju... Naktī?

— Kāds atbrauca ar motociklu, — Kerija stāstīja. Viņa ielika mazuli gultiņā. — Tas bija divos naktī. Es gan nedzirdēju, kad viņš aizbrauca.

Viks saķēra galvu.

— Mīļais, kas tev notika?

Kerija pienāca pie viņa un apsēdās līdzās.

— Ko tas nozīmē?

— Par ko tu runā? Es tikai teicu, ka dzirdēju, kā atbrauca motocikls un apstājās. Vienkārši noslāpa motors. Es nedzirdēju, kad viņš aizbrauca.

— Droši vien tas bija Ceļu kontroles dienests, — teica Viks, meklēdams kabatā cigaretes. — Viņi laiku pa laikam te iegriežas... Tu atceries?

— Bet viņš taču neaizbrauca.

— Skaidrs, ka aizbrauca. Tu vienkārši aizmigi un nedzirdēji, kā viņš aizbrauc. Ja viņš nebūtu aizbraucis, tad tagad būtu šeit. Atceries, pie mums reiz atbrauca tas puisis no Ceļu kontroles dienesta? Bet pašlaik viņa šeit nav.

Kerija paskatījās uz viņu izbrīnā.

— Bet kā tu, mīļais, zini, ka viņa šeit nav?

Viks sakustējās.

— Ko gan lai viņš te darītu? Katrā gadījumā Bruno noteiktu rietu... — Viks apklusa un sarauca pieri. — Pagaidi, ļauj padomāt. No rīta es Bruno neredzēju... Es uzsvilpu, bet viņš neparādījās un nenāca ēst. Tas ir velnišķīgi dīvaini...

Viņš uzslējās kājās un strauji devās uz virtuvi. Šķīvis ar ēdienu nebija aizskarts. Viņš piegāja pie durvīm un atkal sāka svilpt. Kerija viņam pievienojās.

— Kur viņš varētu būt?

— Droši vien kaut kur skraida. Iešu viņu pameklēt.

Mazulis atkal ieraudājās, un Kerija aizsteidzās uz guļamistabu.

Viks neapņēmīgi pamīņājās un devās pie galvenajiem vārtiem. Iedams garām kalpotāju namam, viņš paskatījās pulkstenī. Bija tieši septiņi. Di-longs parādīsies tikai pēc pusstundas. Svilpdams viņš devās tālāk.

Galu galā viņš nonāca līdz galvenajiem vārtiem, kas bija aizbultēti ar izturīgu dzelzs aizbīdni, un uzmanīgi tos apskatīja. Te viss bija kārtībā, un viņš sāka pētīt smilšaino ceļu. Un te starp skaidriem savas mašīnas riepu nospiedumiem viņš ieraudzīja vēl divu riepu pēdas... Jā, tās noteikti bija atstājis motocikls... Pēdas veda virzienā no vārtiem, bet turpinājās netālu un pēc tam izzuda...

Viks uzmanīgi izpētīja gan labo, gan kreiso ceļmalu, bet pēdas vairs nekur citur nebija redzamas. Viņš paskatījās aiz vārtiem. Pēdas veda no Pitsitijas puses. Uz Bostonkrīkas ceļa tās nebija redzamas.

Dīvaini... No Pitsitijas puses atbraucis motocikls, iebraucis pa vārtiem un pēc neliela gabaliņa apstājies un pazudis, izkūpējis gaisā. Vairs nekādu citu, ne motociklista, ne tā vai to pēdu, kas atbraukuši kopā ar viņu.

Kādu laiku Viks uzmanīgi apskatīja motocikla pēdas, tad devās atpakaļ uz māju. Viņu atkal sagrāba vientulības sajūta.

Viņš nonāca līdz kalpotāju mājiņai un tagad varēja saskatīt rančo. Uz sliekšņa stāvēja Kerija un māja viņam. Viņš metās uz māju.

— Kas noticis? — pieskrējis pie sievas, viņš aizelsies pavaicāja.

— Vik, pazuduši ieroči.

Viņš uzmanīgi paskatījās uz sievu un pamanīja, ka viņa ir ļoti pārbijusies.

— Ieroči? Pazuduši?

— Es iegāju tavā istabā... un ieroči nav savā vietā.

Viņš metās uz ieroču istabu. ,,U“ veida istabā atradās ieroču paliktnis. Tur stāvēja trīs šautenes: viena četrdesmit piektā kalibra un divas trīsdesmit astotā kalibra. Pašlaik to tur nebija, paliktnis bija tukšs.

Viks apstājās kā sastindzis un juta, ka šausmās viņam mati ceļas stāvus. Viņš pagriezās pret Keriju, kura bailēs viņu vēroja.

— Viņi te bijuši naktī! — viņa izbiedēti teica.

— Jā.

Viks strauji piegāja pie galda un izvilka apakšējo atvilktni. Sājā atvilktnē viņš glabāja īpašu, policijas parauga trīsdesmit astotā kalibra pistoli, kuru viņam bija uzdāvinājis Losandželosas policijas priekšnieks. Viņš bija satriekts, ieraugot tukšo atvilktni, kurā vēl bija saglabājusies ieroču eļļas smaka.

— Arī pistole? — Kerija pavaicāja.

Viņš ar grūtībām savaldījās un veltīja viņai samocītu smaidu.

— Šķiet, ka naktī te patiešām kāds ir bijis un pievācis visus ieročus, -viņš teica. — Laikam jāpiezvana policijai.

— Tas motocikls...

— Iespējams. Es piezvanīšu policijai.

Tiklīdz viņš pacēla klausuli, ierunājās Kerija.

— Viņš... viņš taču nevar būt vēl joprojām te... Es jau tev teicu... es nedzirdēju, kā viņš aizbrauc.

Viks tik tikko sadzirdēja viņu. Viņš ieklausījās telefona klausulē. Bet tā bija mēma.

— Liekas, telefons nedarbojas, — viņš izdzirda pats savu aizžņaugto balsi.

— Tas viss noticis naktī, — Kerija klusi teica. — Zvani taču...

— Telefons nedarbojas.

Viņi saskatījās.

— Kas noticis ar Bruno? — Kerija vaicāja. Viņa piespieda rokas pie krūtīm. — Vai tu domā...

— Vēl nekas nav skaidrs, — Viks asi atbildēja. — Kāds naktī ir atnācis šurp, norāvis telefona vadu un pievācis visus ieročus. Iespējams, viņš panāca, lai Bruno nerietu...

— Vai tu gribi teikt... Bruno ir beigts?

— Dārgā, es nezinu. Droši vien noindēts... Es nezinu.

Kerija strauji pienāca pie viņa un uzlika rokas viņam uz pleciem. Viņš apskāva sievu un sajuta, ka viņa trīc.

— Ak, Vik! Man ir tik ļoti bail! Kas te notiek? Ko lai mēs darām?

Viņu cieši apkampis, Viks domāja, ka arī viņš baidās. Viņi tomēr bija

pārāk tālu no visiem. Viņš iedomājās par Dilongu.

— Klausies, ej pie mazā. Es aiziešu un pamodināšu Dilongu. Es pateikšu viņam, lai viņš paliek pie tevis, kamēr es apskatīšu apkārtni. Ej, Kcrij, un nevajag baidīties.

Joprojām ar vienu roku turēdams viņu apskautu, Viks aizveda viņu uz guļamistabu, kur mazulis spēlējās ar savām kājelēm.

— Pagaidi te, es drīz atgriezīšos.

— Nē! — Kerija izpleta rokas un aizšķērsoja viņam ceļu. — Nepamet mani, Vik! Tu nedrīksti mani atstāt vienu!

— Bet, dārgā...

— Lūdzu... Neatstāj mani...

Viņš mirkli svārstījās, tad pamāja.

— Labi. Mēģināsim viņu sasaukt no šejienes.

Viņš aizgāja līdz atvērtajam logam, kas izgāja uz kalpotāju namiņa pusi, izliecās pa logu un sāka skaļi saukt:

— Dilong! Dilong! Ei, Dilong!

Atbildēja tikai vāja atbalss. Namiņā valdīja klusums.

— Dilong! — Viks novērsās no loga. — Tas puisis guļ kā beigts. Iesim pie viņa, Kerij. Paņem mazo.

Kerija nesa mazuli. Viks ar vienu roku viņu apskāva. Viņi šķērsoja divus zālājus un tuvojās mājiņai.

Viks pieklauvēja. Viņi mazliet pagaidīja, bet atbildes nebija. Mazulis saulē miedza acis un ar tuklo roķeli pūlējās satvert Kerijas ausi.

— Es ieiešu iekšā, — Viks teica, — bet tu pagaidi šeit.

Viņš nospieda rokturi, un durvis atvērās. Viņš iegāja viesistabā.

— Dilong!

Nekādas atbildes. Viņš devās uz virtuvi. Tukša.

Viks nedroši piegāja pie guļamistabas durvīm un tās atvēra. Guļamistaba bija tukša un varēja saost asu smaku. Viks ieslēdza gaismu.

Mazā istaba bija tukša. Gulta bija sajaukta. Viks pat redzēja spilvenā Dilonga galvas iespiesto bedrīti. Palags atmests un tā mala mazliet saburzīta.

Viņš apstaigāja visu māju un pārliecinājies, ka Dilonga tur nav, atgriezās pie Kerijas.

— Viņš ir pazudis!

— Tu gribi teikt, ka tas ir viņš, kas nozaga ieročus un... Bruno? Tu tā domā? — viņa jautāja, spiezdama sev klāt bērnu.

— Iespējams, — Viks bija pārsteigts, bet tāda versija viņu nomierināja. — Varbūt, ka tas patiešām ir noslēpuma izskaidrojums. Pēc Dilonga varēja atbraukt draugs ar motociklu. Dilongs te bija nelaimīgs. Viņš mīlēja Bruno. Jā... Es domāju, viņš tā arī izdarīja.

— Bet ieroči?

— Njā... — Vikš uzsita knipi un sarauca pieri. — Tos vjetnamiešus grūti saprast. Varbūt, ka viņš ir kādā slepenā organizācijā, kurai vajadzīgi ieroči. Viņam varēja piezvanīt pa telefonu un pavēlēt to izdarīt.

— Bet kā gan viņš varēja aizvest visus šos ieročus... un vēl Bruno ar vienu pašu motociklu!

— Varbūt, viņš paņēmis kādu no mašīnām? Iešu paskatīties. Klausies, mums jābrauc uz Pitsitiju. Tur mēs visu izstāstīsim policijai. Tas ir viņu darbs.

Kerija pamāja. Viks nopriecājās, ka viņa vairs nebaidās.

— Es iešu un salikšu visu, kas vajadzīgs mazajam, bet tu sagatavo mašīnu.

Viks skatījās, kā viņa ātri dodas uz māju. Viņa jau devās uz garāžu, kad viņam ienāca prātā kāda doma un viņš atkal atgriezās Dilonga guļamistabā.

Skapis, kurā Dilongs glabāja savas lietas, atradās sienā, pa kreisi no gultas. Viks atvēra durvis. Viņš apskatīja trīs uzvalkus un balto unilormu, kura Dilongam vienmēr bija nevainojami tīra. Uz viena plaukta gulēja elektriskais bārdas skujamais, kuru Viks pagājušajos Ziemassvētkos uzdāvināja Dilongam. Blakus tam atradās ,,Kodaks“, kuru viņš arī bija uzdāvinājis Dilongam, kad pats iegādājās ,,Leiku“. Tās abas bija Dilonga vērtīgākās lietas.

Viks skatījās uz šīm lietām, un viņa sirds atkal sāka drudžaini dauzīties. Dilongs nemūžam nešķirtos no šiem priekšmetiem, ja nebūtu noticis kaut kas ārkārtējs... Ja viņu no šejienes aizveduši ar varu, tad... bet kas

gan varēja atgadīties?

Viņš izdrāzās no mājas un metās uz garāžu, steidzīgi atrāva durvis. Balti zilie ,,kadilaks“ un ,,merkūrijs“ stāvēja līdzās viens otram. Viņš iekāpa ,,kadilakā“. Aizdedzes atslēga bija savā vietā, viņš to pagrieza un nospieda starteri. Starteris tikai vārgi iečīkstējās, un tas arī bija viss. Viņš trīsreiz pūlējās iedarbināt dzinēju, bet tas atteicās darboties. Tad viņš iekāpa ,,merkūrijā“. Atkal atkārtojās tas pats.

Viņš izkāpa no ,,merkūrija“ un sabāza rokas kabatā. Mazliet pastāvējis, Viks pacēla ,,kadilaka“ pārsegu. Viņš vāji orientējās mašīnās, bet tomēr uzreiz ieraudzīja, ka trūkst aizdedzes sveču.

Kāds bija izskrūvējis sveces abām mašīnām. Pa Vika seju aumaļām plūda sviedri, un viņš skrēja uz māju. Ja viņš būtu viens pats, viņš tik ļoti neuztrauktos, bet kopā ar viņu bija Kerija un mazulis. „Kas gan tagad būs? — viņš sev jautāja. — Nav ne Bruno, ne Dilonga, ne ieroču, ne telefona."

Keriju viņš atrada guļamistabā. Viņa lika nelielā koferītī bērna mantas. Izdzirdusi viņa soļus, Kerija izslējās. Viņš klusēja, un viņi ilgi skatījās viens uz otru. Viņš ieraudzīja, ka viņa sastingst uz paceļ roku pie mutes. Viņš saprata, ka viņa ir ļoti izbijusies, un centās neizrādīt savas bailes.

— Kas ir? — Kerija griezīgā balsī vaicāja.

— Nepatikšanas, — viņš atbildēja. — Mašīnas nevar iedarbināt. Mēs esam kā uz vientuļas salas. Es nezinu, ko tas viss nozīmē.

Kerija atslīga uz gultas.

— Kas noticis ar mašīnām?

— Kāds izskrūvējis sveces. Dilongs pametis ,,Kodaku“ un elektrisko skujamo. Varu derēt, ka viņš atstājis māju ne jau nu pēc savas gribas... — Viks apklusa un apsēdās blakus Kerijai. — Es negribu tevi biedēt, bet tas var izrādīties kaut kas ļoti nopietns... Es neko nesaprotu... Kāds te ir bijis... kāds... kas...

Viņš aprāvās, sapratis, ka nevajag izteikt par daudz.

Kerija nobālēja un cieši skatījās uz viņu.

— Tātad tu nedomā, ka ieročus nozaga Dilongs?

— Vairs ne. Viņš nekādā gadījumā nebūtu atstājis fotoaparātu un bārdas dzenamo, ja būtu pats nolēmis mūs pamest.

— Kas tad noticis? Kas noticis ar Bruno?

— Es nezinu.

Kerija strauji piecēlās.

— Vik, iesim prom no šejienes! — viņas balss bija aizsmakusi. — Tūlīt pat! Es nespēju te palikt!

— Mēs nekur nevaram aiziet! — Viks iesaucās. — Līdz pilsētai ir piecpadsmit jūdžu. Saule cepina. Mēs nevarēsim noiet šo ceļu ar mazuli.

— Es te nepalikšu! Mēs iesim! Lai vai kā, tikai ne šeit. Tu nesīsi bērnu, es viņa mantas. Es te vairs nepalikšu nevienu minūti!

Viks šaubīdamies paskatījās uz viņu, tad paraustīja plecus.

— Tas būs ellišķīgi grūts ceļš. Nu labi. Iesim. Jāpaņem līdz ūdens. Es paņemšu termosu. Pēc stundas saule cepinās vēl stiprāk...

— Es nevaru... Nospļauties! Vik, pasteidzies!

Viņš devās uz virtuvi un piepildīja blašķi ar aukstu kokakolu. Kabatās viņš iebāza divas cigarešu paciņas. No kabineta paņēma čeku grāmatiņu un trīssimt dolārus, kurus viņš glabāja katram gadījumam. Tad atgriezās guļamistabā.

— Uzliec cepuri, kas aizsargā no saules. Es paņemšu lietussargu, lai aizsegtu mazuli. Paņem savas dārglietas, Kerij. Nu, iesim.

Viņš apcirtās, izdzirdis pēkšņu Kerijas kliedzienu. Viņa kliedza, izbailēs skatīdamās uz viņa kājām. Viņš nolieca galvu un ieraudzīja, ka viņa kurpes nosmērētas ar asinīm.. Jā, tās bez šaubām bija asinis...

Staigādams pa apkārtni, viņš bija kaut kur iekāpis asins peļķē.

2. nodaļa

Lai izprastu, kas notika Veistlendā, jāatgriežas atpakaļ laikā pirms trim mēnešiem, dienā, kad Losandželosas advokāts Lollijs Lūkass pielika pie mutes automātisko pistoli un nospieda gaili.

Lollijam Lūkasam bija atbaidoša reputācija kā gangsteru aizstāvim. Kad viņš šķīrās no dzīves, viņam bija sešdesmit pieci gadi. Pēdējo trīsdesmit

6-160

gadu laikā viņš bija aizstāvējis daudz noziedznieku, tai skaitā arī vienu no lielākajiem gangsteriem pēc Al Kapones Lielo Džo Krāmeru.

Krāmers, kuram pašlaik bija sešdesmit gadu, savu noziedzīgo darbību uzsāka kā Viegli Aizvainojamā Rodžera miesassargs. Viņš lēni virzījās augšup pa „dienesta kāpnēm“, atstājot aiz sevis līķus, kamēr kļuva par visspēcīgās „Slepkavību korporācijas^44 biedru, kura dzelzs dūrē turēja maiznieku un piena tirgotāju kompānijas. Tagad šim cilvēkam bija seši miljoni dolāru, un viņš prasmīgi slēpa savus ienākumus, lai samazinātu ienākumu nodokli.

Kaut arī Federālais izmeklēšanas birojs zināja, ka Krāmers ir ļoti bīstams noziedznieks un smadzenes visās banku aplaupīšanas lietās, tomēr tam vienmēr trūka pierādījumu, lai izvirzītu viņam kādu apvainojumu. Krā-mera viltība, apvienota ar Lūkasa apsviedīgumu, panāca to, ka netika atstāti nekādi pierādījumi.

Kad viņam palika piecdesmit pieci gadi, Krāmers nolēma atstāt visas lietas. Parasti gangsteru bosam nav tik viegli atbrīvoties no reketieriem. Bosam, kas izteicis tādu vēlēšanos, draud nāve, bet Krāmers nebija muļķis un labi saprata, kas viņu sagaida. Jau agrāk viņš bija noslēpis sešus miljonus, bet par diviem miljoniem nolēma nopirkt sev drošību un mierīgu dzīvi.

Ar šiem diviem miljoniem viņš izrīkojās tik gudri, ka kļuva par vienu no nedaudzajiem gangsteru bosiem, kam izdevās atstāt visas lietas un dzīvot nepamanītam drošībā klusi un mierīgi.

Ar četriem palikušajiem miljoniem un Lūkasa pakalpojumiem, kurš prata pārvaldīt viņa lietas, Krāmers nebaidījās no nākotnes.

Viņš nopirka greznu villu Paradīzsitijā, netālu no Losandželosas, un uzsāka dzīvot mierīgu, no aktīvas darbības aizgājuša biznesmeņa dzīvi.

Tad, kad Krāmers vēl bija gangsteru vadonis, viņš apprecēja Elenu Dorsu — naktskluba dziedātāju, kura apprecējās ar viņu ne tāpēc, ka viņš bija bandītu boss, un ne tāpēc, ka viņam bija nauda un vara, bet gan tāpēc, ka šī slaidā blondīne ar lielajām acīm bija tik nelaimīga, ka viņu iemīlēja.

Pēc aiziešanas no aktīvās darbības, Krāmers kļuva apbrīnojami jauks cilvēks. Viņš lieliski spēlēja golfu un bridžu, varēja daudz dzert, nebojādams apkārtējo omu, un daudzi, kas neko nezināja par viņa pagātni, atvēra viņam savu māju durvis.

To acīs viņš bija jauks cilvēks, biznesmenis, kas aizgājis atpūtā. Pa-radīzsitijas sabiedrība uzņēma savā vidū arī Elenu Dorsu, kura, kaut gan bija kļuvusi pilnīgāka un zaudējusi jaunības svaigumu, tomēr saglabāja savu bijušo skaistumu. Reizēm viņa vēl dziedāja, un tad sapulcējās daudz klausītāju.

Bija tādi periodi, kad Krāmers palika viens. Tas notika tad, kad lietus izjauca golfa spēli vai arī Elena aizbrauca uz Losandželosu iepirkties. Tādos brīžos Krāmers asi izjuta ilgas pēc darbības un atcerējās pagātni. Kaut arī viņš vēlējās atgūt agrāko varu, viņš tomēr neko nedarīja.

Tagad viņš bija ,,tīrs“, kādi reti ir cilvēki ar noziedzīgu pagātni. FIB bija pārstājis viņam sekot. Nauda, kas bija nodota Lollija rīcībā, atgriezās ar peļņu. Pagaidām viņš atzina par labāku neriskēt un iztikt bez reketa.

Kaut arī viņš bija atgājis no lietām, Krāmers tomēr turpināja apsvērt dažādu noziegumu plānus, tādus kā liela bankas aplaupīšana, cilvēku nolaupīšana vai aplaupīšana. Šie plāni, kurus viņš izstrādāja līdz vissīkākajām detaļām, palīdzēja viņam īsināt laiku un bija kā savdabīgi šaha uzdevumi.

Viņš izplānoja „Chase National Bank“ aplaupīšanu Losandželosā. Plāns izskatījās tā; pieci cilvēki ieiet bankā un iznāk no tās ar miljons dolāriem.

Reiz kādā lietainā rītā, kad Elena aizbrauca darīšanās, viņš izdomāja plānu, kā nolaupīt Teksasas miljonāra meitu, par kuru varētu prasīt vairākus miljonus lielu izpirkuma naudu.

Šie prāta vingrinājumi ne tikai nenogurdināja viņu, bet pat palīdzēja uzturēt gatavībā smadzenes. Viņš negrasījās šos plānus realizēt dzīvē. Viņš nekad neatzinās Elenai, par ko domā, stundām ilgi sēdēdams pie kamīna un skatīdamies ugunī. Ja Elena uzzinātu viņa domas, viņu pārņemtu šausmas.

Tai rītā, kad Lollijs Lūkass izdarīja pašnāvību, Krāmers spēlēja golfu, un tā bija viena no viņa labākajām spēlēm. Pēc spēles viņi kopā ar partneri iegāja bārā un pasūtīja sev pa dubultdžinam ar citronu. Krāmers sēdēja un lēnām sūca džinu, kad pie viņa pienāca bārmenis un, goddevīgi pieliecis galvu, paziņoja:

— Mister Krāmer, jūs izsauc Losandželosa.

Krāmers piecēlās, iegāja telefona kabīnē un rūpīgi aizvēra durvis. Viņš pacēla klausuli un pasmaidīja patīkamās gaidās. Taču viņa nojautai nebija

6*

lemts piepildīties. Ebijs Džekobss, Lollija Lūkasa vecais klerks, aizsmakušā, rupjā balsī paziņoja jaunumu.

— Izdarījis pašnāvību? Nošāvies? — Krāmers pārjautāja un juta, ka iekšā viņam kaut kas pātrūkst.

Viņš pazina Lolliju jau trīsdesmit gadus. Viņš zināja, ka tas ir spīdošs, gudrs advokāts, liels nelietis un meitu mednieks, azartisks spēlmanis. Lūkass nebūtu nošāvies, ja viņa finansu lietas nebūtu nonākušas strupceļā. Uz Krāmera pieres izspiedās auksti sviedri. Pēkšņi viņš mežonīgi izbijās savu četru miljonu dēļ.

Pagāja gandrīz divas nedēļas, kamēr izdevās izošņāt Lūkasa bēdīgā gala cēloni.

Izrādījās, ka Lollijam bija četri svarīgi klienti... Krāmers bija viens no viņiem. Katrs no šiem klientiem bija uzticējis viņam milzīgu naudas summu. Šo naudu Lūkass izmantoja pats saviem mērķiem... Viņam neveicās vai arī viņš izrādījās par vecu azartspēlēm. Viņš zaudēja aizvien vairāk un vairāk savu klientu naudas. Zemes, ēkas, akcijas pazuda kā dziļā bezdibenī. Kraha brīdī bezdibenī bija nogrimuši deviņi miljoni dolāru, un četri miljoni no tiem piederēja Krāmeram.

Lūkass labi pazina Krāmeru. Viņš zināja, ka tas viņam nekad nepiedos. Krāmers viņu nogalinās. Lūkass nogalināja sevi pats, lai aiztaupītu Krāmeram lieku slepkavību.

Krāmers uzreiz nespēja pilnībā aptvert to, ka cilvēks, kas trīsdesmit gadus bija viņa draugs, vienā mirklī viņam visu atņēmis. Pēc aiziešanas no organizācijas, Krāmeram varas vairs nebija, bet tagad viņam vairs nepalika arī līdzekļi dzīvei. Vienīgie, kas bija palikuši pēc Lūkasa nāves, bija apmēram pieci tūkstoši dolāru, akcijas un bonas, kas bija noguldītas bankā.

Krāmers sēdēja krēslā nelaiķa Lūkasa greznajā kabinetā. Viņam pretī sēdēja Ebijs Džekobss, vecākais klerks, vīrietis vidējos gados ar olai līdzīgu galvu un viltīgām acīm.

— Tas arī ir viss, mister Krāmer, — stāstīja Džekobss. — Atvainojiet, bet es neko nezināju par mistera Lūkasa rīcību. Man nebija ne jausmas par to, ar ko viņš nodarbojās. Viņš nekad man neteica. Jūs neesat vienīgais, mister Krāmer. Divos gados viņš ir pazaudējis deviņus miljonus. Es domāju, viņš bija jucis.

Krāmers lēni piecēlās.

Pirmoreiz mūžā viņš jutās vecs.

— Paklausieties, Ebij, — viņš teica. — Nejauciet mani šai lietā. Es neesmu pazaudējis ne centa... skaidrs? Ja presē parādīsies kādas ziņas, vainojiet pats sevi!

Viņš izgāja saules pielietajā ielā un iesēdās savā mašīnā. Dažas minūtes viņš nekustīgi sēdēja, blenzdams vienā punktā un domādams par savu neizdevušos nākotni. Izstāstīt Elenai? Viņš nolēma pagaidām viņai neko neteikt. Bet ko lai viņš dara? Kā lai tagad dzīvo?

Viņš atcerējās jauno ,,kadilaku“, ko bija pasūtījis, pēc tam ūdeļādas apmetni, ko apsolīja sievai dzimšanas dienā. Viņš grasījās doties uz Tālajiem Austrumiem greznā lainerī. Viņš jau bija pasūtījis biļetes. Taisnību sakot, viņš gan vēl par tām nebija samaksājis, bet Elena jau priecājās par priekšā stāvošo braucienu.

Viņam bija jāveic daži lieli naudas maksājumi. Ja viņš tos samaksās, nedēļas laikā viņa nožēlojamie pieci tūkstoši bankā būs izkūpējuši.

Viņš aizsmēķēja cigareti, iedarbināja motoru un lēnām devās atpakaļ uz Paradīzsitiju. Pa ceļam viņa prāts saspringti meklēja izeju. Vajadzēja kaut ko darīt un pie tam ātri.

Neviens vairs nezināja, ka Krāmers ir bīstams noziedznieks. Ar finansēm viņš izgrozīsies... Viņš vēl nav tik vecs, lai nevarētu sākt visu no sākuma, bet kā? Tas ir galvenais jautājums: kā? Iztaisīt četrus miljonus, ja tev jau ir sešdesmit gadu... Neiespējami... ja tikai...

Viņš piemiedza acis, sejā parādījās neizdibināma izteiksme.

Atgriezies villā, viņš atrada Elenu gatavojamies aizbraukšanai. Viņa noraizējusies paskatījās viņā.

— Vai tu uzzināji, kāpēc viņš to izdarīja? — viņa jautāja.

— Viņš neattaisnoja uzticību, — Krāmers skopi paskaidroja. — Viņš uzskatīja, ka ir pārāk gudrs... tāpat kā citi. Paklausies, mazulīt, neuztraucies, es par visu parūpēšos.

— Tu gribi teikt, ka viņš bankrotējis?

Elena izbrīnījās, viņas acīs pazibēja bailes. Viņa vienmēr uzskatīja, ka Lollijs Lūkass finansu lietās ir īsts gudrinieks. Viņa nespēja noticēt, ka Lollijs varēja pazaudēt naudu.

Krāmers pasmaidīja bez kādas jautrības.

— Gandrīz...

— Kāpēc viņš negriezās pie mums? Mēs taču būtu varējuši viņam palīdzēt, — Elena teica, lauzīdama rokas. — Nabaga Lollijs! Kāpēc viņš negriezās pie mums!

— Atstāj mani vienu! — Krāmers drūmi teica. — Man jāpadomā.

— Es domāju, ka tu atvedīsi no pilsētas ūdeļādas apmetni.

Krāmers brīdi šaubījās, tad pateica, ka viņam nebija laika, un apsolīja

to nopirkt nākamreiz. Viņš noglāstīja sievas roku.

— Es. Es atnākšu vēlāk.

Viņš iegāja savā kabinetā. Tā bija liela istaba, pilna ar grāmatām. Tajā stāvēja galds un trīs dziļi krēsli. No loga pavērās skats uz dārzu.

Viņš aizvēra durvis un apsēdās pie galda. Aizsmēķēja cigāru. Viņš dzirdēja, kā Elena iedarbināja savu divvietīgo ,,jaguāru“.

Tātad viņam ir vismaz divas stundas, kamēr atgriezīsies Elena. Abi krāsainie kalpotāji viņu netraucēja. Viņš sēdēja un smēķēja. Acis bija pievērstas vienam punktam. Pulksteņa rādītāji lēnām virzījās uz priekšu, un visapkārt nebija dzirdams ne mazākais troksnītis, izņemot pulksteņa tikšķēšanu. Pulksteņa tikšķi un Krāmera smagā elpa — tas arī bija viss. Viņš sēdēja, atcerējās savas kādreizējās veiksmes un dusmojās, ka patlaban neko nevar izdarīt.

Viņš domāja ilgāk par pusstundu, tad strauji piecēlās, piegāja pie loga un paskatījās uz ziedošajām rozēm. Pastāvējis pie loga, viņš šķērsoja istabu, atslēdza galda atvilktni un izņēma no tās lētu mapi. Viņš to atvēra un sāka domīgi pārskatīt laikrakstu izgriezumus, kas tajā atradās. Ar neizdibināmu sejas izteiksmi viņš pārcilāja izgriezumus. Beidzot viņš aizvēra mapi un nolika to atpakaļ atvilktnē.

Bez trokšņa viņš piegāja pie durvīm, atvēra tās un ieklausījās. Līdz viņam neskaidri atplūda kalpotāju, Sema un Martas, balsis, kuri sēdēja virtuvē.

Viņš atrada vajadzīgo telefona numuru, pacēla klausuli un pateica telefonistei, ka viņam vajadzīga Sanfrancisko, un nosauca numuru, ko bija atradis piezīmju grāmatiņā. Telefoniste pavēstīja, ka ziņos, tiklīdz būs savienojums.

Krāmers nolika klausuli un atspiedās pret krēsla atzveltni. Viņa seja joprojām atgādināja nedzīvu masku. Viņš ilgi sēdēja klusumā, gaidīdams zvanu. Beidzot telefons iezvanījās.

— Varat runāt, — telefoniste teica. — Jūsu numurs bija aizņemts.

Krāmers dzirdēja trokšņus līnijā. Beidzot vīrieša balss vaicāja:

— Hallo? Kas tur ir?

— Es gribu runāt ar Мое Cageti, — viņš teica.

— Cageti klausās, — balss atsaucās. — Bet kas jautā?

— Es nepazinu tavu balsi, Мое, — Krāmers sacīja. — Sen neesmu dzirdējis... šķiet jau gadus septiņus, vai ne?

— Kas tur ir? — balss kļuva rupja un asa.

— Kas gan, pēc tavām domām? Sen neesam tikušies, Мое. Kā klājas?

— Džim! Ak, Dievs! Tas esi tu, Džim?

— Kurš gan cits, — atsaucās Krāmers.

Мое Cageti tik tikko noticēja savām ausīm, dzirdēdams Lielā Dzima Krāmera balsi. Viņam tas bija gluži tāds pats pārsteigums, it kā viņam piezvanītu Savienoto Valstu prezidents.

Мое piecpadsmit gadus bija Krāmera labā roka. Мое bija iejaukts vismaz divdesmit lielās banku aplaupīšanās, kuras izplānoja Krāmers. Мое bija policijas uzraudzībā šos piecpadsmit gadus, bet, neskatoties uz to, pagrīdes pasaulē bija pazīstams kā viens no izcilākajiem savas lietas meistariem. Šķiet, ka pasaulē nebija nekā tāda, ko viņš nespētu izdarīt. Viņa spējās ietilpa arī prasme atvērt pat visdrošāko seifu, ielīst kabatās, viltot simtdolāru banknoti, tikt galā ar vissarežģītāko signalizācijas sistēmu, spēlēt kārtis piecpadsmit jardu attālumā no policijas.

Bet, neskatoties uz visu apbrīnojamo meistarību, viņam trūka organizatora spēju. Kad viņam izskaidroja uzdevumu, varēja nešaubīties, ka viņš izdarīs visu precīzi un spoži, bet, ja viņam pašam palūgts sastādīt „modus querandi“ — viņš būs bezcerīgi pazudis.

Мое to konstatēja pēc Krāmera aiziešanas. Viņš pirmoreiz pats mēģināja realizēt visai vienkāršu lietu un tūdaļ samaksāja ar sešu gadu ieslodzījumu Lankventina cietumā, jo policija zināja, ka ar banku aplaupīšanu nodarbojas viņš. Bet, ja Krāmera laikā viss bija veikli nokārtots un nebija nekādu pierādījumu, tad tagad policijai to bija vairāk kā vajadzīgs. Darbs ritēja tālāk bez Cageti, bet viņš sēdēja cietumā.

No cietuma viņš iznāca salauzts. Pašlaik viņam bija četrdesmit astoņi gadi. Viņam sāpēja cietumā atsistās nieres. Tā vairs bija tikai ēna no cilvēka, kurš kādreiz skaitījās pirmklasīgs speciālists savā darbības jomā. Kaut gan savas noziedzīgās darbības laikā viņš bija sakrājis pietiekami lielu kapitālu, tagad, būdams azartisks un cietsirdīgs spēlmanis, Мое bija pa-

laidis visu to vējā. No cietuma viņš iznāca bez centa kabatā un pagaidām dzīvoja pie savas mātes.

Septiņdesmit divus gadus vecā Dollija Cageti Sanfrancisko turēja divus bordeļus. Masīvā, vēl joprojām skaistā sieviete mīlēja savu dēlu, un arī viņš to maigi mīlēja. Ieraudzījusi dēlu pēc iznākšanas no cietuma, viņa bija satriekta. Viņa saprata, ka viņam jāatkopjas, un atstāja viņu dzīvot pie sevis. Мое par to priecājās. Dienām ilgi viņš sēdēja krēslā pie loga, neko nedarīdams un tikai skatīdamies uz ostu, kurā viens pēc otra ienāca un izgāja kuģi. Doma kādreiz vēl atgriezties pazīstamajā noziedznieku pasaulē lika viņam uz visu raudzīties mierīgi un aukstasinīgi.

Šāds stāvoklis ilga jau astoņpadsmit mēnešus. Мое bieži domāja par savu agrāko bosu, atcerējās vecās lietas un jūsmoja par bosa spējām paredzēt visu līdz vissīkākajai niansei. Viņam nenāca ne prātā traucēt bijušo bosu. Viņš zināja, ka tas nav slikti iekārtojies ar saviem četriem miljoniem dolāru, bet pat nedomāja lūgt bosam palīdzību.

Dollijas lietas pamazām sāka slīdēt lejup. Kapteinis O’Hārdijs tika atvaļināts. Viņa vietu ieņēma kapteinis Kapšovs, garš, kalsns kvēkeris, kurš neieredzēja prostitūciju un, kas vēl ļaunāk, neņēma kukuļus. Trīs nedēļas pēc stāšanās amatā viņš slēdza abas Dollijas meitu mājas un arestēja lielāko daļu meiču. Dollija pēkšņi palika bez peļņas un līdz ausīm parādos. Viņu ķēra trieka, un paralizēta viņa nokļuva slimnīcā, kur ar dažādiem līdzekļiem mēģināja noteikt viņas veselības stāvokli.

Iknedēļas summas, ko viņam deva Dollija, tagad izbeidzās un Мое nokļuva uz sēkļa. No trīsistabu dzīvokļa viņš pārvācās uz nožēlojamu istabeli doku rajonā. Pirms darba meklēšanas viņš ieķīlāja savus uzvalkus un negaidīti iekārtojās par oficiantu nelielā itāliešu restorāniņā. Tur viņš arī strādāja, kad Krāmers viņu izsauca pie telefona.

Moem vajadzēja vairākas minūtes, lai pārliecinātos, ka ar viņu runā Krāmers. Viņš gandrīz nespēja pārvarēt satraukumu.

— Lielais Džims! Es necerēju vairs kādreiz dzirdēt tavu balsi.

Par atbildi viņš izdzirda pazīstamos Krāmera smieklus.

— Kā tu dzīvo, Мое? Kā tev klājas?

Мое pārlaida acis nabadzīgajam restorānam, galdiņiem, uz kuriem viņu gaidīja nenovāktas trauku kaudzes, paskatījās spogulī...

Spogulī viņš ieraudzīja neliela auguma, paresnu vīrieti ar šķidriem, sirmiem matiem, biezām uzacīm, bālu, izmocītu seju un izbiedētām acīm.

— Man viss ir kārtībā, — viņš sameloja.

Ne par ko pasaulē viņš neatzītos Lielajam Džimam, ka viņam klājas tik ļauni. Viņš labi pazina Lielo Dzimu un zināja, ka tas nesaistīsies ar neveiksminieku. Viņš paskatījās uz savu saimnieku Fransioli, kas aiz letes pārskaitīja naudu. Viņš sāka runāt klusāk:

— Man tagad ir pašam savs uzņēmums, saproti... Viss ir brīnišķīgi...

— Tas ir labi, - Krāmers teica. - Klausies, Мое, es gribu ar tevi satikties... Ir viena lieta... Tā varētu tevi ieinteresēt. Runa ir par lielu naudu. Saproti, ja es saku ,,lielu“, tad tā arī ir. Tu varētu rēķināties ar ceturtdaļmiljona ,,zaļo“. Vai tas tevi interesē?

Мое kādu bridi paklusēja.

— Šo līniju nenoklausās, vari runāt droši.

— Kas tev padomā?

— Man padomā ir lieta, par kuru tu vari saņemt ceturtdaļmiljona

,,zaļo“.

Мое sagrāba pēkšņas bailes. Viņš atcerējās savu mazo kameru un abus uzraugus ar milzīgajām dūrēm.

— Hallo, Мое... vai tu mani dzirdi? — Krāmera balss skanēja nepacietīgi.

— Jā, jā, es klausos tevi, Džim... Kas tad tā ir par lietu?

— Nu, pa telefonu es par to negribu runāt. Mums jāsatiekas. Es gribu, lai tu atbrauc pie manis. Tu zini, kur es dzīvoju... Jā, jā, Paradīzsitijā. Kad tu atbrauksi?

Мое nedroši uzmeta acis savam apvalkātajam apģērbam. Viņš zināja, kā dzīvo Lielais Džims. Bez tam ceļš līdz Paradīzsitijai maksā trīssimt dolāru, bet viņam nav pat trīsdesmit. Šajā restorānā nebija izejamo dienu, un viņš strādāja pat svētdienās. Tomēr viņā sāka atdzīvoties kaut kas sen aizmirsts. Lielais Džims un ceturtdaļmiljona dolāru! Lielais Džims nekad nebija viņu apmānījis vai piekrāpis.

Klusinātā balsī, lai nesadzirdētu Fransioli, viņš atbildēja:

— Es nevarēšu atbraukt agrāk par sestdienu... Es esmu noguris, un man mazliet jāatpūšas...

— Kas šodien par dienu? Otrdiena... Nē, Мое, vajag ātrāk. Tāda nauda negadās katru dienu. Kā ar ceturtdienu?

Мое noslaucīja nosvīdušo pieri.

— Viss būs, kā tu teici, Džim... Labi, es atbraukšu ceturtdien.

Viņš sāka baidīties, ka Fransioli viņu izdzirdēs.

— Lido ar lidmašīnu, — Krāmers teica. — Es būšu lidostā pretī. Lidmašīna atlido 11.45. Es tevi sagaidīšu, un mēs aizbrauksim kaut kur pabrokastot. O’kei?

Tas man var maksāt darbu, Мое nodomāja, bet viņš priecājās, ka atkal dzird Lielo Džimu.

— Es būšu.

— Lieliski. Uz redzēšanos, Мое.

Saruna pārtrūka. Мое nolika klausuli.

— Ko tas nozīmē? — Fransioli jautāja. — Tu taisies laisties lapās?

— Nē jau. Vienkārši pazīstams dzērājs. Viņam pilna galva muļķību.

Fransioli aizdomīgi uz viņu paskatījās, bet vairs neko neteica.

Šī diena Moem vilkās ļoti lēni. Viņam nedeva mieru doma par ceturt-daļmiljona dolāru.

* * *

Ap četriem Мое atgriezās savā istabā. Viņam bija pārtraukums uz divām stundām, un pēc tam atkal jāatgriežas restorānā. Viņš rīkojās kā cilvēks, kam ļoti maz laika.

Viņš ātri nometa netīrās drēbes un nomazgājās. Viņš noskuva bārdu, ko bija uzaudzējis pēc iznākšanas no cietuma, uzvilka tīru kreklu un savu labāko uzvalku.

Kamēr viņš ar to nodarbojās, istabā vienu stāvu zemāk kāds ieslēdza radiouztvērēju. Viņš nepievērsa troksnim uzmanību un turpināja posties.

. Saposies viņš ātri izskrēja uz ielas un drāzās uz trolejbusa pieturu. Pa ceļam viņš nopirka vijolīšu pušķīti. To viņš pirka Dollijai, vijolītes bija viņas mīļākās puķes.

Trolejbuss aizveda viņu līdz slimnīcai, un viņš iegāja palātā, kurā gulēja viņa māte. Tajā bija vairāki veci cilvēki, ļoti slimi un mirstoši.

Katru reizi, tiekoties ar māti, viņš izjuta skumjas. Viņa šķita aizvien vairāk saraujamies un kļuva aizvien grumbaināka. Viņas skaistā seja tagad bija vecas, sarūsējušas dzelzs krāsā. Sāpes bija ievilkušas ap muti dziļas rievas.

Viņš apsēdās blakus mātei un saņēma viņas roku. Viņa pavēstīja, ka jūtoties labi, un lūdza par viņu neraizēties. Pēc pāris nedēļām viņa celsies

augšā un parādīs kapteinim Kapšovam, ka klajas tiem, kas viņai maisās pa kājām.

Runājot viņas acis mirdzēja, bet Мое saprata, ka viņa vairs nekad nepiecelsies.

Viņš pastāstīja mātei par Krāmera zvanu.

— Nezinu, ko tas nozīmē, bet viņš nekad nav mani piekrāpis.

Dollija dziļi ievilka elpu. Sāpju lēkme neļāva viņai izteikt ne vārda.

Viņa vienmēr bija apbrīnojusi Lielo Džimu. Viņš bieži apmeklēja viņas mājas, rupji apgājās ar viņas meičām, izdzēra puspudeli viskija un gāja prom. Tas tik bija vīrietis! Vīrs, kurš ar četriem miljoniem aizgāja no gangsteriem dzīvs, tagad interesējās par viņas dēlu.

— Tev jāsatiekas ar viņu, Мое, — viņa ieteica. — Lielais Džims nekad nekļūdījās. Iedomājies tikai, ceturtdaļmiljona!

— Jā, — Мое ar grūtībām pamāja. - Ja viņš tā teica, tad tā arī ir. Bet, māmiņ, es nezinu ko darīt. Viņš grib, lai es lidoju ar lidmašīnu, bet man nav naudas. Es viņam pateicu, ka man klājas labi un ka man ir pašam savs uzņēmums. Tu taču pazīsti Džimu, es nevarēju viņam stāstīt par mūsu nepatikšanām.

Dollija pamāja.

— Naudu es tev iedošu. Viņa acīs tev jābūt spožam džentlmenim. Še, paņem. — Viņa pastiepa roku un atvēra krokodiļādas čemodānu, kas stāvēja blakus gultai uz krēsla. Atvērusi čemodānu, viņa izņēma no tā aploksni un pastiepa Moem. — Ņem. Tev vajadzīgs labs uzvalks, Мое. Nopērc sev kreklus, pidžamas, apavus. Lielais Džims nedrīkst nojaust, ka mums ir nepatikšanas.

Мое ieskatījās aploksnē, un viņa uzacis izbrīnā pacēlās, ieraugot desmit simtdolāru banknotes.

— Mans Dievs, māt! No kurienes tev tā?

Dollija pasmīnēja.

— Es to atstāju sev, katram gadījumam. Vai nu maz kas dzīvē var gadīties, dēliņ. Tagad tā ir tava.

— Bet tev tā vajadzīga, māt! Es nevaru to ņemt. Tev būs vajadzīgs katrs cents, kad tu piecelsies no slimības gultas.

Dollija saspieda viņa roku. Viņu atkal sagrāba sāpes, un kādu laiku viņa nespēja parunāt.

— Tev taču, muļķīt, būs ceturtdaļa miljona, — beidzot viņa izteica. — Pēc tavas sarunas ar Džimu mums būs nauda. Tāpēc neuztraucies un ņem.

Мое paņēma naudu.

Viņš atgriezās pie Fransioli restorānā un pateica, ka pamet darbu. Tas paraustīja plecus: oficiantu, — viņš teica, — ir vairāk nekā vajadzīgs. Viņi šķirās, pat nepaspieduši viens otram roku, un tas Moi sarūgtināja. Pēdējā laikā Moi bija viegli sarūgtināt.

Viņš tūlīt pat nopirka visu nepieciešamo. Tad atgriezās savā istabā un sāka likt mantas jaunajā čemodānā. Viņš apgrieza matus un iztaisīja manikīru. Paskatījies uz sevi spoguli, viņš bija pārsteigts, jo gandrīz nepazina sevi cienīgajā kungā, kas raudzījās uz viņu no spoguļa.

Viņš aizvēra čemodānu un steidzās uz slimnīcu, neaizmirsdams nopirkt vijolītes. Dežurējošā māsa pateica, ka viņa māte šodien apmeklētājus nevar pieņemt. Viņai ir spēcīgas sāpes, un labāk viņu netraucēt.

Мое pārsteigts skatījās uz slaiko blondīni un viņa sirdī iezagās nemiers.

— Vai viņai ir ļoti slikti?

— О nē. Vienkārši viņa nejūtas labi. Viņa lūdza nevienu pie viņas nelaist. Varbūt rit viņai būs labāk.

Viņa pamāja atvadoties un aizgāja. Мое neapņēmīgi noskatījās viņai pakaļ un devās uz izeju. Uz ielas viņš atguvās un pamanīja, ka vēl joprojām tur vijolīšu pušķīti. Viņš atnāca pie puķu pārdevējas un atdeva viņai vijolītes.

— Māte slikti jūtas, — viņš pateica. — Aiziešu pie viņas rit. Viņa priecāsies saņemt vijolītes.

Atgriezies savā istabelē, Мое apsēdās uz gultas un ar rokām aizsedza seju. Viņš tā nosēdēja ilgi, nesaprazdams, ko iesākt. Viņš mēģināja lūgt Dievu, bet bija aizmirsis lūgšanas.

— Svētais Jēzu, parūpējies par māti! — Tas bija vienīgais, ko viņš izteica. — Parūpējies par viņu, viņa ir man nepieciešama!

Lejā atkal iegaudojās radioaparāts. Мое piecēlās un piegāja pie telefona. Viņš piezvanīja uz slimnīcu. Sievietes balss atbildēja, ka viņa mātei vēl joprojām ir slikti. Viņš lūdza pasaukt ārstu, bet viņam atbildēja, ka ārsts pašlaik nevar pienākt pie telefona.

Atlikušo vakara daļu Мое pavadīja bārā. Viņš izdzēra divas kjanti pudeles un tad atgriezās mājās.

3. nodaļa

Ceturtdien no rīta, kad Krāmers ēda olas ar speķi, bet Elena, kura nekad neēda brokastis, lēja viņam kafiju, viņš pievērsās sievai:

- Mīļā, šodien atlidos Мое Cageti. Es viņu uzaicināju pie mums uz lenču.

Elena pārtrauca kafijas liešanu un izbrīnā paskatījās uz viņu:

- Kas?

- Мое Cageti. Tu viņu atceries?

Krāmers runāja, neskatīdamies uz sievu.

- Tu domā to nelieti? Šķiet, ka viņš nesen iznāca no cietuma, vai

ne?

- Tas bija pirms diviem gadiem, - Krāmers klusi iebilda. - Viņš ir kārtīgs puisis, Elen.

Elena nobālusi strauji apsēdās.

- Ko viņam vajag?

- Neko. Tagad viņam ir savs uzņēmums, - Krāmers stāstīja, malkodams kafiju. - Viņš man vakar zvanīja. Viņš lido uz Paradīzsitiju darīšanās. Viņš zināja, ka es šeit dzīvoju, un iedomājās, ka nebūtu slikti, ja mēs varētu satikties. Esi laba pret viņu tāpat kā agrāk, viņš ir lāga puisis.

- Viņš ir nelietis! - Elena iesaucās. - Džim! Tu taču apsolīji man vairs nepities tādās lietās. Atceries par mūsu stāvokli! Iedomājies, ja nu kāds uzzina, ka viņš ir bijušais noziedznieks, ko tad?

Krāmers ar pūlēm apvaldīja dusmas.

- Neuztraucies, Elen. Viņš ir mūsu sens draugs. Tam nav nekādas nozīmes, ka viņš bijis cietumā. Es jau tev teicu, ka viņš lido šurp darīšanās.

- Kādās darīšanās?

Krāmers paraustīja plecus.

- Nezinu, kad ieraudzīsi, varēsi pajautāt viņam pati.

- Es negribu viņu redzēt! Es negribu redzēt viņu šeit! - Viņa smagi nopūtās un turpināja: - Klausies, Džim, tu jau piecus gadus neesi nodarbojies ar reketu, nelien arī tagad tur iekšā.

Krāmera pabeidza ēst brokastis, atstūma šķīvi un aizsmēķēja cigareti.

- Vēl neviens un nekad man nav noteicis, ko darīt, - pēc ilgas pauzes viņš teica. - Tu to zini, Elen. Pat tu ne. Ņem vērā manus vārdus.

Мое atlido uz lenču. Viņš ieradīsies viena iemesla dēļ — viņš ir mans sens draugs, citu iemeslu nav. Atceries to.

Elena ieraudzīja cieši sakniebtās lūpas un stingro skatienu un apklusa. Viņa vienmēr baidījās no vīra, kad viņš izskatījās tāds kā pašreiz. Viņa apzinājās, ka ir jau stipri novecojusi. No rītiem, vērodama sevi spogulī, viņa atklāja aizvien jaunas krunciņas, un bez tam viņa bija kļuvusi resnāka.

Turpretim Krāmers, neskatoties uz saviem gandrīz sešdesmit gadiem, joprojām bija vesels un enerģisks. Viņš neskatījās uz citām sievietēm, bet tāds vīra skatiens kā patlaban, viņu biedēja.

Viņa piecēlās kājās un pūlējās pasmaidīt:

— Labi, dārgais. Es būšu laipna pret viņu. Es nedomāju neko ļaunu... Mani tikai mazliet uztrauc... viņa pagātne.

Krāmers uzmanīgi paskatījās uz viņu.

— Par to nav vērts uztraukties, — viņš pateica pieceldamies. — Es nu braucu uz lidostu. Mēs atgriezīsimies kopā pusvienos.

Viņš paplikšķināja sievai pa vaigu un izgāja.

Elena bezspēcīgi atslīga krēslā.

Мое Cageti! Viņas domas atgriezās pie tā laika, kad Мое bija Džima labā roka. Viņai nebija nekādu iebildumu pret Moi personīgi. Viņu baidīja kas cits — tas, ka viņš ir bijušais cietumnieks... BIJUŠAIS CIETUMNIEKS! Bijušais cietumnieks viņu Paradīzsitijas mājā, kad viņi ar Džimu jau iekarojuši vietu šejienes sabiedrībā kā godājams laulātais pāris. Bet ja nu kāds uzzina, ka Мое pie viņiem brokastojis? Viņa aizsedza seju ar rokām. Par ko gan domā Džims?

* * *

Inspektors Džejs Denisons un speciālais aģents Toms Hārpers, abi FIB darbinieki, lidostas vestibilā nepacietīgi gaidīja, kad paziņos iekāpšanu reisam uz Vašingtonu.

Denisonam, dūšīgam, muskuļainam vīrietim ar rudām ūsām, bija četrdesmit astoņi gadi. Viņš strādāja FIB pārvaldē Paradīzsitijā.

Salīdzinājumā ar viņu Toms Hārpers izskatījās pēc zaļknābja. Viņš bija gara auguma, stalts un kādus divdesmit gadus jaunāks par inspektoru. Taču mazrunīgajam Denisonam patika Hārpers. Viņi abi patika viens otram. Un tagad Hārpers grasījās precēt Denisona meitu.

Viņi sēdēja nomaļus no ļaužu burzmas un sarunājās. Pēkšņi Denisons satvēra Hārpera roku.

— Vai tu zini, kas ir tas tips? - viņš pajautāja. - Redzi to resni, kas iet cauri kontrolei?

Hārpers paskatījās uz nelielā auguma vīrieti ar sirmiem matiem un apaļu seju. Hārperam viņa seja neko neatgādināja, un viņš jautājoši paskatījās uz šefu.

Denisons piecēlās.

— Iesim uzmanīgi aiz viņa, — viņš ieteicās. — Šis tips mani interesē.

Aiz resnīša ar jauno čemodānu stāvēja divi cilvēki. Tad viņi visi trīs

izgāja vestibilā un devās uz izeju. Denisons un Hārpers gāja aiz resnīša, cenzdamies, lai tas viņus nepamanītu. Resnītis izgāja pa stikla dubultdur-vīm un devās uz taksometru stāvvietu.

— Tas ir Мое Cageti, — vērodams resnīti, Hārperam teica Denisons. — Vai tu esi dzirdējis par viņu? Satikties ar viņu tu nevarēji, tam tu esi par jaunu, bet pēc atskaitēm tev viņš būtu jāpazīst.

— Tad tas ir Мое Cageti! - Hārpera seja pauda interesi. — Protams, es zinu viņa lietu. Viņš bija Krāmera labā roka. Viņi abi atradās noziedznieku hierarhijas pašā augšgalā. Viņš dabūja sešus gadus un pirms diviem gadiem iznāca no cietuma. Kopš tā laika viņš atrodas uzraudzībā. Šķiet, ka viņam klājas labi. Skaties, kāds viņam mugurā lielisks uzvalks...

Denisons pašķielēja uz Hārperu un uzmundrinoši pamāja.

— Interesanti, ko tas gnīda te dara? Vai redzi, pa kreisi? Tas taču ir pats Krāmers!

Klusumu pārtrauca skaļrunis, kas ziņoja, ka pasažieri, kas lido uz Vašingtonu, tiek lūgti uz izeju numur pieci.

Abi FIB darbinieki noskatījās, kā Krāmers sasveicinājās ar Cageti, un tad negribīgi devās uz iekāpšanu.

— Krāmers un Cageti... Hm! Ne visai patīkama kombinācija... — domīgi teica Denisons. — Tas var nozīmēt lielas nepatikšanas.

— Vai tikai tu nedomā, ka Krāmers, kurš jau aizgājis, atkal uzsāks vecās gaitas? — Hārpers izbrīnīti uz viņu paskatījās. — Ar viņa naudu tur jau jābūt galīgi trakam.

Denisons paraustīja plecus.

— Es nezinu. Es daudzreiz sev esmu jautājis, kāpēc nošāvās Lollijs Lūkass. Viņš nodarbojās ar Krāmera finansēm... Nu nekas, mēs viņus pieskatīsim. Kad mēs iekāpsim lidmašīnā, es brīdināšu puišus. Es jau divdesmit vienu gadu sapņoju notvert Krāmcru. Ja viņš atgriezīsies pie vecās nodarbošanās, tad man var rasties izdevība.

Мое nezināja, ka tiek izsekots, un piegāja pie Krāmera. Abi vīrieši sirsnīgi sasveicinājās un vērīgi viens otru nopētīja. Pēdējo reizi viņi bija tikušies pirms vairāk nekā septiņiem gadiem.

Atšķirībā no Moes, Krāmers izskatījās lieliski. Viņš bija iededzis, atspirdzis, tiesa gan, nedaudz izplūdis miesās. Viņš vairs negāja Moem labi pazīstamajā vieglajā gaitā. Tas gan Moi nepārsteidza, jo viņš zināja, ka Lielajam Džimam jau tuvojas sešdesmit.

Krāmers redzēja, ka Мое kļuvis resnāks un ir stipri bāls. Viņam bija izteikti slima cilvēka izskats. Tas lika viņam vērīgāk ieskatīties Moē. Viņu pārsteidza arī Moes izturēšanās, kas pauda nemieru, un baiļu izteiksme viņa tumšajās acis. Kaut gan, no otras puses, Moes izskats liecināja par labklājību. Tiesa, viss viņam bija pārāk jauns...

— Priecājos tevi atkal redzēt, — Krāmers teica, paspiezdams Moes roku. — Kā tev klājas?

Мое nebija gaidījis tik stingru spiedienu un vārgi iekliedzās. Salīdzinājumā ar Krāmera roku viņa roka bija mīkstāka un gļēvāka. Мое atbildēja, ka priecājas atkal redzēt veco draugu. Vīrieši devās pie mirdzoša, melna ,,kadilaka“.

— Džim, vai tas ir tavs? — Мое pajautāja.

— Protams, bet es gribēju to apmainīt pret jaunu modeli. Brauksim pie manis. Elena speciāli tev sagatavojusi lenču. Es negribu, lai mūs noklausās svešas ausis...

Pa ceļam Krāmers pajautāja par Dolliju, un Мое viņam visu izstāstīja.

Krāmers bija satriekts. Viņš ļoti mīlēja Dolliju.

— Gan jau viņa izķepurosies, Мое... neraizējies. Tā jau agri vai vēlu gadās. Mums arī ir gājis visādi, bet mēs esam izķepurošies. Un viņa arī tiks galā.

It kā starp citu Krāmers pajautāja par Lankventinu un ar acs kaktiņu pamanīja, ka Moem notrīc rokas. Мое steidzīgi pastāstīja par cietumu, un Krāmers saprotoši pamāja.

Viņi nobrauca divdesmit jūdzes, sarunādamies par veciem paziņām un par vietām, kur kādreiz būts. Par iemeslu, kādēļ Krāmers izsauca Moi, nekas netika teikts.

Lenčs pagāja labi. Elena bija sagatavojusi garšīgus ēdienus, bet Мое ātri saprata, ka viņš ir nevēlams viesis viņai un jutās sarūgtināts.

Lenča laikā Elena painteresējās, ar ko viņš pašlaik nodarbojas. Мое atbildēja, ka viņam ir restorāns un viņam veicas labi.

- Kas tevi atveda uz Paradlzsitiju? — Elena jautāja.

Мое nedroši paskatījās uz viņu.

- Viņš atbrauca te sameklēt otru restorānu, — iejaucās Krāmers. — Atvērt Paradīzsitijā itāļu restorānu — tā ir lieliska ideja.

Pēc brīža Elena pavēstīja, ka brauc uz pilsētu un uz neilgu laiku iegriezīsies bridža klubā. Kad viņi palika vieni, Krāmers ierosināja:

- Мое, iesim uz manu kabinetu. Es gribu ar tevi parunāt.

Мое, kuru bija satriekusi Krāmera māja, dārzs un viss iekārtojums, sekoja viņam uz kabinetu. Pa kabineta logu viņš ieraudzīja dārzā rozes un skaudīgi nopūtās.

- Tu esi lieliski iekārtojies, Džim, - viņš pateica, apsēzdamies Krāmera norādītajā krēslā.

Krāmera apsēdās un piestūma tuvāk Moem cigarešu paciņu.

- Jā, vieta ir lieliska, - viņš piekrita un pēc pauzes pajautāja:

- Vai tu atceries Lolliju Lukasu?

Мое sarauca pieri un tad pamāja.

- Ar ko viņš nodarbojas? Vai viņš strādā tev, Džim?

Krāmera sejā parādījās bezkaislīga izteiksme.

- Pirms pāris nedēļām viņš nošāvās. Viņš tīri labi kārtoja manas lietas, bet pēdējā laikā viņš krietni paplucināja manus četrus miljonus. Starp mums runājot, Мое, Elena neko par to nezina, un es negribu, lai viņa zinātu. — Viņš pasmīnēja. — Domāju, ka tev pašlaik ir vairāk dolāru nekā man centu.

Мое bija tik satriekts, ka nespēja izdvest ne vārda. Viņš tikai dziļā izbrīnā blenza uz Krāmeru. Lielais Džims... palicis bez četriem miljoniem ,,zaļo“! Kaut kas neticams!

- Es gribu dabūt vēl kādu čupu naudas, — Krāmers turpināja. To var izdarīt, bet man vajadzīga palīdzība. Tu esi pirmais, par kuru es uzreiz iedomājos. Mēs vienmēr strādājām kopā, un mēs spēsim paveikt lielas lietas...

Мое vēl joprojām nespēja parunāt.

— Man ir ideja, — ieturējis pauzi, Krāmers turpināja. — Ja viss izies labi, mēs dabūsim lielu naudu. Es visu organizēšu, bet man esi vajadzīgs tu. Мое, nebaidies! Es tev saku, tur nav nekāda riska! Es tev apsolu! Nav riskanti, saproti? Es zinu, cik rupji ar tevi apgājās Lankventinā... Paklau, es tev dodu vārdu, ka tu tur nekad neatgriezīsies, ja strādāsi kopā ar mani... Šai lietā nav nekāda riska, citādi jau es savā vecumā nebāztu cilpā ne savu, ne tavu kaklu.

Visas Moes bailes pēkšņi izgaisa. Ja Lielais Džims saka, ka bez riska var nodrošināt viņam ceturtdaļmiljona dolāru, tad tā arī būs, lai cik neticami tas arī skanētu. Visus piecpadsmit gadus, ко Мое strādāja ar Lielo Dzimu, viņš nepazina nekādas bailes. Viņš vēl joprojām ticēja Krāmeram. Ja Krāmers kaut ko apsolījis, viņš noteikti izpildīs savu solījumu.

— Kas jādara? — Мое dzīvi iejautājās.

— Vai tu kādreiz esi dzirdējis par Džonu van Viliju? — Krāmers vaicāja.

Мое samulsis papurināja galvu.

— Viņš ir Teksasas naftinieks. Vari man neticēt, bet viņam ir miljards dolāru.

Мое pārsteigumā atplēta muti.

— Nevienam cilvēkam nevar būt tik daudz! - viņš iesaucās. - Miljards dolāru! Kā cilvēkam var būt tik daudz naudas?

— Deviņdesmitajos gados viņa tēvs sarausa kapitālu ar naftu, — Krāmers sacīja. — Vecais par sviestmaizi sapirkās zemi Teksasā. Pēc tam viņš pamēģināja meklēt naftu un atrada. Vai tu vari iedomāties, viņš ne reizi neaizšāva garām! Pēc tēva nāves pie lietas ķērās dēls. Tas izrādījās daudz gudrāks par tēvu. No katra tēva dolāra viņš iztaisīja gandrīz desmit reižu vairāk. Es tev saku, ka viņam ir miljards!

— Es esmu dzirdējis, ka tā notiek, bet nekad tam neticēju, — teica Мое

— Es jau sen viņam sekoju, — Krāmers atteica. — Tas puisis tīri vai apbūris mani. — Viņš piecēlās un piegāja pie galda. Atslēdzis atvilktni, viņš izvilka no tās mapi ar izgriezumiem. — Katrs no šiem izgriezumiem satur ziņas par Viliju ģimeni. Es tagad zinu par viņiem gandrīz tikpat, cik viņi zina paši par sevi. — Viņš iebāza mapi atpakaļ atvilktnē un atgriezās iepriekšējā vietā. — Es bieži plānoju, kā tikt pie lielas naudas, bet nekad nedomāju, ka man vajadzēs šos plānus īstenot... Nu, tagad nepieciešamība liek man atgriezties pie tiem. — Viņš nokratīja cigāra pelnus un turpināja: — Van Vilijs pazaudēja sievu... Vēzis... Viņam ir meita. Viņa ļoti līdzinās mātei... Es zinu, ka meita viņam ļoti daudz nozīmē.

Krāmers apklusa un domīgi vēroja cigāra galu.

- Van Vilijām ir viss, kas cilvēkam vajadzīgs. Viņš nespēj iztērēt visu naudu. Viņš neko augstu nevērtē, jo par naudu viņš var dabūt visu. Bet ne par kādu naudu viņš nevar nopirkt meitu...

Мое sastinga, plaši ieplētis savas melnās acis.

- Pagaidi, Džim! - viņš nočukstēja. - Tā taču ir ļoti riskanta lieta. Mēs varam beigt dzīvi uz elektriskā krēsla...

- Tev šķiet, ka es par to neesmu domājis? - Krāmers nepacietīgi atcirta. - Es tev jau teicu, ka viss tiks nostrādāts tīri un droši. Mazlietiņ padomā: van Vilijs pazaudē meitu. Mēs viņu nolaupīsim un paslēpsim drošā vietā, un pēc tam atdosim par četriem miljoniem dolāru! Tādam cilvēkam četri miljoni nozīmē tikpat kā reizi nospļauties. Iedomājies, ja tev nolaupītu meitu un piedāvātu atdot viņu atpakaļ par divdesmit ,,zaļajiem“. Tu taču samaksātu, vai ne? Tu būtu priecīgs, ka tavs bērns atgriezies sveiks un vesels. Vai tu sauktu kruķus? Ne velna! Van Vilijs darīs tāpat. Viņš samaksās mums četrus miljonus ,,zaļo“ un saņems atpakaļ savu mīļoto meitu.

Мое vēl nebija pārliecināts. Viņš izjuta bailes, jo par to, ar ko viņam vajadzēs nodarboties, draudēja nāves sods.

- Bet tad, kad viņš būs saņēmis savu meitu, viņš uzrīdīs mums policiju! Tāds cilvēks, kā viņš, diezin vai šķirsies no naudas, pat nemēģinot to dabūt atpakaļ.

- Tev nav taisnība, - Krāmers iebilda. — Es viņam piedraudēšu, ja viņš izdarīs kaut ko tamlīdzīgu, tad ar viņa meitu būs cauri, lai kā viņš to apsargātu. Es viņu iebiedēšu. Viņš sapratīs, ka labāk darīt to, ko es saku.

Мое mirkli padomāja un tad piekrītoši pamāja:

- O’kei, Džim. Es vienmēr esmu tev ticējis, un, ja tu tā saki, tad tā arī būs. — Viņš paklusēja. — Bet kas man jādara?

- Tev nebūs grūts darbiņš... Protams, tu nebūsi viens. Mums vajadzīgi vēl divi puiši. Mēs viņus atradīsim. Es zinu tādus puišus, bet pašlaik mums nav sakaru. Mums vajadzīgs pāris jaunu, spēcīgu puišu ar stipriem nerviem. Viņi dabūs katrs pa pieciem grandiem. Viņiem nav jāzina, cik naudas mēs saņemsim. Par pieciem grandiem viņi būs gatavi uz visu.

Мое bija daudz strādājis kopā ar Krāmeru un labi zināja, ka Krāmers nemaksās ceturtdaļmiljona ne par ko.

Lielais Džims nebija no tiem.

— Es zinu pārīti, kas var paveikt šo darbiņu. Tie ir Kreini.

— Kreini? Kas tie tādi?

— Viņi dzīvo vienā mājā ar mani. Viņi ir divi: brālis un māsa. Viņš ir vienā bandā, un viņi ir gatavi uz visu.

Krāmers pasmīnēja.

— Labi. Es paskatīšos. Vispirms pastāsti man par viņiem. No kā viņi dzīvo?

— Ne no kā. Viņi nestrādā. Viņu tēvs bija bandīts un laupīja sīkos tirgotājus un mazos veikalus. Viņš dzēra un dauzīja viņus. Beigās viņu ietupināja uz piecpadsmit gadiem, bet pēc trim mēnešiem viņš kamerā pakārās. Māte zaga veikalos. Viņa ņēma līdz bērnus, un tā bija labākā skola un rotaļa viņu bērnībā. Tad māte nomira. Viņi sāka zagt un bija pietiekoši slīpēti, lai ne reizi neiekristu. Viņi piedalījās bandās un nodarbojās ar šantāžu. Skuķis ir visai kārdinošs un, kad kāds puisis padevās vilinājumam, viņa to kaut kur ievilināja, bet viņas drauģeļi puisi aptīrīja. Man šķiet, ka viņi piekritīs darīt ko vairāk. Viņi ir bez nerviem, drosmīgi un ne no kā nebaidās. Es domāju, Džim, ka viņi var noderēt...

Krāmers pamāja.

— Es aizbraukšu uz Frisko un iepazīšos ar viņiem. Мое, tu padomā un pārbaudi viņus. Ja viss būs kārtībā, mēs viņus izmantosim. O’kei?

— Es ar viņiem parunāšu, - Мое teica. - Kad viņi izdzirdēs, ka to esi izdomājis tu, viņi būs sajūsmā.

Krāmers pasmīnēja.

— Protams, bet nevajag viņiem teikt, ka to izdomāju es, Мое. Vispirms es gribu uz viņiem paskatīties! Pasaki viņiem tikai, ka viņi var pastrādāt Lielā Džima Krāmera labā...

Мое sajūsmināts skatījās uz Krāmeru.

— Tā es viņiem arī pateikšu.

Cita Kreina bija atspiedusies pret stabu un, nepievērsdama nekādu uzmanību lietum, skatījās uz ieeju klubā ielas otrā pusē. Spilgti

sarkanajās lūpās bija iesprausta cigarete.

Bija ap četriem no rīta. Drīz izklīdīs migla. Varbūt viņu kāds pamanīs un pienāks. Viņš var būt iedzēris vai galīgi piedzēries un piedāvāt viņai pavizināties.

Būdama vidēja auguma, Cita bija diezgan platiem pleciem. Viņas krūtis lika vīriešiem notrīsēt, bez tam viņai bija slaidi gurni un garas kājas. Viņa valkāja melnas ādas bikses, kas bija noberztas no pastāvīgās nēsāšanas, un melnu ādas jaku, kuras mugura jau metās balta. Viņas izskats attaisnoja iesauku Zirneklītis. Viņas apģērbs bija kļuvis par sava veida uniformu, ko nēsāja viņa un viņas brālis Rifs. Apkārtējās bandās viņus labi pazina kā Ādas Jakas.

Kad Cita uzskatīja par vajadzīgu, viņa pārkrāsojās par blondīni. Tiesa, pārāk bieži viņa to nedarīja, jo viņas nokrāsotie mati no gaišiem drīz pārvērtās netīri pelēkos. Viņai bija lielas, pelēkzilas acis un skaists deguns. Neviens viņu nesauktu par skaistuli, bet viņa bija ļoti pievilcīga. Viņas acis solīja saldkaisli un pievilka kā magnēts. Tāpat kā brālis viņa bija mežonīgas dabas, cietsirdīga, nežēlīga un samaitāta.

Grūti samierināties ar domu, ka ir cilvēki, ko nav iespējams iežēlināt, bet Kreini bija tieši tādi. Viņi abi bija melīgi bezgoži, gatavi uz jebkuru nelietību un nodevību.

Viņu vienīgā pozitīvā īpašība, ja to tā varētu nosaukt, bija neparastā mīlestība vienam pret otru. Viņi kāvās un bieži plēsās kā zvēri, bet, ja kāds no viņiem slimoja, kas gan notika ļoti reti, tad otrs noteikti bija blakus.

Tumšā alejā otrā ielas pusē stāvēja Rifs Kreins. Viņš bija dažas collas garāks par māsu, bet viņi bija ļoti līdzīgi, tikai Rifam bija lauzts deguns. Bērnībā viņš to salauza un pēc tam kādā kautiņā to nošķieba uz sāniem, un uz viņa labā vaiga palika rēta no naža dūriena.

Lauztais deguns un rēta atstāja uz cilvēkiem nomācošu iespaidu un viņš ar to ļoti lepojās.

Kopā ar Citu viņi sarīkoja lamatas cilvēkam, kas bija viņam iesitis. Tagad šis cilvēks bija kroplis. Viņš bija pusakls un viņam trīcēja galva.

Cita un Rifs vienmēr nēsāja pamatīgus kalnu slēpotāju zābakus. Tie uz ielas kalpoja kā draudīgs ierocis.

Negaidīti naktskluba durvīs parādījās vīrietis. Viņš paskatījās pa labi, pēc tam pa kreisi, ieraudzīja Citu un, sabāzis rokas kabatās, sāka iet pāri ielai.

Cita vienaldzīgi vēroja viņa tuvošanos. Tūlīt sāks piecirst. Viņa pamanīja, ka brālis nomet cigareti un sāk virzīties gar ielas malu, cenzdamies turēties ēnā.

No kluba sāka nākt ārā vīrieši un sievietes. Sāka klaudzēt mašīnu durvis. ierūcās motori.

Cita gaidīja. Vēlāk no naktskluba iznāca neliela auguma vīrietis putekļu mētelī. Cita ieinteresēti paskatījās uz viņu un aizsmēķēja citu cigareti, turēdama sērkociņu tā, lai liesmiņa apgaismotu viņas seju.

Nelielā auguma vīrietis paskatījās pāri ielai uz viņu, neapņēmīgi pa-mīņājās uz vietas un tad devās pie viņas.

Cita pieredzējušu aci ātri novērtēja viņa apģērba kvalitāti, sākot no cepures līdz kurpēm. Viņš varēja būt tas cilvēks, ko viņa gaidīja.

Tuvodamies cilvēks viņai uzsmaidīja. Viņš kustējās viegli un ātri.

— Hallo, mazulīt, — apstājies blakus, viņš teica. — Vai tu kādu gaidi?

Cita izpūta dūmus caur nāsīm un veltīja viņam platu profesionālu smaidu.

— Hallo, — viņa atbildēja. — Ja es gaidītu kādu tev līdzīgu, es jau sen to būtu atradusi. Vai ne?

Vīrietis uzmanīgi paskatījās uz viņu. Tas, ko viņš redzēja, viņu apmierināja.

— Varbūt iesim, kur nelīst? — viņš ierosināja. — Man ir mašīna. Lieku priekšā braukt pie manis. Tur ir jauki un mierīgi. Kā tu uz to skaties? Mēs varētu papļāpāt.

Cita iesmējās un izrieza krūtis.

— Viss atkarīgs no tā, kur tas ir.

— Kā tu skaties uz hoteli, mazulīt? — viņš piemiedza aci. — Man ir nauda. Varbūt tu zini kādu īpaši jauku vietiņu, kurp mēs varētu aiziet?

Tas jau bija viegli, pavisam viegli. Cita izlikās, ka pirms atbildes mazliet šaubās.

— Nu ko, mīļais, kā tu vēlies, es piekrītu. Es zinu tādu vietu un parādīšu to tev.

Viņa pameta gaisā izsmēķi un tas, apmetis loku, nokrita zemē. Tā bija zīme Rifam.

Izrādījās, ka nelielā auguma vīrietim bija ,,buiks“. Viņi iekāpa mašīnā, un Cita piekļāvās vīrietim.

— Kuru šeit sauc par Zirneklīti? — viņš pēkšņi ievaicājās.

— Mani, — Cita atteica.

Viņa sāka baidīties no šī mazā vīreļa. Vienīgais, kas viņu vēl šeit turēja, bija doma, ka viņam varētu būt biezs naudas maks. Viņa pašķielēja uz vīrieša zelta pulksteni — sliktākajā gadījumā tas būs atmaksa par visām viņas nepatikšanām.

Pēc piecām minūtēm viņi iegāja nelielā hotelī netālu no piestātnes. Dežurējošais klerks, pavecs vīrietis netīrā uzvalkā, viņai blēdīgi pamirkšķināja un viņa tāpat atbildēja. Abi viņi zināja, ka pēc dažām minūtēm šeit uzradīsies Rifs.

Viņi uzkāpa pa kāpnēm un iegāja nelielā istabā. Te stāvēja divguļamā gulta, divi krēsli un tualetes galdiņš. Grīdu sedza nolietots paklājs.

Cita apsēdās uz gultas un uzsmaidīja savam pavadonim, kas vilka nost mēteli un noņēma cepuri. Viņš tos pakāra uz āķa pie durvīm un piegāja pie Citas. Viņš bija ģerbies melnā, pavisam jaunā, gatavi pirktā uzvalkā.

— Man patīk dāvanas, mīļais, — Cita pavēstīja. — Trīsdesmit ,,zaļo“.

Vīrietis pasmaidīja un piegāja pie loga. Viņš atvilka netīro aizkaru un

paskatījās uz ielu. To viņš izdarīja tieši tajā brīdī, kad Rifs apstādināja savu motociklu pie hoteļa.

— Mīļais, par ko tu domā? — Cita asi teica. — Nāc šurp... Es vēlos dāvanas.

— Dāvanu nebūs, bērniņ. Vismaz ne tev. Es gribu satikt tavu brāli.

Cita pārsteigumā blenza uz viņu.

— Manu brāli? Ko tu tur muldi, velns parāvis!?

— Pagājušajā nedēļā jūs apstrādājāt manu draugu. Jūs atvedāt viņu šurp. Tavs brālis viņu piekāva un pēc tam izmeta no šejienes. Tagad mana kārta...

Cita vēroja viņu ar negaidītu interesi. Viņš izskatījās nekaitīgs un likās, ka ar viņu būs diezgan viegli tikt galā. Rifs viņu nožmiegs ar vienu roku.

— Neuztraucies, mīļais, — Cita teica. — Mēs negribam tev darīt neko sliktu. Vienīgi, ja tu slikti uzvedīsies, dabūsi pilnā mērā. Rifs tiks galā ar desmit tādiem kā tu. Ja gribi no šejienes aiziet sveiks un vesels, dod šurp naudas maku un pulksteni. Es gādāšu, lai Rifs tev nenodara neko ļaunu.

Vīrietis iesmējās.

— Ak šīs Ādas Jakas! Pat pēdējo grasi jāizplēš ar varu! Jā, bērniņ, tev kopā ar brāli nāksies pabūt citā vietā. Un pie tam ilgi. Bet tagad izej ārā!

Tieši šai brīdī istabā ienāca Rifs.

Parasti Rifa ierašanās brīdī Cita kaila gulēja gultā, un tas ļāva Rifam tēlot sašutušo brāli. Ieraudzījis māsu pilnīgi apģērbtu sēžam uz gultas, viņš pārsteigts apstājās pie durvīm. Visvairāk viņu izbrīnīja tas, ka māsa tikpat pārsteigta skatās uz nelielo vīrieti, kurš stāvēja istabas vidū un smējās.

— Nāc vien iekšā, pienapuika, — nepazīstamais smiedamies teica. — Es tevi gaidu.

Rifs paskatījās uz Citu, bet tā paraustīja plecus.

— Nejautā man, es pali neko nesaprotu, — viņa nomurmināja.

Rifs ienāca istabā un aizvēra durvis. Viņa sejā bija nogaidoša izteiksme, kautiņam gatavās dūres sažņaugtas.

— O’kei, — viņš teica. — Pulksteni un maku, tikai fiksāk. Es gribu gulēt.

— Es gan negribu, — otrs smiedamies atsaucās. Likās, ka viņam sagādā prieku Rifu kaitināt.

— Ātri dod šurp! — Rifs uzkliedza un paspēra soli uz viņa pusi.

Vīrietis atkāpās un piespiedās ar muguru pie sienas.

— Tev vajag maku? — viņš pārjautāja un iebāza roku kabatā.

— Rif, uzmanies! — Cita iekliedzās.

— Ak tu tā? — Rifs metās pie vīrieša, bet tūdaļ it kā pārlūza vidū un, mežonīgi kliegdams, piespieda rokas pie acīm.

Līdz Citai atplūda amonjaka asā smaka. Rifs kliegdams nokrita uz grīdas, un arī Citu daļēji skāra amonjaka deva. Viņa paguva aizmiegt acis, bet asā smaka iekļuva plaušās un saliekusies Cita nokrita uz ceļiem.

Kādu laiku vīrietis skatījās uz kliedzošajiem Kreiniem, tad nesteigdamies iebāza amonjaka pistoli kabatā, uzvilka mēteli un cepuri un mierīgā garā atstāja hoteli.

Rifs un Cita tā arī nekad neuzzināja, kas bija šis cilvēks.

Visi ātri uzzināja jaunumu, bet neviens šo cilvēku nepazina. Rifam un Citai uz visu mūžu šis cilvēks kļuva par taisnās tiesas simbolu.

4. nodaļa

FIB speciālais aģents Ebijs Meisons sēdēja savā mašīnā, kas stāvēja piecdesmit jardus no Redžiskortas hoteļa ieejas. Šis mierīgais otrās šķiras hotelis atradās Banesa avēnijā Sanfrancisko.

Cits FIB speciālais aģents, Harijs Garsons, iepriekšējā vakarā FIB pilsētas nodaļai paziņoja, ka pilsētā ieradies Krāmers un apmeties tieši šajā hotelī. No tā brīža Meisons un Garsons novēroja hoteli.

Kopš Krāmera ierašanās hotelī, viņu nebija redzējis neviens no aģentiem. Viņi saprata, ka Krāmers ir paslēpies un gaida. Pārbaudijuši, ka hotelim nav otras izejas, aģenti bija pārliecināti, ka pamanīs Krāmeru tūlīt, tiklīdz viņš nodomās iziet.

Brīdī, kad Meisons paskatījās pulkstenī, bija divdesmit minūtes pāri vienpadsmitiem. Rīts bija pagājis veltīgi, bet ne jau velti aģentus māca būt pacietīgiem, un Meisons turpināja pacietīgi gaidīt.

Viņa pieredzē bija gadījumi, kad nedēļām ilgi nācās sekot aizdomīgiem hoteļiem, un nekas nenotika. Viņš tomēr zināja, ka agri vai vēlu kaut kas var notikt, un tādēļ jābūt pacietīgam. Tieši pusdivpadsmitos viņa pacietība tika atalgota.

Pie hoteļa durvīm piebrauca taksometrs un no tā izkāpa Мое Cageti. Samaksājis šoferim, viņš steidzīgi iegāja hotelī. Pa radiotelefonu Meisons par to paziņoja Džejam Denisonam.

— Pastiprini uzmanību, Ebij, — Denisons teica. — Es tūlīt aizsūtīšu pie tevis Tomu. Kad Cageti iznāks, Toms viņam sekos. Tu gaidi Krāmeru.

Hotelī iegāja divas vecenītes. Neilgi pēc tam pie hoteļa piebrauca taksometrs. No tā izkāpa sieviete ar mazu puisēnu un iegāja hotelī. Meisons mierīgi smēķēja. Šiem cilvēkiem nevarēja būt nekas kopīgs ar Krāmeru.

Pēc dažām minūtēm uz ielas parādījās meitene un puisis. Viņi bija tik līdzīgi kā dvīņi. Meitenei bija mugurā lēta kokvilnas kleita, kājās baltas, nomīdītas kurpes un uz acīm saulesbrilles. Gaišie mati brīvi krita pār pleciem.

Puisis bija tumšmaitains. Viņš bija tērpies cieši piegulošās biksēs un baltā kreklā ar vaļēju apkaklīti. Pār plecu bija nevērīgi pārmesta dzeltena jaka. Viņš arī bija ar saulesbrillēm. Viņi abi izskatījās kā studentu pāris atpūtā.

Meisons vienaldzīgi paskatījās uz viņiem. Мое Cageti bija pietiekoši gudrs, lai liktu viņiem novilkt viņu melnās jakas pirms ieiešanas hotelī. Viņš bija vinnējis: slepenais aģents nepievērsa viņiem uzmanību.

— Tas puisis mašīnā var būt slepenpolicists, — Cita teica, nepagriežot galvu.

— Jā, es ievēroju. Labāk jāpasaka par to Cageti. Varbūt, ka tam nav nekāda sakara ar mums. Vienkārši kāds privātdetektīvs nodarbojas ar laulību šķiršanas lietu.

Мое viņiem bija pieteicis, lai viņi uzkāpj otrajā stāvā un aiziet līdz 14. numuram. Viņiem divreiz jāpieklauvē un jāgaida.

Vestibilā bija daudz pavecu cilvēku, un visi, kā sarunājuši, sāka blenzt uz Kreiniem. Kreinus tas nesamulsināja. Viņi izturējās kā cilvēki, kas zina, ko dara.

Viņi piegāja pie 14. numura durvīm un pieklauvēja. Tūlīt pat Мое viņiem atvēra durvis. Viņš ieveda abus ērtā viesistbā.

Pie loga lielā krēslā sēdēja Krāmers un smēķēja cigareti. Viņš uzmanīgi nopētīja Kreinus, kad viņi piesardzīgi ienāca istabā, kā dzīvnieki, kas nokļuvuši jaunos apstākļos.

„Jā, laikam Moem taisnība. Viņi derēs.“ — Viņa skatiens aizslīdēja pie Citas. „Meitene tā nekas... Ak kungs, ir nu gan viņai krūtis! Ja viņš būtu kādus piecus gadus jaunāks, tad varētu ar šīm krūtīm iepazīties tuvāk."

Nepievērsdams uzmanību Moem, Rifs teica Krāmeram:

— Tur lejā, mašīnā, šēž detektīvs... bet varbūt, ka kruķis...

Мое sastinga. Viņa seja kļuva vēl bālāka. Viņš ātri paskatījās uz Krā-meru.

v * — Aizmirstiet viņu. — Krāmers teica. — Tas biju es, kas viņu atveda. Droši vien viņš redzēja, ka mēs ar Cageti satiekamies. Policisti vienmēr interesējas par mūsu tikšanos. Es viņiem netraucēju man sekot. Kad man vajag, es viegli no viņiem varu tikt vaļā. Pēdējo četrdesmit gadu laikā es esmu atkratījies no daudziem kruķiem.

Kreini savukārt pētīja Krāmeru. Vēl būdami bērni, viņi bija lasījuši par viņu bulvāra avīzēs. Viņi pazina viņu kā vienu no redzamākajiem reketieriem, kā cilvēku, kurš bija sarausis sešus miljonus dolāru.

Redzēdami viņu tagad novecojušu, nespēcīgu, ar grumbainu, kaut arī iedegušu seju, viņi jutās vīlušies. Viņi bija cerējuši ieraudzīt enerģiskāku un kustīgāku cilvēku nekā šis sešdesmitgadīgais gaļas gabals, kas bija izlaidies krēslā.

— Apsēdieties jūs abi, — Krāmers turpināja, vērodams Rifa sejā divas nesen iegūtās rētas un amonjaka radīto čūlu pēdas. — Kas noticis ar tavu seju?

— Ielasmeitas dāvana, — Rifs atbildēja.

Iestājās ilgs klusums. Krāmera seja dusmās pietvīka.

— Paklausies, tu kucēn, — viņš ierēcās, — kad es uzdodu jautājumus, tev jāatbild pieklājīgāk... skaidrs?

— Protams, — Rifs vienaldzīgi atsaucās. — Bet mana seja pieder man un jums tur nav nekādas daļas.

Cageti nemierīgi paskatījās uz Krāmeru. Ja kāds kucēns uzdrošinātos tā atbildēt vecajos laikos, Krāmers gāztu viņam, bet tagad tā vietā Krāmers paraustīja plecus un teica:

— Mēs veltīgi tērējam laiku. Klausieties, jūs abi. Man ir darbs priekš jums. Es varēšu jūs likt lietā, ja gribēsiet strādāt kopā ar mani. Nav nekāda riska un pieci grandi par darbu. Ko jūs teiksiet?

Citu interesēja iespaids, ko viņa bija atstājusi uz Krāmeru. Viņa instinktīvi zināja, kad vīrieši viņu iekāroja, un pašlaik viņa nojauta, ka pamodinājusi Krāmera iekāri.

— Nav riska? — viņa atkārtoja. — Ko tādā gadījumā dara kruķis mašīnā?

— Jūs vēl esiet kucēni un neziniet, ko nozīmē būt slavenam, — Krāmers atteica. — Мое bija viens no labākajiem speciālistiem mūsu spēlītē, bet manā organizācijā bija piecsimt puišu, kas zināja savu lietu.

— Ja Мое satiekas ar mani, tas ir jaunums. Kruķi baidās. Es jau teicu, aizmirstiet par to. Es no viņiem tikšu vaļā, kad gribēšu. Lai sēž un gaida, ja grib. Kad es izdarīšu šo darbiņu, viņi tik un tā par to uzzinās...

Jus piekrītiet strādāt? Cena — pieci grandi. Padomājiet un, ja piekrītiet, sakiet.

Rifs aizskāra vienu no rētām uz vaiga.

— Kas tas ir par darbu? — viņš nikni apvaicājās.

— Tev jādod piekrišana, nezinot, par ko ir runa, — Krāmers atbildēja. — Tu ne velna neuzzināsi, kamēr nepiekritīsi, bet, kad piekritīsi, tad noteikti strādāsi kopā ar mani, citādi tev klāsies plāni.

Kreini saskatījās.

Pēdējās divas nedēļas viņiem bija vissliktākais laiks. Pasaule nostājās pret viņiem. Kad sīkais vīrelis izrēķinājās ar viņiem, viņi krita arī bandītu acīs. Citi bandas locekļi atklāti smējās par viņiem, un Rifam bieži vajadzēja kauties. Vienā kautiņā viņš gandrīz zaudēja dzīvību. Citai uz ielas piesējās pienapuikas, kuri agrāk neuzdrošinājās viņai ne pieskarties. Viss, ko viņi bija sakrājuši, izkūpēja nedēļas laikā.

Pieci tūkstošu dolāru piedāvājums viņus apstulbināja. Viņiem tā bija tik liela summa, kādu viņi pat nebija sapņojuši turēt rokās. Līdz šim viņi pelnīja maz, bet bija drošībā. Vecā Krāmera lieta viņiem varēja beigties bēdīgi.

Tomēr nauda ir labs kārdinātājs, un Rifs pamāja.

— O’kei, mēs esam ar mieru, - viņš pateica, izvilkdams divas cigaretes. Vienu viņš atdeva Citai, otru iesprauda sev lūpās. — Kas tā ir par lietu?

Krāmers pastāstīja viņiem to, ko jau bija teicis Moem, bet neminēja vārdu. Viņš teica, ka meitene ir bagātnieka meita, kurš samaksās izpirkuma naudu un negriezīsies policijā. Pēc Krāmera stāsta iestājās gara un mokoša pauze. Kreini skatījās viens uz otru, tad Rifs lēni pakratīja galvu.

— Šis darbs mums var ļoti slikti beigties. Pieci grandi ir par maz. Ja jau mēs riskējam ar savām galvām, tad gribam saņemt katrs pa pieciem grandiem.

Krāmers atkal piesarka.

— Es taču teicu, ka nekāda riska nav!

— Tie ir tikai vārdi, maz kas var atgadīties, — Rifs teica. — Tādu lietu grūti noslēpt no kruķiem. Desmit grandu, vai arī mēs nespēlējam.

Мое ziņkāri vērās uz Krāmeru. Vecais izskatījās tā, it kā tūlīt būtu gatavs pārsprāgt.

— Tad vācieties ārā! — viņš ierēcās. — Arā no šejienes, jūs abi! Arā! Atradīsies citi kucēni, kas piekritīs strādāt par manu cenu.

Cita lēnām virzījās uz durvju pusi, bet brālis viņu apturēja.

— Par desmit grandiem mēs šo darbu izdarīsim un pie tam tīri un labi. Jums nebūs ne par ko jāsūdzas, es jums to apsolu!

— Arā! — Krāmers atkārtoja. — Dzirdiet? Vācieties ārā!

— Tā nav jūsu nauda, — Rifs teica, nekustēdamies no vietas. — Ko jūs uztraucaties? Mazliet paaugstiniet izpirkumu un viss!

— Pieci grandi vai nekas! — Krāmers piecēlās kājās. Labā roka slīdēja uz kabatu, kurā atradās pistole.

Rifs izbrīnījies paskatījās uz viņu un pagriezās pret māsu.

— Gājuši, Cita. Mums te vairs nav ko darīt.

— Pagaidiet! - Мое valdonīgi uzsauca un turpināja, vērsdamies pie Krāmera: — Džim, es gribu ar tevi parunāt.

Viņš devās uz guļamistabu.

Krāmers šaubīdamies paskatījās uz Rifu, tad sekoja Moem un aizcirta durvis.

— Kas ir?

— Nomierinies, Džim, — Мое mierinoši teica. — Nesaki, ka es tevi nebrīdināju. Tu šo parīti nenovērtē. Viņi ir desmit grandu vērti. Viņi izdarīs darbu. Bez samaksas no viņiem vaļā netikt... Tagad viņi zina par mūsu plāniem. Viņi ir gatavās čūskas. Es tev teicu... Dod viņiem tik, cik viņi grib, un viņi strādās. Bet pašlaik viņus nedrīkst izlaist, citādi viņi izies no hoteļa un tūlīt visu izklāstīs kruķiem. Neviens no viņiem nav policijas sarakstos, bet mēs... esam. Šie abi tagad var visu pārdot. Saproti?

Dažus mirkļus Krāmers klusēdams vēroja Moi. Viņš bija sarkans, dūres te sažņaudzās, te atlaidās.

Beidzot viņš ierunājās un viņa balsī skanēja tikko apvaldīts naids.

— Tu iedomājies, ka es viņu priekšā stāvēšu kā kucēns? Es viņus nogalināšu... Es...

— Kā tu to izdarīsi, Džim? Nevienam no mums tagad vairs nav ne miesassargu, ne arī tādu, kas gribētu nogalināt mūsu labā. Ja tu arī kādu atradīsi, tad tev būs jāmaksā, un tik un tā jebkurā gadījumā būs par vēlu — tikko policija uzzinās par mūsu plāniem, mēs esam pazuduši.

Krāmers lēni piegāja pie loga. Viņš stāvēja ar muguru pret Moi. Sirds apvidū viņš juta smeldzošas sāpes. Tādas viņam nekad nebija bijušas, un tagad viņš izbijās. Viņš nekustīgi stāvēja pie loga un smagi elpoja, līdz sāka justies labāk.

Мое nemierīgi viņu vēroja.

Krāmers pagriezās.

— Vai tu domā, ka tie puņķutapas patiešām spēj veikt šo darbu? — viņš jautāja.

— Es esmu pārliecināts par viņiem.

Krāmers nopūtās un negaidīti paraustīja plecus.

— Nu labi... bet, ja man ar viņiem radīsies kaut mazākās nepatikšanas, es pats viņus nožmiegšu.

Sapratis, ka to teikt liek prestiža apsvērumi, Мое pamāja:

— Labi, Džim, bet tagad jārunā ar viņiem vēlreiz.

Viņi atgriezās viesistabā. Rifs smēķēja jau nākamo cigareti. Viņa seja joprojām neko nepauda. Cita sēdēja krēslā, aizvērusi acis. Lētā kleita bija mazliet uzrāvusies, tā ka varēja redzēt viņas zeķu malas.

Kad vīrieši ienāca istabā, viņa izslējās un saraustīja kleitu, bet Krāmers jau bija paguvis apskatīt viņas garās, slaidās un skaistās kājas.

— Mēs parunājām par to, — Мое iesāka, nelaizdams Krāmeru pie vārda. — Mēs dosim jums pa pieciem grandiem, bet par to jums labi jāpastrādā.

Rifs pamāja. Viņa tumšās acis iemirdzējās, bet sejas izteiksme nemainījās.

— Mēs izdarīsim to, ko vajag, — viņš teica, skatīdamies uz Krāmeru.

Viņš triumfēja. Rifs zināja, ka Cita uzskatīja viņu par traku, kad viņš

uzreiz atteicās no pirmā priekšlikuma. Šajās ilgajās minūtēs viņš domāja, ka pielaidis kļūdu. Viņš blefoja ar veco un vinnēja.

— Tikai pasakiet, kas jādara, un mēs visu paveiksim.

Krāmers apsēdās. Viņa seja joprojām bija pietvīkusi un viņš sajuta arī trulas sāpes krūšu kreisajā pusē. Skatiens bija kā piekalts Citai, viņš atcerējās kājas, ko bija redzējis. Jo ilgāk viņš skatījās uz meiču, jo vairāk šis jutekliskais ķermenis viņu pievilka.

— Es jūs abus brīdinu, — viņš ierunājās, — es necietīšu nepatikšanas. Vai skaidrs?

Priecādamies par uzvaru, Rifs pamāja.

— Jums nav ko uztraukties, — viņš teica. — varat būt drošs.

Krāmers izbrīnījies paskatījās uz viņu — bezkaislīgā seja vienās rētās un čūskas acis viņam iedvesa nemieru. Jau sen viņš nebija sastapis tik bīstamus jaunuļus.

— O’kei, — viņš atteica un aizsmēķēja cigāru. — Lūk, kāds ir mans plāns. Viss izies gludi. Par meiteni es jau esmu painteresējies. Katru piektdienu no rīta viņa viena pati brauc uz Sanbernardino, uz frizētavu. Pirms atgriešanās mājās viņa brokasto Kantriklubā. Tā viņa rīkojas jau divus gadus. Viņa dzīvo kopā ar tēvu pie Erovtrida ezera. No galvenās šosejas uz viņu māju ved trīs jūdžu garš privātais ceļš. Pagrieziens uz privāto ceļu ir norobežots ar žogu. Pie vārtiem ir telefons. Pēc zvana no mājas parādās kāds no kalpiem, atslēdz vārtus un izslēdz spriegumu vārtos un žogā. Meitene no mājas izbrauc ap deviņiem. Pa vārtiem viņa izbrauc desmit minūtes pāri deviņiem. — Krāmers apklusa un paskatījās uz Citu.

— Tā būs jūsu darba daļa, tāpēc klausieties uzmanīgi. Deviņos jūs būsiet pie vārtiem. Jūs būsiet mašīnā. Es atstāšu jūs vienu. Desmit pāri deviņiem jūs pacelsiet motora pārsegu it kā kaut kas nebūtu kārtībā ar motoru. Bojājums nedrīkst būt pārāk vienkāršs, citādi kāds puisis metīsies jums palīgā. Мое būs kopā ar jums, bet paslēpts no svešām acīm. Tur aug krūmi, un viņš paslēpsies kaut kur starp tiem, bet tā, lai varētu ātri nokļūt pie jums. Vietu es parādīšu. Meitene izkāps no mašīnas, lai atvērtu vārtus. Jūs pieiesiet pie viņas, pateiksiet, ka jums kaut kas sabojājies, un pajautāsiet, kur atrodas tuvākā remonta darbnīca. Viņa jums neatteiks. Jūs esat vienā vecumā ar viņu, un viņai nebūs nekādu aizdomu. Jūs palūgsiet, lai viņa jūs aizved, iesēdīsieties pie viņas, un viņa vedīs jūs Sanbernardino virzienā. Мое iznāks no krūmiem, iekāps jūsu mašīnā un brauks aiz jums...

Krāmers apklusa un pavēroja Citu, kas uzmanīgi klausījās viņā.

— No šī brīža jūs sāksiet pelnīt savu naudiņu. Pa ceļam jums jāpārliecina meiteni darīt to, ko jūs viņai teiksiet. Savus vārdus jūs pastiprināsiet, lūk, ar šo te...

Viņš izvilka no kabatas nelielu pudelīti.

— Te ir sērskābe. Piespiediet šeit, — viņš parādīja tikko pamanāmu podziņu korķī, — un sērskābe ar strūklu izšļāksies no pudeles. Jūs pateiksiet, ka jūs neesat tā, par ko viņa jūs noturēja, un piedraudēsiet, ka ielaidīsiet skābi viņai sejā. Nodemonstrējiet viņai, kā iedarbojas skābe, uzšļāciet mazliet uz ādas sēdekļa. Tikai esiet uzmanīga! Kad viņa ieraudzīs rezultātu, tad pakļausies. Es jums to garantēju!

Čita pamāja un paņēma pudelīti.

— Es to izdarīšu. Tas ir viegli. Es jau agrāk zināju tādas lietiņas.

Krāmers un Мое saskatījās. Мое tikko pamanāmi uzrāva uzaci: „Ko

es teicu?“

— Jūs dosieties kopā ar viņu uz Maklingskvēra parku. Tas ir liels sabiedriskais parks, un jūs bez grūtībām atradīsiet tur vietu mašīnai. Мое būs kopā ar jums. Jūs abas ar meiteni pārsēdīsieties Moes mašīnā. Jums ar viņu jāapsēžas aizmugures sēdeklī un jānovēro viņa... Nav ticams, ka viņa gribēs celt troksni, bet tomēr... saprotiet?

Čita pamāja.

Krāmers pagriezās pret Moi.

— Tu viņas vedīsi uz Veistlendu. Paskatīsies kartē un atradīsi, kur tā atrodas. Tev tur jābūt pusdienlaikā. Skaidrs?

— Jā, — Мое pamāja.

— Veistlenda? — Čita pārjautāja. — Kur tas ir?

Nepievērsdams viņai uzmanību, Krāmers pagriezās pret Rifu.

— Tagad klausies uzmanīgi, tas attiecas uz tevi. Pats galvenais tālāk — atrast vietu, kur mēs paslēpsim meiteni un cilvēku, kas stāsies kontaktā ar viņas tēvu par izpirkumu. Nevienam no mums ar viņas tēvu nebūs nekādu darīšanu. Es esmu atradis puisi, kas to izdarīs. Vai jūs abi esat kaut ko dzirdējuši par Viktoru Dermontu?

— Jūs domājat to dramaturgu? — Čita apvaicājās.

— Tieši tā, — Krāmers atbildēja. — Viņam ir laba reputācija, un viņš ir slavens. Es piespiedīšu viņu parunāt ar meitenes tēvu. Viņš pārliecinās tēvu samaksāt izpirkumu un paturēt šo lietu noslēpumā no policijas.

— Velns parāvis, kāpēc lai viņš to darītu? — Rifs drūmi pajautāja.

— Tāpēc ka gluži nejauši tā ir gadījies, ka viņam ir skaista sieva un bērns, — Krāmers ļauni pasmaidīja. — Tu, Мое, meitene un jūs, — viņš pagriezās pret Citu, — būsiet viņa mājā. Jūsu uzdevums ir iebiedēt šo puisi tā, lai viņš darītu to, ko viņam teiks.

Krāmers paskatījās uz Rifu. Šim puisim jāvar viņus nobiedēt, ja viņš to nespēs, tad to nespēs neviens.

— Es nesaprotu, ko tas puisis tur dara, — Rifs teica.

— Viņš raksta lugu, — Krāmers paskaidroja. — Es nejauši pazīstu cilvēku, kas viņam izīrēja rančo. Es redzēju to vietu. Pirms pāris gadiem es tur biju. Tā ir gauži vientulīga, Dieva aizmirsta vieta, bet tā ir pilnīgi piemērota cilvēkam, kam vajadzīgs klusums un miers. Pašlaik viņš tur ir kopā ar sievu un kalpotāju vjetnamieti. Viņiem ir vilku suns.

Krāmers paklusēja, tad ar rādītājpirkstu norādīja uz Rifu.

— Tavs pirmais uzdevums — padarīt nekaitīgus suni un vjetnamieti, pēc tam ellīgi nobaidīt Dermontus. Skaidrs?

— Suni es pratīšu novākt, — Rifs teica, izteiksmīgi skatīdamies uz Krāmeru, — bet ko jūs domājat darīt ar kalpu?

— Vjetnamieši ir ļoti viltīga tauta. Jūs varat darīt visu, ko gribat, lai tikai novērotu Dermontus. Ieslēdziet kalpu viņa dzīvoklī, tikai izdariet to kārtīgi, citādi viņš aizšmauks un sacels troksni.

Rifs paskatījās uz Citu, kura izbrīnā šad un tad pašķielēja uz viņu. Viņš nepacietīgi paraustīja plecus.

— Tu pārgriezīsi telefonu un sabojāsi mašīnas, lai tās nevarētu lietot, — Krāmers turpināja. — Viņiem ir ieroči. Tev tie jāpievāc. Pārliecinies, ka mājā nekur nav palikuši ieroči. Pēc tam aizej no turienes un gaidi Moes ierašanos. Tu tur būsi naktī pirms operācijas sākuma.

Rifs piegāja pie loga. Nepieskardamies aizkariem, viņš paskatījās pa logu.

— Ko mēs darīsim ar tipu tur lejā? — viņš vaicāja.

— Neko. Jūs abi aiziesiet uz bāru un iedzersiet. Pasēdēsiet pusstundu un iesiet prom. Tas tips jūs nepazīst, bet katram gadījumam tomēr pārliecinieties, ka aiz jums nav astes. Мое ies prom tūlīt. Viņi viņu pazīst un sekos viņam, bet Moem ir sekojuši ne vienreiz vien arī agrāk. Es iziešu pēc lenča, un man arī sekos...

Viņš pasmīnēja:

— Man arī agrāk jau ir sekojuši...

Viņš piecēlās un piegāja pie sava čemodāna, izņēma no turienes aploksni un pastiepa Rifam.

— Šeit ir viss, kas jums vajadzīgs: kartes, laiks un nepieciešamie norādījumi. Kad visu to iedzīsiet sev galvā, visu sadedziniet. Operāciju sāksim nākošnedēļ. Pa to laiku Мое pazudīs no acīm. Dienu pirms operācijas sākuma jūs piecos ieradīsieties tavernā ,,Dubultstrauts“. Tur būs Мое. Viņš

7-160

dos jums pēdējos norādījumus un pārbaudīs, vai jus esiet visu iegaumējuši. Viss skaidrs?

Rifs, kurš viņu uzmanīgi klausījās, pamāja ar galvu.

— Kā ar naudu? — viņš pajautāja. — Mums palicis tikai viens ,,za-ļais“.

— Tur tu atradīsi simt ,,zaļo“, — norādīdams ar roku uz aploksni, Krāmers teica. — Jums ar tiem pietiks. Мое iedos jums vēl, kad tiksieties tavernā. No viņa dabūsiet arī mašīnu.

Viņa mazās, stingrās ačteles pievērsās Citai.

— Tagad ejiet uz bāru un atcerieties — ja jūs pievilsiet mani, es jūs dabāšu rokā ātrāk nekā policija...

Kreini aizgāja, un Krāmers un Мое palika vieni paši.

* * *

Ceturtdienas vakarā Rifs Kreins ar motociklu izbrauca no Pitsitijas uz Bostonkrīkas pusi. Nobraucis pa galveno šoseju piecpadsmit jūdzes, viņš nogriezās uz zemes ceļa un vēl pēc piecpadsmit jūdzēm nokļuva līdz Veistlendas vārtiem.

Bija silta nakts, spīdēja mēness. Rifs apstājās pie vārtiem un dažās minūtēs atsauca atmiņā rančo izvietojumu, kuru viņam bija izstāstījis Мое.

Rifs bija tērpies savā melnajā ādas uniformā un ar lielām brillēm, kas aizsedza pusi sejas. Viņš uztraucās. Tā bija viņa pirmā ļoti svarīgā lieta, un viņš zināja, kas viņu gaida, ja viņš to izgāzīs.

Pēdējās nedēļas laikā viņi abi ar Citu daudz runāja par šo lietu. Viņus ļoti satrauca doma par desmit tūkstošiem dolāru, ko viņi varēja saņemt. Tai pat laikā viņi labi saprata, ka riskē ar savām dzīvībām.

Tā jau vairs nebija parastā sīkā zādzība, par to atmaksa būs daudz pamatīgāka.

Pēc bezgalīgiem strīdiem abi vienojās, ka lieta ir tā vērta. Lai arī Krāmers ir vecs, viņš neriskētu ar savu galvu, ja nebūtu pārliecināts par veiksmi.

Tā Rifs kļuva par noziedznieku. Nākamajās deviņās stundās Cita arī kļūs noziedzniece. Atpakaļceļa vairs nebija. Darbu jāizpilda un pie tam labi!

Viņš atvēra vārtus un sāka stumt motociklu pa zāli. Мое teica, lai viņš piebrauc pie mājas ar motociklu, bet Rifs nolēma aiziet kājām un stūma motociklu sev pa priekšu. Visvairāk viņu biedēja vilku suns. Viņam bija līdz saindētas gaļas gabals, bet viņš zināja, ka viņam klāsies bēdīgi, ja suns ieraudzīs vispirms viņu nevis gaļu.

Pagāja ne mazāk par stundu, kamēr viņš mēness gaismā ieraudzīja rančo. Viņš nolika motociklu zālē un steidzīgi devās uz māju.

Viņam paveicās. Viņš ieraudzīja suni, pirms tas saoda vai pamanīja viņu. Rifs nogūlās. Līdz mājai bija palikuši kādi piecdesmit jardi. Viņš izvilka no platmasas maisiņa gaļu un sāka līst tuvāk sunim, tad paslēpās un aizmeta gaļas gabalu. Gaļa nokrita dažas pēdas no suņa. Suns pacēla galvu un paskatījās uz Rifa pusi. Rifs piekļāvās zemei un uzlielīja sevi par melno tērpu, kurš tumsā padarīja viņu neredzamu.

Viņš gulēja, aizsedzis seju ar rokām, un saspringti ieklausījās tumsā. Viņš saprata, ka mazākā kustība piesaistīs suņa uzmanību.

Tā vilkās piecas mokošas minūtes. Beidzot Rifs iedrošinājās pacelt galvu. Viņš ieraudzīja suni. Tas gulēja zemē un nekustējās.

Viņš piecēlās kājās un lēnām piegāja pie suņa. Tas bija beigts.

Viņam vajadzēja desmit minūtes, lai izraktu bedri un iemestu tur suni. Aizbēris bedri, viņš pārkaisīja šai vietai zemi un, pārliecinājies, ka rakumu ir grūti pamanīt, atgriezās pie motocikla.

Rifs iestūma motociklu garāžā un paskatījās apkārt. Viņš skaidri atcerējās Moes zīmēto plānu un ātri atrada kalpotāju namiņu. Tur vajadzēja gulēt vjetnamiešu kalpotājam. Viņš ilgi šaubījās, vai iet uz māju, vai pievērsties kalpam. Beidzot viņš nolēma doties uz māju, un gara, melna ēna bez trokšņa apgāja māju. Rifs drīz pamanīja telefona vadus un tos pārgrieza.

Nama kreisajā pusē atradās ieroču istaba. Slēdzene viņam nesagādāja nekādas grūtības, un drīz vien viņš atradās istabā. Vēl nekad viņš slepus nebija iekļuvis svešā mājā un tāpēc tagad stipri uztraucās. Viņš ilgi stāvēja tumsā klausīdamies un tikai tad iedrošinājās ieslēgt lukturi. Pēc tam, sekodams Moes instrukcijai, sāka izvilkt galda atvilktnes. Viņš ieraudzīja trīsdesmit astotā kalibra pistoli un, savācis visus ieročus, izslīdēja ārā no mājas. Atgājis no mājas dažus simtus jardu, viņš ieraka ieročus zemē.

Tas viss prasīja laiku.

Kad viņš atgriezās rančo, bija pustrīs.

7

Viņš aizvēra franču logu, pa kuru iekļuva mājā, un devās uz garāžu. Garāžas durvis nebija aizslēgtas. Viņš iegāja iekšā un pievēra durvis. Ieslēdzis gaismu, viņš ātri abām mašīnām izskrūvēja sveces. Sveces viņš ietina lakatiņā un arī ieraka smiltīs.

Tagad viņš nervozēja mazāk. Viņš bija izdarījis visu, ko lika Мое. Suns novākts, ieroči aprakti, telefona vadi pārgriezti, mašīnas nederīgas. Atlika vienīgi parūpēties par vjetnamiešu kalpotāju.

No garas un šauras bikšu kabatas viņš izvilka velosipēda ķēdi. Tas bija Rifa iemīļotais ierocis visos kautiņos. Viņš aptina ķēdi labajai rokai un vairākkārt pakustināja pirkstus, lai pārliecinātos, vai ķēde nav aptīta pārāk stingri. Tad viņš nesteigdamies devās uz namiņu.

Dilongs bija kalsns, vājš cilvēks. Bez tam viņam bija vāji nervi. Neilgi pēc diviem viņu pamodināja kaut kāds nemiers. Parasti viņš gulēja mierīgi visu nakti, tādēļ šī negaidītā pamošanās viņu satrauca.

Kādu laiku viņš gulēja gultā, tad ieslēdza gaismu un piecēlās. Viņam sagribējās dzert, un viņš devās uz virtuvi. Viņš izvilka no ledusskapja ko-kakolas pudeli un atkorķēja. Turēdams pudeli rokā, viņš aizgāja līdz durvīm, pagrieza atslēgu un atvēra durvis. Viņš izgāja ārā un paskatījās uz rančo pusi. Kamēr viņš tā stāvēja, no stūra bez trokšņa iznira Rifs.

Abi pārsteigti blenza viens uz otru.

Dilongu apspīdēja mēness, un Rifs viņu lieliski redzēja, turpretim Dilongs redzēja savā priekšā tikai neskaidru ēnu un šausmās sastinga. Viņam izslīdēja no rokas pudele, mute pavērās. Rifs to pamanīja. Vēl mirklis — un nakts klusumu pāršķels Dilonga kliedziens. Viņš metās uz priekšu un trieca Dilongam ar dūri, ap kuru bija aptīta ķēde. Sitiens atmeta vjetnamieti vairākus jardus, viņš nokrita.

— Es nebūtu viņam sitis, — Rifs nodomāja, — bet kāda velna pēc viņš iznāca no mājas? Kā viņš mani nobiedēja!

Viņš sāka tīt nost no rokas ķēdi un sajuta, ka tā ir mitra. Drudžaini viņš sāka rīvēt ķēdi gar smiltīm un, pārliecinājies, ka asinis nav redzamas, iebāza ķēdi kabatā.

Rifs izvilka cigareti un aizsmēķēja. Mēness gaismā viņš redzēja vjetnamieša mazās kājas. Vai tikai viņš nav nogalinājis to tipu? Krāmcrs gan teica, ka nekāda riska nav, ka saruna ar meitenes tēvu būs veiksmīga un kruķi neko neuzzinās. Bet ja nu viņi sāks meklēt šo vjetnamieti? Ko tad? Vai Krāmers varēs viņu izglābt?

Elpu aizturējis, ar pūlēm valdīdamies, lai nesāktu paniski bēgt, viņš piegāja tuvāk un iededza lukturi... Gaismas stars izrāva no tumsas mirušā Dilonga sakropļoto seju.

5. nodaļa

Ja Zelda van Vilija nebūtu miljardiera mantiniece, tad grūti pateikt, par ko viņa kļūtu. Varbūt no viņas iznāktu otrās šķiras veikala pārdevēja vai viduvēja mašīnrakstītāja. Skaidrs bija tikai tas, ka ar viņas izglītību un vienaldzību pret visu viņa neko nevarētu sasniegt.

Taču Zeldai bija tā laime būt Teksasas miljardiera vienīgajam bērnam, kuru tēvs ļoti mīlēja, un tā viņa varēja pārvarēt visus savus trūkumus, ar kuriem daba bija viņu apveltījusi.

Viņas iemīļotākā nodarbošanās bija vērot savu kailo ķermeni milzīgajā vannas istabas spogulī. Viņa nebūt nebija skaistule. Lielas, brūnas acis, bet vienmēr drūmas. Skaists deguns un daiļa mute, bet atvirzītais atpakaļ un it kā nošķeltais zods bojāja iespaidu.

Viņai bija plakanas krūtis, un tas viņu ļoti sarūgtināja, jo viņa jūsmoja par kinozvaigžņu krūtīm. Platos gurnus viņa centās apžņaugt ar jostu. Toties kājas viņai bija garas un slaidas, un viņa vienmēr lepojās ar tām.

Kopš dzimšanas visas viņas vēlēšanās tika bez ierunām izpildītas.

Pašlaik viņai bija astoņpadsmit gadu, -viņai viss bija apnicis, un viņa bija sapīkusi un nogurusi. Bez tam viņu mocīja seksuālā neapmierinātība. Viņai bija pietiekoši daudz saprāta, lai nojaustu, ka jaunie cilvēki, kas tinas ap viņu, vairāk interesējas par viņas bagātību nevis par viņu pašu. Viņa sāka ienīst visu vīriešu sugu, bet tai pat laikā izgrieza no žurnāliem spēcīga auguma, muskuļainus un kailus vīriešus.

Otra viņas aizraušanās arī bija vīrieši, tikai kinoaktieri, kurus viņa nomocīja, prasīdama fotogrāfijas un autogrāfus. Viņai patika Kerijs Grants, Džordžs Landerss un Viljams Holdins, un viņa tos uzskatīja par augstāko vīriešu tipu.

Par spīli tam, ka viņai bija viss, ko var nopirkt par naudu, Zeldai bija garlaicīga dzīve. Četras reizes nedēļā viņa gāja uz kino. Pieņemšanas, ko viņa rīkoja divreiz nedēļā, bija vulgāras un bezgaumīgas, bet jaunajiem cilvēkiem, kas tās apmeklēja, patika ēst eksotiskus ēdienus un dzert pašus labākos dzērienus. Daudziem patika parazitēt uz viņas rēķina. Taču visr viņi aiz muguras smējās par viņu un bieži vien vairs nekad nerādījās pie viņas.

Daži cilvēki, kas pazina Zeldu labāk, zināja, ka viņa vaino savu tēvu par to, ka viņa ir nelaimīga. Ja viņam nebūtu tik daudz naudas, — viņa mēdza teikt, — es varētu būt precējusies. Viņa uzskatīja, ka tikai laulība izdziedēs viņu no garlaicības un visām nepatikšanām. Viņas tēvs bija pārsātinājies ar visu, aizmirsis par savu jaunību un uzskatīja, ka meitai neko vairāk nevajag. Protams, Džons van Vilijs centās darīt savas meitas labā visu, bet tagad viņu uzskati daudzējādā ziņā atšķīrās.

Šajā jūlija vasaras rītā Zelda piecēlās tieši septiņos un veselu stundu pavadīja pie masiera, speciālista, kurš pastāvīgi dzīvoja viņu mājā un kuram bija tikai viens uzdevums: samazināt viņas gurnu apmērus. Tad viņa pabrokastoja kopā ar tēvu un bez dažām minūtēm deviņos, sekojot senam paradumam, izbrauca ar ,,jaguāru-E“, kas viņu gaidīja pie terases.

Viņa nolēma pārkrāsot matus svaigu aprikozu krāsā. Vienā no sieviešu žurnāliem viņa bija izlasījusi, ka tā ir ļoti šika un moderna. Ja kaut kas arī vilināja Zeldu, tad tas bija šiks.

Viņa pati stūrēja savu ,,jaguāru“ pa garo ceļu prom no mājas. Viens no viņas nedaudzajiem talantiem bija prasme meistarīgi vadīt mašīnu.

Ceļa viņā galā aiz elektriskajiem vārtiem gaidīja Cita. Viņa stāvēja pie gaišzila ,,forda-linkolna“, ko Krāmers bija nopircis ūtrupē. Divdesmit jardu attālumā no viņas krūmos stāvēja Мое ar uztraukumā pukstošu sirdi. Viņš zināja, ka Cita izdarīs visu, kas viņai teikts, bet viņš saprata arī, ka var būt dažādas nejaušības, jo kādreiz jau viņam ir bijusi līdzīga meitene. Tāpat kā Rifs viņš saprata, ka riskē ar dzīvību un ceļa atpakaļ nav.

Viņš mēģināja pārliecināt sevi, ka Krāmers nekad nekļūdās, bet vienlaikus apzinājās, ka Krāmers vairs nav tas cilvēks, kurš reiz nežēlīgi un veiksmīgi terorizēja visas Savienotās Valstis. Viņa uztraukumu vēl saasināja ziņa no slimnīcas, ko viņš saņēma pirms tikšanās ar Citu, par to, ka māte jūtas ļoti slikti un lūdz viņu atnākt. Tur nu Cageti neko nevarēja darīt, viņš saprata, ka darbu jāizdara līdz galam. Runādams pa telefonu ar māsu, viņš palūdza, lai pasaka mātei, ka viņš atnāks, tiklīdz varēs. Māte viņu sapratīs.

Viņa drūmās domas pārtrauca tuvojošās mašīnas troksnis.

Tobrīd Cita stāvēja pie mašīnas, pacēlusi motora pārsegu. Citai mugurā bija gaišzila kokvilnas kleita, kas bija pirkta par Krāmera naudu. Mati bija apsieti ar zilu lentu. Viņa izskatījās kā jebkura amerikāņu meitene viņas vecumā, kādas katrs satiek ik dienu tūkstošiem.

Atšķirībā no sava brāļa un Moes, Cita pārliecināti iesaistījās lietā. Viņa jau plānoja, ko viņi iesāks ar apsolītajiem desmit tūkstošiem dolāru. Viņai pat prātā neienāca doma, ka lieta varētu izgāzties.

Izkāpusi no mašīnas, lai atvērtu vārtus, Zelda ar skaudību skatījās uz Citu. Savā priekšā viņa redzēja skaistu, kaut arī trūcīgi ģērbušos meiteni. Toties viņai bija tāda figūra, kas neprasīja ne masāžu, ne citus uzlabojumus.

— Vai jūs nevarētu man palīdzēt? — ar platu, draudzīgu smaidu Cita palūdza. — Kaut kas noticis ar aizdedzi. Vai jūs nepateiktu, kur šeit atrodas garāža?

Slepus skatīdamies caur krūmiem, Мое apmierināti māja ar galvu. Cita darbojās pilnīgi dabiski un izturējās lieliski.

Zelda uzmanīgi nopētīja meiteni. Tā piederēja slānim, par kuru Zelda bija tikai dzirdējusi, un tas bija interesanti.

— Garāža ir tālu, sēdieties, es jūs aizvedīšu.

Tieši to ari vajadzēja. Cita ieslīdēja mašīnā.

— Ai, cik te ir lieliski, — viņa iesaucās. — Tā pieder jums?

Zelda pamāja un nospieda starteri.

— Jā... Jums patīk?

— Un kā vēl!

Pagāja dažas sekundes un mašīna jau traucās pa šoseju ar 135 jūdžu ātrumu stundā.

Мое pat nepaguva pieiet pie ,,linkolna“, kad ,,jaguārs“ jau izzuda skatienam. Мое drāzās tam pakaļ.

Saprazdama, ka Мое viņas nepanāks, braucot tādā ātrumā, Cita aizsedza seju ar rokām un iekliedzās:

— Tas ir pārāk ātri! Es baidos!

Zelda iesmējās. Viņai vēl nebija gadījies satikt cilvēkus, kas baidītos no ātruma, bet viņa tomēr samazināja ātrumu līdz septiņdesmit jūdzēm stundā.

— Jūs patiešām izbijāties? Es bieži braucu vēl ātrāk... Es dievinu ātrus braucienus.

— Tā jau es domāju, — Cita teica un paskatījās atpakaļ. Мое nebija redzams. — Jūsu vietā es arī mīlētu ātrumu, tikai ne tik lielu... — Viņa paklusēja. — Tā tik ir mašīna! Vai jūs nebrauksiet uz Sanbernardino? Man ir satikšanās... es jau kavēju.

— Es tieši turp arī dodos, — Zelda atbildēja. — Bet mums jāapstājas pie garāžas un jāaizsūta kāds pēc jūsu mašīnas. Viņi to salabos un atdzīs uz Sanbernardino.

Cita tālumā pamanīja benzīna uzpildes stacijas uzrakstu.

— Tas nav tik svarīgi, — viņa ātri teica. — Es atgriezīšos atpakaļ ar taksometru. Galvenais man ir ātrāk nokļūt Sanbernardino.

Zelda paraustīja plecus, un mašīna aiztraucās garām benzīna uzpildes stacijai.

— Velns parāvis! — Zelda pēkšņi iesaucās. — Vai patiešām atkal?

— Kas? — Cita asi noprasīja.

— Nolādētais policists, — Zelda riebumā noteica. — Piedodiet, bet labāk būs apstāties.

Pēc mirkļa pie mašīnas pienāca garš policists ar sarkanu seju. Cita nekustīgi sēdēja, salikusi rokas uz ceļgaliem. Viņa centās pagriezties tā, lai kruķis nevarētu saskatīt viņas seju.

— Labrīt, mis van Vilija, — viņš smaidīdams teica. — Jūs atkal pārsniedzat ātrumu 130 jūdzes stundā... Piedodiet, bet es esmu spiests jūs sodīt.

— Kaut jūs velns parautu, — Zelda nikni teica. — Labi, sodiet ar. Ceru, ka jūs drīz nogāzīsieties no savas grabažas un lauzīsiet kaklu.

Policists iesmējās.

— Diez vai, mis van Vilija, bet jūs tomēr labāk samaziniet ātrumu uz galvenās maģistrāles.

Viņš noplēsa talonu un pastiepa Zeldai.

— Ceru, ka jūsu tēvs ir vesels?

— Ak, cik gan jūs esat gādīgs! — viņa savieba seju.

Policists iesmējās. Viņš bija piespriedis soda naudu vienai no bagātākajām meitenēm pasaulē. Viņš labi pazina Zeldu. Reizi nedēļā viņam nācās sodīt viņu par ātruma pārsniegšanu.

Policista skatiens pievērsās Citai, un viņa seja kļuva stingra. Viņš vērīgi skatījās uz viņu, un Cita lēni pagrieza galvu pretī viņa skatienam. Viņa negaidīti sajutās kaila šī stingrā, nemirkšķinošā skatiena priekšā. Tad viņa lēni novērsās, ar grūtībām apspiezdama bailes.

Policists atkāpās no mašīnas un salutēja.

— Piedodiet, ka jūs apturēju, mis van Vilij, — viņš teica, — bet jūs pati zināt, ka pārkāpāt kārtību.

— Labi, Mērfij, vācieties prom, — Zelda pasmaidīja.

Kamēr viņas stāvēja, Мое tās panāca. Kaut gan viņš nobijās līdz nāvei, viņš tomēr piespieda sevi mierīgi pabraukt garām.

— Skatieties, tā laikam ir jūsu mašīna, — Zelda asi teica.

— Mana mašīna? Kā tā varēja šeit gadīties? — Cita papurināja galvu.

Zelda izbrīnījusies paskatījās uz viņu un paraustīja plecus.

— Man likās, ka tā ir jūsu mašīna. Nu, labi. Tas kruķis visu laiku man piesienas. Tagad viņš brauks man pakaļ līdz Sanbernardino. Viņam patīk mani mocīt. Gatavais sadists.

Viņas tuvojās Sanbernardino. Cita svārstījās. Viņa atskatījās un ieraudzīja, ka policists viņām seko. Tas varēja būt bīstami. Varbūt kruķis at-šūsies, kad viņas iebrauks pilsētā...

Cita attaisīja somiņu un izņēma Krāmera iedoto pudelīti.

— Kas tas ir? — pavaicāja Zelda.

Citas atbildē ieskanējās negaidīti ļauna pieskaņa.

* * *

Dažus mirkļus Viks Dermonts skatījās uz savām ar asinīm nosmērētajām kurpēm, izjuzdams riebumu, tad sāka berzēt kājas pa grīdu.

Kerija atkrita gultā.

— Tās ir asinis? — viņa jautāja trīcošā balsī.

— Varbūt... Es nezinu. Iesim, Kerij, nav ko sēdēt, jāiet!

Neatlaidīgums viņa balsī piespieda Keriju piecelties.

Viks pārvilka citu apavu pāri. Viņš mēģināja atcerēties, kur viņš varēja nosmērēt kurpes ar asinīm. Viņš bija pārliecināts, ka pamanītu asinis, ja tās būtu kaut kur klajā vietā. - Droši vien namiņā, — viņš pie sevis nodomāja.

— Tātad Dilongs ir nogalināts?

— Jā, es tā domāju. Nerunāsim par to. Nāc...

Viņš nepabeidza teikumu, izdzirdēja skaņu, kas lika viņam šausmās nodrebēt. Tika atvērts ledusskapis.

— Dzirdēji? — Kerija nočukstēja, plati iepletusi acis. — Kāds ir virtuvē.

— Šķiet, ka kāds atvēra ledusskapi.

— Jā... Ak, Vik... mājā kāds ir!

— Jā... jā... nebaidies! Pagaidi šeit, es iešu paskatīties...

— Nevajag! Nē! Paliec pie manis!

— Dārgā... lūdzu...

Viņš klusi piegāja pie guļamistabas durvīm un pavēra tās. Ilgi ieklausījās, bet neko nedzirdēja.

— Paliec te pie bērna, — pār plecu viņš maigi pateica un ātri devās uz virtuvi.

Viņš pastāvēja kādu brīdi pie durvīm, tad strauji atrāva tās vaļā. Viņam nodrebēja sirds: pie galda viņš ieraudzīja cilvēku melnā uniformā. Tas mierīgi grauza cāļa stilbiņu. Viņa rētainā seja varētu nobiedēt cilvēkus arī ar stiprākiem nerviem nekā Vikam.

Viks nekustīgi stāvēja pie durvīm. Rifs pasmaidīja.

— Varu derēt, ka nobaidīju tevi, vecīt, — viņš teica.

Viņš mierīgi apgrauza stilbiņu un aizmeta kaulu pāri visai virtuvei. Viku pārņēma nāves bailes.

— Ko jūs te darāt? Kas jūs esat?

Rifs pasmaidīja. Smaids vēl vairāk izķēmoja viņa seju, bet acis nesmaidīja.

— Klausies, vecais, tev jāizdara kaut kas priekš manis. Es te esmu darīšanās. Nomierinies un nedrebi. Ja tu būsi prātīgs, tad tava lellīte un bērns paliks dzīvi.

Viņš izvilka no kabatas ķēdi un sāka to lēni tīt ap labo dūri.

— Es gribu kafiju. Pasaki savai lellei, lai uzvāra man kafiju. Skaidrs?

— Vācies prom! Ārā!

Pie durvīm pienāca Kerija. Ieraudzījusi Rifu, viņa nodrebēja. Rifs pasmaidīja.

— Lieliski. Hei, lellīt, uztaisi man kafiju, citādi tavam puisism klāsies ļauni.

Viks parāvās uz priekšu, bet Kerija ieķērās viņa rokā.

— Nē, Vik, lūdzu! Es uzvārīšu kafiju... Vik, lūdzu...

— Tā ir laba ideja, bērniņ. Ja jūs abi darīsiet to, ko jums liek, variet nebaidīties par savu ādu. — Rifs uzsita ar dūri pa galdu. — Kafiju! Dzirdi?! Es neatkārtošu divreiz!

Viks izgrūda Keriju no istabas.

— Paliec pie mazā, — viņš teica. — Es pats visu izdarīšu.

Pagriezies pret durvīm, viņš ieraudzīja, ka viņam tuvojas Rifs. Viks

vienmēr centās turēties formā, bet universitātes laikā pat tīri veiksmīgi nodarbojās ar boksu. Taču Rifam viņš nebija nekāds pretinieks. Viņa uzbrukumu ar kreiso Rifs atvairīja viegli pagriežot galvu, un savukārt gāza Vikam ar dūri, kur bija ķēde. Viks nokrita kā nopļauts un bez samaņas palika guļam pie Rifa kājām.

Ar mežonīgu kliedzienu Kerija nokrita blakus viņam un sāka slaucīt tam asinis no sejas. Rifs atbrīvoja roku no ķēdes un ielika ķēdi kabatā, tad sagrāba Keriju aiz matiem un uzrāva kājās. Viņš iesita viņai pa kaklu un atsvieda no sevis.

— Kafiju! — viņš uzkliedza. — Dzirdi? Kafiju, vai arī es tevi samīšu zem zābaka.

Kerija ar šausmām paskatījās uz viņa zābakiem, kas bija apsisti ar tēraudu, un lēni devās pie kafijas dzirnaviņām.

* * *

Uz Džeja Denisona galda griezīgi iezvanījās viens no telefoniem.

— FIB nodaļa. Inspektors Denisons klausās.

— Šef, te Toms, — Denisons izdzirdēja sava nākamā znota balsi. — Man ļoti žēl, bet es pazaudēju Krāmeru... pavisam nesen. Es domāju, ka viņš nojauta, ka viņam seko. Ar mani kopā bija Ebijs, bet Krāmers piemuļķoja mūs abus. Viņš vienkārši izkūpēja gaisā.

Denisons tik tikko apvaldīja lāstus, kas viņam jau bija uz mēles.

— O’kei, Tom, atgriezies, un pēc iespējas ātrāk.

Pēc desmit minūtēm telefons zvanīja atkal. Tas bija speciālais aģents Harijs Garsons. — Piedodiet, šef, bet mēs pazaudējām Cageti... — Es zinu, — Denisons nikni atcirta. — Viņš izkūpēja gaisā. Viņš nolika klausuli, atmetās pret krēsla atzveltni un sāka piebāzt pīpi. Atvērās durvis un ienāca Toms Hārpers. — Cageti ari, — Denisons pateica. — Tātad šis pāris ir kaut ko izplānojis. Bet ko?

Hārpers pievilka krēslu un apsēdās.

— Protams, viņš zināja par mums, — viņš ieteicās. — Bet es nevaru saprast, kā viņam izdevās šis triks. Viņš iegāja vestibilā... — Aizmirsti to, — Denisons viņu nepacietīgi pārtrauca. Viņš piecēlās kājās. — Jāsāk darboties.

Viņš uzlika cepuri un devās uz izeju. Pēc divdesmit minūtēm Denisons stāvēja pie ceļa, kas veda uz Krāmera māju. — Varu saderēt, ka viņa nav mājās, — viņš ieteicās, skatīdamies uz metināto metāla žogu. — Tomēr tik un tā man jāparunā ar viņa sievu. Es dzirdēju, ka viņa tagad ir respektabla dāma. FIB virsnieka vizīte viņu varētu nobaidīt. Toms izkāpa no mašīnas, atvēra vārtus un atgriezās atpakaļ mašīnā. — Viņš nav slikti iekārtojies, — viņš piezīmēja, vērdamies uz parku, gar kuru viņi brauca. — Tu arī varēsi tāpat iekārtoties, kad iegūsi savu pirmo miljonu, — Denisons sausi atcirta. — Viņš prata dabūt četrus. Simpātiska, resna nēģeriete atvēra viņiem durvis. — Misteru Krāmeru, — teica Denisons. — Mistera Krāmera nav mājās, — aizdomīgi lūkodamās uz abiem vīriešiem, nēģeriete atbildēja.

— Tad missis Krāmeru. Pasakiet, ka viņu vēlas satik FIB inspektors Denisons.

Viņš pagāja garām nēģerietei. Toms viņam sekoja. Viņi ienāca plašā, lieliski iekārtotā hallē.

Elena Krāmera kāpa lejup pa platām kāpnēm. Ieraudzījusi abus vīriešus, viņa apstājās.

— Labvakar, mis Krāmera, — Denisons apsveicinājās. — Mēs esam no FIB. Cik man zināms, mistera Krāmera nav mājās?

Elena šausmās sastinga. FIB! Viņas roka, kas balstījās pret margām, notrīsēja.

Kopš Džims izbeidza savu darbību, no šī brīža viņa baidījās visvairāk. Viņa nekustējās un ar bailēm vēroja abus vīriešus.

— Jā, misters Krāmers ir aizbraucis, — ar grūtībām viņa izdvesa. — Ko jūs vēlaties?

— Es gribēju ar viņu parunāt. Es esmu inspektors Denisons. — Viņš paskatījās uz atvērtajām viesistabas durvīm. — Vai mēs nevarētu parunāties tur?

Negaidīdams atbildi, viņš devās turp.

Elena nedroši viņam sekoja.

— Es nesaprotu... kāpēc?

— Es gribu parunāt ar jums... Tā ir policijas lieta. Kur viņš ir?

Elena pamīņājās, žņaudzīdama rokas.

— Ņujorkā... Es precīzi nezinu... Viņš aizbrauca darīšanās...

Denisons ilgi skatījās uz viņu. Viņš atcerējās, kāda viņa izskatījās pirms

piecpadsmit gadiem. Tagad viņa kļuvusi resnāka... Viņš manīja, ka viņa ir panikā.

— Misis Krāmera, jūs zināt, ka šajā mājā pirms pāris nedēļām bija kāds cilvēks, bijušais noziedznieks Мое Cageti...

Elena piegāja pie krēsla un apsēdās.

— Jā, viņš bija šeit. Viņš ir mana vīra sens draugs. Viņš gatavojas Paradīzsitijā atvērt restorānu, — viņa lēni runāja. — Viņš negaidīti atbrauca un pilnīgi dabiski, ka mans vīrs uzaicināja viņu uz lenču.

— Cageti grib atvērt restorānu? — Denisons pārjautāja ar acīmredzamu sarkasmu. — Viņš pats jums tā teica?

— Jā, viņš pats mums to teica.

— Jums būs interesanti uzzināt, ka Cageti strādāja trešās šķiras resto-rāniņā par oficiantu, un viņam nav ne graša.

Elena pievēra acis, tad atkal tās atvēra un nemierīgi palūkojās uz De-nisonu.

— Es neko par šo cilvēku nezinu, — viņa teica. — Vienīgi to, ko viņš stāstīja manam vīram.

— Paklausieties, misis Krāmera, — Denisons turpināja. — Mums nav nekas ne pret jums, ne jūsu vīru. Jūsu vīrs bija viens no galvenajiem gangsteru bandā un viņam izdevās no mums aizšmaukt... Es domāju, ka viņš atkal ķēries pie vecā. Ceru, ka jūs piespiedīsiet viņu to pamest jūsu un viņa paša dēļ. Ja jūs viņu satiksiet, pastāstiet viņam par mani un pasakiet, ka viņam būs nepatikšanas. Tas ir draudzīgs brīdinājums. Cita vairs nebūs, skaidrs? — Viņš pagriezās pret Hārperu. — Tom, ejam prom.

Kad vīrieši aizgāja, Elena aizsedza seju ar rokām un sāka raudāt.

Tai laikā, kad inspektors Denisons runāja ar Elenu, Džims Krāmers taksometrā piebrauca pie grezna hoteļa „Arrow Lake“, kurā visu gadu apgrozījās daudz bagātu cilvēku.

Viņš piereģistrējās kā Ernests Bendikss un noīrēja lielisku numuru ar balkonu un skatu uz ezeru. Viņš jutās brīnišķīgi. Viņš bija ātri ticis vaļā no diviem detektīviem un cerēja, ka Moem arī veicies tikpat labi.

Kārtodams savas lietas, viņš jutās apmierināts. Viņš izgāja uz balkona, apsēdās krēslā un aizsmēķēja cigāru, baudīdams skaisto skatu.

Ap septiņiem viņš iegāja viesistābā, piezvanīja uz tavernu „Divkāršais strauts“ un palūdza pie telefona misteru Marionu. Ar šo vārdu darbojās Мое Cageti.

Abi vīrieši nevainīgi aprunājās. Ja kāds arī noklausītos, tas neko nesaprastu. Toties Krāmers saprata, ka viss kārtībā un Kreini ir ieradušies.

— Piezvani man rīt, — viņš pieteica un nolika klausuli.

Viņam ienāca prātā piezvanīt Elenai, bet viņš atmeta šo domu. Viņš viņai bija pateicis, ka brauc uz Ņujorku darīšanās sakarā ar Lollija Lūkasa nāvi un dažas dienas no viņa nebūs nekādu ziņu. Viņu mazliet satrauca Elenas izskats atvadu brīdī.

Krāmers zināja, ka viņa nepavisam nav muļķe, un saprata, ka viņa var nenoticēt viņa stāstam.

Viņš nolēma, ka sievai zvanīt būtu bīstami. Viņa varētu sākt meklēt viņu Ņujorkā un uzzinātu, ka ir piekrāpta. Viņš paēda brīnišķīgas pusdienas, ko numurā atnesa viesmīlis, un pavadīja vakaru uz balkona, vērodams gājējus.

Nākamajā rītā viņš palika savā numurā, un drīz vien pēc vienpadsmitiem piezvanīja Мое. Moes balss mazliet trīcēja, un Krāmeram tas nepatika.

— Mēs esam gatavi, — Мое teica, — bet noticis kas neparedzēts.

— Kur tu esi? — Krāmers jautāja.

— Pie „Vientuļās priedes“. Runāju no automāta.

Hoteļa vestibilā bija vairāki automāti, kuri, kā Krāmers zināja, nebija pieslēgti hoteļa centram.

— Iedod man savu numuru, es pats tev piezvanīšu. Paliec uz vietas.

Krāmers saprata, ka tas ir bīstami. Kāda no hoteļa telefonistēm var

noklausīties sarunu, bet šobrīd bijs svarīgs katrs mirklis.

Мое nosauca numuru un nolika klausuli. Krāmers liftā nobrauca lejā uX vestibilu un drīz atrada brīvu kabīni. Cieši aizvēris durvis, Krāmers uzgrieza Moes iedoto numuru. Мое tūlīt pat atsaucās.

— Kas noticis? — Krāmers prasīja.

Мое viņam izstāstīja par satikšanos ar ceļu policistu.

— Ja darbiņš izgāzīsies, kruķim būs Citas apraksts, — Мое murmināja. — Viņš uzmanīgi viņu apskatīja. Par nelaimi tā skuķe vada mašīnu kā mēnessērdzīgā.

— Darbs neizgāzīsies, — Krāmers ātri teica. — Neuztraucies. Bet kā tā skuķe uzvedas?

— Cita ir malacis. Dabūjusi zināt par skābi, skuķe pārbijās un gatava darīt visu. Darbs turpinās. Vienkārši es nolēmu tev izstāstīt par kruķi.

— O’kei, darbojies tālāk. Pēc stundas tev jābūt Veistlendā. Pusvienos es uz turieni piezvanīšu. Kreinam bija jāpārgriež telefona vadi, tāpēc, tiklīdz tur aizbrauksi, tūlīt pievieno telefonu. Tikko es uzzināšu, ka jums viss kārtībā, es braukšu pie van Vilija.

Мое atbildēja, ka visu sapratis un nolika klausuli.

Krāmers atgriezās numurā un izgāja uz balkona. Nekad ne par ko nevar būt pilnīgi pārliecināts, — viņš nodomāja. — Satikšanās ar dežūrējošo policistu viņu bija satraukusi. Ja kruķis bija no tiem, kas pieraduši bāzt degunu svešās darīšanās, tad viņš savā atskaitē par dežūru noteikti paziņos, ka van Vilija meitas mašīnā redzējis meiteni, kas nav no viņas kārtas.

Krāmers daļēji bija zaudējis savu pašpaļāvību, no viņa miera vairs nebija ne vēsts, un tagad viņš ik pa brīdim vērās pulkstenī. Beidzot līdz pusvieniem trūka tikai dažas minūtes, un Krāmers vēlreiz nobrauca lejā uz vestibilu un piezvanīja uz Veistlendu.

Ilgi nebija atbildes, tad telefoniste paziņoja:

— Abonents neatbild. Acīmredzot, kaut kas noticis. Mūsu tehniķis jau tur aizgāja. Ja piezvanīsiet pēc stundas, es varēšu jūs savienot.

Krāmers pateicās un ar granītcietu, sastingušu seju pakāra klausuli.

Tagad Krāmers vairs nespēja kontrolēt notikumus. Iespējams, ka van Vilijām piezvanīja no frizētavas un paziņoja, ka viņa meita nav tur ieradusies. Vai arī van Vilijs pagaidīs līdz lenča laikam, tad piezvanīs uz Kantriklubu, kur viņa meita pēc frizētavas parasti brauc brokastīs. Kad

viņš uzzinās, ka viņa tur nav bijusi, viņš, bez šaubām, griezīsies policijā, un tad viņš ir pagalam. /

„Mūsu tehniķis jau tur aizgāja.“

Vai Мое spēs orientēties situācijā? Ko nodomās tehniķis, kad ieraudzīs, ka vadi ir pārgriezti? Ko viņš ziņos? Vai viņa ziņojums nokļūs policijā?

Tagad viss atkarīgs no Moes.

Krāmers pēkšņi sajuta, ka krekla apkaklīte žņaudz kaklu. Viņš atpogāja augšējās pogas. Prāts darbojās skaidri: Мое un Cita atvedīs van Vilija meitu uz Veistlendu... Tātad van Vilijām jāpiezvana, pirms viņš griezīsies policijā.

Viņš izvilka no kabatas mazu piezīmju grāmatiņu, kur starp daudziem citiem bija van Vilija telefons. Viņš jau sāka griezt numuru, bet aprāvās... Viņš gandrīz būtu pieļāvis kļūdu!

Tāds cilvēks kā van Vilijs šai apvidū daudz ko nozīmē, viņam nebūs grūti izdibināt telefona numuru, no kura viņam zvanīts, bet, ja viņš pēc telefona numura pazīs, ka zvanīja no hoteļa... Tā jau būtu liktenīga neveiksme.

Krāmers steidzīgi atstāja telefona būdiņu. Viņš iekāpa taksometrā un lika sevi aizvest uz pastu Mainstritā. Pēc dažām minūtēm viņš jau grieza van Vilija telefona numuru.

— Mistera van Vilija rezidence, — vīrieša balss atsaucās.

— Es gribu runāt ar misteru van Viliju, — teica Krāmers. — Tas ir ārkārtīgi svarīgi... svarīgi mis van Vilijai.

— Lūdzu nosauciet savu uzvārdu.

— Viņš mani nepazīst. Es esmu viņa meitas draugs. Mani sauc Mannikins.

— Lūdzu mazliet pagaidiet.

Džons van Vilijs tikko bija atguvies no parasta darījumu brauciena un pašlaik sēdēja savā kabinetā. Viņa priekšā uz galda stāvēja martini glāze un blakus gulēja vēstuļu kaudze.

Pie durvīm pieklauvēja un ienāca viņa kalpotājs Felouzs. Viņš pateica van Vilijām, ka ar viņu vēlas runāt pa telefonu misters Mannikins.

— Ser, viņš apgalvo, ka esot mis Zeldas draugs.

Džons van Vilijs bija neliela auguma, drukns vīrietis ar platu un plakanu seju, kurā bija grumbainu maisiņu apņemtas mazas ačeles, lielā mute ar\ plānām lupām un smags kvadrātveida zods. Viņš izskatījās pec tā, kas viņš arī bija: konduktora dēla un čūskas, kas prot izsist no katra dolāra desmit.

Viņš domīgi skatījās uz Felouzu, nekādi nespēdams atcerēties paziņu ar tādu uzvārdu. Viņš pacēla klausuli.

— Jā.

— Vai misters van Vilijs?

— Jā.

— Tas attiecas uz jūsu meitu. Jums nav iemesla uztraukumam... pagaidām, — Krāmers ātri runāja. — Jūsu meita ir nolaupīta. Viņa ir drošībā, un viņai nekas nedraud. Pēc dažām dienām viņu jums atdos dzīvu un veselu, bet, ja jūs mēģināsiet griezties policijā, tad vairs nekad viņu neredzēsiet. Mums ir liela organizācija. Jūsu nams tiek novērots un telefonu noklausās. Neko neuzsāciet, nevienam neko nesakiet un gaidiet. Rīt es jums atkal piezvanīšu. Vēlreiz brīdinu: ja gribat ieraudzīt meitu sveiku un veselu, neko neuzsāciet un gaidiet.

Viņš nolika klausuli, steidzīgi atstāja pastu un ar taksometru atgriezās hotelī.

Van Vilijs kādu laiku stāvēja kā sastindzis ar klausuli rokā. Tad viņš strauji to nometa.

— Pasauciet Endrjūsu, — viņš asi pavēlēja.

Felouzs strauji izgāja. Pēc dažām minūtēm kabinetā parādījās van Vilija sekretārs Merils Endrjūss, jauns, slaiks teksasietis. Van Vilijs runāja ar dežūrējošo telefonisti.

— Zvans bija no pasta, mister van Vilij, — telefoniste bikli teica. Viņai nenācās bieži sarunāties ar vienu no pasaules bagātākajiem cilvēkiem. — No parastās kabīnes.

Van Vilijs pateicās viņai un nolika klausuli. Viņš pagriezās pret Endrjūsu, kas nogaidoši skatījās uz viņu.

— Man piezvanīja pa telefonu un paziņoja, ka Zelda ir nolaupīta, -van Vilijs pateica. — Piezvaniet frizierim un uz Kantriklubu, uzziniet, vai viņa tur ir bijusi.

Endrjūss piegāja pie telefona. Van Vilijs pavērsās pret logu. Pēc dažām minūtēm Endrjūss bija visu noskaidrojis.

— Pie friziera mis Zelda nav rādījusies, — Endrjūss pavēstīja, — klubā viņa arī nav bijusi. Vai paziņot FIB?

-r

— Nē, — van Vilijs skarbi atbildēja. — Nevienam neko par to rie-sakiet!!! Nevienam! Ejiet! Es gribu pabūt viens!

6. nodaļa

Rifs stāvēja uz Veistlandes terases un smēķēja cigareti. Viņš vēroja tuvojošos mašīnu un žņaudzīja kabatā Dermonta automātisko pistoli.

Tas bija pēc divpadsmitiem. Rifs ieslēdza Dermontus kopā ar bērnu istabā. Logi bija atvērti, bet pa tiem izlīst nevarēja. No savas vietas viņš tos varēja redzēt un tāpēc neuztraucās, ka Dermonti mēģinās bēgt. Bez tam viņš tos bija pamatīgi nobiedējis.

Rifs nožēloja, ka bijis tik cietsirdīgs. Viņš nogalināja vjetnamieti, bet mierināja sevi, ka tas bija nepieciešami. Tas nu reiz bija izdarīts, un viņš nolēma Moem neko par to neteikt. Viņš jau saprata, kāds īsti ir Мое, un zināja, ka viņam neklāsies labi, ja tas uzzinās par slepkavību.

Mašīna apstājās dažus jardus no Rifa. Pie stūres sēdēja Мое, Cita un nolaupītā meitene sēdēja blakus viena otrai aizmugures sēdeklī.

Rifs ziņkārīgi paskatījās uz meiteni. Viņš jutās vīlies, jo bija cerējis ieraudzīt skaistu meiteni. Tomēr, kad viņa izkāpa no mašīnas un viņš ieraudzīja viņas gurnus, Rifa acis piemiedzās.

— Varbūt nav nemaz tik slikta, — viņam iešāvās prātā, un viņš pievirzījās tuvāk.

— O’kei? — nemierīgi apvaicājās Мое, kāpjot ārā no mašīnas.

Rifs paslēja gaisā netīru īkšķi.

— Nekas... bet kā jums?

— Kārtībā. — Мое paklusēja un paskatījās uz mašīnu. — To vajag aizvākt. Kur te ir garāža?

Rifs parādīja.

Мое iekāpa mašīnā, lai iebrauktu to garāžā.

— Aizved viņas uz māju.

Rifs paskatījās uz Citu, kas stāvēja blakus Zeldai. Viņš pacēla uzacis, un viņa pamāja. Tad viņš atsāka blenzt uz Zeldu, kura ziņkārīgi viņu aplūkoja. Viņa redzēja rētas viņa sejā un atcerējās, ko par viņu bija teicis

Мое. Viņa nebaidījās. Viss bija atkarīgs tikai no tā, cik ātri tēvs samaksās izpirkuma naudu.

Šis puisis ar rētaino seju un ādas jaku viņu intriģēja. Viņš līdzinājās tiem huligāniem, ko viņa bija redzējusi kino: tāds vīrieša tips, kas iekvēlināja viņas asinis un rosināja erotiskus sapņus.

Rifs pamanīja, ka viņas seja notvīkst un acis satumst.

— Es esmu Rifs, — viņš teica, — bet kā tevi sauc?

— Zelda van Vilija, — Zelda atbildēja.

Viņas seja pamazām atguva dabisko krāsu. Savā vecumā viņa tīri labi prata valdīt pār sevi.

„Tas var izrādīties uzjautrinoši, — viņa nodomāja. — Ak, Dievs, apbrīnojams vīrietis! Ja tikai viņš būtu mazliet tīrāks! Šie pleci! Stingrās rokas!"

— Vai tu arī piedalies šai lietā?

— Protams, bērniņ, - Rifs atteica. - Mēs visi tajā piedalāmies. Nāc iekšā un jūties kā mājās.

Viņš paspēra trīs soļus tuvāk un saņēma viņas roku. Tagad viņi stāvēja blakus, un viņa sajuta Rifa smaku un ieraudzīja viņa netīro kaklu, netīrumus aiz nagiem un taukainos matus.

Zelda atrāvās atpakaļ.

— Nepieskaries man! — viņa asi pateica. — Turies tālāk! Tu... tu... smirdi!

Rifs ārēji saglabāja mieru. Tomēr sejas muskuļi saspringa. Viņš piemiedza acis.

Lūpas sakniebās tā, ka palika tikai šaura, smalka līnija. Pazīdama šīs pazīmes, Cita nolēma iejaukties.

— Rif, uzmanīgāk! Tu dzirdi? Apstājies!

Niknuma uzliesmojums acīs apdzisa.

— O’kei, bērniņ, - Rifs maigi teica. — Es to atcerēšos. Pienāks laiks... un es tev to atgādināšu.

Pienāca Мое, slaucīdams seju ar lakatiņu.

— Ko jūs te darāt? Ejiet iekšā mājā!

Cita pamāja Zeldai, un abas meitenes iegāja mājā. Rifs noskatījās viņām pakaļ.

— Kas noticis ar Dermontiem? — Мое apvaicājās.

Rifs neko neatbildēja, kamēr meitenes nebija izgaisušas skatienam, tad pagriezās pret Moi.

— Es viņus ieslēdzu istabā. Puisis bija pārāk nepaklausīgs, un es viņam iegāzu. Tagad ar viņiem nepatikšanu nebūs.

— Suns?

— Nobeidzās. Es viņu apraku.

— Kalps?

Rifs parādīja ar pirkstu uz namiņu.

— Ieslēgts tur. Es viņu nobaidīju, un tagad viņš nav bīstams. No turienes viņš ārā nenāks.

— Tev jāatjauno telefona līnija, — Мое teica. — Zvanīs boss.

Rifam nepatika, ka citi viņu komandē. Viņš paskatījās uz Moi un paraustīja plecus.

— Tas nav iespējams, — viņš atsaucās. — Es pārgriezu vadus un tagad tos nevar savienot.

— Paskaties garāžā, — Мое nepacietīgi teica. — Tur jābūt visādiem vadu galiem. Līnija jāatjauno pēc iespējas ātrāk.

Viņš iegāja mājā.

Rifs kļuva domīgs. Drīz rietēs saule. Viņš paraustīja plecus un slinki devās uz garāžu.

Viks Dermonts gulēja uz dīvāna savā kabinetā, kad izdzirda piebraucam mašīnu. Viņš paslējās augšup. Stipri sāpēja galva, un zem labās acs rēgojās milzīgs zilums. Viņš bija nogulējis uz dīvāna vairāk nekā trīs stundas un tikai tagad sāka atgūties.

Kerija sēdēja blakus un uztraukusies viņu vēroja. Viņi sarunājās maz.

— Pagaidi, — teica Kerija, kura arī bija dzirdējusi mašīnas troksni.

Viņa paskatījās pa logu un ieraudzīja blakus Rifam Zeldu un Citu.

Pēc tam viņa redzēja, ka Мое aizbrauc mašīnu uz garāžu.

— Atbraukuši vēl trīs, — Kerija pavēstīja. — O, Vik, kas noticis? Kas ir šie cilvēki?

Sakodis zobus, Viks lēnām apsēdās. Acu priekšā viss sāka griezties. Viņš piegāja pie Kerijas un paskatījās pa logu.

Rifs runāja ar Zeldu. Viks paskatījās uz meiteni, tad uz Citu, tad vēlreiz uz meiteni.

— Nevar būt, — viņš nomurmināja un izberzēja acis. — Tā meitene... nevar būt... Viņa izskatās pēc van Vilija meitas. — Viks aptaustīja sejas labo pusi. — Tu zini... Viņu uzskata par vienu no bagātākajām meitenem pasaulē. Zelda.

— Protams! Es uzreiz zināju, ka esmu viņu kaut kur redzējusi. — Viņa paskatījās uz Viku. — Viņi ir to nolaupījuši.

— Acīmredzot, viņi nolēma izmantot mūsu māju par viņas slēptuvi. — Viņš pielika pie sejas ledus pūsli. — Iespējams, ka tas ir gudri darīts. Kam var ienākt prātā viņu meklēt šeit?

— Vēl viena mašīna! — Kerija pēkšņi iekliedzās.

Viņa skatījās pa logu. Tālumā virs ceļa varēja redzēt putekļu mākoni.

Viks piespieda galvu spilvenam. Galva nežēlīgi sāpēja. Iečīkstējās mazais, un Kerija aizsteidzās pie viņa.

Ne tikai Kerija bija ieraudzījusi tuvojošos mašīnu. Rifs ātri iedrāzās istabā, kur sēdēja Cita un Zelda. Мое stāvēja pie bāra un jauca kokteiļus.

— Šurp brauc mašīna. Pēc mirkļa būs klāt! — Rifs izgrūda.

Мое steidzīgi atstūma glāzi un piesteidzās pie loga. Viņš paskatījās uz putekļu mākoni un izvilka pistoli. Viņš reaģēja ātri.

— Tu izliksies par istabeni, — viņš pagriezās pret Citu. — Ja viņi te parādīsies, saki, ka Dermonti ir aizbraukuši. Ja būs kādas nepatikšanas, nebaidies. Mēs būsim aiz tevis...

— Bet tu, - viņš pievērsās Zeldai, - ņem vērā, tev klāsies plāni, ja kaut vai tikai iepīkstēsies.

Rifs pasmīnēja.

— Viņa cietīs klusu, vai ne, bērniņ? — viņš cieši skatījās uz Zeldu.

Viņu acis sastapās.

— Aizveries! — ierēcās Мое. — Te es pats tikšu galā. Ej un pieskati Dermontus.

Rifs greizi pasmīkņāja un izgāja no istabas. Cita, kas sēdēja pie loga, pirmā ieraudzīja mašīnu.

— Tā ir telefonu mezgla remontu mašīna, — viņa sacīja.

— Viņi pārbauda līniju, — Мое teica. — Kad viņi ieraudzīs griezumu...

— O, velns, — Cita atsaucās, — es viņus apturēšu.

Pie mājas mašīna ar trepēm uz jumta apstājās. No tās izkāpa divi jauni cilvēki.

Cita steidzīgi devās pie durvīm.

* * *

Hoteļa šveicars pielika roku cepures nagam, kad Krāmers pagāja viņam garām ļaužu pilnajā vestibilā.

— Jūsu mašīna ir gatava, ser, — viņš teica. — Jūs to paņēmāt uz divām stundām, vai ne?

— Jā, — Krāmers atbildēja un iebāza šveicara saujā piecdolāru banknoti. - Ja man tā vairs nebūs vajadzīga, es jums paziņošu.

Šveicars atvēra viņam ,,buika“ durvis.

— Varat dabāt mašīnu jebkurā laikā, ser, — viņš sacīja.

Krāmers pamāja un ieslēdza motoru.

Pēc trijiem Krāmers brauca pa ceļu, kas veda uz Veistlendu. Viņš piebrauca pie vārtiem, kas iezīmēja privātā ceļa sākumu, izkāpa no mašīnas, atvēra vārtus, iekāpa mašīnā, iebrauca ceļā un atkal aizvēra aiz sevis vārtus.

Karstums viņu slikti ietekmēja. Viņš jutās atslābinājies, un viņam sāpēja galva. Piebraukdams pie mājas, viņš pēkšņi sajutās vecs. Kaut tikai nekas nenotiktu! Kaut nebūtu vecumdienās jānokļūst cietumā pēc visiem daudzajiem veiksmīgā reketa gadiem! Nē, plāns sastādīts pareizi. Moem viņš uzticas. Nevajadzētu notikt nekam neparedzētam.

Piebraukdams rančo, viņš ieraudzīja Rifu, kas, atzvēlies bambusa krēslā, sēdēja uz verandas. Ieraudzījis Krāmeru, Rifs piecēlās.

— Aizvāc mašīnu! Kur ir Мое?

Rifs samiedza acis, parādīja ar pirkstu uz durvīm un pats slinki devās pie mašīnas.

Šai brīdī atvērās durvis un parādījās Мое.

— Nu? — Krāmers asi jautāja.

— Viss ir o’kei, — Мое atbildēja. — Meitene ir šeit. Ar Dermontiem nebija nekādu nepatikšanu. Te parādījās divi tehniķi no telefonu stacijas, lai salabotu telefonu, bet Cita viņus piešmauca, un viņi aizbrauca.

Krāmers lēni un atviegloti nopūtās.

— Kur ir Dermonts? Es gribu ar viņu parunāt.

Мое norādīja uz kabineta durvīm.

— Viņš ir tur kopā ar sievu... Vienu mirkli, Džim. Viņš neizskatās sevišķi labi... Rifs viņu piekāvis.

Krāmers strauji apstājās.

— Ko tu ar to gribi teikt?

— Puisis gribēja būt varonis, — Мое bija samulsis. — Rifs viņu nomierināja.

Krāmers atbīdīja cepuri pakausī.

— Viņam ir ļoti slikti?

— Pašlaik viņam ir labāk, bet Rifs viņu pamatīgi apstrādājis.

Krāmers pasmīnēja, piegāja pie durvīm, nospieda rokturi un iegāja

kabinetā. Viks un Kerija sēdēja blakus uz dīvāna. Ieraudzījis šo paveco liela auguma cilvēku, Viks tūlīt piecēlās.

— Es jums atvainojos, mister Dermont, — Krāmers sirsnīgi teica. — Es dzirdēju, ka viens no maniem puišiem bijis mazliet uzbudināts. — Viņš paskatījās uz Vika seju. — Man ļoti žēl...

— Kas jūs esat? — Viks jautāja. — Un ko tas viss nozīmē? Ko jūs darāt manā mājā?

Krāmers ienāca dziļāk istabā un apsēdās. Viņš pamāja Kerijai, kas izbrīnā skatījās uz viņu.

— Lūdzu atvainojiet, missis Dermonta. Piedodiet, ka viss notika tik negaidīti. — Viņš paskatījās uz Viku. — Mister Dermont, jūs noīrējāt šo namu sev pašam par nelaimi... Ceru, ka jūs sadarbosieties ar mums. Apsēdieties, un es pateikšu, ko mēs gribam no jums, bet pēc tam jūs izlemsiet, vai jūs mums palīdzēsiet.

Viks un Kerija saskatījās. Viks apsēdās, ar pūlēm valdīdams niknumu.

— Turpiniet, — viņš atteica. — Man vajadzīgi paskaidrojumi.

— Man veicās, — Krāmers iesāka, greizi smaidīdams. — Es nolaupīju vienu no pasaules bagātākajām meitenēm. Es domāju, ka tēvs nežēlos četrus miljonus dolāru par viņu. Jūsu nams man likās ideāla vieta, kur noslēpt meiteni līdz izpirkuma saņemšanai... Es runāšu īsi, mister Dermont. Es gribu, lai jūs parunājat ar meitenes tēvu un pārliecināt viņu man samaksāt, neceļot troksni. Bez tam jūs saņemsiet naudu un atvedīsiet man šurp.

Viks sastinga. Viņš sāka kaut ko runāt, bet apklusa, pamanījis, ka mazās ačteles pievērstas Kerijai.

Pēc klusuma brīža Krāmers turpināja:

— Cik man zināms, jums ir bērns... puisēns? — viņš pameta skatienu uz gultiņu, kurā gulēja mazulis. — Es mīlu bērnus. Vismazāk es gribētu nodarīt kaut ko ļaunu bērnam... jūs saprotat, ko es domāju?

— Kur ir van Vilija meita?

— Viņu sargā Cita.

— Vai no šejienes ir iespējams aizbēgt?

— Līdz galvenajam ceļam ir piecpadsmit jūdžu. Nekādu izredžu.

Kad viņi iegāja viesistabā, Rifs izgāja uz verandas un apsēdās. Kādus

simt jardus tālāk aprakts gulēja Dilongs.

Pusnaktī Kreini pirmoreiz pēc operācijas sākuma palika vieni. Rifs sēdēja bambusa krēslā verandas tālākajā galā, no kurienes viņš varēja novērot Dermontu un Zeldas logus.

Cita iznāca no tumsas un pievienojās viņam. Viņa apsēdās uz grīdas pie viņa kājām un aizsmēķēja brāļa iedoto cigareti.

— Kas tevi aizskāris? — viņa pajautāja. - Vai tā meitene?

Rifs smagnēji sakustējās krēslā. Viņu kaitināja, ka Cita uzminēja viņa slepenās domas. Rifs saviebās.

— Tu domā, ka tas mani uztrauc?

— Jā... es tā domāju.

— Pie velna! Mani nekas neuztrauc.

Iestājās ilgs klusums. Viņi turpināja smēķēt. Zinot, ka kaut kas nav īsti kārtībā, Cita gaidīja. Brālis vienmēr ar visām nepatikšanām lika galā pats. Viņa nekad nemēģināja viņu iztaujāt. Tomēr pēc desmit minūšu ilgas klusēšanas viņa ierunājās:

— Liekas, ka viss iet kā plānots. Man laiks doties uz dežūru.

— Jā, — Rifs neapņēmīgi paskatījās uz Citu. — Tas dzeltenais...

Cita atkal apsēdās uz grīdas.

— Tu iedevi viņam paēst? Es pavisam aizmirsu par viņu. Viņš droši vien ir izbadējies.

— Tu domā? — Rifs paklusēja. — Viņš ir miris.

Cita izbrīnā paskatījās uz viņu.

— Miris? Kā tas notika?

— Viņš iznāca no mājas un ieraudzīja mani. Es viņam pārāk stipri iegāzu ar ķēdi. Viņa seja izšķīda kā ola.

Cita nopūtās. Dabas dots, kaut kāds tīri dzīvniecisks instinkts viņai teica, ka viņi nokļuvuši nelaimē.

— Ko tu ar viņu izdarīji? — viņa klusi pajautāja.

— Apraku viņu tur.

— Ja viņi uzzinās, ka dzeltenādainais ir miris, Krāmers netiks vaļā no kruķiem, — Cita nočukstēja.

— Domā, ka es esmu muļķis? — Rifs atcirta. — Es par to jau domāju. Es taču tev teicu, ka tā nebija mana vaina. Es vienkārši viņam pārāk stipri iesitu.

Citu uz mirkli pārņēma panika. Vispirms nolaupīšana un tagad slepkavība!

— Tu katru dienu nesīsi uz namiņu ēdienu, — beidzot viņa ierunājās. — Lai Cageti domā, ka dzeltenais ir dzīvs. Pasaki, ka nevienam, izņemot tevi, viņš nav jāredz. Jo mazāk seju dzeltenais redz, jo labāk. Cageti piekritīs. Tas mums ļaus vinnēt pāris dienas, bet pēc tam kaut ko izdomāsim.

Rifs pārdomāja un pamāja.

— Es tikai nezinu, kā izgrozīties pēc tam, — viņš atzinās. — Dzeltenais ir miris, un es viņu nogalināju.

— Es par to padomāšu, — sacīja Cita. — Varbūt mēs piešūsim šo slepkavību Cageti. Viņu kruķi pazīst, bet mūs nē.

— O, velns! Viņi visu uzzinās, kad ķersies pie atrakšanas! Мое te ieradās piecpadsmit stundas pēc tam, kad es nogalināju dzeltenģīmi. Kruķi nav muļķi.

— Es par to padomāšu, — Cita vēlreiz atkārtoja. Viņa paklusēja. — Rif, liec to meiteni mierā...

Rifs izbrīnījies paskatījās uz viņu un piemiedza acis.

— Es vēl padarbošos ar viņu, — viņš ļauni izmeta. — Nē, nesaki man neko! Turies malā! Es padarbošos ar viņu, un pie tam labi.

Cita piecēlās.

— Ja tu viņu aiztiksi, tev būs pamatīgas nepatikšanas, — viņa teica. — Domā taču ar galvu. Mums jau tā ir pietiekoši daudz nepatikšanu, bet, ja tu mani nepaklausīsi, mēs varam zaudēt galvas... Vai tu patiešām neredzi, ka mēs jau tā esam iekūlušies nepatikšanās?

Kreini parasti novēla atbildību viens uz otru.

— Izmet viņu no galvas, kam viņa tev vajadzīga? Viņai taču nekā nav, izņemot resno pakaļu. Labāk padomā par vjetnamieti. Es gribu no šejienes aiziet ar desmit grandiem, ko varu tērēt!

Viņa aizgāja un atstāja Rifu vienatnē ar mēnesi.

Viks un Kerija gulēja savā guļamistabā, cieši piekļāvušies viens otram. Blakus viņu gultai stāvēja mazuļa gultiņa. Viks un Kerija nevarēja aizmigt un atkal un atkal apsprieda sāpīgo jautājumu.

— Vik, tu to nedrīksti darīt. Tu nedrīksti būt vidutājs, vai patiešām tu to nesaproti?

— Velns parāvis, mani neuztrauc van Vilijs, — Viks nepacietīgi atsaucās. — Es rūpējos par mums pašiem un mūsu ādu. Viņš nerunā tukšu, Kerij... es domāju, ka Dilongs ir noslepkavots...

— Ai, nē! — Kerija notrīsēja.

— Ja arī viņš nav beigts, tad noteikti stipri sakropļots. Es savas kurpes nosmērēju viņa būdā. Nelieši! — viņš aptaustīja savu seju. — Ja viņš nogalināja Dilongu...

— Nevajag, Vik!

- Visi šie cilvēki ir nelieši. Es nezinu, kas ir tas resnais, bet esmu pārliecināts, ka viņš ir tāds pat draņķis kā tas jaunais puisis. Ja es neizdarīšu to, ko viņš teica, tev un mazajam klāsies ļauni... Viņš nerunā tukšu... un es visu izdarīšu...

— Bet, Vik, tu taču neatstāsi mani vienu ar viņiem? — sievas balss drebēja.

— Pagaidām viņi mums neko nedarīs, — Viks mierīgi teica. — Viņiem vajadzīga nauda. Viņi tev neko nedarīs... ja es atvedīšu naudu, bet par to es esmu pārliecināts.

— Es arī gribētu būt tik pārliecināta. Tu patiešām gribi rīt aizbraukt un pamest mani ar šiem drausmīgajiem cilvēkiem?

Viks smagi nopūtās.

— Tev ir kāds cits priekšlikums? Es neredzu izeju.

— Priekšlikums? Ko tu ar to domā?

— Kas man pēc tavām domām jādara?

— Es pateikšu! Paliec šeit kopā ar mani un mazo!

— Tu gribi, lai es nedaru to, ko lika tas cilvēks?

Viņi apklusa. Viks saprata, ko izjūt Kerija, bet, ja viņš gribēja, lai sieva un bērns paliktu dzīvi, viņam bija jābrauc. Citas izejas nebija.

— Es braukšu, dārgā!

Kerija aizvēra acis. Viņa piekļāvās viņam pie krūtīm un apraudājās.

Мое Cageti gulēja ērtā gultā viesu istabā. Kaut gan viņš jau gadiem ilgi nebija gulējis tādā gultā, dvēseles dziļumos viņš juta nemieru. Viņš domāja par savu māti. Jau divas nedēļas viņš nebija viņu redzējis. Viņš neko nezināja par māti, kopš bija aizbraucis no Frisko. Мое zināja, ka viņa izķepurosies. Kad šis darbs būs padarīts, viņam būs ceturtdaļmiljona dolāru! Tā apgalvoja Lielais Džims, un ta būs!

„Ar tādu naudu, — Мое domāja, — es varēšu atrast mātei labākos ārstus!“ Bet pagaidām viņam nav nekā. Viņu satrauca tikšanās ar kruķi uz ceļa. Viņu darīja nemierīgu Rifs Kreins. Tas puisis ir slikts... patiešām, ļoti slikts...

Moem nepatika, kā Rifs skatās uz Zeldu van Viliju. Ar šo pārīti viņi vēl dabūs velnu redzēt, viņš par to bija pārliecināts... tas ir slikti. Un Rifam ir Dermonta pistole. Tādiem zaļknābjiem kā Rifs nekādā gadījumā nedrīkst uzticēt ieroci.

Blakusistabā gulēja Zelda. Viņu interesēja, ko šai brīdī dara viņas tēvs. Viņa pasmaidīja. Viņai nebija nekādu šaubu, ka tēvs samaksās par viņu izpirkumu... Žēl tikai, ka tas notiks tik drīz... patlaban viņa patiesi priecājās. Protams, sākumā viņa izbijās, kad meitene ,,jaguārā“ piedraudēja izdedzināt viņai seju ar skābi. Tagad bailes bija pārgājušas, un šis piedzīvojums viņai sāka patikt. Viņa atcerējās rētaino seju... Zelda sajuta, ka galvā sāk karsti pulsēt asinis. Šis puisis ir dzīvnieks, bet toties kas par dzīvrileku!

Viņa aizvēra acis. Zeldas pēdējā doma pirms aizmigšanas bija par Rifu.

7. nodaļa

Krāmers ar cigareti zobos sēdēja krēslā. Aiz viņa stāvēja Мое Cageti. Viņam pretī citā krēslā sēdēja Viktors Dermonts.

No savas vietas Viks varēja redzēt pagalmiņu un garāžu. Garāžas durvis bija vaļā. Rifs noņēmās ar Vika ,,kadilaku“. Viņš jau bija ieskrūvējis atpakaļ sveces. Tagad viņš piestiprināja mašīnai numurus, kurus bija atvedis Krāmers.

Pulkstenis bija pāri deviņiem.

— Jūs ieradīsieties pie van Vilija vienpadsmitos, — teica Krāmers. — -Ko teikt, jūs zināt. Pārlieciniet viņu par to, ka viņš vairs neredzēs savu meitu, ja nesamaksās izpirkumu. Es nemānos. Ja kaut kas atgadīsies, es jūs visus atstāšu Kreinu rīcībā. Saprotiet?

— Saprotu, — atbildēja Viks.

— Viņš mēģinās uzzināt, kas jūs esat, — turpināja Krāmers. — Ja viņam tas izdosies un viņš atklās jūsu pēdas, šeit sāksies slaktiņš. — Viņš paliecās uz priekšu. — Kreini nepadosies. Viņi nogalinās jūsu sievu un bērnu, nogalinās van Vilija meitu un cīnīsies līdz galam...

Viks klusēja.

— Tādēļ jums jāpārliecina van Vilijs, lai viņš iedod jums čekus. Kad jūs tos saņemsiet, brauciet uz Sanbernardino. Tur ejiet uz banku un par vienu čeku saņemiet naudu. Tad brauciet uz Losandželosu un saņemiet naudu citā bankā... Pa nakti palieciet hoteli „Krescenta kalns“. Es jums tur noīrēju istabu uz Džeka Hovarda vārda. Vienpadsmitos es jums piezvanīšu... Ja nebūs nekādu nepatikšanu, jūs dosieties uz nākamo banku Losandželosā un saņemsiet naudu par trešo čeku. Pēc tam jūs brauksiet uz piekrasti un mainīsiet čekus pret naudu pēc saraksta, kurš jums ir... Beigās jūs ieradīsieties Sanfrancisko. Es jūs gaidīšu hotelī „Rose Arms“. Jūs man iedosiet naudu un varēsiet atgriezties uz šejieni. Mis van Vilija aizbrauks, un manu ļaužu te vairs nebūs. Ja jūs mūs apmānīsiet un nodosiet policijai, tad tik un tā kādā jaukā dienā mani cilvēki ieradīsies pie jums un nogalinās jūsu sievu un bērnu. Skaidrs?

— Jā, es saprotu, — Viks ledainā balsi teica.

— Pēc tam nesakiet, ka jūs netikāt brīdināts.

Viks piecēlās.

— Mana sieva baidās te palikt viena. Kāda man ir garantija, ka ar viņu manā prombūtnē nekas nenotiks?

— Mans dārgais, — Krāmers pasmaidīja, — šeit ir viņš. — Krāmers norādīja uz Cageti. — Kreini trakos, bet viņš pratīs viņus apvaldīt. Ja misis Dermonta nemēģinās bēgt no šejienes, ar viņu un bērnu nekas nenotiks.

Viku tas apmierināja.

Viņa čemodāns bija sakārtots, un viņš pats gatavs ceļam. Viņš devās uz guļamistabu, lai atvadītos no Kerijas, un baidījās, ka viņa sāks raudāt, bet ieraudzīja, ka viņa ir mierīga.

— Viss kārtībā, Vik, — viņa apskāva vīru. — Nebaidies par mums. Es zinu, ka tev tas jādara.

— Es atgriezīšos pēc iespējas ātrāk, — Viks apsolīja. — Es visu izdarīšu. Pēc tam mēs visu mūžu varēsim to atcerēties un pārrunāt.

Ienāca Krāmers.

— Mister Dermont, vai jūs esat gatavs?

Viks noskūpstīja sievu un dēlu, paņēma čemodānu un sekoja Krāme-ram pie durvīm.

Kcrija izņēma mazuli no gultiņas un bailēs piespieda sev klāt.

Pa ceļu, kas veda uz „Arrow Lake“, Krāmers sekoja Vikam. Pie krustojuma viņš apdzina Viku un brauca uz savu hoteli. Sānu spogulī Viks redzēja, kā viņš izzūd tālumā, un devās van Vilija nama virzienā.

Pēc desmit minūtēm viņš bija pie vārtiem, kas veda uz van Vilija īpašumu. Viņš izkāpa no mašīnas un piegāja pie vārtiem. Tur stāvēja telefona būda, un viņš tajā iegāja.

— Te apmeklētājs pie mistera van Vilija, — viņš sacīja pa telefonu. — Viņš mani gaida. Tas ir sakarā ar mis van Viliju.

— Brauciet, — viņš izdzirdēja rupju vīrieša balsi un klausulē kaut kas noknikšķēja. Vārti tūlīt sāka lēni vērties vaļā.

Viks nolika klausuli un atgriezās pie mašīnas. Viņš apstājās pie lielas mājas.

Pie ieejas viņu sagaidīja Merils Endrjūss. Viņš uzmanīgi vēroja tuvojošos Viku. Endrjūss bija pārsteigts. Viņš bija domājis ieraudzīt bandītu, bet savā priekšā redzēja inteliģentu cilvēku. Vēl vairāk, viņam pat likās, ka viņš šo cilvēku jau kaut kur ir redzējis.

— Es vēlos satikt misteru van Viliju, — Viks teica.

— Sekojiet man, — Endrjūss atsaucās.

Viņš ieveda Viku iekšējā pagalmā, kur van Vilijs viņu jau gaidīja.

Van Vilijs pārsteigts skatījās uz Viku. Ar rokas mājienu viņš atlaida ■Viliju un, piedāvājis Vikam apsēsties, pabīdīja tuvāk cigāru kārbu.

— Nu, kas. jūs tāds esat un kas jums vajadzīgs?

— Mēs abi, mister van Vilij, esam vienādā stāvoklī, — Viks iesāka. — llēs abi mīlam cilvēkus, kas nokļuvuši briesmās. Mana sieva un bērns ■rodas to pašu cilvēku rokās, kas nolaupīja jūsu meitu. Protams, ka mani lirāk uztrauc manējo drošība nekā jūsu meita...

Van Vilijs uzmanīgi pētīja Vika seju.

— Turpiniet, es klausos.

— Šie cilvēki prasīja, lai es jūs pārliecinu samaksāt viņiem četrus mil-* jonus dolāru. Vakar dienā viņi kopā ar jūsu meitu ieradās manā mājā. Ja jūs viņiem nesamaksāsiet, viņi grasās nogalināt jūsu meitu un manu sievu un bērnu. Tie nav tukši vārdi. Es par to jau pārliecinājos. Starp viņiem ir viens gados jauns nelietis... viņš ir ļoti cietsirdīgs. Es domāju, ka viņš jau ir noslepkavojis manu kalpu.

— Kur atrodas jūsu māja? — van Vilijs jautāja.

— Man piedraudēja, ja es jums pateikšu, kas es esmu un kur dzīvoju, tad viņi nogalinās manu sievu un bērnu. Tie nav tikai draudi. Es nevaru jums nekā pateikt par sevi... Varu vienīgi teikt: ja gribat atgūt savu meitu dzīvu, tad jums jāizraksta uzrādītājam desmit čeki pa četrsimt tūkstošiem dolāru katrs.

Van Vilijs piecēlās un lēni paspēra dažus soļus pa pagalmu. Viks gaidīja.

Pēc dažām minūtēm van Vilijs atkal apsēdās.

— Es domāju, ka jūs saprotat to, ka pašlaik darbojaties kā noziedznieku līdzdalībnieks? — viņš jautāja. — Kad ar šo lietu sāks nodarboties policija, jūs beigsiet savu dzīvi uz elektriskā krēsla.

— Tas mani neuztrauc, — Viks mierīgi atbildēja. — Lai mani kaut vai noslīcina Klusajā okeānā. Vairāk par visu es vēlos, lai mana sieva un bērns ir sveiki un veseli.

— Kas jūs tā apstrādājis? — rādīdams uz Vika seju, vaicāja van Vilijs.

— Es jau jums teicu, ka tur ir viens cietsirdīgs jauns cilvēks, galīgs nelietis. Viņš nēsā kabatā velosipēda ķēdi. Varu jūs informēt, ka sitiens ar dūri, kurai aptīta ķēde, nesagādā sevišķi patīkamas izjūtas.

Van Vilijs izņēma no mutes cigāru un nokratīja pelnus.

— Šī jaunā cilvēka dūre nekavēsies apstrādāt manu sievu un bērnu, tāpat kā jūsu meitu. Jums ir daudz naudas. Tad dodiet viņiem to, ko viņi prasa! Desmit čekus pa četrsimt tūkstošiem uzrādītājam! Es neredzu nekādu iemeslu jūsu šaubām, izņemot lepnumu. Ja jūsu meitai iesitīs pa seju ar šo ķēdi, viņai vairs vispār nebūs sejas... Es jūs nebiedēju, mister van Vilij, es tikai izklāstu faktus.

— Bet kā lai es zinu, ka saņemšu savu meitu, ja iedošu jums naudu? — jautāja van Vilijs.

— Jūs to nevarat zināt, tāpat kā es nezinu, vai atradīšu savu sievu un bērnu dzīvus, kad atgriezīšos. Taču tā ir vienīgā iespēja. Ja jūs gribat atgūt savu meitu, tad jums jāriskē.

— Es nedomāju riskēt. Es varu iedot, bet pagaidām es nezinu, par ko maksāju.

Viks nepacietīgi sakustējās, bet neko neteica.

— Jūs redzējāt manu meitu? — van Vilijs pēc pauzes jautāja. — Viņa ir dzīva?

— Jā, es viņu redzēju. Un, kad es viņu redzēju pēdējo reizi, viņa bija dzīva.

— Pastāstiet man par cilvēkiem, kas viņu nolaupīja. Cik viņu ir?

— Mans uzdevums ir saņemt no jums izpirkumu. Mani brīdināja, lai ciešu klusu. Izlemiet pats: vai nu jūs maksāsiet vai atstāsiet meitu šo cilvēku rokās. Tas ir viss.

Van Vilijs pārsteigts paskatījās uz viņu un piecēlās.

— Pagaidiet šeit. Es tūlīt atgriezīšos.

Viņš šķērsoja pagalmu un iegāja kabinetā, kur viņu gaidīja Endrjūss.

Van Vilijs deva rīkojumus, ko Endrjūss tūlīt izpildīja. Viņš parunāja pa telefonu ar „Bank of California" un „Merchant Bank" pārvaldniekiem. Tie bija ļoti pārsteigti, bet apsolīja stundas laikā noformēt čekus.

— Šis puisis nav no tiem, — van Vilijs teica Endrjūsam, kad tas nolika klausuli. Viņi izmanto viņu... Viņi aizturējuši viņa sievu un bērnu. Viņus tur tai mājā, uz kuru atvesta Zelda. Viņš atbraucis pēc naudas. Ja kaut kas nebūs tā kā vajag, viņi nogalinās viņa ģimeni.

— Es viņu kaut kur esmu redzējis, — Endrjūss domīgi teica. — Tikai nekā* nevaru atcerēties, kur tieši. Kaut kas saistībā ar teātri.

Van Vilijs piemetās uz galda malas un vērīgi paraudzījās uz Endrjūsu.

— Viņu piespieduši ar varu un draudiem, — van Vilijs turpināja. — Jūs taču redzējāt, kā viņam sadauzīta seja? Kur jūs varējāt viņu redzēt?

— Nevaru atcerēties, bet es esmu pārliecināts, ka esmu viņu redzējis. Viņš ir no tiem, par kuriem stāsta ziņās.

— Tas man neko nedod! Padomājiet vēl, atcerieties! Es gribu zināt, kas viņš ir.

Endrjūss piegāja pie loga. Kur viņš būtu redzējis šo cilvēku agrāk? Kāpēc viņam liekas, ka šis cilvēks saistīts ar teātri? Varbūt aktieris? Viņš

8-160

palika stāvam, pulēdamies atcerēties, bet van Vilijs atgriezās pagalmā, kur viņu gaidīja Viks.

* * *

Мое atgādināja blusu uz pannas. Viņš neko nevarēja darīt, viņš pat nevarēja koncentrēties. Viņš domāja tikai par māti. Kas ar viņu noticis? Vai viņai ir labāk? Varbūt viņa ir mirusi?

Viņš bieži metās pie telefona un tvēra klausuli, bet zvanīt baidījās. Viņš saprata, ka zvanu var pārtvert. Ja kruķi par to kaut kā nejauši uzzinās, tad ar viņa ceturtdaļmiljonu ir cauri.

Bet kā lai uzzina?

Zelda un Kerija atradās pie bērna guļamistabā. Kreini sauļojās, dzēra kokakolu un lasīja komiksus, ko Rifs bija atradis mājā. Visapkārt bija klusi un mierīgi. Мое cīnījās ar sevi. Viņš apzinājās, ka pārkāpj Krāmera pavēli, bet tomēr nolēma piezvanīt pa telefonu uz slimnīcu un uzzināt, kā klājas mātei. Viņam tas ir jāuzzina!

Tuvākā telefona būdiņa atradās Bostonkrīkā, divdesmit jūdžu no šejienes. Ja viņš brauks ātri, tad stundas laikā tiks galā. Kas gan var notikt pa to laiku? Nē, jāaizbrauc un jāpiezvana.

Kreini pamanīja, ka Мое iznāk no mājas un dodas pie viņiem.

— Man ir darīšanas, — Мое paziņoja. — Jūs palieciet šeit, es drīz atgriezīšos. Nebūs nekādu nepatikšanu. Jums viņas jāpieskata. — Viņš paskatījās pulkstenī. — Es atgriezīšos pēc stundas.

— Labi, — Rifs pasmīnēja, — mēs būsim šeit, kad jūs atgriezīsieties. Mēs nekur nepazudīsim, mums nav kurp braukt.

Мое aizdomīgi paskatījās uz viņu.

— Jūs paliksiet šeit, — viņš atkārtoja. — Un tā, lai viss būtu kārtībā. Man nevajag nekādus sarežģījumus.

— Kas te runā par sarežģījumiem, — Rifs laiski izstaipījās. — Es... es baudu klusumu. Varat braukt mierīgi, viss būs kārtībā.

Мое satraucās, pamanījis Rifa smīnu. Bet, redzēdams, ka Rifs atkal iegrimst komiksos, nomierinājās un devās pie mašīnas.

Kad mašīna izgaisa putekļu mākonī, Rifs nometa komiksus un piecēlās. Cita paskatījās uz viņu.

— Kurp tu dosies? — viņa aizdomīgi apvaicājās.

- Aizveries! - Rifs atcirta. - Kas tev par daļu?

— Apsēdies, Rif! Es zinu, ko tu gribi darīt! Nomierinies, mums taču jāsaņem sava nauda. Vai tu patiešām esi galīgs muļķis?

Rifs pasmīnēja.

-r Nomierinies! Vai tad tu neredzi, ka mēs jau esam piešmaukti? Paliec šeit, neliec man to atkārtot divreiz!

- Liec meiteni mierā! - Cita teica, bet nekustējās no vietas.

Nikni smīnēdams, brālis piedraudēja, ka piekaus viņu, ja viņa vēlreiz

pavērs muti.

* * *

Ja pasaulē bija kaut kas, ko Zelda necieta, tad tie bija bērni. Viņai nepatika bērnu trokšņošana un viņu slapjās lupatas. Viņa deva priekšroku dzīvniekiem. Bērnus viņa ienīda jau par to vien, ka, tiklīdz parādījās kāds bērns, tūlīt visi aizmirsa par viņu un sāka ķiķināties ar bērnu. Viņa ienīda bērnus!

Zelda sēdēja uz krēsla un vēroja, kā Kerija ģērbj mazuli. Viņa riebumā nosprauslājās. Bērni! Viņa labprāt aizbēgtu, bet uzturēšanās Der-montu mājā viņu intriģēja. Viņa bija redzējusi visas Vika lugas. Viņai likās, ka tas ir ļoti romantiski — pēc izpirkuma taču aizbrauca Viks Dermonts. Pats Viks Dermonts! Kad viņa beidzot atgriezīsies mājās, būs par ko pastāstīt!

Kerija viņai patika. Žēl tikai, ka tādai sievietei ir tik resns un nopietns bērns. Viņai būtu gribējies aprunāties ar Keriju par tērpiem. Viņa bija pārliecināta, ka Kerija varētu viņai palīdzēt. Viņa ir tik kārtīga, un viņai

viss tā piestāv!

Ja Kerijai nebūtu tā resnā briesmoņa, Zelda justos laimīga.

Viņa atviegloti vēroja, kā Kerija iesēdināja bērnu gultiņā un nolika blakus dažas rotaļlietas.

— Tagad var sākt strādāt. Vai varbūt jūs to izdarīsiet? Jāpagatavo lenčs.

Zelda izbrīnā blenza uz viņu, neticēdama savām ausīm.

— Es? Es nesaprotu, ko jūs domājat?

8*

— Kādam jāpaliek šeit, — Kerija skaidroja. — Es esmu gatava iet un pagatavot ēdamo. Es domāju, ka jums labāk pasēdēt te. Tie abi neko-negrib darīt.

— Es ari negribu! — Zelda dusmīgi iesaucās. — Es neesmu nekāda kalpone! Tiklīdz tēvs samaksās izpirkumu, es atgriezīšos mājās. Mani neinteresē, kas notiks šeit.

Kerija domīgi paskatījās uz viņu.

— Kā gribat, bet es domāju, ka jums gribas ēst.

— Protams, ka man gribas!

Viņas cieši skatījās viena uz otru, tad Kerija paraustīja plecus.

— Labi, es pati visu izdarīšu.

— Es negribu būt kalpone, — Zelda nomurmināja.

Sājā brīdī atvērās durvis un ienāca Rifs.

Kerija un Zelda kā sastingušas vērās uz viņu. Rifa seja spīdēja no sviedriem. Kerija stāvēja viņam tuvāk nekā Zelda, un netīrā, sviedrainā ķermeņa smaka lika viņai atrauties. Rifs paskatījās uz Zeldu.

— Gājuši, bērniņ, — viņš teica. — Mēs abi paklausīsimies džezu. Celies!

Kerija aizsedza Zeldu.

— Vācieties prom! — viņa iekliedzās. — Nepieskarietis viņai!

Rifs drūmi pasmīkņāja.

— Nost no ceļa, vai arī es sākšu ar tevi!

Kerija nekustējās. Viņa bija drausmīgi izbijusies, bet viņas sejā vīdēja kaut kas tāds, kas Rifam nepatika.

— Vācies!

Rifs lēnām izvilka kreiso roku no kabatas un iesitai Kcrijai pa seju. Kā vēja brāzmas aizrauta, Kerija aizlidoja līdz istabas otram galam un nokrita zemē pie gultas bez samaņas.

Kā caur miglu viņa dzirdēja Zeldas kliedzienu un izmisīgi mēģināja piecelties, bet atkal pakrita. Kājas neklausīja, un viņa bezpalīdzīgi ķepurojās pa grīdu. Viņa redzēja, kā Zelda cīnās ar Rifu, bet spēki nebija līdzīgi. Rifs saķēra viņu aiz kājām un izvilka no istabas. Viņas kliedzieni atbalsojās visā mājā.

Rifs izvilka viņu no istabas un pa koridoru aizvilka līdz viņas istabai. Tur viņš uzslēja viņu kājās, ienesa istabā un nometa uz gultas. Pēc tam aizslēdza durvis. Lēni viņš tuvojās gultai. Zelda skatījās uz viņu ar šausmās ieplestām acīm un spalgi kliedza.

Cita dzirdēja Zeldas mežonīgos kliedzienus, bet nekustējās. Viņas seja bija kā pārakmeņojusies. Kliedzieni kļuva aizvien briesmīgāki un spalgāki.

Beidzot no jauna iestājās klusums.

* * *

Мое Cageti stāvēja telefona būdiņā un gaidīja. Caur stiklu viņš redzēja, kā pie galda divas meitenes dzēra kokakolu. Puisis, kas sēdēja turpat blakus, sūca alu.

Мое ar delnas virspusi noslaucīja no pieres sviedrus. Cik ilgi vēl būs jāgaida? Līdz viņam atskanēja kaut kādas balsis līnijā, bet viņam neviens neatbildēja. Viņš bija sazvanījis slimnīcu, un tur viņam lika pagaidīt. Aizritēja minūte pēc minūtes. Viena no meitenēm piecēlās no galda, piegāja pie mūzikas automāta un iemeta tajā monētu. Sāka spēlēt mūzika, meitene sāka grozīt savus vājos, vēl bērnišķīgos gurnus un ar pirkstiem sist knipjus.

— Vai misters Cageti? — klausulē atskanēja kāda balss. — Runā māsa Hārdistija. Man ļoti žēl, bet jūsu māte vakar naktī nomira...

Мое sasniedza skaļa mūzika, un viņš nevarēja dzirdēt, ko saka sieviete telefona vada viņā galā. Viņš piespieda klausuli ciešāk pie auss. Viņa māte mirusi!

— Ko? Ko? — viņš pārjautāja. Tad atvēra durvis un iekliedzās: — Velns parāvis, izslēdziet mūziku!

Meitene beidza dejot un izbrīnā sāka blenzt uz Moi. Arī viņas draudzene uņ puisis bija pārsteigts. Meitene sāka atkal dejot un sist knipjus.

— Kā ir manai mātei?

— Es taču jums teicu, — māsa nepacietīgi atbildēja.

— Viņa nomira? Nevar būt!

— Es atkārtoju, viņa nomira vakarnakt.

Мое lēni nolika klausuli. Viņš atspiedās pret būdiņas sienu un aizvēra acis. Pēkšņi viņš juta, ka viņu vairs neinteresē ceturtdaļmiljona. Kam viņam tagad nauda? Viņš ir viens. Viņš ir palicis viens uz mūžīgiem laikiem, jo Dollija ir mirusi. Ja nav viņas, viņam nav vajadzīga nauda...

Lēni viņš izgāja no kafejnīcas, nepievērsdams uzmanību tam, ka visi trīs jaunieši un bārmenis noskatās viņam pakaļ.

Viņš iesēdās mašīnā un satvēra stūri. Atgriezties Veistlendā? Bet ja nu kaut kas notiek? Krāmers ir vecs.

Ja nu viņa plāns piedzīvo neveiksmi?

Мое domāja par cietuma šausmām. Kāpēc viņam vajadzīgs ceturtdaļ-miljons dolāru? Tad viņš atcerējās mazo, netīro restorāniņu... tur viņš varēs atgriezties. Ja būs nauda, viņš varēs nopirkt sev nelielu mājiņu. Varēs dzīvot mierīgi. Varēs atrast sievieti, ar kuru kopā nodzīvot atlikušās mūža dienas... Bez tam viņš nedrīkst iegāzt Krāmeru. Krāmers nekad viņam nepiedos, ja viņš piekrāps...

Viņš trieca mašīnu uz Veistlendu.

* * *

— Vai jūs vēl neatcerējāties, kur esat viņu agrāk redzējis? — van Vilijs jautāja.

Viņš stāvēja pie loga un skatījās, kā Viks sēžas ,,kadilakā“. Viks grasījās doties uz banku saņemt naudu.

— Nē, bet es esmu pārliecināts, ka esmu viņu redzējis, — Endrjūss atbildēja. — Es varu apgalvot, ka viņam ir kaut kāds sakars ar teātri.

— Jūs pierakstījāt mašīnas numuru?

— Protams.

,,Kadilaks“ pazuda skatienam. Van Vilijs domīgi noskatījās tam pakaļ.

— Tagad ķersimies pie darba, — viņš teica. — Ja tiem draņķiem liekas, ka viņi varēs izmantot manus četrus miljonus, tad viņi smagi kļūdās, un viņiem nāksies pārdzīvot dziļu vilšanos. Viņi teica, ka manas sarunas noklausās, lai nu tā arī būtu, neriskēsim. Džejs Denisons ir tas cilvēks, kas mums ir vajadzīgs. Sazinieties ar viņu pa teleksu. Paziņojiet, lai sagaida mani divpadsmitos Losandželosas lidostā. Brīdiniet, lai viņš tur visu noslēpumā. Mēs lidosim ar helikopteru, un viņi nevarēs mums sekot. Sāciet darboties.

Pēc pusotras stundas Endrjūsa vadītais helikopteris nolaidās lidostā. Van Viliju sagaidīja Džejs Denisons.

Kopā ar viņu bija Hārpers.

Kopš Denisona un van Vilija pēdējās tikšanās bija pagājuši jau vairāki gadi. Toreiz Denisons van Vilijām izglāba lielu naudas summu, kas viņam bija izkrāpta. Van Vilijs nebija aizmirsis Denisonu - katros Ziemassvētkos tas saņēma lielu dāvanu kurvi.

Vīrieši cieši paspieda viens otram roku. Denisons ātri nopētīja van Viliju.

— Nolaupīta mana meita, - van Vilijs strupi teica, kad viņi sēdēja Denisona nelielajā kabinetā. — No manis pieprasīja četrus miljonus dolāru. Piedraudēja nogalināt meitu, ja es ziņošu policijai. Es ierados, lai apspriestos ar jums, Denison. Lieta tā, ka es gribu, lai tūlīt pēc tam, kad atgriezīsies meita, jūs apcietinātu tos bandītus. Mēs lidosim turp. Viņi nezina par mūsu tikšanos un nedrīkst uzzināt. Es ierakstīju sarunu ar šo cilvēku. Te ir lente.

Viņš pastiepa Denisonam kaseti ar lenti.

— Kad tas notika, mister van Vilij? — Denisons pavaicāja.

Viņš pameta acis uz Hārperu, kurš jau bija gatavs pierakstīt.

Van Vilijs sīki izstāstīja par notikušo un savu stāstu pabeidza ar Der-monta vizīti.

— Acīmredzot, šim puisim ar nolaupīšanu nav nekāda sakara, — van Vilijs teica. — Viņš iekritis lamatās tāpat kā es. Endrjūss domā, ka kaut kur agrāk viņu ir redzējis.

Denisons strauji pagriezās pret Endrjūsu.

— Es visu laiku cenšos atcerēties, — Endrjūss sacīja. — Es esmu pārliecināts, ka viņam ir kaut kāds sakars ar teātri. Varbūt viņš ir aktieris. Es esmu pārliecināts, ka kino es viņu neredzēju... Tomēr teātrī...

— Nu, tas jau kaut kas ir, — Denisons konstatēja un ķērās pie telefona.

Viņš sazinājās ar FIB pārvaldi Paradīzsitijā un pieaicināja pie telefona Ebiju Meisonu.

— Es aizsūtu pie jums misteru Merilu Endrjūsu. Pēc stundas viņš būs pie jums. Viņš visu paskaidros. Piezvaniet Simonsam vai teātra aģentiem. Paņemiet no viņiem visu aktieru fotogrāfijas. Vecums apmēram trīsdesmit astoņi gadi, augums sešas pēdas, — viņš nolika klausuli un pievērsās Endrjū-sam. — Pamēģiniet atrast šo puisi fotogrāfijās, mister Endrjūs.

Endrjūss jautājoši paskatījās uz van Viliju, tas pamāja, un Endrjūss steidzīgi izgāja.

— Nolaupītāji ir bīstami cilvēki, — van Vilijs teica. — Es negribu, lai Zelda riskētu. Jūs saprotat?

— Protams, — Denisons mierīgi atbildēja. — Mēs zinām, kā to darīt. Pastāstiet man vēl kaut ko... Jūs teicāt, ka viņa uz frizētavu brauca vien- • mēr vienā un tai pašā laikā un dienā?

Pēc stundas van Vilijs piecēlās.

— Tas ir viss, es jūs pametu, — viņš sacīja. — Neuzsāciet neko bez manas piekrišanas.

— Viss skaidrs, — Denisons atteica, spiezdams viņam roku.

Van Vilijs kādu bridi paklusēja.

— Es labāk pazaudētu četrus miljonus nekā Zeldu, — viņš lēni izteica. — Viņa ir pēdējais, kas man dzīvē palicis.

Kad viņš aizgāja, Denisons atkal ķērās pie telefona.

FIB pārvaldē Merils Endrjūss atstūma malā fotogrāfiju kaudzi.

— Nē, šeit viņa nav.

— Varbūt; viņš ir kinoaktieris?

— Nē, nē. Es esmu pārliecināts, ka viņš ir saistīts ar teātri un ir labi pazīstams.

— O’kei, — Meisons, pieceldamies kājās, teica. — Aizbrauksim uz ,,Herald“ un paskatīsimies viņu fotogrāfijas. Viņiem ir īsta slavenību foto-tēka.

Kad viņi izgāja uz ielas, pie viņiem piebrauca Denisons.

— Nu? — viņš apvaicājās.

Meisons paskaidroja situāciju. Denisons pamāja. Viņš pabija pārvaldē un sazinājās ar Sanbernardino policiju. Viņš lūdza noskaidrot, vai iepriekšējā dienā ap deviņiem rītā kāds policists gadījumā nav bijis uz šosejas, kas 'Ved uz van Vilija māju, un, ja ir bijis, tad vai viņš nav saticis uz ceļa van Vilija meitu. Seržants apsolīja noskaidrot un piezvanīt.

Pēc tam Denisons lūdza iztaujāt visus patruļdienesta policistus, vai kāds no viņiem nav redzējis ,,jaguāru-E“, un paziņoja Zeldas mašīnas numuru.

Kopā ar Hārperu viņi mēģināja noskaidrot, kam pieder ,,kadilaks“, kura numuru bija pierakstījis Endrjūss. Viņiem atbildēja, ka tāds numurs neeksistē.

Denisons pasmīnēja. Atlika vienīgi noklausīties lentu, ko bija iedevis van Vilijs.

Viņi noklausījās sarunu.

— Vai tu zini kādu, kas staigā ar velosipēda ķēdi? — Denisons vaicāja Hārperam.

— Varu nosaukt pāris simtiņu vārdu, — Hārpers iesmējās. — Kādus divdesmit vai trīsdesmit tūkstošus, pārējos es nepazīstu!

— Mjā, četri miljoni dolāru! — Denisons domīgi pūta dūmus griestos. — Tas man liek atcerēties vecos, labos laikus, kad gangsteri prasīja kolosālas izpirkuma summas. Zini, tas līdzinās Krāmera stilam. Vai patiešām viņš sajucis pēc dažiem mierīgas dzīves gadiem? Es nespēju tam ticēt. Piezvani un pasaki visām štata bankām, lai paziņo mums, kad parādīsies cilvēks ar van Vilija čeku par četrsimt tūkstošiem dolāru. Varbūt, ka mēs jau esam nokavējuši, bet tomēr jāmēģina notvert šo cilvēku.

Hārpers pamāja un izgāja.

Denisons turpināja smēķēt.

Krāmers! Varbūt, ka tas ir viņš. Viņš pazuda, un Мое Cageti, kurš darbojās kopā ar viņu, arī ir pazudis.

Denisons drūmi pasmaidīja. Ja to izdarījis Krāmers, un viņi to notvers, viņš ar prieku ietupinās Krāmeru aiz restēm. Neviens FIB virsnieks nevarētu pat sapņot par lieliskāku dāvanu, aizejot pensijā.

8. nodaļa

Mazā raudas piespieda Keriju ar pūlēm uzslieties kājās. Seja dega un bija pietūkusi tai vietā, kur to ķēra Rifa sitiens. Mājā valdīja klusums, ko iztraucēja tikai bērna raudas. Viņa paķēra bērnu un piespieda sev klāt. Apmierināts, ka viņam pievērsta uzmanība, mazulis pārstāja raudāt un sāka smaidīt.

Kerija izgāja vestibilā un ieklausījās. Klusums. Viņa izgāja pagalmā un ieraudzīja Citu.

— Paskaties, lūdzu... — Kerija iesāka aizsmakušā balsī.

— Tā nav tava darīšana, — Cita vienaldzīgi atsaucās.

— Bet...

— Ej uz savu istabu, citādi būs sliktāk...

Kerija atgriezās savā istabā, iesēdināja mazuli gultiņā un iedeva viņam iemīļotās rotaļlietas, pēc tam ar satraukumā pukstošu sirdi devās uz Zel-das istabu.

Tas bija drosmīgākais solis viņas dzīvē. Drebēdama bailēs, viņa atcerējās Rifa seju, bet viņa negribēja atstāt Zeldu vienu ar šo nelieti. Viņā nospieda durvju rokturi, bet durvis bija aizslēgtas.

Viņa nedroši paraustīja durvis un pēkšņi sāka tās dauzīt ar dūrēm.

— Atveriet, — viņa kliedza, bet balsī skanēja šausmas.

Klusums istabā viņu šausmināja. Varbūt tas mežonis nogalinājis meiteni! Viņa atkal sāka dauzīt durvis.

— Zelda! Vai tu esi dzīva!

Pēc ilga klusuma brīža Kerija izdzirdēja čukstus. Tad līdz viņai atlidoja Zeldas smiekli. Šīs skaņas viņu tā satrieca, ka viņa bezspēcīgi pieslējās durvīm.

— Viss kārtībā! — Zelda atsaucās. — Varat iet projām no šejienes!

Kerija nekustīgi stāvēja pie durvīm, kad viņas uzmanību piesaistīja klusa skaņa. Mājā ienāca Cita. Viņa cieši vērās Kerijā. Keriju izbiedēja viņas sejas izteiksme, viņa nekad nebija redzējusi sievietei tādu skatienu. Tajā bija niknums, sāpes, mulsums un sveloša greizsirdība.

— Par ko tu uztraucies, muļķe? — Cita asi noprasīja. — Mans brālis prot apieties ar sievietēm. Vācies! Vācies uz savu istabu!

Tikko vilkdama kājas, Kerija aizgāja. Viņa aizvēra aiz sevis durvis un piespieda rokas sejai, tad, drebēdama aiz riebuma, aizslēdza durvis.

* * *

Denisona kabinetā ienāca patruļdienesta policists. Viņš atdeva godu un noziņoja:

— Mērfijs no ,,D“ nodaļas. Seržants O’Harisons pavēlēja man ierasties pie jums, ser.

— Van Vilija lietā? - Denisons jautāja un novāca no galda dokumentus.

— Tieši tā, ser. — Mērfijs ātri un precīzi izstāstīja visu, ko zināja. — Kopā ar viņu bija vēl kāda meitene, ser. — Viņš aprakstīja Citas izskatu. — Es nospriedu, ka mis van Vilija ved meiteni uz pilsētu.

Denisons uzdeva dažus jautājumus un drīz vien jau zināja visu, ko vien varēja izvilkt no Mērfija.

— Es sekoju mašīnai līdz autostāvvietai pie Maklīna skvēra, ser. Tur es to atstāju.

— O’kei. Vai jūs pazītu šo meiteni?

— Bez šaubām, ser.

Denisons palūdza Mērfiju pagaidīt un pa telefonu sazinājās ar San-bernardino policiju. Viņš lūdza noskaidrot, vai stāvvietā pie Maklīna skvēra atrodas ,,jaguārs-E“, kas pieder mis van Vilijai.

Tiklīdz Denisons nolika klausuli, kabinetā ienāca Merils Endrjūss un Ebijs Meisons.

— Mēs izrakņājām veselu kaudzi ,,Herald“ fotogrāfiju, — Meisons teica. — Misters Endrjūss nav īsti pārliecināts, bet uzskata, ka tas ir mums vajadzīgais cilvēks. — Viņš nolika Denisona priekšā fotogrāfiju. — Te no-fotogrāfēti izrādes „Mēness gaisma Venēcijā“ dalībnieki. Vīrietis pirmajā rindā pa kreisi ir Viktors Dermonts, lugas autors. Misters Endrjūss domā, ka tas ir tas pats cilvēks.

— Jā, — Endrjūss pamāja. — Fotogrāfija ir slikta, bet viņš ir ļoti līdzīgs.

Denisons pacēla klausuli un piezvanīja misteram Simonsam, teātra aģentam.

Tas labi pazina Denisonu, bet bija pārsteigts par negaidīto zvanu.

— Piedodiet par traucējumu, mister Simons, bet mani interesē misters Viktors Dermonts. Vai jūs nevarētu man iedot viņa adresi?

— Liekas, es varu jums pateikt viņa mājas adresi, — Simonss atteica. — Es gan nedomāju, ka jūs viņu tur sastapsiet. Viņš ir kaut kur aizbraucis. Bet kas par lietu?

— Tā ir ļoti slepena lieta, un es būšu pateicīgs jums par palīdzību, — Denisons atbildēja.

Pēc neilga laiciņa Denisons kaut ko uzrakstīja uz papīra strēmeles, pateicās misteram Simonsam un nolika klausuli.

— Adrese: 1335, Linkolna avēnija, Losandželosa, — viņš pateica Mei-sonam. — Paņem līdz misteru Endrjūsu un dodieties turp. Mēģiniet tur dabūt labāku viņa fotogrāfiju. Ja tas ir mums vajadzīgais cilvēks, uzziniet, kur viņš atrodas.

Kad Endrjūss un Meisons izgāja, atgriezās Toms Hārpers.

— Informācija pa teleksu nodota. No „Chase National Bank“ un „Marchant Fidelity Bank“ Losandželosā ziņoja, ka viņi jau izmaksājuši naudu pēc van Vilija parakstītajiem čekiem.

— Kā apraksta saņēmēju?

— Tāpat. Apmēram trīsdesmit astoņus gadus vecs, gara auguma, tumšmatis, labi ģērbies.

Denisons mirkli pārdomāja.

— Tom, man priekš tevis ir īpašs uzdevums. Brauc uz Errovhidleinu. Es gribu, lai tu izošņātu visus hoteļus. Pamēģini atrast cilvēku, kas pēc apraksta līdzinātos Krāmeram. Tikai esi maksimāli piesardzīgs. Paņem līdz Letslu un Broudiju. Ziņas man vajadzīgas nekavējoties.

— Džims Krāmers? — Toms pat aizmirsa savu dienesta stāvokli. — Jūs domājat...

Denisons pārsteigts paskatījās uz viņu.

— Es teicu, ka ziņas man vajadzīgas steidzīgi.

— Jā, ser.

Hārpers skriešus izdrāzās no kabineta.

* * *

— Kerij!

Zeldas balss lika Kerijai sarauties. Viņa piegāja pie durvīm un atvēra tās.

— Kerij!

Kerija devās uz Zeldas istabu.

— Jā?

— Tu vari atnākt?

Kerija mierināja sevi, ka mazais pagaidām ir mierīgs, un piegāja pie Zeldas istabas durvīm. Durvis bija atvērtas. Kerija nedroši pārkāpa slieksni.

Zelda sēdēja savandītā gultā. Viņa bija ietinusies palagā. Seja bija pie-sārtusi, bet Zeldas acis Kerijai atgādināja kaķeni, kas tikko izlaizījusi krējumu un ir apmierināta. Zeldas īsie mati bija izbužināti.

Kerija ātri pārlaida acis istabai. Rifs nebija redzams. Zeldas apģērba gabali mētājās blakus gultai, un Kerija pamanīja, ka tie visi ir pārplēsti uz pusēm.

— Es esmu pilnīgi kaila, — Zelda vēsi teica. — Vai tu nevari man kaut ko aizdot?

— Vai ar tevi viss ir kārtībā? — Kerija norūpējusies vaicāja. — Kur viņš ir?

Zelda iesmējās un nosarka.

— Ar mani viss ir kārtībā... Viņš ir vannas istabā... Es viņu pierunāju... — viņa pamāja uz aizvērtajām vannas istabas durvīm. — O, Kerij! Man kādam tas ir jāizstāsta! Es esmu stāvus sajūsmā!

Ekstāzē viņa pievēra acis.. Kerija sajuta dedzīgu vēlēšanos iesist viņai, bet savaldījās.

— Tu nezini... viņš ir tik brīnišķīgs! Viņš ir tik primitīvs! Kerij, es viņu mīlu! Viņš ir pirmais vīrietis, kas man kaut ko nozīmē! Es precēšos ar viņu!

— Vai tu esi prātu izkūkojusi? - Kerija noprasīja. - Kā tu vari vispār par to domāt? Paskaties, kā viņš man iesita!

Zelda pavēra palagu un parādīja sarkanus asinsizplūdumus uz ķermeņa.

— Viņš arī mani sita. Tas ir viņa stilā. Viņš neapzinās savu spēku... Viņš dara to, ko grib... cietsirdīgi... brīnišķīgi... Viņš...

— Muļķe tāda, — Kerija nenovaldījās un iekliedzās.

Zelda sabozās un apklusa.

— Nevajag būt grezsirdīgai, - viņa teica. - Es saprotu, kāpēc viņš dod priekšroku man. Tu esi viņam par vecu, un tev ir bērns... Rifam nav vajadzīgas sievietes...

— Jā tu neapklusīsi, es tev sitīšu...

Vannas istabas durvis atvērās un parādījās Rifs. Viņš bija kails, tikai ap gurniem bija aptīts dvielis. Viņa masīvās, muskuļotās krūtis bija apaugušas ar melnām, biezām spalvām.

— Hei, bērniņ! - Rifs uzsauca Kerijai. — Tu vēl joprojām uzprasies pēc nepatikšanām?

— Liec viņu mierā, Rif, — Zelda ar dievināšanu teica. — Viņa ir greizsirdīga. Viņa neko nevar man izdarīt.

Viņa muļķīgi pasmaidīja.

— Mums ar tevi ir labi, — Rifs atsmaidīja.

Kerija atmeta ar roku.

— Dariet, ko gribiet.

Rifs no tualetes galdiņa paņēma smaržu flakonu un izlēja to sev uz krūtīm.

— Es tev patīku? Tagad es labi smaržošu.

Zelda pielūgsmē skatījās uz viņu.

— Tu esi apbrīnojams, Rif... Tavi muskuļi...

— Jā, jā. Apģērbies, bērniņ. Es drīz atgriezīšos, — un viņš tāds kails, tikai ar dvieli ap gurniem, izgāja ārā karstajā saulē.

Cita vēroja viņu. Viņa stāvēja, atspiedusies pret verandas margām un smēķēja. Viņas seja atgādināja sastingušu masku. Rifs piegāja pie viņas un jautri pavīpsnāja.

— Bērniņ, viss iet lieliski! Tā govs manī ir ieķērusies! Tu ko tādu vari iedomāties? Desmit tūkstošu dolāru! Tas ir smieklīgi! Viņa grib precēties ar mani!

— Precēties ar tevi?

Cita nobāla.

Rifs bija uzbudināts.

Viņš apsēdās krēslā blakus Citai.

— Jā, es tikai nupat uzzināju, kas viņa īsti ir. Viņas sencis ir viens no bagātākajiem tipiem pasaulē. Velns parāvis, viņam pieder puse Teksa-sas! Tāpēc Krāmers arī ķērās pie šīs lietas! Klausies, viņa ir manī ieķērusies. Viņa ir no tām, kam patīk rupja apiešanās. — Viņš pasmaidīja. — Nu, bet es tik rupji apgājos ar viņu... es viņu...

— Aizveries, smerdeli tāds! — Cita iekliedzās. — Apprecēsies ar tevi! Gaidi vien! Idiots! Tu domā, ka viņas vecais to pieļaus? Stulbenis!

Rifs uzlēca kājās un pieskrēja pie Citas.

— Ko? Tu gribi dabūt pa kaklu? Labāk aizveries un klausies, ko es tev saku! Vai tu patiešām nevari apjēgt? Krāmers apsolīja mums desmit tūkstošus dolāru. Tie taču ir graši! Bet tagad mēs paņemsim skuķi un aizvedīsim vecajam. Tas būs tik priecīgs, ka negriezīsies policijā. Pēc tam viņa pateiks, ka mīl mani. — Viņš iesmējās. — Viņa izstāstīs, ka viņai no manis būs bērns. Kā tu domā, ko viņš darīs? Mums būs naudas, daudz naudas! Vecā naudas dēļ ir vērts apprecēties ar to resno govi!

— Bet es ar viņu neprecos, — Cita mierīgi teica, — tu gan... kas notiks ar mani?

— Kas tad? — Rifs atcirta. — Tu brauksi kopā ar mums. Kas tad, pēc tavām domām, ar tevi var notikt?

— Mēs būsim trīs. Domā, ka viņai tas patiks?

— Viņa darīs to, ko es likšu.

— Es gan ne.

— Tu gribi tērēt viņas naudiņu?

Cita paliecās uz priekšu.

— Nē! Mēs esam kopā no tā brīža, kopš piedzimām. Mēs visu darām kopā. Es negribu tevi dalīt ne ar vienu citu sievieti! Es neļaušu tai muļķei ar visiem viņas miljoniem nostāties starp mums!

— Tu runā tā, it kā būtu mana sieva! — Rifs uzkliedza. — Ko tev vajag?

Cita izbrīnā paskatījās uz viņu.

— Vai tad es neesmu tava sieva?

— Tu? Tu esi traka! Ko tu domā? Tu taču esi mana. māsa! Par ko tu runā?

— Es esmu tava sieva, — Cita atteica.

Rifs nespēja izturēt viņas satracināto skatu un novērsās.

— Nevajag par to, — viņš nomurmināja. — Tas bija tikai vienu reizi, un tu zini, ka tā bija tava vaina. Tu esi mana māsa!

— O, Rif...

Viņi strauji apcirtās. Verandā stāvēja Zelda. Viņai bija dzelteni svārki un balta jaciņa, matus saturēja sarkana lente. Viņa bija tik pacilāta, ka šķita gandrīz vai skaista.

— Kad mēs brauksim prom, Rif?

— Tiklīdz es apģērbšos, — viņš atbildēja.

— Es noliku tavu apģērbu uz gultas. Pasteidzies, Rif, es gribu no šejienes aizbraukt pēc iespējas ātrāk...

— Brauc mašīna, — Cita vēsi teica.

Rifs ātri apgriezās.

— Tas ir Cageti! — viņš iesaucās.

— Tas būs uzjautrinoši! — Cita sacīja. — Ko tu viņai sastāstīji par māju?

Rifs metās uz Zeldas istabu. Viņš ātri uzrāva melnās ādas bikses un iebāza roku kabatā.

Vika pistoles tur vairs nebija. Viņš pārmeklēja istabu. Pistole bija pazudusi.

Vera Saindlera bija padzīvojusi, simpātiska dāma ar sirmiem matiem. Jau gandrīz piecus gadus viņa bija Vika Dermonta sekretāre. Viņa pacēla galvu un paskatījās uz vīriešiem.

— FIB? Misters Meisons. Es nesaprotu.

— Vai jūs nevarētu pateikt, kur es varu atrast Viktoru Dermontu? — Meisons pieklājīgi vaicāja.

— Es jau jums teicu, ka nesaprotu, ko jūs vēlaties no mistera Dermonta?

Kamēr abi pārējie sarunājās, Endrjūss aplūkoja lielo, labi iekārtoto istabu. Tālākajā stūrī viņš pamanīja vīrieša fotogrāfiju sudraba rāmī un piegāja tuvāk.

— Tas tači ir Dermonts! — viņš uzbudināti iesaucās. — Nav nekādu šaubu, ka tas ir viņš!

— Mums nepieciešams atrast misteru Dermontu, — stingri noteica Meisons. — Jums jāpasaka, kur mēs varam viņu atrast.

— Misters Dermonts raksta lugu, — viņa atbildēja. — Viņš nevēlas, lai viņu traucētu. Man nav tiesību dot jums viņa adresi.

Meisons ar pūlēm apvaldīja nepacietību.

— Misteram Dermontam draud nopietnas briesmas, — viņš mierīgi sacīja. — Mums ir ziņas, ka gangsteri ir sagrābuši viņa māju un draud viņa sievai un bērnam.

Viks bieži smējās — ja blakus Saindleras krēslam uzsprāgs atombumba, viņa pat nepakustēsies. Pašlaik viņa arī nesakustējās.

— Vai es varu pārbaudīt jūs pilnvaras, mister Meison?

Meisons pasniedza viņai apliecibu. Viņa to uzmanīgi izpētīja un atdeva atpakaļ. Pēc trim minūtēm Meisons zvanīja Denisonam.

— Tas ir Dermonts, — viņš stāstīja. — Viņi ar sievu noīrējuši rančo, kas saucas Veistlenda. Nams atrodas ļoti vientuļā vietā — divdesmit jūdzes no Bostonkrīkas un piecpadsmit jūdzes no Pitsitijas.

— Lieliski, — Denisons uzslavēja. — Atgriezies. Misters Endrjūss mums vairs nav vajadzīgs. Brauc šurp ātrāk.

Tikko Denisons nolika klausuli, telefons zvanīja atkal. Viņš nepacietīgi paķēra klausuli.

Zvanīja seržants no Sanbernardino.

ļ- Mēs atradām mis van Vilijas ,,jaguāru“ — viņš ziņoja. — Tas bija tur, kur jūs teicāt. Interesanta detaļa: labās puses durvis, pie kurām sēdēja pasažiere, ir aplietas ar skābi.

— Noņemiet visus pirkstu nospiedumus, ko atrodiet, — Denisons pavēlēja. — Pārbaudiet, kas tā bija par skābi.

— Puiši pašlaik tieši ar to nodarbojas.

Denisons aizsmēķēja cigareti. Atkal zvanīja telefons. Šoreiz tas bija Toms Hārpers.

— O’kei, šef. Krāmers uz divām dienām apmeties hotelī „Lake Ar-row“. Viņu pēc fotogrāfijas pazina šveicars. Nolaupīšanas dienā trijos Krāmers noīrēja ,,buiku“ un aizbrauca Pitsitijas virzienā. Naktī viņš neatgriezās un ieradās hotelī tikai nākošās dienas rītā vienpadsmitos. Samaksājis rēķinu un ar taksometru aizbraucis uz dzelzceļa staciju. Tur viņš paņēma biļeti uz Frisko.

— Malacis, - Denisons uzlielīja. - Šķiet, ka šī lieta ir Krāmera roku darbs. Tagad klausies, Tom. Man priekš tevis ir darbs. Mēs esam pārliecināti, ka mis van Vilija atrodas rančo, ko sauc par Veistlendu. — Viņš aprakstīja šo vietu. - Pilnīgas pārliecības tomēr nav. Es gribu, lai tu to noskaidro. Varēsi?

— Droši vien, — Toms atsaucās bez sevišķa entuziasma.

— Tev jābūt par sevi pārliecinātam, — Denisons satraukti teica. — Tos neliešus nedrīkst aizbiedēt, viņi var izrādīties slepkavas. Man ir zināms, ka viņi draud ar kaut kādu skābi. Ja viņi ir tie, kurus mēs turam aizdomās, tad viņi patiešām nogalinās vai sakropļos meiteni un tāpat missis Dermontu un bērnu, lai viņus neviens nevarētu pazīt... Tom, tev jārīkojas tā. Noīrē mašīnu. Savu kabatas portfeli, apliecību un ieroci atstāj Brou-dijam. Aizbrauc turp, izlūko apkārtni un piezvani pie vārtiem. Kad tev atvērs, saki, ka tu esi Harisu-Džonsu draugs un viņi tev izīrējuši rančo uz pāris mēnešiem, tāpēc tu esi nolēmis to apskatīt. Esi piesardzīgs un turi acis vaļā. Neko neuzsāc, tikai noskaidro stāvokli. Paziņo man par visu, ko redzēsi. Mani interesē, vai mēs varēsim mierīgi piekļūt mājai... Tu zini, kas mani interesē... Galvenais, esi piesardzīgs, jo tur iejaukts Krāmers.

— O’kei, šef, es braucu. Būšu tur ap pieciem. Varbūt man labāk paķert līdz Letsu vai Broudiju?

— Kāpēc? Tev vienam^pašam būs mierīgāk.

Мое Cageti atgriezās uz Veistlendu. Izbraucis cauri Bostonkrikai, viņš kāpināja ātrumu.

Kā par brīnumu, asaru viņam nebija. Pēkšņi viņš apjauta, ka pirmoreiz mūžā var darīt to, ko grib, nesakot par to mātei un neapspriežoties ar viņu. Šī negaidītā doma viņu pārsteidza. Viņš aizsmēķēja un sāka domāt, ko tas var dot viņam nākotnē.

Tagad viņam bija četrdesmit astoņi gadi. Viņš nekad nebija precējies, jo viņa mātei nepatika neviena no tām meitenēm, kuras viņš tika atvedis mājās. Visa viņa dzīve ritēja valdonīgās mātes paēnā...

Bija laiks, kad viņas valdonīgums viņu tracināja līdz ārprātam. Viņa spieda viņu katru dienu mainīt kreklu, ierobežot dzeršanu un daudz ko citu.

Tagad, ja viņam kabatā būs ceturtdaļmiljona, viņš būs brīvs un varēs sākt jaunu, satraucošu dzīvi. Tūlīt gan viņš iedomājās, ka tagad viņa saimnieks ir Krāmers. Tiesa gan, tas nav tik briesmīgi, jo Krāmeram vienmēr veicas un tātad ar viņu, Moi, nekas nenotiks.

Ceturtdaļmiljona! Tā ir jauka summa, bet kāpēc Krāmers piedāvāja viņam tieši tik daudz? Cik tad cer iegūt viņš pats? Ja Krāmers ir gatavs šķirties no tādas summas, tad, droši vien, viņš pats domā saņemt ne mazāk par trim vai četriem miljoniem!

Мое jutās kā apdullināts no šīs domas un brīvības izjūtas. Kaut gan šo lietu izplānoja Krāmers, svarīgākā loma tajā tomēr ir viņam. Un arī bīstamākā. Ja viss atklāsies, tad kruķu ķepās viņš nokļūs pirmais.

Kad Krāmers piedāvāja viņam šo summu, viņš bija tik vājš un nospiests, ka neprasīja to palielināt. Viņam vajadzēja to pieprasīt.

Ar tādām domām kaudamies, Мое aizbrauca līdz Veistlendai. Nē, lai Krāmers maksā Kreiniem cik grib, bet viņam jādabū lielāka summa. Мое pat nepadomāja par to, kā viņš pateiks Krāmeram, lai tas palielina summu.

Neskatoties uz visām šīm domām, piebraucis pie mājas, Мое sajuta neskaidru satraukumu. Viņš instinktīvi juta, ka noticis kaut kas neparedzēts. Kādu laiku viņš sēdēja mašīnā un skatījās uz verandu. Zelda bija jaunā tērpā, Cita blenza uz viņu, bet Rifs nebija redzams.

Viņš izkāpa no mašīnas.

„Kaut kas ir noticis, — viņš teica pats sev, — bet kas?“ Kreini ir viltīgi, bet viņš neticēja, ka viņu viltība var sagādāt viņam nepatikšanas. Katram gadījumam viņš sagatavoja savu trīsdesmit astotā kalibra pistoli.

Viņš lēni uzkāpa līdz verandai.

— Vai viss kārtībā? — viņš apjautājās Citai.

Viņš ievēroja, ka Zelda uzmeta ašu skatienu Citai un aizgriezās.

— Kāpēc gan lai nebūtu? — Cita atsaucās.

Kaut kas viņas balsī lika Moem sasprindzināt uzmanību. Viņš ievēroja, ka viņas seja kreisajā pusē ir piesārtusi.

— Kur ir Rifs? — viņš stingri noprasīja.

— Mājā, — Cita pamāja.

Мое vērīgi paskatījās uz viņu, bet šai brīdī parādījās Rifs. Viņš bija savā ādas uniformā.

Viņa neparasti tīrā seja savilkās grimasē.

— A-ā! — viņš novilka. — Tas esat jūs? Tātad jau atpakaļ?

— Kur ir misis Dermonta? — Мое jautāja.

— Iekšā, kopā ar savu kucēnu, — Rifs atbildēja.

Мое pēkšņi ievēroja, ka Rifs tur roku aiz muguras.

— Ceru, ka te viss ir kārtībā? — Мое pavaicāja.

— Protams, — Rifs atbildēja un lēni virzījās Moem tuvāk.

Ar acs kaktiņu Мое pamanīja, ka arī Cita sāk tuvoties viņiem.

— Kas tev ir aiz muguras? — Мое uzkliedza.

— Par ko jūs runājat? — Rifs brīnījās. Viņš jau bija gandrīz blakus.

Policijas atskaitēs Мое neskaitījās sevišķi bīstams noziedznieks. Viņu

vienmēr kāds vadīja. Vai nu Krāmers, vai māte. Taču nepatīkamās situācijās Мое bija tikpat bīstams kā klaburčūska. Būdams Krāmera palīgs, viņš vienmēr kontrolēja savu jauno palīgu rīcību un nekad neizlaida viņus no acīm. Viņš prata ātri un precīzi šaut, ātrāk, nekā kāds cits paguva izraut ieroci.

Šī prasme ne reizi vien bija glābusi viņam dzīvību.

Rifs grasījās triekt Moem tieši sejā ar dūrei aptīto ķēdi un bija pārliecināts par panākumiem, kad ieraudzīja savā priekšā trīsdesmit astotā kalibra pistoles stobru, kas kā pēc burvju mājiena bija parādījies Moes rokā.

Ieraudzījusi pistoli, Cita apstājās it kā būtu uzdūrusies neredzamai sienai. Kreini pārsteigumā blenza uz Moi, kurš mazliet pagāja sāņus, lai Varētu viņus paturēt acīs.

— Kas par lietu? — Rifs ar grūtībām izteica.

— Aizvāc ķēdi! — Мое uzkliedza. — Nomet to uz grīdas!

Rifa priekšā stāvēja pavisam jauns Мое, kādu viņš vēl nebija redzējis. Viņš paklausīja bez ierunām.

— Es tikai gribēju pajokot, — RifŠ žēlabaini iesmilkstējās. — Kas jums noticis, Мое?

— Stājies blakus viņai! — Мое pavēlēja, norādīdams uz Citu.

— Vai jūs esat jucis? — Rifs apvaicājās, bet tomēr pavēli izpildīja un nostājās blakus Citai.

— Tagad jautājumus uzdošu es, - Мое teica. - Kas te notiek?

Nenolaizdams acis no Rifa, Мое pievāca ķēdi.

— Jūs nedrīkstat viņu aiztikt, - pēkšņi ierunājās Zelda. — Mēs gatavojamies aizbraukt. Mēs gribam apprecēties. Ja jūs mums palīdzēsiet, es pateikšu tēvam, lai viņš jums samaksā.

Šis jaunums tā pārsteidza Moi, ka viņš nolaida pistoli un izbrīnā sāka vērties Zeldā.

— Tā ir taisnība, — izmantodams izdevību, Rifs steidzīgi iejaucās. — Mēs saderam kopā... Tas ir nolemts. Mēs viņu atdosim tēvam, un vecais tā priecāsies, ka neko neziņos kruķiem. Mēs būsim brīvi, mēs visi trīs... Kā jūs uz to skatāties? Mēs ar viņu apprecēsimies un parūpēsimies par jums...

Мое gausi nopētīja Zeldu un Rifu un tad pievērsa skatienu Citai. Viņas acis liecināja, ka viņai ir lieli iebildumi pret to. Viņš iedomājās Krāmeru un pārmeta sev, ka uzaicināja Kreinus piedalīties šajā pasākumā... Vēl paies trīs dienas, kamēr Krāmers savāks izpirkumu... Bet tagad Cita un Rifs ir pret viņiem. Ko ar viņiem lai iesāk? Varbūt, ka Cita arī būtu viņa pusē, bet viņš saprata, ka tik un tā pilnīgi uzticēties viņai nevar. Bez tam nedrīkst aizmirst arī par Dermonta sievu.

Kamēr viņš stāvēja un domāja, viņa skatiens nejauši pievērsās ceļam. Viņš ieraudzīja putekļu mākoņus, kas nešaubīgi liecināja, ka mājai tuvojas mašīna.

. nodaļa

Toms apstājās pie vārtiem, kas veda uz rančo, izkāpa no mašīnas un noslaucīja nosvīdušo seju. Bija sutīgs vakars, taču viņš saprata, ka svīst ne jau tikai no karstuma. No bailēm kuņģī nepatīkami smeldza.

Viņš bija neapbruņots un grasījās doties pašā bandītu midzenī. Viņš saprata, ka ir taisnība šefam, kurš bija aizliedzis ņemt līdz ieroci. Tai pat laikā viņš zināja arī, ka viņu nogalinās, ja bandīti atklās, ka viņš ir FIB aģents. Nolaupītājiem nav ko zaudēt. Par nolaupīšanu viņiem jau tāpat draudēja nāves sods. Viņi noslepkavos viņu bez šaubīšanās.

Hārpers ieraudzīja, ka pie vārtiem nav zvana. Viņš atvēra vārtus un lēni brauca uz māju. Viņš brauca ļoti lēni un rūpīgi pētīja apkārtni. Jā, nolaupītājiem tā patiesi ir ērta vieta. Visapkārt smiltis, tajās nevar noslēpties neviens cilvēks, bez tam pie mājas nav iespējams piebraukt, lai nesaceltu putekļu mākoņus. Viņš zināja, ka naktīs te spoži spīd mēness, un tātad pat naktī šeit bīstami tuvoties.

Hārpers iesvilpās caur zobiem, saprazdams, cik grūti klāsies Deniso-nam.

Tuvodamies mājai, viņš arvien skaidrāk saskatīja lielu verandu. Tur neviena nebija. Mājas logi bija aizvērti. Blakus mājai stāvēja ,,linkolns“, mašīna bija putekļaina un numura zīmes liecināja, ka tā ir no Kalifornijas. Viņš iegaumēja numuru.

Instinktīvi viņš juta, ka tiek novērots. Viņš apturēja mašīnu un izkāpa, vērodams māju. Ar strauji pukstošu sirdi viņš uzkāpa uz verandas un piespieda zvana pogu. Viņš nodomāja, ka nākamais sievastēvs viņam iesmērējis šo bīstamo darbu gluži veltīgi...

Pēc ilgas pauzes durvis atvērās, un Cita izbrīnījusies skatījās uz viņu.

Hārpers viņu uzreiz pazina. Policists Mērfijs bija precīzi aprakstījis meiteni, kuru viņš bija redzējis mis van Vilijas mašīnā.

„Tātad Denisonam taisnība/* viņš nodomāja.

- Piedodiet par traucējumu, — draudzīgi uzsmaidīdams, viņš teica. — Vai es nevarētu satikt misteru Dermontu? Jūs droši vien esat missis Dermonta, vai ne?

- Viņu abu nav, - Cita atbildēja mierīgā, bezkaislīgā balsī.

- Saprotiet, — Hārpers turpināja, — misters Hariss-Džonss... Jūs droši vien zināt, ka viņš ir šī nama īpašnieks... Tātad, viņš man izīrēja šo māju uz pāris mēnešiem. Es braucu te garām un nolēmu to apskatīt. Es gribēju pārliecināties, vai tā pēc lieluma atbilst manām vajadzībām.

— Es nevaru jūs ielaist viņu prombūtnes laikā.

Hārpers plati pasmaidīja, tā, ka pat iesāpējās seja.

— Saprotu. Tad es braukšu prom. Es nebūtu jūs traucējis, bet...

— Jā, — Cita pamāja, — jūs jau teicāt, ka braucāt garām.

Pārliecībā, ka tiek novērots, Hārpers atgriezās pie mašīnas. Viņam gribējās bēgt, no bailēm smeldza mugura, bet viņš piespieda sevi kustēties lēnām un nesteidzoties. Par spīti bailēm, kuras viņš izjuta, acis veica savus parastos uzdevumus. Viņš iegaumēja visu, ko redzēja. Namiņš kalpotājiem pa labi, garāža pa kreisi. Jā, piezagties nepamanītiem būs ellišķīgi grūti. Viņš nesteidzoties iesēdās mašīnā un lēni brauca uz vārtiem. Tikai izbraucis cauri vārtiem, viņš piedeva gāzi.

No Pitsitijas viņš piezvanīja Denisonam.

— Šef, jums ir pilnīga taisnība, — viņš teica Denisonam. — Man atvēra durvis tā pati meitene, kuru Mērfijs redzēja mis van Vilijas mašīnā. Es viņu pazinu pēc apraksta...

Viņš izstāstīja par rančo un tā apkārtni.

— O’kei, — Denisons sacīja. — Tagad, lūk ko. Paņem Broudiju un Letsu un atgriezies tur. Pielavies iespējami tuvu. Paņem līdz pāris lauku binokļus. Man vajag, lai māja tiktu novērota nepārtraukti, divdesmit četras stundas diennaktī. Sagatavojies kā nākas. Paņem līdz Franklinu no Pitsitijas. Skaidrs? Es gribu zināt, kas ir mājā.

— Jā.

— Man vajadzīgs tikai viens: neviens pats mājā nedrīkst zināt, ka viņus novēro. Tu par to esi atbildīgs. Nekāda riska. Vēlu veiksmi.

Denisons nolika klausuli.

* * *

Hoteļa „Mount Craschent“ dežūrējošais darbinieks pieklājīgi pasmaidīja, kad Viks Dermonts griezās pie viņa.

— Man ir rezervēts numurs, — viņš teica. — Mani sauc Džeks Ho-vards.

— Pilnīgi pareizi, mister Hovard, - dežurants pamāja. - Divdesmit piektais numurs. Jūs varat šeit pavadīt vienu nakti.

— Man arī vajag tikai uz vienu nakti, — Viks atteica.

Viņš parakstījās reģistrācijas grāmatā un gaiteņa dežuranta pavadībā uzbrauca ar liftu savā stāvā. Bija bez divdesmit minūtēm seši.

Dežurants parādīja viņam istabu un aizgāja. Viks noslīga uz gultas un satvēra galvu rokās. Viņš domāja par Keriju un mazo, un viņu māca nāves bailes par viņiem.

Viņa čemodānā atradās astoņsimt tūkstoši dolāru simtdolāru banknotēs. Ar abiem pirmajiem čekiem nebija nekādu grūtību.

Rīt viņš nopirks jaunu čemodānu un ies uz „Chase National Bank“ ar trešo čeku... Pēc tam viņš aizbrauks no Losandželosas un sāks braukāt pa piekrasti, kā viņam lika.

Vienpadsmitos vakarā resnajam gangsterim jāpiezvana uz šejieni...

Pēdējo dienu notikumu izmocīts, viņš atlaidās gultā un aizvēra acis. Viņš cerēja, ka varēs mazliet pagulēt.

Sanfrancisko hotelī „Rose Arms“ savā istabā sēdēja Krāmers. Viņa priekšā stāvēja pudele viskija. Viņš nepacietīgi vērās pulkstenī. Laiks vilkās lēni.

Vai Dermontam izdevies saņemt naudu par pirmajiem čekiem? Kā klājas Veistlendā?

Krāmers atkal ielēja sev viskiju. Viņš nodomāja, ka labākais līdzeklis, kā nosist laiku, ir viskijs. Viņš jau bija izdzēris pieteikoši daudz, jo sāka dzert no pusdienlaika. Viņš jutās noguris, un viņam ļoti sāpēja mugura.

Beidzot pulkstens bija vienpadsmit. Viņš paņēma klausuli un palūdza telefonistei, lai savieno viņu ar hoteli „Mount Craschent“ Losandželosā. Viņš nosauca numuru.

Krāmers uzreiz pazina Vika Dermonta balsi.

— Jūs zināt, kas jums zvana, — viņš iesāka bez ievada. — Kā veicās? Runājiet piesardzīgi. Vai jums bija kādi sarežģījumi?

— Nē, nekādu, — Viks atbildēja.

— Vai pirmo partiju saņēmāt?

— Jā.

Krāmers pasmaidīja. Kad viņš ko plāno, tad viss rit precīzi un noteikti.

— Lieliski. Rīt brauciet uz Santabarbaru, bet pēc tam uz Salinasu. Hotelī ,,Cambria“ es jums pasūtīju istabu uz šī paša vārda. Rīt es jums zvanīšu tieši šajā laikā.

— Saprotu. — Viks paklusēja. — Es gribētu piezvanīt sievai, Vai es drīkstu to darīt?

— Jūsu vietā es to nedarītu, ja negribat kaitināt mūsu draugus, — Krāmers atbildēja. — Viņiem nepatīk telefona zvani.

Viņš nolika klausuli.

Krāmers pabeidza tukšot viskija pudeli. Viņa smagnējā seja bija pietvīkusi, piere nosvīdusi.

Tagad viņam jau ir astoņsimt tūkstoši dolāru, viņš teica pats sev. Iesākumam nav slikti. Vēl trīs dienas, un viņam būs četri miljoni dolāru skaidrā naudā!

Pēc norēķināšanās ar Moi un abiem šmurgujiem viņam paliks trīsarpus miljoni. Viņa vecumā tā nav slikta naudiņa!

Viņš sajuta pēkšņu vēlmi piezvanīt Elenai. Kādu laiku viņš svārstījās. Viņš mēģināja sevi pārliecināt, ka tas nav bīstami... No kurienes gan lai rastos briesmas?

Krāmers nocēla klausuli un nosauca sava mājas telefona numuru. Viņš smaidīja, domādams, ka Elena varbūt uztraucas par viņu. Varbūt, ka pienācis laiks pastāstīt viņai par Solliju Lukasu. Agri vai vēlu viņa tāpat visu uzzinās. Ja viņa sāks uzdot daudz jautājumu, viņš vienmēr varēs pārtraukt Elenu, bet labāk tomēr brīdināt.

Viņu savienoja ar māju.

— Hallo? — viņš izdzirdēja Elenas balsi. — Kas runā?

— Tavs mīļākais, — Krāmers atteica un iesmējās.

Pēc izdzertā viskija viņam bija lielisks garastāvoklis.

— Ak, Džim, kas noticis? Kur tu esi?

Džo Snebragens, viens no Denisona līdzstrādniekiem, kurš noklausījās Krāmera mājas telefonu, klusi ieslēdza magnetafonu.

— Kā dzīvo, mīļā? — Krāmers vaicāja. — Vai tu bez manis garlaikojies?

— Džim, te bija divi FIB darbinieki, viņi prasīja pēc tevis!

Krāmeram likās, ka viņa sirdi sažņaudz dzelžaina roka.

Snebragens piespieda slēdzi.

— Izsauc dežūrējošais inženieris. Tūlīt noskaidrojiet, no kurienes zvana! — viņš pavēlēja.

— Ko? — Krāmers pārjautāja. — Ko viņi gribēja?

- Viņi gribēja parunāt ar tevi. Ak, Džim viņi zina, ka Мое bija šeit! Inspektors Denisons...

- Denisons! — Krāmers bija pārsteigts.

- Jā. Viņš teica, ka Moem nav restorāna un ka viņam vispār nav ne graša... Viņš... viņš teica, ka cer, ka tu neesi izdomājis ko sliktu. Džim! Tā taču nav, vai ne?

Krāmers tik tikko viņu dzirdēja. Kā viņš nožēloja, ka bija tik daudz dzēris! Viņam vajadzīga skaidra galva. Denisons! Viens no gudrākajiem FIB vīriem un pie tam vecs viņa ienaidnieks! Denisonu nedrīkst novērtēt par zemu!

- Es tev piezvanīšu, — viņš steidzīgi apsolīja. — Tev ne par ko nav jāuztraucas. Esi mierīga!

Viņš nolika klausuli.

- Zvanīja no hoteļa „Rose Arms“ Sanfrancisko, - inženieris ziņoja.

Snebragens satvēra klausuli un piezvanīja uz FIB Sanfrancisko pārvaldi.

Krāmers bija satraukts. Kāds viņš bija muļķis, zvanīdams Elenai! Viņi redzēja viņu kopā ar Moi un nosprieda, ka viņš ir kaut ko izdomājis. Viņš bija dumjš, ticēdams, ka izdevies viņus piemānīt! Denisons, droši vien, ir pieslēdzies viņa telefona līnijai. Tagad viņi zina, ka viņš ir šajā hotelī...

Viņš steidzīgi apģērbās un salika čemodānā savas lietas. Pie velna! Viņš neies gaidīt, kamēr šurp atdrāzīsies kruķi! Jāvācas prom, cik ātri vien var!

Pēc vienpadsmit minūtēm hotelī „Rose Arms“ ieradās divi FIB darbinieki. Viņi uzrādīja dežurantam savas nozīmes un piebāza viņam pie deguna Krāmera fotogrāfiju.

- Vai jūs esat redzējis šo cilvēku? - viens no viņiem vaicāja.

- Protams, - klerks atbildēja. Tas ir misters Meisons. Viņš aizgāja pirms divām minūtēm.

Aģenti saskatījās. Garākais no abiem, Bobs Arlāns sacīja:

- Tātad tas ir misters Meisons. Vai viņš šodien zvanīja pa telefonu?

- Es nezinu, bet to var viegli noskaidrot, — klerks atbildēja.

Viņš devās pie dežūrējošā telegrāfista. Arlāns viņam sekoja. Dežūrējošais telegrāfists, uzzinājis, ka Arlāns ir no FIB, tūlīt izstāstīja visu, ko zināja.

Denisons posās iet mājās, kad viņam piezvanīja Arlāns.

— Tikko kā Krāmers aizmuka no mums, — Arlāns ziņoja. — Pirms zvana uz mājām viņam bija vēl viena telefona saruna. Apmēram vienpadsmitos viņš runāja ar kādu hoteli „Mount Craschent“ Losandželosā...

— O’kei, — Denisons atteica. — Par Krāmeru pagaidām aizmirstiet. Es vēl pagaidām neesmu gatavs viņu arestēt.

Viņš sazinājās ar Snebragenu.

— Palieciet turpat. Man vajadzīgas sīkas ziņas par visām missis Krā-meres telefona sarunām.

Snebragens turpināja strādāt.

Denisons paskatījās pulkstenī. Desmit minūtes pāri pusnaktij. Viņš piezvanīja uz mājām un brīdināja sievu, ka aizkavēsies darbā.

Viņš nokāpa lejā, iesēdās mašīnā un brauca uz Losandželosu.

* * *

Visi sēdēja Kerijas guļamistabā. Šeit bija ļoti smacīgi, jo Мое bija aizvēris logus, kad tuvojās Hārpera mašīna.

Kerija stāvēja pie bērna gultiņas.

Par laimi nogurušais mazulis gulēja.

Zelda un Rifs stāvēja pie loga, slēpdamies aiz aizkariem.

Moem joprojām rokā bija pistole un viņš bija izvēlējies tādu pozīciju, no kuras varēja redzēt logu un novērot pārējos trīs.

Viņi redzēja, ka Hārpers iesēžas mašīnā un aizbrauc. Durvis bija pa pusei atvērtas, un viņi dzirdēja Citas un Hārpera sarunu. Tagad Cita atgriezās istabā.

— O’kei, — Мое atviegloti nopūtās. — Tā mēdz būt. Atveriet logus.

Rifs atvēra logus, un istabā ielauzās viegls vējiņš.

— Paklausieties, jūs abi, — Мое sacīja. — Man nospļauties uz to, ko jūs darīsiet pēc tam, kad mēs būsim saņēmuši izpirkumu. Vari precēt skuķi vai kaut vai viņas vecmāmiņu, ja vēlies. Bet šo vietu jūs neatstāsiet, kamēr neatgriezīsies Krāmers ar izpirkumu. Es savā laikā esmu novācis pietiekoši daudz tādu kucēnu kā jūs. Ja jūs domājiet, ka varēsiet mani apmuļķot, un mēģināsiet to darīt, tad sargieties! Es jūs brīdinu, ka labi šauju. Vairāk brīdinājumu nebūs. Ja būs kaut mazākais mēģinājums mani piekrāpt, es jūs nožmiegšu. Skaidrs?

Rifs skatījās uz viņu. Viņš bija satracināts, bet pistole Moes rokā apvaldīja viņa niknumu. Viņš zināja, ka bez ķēdes neriskēs Moem uzbrukt. Bet ķēdes viņam vairs nebija.

— Tu esi jucis! - viņš ieaurojās. - Vai patiešām tu neredzi, ka tā ir mūsu vienīgā izeja? Mēs viņu atdosim tēvam un būsim tīri šai lietā! Bet, ja mēs saņemsim izpirkumu, tad reizē ar to būs arī nepatikšanas. Vai patiešām tu esi tāds muļķis, ka to nesaproti, nolādētais itālieti!

— Netrako, - Мое mierīgi teica. - Viss tiks izdarīts kā nākas. Jūs abi... — viņš pamāja ar pistoli uz Kreinu pusi, — vācieties prom no šejienes. Jūs pāriesiet tur, uz namiņu. Viņa, — Мое novicināja pistoli uz Zeldu, - paliks šeit. Ja jūs pienāksiet mājai tuvāk par piecdesmit jardiem, tad saņemsiet lodi. Skaidrs? Es jūs nenogalināšu, bet kājas gan apskādēšu.

Rifs ļauni pasmīnēja.

— Bet ko tu pats darīsi? Būsi nomodā trīs naktis pēc kārtas?

Pistoles šāviens mazajā istabā noskanēja kā pērkona dārdiens. Dzeltens uzliesmojums spoži apgaismoja istabu.

Zelda iekliedzās. Rifs atstreipuļoja atpakaļ un pieskārās ausij. Viņa pirkstus nokrāsoja asinis. Tās tecēja pa kaklu. Rifs tik pārsteigts vēroja asinis uz rokas it kā neticētu pats savām acīm. Мое paskatījās uz viņu un iepūta pistoles stobrā.

— Rif, es protu šaut, - viņš maigi teica. - Ārā no šejienes un paliec, kur tev liku! Tu arī vācies! - viņš pavēlēja Citai.

Satriekts un asiņains Rifs izgāja no istabas. Viņš piespieda pie auss kabatas lakatiņu. Lode bija caururbusi auss ļipiņu ar ķirurga precizitāti.

Cita sekoja viņam.

Ieraudājās mazulis.

Zelda nokrita uz gultas un sāka raudāt.

Nobālējusi no negaidītā šāvienā, Kerija satvēra mazo.

Мое stāvēja pie atvērtā loga un sekoja, kā attālinās Rifa un Citas figūras.

Tad viņš pagriezās uz Kerijas pusi.

— Jums jāseko šai meitenei, - viņa balss skanēja maigi. - Neļaujiet viņai aiziet no jums. Es novērošu jūs abas. Viņi ir pārāk slikti cilvēki... Ja jūs ar savu mazuli gribiet palikt dzīvi, labāk būs, ja jūs nostāsieties manā pusē. — Viņš paklusēja. — Jūs būsiet manā pusē?

Kerija šaubījās.

Šis melnīgsnējais, resnais itālietis vairāk līdzinās cilvēkam nekā Kreini, — ■ viņa nodomāja.

— Kreiniem un šai muļķei vispār nevar uzticēties!

Viņa saprata, ka šajā drausmīgajā atmosfērā nevar būt ne runas par neitralitāti, un viņai nav izvēles.

Viņa lēni pamāja.

— Jā, es būšu jūsu pusē, — viņa pateica.

Мое acīmredzami nopriecājās. Viņš nolika pistoli, paskatījās uz raudošo bērnu un pasmaidīja.

— Manam brālim ir desmit bērnu, — viņš pastāstīja. — Brālis krita karā un man vajadzēja rūpēties par viņiem. Es mīlu bērnus. Vai es drīkstu viņu paņemt uz rokām?

Kerija nodrebēja.

Viņai gribējās viņam atteikt, bet Moes maigās un labsirdīgās acis viņu atturēja.

— Viņš... viņš baidās no svešiem, — viņa iebilda. — Varbūt jūs...

Taču Мое apņēmīgi piegāja pie viņas un paņēma bērnu uz rokām.

Gangsteris un bērns izbrīnījušies viens otru vēroja. Pēkšņi mazais pacēla roķeli un noglaudīja Moes seju. Мое piepūta vaigus un ar troksni izpūta. Bērns jautri iesmējās.

Zelda nepievērsa uzmanību apkārtējiem un turpināja raudāt. Ieraudzījusi, ka Kerija un Мое noņemas ar bērnu, viņa nomierinājās.

— Es mīlu bērnus, — Мое teica. — Un viņi arī mīl mani. — Viņš atdeva mazuli Kerijai un devās uz durvīm. — Jūs, es un bērns — mēs visi esam vienā pusē, vai ne? Novērojiet meiteni. Ja viņa jūs traucēs, pasauciet mani, un es viņu iepēršu.

Viņš izgāja uz verandas un apsēdās. No savas vietas viņš varēja redzēt namiņu un novērot logus, kas izgāja uz verandu. Viņš jutās nemierīgs. Viņš bija pārliecināts, ka Kerijai var uzticēties, bet Kreini ir līdzīgi čūskām. Viņš šīs trīs naktis nedrīkst gulēt. Rifs var izjaukt Krāmera plānus. Atliek vienīgi cerēt, ka Krāmers piezvanīs un viņš varēs izstāstīt pēdējos jaunumus. Varbūt Krāmers kādu atsūtīs vai atbrauks pats...

Viņš paskatījās uz kalpotāju namiņu. Slēģi bija aizvērti un durvis tāpat... Interesanti, ko tur dara Kreini?

Ienācis namiņā, Rifs iegāja tualetē un sāka ar aukstu ūdeni mazgāt ausi. Šāviena rezultāts viņu satrieca.

Cita iekārtojās mazajā viesistabā uz krēsla. Viņa vēroja, kā brālis darbojas tualetē. Viņa nedomāja iet palīgā.

- Tu nevari kaut ko izdarīt? - Rifs rupji uzsauca, redzēdams, ka asinis neapstājas. — Nesēdi kā kūka! Palīdzi man apturēt asinis!

Cita neko neatbildēja. Viņai pirmoreiz mūžā negribējās palīdzēt brālim. Viņa vēlēšanās precēt to bagāto govi kaitināja Citu un izsauca greizsirdību. Viņa juta, ka sāk pārtrūkt saites, kas saistīja viņus kopš dzimšanas.

Viņa pazina Rifu tāpat kā pati sevi. Viņa zināja, ka tie nav ciniski meli, ko Rifs teica par precībām ar Zeldu. Viņš patiešām bija nolēmis precēt šo meiteni. Viņš jau plānoja, kā dzīvos par viņas naudu un mēģināja iestāstīt Citai, ka viņai arī par to jāpriecājas. Viņš iztēlojās, kā slīgs greznībā. Cita zināja, ka agri vai vēlu viņš atbrīvosies no viņas. Viņa bija pārliecināta, ka naudu Rifs viņai iedotu, bet sev līdzās tomēr negribētu redzēt.

Rifs iegāja guļamistabā, saplēsa vienu no krekliem un pārsēja ausi. No asiņu zuduma viņš juta vājumu. Ap to laiku, kad viņam izdevās ausi pārsiet, jau satumsa. Viņš atgriezās tualetē un nomazgāja asiņu traipus no melnās ādas jakas.

- Ko tu sēdi? — viņš uzkliedza Citai, ienākdams viesistabā. - Kāpēc tu man nepalīdzi?

Cita neko neatbildēja. Viņa skatījās uz savām garajām, slaidajām kājām. Viņas seja neko nepauda.

- Tas nelietis... kas to būtu domājis, ka viņš prot tā šaut! Viņš varēja mani nogalināt!

Viņš ieraudzīja, ka Cita skatās uz viņu, un viņas skatiens viesa Rifā nemieru. Viņa nekad tā nebija izturējusies pret viņu. Lepnums neļāva viņam pirmajam uzsākt sarunu, un viņš piegāja pie loga. Caur spraugām slēģos viņš paskatījās uz māju. Viņš redzēja, ka Мое sēž verandā. Ja viņam būtu pistole, viņš varētu Moi nogalināt. Bet viņš tagad ir neapbruņots. Viņš pēkšņi atcerējās pazudušo pistoli. Dermonta pistole atradās viņa bikšu kabatā. Kad viņš pazaudēja pistoli? Kāds to paņēmis! Moes tad mājā nebija. Tātad pistoli paņēmusi viena no trim sievietēm.

Viņš pagriezās un aizdomīgi paskatījās uz Citu, kas smēķēja cigareti. Viņa vienaldzīgi vērās viņam pretī.

— Pistole? Kāda pistole?

Viņa vismaz runā ar mani, — Rifs nodomāja.

— Dermonta pistole, — viņš atcirta. — Es to ieliku kabatā, un tā

pazuda.

— Domā, ka es tūlīt pasteidzos pārmeklēt tavas bikses? — Cita pavīpsnāja. — Vai tu vispār par kaut ko domāji, kad steigā rāvi nost bikses?

— Tu to paņēmi? — Rifs draudīgi noprasīja.

— Priekš kam man tas vajadzīgs? — Cita piecēlās. — Es esmu izsalkusi.

Viņa devās uz miniatūro virtuvīti. Rifs saķēra viņu aiz rokas.

— Vai tu paņēmi pistoli?

Viņa izrāva savu roku ar tādu spēku, ka Rifs pabrīnījās.

— Novāc savas ķepas! Es to nepaņēmu! Man nospļauties, kurš to paņēma!

Viņa iegāja virtuvē, un viņš dzirdēja, kā atveras ledusskapja durvis. Rifs atgriezās pie loga un sāka skatīties uz Moi.

* * *

Neilgi pēc vieniem Denisons iegāja Losandželosas hoteļa „Mount Cras-chent“ vestibilā.

Klerks, kurš bija dežurējis vakarā, gatavojās iet uz mājām. Denisonam

paveicās.

Parasti klerks aizgāja no darba daudz ātrāk, bet sagadījās tā, ka viņam vajadzēja pagaidīt savu draudzeni un viņš aizkavējās.

Denisons stādījās priekšā un sāka iztaujāt par hoteļa jaunajiem iemītniekiem. Klerks parādīja viņam reģistrācijas grāmatu. Apskatījis grāmatu un uzdevis dažus nenozīmīgus jautājumus, Denisons apvaicājās:

— Te ir Džeks Hovards... Vai jūs viņu atceraties?

— Protams, — klerks atbildēja. — Viņš ir gara auguma tumšmatis, labi ģērbies. Sejas kreisajā pusē milzīgs zilums.

Denisons pavīpsnāja.

— Iedodiet man atslēgu, es ar viņu gribu parunāt.

Klerks mirkli šaubījās, tad sameklēja atslēgu un pasniedza to Deni-sonam.

— Inspektor, mēs negribam, lai šeit būtu nepatikšanas, — viņš teica bez īpašām cerībām. — Jums tas jāzina...

— Protams, protams, kurš gan vēlas nepatikšanas?

Viks nevarēja aizmigt. Viņš gulēja tumsā un domāja par Keriju. Viņš pūlējās pārliecināt sevi, ka Kerijai un bērnam nekas nedraud, bet nekā nespēja izmest no galvas Kreinus. Tie abi viņu bija ļoti nobiedējuši. Tādi var izdarīt visu ko...

Pēkšņi viņš izdzirdēja skaņu, kas lika viņam uzrauties gultā sēdus. Denisons klusi iebāza atslēgu, pagrieza un pagrūda durvis. Viks ieslēdza gaismu.

Abi vīrieši vērīgi viens otru nopētīja. Denisons aizvēra durvis un ienāca istabā.

— Inspektors Denisons, — viņš stādījās priekšā. — Federālais izmeklēšanas birojs. Jūs, ja nemaldos, esat Viktors Dermonts?

— Jā, tā mani sauc, — Viks nedroši atteica. — Ko tas nozīmē? Kāpēc jūs...

— Neuztraucieties, mister Dermont, — Denisons draudzīgi smaidīja (tik tēvišķīgu smaidu viņš lietoja tikai izņēmuma gadījumos). — Es ierados jums palīdzēt... Mēs zinām, kas notiek. — Viņš apsēdās uz Vika gultas. — Mēs zinām visu uz arī to, kā jūs tikāt iejaukts šajā lietā. Ierosinām jums sadarboties ar mums. Mēs gribam notvert neliešus un, protams, negribam, lai kaut kas atgadītos ar missis Dermontu vai jūsu mazuli. Varu jums apsolīt, ka mēs neko neuzsāksim, kamēr jūs nebūsiet iedevis viņiem izpirkumu un kamēr missis Dermonta nebūs drošībā... Varbūt jums būs patīkami uzzināt, ka trīs mani darbinieki pastāvīgi novēro māju. Ja tur sāksies kas slikts, viņi bez kavēšanās dosies palīgā jūsu sievai.

Viku sagrāba bailes.

— Kāpēc jūs iejaucāties šajā lietā? — viņš nikni noprasīja. — Ko gan tādam cilvēkam, kā van Vilijs, nozīmē četri miljoni? Tie ir briesmīgi nelieši! Viņi bez šaubīšanās nogalinās jebkuru! Viņi jau nogalināja manu kalpotāju! Viņi...

— Vienu mirkli, — Denisons asi teica. — Jūs sakāt, ka viņi nogalināja jūsu kalpotāju?

— Es par to neesmu pārliecināts, bet viņa namā bija asinis, un viņš pats ir pazudis.

— Viņi varēja to piekaut lidz asinīm, — Denisons atteica. — Tomēr paklausieties, mister Dermont, un pamēģiniet saprast... Jūsu vietā es justu tieši to pašu, bet neuztraucieties tik ļoti. Neviens par mūsu tikšanos nezina. Es no jums vēlos saņemt tikai informāciju, man vajadzīgs šo cilvēku apraksts. Dodu jums goda vārdu, ka mēs neko neuzsāksim, kamēr jūsu sieva un bērns nebūs drošībā. Mēs neko nedarīsim bez jūsu piekrišanas.

Viks atlaidās gultā. Seja vēl joprojām sāpēja. Viņš atcerējās Krāmera brīdinājumu.

— Es jums neko nevaru pateikt. Mani uztrauc vienīgi sievas un bērna drošība.

— Es to varu saprast, mister Dermont, bet jāiet tālāk. Es vēlos, lai jūs man noticētu. Varbūt es varu uzdot jums jautājumu, bet jūs apstiprināsiet, ka man ir taisnība.

Viņš pasmaidīja.

— Tam cilvēkam, kurš, kā mēs uzskatām, slēpjas aiz šīs lietas, ir apmēram sešdesmit gadu, viņš ir gara auguma, spēcīgas miesasbūves un nedaudz pilnīgs, vai ne?

Viks šaubīdamies klusēja, tad pamāja:

— Tur vēl ir pāris citu, bet par tiem es neprasīšu. Mani interesē vadonis.

— Tie ir dvīņi: brālis un māsa, — Viks nedroši ieteicās. — Brālis ir cietsirdīgs nelietis... Tas bija viņš, kas man iesita... Viņš nēsā līdzi velosipēda ķēdi.

— Aprakstiet viņu, — Denisons palūdza.

Viks sīki aprakstīja Rifu. Kad viņš beidza, Denisons piecēlās.

— Turpiniet darboties pa savu apli, mister Dermont, — viņš teica. — Saņemiet naudu. — Viņš uzlika uz galda kartīti. — Te ir mana telefona numurs, iegaumējiet to un pēc tam zīmīti iznīciniet. Kad būsiet saņēmis izpirkuma naudu, piezvaniet man. Šie nelieši uzskata, ka viņi saņems izpirkumu, bet viņi par zemu novērtē van Viliju... Mēs sāksim rīkoties, tiklīdz uzzināsim, ka jūsu sieva un bērns, kā arī mis van Vilija ir brīvi. Trīs mani labākie cilvēki jums sekos. Ja jums būs vajadzīga palīdzība, viņi tūlīt nāks jums palīgā. Neuztraucieties par to. Es taču jums apsolīju.

Viks bezpalīdzīgi paraustīja plecus.

— Es jums ticu...

Viņš gulēja un klausījās, kā pa gaiteni aizskan Denisona soļi.

10. nodaļa

Zelda uzmanīgi pacēla galvu un paraudzījās uz gultu, kurā gulēja Ke-rija. Mēness gaisma apspīdēja istabu, un viņa varēja redzēt Keriju.

Zelda nometa palagu un apsēdās gultā, ieklausījās un nolaida kājas uz grīdas.

Rančo valdīja klusums. Viņa nolēma aizzagties uz mazo namiņu, bet nezināja, vai itālietis aizmidzis vai nē. Viņai šķita, ka guļ, bet pilnīgi pārliecināta viņa nebija.

Viņa steidzās pie Rifa. Ja viņai izdosies nokļūt pie tā, viņi bez šaubām izdomās, kā no šejienes aizbēgt... Viņa dosies pie Rifa.

Zelda piecēlās un paskatījās uz Keriju. Tā nekustējās, un Zelda sāka ģērbties... Kerija miegā sakustējās, un Zelda sastinga uz vietas. Nogaidījusi, kamēr Kerija nomierinās, Zelda klusiņām piegāja pie durvīm. Viņa atvēra durvis un izgāja vestibilā. Kādu laiku viņa stāvēja ieklausīdamās, bet visapkārt valdīja klusums. Apmierināta viņa devās uz virtuvi, atvēra sētas durvis un izslīdēja mēness naktī.

Мое atradās pie verandas un cīnījās ar miegu. Viņš bija ērti iekārtojies bambusa krēslā un turēja pistoli gatavībā. Tomēr miegs bija viņu pieveicis, un pašlaik viņš bija iegrimis nemierīgā snaudā.

Zelda klusi apgāja apkārt mājai un skrēja taisnā ceļā pāri smiltājam uz mazo namiņu.

Cita gulēja namiņā un pūlējās aizmigt. Viesistabā gulēja Rifs. Viņš bija divas stundas novērojis māju, bet pēc tam satumsa, un pat mēness nepalīdzēja viņam saskatīt, kas notiek uz verandas. Viņam nebija ne mazākās nojausmas, vai Мое guļ vai ne. Viņam negribējās dabūt lodi kājā. Tagad viņš gulēja uz diviem kopā sabīdītiem krēsliem un sapņoja par nākotni ar Zeldu.

Citu iztraucēja kluss, neskaidrs troksnis. Viņa apsēdās un ieklausījās. Pie durvīm kāds skrāpēja un kaut ko čukstēja. Viņa piegāja tuvāk un pazina Zeldas balsi. Rifs jau stāvēja pie durvīm un atvēra viņai...

—160

Citai galvā iesitās asinis.

— Nebaidies, Rif, tā esmu es, — Zeldas balss klusi teica.

Viņa iedrāzās mājā un apkampa Rifu.

— Es nevarēju aizmigt. Kā klājas tavai ausij?

— Kur viņš ir? — Rifs vaicāja. — Vai viņš guļ?

— Jā. Rif, neaizej! Neej tagad prom!

Rifs caur slēģiem paskatījās uz māju. Ja viņš tādā mēness gaismā dosies uz māju un izrādīsies, ka Мое neguļ, tad viņu sašaus kā sietu.

— Tas itālietis prot šaut, — Rifs nomurmināja. — Jāpagaida. Vēl ir laiks. Tu redzēji, ko viņš man izdarīja?

— Kur ir viņa? — Zelda čukstus prasīja, apskaudama Rifu.

— Otrā istabā... guļ. Runā klusāk, lai viņa mūs nedzird...

Viņš piekļāva Zeldu sev klāt.

Cita atgriezās atpakaļ pie gultas un apsēdās.

Līdz viņai atskanēja neskaidras skaņas no blakus istabas. Drīz skaņas kļuva skaļākas...

Cita pielēca kājās. Kādu laiku viņa šaubījās. Viņai jāpatur brālis... Viņa dzirdēja, ka Zelda kliedz aiz sāpēm un baudas, un izlēma.

Viņa piegāja pie loga un atvēra slēģus. Pēc tam viņa izslīdēja pa logu un atkal aizvēra slēģus.

Kustēdamās bez trokšņa un cenzdamās turēties ēnā, viņa apgāja apkārt mājiņai un devās uz garāžu. Pie garāžas durvīm viņa apstājās un ieklausījās. Ne skaņas. Viņa ieslīdēja garāžā un aizvēra durvis, pēc tam ieslēdza gaismu un piegāja pie mašīnām. Garāžas tālākajā kaktā viņa atra-da meklēto: lāpstiņu, ar kuru attīrīja celiņus pēc putekļu vētrām.

Viņa paņēma lāpstu, izslēdza gaismu un izgāja no garāžas.

Cita gandrīz divas stundas meklēja vietu, kur bija aprakts Dilongs, jo Rifs nebija to precīzi parādījis. Beidzot viņa to tomēr atrada.

Мое turpināja gulēt. Kerija sapņoja par Viku. Zelda un Rifs pussnaudā gulēja uz grīdas.

Ceturtdaļjūdzi no rančo starp smilšu kāpām slēpās Toms Harpers, Letss un Broudijs. Hārpers skatījās periskopā, ko bija aizņēmies no armijas. Tā viņš varēja mierīgi novērot māju, bet viņu pašu neviens nevarēja pamanīt. Letss un Broudijs gulēja. Hārpers novēroja māju un pamanīja, ka Cita pamet namiņu. Tumsā periskops vāji palīdzēja.

Cita atgriezās guļamistabā. Doma par Zeldu un Rifu izsauca viņā svelošu naidu. Skaņas, kas plūda no blakusistabas, plosīja viņas sirdi.

— Tev labāk aiziet, — Rifs klusi teica Zeldai. — Pēc stundas ausīs gaisma. Novāc rokas! — viņš ar spēku atrāva Zeldu nost. — Taisies!

Zelda negribīgi uzslējās un sāka ģērbties.

— Vai mēs abi nevaram aiziet no šejienes? — viņa jautāja. — Es domāju...

— Runā klusāk! — Rifs nočukstēja.

— Vai tad mēs neiesim prom?

— Tu gribi dabūt lieku caurumu? — Rifam viņa jau bija apnikusi, viņš bija pārsātināts un tagad centās tikt ātrāk no viņas vaļā. — Tas draņķa itālietis lieliski šauj.

— Bet, dārgais, vai patiešām tu baidies no šī mazā resnīša? — Zelda izbrīnījusies vaicāja.

— Ko tad es varu izdarīt? Ja man būtu pistole... Labi, pazūdi ātrāk! Vācies!

Ar Zeldu tā neviens vēl nebija runājis, un tas viņu uzbudināja.

— Vai tu mani mīli? — viņa jautāja, tuvodamās Rifam.

— Jā, jā! — Rifa nepacietība jau pārauga niknumā. — Ej prom!

Viņš saņēma Zeldu aiz rokas un veda uz durvīm, atvēra tās un izveda

viņu ārā.

Uz sliekšņa Zelda pret kaut ko paklupa un pieliecās, lai apskatītu, kas tas ir. Tad viņa ieķērās Rifa rokā, spalgi kliegdama.

Cita ar kaut kādu sadistisku baudu ieklausījās kliedzienos.

* * *

Nonācis Salinosā, hotelī ,,Cambria“, Krāmers palūdza viņu savienot ar Paradīzsitiju. Viņš zvanīja Filam Beikeram, ar kuru kopā bieži spēlēja golfu un kuru uzskatīja par īstu draugu.

Krāmers nolēma apmesties hotelī, kur Vikam bija jāierodas nākamajā dienā. Krāmers nervozēja. Ziņa, ka par viņu ieinteresējies Denisons, nevarēja atstāt vienaldzīgu. Vairāk par visu pasaulē Krāmers nevēlējās, lai Denisons bāž degunu viņa darīšanās. Krāmers sāka apsvērt domu par bēgšanu...

Varbūt paņemt no Vika naudu un pazust, kamēr nav par vēlu?

Viņš nolēma, ka paņems naudu rit, kad Vikam būs pusotra miljona. Taču tā nebija stingra apņemšanās. Viņš nezināja, ko lai dara: vai pamest Moi un Kreinus un bēgt, vai sekot plānam līdz galam... Viņš juta, ka pirms galīgā lēmuma pieņemšanas jāparunā ar Elenu.

Beikers pienāca pie telefona. Bija jau pāri pieciem.

— Fil, te Džims, — Krāmers sacīja. — Man noticis kaut kas neparedzēts. Klausies, es tevi uzskatu par savu draugu un gribu, lai tu kaut ko priekš manis izdari, neuzdodot nekādus jautājumus. Vai tu vari to izdarīt?

— Kur tu esi? — vaicāja pārsteigtais Beikers. — Es nesen palaidu garām spēli, jo gaidīju tevi.

— Piedod, bet es esmu sliktā omā, — Krāmers nepacietīgi atrauca. — Vai tu esi gatavs kaut ko izdarīt manā labā? Es gribu, lai tu man palīdzi, neko nejautājot.

— Nu, protams, Džim. Kas man jādara?

— Tev jāaizbrauc uz manu māju un jāpasaka Elenai, lai viņa aizbrauc uz klubu un piezvana man septiņos. Vai tu to izdarīsi?

— Protams, — Beikers sacīja, — bet kāpēc...

— Es teicu — nekādus jautājumus! Vai tu to izdarīsi?

— Jā. Tu gribi, lai es aizbraucu pie Elenas un pasaku viņai, lai piezvana tev septiņos. Pareizi?

— Jā.

Krāmers iedeva viņam hoteļa telefona numuru.

— Nākošnedēļ mēs redzēsimies, un tad es tev visu paskaidrošu, Fil. O’kei?

— Jā... Pēc pusstundas es būšu pie tavas sievas. - Viņš apklusa. — Džim, vai tev ir nepatikšanas?

— Dieva dēļ, Fil! Izdari to, ko es tev lūdzu. Kad satiksimies, es tev visu izstāstīšu. Pagaidām sveiks.

Viņš apsēdās pie loga un sāka gaidīt.

Bez dažām minūtēm septiņos piezvanīja Elena.

— Sveika, mīļā, - Krāmers tēloja priecīgu garastāvokli. - Kā klājas? Vai viss kārtībā?

— Man? — Elena atbildēja pēc ilga klusuma brīža, un Krāmers bija pārsteigts, izdzirdis viņas balsi, kuru tik tikko pazina. - Kā tu vari tā jautāt? Džim! Kas atgadījies? Kas notiek? Vai man nav tiesības to zināt?

Fils atbrauca pie manis... Viņš uz mani tā skatījās, it kā es būtu izdarījusi noziegumu. Kas noticis?

Krāmers atkal sajuta sāpes kaut kur sirds apvidū.

— Nomierinies, Elena. Es gribēju parunāt ar tevi bez policijas ziņas. Tu zini, ka viņi noklausās mūsu telefonu?

— Kam viņiem tas vajadzīgs? — Elena nesaprata. — Kāpēc? Vai tu esi izdarījis kaut ko nelāgu? Es nesaprotu, par ko tu runā?

— Klausies, Elen, — Krāmers sāka skaisties. — Es gribu tevi redzēt. Policisti tev sekos un tev jātiek no viņiem vaļā. Agrāk tu to prati, tagad mēģini to izdarīt atkal. Kad tiksi no viņiem vaļā, atbrauc uz Salinasu, uz hoteli ,,Cambria“... es esmu apmeties šajā hotelī... Iespējams, ka mūs gaida ilgstošs ceļojums... Mums jāpazūd...

Iestājās ilgs klusums. Krāmeru tas kaitināja.

— Elen!

— Jā. Tātad tev ir nepatikšanas. — Viņas balsī skanēja izmisums. — Tev taču ir nauda... kā tu varēji būt tāds muļķis...

— Nesauc mani par muļķi! Tu ne velna nezini! Sollijs pievāca visu mūsu naudu... Tas draņķa gabals visu nospēlēja... mums vairs nav četru miljonu... Viņš mūs aptīrījis līdz kreklam.

— Sollijs? Vai patiešām Sollijs tā izdarīja? Kā viņš varēja?

— Elen, viņš to izdarīja! Bet es atkal tikšu pie naudas! Klausies, Elen, brauc šurp, un es tev visu izstāstīšu... Tiec tikai vaļā no astes, neatved to sev līdz... saprati?

Atkal ilgs klusums.

— Elen, vai tu dzirdi mani?

— Jā, es aizdomājos. Tātad mums vairs nav naudas?

— Jā, bet drīz mums būs atkal. Es izdomāju plānu, kā mums atgūt zaudēto. Brauc šurp, un es tev visu paskaidrošu...

— Nē, Džim, piedod, bet es nebraukšu... es jau esmu veca... Tu arī esi pārāk vecs, Džim... lai nodarbotos ar reketu. Atgriezies mājās. Mēs abi strādāsim. Es negribu baidīties no FIB... Varbūt pirms piecpadsmit gadiem tas būtu bijis uzjautrinoši, bet ne tagad... Atgriezies, Džim, un mēs kopā kaut ko izdomāsim.

— Mums vairs nav māju, — Krāmers nikni iekliedzās. — Vai tu nedzirdēji, ko es tev teicu? Mēs esam aplaupīti! Līdz kreklam! Es daru visu,

lai atgutu naudu, un tev jāatbrauc pie manis. Brauc nekavējoties un esi piesardzīga.

— Es nebraukšu, — Elena atteica. — Mums tas viss jau kādreiz bija, bet tagad es vairs tā nevaru... Es cerēju, ka tu esi aizgājis no reketa uz visiem laikiem... Es nebraukšu. Ardievu, Džim. Ja izmainīsi lēmumu, es iešu ar tevi līdz galam, kur tu gribēsi. Tad es tevi gaidīšu... Citādi... paliec sveiks, Džim!

Klausulē atskanēja signāls. Krāmers neticēja savām ausim, viņš vienkārši nevarēja noticēt, ka pēc ilgajiem kopējās dzīves gadiem sieva atteicās no viņa. Elena!.. Viduvēja dziedātāja, ko viņš pievāca trešās šķiras naktsklubā... un izdomā kaut ko tādu! Sieviete, kurai viņš^eva bagātību, sabiedrisko stāvokli! Viņš nebija spējīgs tam noticēt!

Krāmers lēni nolika klausuli un paskatījās visapkārt.

„Paliec sveiks, Džim!“ viņa bija teikusi.

Krāmers smagiem soļiem pastaigāja pa istabu, tad piegāja pie čemodāna un izvilka viskija pudeli. Viņš ierāva pamatīgi devu, pat neatšķaidīdams ar ūdeni.

Elena! Kāpēc viņa tā rīkojās? Mājā nav naudas. Viņš atcerējās kažoku, ko bija viņai apsolījis.

Spalgs telefona zvans lika viņam sarauties. Viņš paņēma klausuli.

— Ser, jūs lūdzāt jums paziņot, kad ieradīsies misters Hovards, — viesnīcas kalpotājs teica. — Viņš tikko atnāca un atrodas simt trīsdesmit piektajā istabā.

— Paldies.

Krāmers nolika klausuli, izdzēra viskiju un aizsmēķēja. Simt trīsdesmit piektā istaba šai pašā stāvā. Dermontam ir pusotra miljona skaidrā naudā. Ko lai dara? Pievākt izpirkuma naudu un aizlaisties? Kāpēc gan jādomā par Moi un Kreiniem?

Ar pusotru miljonu cilvēks var dzīvot tīri labi. Viņš var aizbraukt uz Jamaiku. Varbūt, ka Elena tomēr atbrauks pie viņa...

Viņš pievēra acis. Krāmers jutās noguris līdz nāvei un bez tam bija stipras sāpes sirdī. Vai ,viņš drīkst pamest Moi? Viņš neapņēmīgi pastaigāja pa istabu, iedzēra vēl viskiju un izgāja koridorā. Viņš devās uz simt trīsdesmit piekto istabu.

Kad atskanēja klauvējiens pie durvīm, Viks Dermonts mazgāja rokas. Pa ceļam slaucīdams tās dvielī, viņš piegāja pie durvīm, pagrieza atslēgu un atvēra durvis. Krāmera izskats viņu pārsteidza. Viņš to ielaida un aizvēra durvis.

— Nu? — Krāmers prasīja. — Kā veicās?

- Viss kārtībā, - Viks nometa dvieli uz gultas. - Es negaidīju, ka ieraudzīšu jūs šeit.

— Cik daudz naudas jūs esat saņēmis?

- Miljons sešsimt tūkstoši, - viņš norādīja uz diviem čemodāniem.

— Atveriet... es paskatīšos.

- Veriet vaļā pats, - Viks mierīgi atteica.

Krāmers pārsteigts paskatījās uz viņu, pasmīnēja un atvēra vienu no čemodāniem. Viņj^i šķita, it kā kāds viņam iedurtu ar šķēpu. Viņš stingi vērās uz simtdolāru papīrīšu masu, un viņa sirdi it kā sažņaudza neredzama roka.

Viņš mēģināja kaut ko pateikt, bet tikai iestenējās un noslīga uz grīdas. Un tikai tad, kad viņš nokrita, Viks pieskrēja pie viņa. nezinādams, ko darīt.

Viņš stāvēja pie nekustīgā ķermeņa un domāja par Keriju un mazuli.

Pēkšņi viņš atcerējās inspektora teikto, ka viņam sekos F1B aģenti, un izgāja gaitenī. Pēc dažām minūtēm atvērās durvis un parādījās slaida auguma jauns cilvēks.

- Ienāciet šeit, - Viks pamāja uz savu numuru. - Man šķiet, ka viņš ir miris.

Pēc stundas hotelī ieradās Džejs Denisons un nekavējoties devās uz Vika istabu. Pie Vika bija Ebijs Meisons. Denisons ziņkārīgi uzmeta skatienu mirušajam Krāmeram un tad pievērsās čemodāniem.

— Cik te ir? — viņš painteresējās.

Viks atbildēja.

Denisons pagriezās pret Meisonu.

- Nokārtojiet, lai līķi aizvāc, kad hotelī visi aizmigs. Man nav vajadzīga publika un troksnis. — Viņš aizvēra čemodānus. — Bet mēs ar jums, mister Dermont, iesim kaut kur, kur var parunāt.

Vika [aizveda viņu uz Krāmera istabu. Denisons apsēdās uz gultas, bet Viks iekārtojās vienīgajā krēslā.

— Jums ir pietiekoši daudz naudas, lai apmierinātu visu to trijotni, — Denisons ierunājās. - Es uzskatu, ka jāsāk rīkoties. Es gribu, lai jūs atgrieztos Veistlendā un atdotu tiem neliešiem naudu. Tiklīdz viņi to dabūs,

Rifs iesita Zeldai pa seju, un viņa apklusa. Izmisīgi raudādama, Zelda ieķērās viņā, bet viņš to atgrūda.

Trūdošā līķa smaka viņiem izsauca nelabumu.

Мое lēni nokāpa no verandas. Kerijas istabā iedegās gaisma, un viņa palūkojās pa logu. Pa vējam līdz viņai atplūda nāves smaka.

Zelda skriešus drāzās uz ceļu. Rifs gribēja skriet viņai pakaļ, bet apstājās, ieraudzījis, ka viņiem tuvojas Мое ar pistoli rokā.

— Apturi viņu! — Мое uzsauca. — Viņa aizbēgs!

Rifs nepievērsa uzmanību viņa vārdiem. Viņš skatījās uz cilvēku, ko bija nogalinājis. Viņu sagrāba niknums un bailes. Pēkšņi viņš saprata, ka nekad neapprecēsies ar Zeldu un ka viņa cerības uz lielo bagātību izgaisušas kā dūmi. Мое arī ieraudzīja vjetnamieša līķi un apstājās. Cita izslīdēja no gultas un piespiedās pie slēģiem.

Simt jardus no viņiem atklātā vietā atradās Letss, un viņi viegli varēja to ieraudzīt. Letss redzēja, ka Мое un Rifs noliekušies pēta kaut ko uz zemes. Viņš pamanīja, ka Zelda skrien uz viņa pusi. Viņš ieraudzīja Zeldu un neapdomīgi pielēca kājās.

— Es esmu no FIB! — viņš iesaucās, satvēra Zeldu aiz rokas un pievilka sev klāt.

Мое ieraudzīja kājās uzlēkušo Letsu un izšāva. Viņš negribēja šaut, bet tā bija instinktīva, baiļu izraisīta reakcija. Lode trāpīja Letsam galvā. Viņš nokrita. Zelda pazuda smilšu kāpās.

Rifs un Мое klusēdami nekustīgi stāvēja un skatījās uz Letsu.

— Kas noticis? — Мое vaicāja. — Kas par lietu?

Rifs jau bija pieskrējis vietai, kur gulēja Letss. Viņš apgrieza Letsa ķermeni, izvilka no kabatas maku un atrada tajā FIB aģenta nozīmi.

— Šis cilvēks ir no FIB! — viņš sauca Moem. — Tu esi idiots! Stulbeni! Tu viņu nogalināji!

Zelda līda pa smiltīm, līdz beidzot sasniedza Hārperu. Tas saķēra viņu aiz rokas.

— Nebaidieties! Mēs esam no FIB, — viņš sacīja un tūdaļ ar roku aizpieda viņai muti, lai viņa nesāktu kliegt.

Zelda ar šausmām skatījās uz viņu un nespēja aptvert, ka tas nav bandīts.

— Džek, sazinies ar Denisonu, — Hārpers norīkoja. — Pasaki, ka mis van Vilija ir pie mums.

Broudijs paskatījās uz rančo pusi.

— Bet kā ar sievieti un bērnu? — viņš apjautājās.

— Dari, ko es teicu, - Hārpers atcirta. - Es par viņiem parūpēšos.

Broudijs paņēma Zeldu aiz rokas un paslēpa aiz kāpas. Hārpers skatījās uz rančo pusi. Viņš ieraudzīja, ka cilvēku figūras pazūd mājā un gaisma logos nodziest.

Pēkšņi viņa uzmanību piesaistīja mašīnas troksnis. Zelda raudāja. Abi aģenti sagatavoja ieročus un virzījās uz ceļa pusi, kur vajadzēja braukt mašīnai.

Viks viņus pamanīja. Viņš nobremzēja un apstādināja mašīnu.

Kamēr abi vīrieši tuvojās viņam, Viks izdzirdēja sievietes raudas, un viņa sirds nodrebēja.

11. nodaļa

Cita bija piespiedusies sienai un ar šausmām skatījās uz Moi un brāli. Viņi abi stāvēja pie loga.

— Kas tas bija... nu tur, zemē? — Мое aizsmakušā balsī noprasīja.

— Bet kā tu domā? Tas bija dzeltenādainais. Es viņu nogalināju. Tagad tam vairs nav nozīmes, jo tu nogalināji kruķi.

— Es to negribēju. Pistole izšāva pati no sevis, — Мое nomurmināja. — Es negribēju viņu nogalināt...

— To tu pastāstīsi tiesnesim, — Cita maigi teica.

— Aizveries! — Rifs uzkliedza. — Droši vien tur ir vēl citi kruķi.

Cita ieķiķinājās.

— Un kā vēl! Diez vai viņš tur bija viens.

Smagiem soļiem Мое devās uz Kerijas istabu.

Kerija bija nāves bālumā. Viņa stāvēja pie mazuļa gultiņas un platām, izbiedētām acīm vērās uz Moi.

— Nebaidieties, — Мое teica un nolaida pistoli. — Mums ir nepatikšanas. Jūs dzirdējāt?

— Jā, — Kerija ar pūlēm izdvesa. — Es dzirdēju.

— Tur bija policists, — Мое sacīja. — Es viņu nogalināju. Es negribēju viņu nogalināt. Es pamanīju kaut kādu kustību, un pistole izšāva. Es nekad nevienu neesmu nogalinājis. Es neceru, ka jūs man ticēsiet, bet tā ir taisnība, tagad mums būs lielas nepatikšanas...

Viņš apklusa un paskatījās uz gulošo bērnu.

— Tas nozīmē, ka jums un viņam arī būs pārsteigumi. Ne jau no manis... es gribu, lai jūs to zinātu. Es izdarīšu visu, ko varēšu, lai aizsargātu jūs no tiem abiem. Es gribu kaut ko zināt... tas ir svarīgi. Vai jūs vēl joprojām esat manā pusē?

Kerija redzēja, ka viņš ir ļoti izbijies.

— Jā, — viņa atbildēja. — Es joprojām esmu jūsu pusē.

Мое atviegloti nopūtās.

— Es vairs nedzīvošu ilgi, — viņš sacīja. — Es to zinu, bet kamēr varēšu, es jums palīdzēšu. Jums jāpaliek šeit un jādara, ko es likšu. Ja varēšu, es jūs izglābšu.

Viņš izgāja no istabas un aizcirta durvis. Rifs stāvēja pie viesistabas loga. Cita sēdēja krēslā un smēķēja. Rifs pagriezās pret Moi, kas ienāca istabā.

— Ko mēs darīsim? — viņš jautāja. Balsī skanēja bailes. — Kā mēs no šejienes izkļūsim?

— Mēs aizbrauksim ar mašīnu.

Мое to teica, skaidri zinādams, ka tās ir beigas. Pašlaik viņam vairāk par visu gribējās, lai beigas pienāktu pēc iespējas ātrāk. Ja viņš pamanīsies uzreiz nokļūt zem lodēm, viņu nogalinās, un tas būs lieliski. Viņš baidījās nokļūt cietumā. Viņš sapņoja par ātru nāvi un vēlējās, lai sieviete ar bērnu būtu drošībā.

— Mums ir izeja: mēs aizbēgsim pa citu ceļu.

— Ko jūs gribat darīt? — Cita vaicāja. — Beigt dzīvi pašnāvībā?

— Tā ir mūsu vienīgā izeja, — Мое apzināti meloja. — Mēs viņus pārsteigsim. Jāaiziet no šejienes, kamēr viņi nav aplenkuši māju.

Izbiedētais Rifs metās uz durvīm. Cita saķēra viņu aiz rokas.

— Rif!

Viņas asā balss piespieda Rifu apstāties.

— Nezaudē galvu, — viņa turpināja. — Ja mēs visi iziesim no šejienes, viņi mūs notvers!

Rifs svārstījās.

— Neklausies viņā! — Мое uzbudināti teica. — Jāiet projām no šejienes!

Rifs paskatījās uz Citu un ieraudzīja viņas acīs tik pazīstamo mirdzumu.

— Neklausi to resno itālieti! - viņa sacīja. - Ja mēs iesim prom, Rif, tad vajag paķert līdz to sievišķi. Ja viņa būs mašīnā kopā ar mums, viņi neudzrošināsies uz mums šaut!

Rifs, skatīdamies uz viņu, pēkšņi pasmaidīja.

— Tev gan galva strādā, bērniņ! Paņemt viņu līdz! Ejam!

— Ne no vietas! - Мое notēmēja uz viņu pistoli. — Mēs aiziesim vieni paši un paļausimies savam liktenim. Missis Dermonta paliks šeit!

* * *

Slēpdamies aiz kāpām, Viks, Hārpers un Broudijs sarunājās.

— Paklausieties, mister Dermont, — Hārpers mēģināja pārliecināt, — tas ir ļoti bīstami. Tagad viņi visu zina. Viņi zina, ka mēs esam šeit, un mēs nevarēsim nepamanīti piezagties mājai. Viņi jau nogalināja vienu no mūsējiem. Mis van Vilija jau ir šeit, mēs sagaidīsim cilvēkus un tad sāksim rīkoties, bet pagaidām jāgaida.

— Mana sieva un bērns ir mājā, — Viks teica, cenzdamies saglabāt mieru. — Nedomājiet, ka es palikšu šeit un gaidīšu, kamēr viņus tur nogalinās. Es viņiem vedu izpirkumu. Es atdošu naudu, un viņi aizvāksies, bet mana sieva un bērns būs glābti.

— Es saprotu, ko jūs jūtat, mister Dermont, - Hārpers sacīja. - Bet viņi zina, ka mēs esam šeit. Ja jūs viņiem atdosiet naudu, viņi jūsu sievu un bērnu izmantos kā aizsegu, lai aizbēgtu. Viņi paņems abus līdzi mašīnā, jo saprot, ka tādā gadījumā mēs nešausim. Pēc tam, kad viņi būs tikuši prom no šejienes, viņi var jūsu sievu pat nogalināt. Jūs nedrīkstat iet turp un atdot viņiem izpirkumu.

Broudijs aicināja Hārperu:

— Tevi sauc Denisons.

Hārpers aizsteidzās pie radiotelefona. Broudijs viņam sekoja. Viks palika viens pats. Viņš šaubījās neilgu laika sprīdi, tad ielēca „kadilakā“ un brauca uz mājas pusi. Broudijs apcirtās apkārt, bet bija jau par vēlu.

Hārpers ātri izstāstīja Denisonam par notikušo.

— Un tagad Dermonts brauc uz māju. Es viņu brīdināju, bet viņš tomēr aizbrauca.

— Jā, tas nav tik slikti. Tom, vai mis van Vilija varēs aizbraukt ar mūsu ,,džipu“?

Hārpers jautājoši paskatījās uz Broudiju. Tas atbildēja ar noraidošu skatienu un papurināja galvu.

— Nē, — Hārpers atteica. — Viņai ir histērijas lēkme.

— Tad pasaki Broudijam, lai aizved viņu uz mājām pie tēva — tas ir galvenais. Skaidrs, ka šī trijotne izmantos missis Dermontu kā ķīlnieci. Ja viņi paņems missis Dermontu sev līdzi, es gribu to zināt. Ja viņi aizbrauktu bez viņas, tas visu atvieglotu. Uzturi ar mani sakarus un netuvojies mājai. Es gribu zināt, kas notiks tālāk.

* * *

Rifs un Cita blenza uz pistoli Moes rokā.

— Tu esi jucis! — Rifs iekliedzās. — Kopā ar viņu mums izdosies izglābties!

— Un vai tu ilgi domā slēpties aiz viņas muguras? — Мое pavīpsnāja. — Mēs nedrīkstam uzkraut sev kaklā vēl jaunus sarežģījumus. Mēs bēgsim bez viņas!

— Mēs ņemsim viņu līdz vai arī paliksim šeit! — Cita stingri noteica.

— Jūs darīsiet to, ko es saku! — Moes seja sastinga. — Jūs abi man esat apnikuši! Man nav ko zaudēt! Jūs darīsiet to, ko es likšu, vai arī es jūs abus nošaušu!

Šai brīdī Vika mašīnas lukturis apgaismoja istabu. Мое metās pie loga. Cita iesita viņam pa roku un izsita pistoli. Мое nepaguva ne attapties, kad Cita jau bija notēmējusi pistoli uz viņu.

— Tā, — viņa novilka, — tagad viss būs pēc mūsu prāta.

Rifs paskatījās pa logu.

— Tas ir Dermonts!

— Novēro viņu! Nerādies! — Cita asi pavēlēja.

— Dod pistoli.

Cita iedeva viņam pistoli. Rifs vēlreiz paskatījās pa logu. Viks nekustīgi stāvēja pie ieejas un skatījās logā. Viņš pamanīja Rifu.

— Es esmu viens pats, — Viks sacīja. — Es atvedu izpirkumu.

— Stiep šurp naudu, — Rifs pavēlēja.

Viks izņēma no mašīnas divus čemodānus un devās uz verandu.

Мое stāvēja nekustīgi un drudžaini pētīja istabu, meklēdams piemērotu ieroci. Viņa skatiens pamanīja nelielu kailas jaunavas statuju. Viņš nolēma to paķert, bet Rifs drūmi uz viņu paskatījās.

— Nedomā dzīt jokus, resni, — viņš nobrīdināja.

— Man joki nav ne prātā. Mums tik un tā ir beigas.

— Varbūt, ka tev ir beigas, bet mums gan ne.

Ienāca Viks.

— Tad tas biji tu, draņķi, kas atveda kruķus? - Rifs uzbruka viņam.

— Kruķi bija divi. Vienu jūs nogalinājāt, bet otrs aizveda meiteni pie tēva.

Patiešām viņi izdzirda motora rūkšanu un drīz ieraudzīja uz ceļa putekļu mākoņus. ,,Džips“ aizdrāzās Pitsitijas virzienā.

— Jā? Domā, ka es tam noticēšu? — Rifs atcirta. — Nāc šurp. Cik tu atvilki līdz?

— Es jau teicu. Pašlaik tur neviena nav. Pēc stundas viņi atkal atgriezīsies. Te ir nauda... ņemiet.

Rifs aizgāja pie loga.

— Ieslēdz gaismu! — viņš pavēlēja Citai.

Cita ieslēdza.

— Kur ir Krāmers? — Rifs jautāja. — Kāpēc viņš neatbrauca?

— Kāpēc? Tā ir jūsu daļa. Viņš jau aizbrauca.

— Cik te ir?

— Vairāk par pusotru miljonu.

— Melo!

— Paskaties pats.

Viks atslēdza čemodānu un pacēla vāku. Kreini apstulbuši blenza uz naudu. Rifs nolaida pistoli un lēnām kā hipnozē piegāja pie čemodāniem. Viņš gāja garām Moem, un tas izmantoja izdevību. Viņš ātri satvēra statueti un iesita ar to Rifam pa roku. Rifs izmeta pistoli un iekaucās sāpēs. Vienā mirklī Мое satvēra pistoli un atkal pavērsa to pret Kreiniem.

Cita nekustējās, viņa mierīgi sēdēja uz krēsla roku balsta.

— Sakiet taisnību, mister Dermont, — Мое vērsās pie Derņionta. — Vai jūs atvedāt policiju? Mums vajadzīga palīdzība. Es šos abus iztriekšu no šejienes, bet pats palikšu šeit... lai nāk kruķi...

— Tur ir tikai viens, — Viks pateica.

— O’kei, sauciet viņu šurp.

Dūres sažņaudzis, Rifs skatījās, kā Viks dodas pie durvīm. Мое stāvēja ar muguru pret Citu un tāpēc nepamanīja, ka viņa atrada aiz krēsla spilvena Vika automātisko pistoli, kas Rifam bija nejauši izkritusi no bikšu kabatas.

Viks izgāja vestibilā.

No guļamistabas izskrēja Kerija.

— Vik! — viņa priecīgi iesaucās. — Man jau likās, ka es dzirdu tavu balsi!

Viks viņu apskāva.

— Vienu mirkli, mīļā, es tūlīt pasaukšu FIB aģentu...

Viņš nepaguva izteikt līdz galam.

Šāviena spalgā skaņa lika viņam sarauties. Cita bija izšāvusi Moem mugurā. Мое sarāvās, nobālēja un izmeta pistoli. Tā nokrita pie Rifa kājām. Moem likās, ka kāds viņam iezvēlis ar āmuru, un viņš noslīdēja uz grīdas.

Viņš zināja, ka mirst, un iedomājās par māti. Cik žēl, ka viņš Krā-meram ieteica šos abus... Cita iešāva viņam galvā... Viņa pēdējā doma bija par Dermontu bērnu.

Rifs ar kreiso roku paķēra Moes pistoli.

— Tas draņķa gabals sadauzīja man locītavu, — viņš nomurmināja.

— Ei, jūs! — Cita uzkliedza Vikam un Kcrijai. — Nāciet šurp!

Līdz Hārperam abu šāvienu troksnis atskanēja ļoti vāji, bet viņš tomēr

to sadzirdēja un tūlīt sazinājās pa radiotelefonu ar Denisonu.

— Mājā divreiz šāva, — viņš ziņoja. — Acīmredzot, Dermontiem vajadzīga palīdzība. Atļaujiet man uzzināt, kas tur noticis.

— Tu nedrīksti nekur iet, — Denisons stingri sacīja. — Pēc nepilnas stundas tu saņemsi palīgspēkus no Pitsitijas policijas. Man jāzina, ko šie nelieši darīs un vai viņi izmantos Dermontus kā aizsegu. Tu paliksi uz vietas un sniegsi man ziņojumus. Skaidrs?

— Viņi var nogalināt Dermontus, — Hārpers protestēja. — Es nevaru mierīgi nogaidīt, kad...

— Tu dzirdēji, ko es teicu. — Denisons pacēla balsi. — Tu paliksi uz vietas... tā ir pavēle!

* * *

Ieraudzījusi mirušo Moi, Kerija iekliedzās un piespiedās Vikam pie krūtīm. Šķita, ka Rifs nespēj noticēt Moes nāvei. Viņš izbrīnījies skatījās uz māsu.

— Paņem naudu, — Cita mudināja, - un nes uz mašīnu!

— Es nevaru nest, — Rifs pretojās, — man sāp roka.

— Dari, ko es teicu! - Cita uzkliedza. - Velns rāvis tavu roku! Ņem naudu un nes uz mašīnu!

Rifs iebāza pistoli kabatā, aizvēra čemodānus, satvēra tos tikai ar kreiso roku un izgāja no istabas.

Cita paskatījās un Viku un Keriju un pavērsa pret viņiem pistoli.

— Es viņu nogalināju, - viņa pamāja uz Moes līķi, — tā kā tagad man vairs nav ko zaudēt. — Viņa vērsās pie Vika. — Mēs aizbrauksim, bet paņemsim līdz tavu sievu. Ja tu kaut ko mēģināsi darīt, es nogalināšu tevi un tavu bērnu! Paej malā un nostājies pie sienas!

— Neaiztiec viņu! — Viks bija nobālis. — Nevajag!

— Ej nost no viņas! Es negribu to atkārtot vēlreiz!

— Es braukšu kopā ar viņiem. - Kerija atrāvās no Vika. — Vik, lūdzu...

— Nē! - Viks iekliedzās. - Es braukšu, jums taču ir vienalga? -viņš pievirzījās tuvāk Citai. - Manai sievai jāpaliek pie bērna.

Ienāca Rifs. Viņš atradās Vikam aiz muguras. Cita pamāja. Rifs iesita Vikam ar pistoles spalu. Viks pat nepaguva pagriezt galvu. Kerija iekliedzās. Viks bez samaņas sabruka uz grīdas. Kerija metās pie viņa, bet Rifs saķēra viņu aiz rokas.

— Ejam! - Cita valdonīgi teica. - Jālaižas prom no šejienes!

Kerija pretojās, bet Rifs iesita viņai pa seju. Kerija nokrita. Cita un

Rifs satvēra viņu katrs savā pusē un aizvilka uz mašīnu. Cita apsēdās pie stūres, bet Rifs nolika Keriju uz aizmugures sēdekļa un apsēdās līdzās.

Cita iedarbināja motoru, un ,,kadilaks“ sāka kustēties.

— Vai viņi šaus? — Rifs vaicāja trīcošā balsī.

— Ko tu man prasi? Tu pats to drīz uzzināsi.

Rifs uzlika Keriju sev uz ceļiem, paslēpdamies aiz viņas. Mašīna piebrauca pie vārtiem.

Kad Hārpers pa radiotelefonu izsauca Denisonu, tas pētīja liela mēroga Veistlendas apkārtnes karti.

— Viņi nupat aizbrauca, — Hārpers vēsi paziņoja. — Es redzēju tikai divas sievietes, bet vīrieši varbūt slēpās uz grīdas. Viena no sievietēm sēdēja pie stūres, otra uz aizmugures sēdekļa. Viņi aizbrauca ar Dermontu ,,kadilaku“. Izbrauca pa vārtiem un devās Bostonkrīkas virzienā.

Denisons ātri pārbaudīja to kartē.

— O’kei. Tom, aizej uz māju un uzzini, kas tur noticis. Esi uzmanīgs. Varbūt kāds vēl ir palicis mājā, bet es gan šaubos par to.

Hārpers, turēdams pistoli gatavībā, aizskrēja uz māju. Kad viņš pieskrēja, pa durvīm lēni iznāca Viks.

— Viņi aizveda manu sievu! — Viks atspiedās pret durvju stenderi. — Dariet kaut ko! Viņi aizveda manu sievu!

Steigdamies pie viņa, Hārpers paskrēja garām Dilonga līķim. Viņš gribēja ieiet mājā, bet Viks satvēra viņu aiz rokas.

— Kur viņi aizbrauca?

— Bostonkrīkas virzienā, — Hārpers atbildēja. — Kas te notika?

— Skatieties pats, — Viks norādīja. — Viņi vienu nogalināja.

Hārpers iegāja viesistabā un ieraudzīja uz grīdas Moes līķi. Viņš pārliecinājās, ka Мое patiešām ir miris, un atgriezās pie radiotelefona.

Pēc Denisona pavēles uz ceļiem izbrauca policijas patruļmašīnas. Viens no Denisona darbiniekiem devās brīdināt benzīna uzpildes stacijas, lai tās ziņotu par ,,kadilaka“ parādīšanos. Cits darbinieks apbraukāja lidostas.

Izdzirdis Hārpera ziņojumu, Denisons sadrūma.

— Tālu viņi netiks, — viņš drūmi teica. — Bet, kamēr kopā ar viņiem ir missis Dermonta, viņus nav iespējams apturēt. Atgriezies, Tom, un paņem līdzi misteru Dermontu. Saki viņam, ka mēs izdarīsim visu iespējamo, lai glābtu viņa sievu.

Viņš vēl nebija beidzis, kad Hārpers ieraudzīja, ka Viks izbrauc no garāžas Moes ,,linkolnu“ un aizdrāžas pa ceļu.

— Dermonts aizbēga! — viņš iekliedzās. — Acīmredzot, viņš nolēma, ka varēs panākt ,,kadilaku“. — Hārpers apklusa. — Velns parāvis! Viņš taču atstāja te bērnu! Šef, ko lai dara?

— Tu taisies precēties, un tev bus bērni, — Denisons pajokoja bez mazākās jautrības. - Paņem bērnu un pa ceļam atved uz mūsu pārvaldi...

* * *

,,Kadilaks“ traucās uz Bostonkrīku ar deviņdesmit piecu jūdžu ātrumu stundā. Cita stingri turēja stūri un uzmanīgi vēroja ceļu. Viņa izjuta negaidītu uzbudinājumu. Viņa jau bija izdomājusi, kā izglābties. Un viņiem ir pusotra miljona skaidrā naudā! Ar tādu naudu un divām pistolēm neviens viņus neapturēs!

Kerija sēdēja stūri. Viņa bija ļoti izbijusies. Agri vai vēlu šis trakais brauciens beigsies, un kas tad notiks ar viņu? Viņa iedomājās par Viku. Vai viņš vēl ir dzīvs? Viņa domāja arī par bērnu. Kas rūpēsies par viņu?

Rifs lamādamies pētīja savu locītavu. Viņš paberzēja roku, pakustināja pirkstus un pārliecinājās, ka kauls ir vesels.

— Uz kurieni tu brauc? — viņš vaicāja Citai. — Velns parāvis, samazini ātrumu! Tā mēs nositīsimies, vai dzirdi?

— Aizveries!

— Kurp mēs braucam?

— Te jābūt lidostai, - Cita atteica. - Vienīgā izeja mums ir Meksika. Ja mēs tiksim lidmašīnā un aizlidosim pāri robežai, tad mēs esam glābti.

Rifa lūpas bija kā paralizētas aiz bailēm, bet viņš nevarēja neatzīt Citas ģeniālo plānu.

— Bērniņ, tu esi malacis! — viņš bija sajūsmināts. — Jā, tā mēs varēsim izglābties!

— Paskaties ceļu karti.

— Tūlīt. - Rifs sāka rakņāties pa mašīnu, bet karti neatrada. - Kur te ir aerodroms? — viņš noprasīja Kerijai.

— Es nezinu.

— Es prasu, kur te ir tuvākais aerodroms? Nemēģini mani piemānīt!

— Es nezinu.

— Ko lai es ar viņu daru?

Rifs bezpalīdzīgi paskatījās uz Citu.

— Mēs to atradīsim, - Cita apgalvoja. Viņa ievēroja, ka benzīna rādītājs atrodas gandrīz uz nulles. - Benzīns beidzas, jāuzpilda. Turi pistoli gatavībā.

Rifs apsēdās tuvāk Kerijai.

— Klausie, bērniņ, — viņš nobrīdināja. — Es gribu, lai tu uzvestos mierīgi. Ja tu sāksi stīvēties, dabūsi lodi pierē.

Viņš izvilka Moes pistoli.

Kerija parāvās tālāk no viņa.

Tuvojoties Bostinkrīkai, viņi ieraudzīja automašīnu apkopes stacijas ugunis.

— Var gadīties sarežģījumi, - Cita pateica. - Uzmani viņu, Rif, un, ja kas, tad sit.

Viņš iebāza pistoli kabatā.

,,Kadilaks“ apstājās uzpildīt benzīnu. Pie viņiem pienāca garš, simpātisks puisis.

— Piepildiet bāku un pēc tam apslaukiet, — Cita sacīja. — Mēs steidzamies.

— Kas gan tagad nesteidzas? — puisis pasmīnēja. Viņš atskrūvēja benzīna tvertnes vāku. - Vai ūdeni un eļļu nevajag? Varbūt nomainīt riepas?

— Viss ir.

Rifs paskatījās uz Keriju, atvēra vienu čemodānu un izvilka simtdolāru naudas zīmi. Kerija nekustīgi sēdēja.

— Savādi, ka jūs neskrienat pie telefona, — puisis ieteicās, — te visi steidzas un raujas pie telefona.

— Mums nevajag zvanīt. Ātrāk, mēs ļoti steidzamies. — Viņa paklusēja. — Kur te tuvumā ir lidosta?

— Divas jūdzes no šejienes. Pirmais pagrieziens pa kreisi. Tā ir neliela, bet darba pietiek. Bet, ja gribat, varat aizbraukt līdz Oro-Gradei.

Viņš piepildīja benzīna tvertni, un Rifs pastiepa viņam simt dolārus.

— Vai sīkāka nauda jums nav?

— Nē, — Rifs atbildēja.

Puisis aizgāja mainīt naudu. Ne Cita, ne Rifs pat nenojauta, kā viņiem paveicās. Šajā stacijā nedarbojās telefons.

Mašīna drāzās tālāk. Rifs priecājās par domu, ka viņš dosies uz Meksiku.

— Bērniņ, bet vai Meksikā pase ir vajadzīga? — viņš apvaicājās Citai.

— Mums ir nauda un divas pistoles, tātad iztiksim arī bez pasēm.

— Bet ko mēs darīsim ar viņu?

— Kā tu domā? Mēs vedīsim viņu līdzi, kamēr nebūsim droši, ka mums nekas nedraud.

Rifs pamazām nomierinājās.

— Domā, ka mums viņa jāvazā līdzi?

— Nezinu, vēlāk paskatīsimies.

Priekšā viņi ieraudzīja mirdzošu uzrakstu:

„Gaisa satiksme. Bosvokija. Divas jūdzes.“

12. nodaļa

Viks zināja, ka ,,kadilakā“ bija maz benzīna, kad viņš atgriezās Veist-lendā. Viņš bija pārliecināts, ka Kreini netiks līdz Bostonkrīkai, jo viņiem vajadzēs apstāties, lai uzpildītu benzīnu.

Viņi apsteidza Viku par desmit minūtēm un, ja viņš brauks pietiekami ātri, tad varēs viņus panākt pie benzīna stacijas. Viņš nezināja, ko darīs, kad būs viņus panācis, viņš domāja vienīgi par Keriju.

Lēmumu viņš pieņēma, kad Hārpers viņam pateica, ka mašīna aizbraukusi Bostonkrīkas virzienā. Kamēr Hārpers bija iegājis mājā, Viks paguva aizskriet uz garāžu. Viņš atrada Moes ,,linkolnu“ braukšanas gatavībā, un arī benzīna netrūka.

Aizdedzes atslēga bija savā vietā.

Viņš drāzās ar tādu ātrumu, kā vēl nekad nebija braucis. ,,Linkolnam“ bija spēcīgs motors un ar to varēja braukt pat deviņdesmit jūdzes stundā. Uz galvenās šosejas Viks sasniedza maksimālo ātrumu. Spidometra bultiņa aizslīdēja pie skaitļa 110.

Tagad Viks nožēloja, ka nebija paņēmis Denisona pistoli. Ko viņš darīs, kad panāks bandītus. Abiem Kreiniem ir pistoles. Kā lai viņš izrauj Keriju no viņu ķetnām?

Vikam šķita, ka viņš velkas kā bruņrupucis. Beidzot viņš sasniedza degvielas staciju un strauji nobremzēja.

— Sakiet, vai te garām nepabrauca gaišzils ,,kadilaks“?

— Pabrauca gan. Vai tie ir jūsu draugi?

Viks iedomājās Kreinus. ,,Draugi“?

— Jūs nezināt, kurp viņi aizbrauca?

— Meitene pie stūres vaicāja, kā nokļūt aerodromā. Es viņus nosūtīju uz Bosvokiju.

— Vai jums ir telefons?

Puisis tikai noplātīja rokas.

— Pirms dažām dienām sabojājās.

— Vai jums gadījumā nav pistoles?

— Pistole? — puisis bija pārsteigts. — Kā jūs to domājat?

— Labi. Viss kārtībā.

Viks drāzās uz Bosvokiju. Tātad viņa vienīgais ierocis ir negaidītā ierašanās.

Drīz viņš ieraudzīja lidostas ugunis.

* * *

Ralfs Bosvoks bija spēcīgs vīrietis ar gaišiem matiem. Viņš nolika pīpi un sāka staigāt pa kabinetu. Viņa partneris Džefs Lansings pagriezās ar visu grozāmo krēslu un ziņkārīgi apvaicājās.

— Kas noticis?

Bosvoks aizsmēķēja cigareti.

— Tici vai ne, bet zvanīja no FIB. Šeit var ierasties nolaupītāji — vīrietis un sieviete. Kopā ar viņiem ir vēl viena sieviete, ko viņi tur par ķīlnieci. Velns parāvis! Pie mums jau veselu nedēļu neviens nav bijis!

Lansings bija neliela auguma, bet platiem pleciem, nedaudz vecāks par Bosvoku. Viņš vērīgi paskatījās uz partneri.

— Vai viņi aprakstīja nolaupītājus?

— Protams, Vīrietis ir garš, tumšmatains, spēcīgs un tērpies melnā ādas kostīmā. Sieviete ir blondīne. Tā ir viņa māsa, viņi abi ir dvīņi. Otra sieviete ir skaistule ar rudiem matiem. Nolaupītāji ir apbruņoti un sevišķi bīstami.

Lansings piecēlās.

— Jā, viņi var ierasties te, pie mums. Tādā gadījumā...

Viņš izvilka no atvilktnes četrdesmit piektā kalibra automātisko pistoli.

Bosvoks iesmējās.

— Džef, tu taču zini, ka šī rotaļlietiņa nešauj. Tavā vecumā nav prātīgi uz to paļauties.

Lansings samulsa un ielika pistoli atpakaļ galdā.

— Mes varam mēģināt viņus apmānīt, ja viņi te ieradīsies, — viņš teica.

— Džef, viņi neieradīsies, — Bosvoks atbildēja. — Jau veselu nedēļu neviens šurp nenāk... Man nav patīkami to teikt, bet ņem to nopietni. Ja tuvākajā laikā nekas nenotiks, mēs varam bankrotēt...

— Tu vienmēr izdomā visādas nepatikšanas un no tām vien baidies.

— Ņem vērā faktus, Džef...

Viņi apsēdās pie galda un sāka izskatīt rēķinus. Apmēram pēc stundas Lansings nolika zīmuli un piecēlās no galda.

— Es nedomāju, ka viss ir tik slikti, — viņš noteica. — Ko lai iesāk?

— To pašu, ko dara citi. — Bosvoks paraustīja plecus. — Mēs...

Viņš nepaguva pabeigt. Atvērās kabineta durvis un tajās parādījās

blondīne.

Abi vīrieši pārsteigti blenza uz viņu. Bosvoks piecēlās kājās.

— Man vajadzīga lidmašīna. Mēs ar draugiem gribam nokļūt Frisko, — Cita paskaidroja. — Vai jūs varat man palīdzēt?

Lansings plati uzsmaidīja viņai.

— Kaut ko izdomāsim. Lidmašīnas ir gatavas vienmēr. Mēs varēsim izlidot stundas laikā pēc tam, kad sazināsimies ar Frisko...

— Kādēļ tas vajadzīgs? — Cita aizdomīgi noprasīja.

— Jāsaņem atļauja piezemēties, — Lansings skaidroja. — Tas nebūs ilgi.

Bosvoks pētīja meiteni. Viņam tā nepatika. Pēkšņi viņš atcerējās FIB brīdinājumu.

— Džef, uzaicini meiteni un viņas draugus uz atpūtas istabu un piedāvā kafiju. Es sazināšos ar Frisko.

— Lūdzu, šeit, — Lansings tuvojās Citai. — Jums nebūs ilgi jāgaida. Jūs...

Viņš apklusa, ieraugot, ka Cita tēmē uz viņu ar pistoli.

— Nekādus zvanus, iztiksim bez tiem! Piecelieties no galda un nāciet šurp.

Bosvoks nostājās blakus Lansingam.

— Ko tas nozīmē?

— Klusu!

Kabinetā ienāca Rifs, grūzdams sev pa priekšu Keriju. Tagad Bosvoks skaidri zināja, kas ir šie trīs.

Rifs pārgrieza telefona vadus.

— Ja gribiet palikt dzīvi, tad dariet to, ko mēs teiksim. Jūs aizvedīsiet mūs uz Meksiku...

— Uz Meksiku? Tas nav iespējams, — Bosvoks protestēja. — Man jāsaņem atļauja nolaisties Tihuānā. Jums jāiziet pasu kontrole... Citādi jūs Meksikā nenokļūsiet...

— Nokļūsim, — Cita atteica. — Jūs aizvedīsiet mūs uz jebkuru vietu. Mēs nekur iepriekš nenolaidīsimies... Jūs aizvedīsiet mūs tieši uz Meksiku.

— Tas nav iespējams, — Bosvoks atkārtoja. — Mūsu vieglās lidmašīnas neaizlidos līdz Meksikai. Vai jūs zināt, kur tā atrodas? Nē, neiespējami.

Rifs nemierīgi paskatījās uz māsu.

— Mēs veltīgi tērējam laiku. Labāk brauksim...

— Aizveries! — Cita ieurbās ar acīm Bosvokā. — Mums jātiek uz Meksiku! Jūs mūs aizvedīsiet, ja ne, dabūsiet lodi pierē. Ātrāk!

— Lūdzu. Lai būtu, kā jūs vēlaties. Ar pistolēm es nestrīdos, bet brīdinu, ka mēs varam ciest avāriju. Bez tam mūsu lidmašīnas nevar tālu lidot. Varbūt būs jāizdara piespiedu nolaišanās... vajadzēs meklēt līdzenu vietu...

— Pietiek pļāpāt. Par to domāsim vēlāk. Ejam!

Bosvoks paskatījās uz Lansingu un piemiedza kreiso aci.

— Džef, pārbaudi mūsu putniņu.

— Noteikti.

Lansings steidzās. Bosvoks bija lielisks partneris. Lansings saprata, ka Bosvoks ir izdomājis kaut ko bīstamu.

— Tu esi kopā ar viņu, — Rifs teica Citai. — Es palikšu sargāt šos abus.

* * *

— Visas benzīna stacijas ir brīdinātas, šef, — Eds Bleks, viens no Denisona darbiniekiem, ziņoja. — Visas, izņemot vienu, jo tur nav telefona.

Denisons atrāvās no kartes.

— Izsauc patrulējošo mašīnu. Laupītāji var tur apstāties.

Bleks satvēra mikrofonu.

Kreiniem atkal palaimējās. Puisis, kurš būtu varējis sniegt informāciju par viņiem, bija aizgājis. Bija otrā nakts stunda.

— Es neko nezinu, — uz Beninga jautājumu atbildēja jaunais dežurants.

— Vai jums ir telefons? — Benings pajautāja.

— Ir, bet nedarbojas. Bez tam Freds vēl nav nokļuvis mājās.

Benings uzzināja Freda adresi un telefonu un, atgriezies mašīnā, paziņoja to Denisonam.

— Atrodi viņu un pēc iespējas ātrāk! — Denisons norīkoja.

Bez ceturkšņa divos Benings atrada Fredu, ieguva vajadzīgās ziņas un pastāstīja Denisonam.

Toms Harpers atveda bērnu uz pārvaldi un nodeva divu darbinieču gādībā. Uzzinājis, kur aizbraucis Denisons, viņš tam sekoja. Viņi satikās benzīna uzpildes stacijā.

— Viņi devās uz Bosvokijas lidostu, — Denisons paziņoja viņam pēdējos jaunumus. — Acīmredzot, viņi nolēmuši aizlaisties uz Meksiku. Viņi apsteidz mūs vairāk kā par stundu, bet viņiem pa pēdām seko Dermonts. Mēģini sazināties ar lidostu un parunā ar viņu.

— Līnija neatbild, — Toms pēc kāda laika teica.

Denisons sadrūma.

— Es tur aizsūtīju Beningu, bet tev arī jābrauc. Esi uzmanīgs. Kamēr viņu rokās ir missis Dermonta, mēs neko nevaram iesākt. Tom, mēs lidosim ar manu helikopteru, — viņš pagriezās pret Bleķu. — Sazinies ar Beningu un brīdini viņu, ka mēs izlidojam turp. Lai viņš neko neuzsāk, pirms nav pārliecināts, ka misis Dermontai nekas nedraud. Brīdini patrulējošo mašīnu, lai brauc uz lidostu, bet lai nesteidzas. Nekādas darbības pirms manas ierašanās.

Pa ceļam uz lidostu Viks ieslēdza lukturus. Viņš brauca lēni un apstājās pie lidostas vārtiem. Parakņājies pa instrumentiem, viņš izvēlējās lielāko atslēgu, vienīgo, kas kaut cik varēja noderēt par ieroci.

Viņš piegāja pie zema namiņa ar apgaismotiem logiem un paslēpās ēnā. Atvērās durvis un sievietes pavadībā iznāca kāds vīrietis. Viks pazina Citu.

— Ej ātrāk, lops tāds, — viņš izdzirda Citas balsi. — Tu esi pa-ralītiķis, vai?

Viks sekoja viņiem. Pirmais gāja vīrietis un trīs soļus aiz viņa Cita. Viņi devās uz angāru. Kad viņi aizgāja, Viks piezagās pie loga.

Pie sienas stāvēja vīrietis, Rifs sēdēja aiz galda un turēja rokā pistoli. Mazliet sāņus no vīrieša stāvēja bālā Kerija.

Viks ilgi skatījās uz viņu, ar pūlēm apspiezdams vēlmi skriet uzreiz iekšā. Taču viņš zināja, ka Rifs izšaus, pirms viņš vēl tiks viņam klāt.

Pēkšņi viņam galvā iešāvās kāda doma. Viņš ātri piegāja pie „kadi-laka“, kas stāvēja blakus mājai, un atrada abus čemodānus ar naudu. Viņš tos paņēma, izkāpa no ,,kadilaka“ un paskatījās uz angāra pusi.

Lansings atvēra angāra durvis un kopā ar Citu iegāja iekšā. Viks ar čemodāniem apgāja apkārt mājai un nozuda tumsā.

Angārā Cita vēroja, kā Lansings darbojas ap lidmašīnu.

— Paklau, puis, netūļājies, — viņa sacīja. — Ja mēs nokļūsim Meksikā, tu saņemsi tūkstots dolāru. Tev tā ir vesela bagātība!

— Tu tā domā? — Lansings apvaicājās. — Bet ja es sabojāšu lidmašīnu?

Nav vērts! Tu to vari vēlāk nožēlot, bet tā, saņemsi naudu. Ātrāk!

Kabinetā Bosvoks, atspiedies pret sienu, vēroja Rifu. Pēkšņi viņš pamanīja Rifa uztūkušo locītavu. Tas viņu iepriecināja — ar tādu roku cilvēks ir tikpat kā vienrocis.

— Mans partneris viens pats netiks galā ar lidmašīnu, — viņš ieteicās. — Viņam jāpalīdz. Parasti šo darbu veic divatā. Varbūt tu mani turp aizvedīsi?

— Kāpēc tu to neteici agrāk? — Rifs aizdomīgi paskatījās uz viņu.

— Tu mani nobaidīji.

Bosvoks pasmīnēja un piegāja pie loga. Rifs tūlīt notēmēja uz viņu pistoli.

— Jā, viņam vajadzīga palīdzība, — Bosvoks atkārtoja. — Iesim.

Rifs piecēlās un pamāja Kerijai.

— Gājuši! Tu iesi blakus man, bet tu, — viņš pagriezās pret Bosvoku, — iesi pa priekšu!

Bosvoks piegāja pie durvīm. Kerija nekustējās. Rifs pagriezās uz viņas pusi. Bosvoks, kas to vien bija gaidījis, metās virsū Rifam un izsita pistoli viņam no rokas. Pistole nokrita uz grīdas, un Bosvoks ar gaviļu saucienu uzbruka Rifam. Taču viņš bija novērtējis Rifu par zemu. Viņš neko nezināja par Rifa bagātīgo ielas kautiņu pieredzi. Ar vienu roku Rifs nevarētu pārspēt Bosvoku, bet viņam bija pieredze. Viņš palēcās uz lēcienā iespēra Bosvokam pa krūtīm ar savu apkalto zābaku. Bosvoks aizlidoja līdz pretējai sienai, un Rifs paguva pacelt pistoli.

No stobra izšāvās dzeltena liesma. Bosvoks kā pārsteigumā paskatījās uz Rifu. Uz Bosvoka baltā krekla lēni izplūda asiņu plankums, un viņš saļima uz grīdas. Trīcēdama Kerija aizklāja seju ar rokām.

Dažas sekundes pirms šāviena Lansings bija iedarbinājis motoru, un tāpēc ne viņš, ne arī Cita nedzirdēja šāvienu. Viks arī to nedzirdēja — viņš steidzās ar čemodāniem nokļūt pēc iespējas tālāk no mājas. Izdzirdējis motora troksni, viņš devās atpakaļ.

Rifs sagrāba Keriju aiz rokas un vilka sev līdz uz angāru. Viņš paspēra dažus soļus un apstājās.

— Kas man lēcies? — viņš nomurmināja. — Pavisam biju aizmirsis par naudu.

Viņš parāva Keriju aiz rokas:

— Stāvi šeit!

Pats viņš devās pie ,,kadilaka“.

Uz aizmugures sēdekļa čemodānu nebija, uz priekšējā arī ne. Viņu sagrāba zvērisks niknums. Pazuduši pusotra miljona dolāru! Kas tos pievācis?

Kerija gaidīja viņu ar strauji pukstošu sirdi. Pa labi no viņas, tikai kādu divdesmit jardu attālumā, kur vairs nesniedza gaisma no loga, sākās tumsa. Ja viņa pagūs tik tālu aizskriet, tad viņa būs glābta. Viņa saprata, ka Kreini gatavojas vest viņu līdz uz Meksiku, bet nebija pārliecināta, ka tur viņu nenogalinās. Un tā, viņa izlēma.

Kerija nekad vēl savā mūžā nebija tā skrējusi! Pašlaik no tā bija atkarīga viņas dzīvība.

Rifs stāvēja pie ,,kadilaka“. Viņš domāja par naudu un pavisam bija aizmirsis Keriju. Kas paņēmis naudu?

Cita!

Negaidot uzplaiksnījusī doma viņu apstulbināja. Krāpniece! Nolēmusi viņu piemānīt! Tāpēc viņa paņēma līdzi pistoli. Tā bija viņa, kas atraka dzelteno! Tā bija viņa, kas izjauca viņa precības ar Zeldu! Un tagad viņa nolēmusi aizlaisties ar visu naudu uz Meksiku un pamest viņu! Viņš pameta skatienu uz angāru. Angāra spožajā gaismā viņš redzēja lidmašīnu. Arī Cita savā plānajā kleitiņā bija labi redzama...

Taču ne tikai Rifs redzēja lidmašīnu un Citu. Viņus redzēja arī FIB darbinieks Benings, kas jau bija nokļuvis līdz lidostai un tagad, paslēpies zālē, vēroja notiekošo. Viņš pamanīja, ka Rifs kopā ar Keriju iznāk no mājas, bet tumsā pazaudēja viņus un nevarēja vairs saskatīt.

No augšas atlidoja vāja rūkoņa.

— Tas droši vien ir Denisona helikopteris! — viņš ar cerībām nodomāja.

Aiz niknuma gluži vai ārprātīgs Rifs iebelza ar pistoli pa ,,kadilaka“ jumtu un metās uz angāru.

— Pēc dažām minūtēm Cita aizlidos, — viņš domāja.

Viņš apstājās un lēni pacēla pistoli. Pārāk tuvu nedrīkst iet, var ieraudzīt, un viņai ir pistole. Viņš notēmēja un nospieda gaili. Šāviena troksni noslāpēja motora rūkoņa.

* * *

Viks ar riteņu atslēgu rokā zagās atpakaļ uz māju, kad ieraudzīja, ka Rifs izved no mājas Keriju. Viņš sastinga uz vietas.

Viņš redzēja, ka Rifs apstājās, kaut ko pateica Kerijai un devās pie ,,kadilaka“.

Viks pamira.

Tūlīt tas nelietis ieraudzīs, ka nauda pazudusi. Ko viņš darīs?

Viks paskatījās uz nekustīgo Keriju. Viņš redzēja, kā Rifs ierāpās mašīnā un kā Kerija pēkšņi sāka skriet uz viņa pusi. Vai Rifs šaus? Bet Rifs pat nepamanīja, ka Kerija aizbēga.

Viks pagaidīja, kāmēr Kerija pieskrien tuvāk, un metās pie viņas.

— Kerij! Tas esmu es, Viks!

Kerija iekliedzās un apstājās. Viņa izbijās. Viks viņu apskāva un cieši piekļāva.

Atskanot šāvienam, viņi paskatījās uz angāru. Viņi redzēja, kā Cita sarāvās un lēni nokrita zemē.

— Bēgsim! — Viks uzsauca un, satvēris Keriju aiz rokas, vilka uz ,,linkolnu“.

Tālu viņi tomēr netika.

— Pagaidiet] - atskanēja skaļa balss. - Palieciet uz vietas!

Viņi apstājās.

Kad Cita nokrita zemē, Rifs pēkšņi sajuta tik skaudras sāpes it kā viņam būtu iedurts ar nazi. Ar šausmām viņš skatījās uz zemē izstiepušos māsas ķermeni. Viņas kleita bija uzrāvusies, un viņš redzēja viņas gurnus. Rifa seja pietvīka. Paniskās bailēs viņš drāzās uz angāru.

Lansings sēdēja pilota krēslā un vēroja viņa tuvošanos. Viņš būtu varējis pacelties gaisā, bet raizējās par Bosvoku, un tāpēc tikai klusēdams skatījās uz propellera griešanos.

Rifs pieskrēja pie māsas un noliecās. Uz muguras bija izplūdis liels sarkans plankums. Viņš noslīga uz ceļiem un apgrieza viņu ar seju uz augšu. Cita iestenējās, atvēra acis un paskatījās uz Rifu.

— Bēdz! Viņi ir šeit! Tu vienmēr esi mani klausījis. Bēdz!

Rifs saķēra viņu aiz matiem.

— Kur ir nauda? Kāpēc tu to paņēmi? Kāpēc tu gribēji mani pamest?

Cita aizvēra acis. Lūpu kaktiņā parādījās asinis. Pēc dažām sekundēm

viņa atkal atvēra acis.

— Cita! - Rifs kliedza. - Kur ir nauda? Ko tu ar to izdarīji?

— Mašīnā... Par ko tur runā? Ņem to un bēdz, Rif! Vai tu patiešām nesaproti? Viņi jau ir šeit? Viņi mani nošāva!

Rifs piecēlās un paskatījās uz Lansingu.

— Vai tu paņēmi naudu? Tā ir pazudusi! Es domāju, ka tu to esi paņēmusi! Dzirdi, tā ir pazudusi! — viņš atkal kliedza uz Citu.

— Es paņēmu? Tā taču jau ir mūsu. Kāpēc lai es to ņemtu?

Rifs sažņaudza dūres. Netīrais apsējs noslīdēja no auss. Viņš līdzinājās mežonīgam, satrakotam zvēram.

— Cita! Es domāju, ka tu to esi paņēmusi! Es tevi nogalināju! Bērniņ, piedod man, es biju traks. Bērniņ! Es tevi aizvedīšu... viss būs kārtībā...

Cita ieķērās Rifa rokā.

— Bēdz, Rif! Tu vairs neko nevari izdarīt manā labā! Bēdz!

— Es tevi neatstāšu! Mēs būsim kopā. Pie velna naudu! Mēs vienmēr mīlējām viens otru!

Viņš pacēla Citu uz rokām, viņa iekliedzās un aizvēra acis.

Rifs turēja viņu uz rokām un skatījās uz bālo, nedzīvo seju. Viņš nespēja noticēt, ka viņa ir mirusi. Cita! Tas nevar būt! Viņš taču viņu mīl!

No viņa krūtīm izlauzās mežonīgs, dzīvniecisks kliedziens. Lansings pasmīnēja un novērsās.

— Viņi mūs nedzird, — helikoptera pilots teica. — Tur darbojas lidmašīnas motors. Vai es drīkstu nosēsties?

Denisons un Hārpers saskatījās.

— Nosēdieties.

Pēc divām minūtēm helikopters nolaidās piecdesmit jardus no lidostas. Denisons un Hārpers ar pistolēm rokās nolēca zemē. Viņi dzirdēja lidmašīnas dzinēju troksni un redzēja pašu lidmašīnu. Viņi ieraudzīja, ka Rifs uz ceļiem stāv pie māsas ķermeņa. Tad tumsā atskanēja kluss svilpiens. Viņiem tuvojās Benings.

— Šeit Benings, ser. Misters un missis Dermonta ir kopā ar mani, — viņš ziņoja. — Te bija šaudīšanās. Vai atļausiet uzzināt, kas noticis?

Blakus Beningam viņi ieraudzīja Viku un Keriju un strauji piegāja pie tiem.

— Viss kārtībā, — Denisons teica. — Šis cilvēks nogādās jūs pārvaldē. Jums vairs nav ne par ko jāuztraucas. Jūsu bērns jūs tur gaida. Šeit mēs pabeigsim paši. — Viņš pagriezās pret Beningu. — Aizved viņus uz pārvaldi.

— Man te ir čemodāni ar naudu, — Viks pateica.

Denisons pasmējās.

— Nav vērts runāt par naudu. Brauciet uz pārvaldi.

Benings, Viks un Kerija devās pie mašīnas, bet Hārpers un Denisons gāja uz angāru. Rifs lēni nāca ar Citas ķermeni uz rokām. Likās, ka viņš neapzinās, ko dara.

— Met nost ieroci un pacel rokas! — Denisons pavēlēja.

Rifs nodrebēja un bezpalīdzīgi pavērās tumsā, no kurienes atskanēja valdonīgā balss, tad metās skriet, pametis Citas ķermeni. Viņš skrēja, apkārt neskatīdamies, un nepamanīja propelleri.

Skaļi nokrakšķēja kauli...

Dž. H. Čeizs Tu pats uzprasījies

.

1. nodaļa

Kad viņš ienāca istabā, viņa uzreiz saprata, ka kaut kas atgadījies. Kādā aukstā un dīvaini atsvešinātā balsī viņš vaicāja:

— Hello, dārgā? — un tad, neskatoties uz viņu, nometa cepuri uz gultas. Pēc tam viņš novilka mēteli un nometa turpat. Apsēdies pie kamīna, viņš sāka vērties ugunī, bet viņa drūmais acu skatiens vērsa to kaut kādu svešu, un viņš nemaz vairāk nelīdzinājās sev.

Pusgada kopdzīves laikā viņa nekad to nebija tādu redzējusi. Un viņa nodomāja, ka tam var būt tikai viens izskaidrojums: viņš grib to pamest.

Jau vairākas nedēļas viņa sev vaicāja, cik ilgi turpināsies viņu sakars. Un ne jau tāpēc, ka viņš būtu izrādījis kādas atsvešināšanās pazīmes. Nē, tas tā nebija, bet viņš bija devītais vīrietis viņas dzīvē, un viņa bija pieradusi, ka viņas sakari ar vīrieti īpaši neieilgst.

Un viņa arī neloloja nekādas īpašas ilūzijas par saviem sakariem ar vīriešiem. Tagad viņai bija trīsdesmit divi gadi, un viņas līdzšinējais dzīves stils bija atstājis uz viņu atbilstošu iespaidu. Bet kādreiz sen, liekas tik ļoti sen atpakaļ, šķiet kopš tā brīža pagājusi jau vesela mūžība, viņa ieņēma otro vietu konkursā „Mis Amerika“. Un ja viņa toreiz zinātu to, ko viņa zināja tagad, tad viņa būtu rīkojusies gudrāk un kaut kādā veidā ietekmētu kungus no žūrijas, kā to bija izdarījusi konkursa uzvarētāja. Un tad viņa nebūtu vis otrā, bet gan pirmā.

Pēc konkursa viņa, kā jau parasti mēdz būt, aizbrauca uz provēm uz Holivudu un pat nospēlēja dažas mazas lomiņas otršķirīgās filmās. Viņas režisors bija Sollijs Dovenjatins. Iespējams, viņa toreiz pārvērtēja savas iespējas. Viņa cerēja, ka ar viņa palīdzību viņa uztaisīs sev lielisku

10-160

kinokarjeru, ja tikai būs pietiekami prātīga. īstenībā viss iznāca gluži citādi.

Pēc dažiem mēnešiem viņš pilnīgi zaudēja par viņu jebkādu interesi. Un, gluži kā pēc signāla, par viņu zaudēja interesi arī visi pārējie kinostudijā.

Kad viņas kinoaktrises amplua nebija izdevies, viņa strādāja par manekeni, bet pēc tam nolaidās vēl zemāk: sāka strādāt kādā nakts bārā. Un lūk, ,,Eldorado“ viņa iepazinās ar Benu Delani.

Nākošie četrpadsmit mēneši kļuva par viņas dzīves kulmināciju. Ar Benu viņa devās tālos ceļojumos, izbraukāja gandrīz vai visu Eiropu. Bieži viņi tika lūgti uz dažādām pieņemšanām Ņujorkā, peldējās pie Meksikas līča krastiem, slēpoja Šveicē. Viņu sakars turpinājās tik ilgi, ka viņa jau gandrīz nodomāja, ka Bens agri vai vēlu to apprecēs. Taču vēlāk viņš atsvešinājās, un tā arī tas viss beidzās.

Viņa jau sen neredzēja Benu, taču bieži par viņu domāja. Viņa sekoja viņa karjerai pēc laikrakstu ziņām un sapņoja, ka viņi atkal reiz. varētu būt kopā. Pēc Bena viņas dzīvē bija arī citi vīrieši, bet tomēr visi tie, salīdzinot ar Benu, bija viņas atmiņā atstājuši tikai bālas ēnas.

Garijs Grifins ienāca viņas dzīvē tad, kad viņa nolaidās vēl zemāk un bija spiesta pārdot daļu no savām kažokādām un dārgakmeņiem, kurus tai kādreiz bija dāvinājis Bens.

Garijs bija pilots. Viņš lidoja ar Kalifornijas aviokompānijas lidmašīnām līnijā Losandželosa-Sanfrancisko. Viņš bija par četriem gadiem jaunāks un visai izskatīgs. Daudzus pārsteidza viņa pašpārliecinātība un nesatricināmais miers. Viņš bija gara auguma, spēcīgs, līdzīgs smagsvara bokserim.

Viņa aizbrauca uz kādu nakts klubu, cerībā atrast tur sev darbu, un satikās ar Gariju hallē jau pēc tam, kad bija saņēmusi administratora atteikumu. Kad viņa vēlāk atcerējās šo tikšanos, viņa domāja par to, ka viņai noteikti palīdzējis kluba halles nespodrais apgaismojums. Tieši šī apgaismojuma dēļ Garijs nesaskatīja viņas nogurušo seju un izmisušo skatienu.

Garijs pēkšņi iznira viņai līdzās. Kad viņš to ieraudzīja, viņa melnīgsnējā seja ieguva gluži citu izteiksmi. Viņš uzsmaidīja tai īsti plēsonisku smaidu. Viņa jau tad nodomāja, ka nekad nebija satikusi vīrieti ar šādu smaidu.

- Vai jūs sastādīsiet man kompāniju? - viņš jautāja. - Jūs esat tieši tā sieviete, par kādu es visu dzīvi sapņoju, tiklīdz pāraugu skolnieka vecumu.

Viņš ielūdza to vakariņās, un viņai kaut kādā veidā izdevās parādīt sevi no labās puses. Pēc tam viņš aizveda to uz mājām un apstājās pie ieejas. Viņa cerēja, ka viņš nāks tai līdzi, un tāpēc viņa vārdus: „Vai jūs nepaēdīsiet parīt kopā ar mani vakariņas?“ - uztvēra kā laipnu atvadīšanās sveicienu. Viņa izbijās no šiem vārdiem, izbijās, ka viņš uz visiem laikiem izgaisīs no viņas dzīves, un ātri vaicāja:

- Bet vai jūs nevēlaties uzkāpt augšā pie manis? Iedzersim pa glāzītei...

Viņš pasmaidīja un pagrozīja galvu.

- Es labprāt uzkavētos, bet nevaru. Man ir jābūt darbā. Bet ja šī atļauja ir spēkā vēl arī parīt, tad es labprāt to izmantošu.

Viņa necerēja to atkal ieraudzīt, bet pēc divām dienām ap pulksten divpadsmitiem viņš atkal pie viņas ieradās un ielūdza viņu vakariņās, bet pēc tam palika pie viņas pa nakti. Kopš šī brīža sākās viņu sakars. Kādu pusgadu viņš regulāri viņu apmeklēja. Reizēm viņi gāja uz restorānu, taču visbiežāk pavadīja vakarus mājās, sarunājoties pie kamīna. Tā tas turpinājās vēl joprojām. Un, kad viņš ienāca istabā, viņa uzreiz saprata, ka kaut kas atgadījies.

„Lūk, arī viss... — viņa nodomāja un iekāra viņa mēteli garderobē. — Tas viss bija pārāk labi, lai ilgi turpinātos. Visādā ziņā, tā ir cēla rīcība, ka viņš ieradies, lai izskaidrotos/4

Viņa piegāja pie galda, paņēma cigareti un uzsmēķēja. Pēc tam ievēroja, ka viņai dreb rokas.

- Tu šodien tik agri, Garij, - viņa teica un saspringti raudzījās uz viņu.

Viņa jau sēdēja uz dīvāna, bet viņš — savā krēslā un vērās kamīna ugunī. Viņa tumšās, biezās uzacis bija sarauktas, bet piere spīdēja no sviedriem.

- Jā, agri, — viņš teica un turpināja skatīties ugunī.

10*

Viņa kādu laiku klusēja, bet tad vaicāja:

— Kas tad īsti noticis?

— Bet kas tev teica, ka kaut kas ir noticis? — viņš izmeta. — Iedod man kaut ko iedzert. Šodien es gribu piedzerties līdz baltajām pelītēm!

Pudele bija jau gandrīz tukša. Viņa ielēja divās glāzēs. Pudelē jau gandrīz nekā vairāk nepalika, un viņa salēja atlikumu savā glāzē, jo juta, ka šodien viņai būs nepieciešams kaut kas spēcinošs.

— Diemžēl, mājās nav vairāk viskija, — viņa teica.

Viņš izdzēra viskiju vienā rāvienā.

— Tev būs jāaizdod man nedaudz naudas, Glorija. Es esmu uz sēkļa. Pēdējo dolāru iztērēju, lai atbrauktu uz šejieni. Vai tev ir nauda?

Viņa ātri atvēra somiņu un izbēra visu naudu: divi dolāri un vēl nedaudz sīknaudas.

— Tas ir viss, — viņa teica.

Viņš pacēla acis.

— Tu vari izrakstīt čeku. Kāds no taviem kaimiņiem tev to bankā samainīs.

— Man jau vairākus mēnešus nav rēķina bankā, — viņa noteica ar cietējas smaidu sejā. — Tā ka ne jau tu viens pats esi uz sēkļa...

Viņa seja savilkās, pēc tam viņš izvilka no kabatas cigarešu paciņu un uzsmēķēja.

— Nu, un nav nemaz arī ko uztraukties, — viņš teica un pēkšņi pavīpsnāja. — Mēs abi esam uz sēkļa, nu un tad?

Viņa izbrīnījusies palūkojās uz viņu.

Neizskatījās, ka viņš būtu nācis, lai atvadītos...

— Kas noticis, Garij? Vai tev ir kādas nepatikšanas?

— Var teikt arī tā, — smaids nozuda no viņa sejas. — Bet mēs vienalga piedzersimies! Es pārdošu vai ieķīlāšu savu pulksteni, taču šodien man vajag piedzerties!

— Saki, beidzot, kas noticis?

Viņš klusēja, tad paraustīja plecus.

— Es pazaudēju darbu... Mani atlaida. Es, protams, saprotu, ka pie tā visa es pats esmu vainīgs, bet man nekļūst no tā vieglāk. Bet visnepatīkamākais, ka man nemaz nav naudas.

— Tu pazaudēji savu vietu? — viņa pārjautāja. — Bet kā gan tas notika, Garij?

— Lūk, kā... — viņš nobrauca ar roku pār matiem. — Un šeit vairāk neko nepadarīsi. Fakts paliek fakts. Kā gan es varēju zināt, ka vecais pats personīgi atradīsies uz borta? Es nezināju, un mani neviens nebrīdināja. Iedomājies tikai? Ielavīties slepus savā lidmašīnā... Tā viņš kontrolē savu padoto darbu...

— Kāds vecais?

— Boss... Kalifornijas aviokompānijas prezidents, — sapīcis atbildēja Garijs. — Kā gan es varēju zināt, ka viņš ir paslēpies lidmašīnā? — viņš apklusa un domīgi palūkojās uz viņu. — Nu ko, varbūt, būs labāk, ja es izstāstīšu visas lietas detaļas. Mēs labi sapratāmies pēdējā pusgada laikā. Ja jau es nepastāstīšu patiesību tev, tad kam gan lai to es vēl stāstu?

— Ceru, ka tā tik tiešām būs patiesība, — viņa, asaras valdot, noteica.

Viņš pieliecās uz priekšu un uzlika savu plaukstu uz viņas rokas.

— Zini... Es nezinu, kā lai iesāk... Tu esi lielisks biedrs, Glorija, un mēs esam pavadījuši kopā daudzas brīnišķīgas dienas. Tu biji laba pret mani, bet es, reizēm rīkojos tik tiešām lopiski... Es reizēm iedzeru kādu glāzīti, bet tu jau zini, kā tas vienmēr notiek...

— Jā, zinu, — viņa skumji atbildēja, — nu, bet tālāk, Garij?

Viņš noglāstīja viņas roku un atgāzās pret krēsla atzveltni. Pēc tam saviebās.

— Saproti, viena no stjuartēm jau vairākas nedēļas taisīja man tādas actiņas... Jāatzīstas godīgi: meitenīte kā nākas! Nu, un tad es nodomāju, bet kāpēc lai es viņai... Nu, tu jau pati saproti, ko es ar to domāju... Un, lūk, es biju tāds muļķis, ka paņēmu sev līdzi pudeli viskija un nedaudz iedzēru, lai būtu lielāka dūša. Pēc tam palūdzu, lai Toms mani nomaina, bet pats devos uz lidmašīnas asti, un tieši pašā nepiemērotākajā brīdī, gluži kā Hamleta tēva gars, uzradās šis večuks... Mans Dievs! Kāds viņam bija skats! Varēja iedomāties, ka viņu tūlīt ķers trieka! Viņš pat nevarēja sagaidīt, kad mēs nolaidīsimies, lai mani atlaistu.

Gloriju visvairāk apvainoja tas, ka šī stjuarte ir — „meitenīte kā nākas../4. Visu pārējo viņa vairāk tā īsti neuztvēra. Taču viņa tomēr izmocīja līdzjūtīgu smaidu.

— Jā, nepaveicās... Man ir ļoti žel, ka tā gadījās... Bet šī meitene... Vai tu ar viņu jau...

— Nē, viņa man neko nenozīmē. Viņa ir pārāk jauna. Tagad arī es pats nesaprotu, kas man bija uznācis. Bet tu zini, kā tas notiek... Nedaudz iedzēru... un tad vēl šis aicinošais skatiens... Jā, ko tur daudz stāstīt! — un viņš atkal nobrauca ar roku pār matiem. — Tagad man viņu gribas pat nožņaugt! Ja viņa mani nebūtu tā izaicinājusi, es nesēdētu pašlaik bez darba!

Glorija dziļi nopūtās. Pēkšņi viņa sajuta atvieglojumu.

— Tu sameklēsi sev citu darbu, Garij. Šī taču nav vienīgā aviokompānija pasaulē, vai ne?

Viņš pielēca no krēsla un, rokas bikšu kabatās sabāzis, sāka nervozi staigāt pa istabu.

— Un tomēr, ar mani ir cauri! Mana pasaule ir gaiss un lidmašīna. Es māku tikai vadīt mašīnu. Bet vecais ir jau parūpējies, lai ar mani būtu cauri kā ar pilotu! Viņš man to apsolīja. Viņam ir labi sakari citās aviokompānijās. Es, protams, atradīšu sev kādu citu darbu, bet jāskatās patiesībai acīs — ar manu pilota karjeru ir cauri!

— Nu, ko tu, Garij! Tu noteikti atradīsi sev piemērotu darbu. Tu taču esi priekšzīmīgs darbinieks, bet lidotāji ir vajadzīgi visur. Bet ja tev arī neizdosies iekārtoties, nebūs nekas briesmīgs... Tu vēl esi jauns un vari sākt visu no sākuma... — viņa apklusa, ievērojusi viņa skatienu.

— Nevajag par to, Glorija! — viņš asi teica. — Tu no šīm lietām vienalga neko nesaproti!

— Iespējams, — viņa piekrita. — Es jau pat savas lietas neesmu spējīga savest kārtībā, kur nu vēl tavas... Piedod.

Viņš nodzēsa cigareti un tūdaļ pat aizsmēķēja jaunu. Pēc tam lēnām apsēdās līdzās Glorijai uz dīvāna.

— Neko labāku es arī neesmu pelnījis. Es pat neko nevaru pārmest šim vecim. Viņš nevarēja rīkoties citādi. Gluži vienkārši, es biju tāds muļķis un padevos blondīnes valdzinājumam. Bet tev ir nepatīkami to klausīties, Glorija... Un mēs tuvākajā laikā vairāk nevarēsim ēst pusdienas restorānos, pat uz kino iet nevarēsim... Būs labāk, ja tu mani vienkārši padzīsi. Es taču vairāk tev neesmu vajadzīgs...

Viņas sirds sāka slimīgi dauzīties. Varbūt viņš tomēr nolēmis viņu pamest! Un izdomājis visu šo stāstu, lai viņa tik slimīgi nereaģētu uz šo šķiršanos.

— Es nespēju tevi padzīt, Garij. Un tā lieta nav kino un restorānos... Lieta ir tevī... Tu man esi vajadzīgs!

Viņš kļuva manāmi priecīgāks.

— Es redzu, ka tu runā no sirds.

— Protams! — viņa piecēlās un aizsmēķēja cigareti. Bet tad viņu pēkšņi pārņēma bailes, ka viņa atklājusi savas jūtas, un tas var viņu atbaidīt. Lai nebūtu jāklusē, viņa ātri piebilda:

— Tu taču zini, ka divatā ir vieglāk dzīvot nekā vienam. Varbūt tu pārcelsies pie manis, Garij?

Viņa apklusa.

Viņas sirda strauji pukstēja, kamēr viņa gaidīja atbildi. Viņa nez kāpēc bija pārliecināta, ka viņš atteiksies.

— Pārcelties pie tevis? Vai tu nopietni? - viņš paskatījās uz viņu ar kaut kādu tukšu skatienu. - Bet es visu laiku sev uzdevu jautājumu, kur lai es sameklēju kādu lētāku dzīvokli, jo tagad es neesmu spējīgs samaksāt par saviem apartamentiem. Nedēļas beigās beigsies apmaksas termiņš, bet jaunu iemaksu es nebūšu spējīgs izdarīt... Bet vai tu labi visu apdomāji, pirms man to piedāvāji?

— Protams... — viņa novērsās, lai viņš neredzētu viņas asaras. Viņa gribēja to bez naudas un bez darba. Viņa gribēja to vairāk par visu pasaulē.

— Vienkārši nezinu, ko lai es daru, — viņš nedroši teica. — Ļaudis sāks runāt, ka tu mani uzturi. Bez tam, iespējams, mēs sāksim krist viens otram uz nerviem. Ar mani nav viegli dzīvot. Vai tu visu apdomāji?

— Jā...

Viņas balss trīcēja. Garijs piecēlās un pagrieza viņu ar seju pret sevi.

— Tu raudi, Glorija? Kāpēc tu raudi?

— Es pati to nezinu... — viņa atbrīvojās un izslaucīja acis ar kabat-lakatu. — Iespējams, ka mani tik ļoti satrauca tavs stāsts.

Viņa saņēma sevi rokās un ar pūlēm pasmaidīja:

— Vai tu pārcelsies pie manis, Garij?

— Es to ļoti gribētu. Tas bija augstsirdīgi no tavas puses. Es esmu pārliecināts, ka atradīšu sev darbu... Mums ir jānoturas virs ūdens. Bet tagad es došos pie sevis un savākšu mantas. Vai tu gribi, lai es pārvācos jau šodien?

— Nu, protams! — viņa apķēra ar rokām viņa kaklu. — Es esmu ļoti priecīga, Garij! Es iešu tev līdzi un palīdzēšu tev savākt mantas. Bet pēc tam mēs kaut ko ieķīlāsim un apslacīsim šo notikumu!

— Protams! — viņš ar smaidu noteica. — Es priecājos, ka dzīvošu kopā ar tevi. Mums būs labi kopā, mazulīt!

* * *

Pagāja nedēļa. Pusdeviņos Glorija izgāja no vannas un atgriezās guļamistabā, kur Garijs vēl gulēja aizmidzis, tad uzmanīgi, lai viņu neuzmodinātu, apsēdās pie tualetes galdiņa un sāka sukāt matus.

„Cilvēkus iepazīsti tikai tad, kad ar viņiem kopā dzīvo,“ viņa nodomāja un palūkojās spogulī uz gulošo Gariju. Eksperiments izdevās labāk nekā viņa bija domājusi. Taču viņa vēl joprojām raizējās. Viņš teica, ka sameklēs sev darbu, lai kaut kā noturētos virs ūdens, bet viņš nesteidzās.

Iznāca tā, ka nevis viņš, bet viņa atrada sev darbu — manikīres vietu hotelī ,,Star“, kas atradās dažus kvartālus no viņas mājas. Viņa pelnīja 15-20 dolārus nedēļā, bet tas tomēr bija labāk nekā nekas.

Ja tikai Garijs pats kaut nedaudz nopietnāk attiektos pret darba meklējumiem! Viņš necēlās ārtāk par pulksten vienpadsmitiem un pēc tam atlikušo dienas daļu līdz pusdienām bija aizņemts ar to, ka caurskatīja avīzes ar darba piedāvājumiem. Divus vai trīs viņš parasti atzīmēja ar krustiņu, bet tad devās uz pilsētu, lai tuvāk iepazītos ar šiem piedāvājumiem. Vairums gadījumos viņš mājās atgriezās ap pusseptiņiem, nomākts un sliktā garasstāvoklī. Un vienmēr atkārtoja, ka netaisās liekt muguru par trīsdesmit dolāriem nedēļā.

— Ja es piekritīšu šādam darbam, — viņš katru reizi teica Glorijai, — tad es uzskatīšu, ka ar mani ir cauri. Vajag atrast kaut ko labāku.

Bet viņa saprata, ka tā ir tikai atrunāšanās, lai nevajadzētu iet strādāt piedāvātajā darbā. Un tagad viņa saprata, ka pilota darbs, tik tiešām, ir viņam pats galvenais šajā pasaulē.

Taču īpaši viņu uztrauca kas cits: viņš bez īpašām ceremonijām ņēma uz krīta pie tuvējiem bodniekiem. Un lai gan viņš pagaidām vēl nebija nopelnījis ne centu, Glorija vienmēr uz virtuves galda atrada gaļu visai nedēļai un vēl piedevām pāris viskija pudeles.

— Paklausies, Garij, tu taču nevari mūžīgi ņemt uz krīta! — viņa protestēja. — Agri vai vēlu nāksies taču maksāt...

Viņš tikai smējās par atbildi.

— Nelauzi par to savu galvu. Es ne īpaši meistarīgi spēju piemeklēt sev darbu, bet toties meistarīgi ņemu uz krīta. Ja šie idioti man tic, tad kāpēc lai es tur vēl īpaši šaubītos? Viņi tic, ka drīz nomirs mans bagātais tēvocis. Es viņiem izstāstīju, ka viņa īpašumā ir četrdesmit tūkstoši dolāru un ka es esmu viņa vienīgais mantinieks. Bez tam es negribu dzīvot uz tava rēķina! Tu maksā par dzīvokli, bet es gādāju produktus. Pagaidām tas ir vienīgais, uz ko es esmu spējīgs!

Viņu darīja nemierīgu arī biežā Garija garastāvokļa maiņa. Bija dienas, kad viņš kļuva īpaši drūms. Drīz viņa noskaidroja, ka tās bija dienas, kad viņš agrāk lidoja. Un lai gan viņš nekad par to nerunāja, viņa zināja, ka viņš skumst pēc lidmašīnas un saviem draugiem.

Reiz viņa centās to pierunāt apmeklēt savus bijušos darbabiedrus.

— Nekādā gadījumā! — viņa seja piesarka no dusmām. — Viņi mani vienmēr cienīja, bet tagad es viņiem esmu beigts cilvēks!

Viņa atrāvās no savām domām, novilka halātu un uzvilka kleitu. Kad viņa pogāja ciet pogas, Garijs pamodās un sāka viņu vērot.

Viņš pasmaidīja.

— Vai vēlies, lai pagatavoju kafiju? Man vēl ir laiks.

— Nē, paldies. Es pats sev pagatavošu. — Viņš lēni apsēdās uz gultas. — Zini, Glorija, es tevi vēroju. Dzīve divatā, šķiet, tev iet labumā. Tu esi kļuvusi gluži vai jaunāka, skaistāka un šķieti gandrīz vai laimīga. Uz tevi ir prieks noskatīties.

Viņa zināja, ka viņam ir taisnība. Viņu padarīja jaunāku viņu kopdzīve. Tiesa, šo dzīvi aptumšoja viņa nespēja piemēroties apstākļiem. Tagad, kā viņai šķita, bija piemērots laiks sarunai.

— Es gribu, lai arī tu būtu laimīgs, mans dārgais! Bet tu neizskaties laimīgs, un mani tas ļoti sāpina.

Viņš novērsās.

— Nevajag par mani uztraukties, es drīz vien izķepurošos. Dzīvē taču visādi gadās!

Viņa piegāja pie gultas un apsēdās uz malas.

— Man šķiet, ja tu vistuvākajā laikā neatradīsi darbu, tu sāksi mani ienīst!

— Nerunā muļķības, Glorija! Lai nu ko, bet tevi jau nu gan es nekad nesākšu ienīst! — viņš vērtējoši paraudzījās uz viņu. — Vai tu brauktu ar mani ceļojumā? Uz Parīzi, Londonu, Romu?

— Protams, Garij! Labprāt! — viņa izbrīnījusies iesaucās. — Tas tiešām būtu tik jauki! Bet vai tad tas ir iespējams?

— Bet vai tu neatteiktos no miljona dolāru? — viņš vaicāja un paņēma viņu aiz ceļgala.

— Nē, protams... — viņa pēkšņi izbijās no viņa dīvainā skatiena. — Vai tu, gadījumā, negrasies kļūt pat ASV prezidentu?

— Es runāju ļoti nopietni, Glorija! Es nekad nesāktu jokot par šo tēmu. Es zinu veidu kā iegūt trīs miljonus dolāru. Un ja man būtu palīgi, es varētu izsist no šīs lietas miljonu, bet varbūt pat vairāk.

— Bet dārgais...

— Zinu... Neskaties uz mani ar tādu izbiedētu skatienu. Pēdējā laikā es ilgi domāju un nācu pie slēdziena, ka mūsu sabiedrībā ir tikai divas cilvēku kategorijas: viltīgie, kuri kļūst bagātāki, un muļķi, kuri visu dzīvi paliek nabagi. Ilgu laiku es arī biju muļķis, bet tagad es gribu pāriet citā kategorijā. Es zinu, kā var iegūt trīs miljonus, un es tos iegūšu!

— Iegūsi? Par ko tur runā?

Viņš atgāzās pret spilvenu un palūkojās uz viņu. Šis skatiens lika Glorijai nodrebēt.

— Saproti mani pareizi, Glorija. Tu vienmēr pret mani lieliski izturējies, un es esmu tev par to ļoti pateicīgs. Tu esi vienīgais cilvēks, kuram es varu uzticēties un uz kuru es varu paļauties. Un ja es dabūšu šo lietiņu cauri, tad arī tu nebūsi zaudētāja. Bet es gribu būt pilnīgi drošs par panākumu. īpaši es negribētu, lai arī tev būtu kādas nepatikšanas. Man vēl ir jāapdomā šīs lietas detaļas. Kad es to visu izdomāšu, es nodrošināšu sevi līdz sava mūža beigām, un arī, protams, tevi!

— Garij, mīļais, — viņas sirds neprātīgi dauzījās, — es vēl joprojām nesaprotu, par ko tu runā... Piedod man, es esmu tāda muļķe...

— Tur nav nekā dīvaina, ka tu nesaproti, — viņš atbildēja un noglāstīja viņas roku. — Bet es pastāstīšu tev, kas par lietu. Tikai vispirms apsoli man, ka tu nevienam neteiksi.

Glorija centās norīt kamolu, kas bija iestrēdzis viņai kaklā.

— Ceru, ka tas nav nekas nelikumīgs?

Viņš saviebās, tad viņa sejā parādījās neapmierinātā izteiksme, kas tik bieži to satrauca.

— Labi, — viņš nepacietīgi teica. — Aizmirsti to visu. Tagad vienalga nav īstais laiks sarunai. Skrien uz darbu, citādi vēl nokavēsi... — viņš viegli papliķēja viņai pa vidukli un pats devās uz virtuvi, lai pagatavotu sev kafiju.

Glorija gluži automātiski piegāja pie tualetes galdiņa, pāris reizes nobrauca ar ķemmi pa matiem, bet pēc tam devās uz virtuvi.

— Tu tomēr man pasaki, kas tev ienācis prātā, — viņa prasīja iespējami vienaldzīgākā balsī.

— Es nevienam neteikšu.

— Labāk nevajag, — teica Garijs, — bet viņa redzēja, ka viņam ļoti gribas par to kādam pastāstīt. — Teikšu tev tikai vienu: es nekad nevienam neļaušu sev lasīt morāli! Es jau esmu visu nolēmis, un neviens, pat tu, nespēsi mani no tā atrunāt. Bet kad man būs nauda, es braukšu uz Londonu, Parīzi, Romu... Es baudīšu dzīvi. Bet pēc tam kļūšu par ieguldītāju kādā nopietnā uzņēmumā. Teiksim, gaisa aerobusi! Tas mani apmierina!

— Skaidrs...

— Bet tas, vai es ņemšu tevi līdz uz Eiropu, — viņš turpināja, — ir atkarīgs tikai no tevis. — Viņš ielēja sev kafiju, apsēdās pie virtuves galda un paskatījās uz Gloriju. — Tev vēl ir laiks visu apdomāt. Es negribu tev uzspiest kādu noteiktu lēmumu, bet es vienalga īstenošu savu plānu. Tikai pateicoties tam, es atkal varēšu lidot! Es gribu būt pats sev noteicējs, bet tāpēc ir vajadzīga nauda. Un man līdzās ir vieta arī tev, protams, ja tu pati to gribēsi. Ja nē — es braukšu viens.

Viņa nesekmīgi centās apspiest nervu drudzi.

— Ko tu esi nolēmis darīt, Garij, - viņa vaicāja un apsēdās uz taburetes.

— Mēneša beigās viena no Kalifornijas aviokompānijas lidmašīnām uzņems uz sava borta dimantu partiju, lai nogādātu to Sanfrancisko. No turienes tie vēlāk tiks transportēti uz Tokiju. Es to droši zinu, jo man pašam vajadzēja lidot ar šo reisu. Šie dimanti ir novērtēti par trīs miljoniem dolāru, un es tos nolaupīšu.

Glorijai sirdī, šķiet, iedūrās duncis. Viņš ir zaudējis prātu?! Grib nolaupīt dimantus trīs miljonu dolāru vērtībā! Par to viņam var piespriest divdesmit gadus cietumā, ja ne vairāk! Viņš izies brīvībā, kad viņam būs jau piecdesmit, bet ko viņa darīs šos divdesmit gadus? No šīs domas Glorijai kļuva baigi.

— Tikai nerādi tādas acis! — Garijs metās viņai virsū. — Es lieliski saprotu, par ko tu tagad domā! Par to, ka mani apcietinās? Uz to es tev atbildēšu: es pat ar pirkstu tam visam nepiedurtos, ja nebūtu pārliecināts par veiksmi. Es jau tagad esmu gandrīz pilnīgi pārliecināts, ka pēc nedēļas es visu zināšu.

— Vai ir vērts tā riskēt, Garij? — viņa centās runāt mierīgi. — Vēl nevienam nav izdevies nesodīti veikt tik lielu zādzību.

— Tu glužu vienkārši nezini manu plānu. Tas var pārsteigt jebkuru! Tāds vēl nekad pasaulē nav bijis, — viņa seja satraukumā mirdzēja. Glorija viņu tādu vēl nekad nebija redzējusi. — Es nolaupīšu lidmašīnu!

Viņa apstulbusi vērās uz viņu.

— Kādā veidā?

— Dimanti tiks transportēti ar parasto pasažieru lidmašīnu. Par to neviens nezina. Tikai šefs un piloti. Es nopirkšu biļeti uz šo reisu, un kopā ar mani lidos vēl divi cilvēki. Tiklīdz lidmašīna uzņems augstumu, mēs sāksim rīkoties. Divi mani palīgi paņems uz grauda komandu un pasažierus, bet es vadīšu lidmašīnu un nolaidīšos tuksnesī. Tur mūs jau gaidīs mašīnu. No tuvākā lidlauka es aizlidošu uz Meksiku, biļeti jau es būšu iegādājies iepriekš. Un kad šis notikums ar lidmašīnas nolaupīšanu un dimantu zādzību beidzot nāks gaismā, es jau sen būšu Meksikā. Un es tur varēšu uzkavēties tik ilgi, līdz pārdošu visus dimantus. Viss āķis ir tikai tajā apstāklī, kur lai rod pircēju.

Viņa uzklausīja šo avantūristisko un bīstamo plānu un nespēju saprast, ka Garijs nopietni cer uz veiksmi.

— Bet tu taču nevari nozagt dimantus par trīs miljoniem dolāru, ja tev vēl, turklāt, nav tiem pircēja! Trīs miljoni, tā nav rozīņu mārciņa. Visā valstī tiks izsludināta meklēšana, un neviens neuzdrošināsies pirkt no tevis tik bīstamu preci...

— Uzdrošināsies, ja būs pieņemama cena! — saērcināti iebilda Garijs.

— Bet tu taču gribi par tiem miljonu?

— Necenties mani atrunāt! — viņš asi atbildēja.

— Es nemaz necenšos... Vienkārši tu neesi iedomājies par risku un grūtībām.

— Ne par ko citu es visu šo laiku nemaz neesmu domājis, — Garijs dusmās izmeta. — Grūtības, protams, būs. Tā nav nieka lieta, bet es ar visu tikšu galā. Un Meksikā mani gaidīs cilvēks, kurš paņems šos dimantus.

Pēkšņi Glorijai radās cerība. Tās visas tikai ir romantiskas iedomas. Viņai noteikti izdosies atrunāt viņu no šīs murgainās idejas. Vajag tikai būt nedaudz uzstājīgākai.

— Un tu esi pārliecināts, ka spēsi atrast tādu cilvēku? — viņa vaicāja. — Tu taču nevari vazāties apkārt pa pasauli ar trīs miljoniem.

— Zinu, zinu! Bet šo jautājumu vajag vēl kā nākas apdomāt.

— Bet kur tu atradīsi sev palīgus?

— Vēl nezinu. Rīt nāksies pilsētā nedaudz izzondēt situāciju.

— Bet tas taču nav nopietni, Garij! Tādai lietai kurš katrs vis neder. Uzrausies uz kādu, un šī lieta kļūs zināma policijai. Ak, Garij, dārgais! Vai tiešām tu nesaproti, ka no visa tā nekas nesanāks? Tu taču neesi gangsteris. Šādu plānu var realizēt tikai tad, kad tev aiz muguras stāv vesels sindikāts.

Garijs izbrīnījies paraudzījās uz viņu.

— Kāpēc tādas šaubas, drostaliņ? Es saprotu, sindikāts un tā atbalsts ir laba lieta — bet tad man vajadzēs dalīties ar to arī savā laupījumā. Vai nav tiesa?

Glorijai radās tāda sajūta, ka viņš par to ņirgājas un viņa nikni paraudzījās uz viņu.

— Bet ar tiem diviem tev arī vajadzēs dalīties. Un ar šoferi arī.

— Tev taisnība. Tāpēc jau es arī saku, ka man tas viss kārtīgi jā- ' apdomā. Tam vajadzīgs laiks. Bet tagad tev jāiet uz darbu. Mēs nevaram atļauties zaudēt vienīgo mūsu iztikas avotu.

— Jā, tik tiešām, man ir jāiet. — Glorija piecēlās. — Aprunāsimies par to vakarā. Un apsoli, ka līdz vakaram tu vēl neko neuzsāksi.

— O’kei, drostaliņ! Es sagaidīšu tevi mājās, — viņš atbildēja. Pēc tam pieliecās un viņu noskūpstīja. — Bet tev ir jāpiekrīt, ka tā ir laba doma, lai gan ir dažādas grūtības...

Glorija noglāstīja viņam seju.

— Izdomāt var visu. Bet viss ir atkarīgs no tā, kā to realizē.

— Šeit tev ir pilnīga taisnība... Es vēl padomāšu par taviem vārdiem, mazulīt. Bet tagad ej, citādi nokavēsi, — un viņš viegli pagrūda to durvju virzienā. — Līdz vakaram, dārgā!

Kad Glorija aizgāja, viņš izdzēra kafiju, pielēja vēl vienu tasi un iegāja ar to guļamistabā. Tur viņš apsēdās uz gultas malas. Viņš atcerējās Glorijas reakciju un pasmaidīja. Viss norisēja pēc viņa plāna. Bet Glorija arī jau pārvarējusi pirmo šoku un vakarā būs spējīga apcerēt šīs lietas detaļas. Iespējams, ka viņa saskatīs viņa plānā arī vēl kādas citas kļūdas. Tas ir labi, ka viņa redzēja, ka šis plāns nav līdz galam sagatavots! Iespējams, ka tieši šis apstāklis ļaus viņam pārvilināt to savā pusē.

Viņš izdzēra kafiju un piegāja pie skapja, izvilka atvilktni un izņēma saini ar vēstulēm un fotogrāfijām. Pirms dažām dienām viņš meklēja tīru kabatlakatiņu un izvandīja visu guļamistabu, jo nezināja, kur Glorija glabā kabatlakatiņus. Tad viņš arī uzgāja šo saini. Gluži tāpat, garlaicības mākts, viņš to pārskatīja. Un viņu nemaz nemocīja sirdsapziņa. Bet viņš jau arī neko sliktu nebija domājis. Ja viņa būtu atradusi kādu viņa vēstuli un izlasījusi, viņš nemaz nebūtu dusmīgs.

Garijs uzreiz saprata, ka tās ir trīs gadus vecas mīlestības vēstules. Viņa sarakstījās ar kādu cilvēku vārdā Bens. Sākumā šīs vēstules bija kaisles pilnas, taču kļuva arvien vēsākas un vēsākas. Pēdējā vēstule neradīja nekādas šaubas, ka šķiršanās ir neizbēgama. Garijam pat kļuva žēl Gloriju. Bet kad viņš uzmanīgāk ielūkojās fotogrāfijās, viņā pamodās interese. Tā bija Bcna Delani fotogrāfija, un šis foto pārāk bieži figurēja dažādos laikrakstos.

Un, lūk, tagad viņš paņēma vienu no fotogrāfijām un piegāja ar to pie loga. Tur viņš to uzmanīgi aplūkoja.

Delani bija maza auguma, dzīvs cilvēciņš ar aukstām acīm, rūpīgi sakoptām Ūsiņām un neizteiksmīgiem sejas vaibstiem. Fotogrāfijas apakšējā stūri bija uzskricelēts: „Manai brīnišķīgajai meitenei Glorijai. Bens.“

Garijs uzsita ar knipi pa fotogrāfiju. Kurš gan varētu iedomāties, ka Glorija kādreiz bijusi viena no visietekmīgākajiem un bīstamākajiem Kali-fornijas gangstera meitene? Gluži neticami, taču tas bija laimīgs atradums!

Garijs pasmaidīja un iebāza fotogrāfiju savā kabatas portfelī.

Vēstuļu saini viņš ielika galda atvilknē, tad, klusi svilpojot, devās uz vannas istabu.

* * *

Pirmajā darba dienas stundā hotelī ,,Stas“ bija maz darba. Sēžot savā mazajā darba telpā un gaidot pirmo klientu, Glorijai bija pietiekami daudz laika, lai padomātu par Garija neprātīgo plānu.

Viņa iedomājās visu to, ko viņš tai stāstīja. Pat ja tam izdosies īstenot iecerēto, tas neizmainīs Glorijas priekšstatu par viņu. Nekad agrāk Glorija nebija iedomājusies, ka viņš ir spējīgs izdarīt noziegumu. Tātad rādās, ka arī viņa darbs tam nav bijis īpaši svarīgs. Viņa zināja, ka viņš ir neorganizēts, daudz dzer, bet izdomāt kaut ko tādu!

Viņa sarūgtināta domāja par to, ka viņai bieži nācies sastapties ar vīriešiem, kuri pārkāpa likumu. Viņai tas bija spēcīgs trieciens, kad viņa uzzināja, ka Bens ir gangsteris! Viņa par to uzzināja viņa apartamentos, kad tos iztraucēja divi detektīvi. Pēc tam viņa dzīvoja mūžīgās bailēs no policijas. Bet Bens kļuva arvien varenāks un varenāks un drīz jau spēja nopirkt sev vajadzīgās protekcijas. Tagad policija viņu traucēja reti, taču Glorija atcerējās, kā policija izturējās pret Benu sākumā. Viņa atcerējās gan apvainojumus, gan cieņu pazemojošās pratināšanas... Vēl tagad viņa ar bailēm gāja garām policistam.

Ja Garijs būs tik neprātīgs un turpinās izstrādāt savu plānu, viņai vajadzēs to apturēt. Viņa tam teiks, ka nespēj iedomāties savu dzīvi bez viņa. Viņai jāpieliek visi savi spēki, lai viņš neķertos pie šīs savas ieceres īstenošanas, vajag atturēt viņu no šī neprāta. Bet ja viņš to neklausīs, viņai ir jācenšas vismaz panākt, lai viņš neķeras klāt iecerētajai lietai, pietiekami to nesagatavojis.

„Kāda gan es esmu muļķe! — viņa sevi lamāja. — Man arī Benu vajadzēja tūdaļ pamest, tiklīdz es uzzināju, ka viņš ir gangsteris!^ Taču viņa to nespēja. Tagad viņa juta, ka vajag saraut attiecības ar Gariju, bet saprata, ka nespēs to izdarīt.

Diena šķita bezgalīga. Tiklīdz Glorija izgāja no hoteļa, viņu pārņēma tāds satraukums, ka līdz mājai atlikušo ceļa daļu viņa skrēja, un cilvēki pārsteigti lūkojās viņai nopakaļ.

* * *

Garijs sēdēja savā krēslā un klausījās radio. Šķita, ka viņš ir pilnīgi mierīgs.

— Hello! — viņš teica, kad Glorija aizelsusies iedrāzās istabā. — Tu, kā rādās, ļoti steidzies! Kas noticis?

— Nekas! — viņa atbildēja, ar pūlēm apvaldīdama sašutumu. Pēc tam viņa noskūpstīja Gariju un pagriezās, lai novilktu mēteli un cepuri.

— Es pakāršu, — teica Garijs un paņēma viņas mantas.

Viņa apsēdās pie kamīna, bet viņš iegāja guļamistabā. Atgriezies Garijs pagatavoja kokteili un pasniedza to Glorijai.

— Tu ēdīsi tūlīt vai nedaudz vēlāk?

— Es neesmu izsalkusi, — viņa atbildēja un, nodzērusi malku, palūkojās uz Gariju.

Viņš pasmaidīja.

— Es sabojāju tev garastāvokli?

Viņa pamāja.

— Tam ir savs cēlonis, — viņa teica un centās pasmaidīt... — Tavs rīta paziņojums man bija kā zibens spēriens no skaidrām debesīm.

— Bet man taču vajadzēja tev to pateikt, — viņš atbildēja. — Es negribu neko slēpt no tevis, Glorija.

— Garij, bet vai tu pats saproti, ko tu gribi izdarīt? Tagad tu uz ielas paej garām policistam un nepiegriez tam nekādu vērību. Bet kad tu nozagsi šos dimantus, tu baidīsies no katra policista, un tev sāksies briesmīgs laiks.

— Tu runā tā, it kā tev būtu jau rūgta pieredze šajā jomā, — viņš ar smaidu noteica. - Bet tikai nestāsti, ka tev nekad agrāk nav bijusi darīšana ar policiju, es tev vienalga neticēšu.

— Es nejokoju! — Glorija sadusmojās. — Un, lūdzu, uzklausi mani nopietni, Garij. Tu nespēsi pārdot šos dārgakmeņus, pat ja tu tos nolaupīsi. Tu taču esi viens, un tev nav nekādu sakaru. Tavs plāns, nopelnīt miljonu dolāru, jau iepriekš nolemts neveiksmei.

Garijs saviebās.

— Iespējams, ka tev ir taisnība, — viņš teica. — Bet šo ideju var īstenot cilvēks, kuram aiz pleciem stāv vesela organizācija, kuram ir uzticami un pieredzējuši palīgi. Bez sindikāta šeit, protams, būs grūti ko izdarīt.

Glorija atviegloti nopūtās.

— Lūk, tieši tā: ļoti grūti! Un es exsmu tik ļoti priecīga, dārgais, ka tu tik tālu aizdomājies! Tu taču atteiksies no šī plāna, vai ne?

Viņš pārsteigts pacēla uzacis.

— Nekādā gadījumā. Galvenā problēma ir tikai sameklēt sindikātu un ieinteresēt tajā darbojošos cilvēkus par šo lietu. Es vēl neesmu zaudējis cerību, iegūt par savu ideju piecdesmit tūkstošus dolāru. Tieši šāds sākotnējais kapitāls man ir nepieciešams.

Glorija gandrīz vai uzsprāga, taču savaldījās.

— Tas taču ir muļķīgi, dārgais. Kā gan var uzticēties kuram katram? Tev taču vienalga nedos naudu, kamēr tu viņus neiepazīstināsi pilnībā ar savu plānu. Bet kad tu tiem izstāstīsi visas operācijas detaļas, tu viņiem vairāk nebūsi vajadzīgs. Tev taču būs darīšana ar īstiem neliešiem.

Garijs pasmīnēja.

— Acīmredzot, tu mani uzskati par pilnīgu muļķi. Bet es nebūt tāds neesmu! Visa šī lieta ir atkarīga no diviem faktoriem: pirmkārt, ir jāzin, ar kuru lidmašīnu tiks transportēti dārgakmeņi, otrkārt, kur var nolaisties tuksnesī. Bez manis šo plānu īstenot nav iespējams. Un kamēr viņi man nesamaksās skaidrā naudā, es viņiem neizpaudīšu šo informāciju.

Glorijas cerības Gariju atrunāt, kļuva visai nereālas.

— Tev ir taisnība, — teica Glorija, — bet tev nav sakaru. Tu nevarēsi piedāvāt savu plānu kaut kādai varenai organizācijai. Viņiem var rasties aizdomas, ka tā ir policijas provokācija. Un tu nespēsi tos pārliecināt.

Garijs dziļi ievilka elpu. Beidzot, viņi ir nokļuvuši līdz kulminācijas punktam. Glorija bija izteikusi tieši tos vārdus, kurus viņš bija gaidījis. Tagad viss bija atkarīgs no viņas jūtām un viņa pārliecināšanas spējām.

— Tev taisnība, Glorija, — viņš teica un uzmanīgi viņu vēroja. — Es arī domāju, ka viņi man nenoticēs, bet tev...

Viņa uzmanīgi lūkojās uz Gariju.

— Man???

— Jā. Bens Delani tev noticēs, Glorija.

Viņas reakcija pārsteidza Gariju. Glorija pielēca kājās ar naidā dzirkstošām acīm.

— Ko tu zini par Benu Delani? — viņa iesaucās.

— Tikai neuztraucies. Nav pamata satraukumam. Tu taču draudzējies ar viņu kādu laiku, vai nav tiesa?

— Kā tu to zini? — viņas seja kļuva barga.

— Nekliedz uz mani tā, Glorija. Tu taču pati netaisīji no tā nekādu noslēpumu. Vai nav tiesa? Es reiz paņēmu žurnālu, bet no tā izkrita lūk

šis...

Garijs izvilka no savas kabatas Delani fotogrāfiju un nometa to viņai priekšā uz galda.

Glorija raudzījās uz viņu ar naidīgu skatienu.

— Tu melo! — viņa iesaucās. — Tu nevarēji atrast šo fotogrāfiju žurnālā! Tu rakņājies manās vēstulēs!

Garijam sāka zust pacietība.

— Iespējams... Bet, ja tu baidījies, ka es izlasīšu tavas vēstules, tu būtu tās noglabājusi kādā drošākā vietā... Un neskaties uz mani tā. Ja gribi sarīkot man scēnu, tad tā arī skaidri un gaiši pasaki...

Pēkšņi Gloriju pārņēma bailes. Garijs var saskaisties tik lielā mērā, ka viņu pametīs.

— Labi, Garij, — teica Glorija un apsēdās, cenšoties neskatīties uz viņu. — Pietiks par to. Protams, tas nebija glīti no tavas puses — rakņāties manās vēstulēs, bet es tikai tādēļ netaisos rīkot skandālu.

— Piedod, — teica Garijs miermīlīgā tonī. — Es gluži netīšām uzdūros šim vēstuļu sainim. Un tik tiešām, Dievs ar tām! Bet es tev gribu teikt, ka Delani ir tieši tas cilvēks, kurš mums ir vajadzīgs. Tu viņu pazīsti, un tev vajag mūs savest kopā.

Glorija saķēra galvu.

— Ak, nē! Es nekad to nedarīšu! Ne par kādu naudu!

— Bet, paklausies taču, ko es tev teikšu!

— Nē, Garij! Nē!

Viņš bija gatavs šādai pretestībai. Viņš palūkojās viņā ar vērtējošu skatienu, un izmeta:

— O’kei! Kā zini... — to teicis, viņš pagriezās un devās uz guļamistabu.

— Uz kurieni tu, Garij? — no bailēm drebot, jautāja Glorija.

— Es aizeju, — viņš atbildēja un apstājās durvīs. — Es taču tev jau teicu, ka mani neviens nekad neapturēs! Bez tavas palīdzības es nespēšu saistīties ar Delani, un es to lieliski saprotu. Tātad, man ir nepieciešams kāds cits ceļš. Iespējams, ka es vispirms nozagšu šos dimantus un tikai tad runāšu ar Delani un piedāvāšu tos viņam. Bet tagad es aizbraukšu no šejienes, tāpēc, ka tuvākajās dienās šeit būs ļoti bīstami uzturēties, un es nevēlos apēnot tavu dzīvi ar savām nepatikšanām.

— Bet kurp gan tu iesi, dārgais? Kur tu dzīvosi?

Viņš apvaldīti iesmējās.

— Iestāšos kaut kur darbā par trīsdesmit dolāriem nedēļā. Neuztraucies, gan jau nepazudīšu...

— Protams, ka nepazudīsi, - Glorija kādu brīdi klusēja. - Tātad, tu mani vairāk nemīli?

— Kāpēc tu tā nospriedi? Nē, es tevi mīlu. Un kad man būs nauda, es tevi ņemšu līdzi uz Eiropu. Apsolu!

— Nopietni?

— Vari man ticēt, — viņš piegāja pie Glorijas un to piepacēla.

Viņu lūpas sakļāvās, un šīs skūpsts bija tik kaislīgs un ilgstošs, ka Glorijai aizrāvās elpa. Viņas rokas aptvēra Garija kaklu un maigi noglāstīja viņa galvu. Kad viņš beidzot iztaisnojās, Glorija teica:

— Es tevi ļoti mīlu, Garij...

— Es ari tevi mīlu, mazulīt. Es zinu, ka bieži tevi sarūgtinu, taču tici man, viss būs kārtībā. Man ir vajadzīga nauda, bet ar šo dimantu palīdzību es to varu iegūt.

Viņa apķēra viņa plecus.

— Tātad, tu esi stingri nolēmis, Garij?

Garijs saprata, ka viņš uzvarējis. Taču viņš centās slēpt savu triumfu.

— Mani neviens vairāk nespēs atrunāt. Es negribu laist garām šādu iespēju. Es jau sen par to domāju. Es sāku par to domāt vēl pirms trim mēnešiem, tikko es uzzināju par šo dimantu transportu. Un ar katru dienu arvien vairāk pārliecinos, ka tā ir pilnīgi droša lieta.

Glorija atbrīvojās no viņa skavām un apsēdās uz krēsla.

— Ja tu esi stingri nolēmis, tad mēs darbosimies kopā, — viņa neskatījās tam virsū, — es šo to zinu šajā jomā. Pat to, par ko tev nav ne mazākās skaidrības... Tā vai citādi, bet es sabiju ar Benu veselus četrpadsmit mēnešus... Dod man laiku līdz rītam, un es to netērēšu veltīgi. Man nepieciešams visu kā nākas apdomāt.

Un vēl kas... Tev ir jāzin, kāpēc es tevi mīlu. Tu man esi dārgāks par visu pasaulē. Un es domāju, ka tev radīsies kādas izredzes, ja tu mani uzmanīgi uzklausīsi un darīsi visu, ko es tev teikšu. Un es tevi iepazīstināšu ar Benu, lai gan man ļoti negribas to darīt. Es taču neesmu viņu redzējusi veselus divus gadus. Bet es vienalga tevi iepazīstināšu... Tikai dod man laiku līdz rītam.

— Protams, dārgā, — samulsis noteica Garijs. Izmisums Glorijas acīs viņam laupīja visu uzvaras prieku.

— Vai tu nevēlies pastaigāties? — viņa vaicāja. — Es gribētu kādu laiku palikt viena...

— Jā, protams... — viņš paņēma mēteli. — Es atgriezīšos pulksten divpadsmitos.

Uz sliekšņa viņš atcerējās, ka viņam nav naudas, bet viņš to tagad nevarēja prasīt Glorijai. Viņš atvēra durvis un izgāja kāpņu laukumiņā.

— Ak, Garij!..

Viņš pagriezās. Durvīs stāvēja Glorija.

— Tu aizmirsi naudu, — viņa sniedza tam piecu dolāru banknoti. — Vakariņām... Un atvaino, ka es tevi izdzenu uz ielas.

Garijs paņēma naudu. Viņš bija tik ļoti samulsis, ka viņam kļuva gluži vai nepatīkami.

— Paldies, — viņš teica. - Es tev tos atdošu. - Garijs pagriezās un sāka lēnām kāpt lejā pa kāpnēm. Viņš ne reizi neatskatījās.

* * *

Rīt bija svētdiena.

Svētdienās viņi parasti palika gultā līdz pusdienām, ēda brokastis un pusdienas tieši guļamistabā, un tad, ja ārā bija labs laiks, devās pastaigā. Bet šajā svētdienā viņi piecēlās ļoti agri. Jau pirms desmitiem viņi sēdēja pie kamīna.

— Nezaudēsim veltīgi laiku, — teica Glorija un ielēja tasi kafijas. — Es visu esmu izdomājusi un tagad zinu, kā tev palīdzēt. Krist uz nerviem es tev vairāk netaisos, jo tam nav nekādas nozīmes. Bet lai sasniegtu mērķi, tev ir jāuzklausa viss, ko es teikšu. Un tev jāklausa maniem padomiem.

— Es klausos, — teica Garijs, — un atvaino par stūrgalvību.

— Pietiks par to. Tagad klausies, viss tavs plāns ir vistīrākā avantūra, ja tu nenodrošināsi sev atkāpšanās ceļu. Galvenais ir novirzīt policiju uz nepareizām pēdām.

Garijs sāka nepacietīgi trīties krēslā.

— Tev nevajag par to lauzīt galvu, — viņš teica. — Detaļas — tās jau ir manas problēmas. Tavs uzdevums ir savest mani ar Benu.

— Lūk, šeit tu kļūdies, — stingri noteica Glorija. — Tu taču gribi uzsākt pats savu biznesu, ja viss beigsies labi un Bens Delani tev samaksās naudu? Tātad tev ir jāsaglabā savs legālais stāvoklis sabiedrībā?

— Protams?

— Bet lidlaukā tevi taču kāds var pazīt!

Garijs paraustīja plecus.

— Iespējams... Droši vien tas tā arī notiks. Tieši tāpēc es gribu paslēpties Meksikā.

— Bet tevi taču var izdot.

— Ja atradīs... Bet es varu izmainīt savu ārieni... Bet visu to es izdomāšu jau vēlāk. Galvenais — Delani!

— Nē, — atbildēja Glorija, — galvenais ir noslēpt pēdas. Vai tiešām tu nesaproti, kur slēpjas galvenās briesmas? Tevi sazīmēs. Policija noorganizēs mērķtiecīgu meklēšanu, iespējams tiks piesaistīts arī Interpols. No tavas personīgās lietas paņems fotogrāfiju, pavairos, parādīs televīzijā, nopublicēs avīzēs... Tev neizdosies aizbēgt no viņiem, Garij! Apdrošināšanas kompānija izsludinās atlīdzību tam, kurš norādīs tavu atrašanās vietu vai palīdzēs tevi sameklēt. Tiklīdz identificēs tavu personību, ar tevi ir cauri!

— Velns parāvis! — Garijam izspruka. — Es taču saprotu, ka eju uz zināmu risku. Ja mēs baidīsimies riskēt, mums nekad neizdosies gūt panākumus!

— Viņi tev sekos pa pēdām, līdz noķers. Un tev nebūs ne minūtes miera.

— Saprotu... Bet es taču nevaru aizsiet visiem acis, kad lidošu ar lidmašīnu.

— Protams, ka nevari! Bet tu vari kļūt gluži cita persona. Garijs Gri-fins nozudīs, bet tā vietā uzradīsies Garijs Grīns un nolaupīs dimantus. Pēc kāda laika nozudīs Garijs Grīns un atdzims Garijs Grifins. Policija, turpretim, meklēs Gariju Grīnu, bet nevis tevi.

Garijs pārsteigti bolīja acis.

— Es kaut kā visu to īsti nesaprotu. Atkārto, lūdzu, vēlreiz.

— Viss ir ļoti vienkārši. Pirms šīs operācijas tu kļūsi par citu personu. Kļūsi par ārzemnieku bez pagātnes un draugiem. Bet pēc tam atkal ielīdīsi savā ādā, un neviens cilvēks tevi neturēs aizdomās.

Garijs noglauda ar roku matus.

— Laba doma, — viņš domīgi noteica. — Bet šaubos, ka to varēs īstenot. Es nespēšu tā pārvērsties, lai mani neviens nepazītu, pat bijušie draugi lidostā.

— Par to es parūpēšos. Es kādreiz pazinu Holivudas labāko grim-mētāju, un šo to no viņas esmu iemācījusies.

— Lūk, kā? — Garija acis iemirdzējās. — Un tu nejoko?

— Nenāk ne prātā. Un galvenais nebūt nav tikai tava seja un matu krāsa. Ir jāizmaina tavs apģērbs, balss, akcents. Tev ir jākļūst par citu cilvēku.

Daudz kas ir atkarīgs no tevis paša. Cik dienas mums vēl atlikušas?

— Divpadsmit.

— Pietiekami, — secināja Glorija. — Bet mums ir jāsāk jau šodien. Bet rit tu aizbrauksi uz lidostu un apciemosi savus vecos draugus. Un it kā starp citu viņiem ieminēsies, ka aizbrauc uz Ņujorku, lai tur sameklētu sev kādu darbu.

— Es nevēlos ar viņiem vairāk satikties. Un kāpēc man tiem ir jāstāsta visas šīs pasakas?

— Tev tas ir jāizdara! — stingri noteica Glorija. — Pēc tam, kad tu nolaupīsi šos dimantus, policija izsludinās meklēšanu pa visu valsti. Viņi uzreiz sapratīs, ka šeit ir darbojies speciālists. Un agri vai vēlu viņi uzraks tavu vārdu, uzzinās, ka tieši tev vajadzēja vadīt šo lidmašīnu, ka tu zināji par šiem dimantiem, un tu kļūsi par galveno aizdomās turēto personu. Bez tam, tavs boss dos tev ļoti sliktu raksturojumu. Lūk, tieši tāpēc tev ir oficiāli jāpazūd no šīs pilsētas uz dažām dienām. Tu brauksi uz Ņujorku un apmetīsies tur kādā hotelī. Un tev ir jāsāk meklēt darbu. Mēs vēl apspriedīsim visas lietas detaļas. Pagaidām man tikai ir jāzina, ka tev viss ir skaidrs vispārējos vilcienos.

— Ak, mans Dievs! — nopūtās Garijs. — Tas taču man maksās milzu naudu. Es nevaru atļauties šādu izšķērdību. Bet es saprotu, ka tev ir taisnība.

— Par naudu nedomā, — teica Glorija. — Tev ir jāuzvedas tā, lai hoteļa iemītnieki tevi atcerētos. Nav izslēgts, ka policija tos nopratinās. Bet pēc tam tev ir jāsameklē kāda komivojažiera vieta. Tas ir viegli izdarāms, ja tu piekritīsi strādāt tikai par procentiem. Tad es ieradīšos Ņujorkā un pārvērtīšu tevi par pilnīgi citu cilvēku.

Uz skatuves parādīsies Garijs Grīns.

Pirms aizbraukšanas no Ņujorkas tev būs jāuzraksta pāris rindiņas saviem bijušajiem paziņām. Mēs uzzināsim dažādu Kanzassitijas, Pitsburgas, Detroitas un citu pilsētu hoteļu adreses, un tu tās uzrādīsi kā nosūtītāja adreses, bet es savukārt apbraukāšu šīs pilsētas un aiznesīšu vēstules uz pastu. Tev būs vajadzīgi pierādījumi, ka tu visu laiku ceļoji, pildīdams savus dienesta pienākumus, un vienīgais pierādījums būs pasta zīmogi uz šīm vēstulēm.

— Vienu mirklīti... — Garijs viņu pārtrauca.

— Ļauj man pateikt visu līdz galam! Tā tu radīsi sev alibi. Bet pēc tam tu atgriezīsies un satiksies ar Benu. Tu noīrēsi šeit istabu kādā lētā hotelī un parūpēsies par to, lai tevi tur ievērotu. Jo vairāk tu tur apgrozīsies, jo labāk. Ja radīsies tāda izdevība, tu visiem stāstīsi, ka agrāk tu strādāji par pilotu un atkal gribi lidot.

Aizej pie fotogrāfa un pasūti sev fotogrāfijas. Vajag izdarīt tā, lai arī fotogrāfs tevi ievērotu. Sastrīdies ar viņu par nesamērīgi lielo maksu vai piesienies kādam citam sīkumam. Tad viņš tevi iegaumēs. Un kad laikrakstos parādīsies tavas personas apraksts, viņš tūdaļ aiznesīs šīs fotogrāfijas uz policiju. Vai tu saprati, ko es gribu panākt? Ja policija sāks meklēt Gariju Grīnu, tad viņa, protams, nesāks meklēt Gariju Grifinu.

Garijs ar sajūsmu raudzījās uz viņu.

— Nekad nebiju domājis, ka tev ir tādas spējas! Tu pat sāc mani nedaudz biedēt, Glorija. Es nekad nebūtu to visu tik smalki izdomājis. Tagad es jau vairāk nešaubos par šī pasākuma izdošanos.

— Nesaki ,,hop“, pirms neesi pārlecis. Kļūdīties var ļoti viegli, bet tagad tev, katrā ziņā, ir vismaz kaut kādas izredzes.

— Viss noteikti būs labi. Es esmu par to pārliecināts! Tev ir lieliska ideja, bet es tev nepiekrītu tikai vienā lietā. Es gribu aprunāties ar Delani vēl pirms aizbraukšanas uz Ņujorku. Ja viņš nepiekritīs, man būs jāizdomā kas cits un, iespējams, ka man nemaz nevajadzēs braukt uz Ņujorku.

— Tu ar viņu vari iepazīties tikai kā Garijs Grīns, - klusi atbildēja Glorija. — Viņš nekad nedrīkst uzzināt, kas tu esi īstenībā. Es pazīstu Benu: viņš tevi var viegli nodot. Ja policijai radīsies aizdomas, ka viņš ir iejaukts dimantu pārdošanas lietā un tā nedaudz viņu piespiedīs, viņš tevi noteikti nodos.

Bet Garijs Grīns, tiklīdz būs saņēmis savu naudiņu, nozudīs no skatuves, un nedz Bens, nedz policija nevarēs nokļūt tev uz pēdām. Tas ir ļoti svarīgi, vari man ticēt.

Garijs pakasīja pakausi.

— Nu ko, lai paliek pēc tava prāta. Tikšos ar viņu pēc atbraukšanas no Ņujorkas. Bet kā lai es nokļūstu līdz Ņujorkai? Vai kājām? - viņš pasmīnēja. — Jāraugās realitātei sejā. Viss tas maksā bargu naudu. Vismaz kādu tūkstoti dolāru. Divas biļetes līdz Ņujorkai un atpakaļ, tavi braucieni uz dažādām pilsētām, mans rēķins viesnīcā, pirms es sev sameklēšu darbu. Jā, ne mazāk par tūkstoti... Bet kur lai to ņem?

Glorija piecēlās un iegāja guļamistabā. Pēc dažām minūtēm viņa atgriezās ar ādas somiņu rokā.

Viņa izņēma no tās briljanta saktu un ar safīriem rotātu zelta rokassprādzi un uzmeta to visu Garijam uz ceļiem.

— Par šiem niekiem mēs saņemsim vismaz divus tūkstošus, ja ne vairāk, — viņa teica. — Es tos taupīju kādai nebaltai dienai.

Garijs uzmanīgi aplūkoja dārglietas, bet pēc tam pacēla acis.

— Skaistas. Un tev nav žēl no tām šķirties? Žēl ir pārdot tik skaistas lietas!

— Tās man vairāk nav vajadzīgas, — klusi noteica Glorija. — Kam lai es tās taupu. Es jau vienalga tās gandrīz nekad neuzvelku.

Garijs piecēlās un piegāja pie Glorijas.

— Un tomēr tev ir ļoti žēl no tām šķirties? - viņš paņēma viņu aiz rokas. — Bet tici man, es nopirkšu tev vēl daudz skaistākas lietas par šīm. Es tev zvēru! Es tevi mīlu! Paldies...

Glorija piespiedās viņam klāt, ar pūlēm valdot asaras.

— Iedomājies, dārgā, ka mēs atrodamies Londonā, — Glorijas zīdainos matus glāstīdams, turpināja Garijs. — Kad mēs kļūsim bagāti, mēs daudz ko varēsim atļauties. Bet kad mums apniks ceļot, mēs atgriezīsimies mājās un iegādāsimies fermu. Mēs varēsim dzīvot kā pasakā.

" — Un mēs varbūt pat varēsim apprecēties, — viņa nočukstēja. Šie vārdi Glorijai izspruka netīšām. Viņa bailēs apklusa, ka pateikusi ko nelāgu.

Bet kāpēc gan ne! - atbildēja Garijs. Šajā brīdī viņš jutās tik pateicīgs Glorijai, ka bija ar mieru pat viņu apprecēt. — Bet vai tu gribētu kļūt par manu sievu?

— Protams! Labprāt! — viņa pirmo reizi mūžā tika bildināta.

— O’kei! Tad mēs arī salaulāsimies, — teica Garijs, smaidot un skatoties uz Gloriju. — Taču neapsteigsim notikumus. Vispirms tiksim galā ar šo lietu, bet pēc tam arī domāsim par kāzām. Ko tu par to teiksi?

— Bet, varbūt, rīt, Garij? — viņa jautāja viegli trīsošā balsī. — Katrā ziņā, mēs varam jau tagad iesniegt pieteikumu laulības reģistrācijai.

— Nav vērts steigties, atbildēja Garijs, viņu skūpstot. — Ja es apprecēšos, man nestrādās galva kā nākas. Taču pēc tam mums būs ilgs jb ilgs medus mēnesis. Labāk pagaidīt, kā tas viss beigsies.

Glorija pamāja. Viņa nespēja slēpt vilšanos.

— Labi, Garij. Kāzas var pagaidīt... Vajag novest šo lietu līdz galam.

2. nodaļa

Kopš Bens Delani bija pārtraucis attiecības ar Gloriju , viņš bija kāpis krietni vien uz augšu. Toreiz viņš bija tikai godkārīgs gangsteris, kurš riskēja ar savu ādu, lai vieglā ceļā iegūtu naudu. Viņš tikpat viegli to tērēja un tad ķērās pie nākošās lietas. Ja kāds izrādīja pretestību, Bens atbildēja ar svinu.

Tagad viss bijā mainījies. Tagad viņu uzskatīja par veiksmīgu biznesmeni, kuram pieder vesela rinda plaukstošu firmu un uzņēmumu. Vairums no šiem uzņēmumiem bija gluži nevainojami un legāli, taču tie tika finansēti par naudu, kas bija iegūta no dažādiem netīriem darījumiem. Pie šādiem darījumiem varēja pieskaitīt arī tirdzniecību ar visdažādākajiem dārgakmeņiem. Klīda baumas, ka Bens Delani maksāja vislielāko naudu par zagtiem dārgakmeņiem.

Viņš dzīvoja greznā villā majestātiska parka vidū.

Villa atradās Losandželosā, Sanseta bulvārī. Delani vairāk nenēsāja ieroci. Viņš varēja atļauties miesassargus. Torīt viņš sēdēja pie sava rakstāmgalda respektablā kabinetā un pārskatīja grāmatveža atskaites par padarīto darbu. Lietas varēja iet arī labāk. Viņš jau bija samierinājies ar domu, ka jaunās jahtas iegādi vajadzēs atlikt līdz nākamajam gadam, kad pēkšņi atskanēja selektora dīkšana.

— Direktora kungs, ar jums vēlas runāt kāda mis Deina.

Delani pat nepacēla acis.

— Nav laika. Sakiet, ka manis nav.

— Klausos.

Turpinot šķirstīt grāmatvedības atskaites, viņš gluži automātiski atkārtoja:

— Deina... Deina... Deina... Ak, mans Dievs! Tā taču ir Glorija! — Delani ātri nospieda selektora pogu. — Vai šo mis Deinu sauc Glorija?

— Jā, ser. Un viņa saka, ka ieradusies kādā neatliekamā personīgā lietā.

Bens neapmierināti saviebās. Kā gan citādi, atnākusi lūgt naudu. Viņš kļuva domīgs. Viņš atcerējās kopā ar Gloriju pavadītās bezrūpīgās dienas. Toreiz vēl viņam nebija nedz kuņģa čūlas, nedz dolāru impērijas, kas tagad aprij visu viņa laiku... Delani atbildēja:

— (),’kei! Lai ienāk. Bet pēc desmit minūtēm, kad es piezvanīšu, pārtrauciet mūsu sarunu.

Pēc kāda laika viņš izdzirda, kā atveras durvis. Bens pagriezās. Viņa mazā melnmatainā sekretāre teica:

— Mis Deina.

Nākošā brīdī, tūdaļ aiz sekretāres, ienāca Glorija.

Bens paraudzījās uz viņu un tūdaļ pat nokaunējās par savām sentimentālajām atmiņām. Vai tiešām šī bālā, vīstošā sieviete ir Glorija? Ak, mans Dievs, bet kā viņa ģērbusies!

Nu, protams, viņa nāk lūgt naudu.

Glorija bija redzējusi neskaitāmas Bena Delani fotogrāfijas laikrakstos un žurnālos un viņa jau bija sagatavojusies, lai atkal ieraudzītu savu bijušo mīļāko. Taču, neskatoties uz to, ieraugot viņa vēderiņu un šķidros matus, viņa skumji pasmaidīja. Kā nekā, viņam jau bija pāri piecdesmit. Glorijai nepatika viņa seja, kas bija sastingusi kā maska, no kuras vērās plēsīgas putna acis. Agrāk viņš tāds nebija...

— Kālab esi šeit ieradusies? - Bens apņēmīgi vaicāja, vēloties ātrāk tikt no viņas vaļā. — Man ir daudz darba.

Glorija nosarka, bet tad viņas seja kļuva bāla. Vismaz būtu piedāvājis viņai apsēsties.

Viņai jāizraisa viņā interesi par savu personu vēl līdz tam, pirms viņš norādīs tai uz durvīm.

— Vai tevi neinteresē dimantu partija trīs miljonu vērtībā? — viņa tieši vaicāja.

Delani seja saglabāja savu agrāko miera izteiksmi, taču pēc tikko nojaušama galvas mājiena viņa saprata, ka izraisījusi viņā interesi.

— Kas par dimantiem?

— Varbūt, tu man piedāvāsi apsēsties, Ben? Vai tagad ar tevi cilvēki sarunājas tikai stāvus?

Delani pasmīnēja. Viņam pat patika viņas vārdi. Bens instinktīvi nemīlēja pielīdējus.

— Protams, Glorija, sēdies... Kas par dimantiem?

Glorija īpaši nesteidzās, jo nebija pārliecināta, ka pietiekami viņu ieinteresējusi. Viņa apsēdās, paņēma piedāvāto zelta etviju un palūkojās uz Benu.

Delani nepacietīgi pastiepa tai roku ar šķiltavām. Glorija aizsmēķēja cigareti un teica:

— Kāds mans paziņa vēlas ar tevi aprunāties. Viņš domā, ka var tev piedāvāt kādu interesantu lietu. Pati es negribu tajā iejaukties, bet viņš reiz izdarīja man milzīgu pakalpojumu, un es gribētu par to viņam pateikties. Viņš uzskata, ka tu būtu spējīgs nopirkt no viņa šo dimantu partiju.

— Kur viņš tos ņēma?

— Nav ne jausmas. Es negribu būt iejaukta šai lietā un neko negribu zināt. Mans uzdevums ir tikai savest jūs kopā.

— Bet kas ir šīs cilvēks?

— Viņu sauc Garijs Grīns. Viņš dzīvo Pitsburgā. Kara laikā dienēja par lidotāju, ir ievainots kājā... Pašlaik viņš ir kādas naftas kompānijas pārstāvis, taču viņam nesokas īpaši labi.

Bens savilka grumbās pieri.

— Bet kāda gan viņam var būt saskare ar dimantiem?

— Nezinu.

— O’kei. Saki viņam, lai atnāk pie manis rīt, sākotnēji to visu saskaņojot ar sekretāri.

— Viņš nebūs Losandželosā ātrāk par sešpadsmito, — atbildēja Glorija. — Bet tam viņš nevēlas, lai viņu šeit kāds redzētu. Viņš var pa telefonu norunāt ar tevi tikšanos kādā neitrālā vietā.

Bens paraustīja plecus.

— Lai notiek, — un piecēlās. — Bet vai tu esi droša par šo cilvēku.

— Jā.

— Nu ko, lai notiek. Man bija liels pārsteigums tevi atkal ieraudzīt, pagājis taču jau tik ilgs laiks.

Bens apgāja galdam riņķī un pienāca pie Glorijas.

— Bet kā tev vispār klājas?

— Tā pamazām... Bet tev?

— Nevaru sūdzēties?.*. Šis Grīns, vai viņš... vai viņš ir tavs draugs?

— Nē. Viņš reiz mani izglāba kādā ļoti nepatīkamā situācijā. Tas arī

viss.

— Un tev šobrīd nav neviena drauga? — viņa nesatricināmi mierīgais skatiens slīdēja pa viņas seju un figūru.

— Vienai ir mierīgāk. Draugi bieži nodod...

Kad Glorija izgāja no kabineta, Delani paņēma klausuli.

— Berg? No mana kabineta tikko izgāja sieviete... Gara auguma, tumšmate... Melni-baltā kostīmā. Viņu sauc Glorija Deina. Sūti viņai pa pēdām Taggertu. Viņš nedrīkst izlaist viņu no acīm. Es gribu zināt, kur viņa dzīvo, ar ko nodarbojas, kas ir viņas draugi un paziņas. Vispār viss kā parasti.

— O’kei! — atsaucās balss vada otrā galā. — Es došu rii' umu, lai viss būtu kā nākas.

Glorija bija pārāk aizņemta ar savām domām un tāpēc u/ ~iz neievēroja, ka viņai seko. Un tikai jau autobusā, braucot mājup, viņai iešāvās prātā doma, ka Bens varēja sūtīt viņai pakaļ kādu savu cilvēku. Viņa izbijās jau no šādas domas vien.

Autobuss jau samazināja ātrumu un tuvojās pieturai, taču Glorija turpināja sēdēt savā vietā.

Ar garlaikotu sejas izteiksmi viņa aplūkoja visus līdzbraucējus: tikai trīs sievietes un kāds pavecs garīdznieks.

Tātad, ja arī pastāv šādas briesmas, tad tās nav saistītas ar šo autobusu.

Glorija paraudzījās pa logu.

Aiz autobusa vilkās vesela mašīnu aste, un katrā no tam varēja atrasties Bena cilvēks.

Glorija piemaksāja par braucienu un izkāpa pēc trīs pieturām, tirdzniecības centrā. Viņa gribēja pārliecināties, vai kāds viņai neseko. Cauri burzmai Glorija izspraucās pie lielā Ferjē veikala. Pēc tam apstājās un atska- tljās.

„Buiks kabriolets^44 bez īpašām ceremonijām izlauzās cauri citu mašīnu' rindai un apstājās kādus piecdesmit jardus no ieejas.

No mašīnas izkāpa garš vīrietis ar nolaideniem pleciem un devās Glorijas virzienā. Tieši tādi, viņasprāt, bija Bena palīgi. Viņas sirds sāka strauji pukstēt. Viņa ātri iegāja universālveikalā.

Jau stāvot uz eskalatora, Glorija vēlreiz atskatījās. Cilvēks devās kustīgo kāpņu virzienā. Tagad viņa bija pārliecināta, ka pareizi uzminējusi Bena nodomus.

Viņa nopirka neilona zeķu pāri, bet tad atkal nokāpa pirmajā stāvā un iegāja telefona būdiņā. Aizklājusi ar roku disku, viņa uzgrieza telefona numuru un atkal atskatījās. Cilvēks no „buika^44 stāvēja netālu no būdiņas un izlikās, ka uzmanīgi vēro vitrīnā izliktās bārdas skujamās žiletes. Bet sarunu viņš nevarēja dzirdēt. Glorija pacietīgi gaidīja. Beidzot Garijs pienāca pie telefona.

— Garijs? Šeit Glorija...

— Nu kā? Vai viss kārtībā? — viņš nepacietīgi vaicāja.

— Kārtībā. Viņš ar tevi satiksies. Bet tagad klausies uzmanīgi: viņš ir licis mani izsekot kādam no saviem cilvēkiem. Acīmredzot, viņš grib uzzināt, kas tu esi, un es varētu to uzvest uz tavām pēdām.

Es zvanu no Ferjē universālveikala. Šis cilvēks stāv līdzās kabīnei, no kuras es tev zvanu. Tev ir ātri jāsavāc savas mantas un jālaižas lapās. Es viņu nedaudz pavazāšu riņķi pa pilsētu un tad mēģināšu tikt no viņa vaļā.

Glorija paraudzījās pulkstenī: bija bez divdesmit minūtēm viens.

— Divdesmit minūtes pāri vieniem es būšu uz Vesterna un Lennoksa ielas stūra. Tur ir avīžu kiosks. Apturi pie tā taksometru, nopērc avīzi un atkal iekāp mašīnā. Ja manis tur nebūs, brauc uz staciju viens. Vilciens atiet pulksten divos. Varbūt, es vēl to noķeršu. Pretējā gadījumā, satiksimies Ņujorkā hotelī „Astor^44 piektdien, hoteļa hallē... Vai saprati?

— Sapratu... — bija -jūtams, ka Garijs ir ļoti satraucies. — Esi uzmanīga, dārgā, un - uz redzēšanos!

— Jā, uz redzēšanos... — saprotot, ka, iespējams viņiem nāksies uz kādu laiku šķirties, Glorija smagi nopūtās. — Esi uzmanīgs, Garij, kad iesi ārā no istabas. Iespējams, ka Bens iedomājās ielūkoties telefonu grāmatā un tagad jau zina manu adresi. Māju arī var novērot. Uzmanies, lai kāds neiesēžas tev astē.

— Labi... Tātad viņš piekrita ar mani aprunāties?

— Jā. Detaļas es tev izstāstīšu vēlāk. Laimīgi!

Garijs nepaspēja vēl nolikt klausuli, kad pie durvīm kāds piezvanīja. Vēl arvien priecājoties par to, ka Bens ir ar mieru satikties, Garijs izgāja cauri gaitenim un gribēja jau atvērt aizbīdni, bet tad pēkšņi sastinga. Šajā diennakts laikā pie Glorijas parasti neviens nenāca. Viņš tūdaļ atcerējās viņas brīdinājumu un tagad baidījās pat pakustēties no vietas.

Atkal atskanēja zvans, ass, izaicinošs. Pēc dažām minūtēm kāds sāka atslēgas caurumā griezt atslēgu, kas bija tajā iebāzta no iekšpuses, acīmredzot to bija satvēruši ar kādu tievu, izturīgu pinceti. Drīz vien atslēga tika pagriezta, taču durvis neatvērās, jo bija aizšautas no iekšpuses vēl arī ar aizbīdni.

Garijs ieslīdēja guļamistabā un izvilka no gultas apakšas koferi. Cilvēks, kas atradās aiz durvīm, jau bija sapratis, ka dzīvoklī kāds ir. Tagad viņš tur pacietīgi gaidīs kaut vai veselu dienu.

Garijs nolamājās. Viņam atlika tikai divdesmit minūtes. Viņš ātri sameta koferī savas mantas, atnesa no vannas istabas skuvekli, tad iegāja tualetē un uzmanīgi atvēra logu. Ugunsdzēsēju kāpnes atradās gandrīz blakus logam.

Garijs atgriezās guļamistabā, aizvēra koferi, tad atvēra spoguļskapi un izņēma no augšējās atvilktnes 45. kalibra revolveri un kārbu ar patronām. Pielādējis revolveri, viņš iebāza to aizmugures kabatā. Patronas viņš ielika koferī, atkal to aizvēra un izņēma no skapja mēteli un cepuri.

Palūkojies pa logu un pārliecinājies, ka pagalmā neviena nav, Garijs izkāpa uz ugunsdzēsēju kāpnēm.

Vienu stāvu zemāk dzīvoja Glorijas draudzene, meitene, kas strādāja aptiekā. Garijs zināja, ka viņa pašlaik ir darbā un dzīvoklī neviena nav. Viņš nokāpa pa trepēm līdz vannas istabas logam. Tas bija atvērts. Vēlreiz uzmetis skatu pagalmam, Garijs iekāpa pa logu un to aizvēra. No vannas istabas viņš izgāja viesistabā, tad priekštelpā. Pie durvīm viņš apstājās, pacēla mēteļa apkakli un uzbīdīja cepuri uz acīm. Pēc tam viņš atvēra durvis un izgāja gaitenī. Augšup vedošās kāpnes atradās gaiteņa galā. Ga-rijs ieraudzīja neliela auguma druknu cilvēku ar cigareti mutē, kurš bija atspiedies pret sienu.

Cilvēks uzmeta Garijam vienaldzīgu skatienu, bet Garijs, aizvēris durvis, paņēma rokā koferi. Viņam no uztraukuma izkalta mute. Viņš vēl nekad nebija izbaudījis šādus pārdzīvojumus un tas tikai liecināja, kādas briesmas Gariju sagaida tuvākajā nākotnē.

— Paklau, draugs! — pēkšņi viņam uzsauca gaidītājs, kad Garijs jau grasījās kāpt lejā. — Vienu mirklīti!

Garijs pagriezās. Kāpņu telpā valdīja krēsla, un viņš centās pagriezt savu seju tādā rakursā, lai svešais to nevarētu saskatīt.

— Kas par lietu?

— Vai mis Deina ir mājās?

— Kā lai es to zinu? Aiziejiet pats un pārbaudiet.

— Tur neviens neatver. Vai viņa dzīvo viena pati?

— Viena, — Garijs sāka kāpt lejā. — Es steidzos uz vilcienu. Griezieties pie pārvaldnieka, viņš jums visu pastāstīs.

Svešais noburkšķēja kaut ko par atbildi, bet Garijs ātri nokāpa lejā un izgāja uz ielas. Uz stūra viņš apstājās un atskatījās. Izņemot kādu simts jardu attālumā stāvošo tukšo mašīnu, uz ielas neviena vairāk nebija. Garijs apturēja garāmbraucošo taksometru.

— Vesterna un Lennoksa stūris, - viņš teica. - Un, lūdzu, ātrāk.

Laiku pa laikam Garijs palūkojās pa aizmugures logu. Neviens nesekoja. Kad mašīna apstājās Vesterna un Lennoksa ielas stūrī, pulkstenis rādīja viens un divdesmit minūtes.

Glorija viņu jau gaidīja, un pirms Garijs vēl paspēja izkāpt no mašīnas, ātri pienāca un iesēdās tajā.

— Uz kurieni? — vaicāja Garijs.

— Uz staciju.

Šoferis, apstiprinājumu gaidot, paraudzījās uz Gariju. Tas pamāja un mašīna atkal iekļāvās kustības straumē. Garijs un Glorija klusēja.

Stacijas restorānā viņi iedzēra kafiju.

— Tavs draudziņš rīkojas operatīvi, — teica Garijs. Viņš pastāstīja Glorijai, kas ar viņu noticis. — Nezinu, kā tu tagad tiksi savā dzīvoklī.

Durvis tā ari palika aizslēgtas no iekšpuses. Acīmredzot, ir jāsagaida Dorisa un tad pa ugunsdzēsēju kāpnēm jāuzkāpj tavā dzīvoklī.

Glorija pagrozīja galvu.

— Es neatgriezīšos mājās, Garij. Tas tagad ir bīstami. Šodien man gluži vienkārši paveicās, un es atbrīvojos no astes. Turpmāk Bens iesaistīs šajā lietā vēl vairāk cilvēku, no kuriem nevarēs tik vienkārši tikt vaļā. Es braukšu tev līdzi uz Ņujorku. — Viņa pieliecās uz priekšu un uzlika rokas uz galda. — Bet tikai citā kupejā. Kā jau mēs sarunājām, satiksimies piektdien viesnīcas ,,Astor“ hallē.

— Bet tu taču nepaņēmi līdzi pat savas mantas.

— Nopirkšu visu nepieciešamo Ņujorkā, — viņa pieliecās uz priekšu. Bet tev ir jābūt ļoti uzmanīgam ar Benu, Garij. Neuzticies viņam. Viņš ir krietni izmainījies pa šo laiku. Es viņu gandrīz nepazinu. Un mainījies nav tikai izskats. Viņš ir kļuvis bīstams un cietsirdīgs.

— Bet kā noritēja jūsu tikšanās?

Viņa īsumā pastāstīja par savu tikšanos ar Delani.

— Nav slikti sākts, — teica Garijs. — Bet par mani neuztraucies. Tu savu darbu esi padarījusi. Par pārējo es ar viņu vienošos.

— Tikai neesi lētticīgs. Prasi, lai viņš tev izmaksā naudu avansā. Nepaļaujies uz viņa solījumiem. Neļauj viņam tevi aptīt ap pirkstu...

Garijs pasmīnēja.

— Viņam tas neizdosies, — viņš izdzēra kafiju un paskatījās pulkstenī. — Vajag vēl nopirkt biļetes. Vispirms ej tu. Un tā, piektdien, ,,Astorā“.

— Jā. — Glorija paskatījās uz viņu. — Man tevis ļoti pietrūks, Garij!

— Mūsu šķiršanās nebūs ilga, mazulīt.

— Esi uzmanīgs, dārgais.

— Protams.

Garijs skatījās, kā viņa iet pāri restorāna zālei. Viņš redzēja tikai viņas muguru un slaidās kājas.

„Ja viņa vairāk pievērstu sev uzmanību, — viņš nodomāja, — tad izskatītos velnišķīgi kārdinoša!“

Pēkšņi Garijs sajuta maiguma uzplūdus.

„Viņai ir stipri nervi, — viņš nodomāja, — bet tā ir ārkārtīgi reta parādība sieviešu vidū...“ 11-160

Viņš piesmēķēja cigareti un nolika sērkociņu uz tasītes. Lūk, viss arī sācies. Un ja viņam paveiksies, tad pēc divdesmit dienām viņš kļūs par bagātu cilvēku.

* * *

16.janvāra vakarā pie Lansona hoteļa Zerberē bulvārī apstājās taksometrs. Šoferis pagriezās un atvēra durtiņas.

Visu dienu vējš dzenāja pa debesīm lietus mākoņu driskās. Pret vakaru vējš norima, bet lietus pieņēmās spēkā. Spuldžu gaismā tas līdzinājās pelēkai vienlaidus sienai.

Šoferis uzmeta drūmu skatienu hoteļa durvīm, virs kurām dega blāva lampiņa. Taksometra izsaukums uz šo hoteli bija ārkārtīgi reta parādība. Šoferis pat nespēja atcerēties, kad viņš šeit bijis pēdējo reizi. Cilvēki kuri šeit bija apmetušies, nebrauca ar taksometru. Viņi vai nu gāja kājām, vai arī brauca ar autobusu. Šis hotelis bija īsts šķūnis, kurā mitinājās tikai prostitūtas un dažādi padibenes, kas bija nosēdējuši savu laiku un gatavojās nākamajai lietai.

Cilvēks, kuru taksometrs atveda uz šo hoteli, izkāpa no mašīnas, iebāza šoferim piecu dolāru papīrīti un kaut kādā dīvainā metāliskā balsī noteica:

— Atlikumu varat paturēt sev. Nopērciet sev jaunu mašīnu. Redzot šo, atliek vēlēties tikai labāku.

Šoferis bija tik pārsteigts, ka palaida gar ausīm šo dzēlīgo piezīmi. Viņš nebija gaidījis dzeramnaudu, bet te, daži dolāri. Šis tips laikam ir sajucis prātā. Šoferis tikai tagad viņu tā pa īstam aplūkoja.

Tas bija liela auguma, plecīgs vīrietis apnēsātā mētelī, ar saburzītu cepuri galvā. Gadus četrdesmit piecus vecs, pilnīgs... Nekas ievērības cienīgs, pēc skata pat nepatīkams. Līdz augšējai lūpai stiepās rēta, kas piedeva sejai kādu ļaunu izteiksmi. Kreisajā rokā viņš turēja lētu kartona koferi, bet labajā — masīvu spieķi ar uzgali galā.

— Vai tas viss man? — vaicāja šoferis un pavirpināja rokā naudas papīrīti. — Bet brauciens maksā tikai vienu dolāru un divdesmit piecus centus.

— Ja negribat, varat atdot, — augstprātīgi piebilda atbraucējs.

Viņa balss skanēja dobji, it kā tam kaut kas traucētu runāt.

„Iespējams, — nodomāja šoferis, — ka viņam kādreiz bija zaķa lūpa.“

Sarunājoties cilvēks atsedza savus lielos, baltos, uz āru izspiedušos zirga zobus. Tie pat nedaudz piepacēla augšup lūpu ar Ūsiņām un šķita tik agresīvi kā sunim.

— Es neko? Es vienmēr esmu ar mieru paņemt, ja man dod, — šoferis pārbijās un iebāza naudu kabatā. — Pateicos, ser! — viņš dažas sekundes paklusēja un tad vaicāja:

— Vai jūs patiešām esat nolēmis apmesties šajā šķūnī? Šeit netālu ir hotelis. Tas ir daudz tīrāks un tikai nedaudz dārgāks. Bet šeit blaktis sāk kost vēl pirms iestājusies nakts.

— Ja negribat dabūt ar knipi pa degunu, tad nebāziet to kur nevajag, — atbildēja cilvēks ar suņa sakodienu un devās uz hoteļa ieeju. Ejot viņš nedaudz piekliboja un atbalstījās pret savu spieķi.

Šoferis redzēja, kā viņš uzkāpa pa kāpnītēm, un sarauca uzacis.

„Laikam vājprātīgais, — viņš nodomāja, — izmeta vējā piecus dolārus, bet pats lien šajā blakšu ūķī.“

Viņš atcerējās visus tos dīvaiņus, kurus viņam bija nācies vest savā mašīnā. Šis bija kaut kas jauns viņa kolekcijā. Šoferis iedarbināja motoru un izkustējās no vietas.

Iegājis hoteļa numurā, cilvēks nolika koferi uz grīdas un piegāja pie spoguļa. Viņš ilgi un vērīgi aplūkoja sevi spogulī.

„Kāda dīvaina pārvērtība!44, viņš nodomāja.

Cilvēkam, kurš raudzījās uz viņu no spoguļa, nebija nekādas līdzības ar Gariju Grifinu. Nemaz jau nerunājot par seju, viss viņam bija cits: vecums, gaita...

Garijs novilka mēteli un noņēma cepuri. Galvā tam bija lieliski izgatavota parūka ar šķidriem matiem. Rēta arī izskatījās dabiski. Gumijas protēzes līdz nepazīšanai izmainīja sejas vaibstus. Uz viņa īstajiem zobiem tika uzvilkti mākslīgie žokļi. Vēderiņš un platie pleci tika panākti ar alumīnija karkasa palīdzību, kuru Garijs nēsāja tieši uz ķermeņa, bet kliboja viņš pateicoties tam, ka vienas kurpes zole bija izgatavota krietni vien biezāka.

11

Glorija bija pacentusies uz goda. Viņa apsolīja viņam padarīt to par pilnīgi citu cilvēku un bija izpildījusi savu solījumu. Garijs bija pilnīgi pārliecināts, ka tagad viņu nepazītu pat viņa labākais draugs.

Glorija viņu iemācīja, kā no rītiem atjaunot šo savu jauno izskatu, kurš tam būs nepieciešams kādas divas dienas. Lai nomazgātos vai nodzītu bārdu, Garijam vajadzēja noņemt rētu un ūsas... Sākumā viņš nolēma, ka tā jau ir pārlieka piesardzība, bet tad nāca pie secinājuma, ka Glorijai tomēr ir taisnība. Tagad viņam visur vajadzēja rādīties šādā izskatā.

Garijs Grifins pazuda, bet viņa vietā radās Garijs Grīns, kurš dzīvoja gluži citu dzīvi.

Tagad viss bija atkarīgs no Delani. Glorija jau vairākkārt viņu brīdināja, ka jābūt uzmanīgam ar Delani. Viņas piesardzība sāka to kaitināt. Galu galā, viņš sev teica, — tas taču ir mans, nevis viņas plāns. Tiesa, jāatzīst — maskarāde bija izdevusies. Bet par visu pārējo viņš parūpēsies pats.

Pusvienpadsmitos viņš izgāja no hoteļa un, neraugoties uz lietu, devās uz autobusa pieturu. Viņš aizbrauca ar autobusu līdz Amerikas avēnijai, izkāpa galapunktā un aizgāja līdz Okeāna bulvārim. Viņš bija norunājis tikšanos ar Delani pie laivu piestātnes.

Piestātne naktī bija gluži tuksnešaina. Ūdenī šūpojās laivas, kas nogādāja klientus uz kuģiem eksteritoriālajos ūdeņos. Šo vakaru nevarēja nosaukt par lielā biznesa vakaru: pie piestātnes stāvēja tikai divas laivas.

Garijs apstājās zem nojumes, uzsmēķēja un sāka gaidīt. Viņa sirds strauji sitās.

Bez divdesmit minūtēm vienpadsmitos pie piestātnes pieripoja siūepju krāsas ,,kadilaks“, tik liels kā bruņumašīna. „Laikam, Delani,“ Garijs nodomāja. Viņš lēnām devās pie mašīnas, kurā, kā viņš ievēroja, sēdēja divi cilvēki. Viens no tiem piegāja pie Garija. Tas bija gara auguma cilvēks ar tumšiem matiem. Spriežot pēc Glorijas apraksta, tas bija tieši tas cilvēks, kurš viņai sekoja.

— Vai jūs esat Grīns? — lakoniski vaicāja cilvēks.

— Jā.

— O’kei! Sēdieties uz aizmugures sēdekļa. Kamēr jūs sarunāsieties ar bosu, mēs riņķosim pa pilsētu.

Viņš atvēra durvis, un Garijs iesēdās mašīnā. Bens Delani, kurš tobrīd smēķēja cigareti, tūdaļ pagriezās pret viņu.

Mašīnā bija tumšs, bet Garijs uzreiz pazina Delani pēc viņa Ūsiņām un raksturīgā galvas nolieciena.

— Grīns?

— Jā... Bet jūs... Delani?

— Bet kurš gan vēl cits? - noburkšķēja Bens. — Brauc lēnām, — viņš izmeta vadītājam. — Bet tikai pa centrālajām ielām.

Pēc tam viņš atkal pagriezās pret Gariju un uzmanīgi paskatījās uz viņu.

— Ko jūs varat piedāvāt? - viņš jautāja. — Tikai stāstiet īsi un ātri. Man ir daudz svarīgākas lietas nekā vienkārši vizināties apkārt lietū.

— Pēc dažam dienām, — ātri iesāka Garijs, — Kalifornijas aviokompānija vedīs uz Sanfrancisko ļoti vērtīgu kravu. Es zinu, ar kādu lidmašīnu transportēs šo kravu, un zinu, kā to iegūt. Tāpēc es gribu jums pārdot visu, ko zinu. Šai lietai man ir vajadzīgi vēl divi cilvēki. Un viens, kas gaidīs mašīnā. Es personīgi gribu piecdesmit tūkstošu dolāru. Viss pārējais būs jūsu. Tāds ir mans piedāvājums.

Delani izbrīnījās. Piecdesmit tūkstošu! Šis cilvēks īpaši nekautrējās.

— Jūs nopietni uzskatāt, ka es varētu interesēties par šiem dimantiem, — viņš vaicāja. — Tā taču būs ļoti bīstama prece!

— Tas viss mani neinteresē, — atbildēja Garijs. — Mans uzdevums ir iegūt šos dimantus. Viss pārējais ir jūsu ziņā. Ja esat ar mieru — piekrītat. Ja nē, es meklēšu kādu citu pircēju. Un ņemiet vērā, mans laiks ir tikpat vērtīgs kā jūsu.

Taggerts, kurš sēdēja pie stūres, dusmīgi pagriezās. Bet Bens Delani, šķiet, nepiegrieza Garija tonim nekādu vērību.

— Vai jūs redzējāt šos dimantus?

— Nē. Bet ne ar ko īpašu tie neizceļas. Parasti rūpnieciskie dimanti. Tos tikai vajag kādu laiku pieturēt, bet tad izmest tirgū nelielās partijās. Ja rīkosieties pietiekami prātīgi, tad riska vispār nebūs.

Delani zināja, ka Grīnam ir taisnība. Viņš pazina ļoti daudzus, kuri labprāt nopirks no viņa šos dimantus. Un ja tie patiešām bija trīs miljonu vērti, tad divus miljonus viņš par tiem noteikti dabūs.

„Bet kas tad īsti ir šis Grīns?“ — Delani sev vaicāja. Viņam nepatika kārtot darīšanas ar nepazīstamiem cilvēkiem. Un lai gan šo cilvēku viņam ieteica Glorija, viņš vēl tomēr šaubījās. Bet pēc tam viņš atcerējās par jauno jahtu. Rūpnīca tam noteica divu mēnešu ilgu termiņu. Un ja šī lieta izdosies, viņš varēs sev atļauties jaunu jahtu kā savas augošās labklājības simbolu. Iespējams, ka nav nemaz tik svarīgi, kas ir šis cilvēks.

— Kādā veidā jūs tos esat iecerējis iegūt? — Delani viņam vaicāja. Izdarīsiet uzbrukumu automašīnai, kad tos vedīs uz lidostu?

— Nē, šeit man ir maz izredžu. Viņi vedīs tos ar bruņumašīnu apbruņotas sardzes pavadībā. Nē! Es gribu aizdzīt lidmašīnu...

Delani neviļus nodrebēja. Viņš ievēroja, ka Garija vārdi atstāja iespaidu arī uz Taggertu.

Tātad arī viņam tas šķita pārāk pārdroši.

— Aizdzīt lidmašīnu? Kādā veidā?

— Tas nebūs grūti izdarāms. Es jau nopirku trīs biļetes uz šo reisu. Ar to lidos vēl piecpadsmit cilvēku, un mums nebūs nekādu īpašu problēmu, lai tos savaldītu. Mēs izlidosim līdz ar tumsas iestāšanos. Lidojuma ilgums — divas stundas.

Tiklīdz lidmašīna pacelsies gaisā, es ieiešu radiokabīnē un iedzīšu radistu kopā ar citiem ekipāžas locekļiem atsevišķā kabīnē. Viņus pieskatīs divi mūsu cilvēki, bet es apsēdīšos pie lidmašīnas stūres un nogādāšu to tuksnesī, kur nolaidīšos kādā noteiktā vietā. Tur gaidīs jaudīga mašīna, kas mūs savāks. Pēc tam es nodošu jums dimantus vietā, kuru jūs pats nozīmēsiet. Lūk, arī viss...

Bens atspiedās pret sēdekļa atzveltni. Viņa smadzenes drudžaini darbojās.

Ļoti drosmīgs un oriģināls plāns. Bet ja viņš netiks galā ar saviem nerviem un pieļaus vismaz vienu kļūdu, viss būs cauri.

— Vai jūs mākat vadīt lidmašīnu?

— Protams, — nedaudz īgni atbildēja Garijs. — „Air Force“ es lidoju ar visām tiem piederošajām kastēm.

— Bet nāksies nolaisties pilnīga tumsā. Vai jūs esat to ņēmis vērā?

— Jums nav jāuztraucas par to, ko es esmu vai neesmu ņēmis vērā! — Es esmu pilnīgi pārliecināts par to, ka nolaidīšos precīzi vajadzīgajā vietā.

Varbūt, par laimi, spīdēs mēness, bet ja ne, es iztikšu arī tāpat. Nu tā, vai jūs esat ar mieru piedalīties šajā lietā?

Bens pat aizmirsa par savu cigareti, kas ar viņu atgadījās visai reti. Viņš izmeta izsmēķi pa logu.

— Ko jūs konkrēti gribat?

— Jūs saņemsiet šos dimantus, apmaksāsiet savu cilvēku darbu un dosiet man piecdesmit tūkstošus dolāru.

— Tas ir pārāk daudz. Man ir jānoslēpj šie dimanti uz kādiem pāris gadiem. Varu dot jums desmit tūkstošus.

— Vai nu piecdesmit, vai arī mēs neesam vienojušies. Riskēju jau tikai es, bet nevis jūs. Policija sāks mani meklēt, un man būs jāpazūd. Bet jūs vienkārši iebāzīsiet sev kabatā divus miljonus, varbūt pat vēl vairāk. Un ja jūs uzskatāt, ka piecdesmit tūkstošu ir pārāk liela summa, tad lieciet jūsu šoferim pieturēt pie trotuāra. Es izkāpšu.

— Trīsdesmit tūkstošu! — ierosināja Bens. — Trīsdesmit tūkstošu, un ne centa vairāk.

Garijs domās jau līksmoja. Viņš saprata, ka Bens pieņems šo priekšlikumu.

— Vai man pašam palūgt šoferi?

Bens greizi nosmīnēja tumsā.

— O’kei, lai ir piecdesmit. Bet kad es saņemšu šos dimantus.

— Tā šī lieta neies. Es gribu no jums divus nevainojamus čekus par divdesmit pieciem tūkstošiem un tieši tajā dienā, kad es startēšu.

Taggerts to nespēja vairāk paciest.

— Varbūt, man pārmācīt šo nekauņu, bos? — viņš vaicāja.

— Neiejaucies tur, kur tev nav nekādas daļas! — norūca Bens. Pēc tam viņš vērsās pie Garija: - Jūs saņemsiet naudu, kad atdosiet man dimantus, un ne sekundi ātrāk!

— Tā šī lieta neies! Kāpēc man būtu jums jātic? — Garija rokas savilkās dūrēs. - Kas gan liegs jums ielaist lodi man mugurā, tiklīdz es iegūšu šos dimantus? Naudai ir jābūt uz mana rēķina bankā vēl pirms es sākšu šo operāciju, vai arī izbeigsim šo neauglīgo sarunu!

— Man atradīsies līdzekļi, lai jūs pārliecinātu, — paziņoja Bens, un viņa balsī pirmo reizi ieskanējās draudoša intonācija. — Man nepatīk, kad mani komandē sīki blēži!

— Nu ko, pārlieciniet... — Garijs juta, ka viņa pieri pārklāj auksti sviedri. Bet viņš negribēja piekāpties. — Mani nav nemaz tik viegli iebiedēt, Delani.

Šoferis asi nobremzēja un piebrauca pie trotuāra. Pēc tam viņš pagriezās ar pistoli rokā. Viņš gribēja iesist ar to Garijam pa galvu. Bet Bens iesaucās:

— Izbeidz! Kas tev lika apstāties? Brauc tālāk un saņem sevi rokās, Taggert!

Tas paraustīja plecus un brauca tālāk. Viņš vēl nekad nebija dzirdējis, lai kāds tā runātu ar viņa bosu.

Bet Delani labi zināja, ka Garijam ir rokā visi trumpji. Un jo vairāk viņš par šo lietu prātoja, jo vairāk tā viņam iepatikās. Divi miljoni — tā ir laba summa par piecdesmit tūkstošu lielu avansu.

— Bet kādas jūs man varat dot garantijas? — viņš jautāja.

Garijs sāka skaidrot.

— Jūsu cilvēks iedos man divus čekus un ies man līdzi uz banku, bet pēc tam paliks ar mani līdz operācijas beigām. Bet ja jūs neuzticaties saviem cilvēkiem, varat lidot man līdzi pats.

Bens jau bija nolēmis uzticēt šo lietu Bergam. Viņš bija veselu triju vērts, un Grīnam neizdosies to apkrāpt, taču Delani nevēlējās tik viegli padoties.

— C),kei! Kad izlido lidmašīna?

— Divdesmitajā.

— Cikos?

— To es jums pateikšu tikai tad, kad saņemšu čekus, un ne minūti ātrāk.

— Jums gan nepārmetīsi pārāk lielu uzticēšanos, vai nav tiesa? — nosmīnēja Delani.

Pamazām viņš sāka cienīt šo drukno cilvēku ar zvēra sakodienu. — O’kei, Grīn! Sarunāts!

Divdesmitajā, pulksten divpadsmitos mans cilvēks nodos jums divus čekus par divdesmit pieciem tūkstošiem dolāru katru un paliks ar jums tik ilgi, līdz jūs iesēdīsieties lidmašīnā.

Vai sapratāt?

— O’kei.

— Es vēl turklāt došu jums divus labus palīgus un trešo, kas jūs gaidīs ar jaudīgu mašīnu, - turpināja Bens. - Detaļas jūs apspriedīsiet ar Ber-gu, kuru es aizsūtīšu pie jums rīt vakarā. Kur jūs dzīvojat?

— Lansona hotelī.

— O’kei! - Bens pieliecās uz priekšu un pieskārās pie Taggerta pleca. — Pieturi!

Mašīna apstājās pie trotuāra.

— Izkāpiet šeit, Grīn, - teica Bens. - Un ja šī lieta neizdodas, es gribu atgūt atpakaļ savu naudiņu. Vai skaidrs? Daži jau ir centušies mani piekrāpt, taču bez rezultātiem. Nav dimantu — nav arī naudas. Vai skaidrs?

Garijs izkāpa no mašīnas.

— Skaidrs. — Viņš piepacēla plecus, lai labāk aizsargātos no lietus. -Bet varat neuztraukties: jūs saņemsiet savus dimantus.

— Es jau arī nemaz neuztraucos, — dusmīgi norūca Delani. — Neesat jau nemaz tik svarīgs putns, lai es vēl te par jums īpaši uztrauktos.

* * *

Deviņpadsmitajā, dienas otrā pusē Delani izsauca Bergu uz savu kabinetu. Pēdējo divu gadu laikā Bergs vadīja visas nelegālās Bena lietas, un uz. viņu varēja pilnīgi paļauties. So divu gadu laikā Bergs nebija pieļāvis nevienu kļūdu un izpildīja jebkuru uzdevumu, lai arī cik grūts tas nebūtu.

Kad Bergs jau sēdēja pie rakstāmgalda, Delani paraudzījās uz viņu. Benu vienmēr pārsteidza Berga izskats, kas varēja maldināt jebkuru cilvēku. Viņš pazina to kā nežēlīgu slepkavu, kurš, daudz nedomājot, nospiedīs jebkuru kā mušu.

Viņš darbojās zibenīgi un bija lielisks šāvējs.

Arēji Bcrgs izskatījās neveikls un gluži nekaitīgs. Viņa vecumu bija grūti noteikt. Viņam varēja dot trīsdesmit, taču tikpat labi arī visus četrdesmit piecus. Tas bija neveikls koloss ar zaļganbaltu rūķa seju. Acis kā podziņas vīdēja iekritušajos acu dobumos, galva, šķiet, bija klāta nevis ar matiem, bet ar kaut ko tūbai līdzīgu. Bergam bija skaistas tatāru ūsas, kuru gali nokarājās kā žurku astes.

Bens maksāja viņam tūkstots dolāru mēnesi, plus procentus no visām tām lietām, kurās tas piedalījās. Tā bija tīri pieklājīga summa. Bet, neskatoties uz to, Bergs vienmēr izskatījās tā, it kā viņam nebūtu ne graša kabatā. Viņš vienmēr staigāja ģērbies vecā, nonēsātā uzvalkā, bet viņa krekli brēktin brēca pēc veļas mazgājamās mašīnas.

— Nu? — vaicāja Bens. — Ko tu uzzināji?

— Ar šo tipu kaut kas nav kārtībā, — iesāka Bergs klusā, aizsmakušā balsī. — Viņam nav pagātnes. Viņš neeksistē tā, kā teiksim es vai jūs. Viņš gluži vienkārši uzradās no kaut kurienes, un tas ir viss...

Viņš nefigurē nekādos papīros. „Air Force“ par viņu nav nekādas dokumentācijas, policijā nav viņa uzskaites kartītes. Es vēl nekad neesmu tā pūlējies, lai noskaidrotu kāda cilvēka pagātni, un nekad vēl neesmu sasniedzis tik bēdīgus rezultātus. Es zinu tikai to, ka viņš ir ieradies no Ņujorkas, lai gan pats apgalvo, ka ir no Pitsburgas. Bet no otras puses, Ņujorkā viņu nepazīst neviena dzīva dvēsele. Bet šeit, lai kur arī neparādītos, taisa visādus jokus: dod taksometra šoferim dzeramnaudā piecus dolārus, iet fotogrāfēties un vēl sarīko ateljē skandālu...

Viņš dzīvo Lansona hotelī. Katru vakaru apmeklē vienu un to pašu bāru un teic tur garas runas. Bieži lielās, ka agrāk bijis labs pilots un drīz vien atkal lidošot. Tā izskatās, ka viņš tīšām grib pievērst sev uzmanību, vēlas panākt, lai viņu ievērotu. Tas man nemaz nepatīk. Cilvēks, kurš ir nolēmis nozagt dimantus trīs miljonu dolāru vērtībā, tādu cirku nerīkos... Vai nu viņš nav īsti normāls, vai arī viņam ir savs aprēķins, lai tā uzvestos.

— Bet vai mēs varam viņam uzticēties?

Bergs paraustīja plecus.

— Iespējams. Viņam nav nekādu izredžu no mums aizlaisties. Un man šķiet, ka viņš ir spējīgs šādu lietu novest līdz galam. Bet viņš nav Garijs Grīns. Un no jums, bos, ir atkarīgs, vai mēs centīsimies noskaidrot, kas viņš ir īstenībā. Ja viņš mums nodos šos dimantus, tad mums, protams, nospļauties, kas viņš ir īstenībā! Bet ja nē, tad mums ir jāzina, kas viņš ir. Šis puisis, bos, ir visai viltīgs, un es varu saderēt, ka pēc tam, kad šī lieta būs galā, Garijs Grīns momentāli izgaisīs.

Bens pamāja.

— Man arī tā šķiet. Bet mums pat ir labāk, ja viņš izgaisīs. Viņš taču var atzīties, ja viņu notvers policija. Galvenais, lai viņš mums nodotu dimantus. Starp citu, vai tu uzzināji par šiem dimantiem?

— Tie tik tiešām eksistē. „Fay Eastern Trading Corporation", kuras šefs ir kāds japānis vārdā Takamori, un kurš pārstāv japāņu rūpnieku grupu, ir iepirkusi dimantus trīs miljoni dolāru vērtībā. Pašlaik viņi ir saņēmuši atļauju to izvešanai un no Sanfrancisko transportēs šos dimantus uz Tokiju. Tieši tos arī bija domājis Grīns. Un tikai no viņa ir atkarīgs, vai mēs spēsim tos iegūt.

— Bet kā ir ar viņa palīgiem?

— Viss kārtībā, bos. Džo Frcnks un Martins Dēvins lidos ar lidmašīnu, bet Sems Miks vadīs kravas automobili.

Bens savilka pieri grumbās.

— Es kaut kā tādus neatceros. Vai tie ir no mūsējiem?

Bergs pagrozīja galvu.

— Mēs negribam iesaistīt šajā lietā mūsu cilvēkus. Viņus var pazīt pasažieri un lidmašīnas ekipāža. Es izsaucu cilvēkus no Sanfrancisko. Pēc tam viņi mierīgi dosies mājās.

— Iespējams, ka tev ir taisnība... Vai kaut ko uzzināji par Gloriju Deinu?

— Neko. Viņa iekrita kā zemē. Vai lai es mēģinu kaut ko vairāk noskaidrot?

Bens pagrozīja galvu.

— Nē. Lai skraida vien. Nedomāju, ka viņa ir iejaukta šajā lietā.

Delani izvilka galda atvilktni un izņēma divus zaļganus papīrīšus.

— Bet tas ir Grīnam. Vai tu esi drošs, ka viņš nevarēs no mums aizlaisties, kad iegūs tos savā īpašumā?

— Pilnīgi drošs. Es jau runāju ar Dēvinu un Frenku. Viņi uzmanīsies, ja viņš centīsies mūs piekrāpt, tad līdz ar to pats būs iebāzis savu galvu cilpā. Bet līdz lidmašīnai es pats viņu pavadīšu personīgi.

— O’kei, — pamāja Bens. — Pēc visa spriežot, mūs gaida pamatīgs ķēriens! — viņš piecēlās.

Bergs pacēla uz viņu savas tumšās acis — podziņas.

— Pēc visa spriežot, jā! — viņš norūca.

3. nodaļa

Viņi atbrauca uz lidostu vecā ,,buikā“ piecdesmit minūtes pirms reisa. Bergs sēdēja pie stūres, viņam līdzās — Garijs. Dēvins un Frenks sēdēja aizmugurē.

— Pa labi, — teica Garijs Bergam, kad viņi piebrauca pie stāvvietas. — Pašā galā. No turienes mēs varēsim vērot gatavošanos startam.

Bergs brauca turp, kur norādīja Garijs, un apturēja mašīnu pie nožogojuma, kas atdalīja stāvvietu no pacelšanās laukuma.

Lidmašīna stāvēja kādus simts jardus no viņiem. Mehāniķi jau beidza pildīt savus pienākumus. Viņus gaidīja meitene sarkanajā Kalifornijas aviokompānijas formā. Tā bija Hetija Kolinza, stjuarte, ar kuru kopā Garijs bija vairākkārt lidojis, un viņš sev vaicāja: bet kurš gan būs lidmašīnas komandieris?

Gariju kratīja drudzis, un kaut kas dauzījās krūtīs. Mute bija izkaltusi, taču rokas bija slapjas no sviedriem.

„Lūk, arī viss sākas, — viņš nodomāja. — Pēc stundas es jau sēdēšu pie lidmašīnas stūres un nolaidīšos tuksnesī... Protams, ja komanda neiedomāsies tēlot varoņus...“

To iedomājoties, Garijam nepatīkami sarāvās kuņģis. Divi cilvēki, kas viņu pavadīja, bija profesionāli slepkavas, un ja atgadīsies kāds misēklis, viņi, ilgi nedomājot, sāks šaut.

Dēvins bija trīsdesmitgadīgs mazs cilvēciņš ar tievu nežēlīgu muti un nemierīgām actiņām.

Frenkam bija pāri piecdesmit — liels, plecīgs ar rupju seju un mazām cūkas ačtelēm.

Bet, salīdzinājumā ar Bergu, viņi bija tikai nevainīgas aitiņas.

Bergs ļoti satrauca Gariju. Viņš vēl nekad nebija saticis tādu cilvēku. Pat kad viņš klusēja, šķita, ka viņš izstaro draudus un liekas ļoti bīstams. Dēvins un Frenks bija tikai lēti gangsteri, kuri bija gatavi sākt šaudīties, ja vien tiem maksās. Bergs bija gluži savādāks... Garijam bija pat bailīgi sēdēt viņam līdzās, dzirdēt viņa astmātisko elpu un redzēt, kā viņš laiku pa laikam kustina lūpas.

— Vai šī? — Bergs norādīja ar savu resno pirkstu uz lidmašīnu.

— Jā, — atbildēja Garijs. — Tiklīdz to uzpildīs ar degvielu un iekraus bagāžu, sāksies iekāpšana. Mums vēl ir laiks.

Bergs kaut ko norukšķēja un piesmēķēja cigareti.

Kamēr viņi gaidīja iekāpšanu, Garijs gluži neviļus atcerējās pagājušo dienu. Viņš bija ņēmis vērā visas detaļas. Garijs Grīns tagad bija pazīstams pilsētā kā skandālists un lielībnieks. Tādu vis drīz neaizmirsīs. Kad avīzēs un žurnālos tiks publicēts viņa vārdiskais apraksts, tad policijā noteikti ieradīsies vismaz kādi desmit liecinieki.

Viņš atcerējās par Gloriju un vaicāja sev, ar ko gan viņa pašlaik nodarbojas. Viņš aizrakstīja tai vēstuli, kurā sīki aprakstīja savas iecerētās bēgšanas detaļas. Viņš nodos dimantus Bergam Skairenčas lidostā, apmēram kādas piecdesmit jūdzes no tās vietas, kur viņš nolaidīsies ar lidmašīnu. Un tiklīdz Bergs nozudīs kopā ar dimantiem, arī Garijs Grīns izplēnēs gaisā, bet Garijs Grifins iekāps autobusā, kas brauc uz Donpainu.

Glorijai tur vajag noīrēt istabu motelī uz missis Garisonas vārda un nopirkt lietotu automobili. Visu nākamo dienu viņi bija iecerējuši pavadīt šajā motelī. Un ja viņi būs pārliecināti, ka viss ir kārtībā, tad pēc tam dosies uz Karsonsitiju un pavadīs arī tur vienu dienu, lai noskaidrotu, kādus soļus spers policija. Ja šajā ziņā viss būs mierīgi, viņi pārdos automobili un aizbrauks uz Ņujorku. No turienes tad viņi arī dosies savā Eiropas turnejā...

Garijs parūpējās arī par to, lai ar naudu viss būtu kārtībā. Viņš panāca vienošanos ar Losandželosas un Kalifornijas Nacionālo banku par to, ka viņa čeki uzreiz tiks pārvesti uz Ņujorkas Nacionālo banku. Katrā no šīm bankām viņš uzrādīja pa vienam čekam un pārliecinājās, ka nauda to gaidīs Ņujorkā.

Pārējo dienas daļu viņš pavadīja Berga sabiedrībā. Garijs ievēroja, ka, izņemot Bergu, viņam sekoja vēl divi cilvēki.

Motoru troksnis iztraucēja viņa domas.

Uz lidlauka no tumsas izspurdza divas baltas ,,pelīles“, kas pavadīja bruņumašīnu. Mašīna apstājās pie lidmašīnas, bet policisti nokāpa no motocikliem.

Atvērās mašīnas tērauda durvis, un divi cilvēki brūnā formā ar ķiverēm un siksnās iekārtiem revolveriem nolēca zemē. Viens no tiem turēja mazu četrstūrainu lādīti. Viņi piegāja pie lidmašīnas un sāka sarunāties ar stjuarti. Tad viens no viņiem uzkāpa pa trapu un nozuda lidmašīnas salonā. Stjuarte viņam sekoja.

Otrs apsardzes vīrs atgriezās pie mašīnas, pārmeta dažus vārdus ar policistiem, iesēdās mašīnā un tā aizbrauca.

Garija sirds sāka neprātīgi dauzīties.

— Šķiet, viens no apsardzes dienesta cilvēkiem pavadīs šos akmentiņus, — piebilda Dēvins.

— Nu un tad? — izbrīnījās Frenks. — Viņš mums īpaši netraucēs!

Garijs nebija par to īsti pārliecināts. Tādu variantu viņš nebija paredzējis.

— Viņam jau par to maksā, lai mums traucētu.

Frenks iesmējās.

— Nē, bet šoreiz viņš veltīgi saņems savu algu!

Ierēcās lidmašīnas motori.

— Tagad mums jāpiebrauc tuvāk, — teica Garijs. — Tūdaļ sāksies iekāpšana.

Viņu pārņēma dīvaina sajūta, kad viņš iegāja pasažieru reģistrācijas telpā. Lai gan viņš bija nolidojis šajā kompānijā jau sešus gadus, Garijs nekad šeit nebija bijis. Tumšmatainā kontroliere paņēma viņa biļeti un teica, ka viņu izsauks pēc kādām divdesmit minūtēm.

Garijs pateicās un lēnām vilkās uz bāru. Tur jau stāvēja pasažieri, atspiedušies pret bāra leti vai arī sēdēja uz bāra taburetēm.

„Interesanti, vai viņi arī lidos ar šo pašu lidmašīnu?" nodomāja Garijs un pasūtīja dubulto viskiju ar sodu.. Drīz vien bārā uzradās arī Dēvins. Viņš pasūtīja alu un atgāja malā.

Frenks bārā nerādījās.

Lēni vilkās laiks. Garijs sajuta, ka viskijs atstāja labvēlīgu iespaidu uz viņa nerviem. Kad paziņoja iekāpšanu lidmašīnā, Garijs izdzēra savu viskiju un vilkās uz durvju pusi. Viņam sekoja trīs vīrieši un divas dāmas kažokādu mēteļos, pie ieejas tiem pievienojās vēl astoņi pasažieri, tai skaitā arī Frenks. Pie šīs grupas piegāja Hetija Kolinza. Viņai rokā bija pasažieru saraksts un viņa ātri vien tos pārbaudīja pēc vārdiem, neaizmirstot katram uzsmaidīt.

Garijs uzkāpa uz trapa pēdējais. Salonā viņam paveicās: viņš atrada sev vietu netālu no pārejas uz bagāžas nodalījumu. Viņam līdzās sēdēja kalsna sieviete ūdeļādas mētelī. Viņa augstprātigi paskatījās uz Gariju, kad viņš apsēdās savā krēslā. Viņa vecais mētelis, rēta uz sejas un klibā kāja lika dāmai ciešāk ievīstīties savā mētelī.

Apsēdies Garijs pavērās apkārt, ar skatu meklējot Dēvinu un Frenku. Frenks bija iekārtojies salona pretējā galā, tur, kur atradās tualetes un dienesta telpas, kurās uzturējās ierēdnis, kas pavadīja dimantus. Dēvins sēdēja salona vidū.

Garijs ar labpatiku atzīmēja, ka visi bija ieņēmuši izdevīgas vietas. Gan viens, gan otrs varēja labi redzēt, kad viņš dos vajadzīgo signālu.

Hetija Kolinza ienāca salonā, lai pārliecinātos, vai visi pasažieri ir piesprādzējuši drošības jostas. Piegājusi pie Garija, viņa pajautāja, vai viss ir kārtībā. Garijs pateicās un tieši palūkojās viņai acīs. Viņš bija pārliecināts, ka stjuarte viņu nepazina.

Pēc dažām minūtēm bremzes tika paceltas un lidmašīna sāka ripot pa betonēto celiņu. Iluminatorā zibēja lidlauka ugunis. ,,Buika“ jau sen nebija. Bergam ir jāsteidzas kā sadegušam, lai laicīgi ierastos Skairenčas lidlaukā.

Garijs paraudzījās pulkstenī. Vēl desmit minūtes... Viņš noglaudīja 45. kalibra revolvera spalu zem sava mēteļa... Interesanti, kā reaģēs komanda, viņam parādoties pilotu kabīnē?

Lai pārliecinātos, kur atrodas apsardzes cilvēks, Garijs piecēlās un iegāja pārejā. Viņš tūdaļ ievēroja, ka Dena roka pastiepās kabatas virzienā, un tikko manāmi pašūpoja galvu. Tas savilka grimasi un atkal sastinga savā vietā. Kad viņa skatiens sastapās ar Frenka acīm, Garijs atkal pašūpoja galvu, tad atvēra durvis uz dienesta telpu.

Stjuarte lēja glāzēs martini. Viņa paraudzījās uz Gariju un pasmaidīja.

— Otrās durvis pa labi, — viņa teica.

Garijs, neskatoties uz viņu, pamāja. Tad paraudzījās nelielā gaiteniša virzienā. Apsardzes vīrs sēdēja pārejā pirms dežuranta istabiņas. Gariju ieraudzījis, viņš nedaudz pagriezās un viņa roka ar ietrenētu kustību sniedzās pēc revolvera. Šī kustība Garijam nepatika, jo liecināja par sarga profesionalitāti.

Apsardzes darbinieks bija jauns, apmēram tikpat vecs kā Garijs. Viņam bija gaišas acis un kvadrātveidīga seja ar tievām lūpām. Viņš izskatījās enerģisks un izveicīgs. Tas mazināja Garija pārliecību. Sis cilvēks, acīmredzot, sagādās ne mazums raižu.

Garijs iegāja tualetē un aizvēra durvis. Kad viņš iznāca ārā, sarga vairāk gaitenītī nebija.

Hetija Kolinza tieši tobrīd gatavojās iznēsāt dzērienus. Garijs pakalpīgi atvēra viņai durvis un sekoja stjuartei salonā.

Pie Frenka viņš apstājās.

— Sargs sēž tur, pārejā, — viņš pačukstēja, noliecies viņam pie pašas sejas. — Būs labāk, ja mēs aizvērsim durvis ar aizbīdni... Bet kad piezemēsimies, tad tiksim ar viņu galā.

— Tā šī lieta neies, — atbildēja Frenks. — Tu tiksi galā ar ekipāžu, bet par sargu atbildu es.

— Pēc visa spriežot, viņš ir bīstams.

— Bet vai tad es neesmu bīstams?

— Nu, kā zini. Izlem pats, taču esi uzmanīgs. Es pagaidīšu līdz meitene aizies atpakaļ uz virtuvi, un tad sāksim.

Garijs atgriezās savā vietā. Dāma ūdeļādas mētelī dzēra martini un smēķēja. Viņa nevērīgi paraudzījās uz viņu, kad tas apsēdās līdzās. Viņš atteicās no piedāvātā martini, un, kad stjuarte izgāja no salona, atkal piecēlās un pamāja Dēvinam un Frenkam.

Dēvins un Garijs piegāja pie pilotu kabīnes. Divi vai trīs pasažieri pārsteigti uz viņiem palūkojās.

Frenks metās pie pretējām durvīm.

— Klausieties visi! — viņš iesaucās. — Nevienam neatstāt savu vietu! Un nekustēties! Lieta ir nopietna, un ja jūs būsiet paklausīgi, jums nekas nenotiks! — rokā viņam mirdzēja revolveris.

Dēvinam rokā arī bija iespiests revolveris.

Garijs negaidīja pasažieru reakciju. Viņš atvēra pilotu kabīnes durvis un uzkāpa pa kāpnītēm. Rokā viņš turēja pistoli. Garija sirds neprātīgi dauzījās, kad viņš iegāja sev tik pazīstamajā telpā.

Lidmašīnas komandieris sēdēja pie sava galdiņa un pētīja lidojuma kartes. Viņam rokā bija zīmulis. Tas bija Sendijs Makklers, labs pilots un tuvs Garija draugs. Otru pilotu viņš nepazina. Makklers izbrīnījies paraudzījās uz ienācēju un lēnām piecēlās.

— Visiem palikt savās vietās! — noskaldīja Garijs. — Rokas nost no taustiņiem! — viņš uzsauca radistam. — Abi veicīgi uz salonu!

— Vai jūs esat prātu zaudējis? — Makklera seja nosarka no dusmām. — Sis numurs jums vienalga neies cauri. — Viņš pagriezās pret pilotu. — Hei, paklausies...

Garijs iesita viņam ar pistoli pa seju un atlēca atpakaļ, lai nezaudētu kontroli pār pārējo komandu.

— Visi trīs dodieties uz salonu! — atkal uzsauca Garijs. — Citādi es neatbildu par sekām! Rokas augšā!

Viņi lēnām nokāpa lejā. Kāda sieviete salonā spalgi iebļāvās. Garijs nezināja, kā klājas Frenkam, kuram bija jānovāc sargs, bet viņš baidījās izlaist no sava redzesloka Makkleru.

— Pārslēdz uz automātisko vadību! — viņš tam pavēlēja. — Un arī dodies uz salonu.

— Tu joko, — atbildēja lidmašīnas komandieris. — Es nepametīšu šo vietu... Es atbildu par pasažieriem... Tu nepiespiedīsi mani to izdarīt!

— Pārslēdz uz automātisko vadību, — norūca Garijs un noslaucīja ar delnas otru pusi no pieres sviedrus. — Es pats vadīšu lidmašīnu! Un veicīgi!

— Tu?! — Makklers ar neuzticību raudzījās uz Gariju. — Klausies, izbeidz reiz to visu...

— Ja tu tūdaļ pat neaizvāksies, tad es tev ielaidīšu lodi ribās!

Makklers nedroši vaicāja:

— Vai tad tu māki vadīt lidmašīnu?

— Protams! Nu, vācies ātrāk prom!

Makklers ieslēdza automātisko vadību un tad piecēlās.

— Un tikai bez jokiem! — Garijs viņu brīdināja. Viņš atkāpās divus soļus, lai ļautu Makkleram paiet garām. — Salonā ir vēl divi cilvēki, un tie ir vēl bīstamāki par mani!

— Ja jūs cerat uz šiem dimantiem, — teica pilots, — tad jums tur nekas nesanāks: lidlaukā mūs jau sagaida policijas kordons.

— Aizveries!

Makklers paskatījās uz Gariju. Viņa seja bija enerģfska un nikna, un Garijs saprata, ka viņš tūlīt metīsies tam virsū. Garijs zināja, ka viņam nekad nepietiks drosmes izšaut uz Makkleru...

Šajā brīdī salonā atskanēja šāviens, pēc tam otrs... Makklers devās Garija virzienā, kurš ļāva revolverim uzmanīgi ieslīdēt delnā. Kad viņa pirksti sataustīja stobru, Garijs atvēzējās un iesita ar spalu Makkleram pa galvu. Pilots nokrita uz grīdas.

Garijs pārkāpa viņam pāri un devās durvju virzienā.

Pasažieri sēdēja gluži kā manekeni. Viņu sejas bija bālas. Dēvins stāvēja pārejā ar pistoli rokā. Viņa bālā seja bija vienos sviedros. Visi trīs ekipāžas locekļi sēdēja uz grīdas, sakrustojuši rokas aiz galvas.

Un tad Garijs ieraudzīja Frenku. Viņš stāvēja piespiedies pie durvīm un turēja savu plecu. Pa viņa roku tecēja asinis. Nākošajā brīdī viņa kājas saļodzījās, un viņš apsēdās uz grīdas.

— Kas noticis? — vaicāja Garijs.

Dēvins, galvu nepagriezis, atbildēja:

— Sargs... Viņš ievainoja Tedu.

— Tā tik vēl trūka! Es taču viņu brīdināju, vajadzēja būt piesardzīgākam!

— Pārsien viņam roku, — teica Dēvins. — Citādi viņš noasiņos...

— Man taču ir jāsēžas pie lidmašīnas stūres, — iebilda Garijs. — Lai to izdara kāds no ekipāžas. — Viņš pieliecās un izvilka no kabīnes Makkleru, kurš vēl joprojām bija bez samaņas.

Kalsnā sieviete ūdeļādas mētelī, ieraudzījusi pilotu, iekliedzās un nākošajā mirklī arī pati zaudēja samaņu.

Garijs atgriezās kabīnē, izslēdza automātiku un pats uzņēmās vadību. Viņu kratīja drudzis...

Sirds bija gatava izlēkt laukā pa muti.

Debesis pilnīgi noskaidrojās un spoži mirdzēja pilns mēness. Garijs mainīja kursu un novirzīja lidmašīnu tuksneša virzienā. Lēnām vilkās laiks. Garijs iedomājās par sargu. Viņam ar Dēvinu vajadzēs viņu novākt. To iedomājoties, Garijam kļuva baigi.

„Velns parāvis to Frenku! — viņš nodomāja. — Es taču viņu brīdināju. Bet tagad sargs tikai nogaida izdevīgu brīdi...“

Pēc kādām desmit minūtēm Garijs ievēroja orientierus un atkal mainīja kursu. Tagad zem viņa kā milzu pārklājs stiepās tuksnesis. Tagad viņš redzēja kāpas un paugurus, bet vēl pēc kāda laika saskatīja mašīnu un mazu cilvēka figūriņu, kurš māja ar lukturi.

Garijs ne pārāk uzticējās Semam Miksam. Dēvins teica, ka viņš ir labs šoferis, taču Garijs šaubījās, vai Sems būs noderīgs, ja sāksies apšaudīšanās.

Apmetusi platu loku, lidmašīna sāka nolaisties. Garijs nešaubījās par labvēlīgu iznākumu. Viņš izlaida šasijas un sāka samazināt augstumu. Viņi ar Bergu bija apmeklējuši šo apgabalu, un viņš bija norādījis Miksam, kur viņam jāstāv.

Garijs juta kā lidmašīnas riteņi skāra smiltis, tā palēcās, tad atkal nolaidās zemē. Garijs ātri izslēdza motorus. Smiltis šķīda uz visām pusēm, saceļot milzīgus putekļu mākoņus. Lūk, beidzot, sāka darboties bremžu sistēma, un lidmašīna apstājās.

Garijs noslīdēja no sēdekļa, satvēra pistoli un izmetās salonā.

Frenks sēdēja netālu no Dēvina. Kāds bija pārgriezis viņa vējjaku un šā tā pārsējis plecu. Viņa seja bija vienos sviedros, un Frenks izskatījās ļoti nelāgi. Rokā viņš turpināja turēt pistoli.

Pasažieri joprojām sēdēja mierīgi un skatījās uz Gariju, kurš parādījās salona durvīs.

— Klausieties visi uzmanīgi! — viņš iesāka. — Nevienam nekas Jauns nenotiks, ja jūs uzvedīsieties kā nākas. Tikai dariet to, ko jums teiks. Mēs atrodamies tuksnesī. Tuvākā pilsēta ir simt piecdesmit jūdzes no šejienes. Bēgt ir bezjēdzīgi. Un tāpēc tagad jūs izkāpsiet un izvietosieties visi kopā kādus divsimt jardus no šejienes. Kad mēs nokārtosim savas lietas, radists izsauks palīdzību, un jūs no šejienes izpestīs.

Garijs devās uz izeju.

— Atveriet durvis! — viņš pavēlēja vienam no pilotiem.

Tas paklausīja un nolēca smiltīs. Divi pārējie ekipāžas locekļi nolaida zemē Makkleru, kurš pamazām sāka atgūt samaņu.

— Bet tagad pasažieri! — uzsauca Garijs. — Un ātrāk!

Pasažieri sāka steidzīgi un juceklīgi izkāpt.

— Kur ir stjuarte? — Garijs jautāja Dēvinam.

— Tur, iekšā, kopā ar sargu.

Garijs piegāja pie durvīm un uzmanīgi tās pavēra par dažām collām.

— Stjuarte! — viņš iesaucās. — Nāciet šurp! Vienam no pasažieriem ir nepieciešama jūsu palīdzība!

Garijs gaidīja šāvienus, bet Hetija Kolinza izgāja un tieši palūkojās uz Gariju un Dēvinu.

Viņas seja bija bāla, bet Garijs saprata, ka meitene ir mazāk pārbijusies nekā viņš pats.

— Šeit viena sieviete zaudējusi samaņu. Es palīdzēšu jums to nolaist zemē...

Kopā ar stjuarti Garijs piegāja pie sievietes ūdeļādas mētelī, pievilka to pie lūkas un nodeva rokās citiem pasažieriem, kuri to uztvēra. Pēc tam Garijs izlēca smiltīs un palīdzēja izkāpt Hetijai.

Tieši šajā brīdī pieskrēja arī Sems Miks. Viņam bija ļoti satraukta seja. Rokā Miks bija iespiedis revolveri.

— Ak, es gandrīz nomiru no bailēm, kad jūs nolaidāties! — viņš iesaucas. — Vai viss kārtībā?

— Paši neko nezinām, — noburkšķēja Dēvins. — Tur bagāžas nodalījumā ir paslēpies sargs. Teds jau saņēma no viņa lodi plecā.

Miks atvēra muti. Garijs manīja viņa acīs bailes. Viņš nebija kļūdījies attiecībā uz šo cilvēku: Miksam nevarēja uzticēties.

— Ej turp un uzmani pasažierus, — viņš tam teica.

Dēvins atkal iekāpa salonā. Garijs viņam sekoja. Aizkļuvuši līdz durvīm, aiz kurām slēpās briesmas, viņi sastinga aiz krēsliem. Pēc tam Dēvins no sāniem uzmanīgi tuvojās durvīm un strauji tās atvēra. Izšāvis uz labu laimi gaitenī, viņš atkal paslēpās aiz krēsla atzveltnes.

— Viņa tur nav, — viņš pēc kāda brīža noteica.

Tas varēja nozīmēt tikai to, ka sargs ir paslēpies bagāžas nodalījuma dziļumā un izvilināt viņu no turienes būs daudz grūtāk.

— Viņš ir bagāžas nodalījumā, — nočukstēja Garijs. — Tu paliec šeit, bet es iešu pie bagāžas nodalījuma ārējām durvīm. Tam man būs nepieciešamas divas minūtes. Es novērsīšu viņa uzmanību, bet tu pa to laiku varēsi nokāpt pie viņa lejā un uzlauzt durvis.

Dēvins pamāja.

Garijs nolēca smiltīs. Pirms tam, ejot pa salonu, Garijs uzmeta skatu Frenkam. Tas sēdēja kaktā, sarāvies čokurā un nolaidis galvu uz krūtīm.

Miks ar pistoli rokā stāvēja netālu no pasažieru grupas. Viņu figūras asi izdalījās uz balto smilšu fona.

Garijs apskrēja lidmašīnai riņķī un uzmanīgi atvēra bagāžas nodalījuma durvis. Tad viņš piespieda sevi tur ielūkoties. Roka, kurā viņš turēja pistoli, stipri drebēja.

Bagāžas nodalījums bija tukšs...

Kamēr Garijs prātoja, ko lai iesāk, no salona atskanēja šāviens. Garijs nodrebēja. Viņš tagad saprata, kas noticis: sargs viņus piemānījis. Viņš tur bija paslēpies virtuvē vai tualetē.

Garijs no bailēm sastinga: vai tiešām viņš nošāvis Dēvinu? Viņš atskatījās un ieraudzīja, ka Miks pacēla roku ar pistoli.

No salona atkal atskanēja šāviens, un dzeltena bulta caururba tuksneša krēslu. Miks palēcās un nokrita smiltīs.

Nākošajā mirklī Garijs ieraudzīja lidmašīnas durvīs cilvēka figūru. Viņš atšķīra sarga ķiveri un nospieda gaili. Sargs arī izšāva un Garijs juta, kā lode aizsvilpa gar viņa seju. Garijs metās smiltīs, cenšoties paslēpties aiz lidmašīnas korpusa.

Viņš redzēja kā sargs uzmanīgi palūkojās laukā pa lidmašīnas durvīm. Viņa pistole mirdzēja mēness gaismā. „Viss cauri!“ — nodomāja Garijs un, aizvēris acis, piespiedās pie smiltīm.

Atkal atskanēja šāviens, taču šoreiz kaut kāds nedaudz klusināts. Spriežot pēc visa, tas tika izdarīts no lidmašīnas salona.

Garijs redzēja, kā no sarga rokām izkrita pistole, pēc tam viņš pats izkrita pa durvīm un smagi atsitās pret smiltīm. Tagad viņš bija tikai tumšs plankums uz gaišo smilšu fona.

Garijs uzmanīgi piecēlās. Tobrīd salona durvīs parādījās Frenks. Viņš piespiedās pie durvju stenderes, un Garijs dzirdēja viņa smago elpu.

— Es viņu piebeidzu! — triumfējoši paziņoja Frenks. — Es zināju, ka pēdējo vārdu teikšu es... Viņš paskrēja man garām un pat neievēroja...

Garijs piegāja pie sarga un pagrieza to uz muguras: viņš bija beigts...

— Ātri! Meklē dimantus! — norūca Frenks. — Es tikai ar pūlēm 'turos uz kājām.

— Turi visus cilvēkus uz grauda, — teica Garijs Frenkam. — Es tev palīdzēšu nokāpt zemē.

Garijs izvilka Frenku no lidmašīnas un atbalstīja pret vienu no riteņiem. Bet ari šāda piepūle nebija Frenkam pa spēkam — viņa galva atkal nokrita uz krūtīm, bet pistole izkrita no rokas.

Garijs palūkojās uz pasažieriem. Viens no tiem jau bija piecēlies kājās.

— Sēsties! — uzkliedza Garijs un izšāva virs vīrieša galvas. Tas lielā izbīlī atkal apsēdās. Garijs papurināja Frenku.

— Saņem sevi rokās! Tev viņi jāuzmana!

Frenks ievaidējās, bet tomēr atkal saņēmās, paņēma rokās revolveri un kaut ko norūca.

Garijs ātri ierausās lidmašīnā un metās uz salonu. Dēvins ar cauršautu galvu gulēja uz salona grīdas. No pirmā acu uzmetiena kļuva skaidrs, ka viņš ir miris. Bagāžas nodalījumā Garijs tūdaļ atrada lādīti ar dimantiem. Tā bija aizslēgta. Garijs to paņēma un izlēca no lidmašīnas. Tad viņš pieskrēja pie Miksa un izvilka viņam no kabatas mašīnas atslēgas. Tobrīd Frenks atkal zaudēja samaņu. Garijs metās uz mašīnu, uzmeta lādīti uz priekšējā sēdekļa un iedarbināja motoru. Tad Garijs metās atpakaļ pie Frenka. Viņš to piepacēla un vilka uz mašīnu. Nolicis Frenku uz aizmugurējā sēdekļa, Garijs aizvēra durtiņas un apsēdās pie stūres.

Līdz Skairenčas lidlaukam bija apmēram četrdesmit jūdzes. Cels labs un līdzens, no abām pusēm to ieskāva kāpas. Mēness spīdēja tik spoži, ka Garijs nemaz neieslēdza ugunis. Pēc divdesmit minūtēm viņi jau centīsies to sameklēt.

„Vajadzēja sabojāt raidītāju, — ar nožēlu domāja Garijs. — Tas ļautu iegūt papildus laiku. Man ir jānokļūst līdz Skairenčai, pirms mani sāks meklēt no gaisa.“

Garijs spieda gāzes pedāli.

Sargs ir nogalināts, un ja viņu notvers, tad, acīmredzot, neizdosies izvairīties no nāves sprieduma. Laupīšana ar slepkavību! Ja viņš būtu zinājis, ka dimantus pavadīs bruņots sargs, tad viņš nebūtu pārdevies par piecdesmit tūkstošiem dolāru. Kāds gan viņš ir muļķis, ka nepieprasīja divsimt tūkstošus! Delani taču par to iegūs vismaz divus miljonus! Bet viņš, Garijs, paliks ar garu degunu.

Garijs pieskārās lādītei. Ja viņam būtu tādas pašas iespējas kā Benam pārdot dimantus, tad viņš nospļautos par šo Delani. Bet Garija rokās tie bija tikai nekam nevajadzīgi akmentiņi. Bet pēkšņi Garijs iedomājās par Takamori. Kāds gan viņš bija idiots! Viņš taču var sazināties ar Takamori un pieprasīt viņam pusotra miljona..; Tiesa, tas ir saistīts ar risku, bet šāda spēlīte bija to vērta.

Gariju atgrieza īstenībā Frenka vaids. Viņš taču brauc pie Berga! Bet viņu Garijs pašlaik vēlējās redzēt vismazāk. Viņš noņēma kāju no pedāļa, bet tad nobremzēja. Viņam bija maz laika lēmuma pieņemšanai. Pēc divdesmit minūtēm gaisā pacelsies lidmašīnas, lai uzsāktu meklēšanu. Būs sacelta kājās visa policija, bet Garijam ir jāriskē un tomēr jāsaglabā mašīna.

Bet ko darīt ar Frenku?

Garijs atskatījās uz aizmugures sēdekli un sastapās ar ievainotā skatienu.

— Kāpēc tu apstājies? — vaicāja Frenks. — Kas notika?

Garijs pievērsa uzmanību tam, ka Frenkam rokā vēl bija iespiesta pistole.

Frenks vēl joprojām bija bīstams.

— Pārplīsa riepa, — atbildēja Garijs.

Frenks kaut ko norūca un aizvēra acis. Viņa galva atkal nokārās. Garijs ātri pārliecās pār sēdekļa atzveltni un saņēma viņa pistoli. Bet Frenks to turēja cieši un, kad Garijs to no visa spēka pavilka, atskanēja šāviens. Šāviena troksnis apdullināja Gariju, bet nākošajā mirklī viņam tomēr izdevās izraut pistoli Frenkam no rokas.

Frenks nolamājās un mēģināja piepacelties. Viņš pat iesita Garijam ar dūri pa seju, bet šajā sitienā ielika pārāk maz spēka. Garijs pasita viņa roku sānis un iesita ar pistoli pa galvu. Frenks saļima.

Garijs nometa ieroci un izlēca no mašīnas. Atvēris aizmugures durtiņas, viņš izvilka Frenku no mašīnas un nolika uz smiltīm. Pēc tam Garijs novilka mēteli, noņēma grimu... Pēc dažām minūtēm Garijs Grīns bija nozudis un viņa vietā uzradies Garijs Grifins.

Sasējis visas nevajadzīgās mantas mētelī, viņš aiznesa šo saini uz tuvāko kāpu. Tur Garijs drudžaini izraka ar rokām bedri, ielika saini sausajās smiltīs un aizbēra bedri.

Garijs atgriezās pie mašīnas, pārlika lādīti ar dimantiem nelielajā bagāžas nodalījumā līdzās mēraparātu panelim un atkal nospieda gāzes pedāli.

* * *

Garijs pieklauvēja pie durvīm un izdzirda kā Glorija vaicāja:

— Kas tur ir?

— Tas esmu es, Garijs...

Viņš izdzirdēja kā Glorija pieskrēja pie durvīm, atvēra un nākošajā mirklī, alkatīgi skūpstot, jau metās viņa apskāvienos.

— Ļauj man vispirms ienākt, — viņš teica.

Kreisajā rokā Garijs turēja nelielu lādīti. Viņš piepacēla Gloriju un ar kājas spērienu aizcirta durvis.

— Ak, Garij! Es jau dzirdēju pa radio, kas noticis! Vai tu neesi ievainots?

— Nē. — Garijs nometa lādīti uz gultas. — Lieta izrādījās daudz sarežģītāka nekā man sākumā likās, bet man paveicās...

— Tur tika nogalināts policists... — Glorija uzmanīgi saspieda Garija rokas. — Ja viņi tevi notvers...

— Dieva dēļ, nevajag tā runāt! — iesaucās Garijs. — Es jau bez tevis zinu, kas mani sagaida... Bet viņi mani nenotvers!

Viņš paskatījās uz viņas bālo, noliesējušo seju, iekritušajām acīm, iz-pūrušajiem matiem, panēsāto kostīmu un saprata, ka vairāk neizjūt pret viņu tādu mīlestību kā iepriekš.

— Piedod man, Garij... Vienkārši es ļoti baidos... Es lūdzu Dievu, lai tev nekas nenotiktu!

— Es nenogalināju sargu, — auksti noteica Garijs. — Bet ja Frenks viņu nebūtu nogalinājis, manis šeit vis nebūtu. Sargs tieši tajā brīdī tēmēja uz mani, kad Frenks viņu nogalināja.

— Pa radio ziņoja, ka ir aizbēguši divi. Bet kur ir otrs?

Garijs aplaizīja lūpas. Tas varēja kļūt bīstami. Ar savu izprašņāšanu viņa krīt viņam uz nerviem.

— Iedod man kaut ko iedzert... Vai tev ir?

— Jā. Viskija pudele...

Kad viņa atgriezās ar pudeli, Garijs ielēja sev krietnu porciju, pielēja nedaudz ūdens un vienā rāvienā izdzēra. Pēc tam apsēdās uz gultas un uzsmēķēja.

Glorija arī ielēja sev viskiju.

— Es izmetu Frenku uz ceļa. Nekas cits neatlika.

Viņš redzēja, ka Glorija saspringa. Kad viņu skatieni sastapās, Garijs novērsās.

— Izmeti?! Bet viņš taču bija ievainots!

— Jā.

— Un kur tas notika?

— Neskaties taču uz mani tā! — viņš iekliedzās. — Izmetu uz ceļa... Biju spiests... Ceļi bija slēgti un pārbaudīja visas mašīnas. Pati saproti, kas būtu ar mani noticis, ja mašīnā būtu atraduši ievainoto Frenku bez samaņas. Es biju spiests tikt no viņa vaļā!

— Skaidrs... — Glorija apsēdās, it kā kājas viņai būtu atteikušās klausīt... — Bet kas tas? — viņa norādīja uz lādīti, kas atradās uz gultas.

— Dimanti... Kas gan cits?

— Bet kāpēc tu tos uzreiz neatdevi Bergam? Tu taču man teici, ka atdosi!

— Tāpēc, ka es pārdomāju. Kāpēc gan Bens, ne ar ko neriskējot, iebāzīs sev kabatā divus miljonus, bet es, riskējot ar visu, tikai piecdesmit tūkstošus? Es zinu cilvēku, kurš man par tiem samaksās pusotra miljona. Bet uz Benu un Bergu man nospļauties.

— Nē!!! Tev jāatdod dimantus Benam! Jāatdod! Viņš taču tev par tiem samaksāja! Tu nevari viņu tik vienkārši ņemt un piemānīt! Viņš dzīsies tev pakaļ pa visu valsti, līdz dabūs rokā. Agri vai vēlu, bet viņš tevi notvers! Vai tiešām tu to vēl nesaproti?

Glorija saņēma seju rokās un sāka raudāt.

— Tu tikai neuztraucies, mazā. Viņi visi meklēs Gariju Grīnu, bet viņi nekad to neatradīs. Bet mums ar tevi ir piecdesmit tūkstoši bankā un trīs miljoni šeit, uz gultas. Tad par ko lai gan vēl uztraucas? Ar mums nekas nenotiks, un mēs drīz vien aizbrauksim no šīs valsts.

Glorija neko neatbildēja.

Sāka zvanīt telefons. Bens Delani nocēla klausuli.

Viņš jau bija dzirdējis pa radio ziņojumu par lidmašīnas nolaupīšanu un kopš tā laika zaudējis savu sirdsmieru. Ja pēdas atvedīs policiju pie viņa, tas jau var kļūt bīstami. Nogalināts sargs. Dēvins un Miks gājuši bojā. Laikraksti sacels milzu troksni, un ja viņa vārds tiks minēts šīs lietas sakarā, policijas komisārs O’Harigans beidzot panāks to, ko viņš jau sen vēlas.

Bens jau divas stundas gaidīja Berga zvanu un tagad steidzīgi nocēla klausuli.

— Kas runā?

— Tas esmu es, Bergs, — viņš izdzirda aizsmakušu balsi. — Mēs esam iesēdušies peļķē. Viņš neparādījās...

Bens sajuta, kā asinis ieplūda viņam galvā.

— Tālāk! — viņš norēja klausulē.

— Es gaidu viņu jau divas stundas. Mēs norunājām satikties 21.30... Viņš aptina mūs ap pirkstu...

— Bet varbūt arī neaptina, — domīgi noteica Bens. — Iespējams, ar viņu kaut kas atgadījās. Pa radio ziņoja, ka viņi ar Frenku aizbēguši ar mašīnu. Frenks bija ievainots. Varbūt viņi nokļuvuši policijas nagos...

— Nē, viņi to nenotvēra, bet toties notvēra Frenku. Grīns gluži vienkārši izmeta to uz ceļa. Kad viņi to atrada, viņš jau bija miris, mazākais vismaz kādu pusstundu... Nē, Grīns nozudis kopā ar visiem nolaupītajiem dimantiem.

Bens atcerējās piecdesmit tūkstošus, kurus viņš samaksāja Garijam, iedomājās par diviem miljoniem, kas viņam izslīdējuši no rokām.

— Ja tas neģēlis iedomājies mūs piemānīt, — norūca Delani klausulē, — tad viņš dziļi maldās! Tev viņš jāsameklē, Berg!

— Bet šis cilvēks neeksistē. Viņu nekad dzīvē nav saukuši par Gariju Grīnu. Pašlaik viņam noteikti nav rētas, un viņš nemaz neklibo. Es taču jau toreiz jums to teicu!

— Vai tev ir mašīnas numurs? — vaicāja Bens.

— Jā. Bet ko tas mums dos?

— Neesi muļķis! — Delani tā ieķērās telefona klausulē, ka viņam no-bāla pirkstu kauliņi. — Klausies, tev jāatrod šis cilvēks, nepievēršot uzmanību laikam un līdzekļiem. Es piekritīšu tevi redzēt tikai tad, kad tu to atradīsi. Es tev nedošu nekādus citus uzdevumus, bet ja tu viņu nesameklēsi, vari nerādīties!

— Neuztraucieties, es viņu atradīšu! — Bergs apsolīja. — Varbūt paies zināms laiks, bet es viņu atradīšu!

Bens nometa klausuli un ilgi skatījās vienā punktā.

— Savienojiet mani ar O’Hariganu, — viņš teica.

Viņš gaidīja apmēram kādu minūti, līdz komisārs piegāja pie telefona, tad teica:

— Pat? Šeit Bens... Kā sviežas? Jā, paldies, man arī viss labi. Paklausies, man ir šāda tāda informācija. Un iespējams, ka tā tev palīdzēs: cilvēks, kurš izdarīja uzbrukumu lidmašīnai, pieņēmis Garija Grīna vārdu... Jā, kādas šausmas! Es visu dzirdēju pa radio... Nē, es par viņu vairāk neko neesmu dzirdējis. Es tikai dzirdēju, ka viņš sarīkoja fotoateljē skandālu... Esekstrītā... Mans cilvēks domā, ka klibošana un rēta ir tikai maskēšanās. Bet aizbēga viņš ar ,,pontiaku“, kura numurs ir JMX--007...

Kādu brīdi Delani klausījās, ko viņam saka komisārs, bet tad viņa lūpas sāka rotāt ļauns smaidiņš.

— Nu, protams, Pat! Tu taču zini, ka es darīšu visu, kas manos spēkos. Jā, ceru, ka jūs viņu notversiet... — Bens iesmējās. — Ja viņam vajag dot labu mācību, pasakiet tikai mums. Un paziņojiet man, lūdzu, ja jūs viņu noķersiet, labi? Nu, tad uz redzēšanos!

Delani nolika klausuli.

* * *

Kad Garijs aizmiga, Glorija ilgi gulēja un domāja, veroties gaismas strīpā, kas lauzās cauri žalūzijām. Viņa labi pazina Benu un saprata, ka viņš šo lietu tik vienkārši nepametīs. Vai viņš sāks turēt aizdomās Gariju Grifinu, kad atradīs to pie viņas? Viņš taču var ievākt ziņas un uzzināt, ka Garijs kādreiz bijis pilots. Un ar Gariju tad būs cauri. Tātad, viņiem jāšķiras...

Glorija pagrieza galvu un paskatījās uz viņu. Viņš gulēja cieši aizmidzis, viņa seja bija mierīga, mute aizvērta.

Nē, viņa nespēja pamest Gariju, pat ja šis viņu pašreizējais stāvoklis būtu līdzvērtīgs nāvei.

Pēkšņi viņa izdzirda ārpusē kaut kādas skaņas. Glorija apsēdās uz gultas un ieklausījās. Viņas sirds sāka pukstēt straujāk.

Ap māju kāds staigāja. Glorija izdzirda vieglu kurpju čīkstoņu, soļus verandā...

Viņa nolēca no gultas, pieskrēja pie loga un palūkojās pa žalūziju spraugu.

Tas, ko viņa ieraudzīja mēness gaismā, lika viņai sastingt uz vietas. Tikai ar lielām pūlēm viņa apvaldīja kliedzienu, kas jau bija gatavs izlauzties no viņas lūpām. Tad viņa piesteidzās pie gultas un sāka purināt Gariju.

Beidzot viņš, kaut ko rūcot, apsēdās uz gultas.

— Kas noticis? — viņš dusmīgi vaicāja. - Kāpēc tu man neļauj gulēt?

— Policija... — nočukstēja Glorija. — Pie mājas ir vismaz kādi desmit policisti.

Ciarijs nodrebēja. Glorija redzēja, kā viņa seja nobāla no bailēm. Viņš iebāza roku zem spilvena un izvilka pistoli, tad, noņēmis to no drošinātāja, pielēca kājās.

— Nedari muļķības! - Glorija nočukstēja. — Noslēp pistoli!

— Dzīvu viņi mani nesaņems!

— Bet viņi taču tevi nepazīst! Nedari muļķības!

Kādu brīdi Garijs stāvēja neizpratnē, tad piegāja pie loga un palūkojās pa spraugu.

Daži cilvēki ķiverēs stāvēja pie ,,pontiaka“, kuru Garijs bija atstājis pie mājas.

— Tas viss ir šīs nolādētās mašīnas dēļ, — viņš teica. — Man taču vajadzēja to kaut kur atstāt. Nav zināms tikai, kā viņi uzzināja, ka tā ir šeit...

Glorija paņēma viņu aiz rokas.

— Vai kāds redzēja, kā tu ar viņu atbrauci?

— Domāju, ka nē. Es, katrā ziņā, neredzeju nevienu.

— Bet vai administrācijai tu pateici, ka tev ir mašīna?

— Nē.

— Tad atsakies no šīs mašīnas. Ja tev vaicās, saki, ka atbrauci ar autobusu. Šeit mēs ieradāmies no Karensitijas un dodamies tālāk uz Lo-sandželosu... Pēdējais autobuss pienāk šurp tieši tajā brīdī, kad tu atbrauci... Mans ,,merkūrijs“ stāv pirms ,,pontiaka“. Teiksi, ka es atbraucu agrāk ar ,,merkūriju“, bet tu vēlāk — ar autobusu.

Garijs pamāja. Viņš jau bija atguvies no šoka. Glorijai bija taisnība. Viņš vēlreiz palūkojās pa spraugu. Seši policisti ar pistolēm rokās jau devās uz mājas pusi.

— Kur ir lādīte? — nočukstēja Glorija.

Viņš bija pavisam par to aizmirsis. Viņš bija pat aizmirsis, ka viņam rokā ir pistole.

Viņš aizmirsa, ka Frenka pistole bija paslēpta kamīnā. Tad viņš atgriezās guļamistabā, atvēra skapja durvis, pagrāba lādīti un apjucis lūkojās visapkārt.

Pie durvīm stipri klauvēja.

Glorija izrāva lādīti Garijam no rokām.

— Es noslēpšu... Ej, atver durvis.

Garijs brīdi vilcinājās, tad dziļi ieelpoja, iegāja viesistabā, ieslēdza gaismu un atvēra durvis. Viņa sirds no bailēm sarāvās, kad viņš ieraudzīja savā priekšā divus policistus ar revolveriem rokās. Garijs klusējot skatījās uz viņiem.

— Kā jūs sauc? — vaicāja viens no policistiem.

— Teds Garisons, — atbildēja Garijs. — Bet ko jūs vēlaties?

— Kas noticis, mīļais? — jautāja Glorija un piegāja pie durvīm. Ieraudzījusi policistu, viņa notēloja izbrīnu un pārsteigumu.

Garijs ievēroja, ka policistu sejas atmaiga, kad viņi ieraudzīja Gloriju.

— Tikai neuztraucieties, — teica policists. — Vai tas ir jūsu „pon-tiaks“ pie mājas?

— Nē, — atbildēja Garijs, — mums ir ,,merkūrijs“.

— Atļausiet ienākt, — teica policists. — Mēs meklējam vienu cilvēku, kurš varēja pie jums noslēpties.

Garijs atkāpās par soli.

— Lūdzu, bet mums mājās nav neviena, izņemot mani un sievu. •

Viens no policistiem iegāja bungalo. Viņš izgāja cauri viesistabai, ielūkojās guļamistabā un atkal atgriezās pie ārdurvīm.

— Domāju, ka viņš jau ir tālu no šejienes, — viņš teica savam pāriniekam. — Vienkārši atstāja šeit mašīnu. — Viņš paskatījās uz Gloriju. — Vai jūs dzirdējāt par dimantu nolaupīšanu?

— Jā... Pa radio...

— Pie jūsu mājas stāv mašīna,ar kuru viņš aizbēga. Vai jūs neredzējāt, kad viņš šeit atbrauca?

— Šķiet, es dzirdēju mašīnas motora troksni, bet kad īsti, nevaru atcerēties. Varētu būt pirms kādas stundas...

— Nē, tas ir izslēgts. Dzinējs ir jau atdzisis. Acīmredzot, tas varēja būt tā ap pusnakti.

— Iespējams... Es varēju kļūdīties... Jūs domājat, ka viņš varētu būt šeit kaut kaur paslēpies?

Policists pagrozīja galvu.

— Nedomāju vis. Diez vai viņš šeit paliks pa nakti. Man šķiet, viņam šeit bija noslēpta cita mašīna. Vai jūs nedzirdējāt citas mašīnas motora troksni?

— Nevaru jums neko precīzi pateikt. Es dzirdēju šo troksni pusmiegā...

— O’kei. Un piedodiet, ka izcēlām jūs no gultas.

Policisti viegli pamāja, pagriezās un pievienojās saviem biedriem, kuri apstaigāja visas mājas, modināja gulošos cilvēkus un apskatīja pārējos bungalo.

Glorija aizvēra durvis un atspiedās ar muguru pret tām.

Tavu savaldību var tikai apskaust, — teica Garijs un palūkojās uz viņu. — Es jau domāju, ka ir vāks...

Glorija pagāja viņam garām un apsēdās uz gultas. Viņa visa trīcēja. „Viss sākas no gala, — viņa nodomāja. — Gluži tā, kā toreiz ar Benu, kad viņš vēl bija sīks gangsteris: pēkšņš klauvējiens pie durvīm nakts laikā, policisti ar revolveriem rokās un jautājumi, jautājumi, jautājumi... Cik gan viņai toreiz nācās tēlot, lai aizsargātu Benu. Viņa bija cerējusi, ka šie laiki ir beigušies, bet tagad sākas viss no gala...“ Glorijai kļuva slikti no šīm domām.

Garijs stāvēja pie loga un lūkojās pa spraugu. Pie mājas jau bija ieradušies kriminālpolicijas ierēdņi. Viņi fotogrāfēja mašīnu un meklēja pirkstu nospiedumus.

Redzot šīs manipulācijas, Gariju atkal pārņēma bailes.

— Kā gan viņš neiedomājās par pirkstu nospiedumiem!? Viņu pameta pēdējās pašpārliecinātības paliekas. Viņi taču varēja to itin viegli atrast pēc pirkstu nospiedumiem! Nu, protams, tur taču to bija pietiekami. Atliek tikai visiem hoteļa iemītniekiem noņemt pirkstu nospiedumus, un visam beigas!

Glorija skatījās uz viņu ar šausmām. Par to viņa arī nebija iedomājusies.

— Varbūt es varēšu aizlaisties pa rezerves izeju? — teica Garijs un sāka drudžaini ģērbties. — Varbūt man vēl ir kādas izredzes.

— Pagaidi! — Glorija viņu apturēja. — Ja viņi ievēros, ka tu esi pēkšņi pazudis, tad viņi visu sapratīs. Saņem sevi rokās. Ja tu bēgsi, viss būs cauri.

Garijs atgriezās pie loga.

— Ja es būtu zinājis, ka viss tā sagadīsies, es nebūtu iejaucies šajā lietā! — viņš nomurmināja. — Un kā gan es varēju aizmirst par šiem pirkstu nospiedumiem?! Pat ja viņi mani arī henotvers tuvākajā laikā, es vienalga skaitīšos viņu uzskaitē. Atliek man iekulties vismaz ceļu satiksmes negadījumā, man noņems pirkstu nospiedumus — un tad beigas...

— Saņemies, Garij, — sausi noteica Glorija. — Vienalga tagad jau neko nevar izmainīt.

— Ak, aizveries! — Garijs uzsprāga. — Tev labi tā teikt! Viņi taču tevi nemedī. Tu izdomāji labu plānu ar šo Gariju Grīnu, tikai nez kāpēc neiedomājies par pirkstu nospiedumiem! Garijs Grīns nepastāv, bel pastāv viņa pirkstu nospiedumi. Un tagad jebkurš kruķis tiks ar šo lietu galā. -Garijs izmisis paskatījās uz savām rokām. — Ja tu nebūtu izdomājusi šo Gariju Grīnu, es nekad nebūtu uzdrošinājies izdarīt kaut ko tādu!

— Garij! Kā tu vari tā teikt? Tu taču zini, cik spēku es ziedoju, lai pierunātu tevi atteikties no šīs lietas!

— Beidz kulstīt mēli! Tu tikai to vien māki, kā runāt, runāt, runāt... Tu tikai ar muldēšanu vien nodarbojies visu to laiku, kopš es tevi pazīstu... Kā lai es izkuļos no šīs situācijas?

Lielas mašīnas troksnis lika tam pieiet pie loga.

Piebrauca kravas mašīna, kurai vajadzēja aizvilkt atrasto ,,pontiaku“. Garijs redzēja, kā trīs policisti kādu laiku stāvēja un par kaut ko sarunājās. Pēc tam viņi, pieņēmuši lēmumu, devās pie savas mašīnas, iekāpa tajā un aizbrauca.

Aizbrauca arī policisti ar patruļmašīnu...

Garijs atgāja no loga un smagi iekrita savā gultā.

Līdz šim brīdim viņš vēl nezināja, cik gan paniskas bailes reizēm var pārņemt cilvēka dvēseli.

Glorija atnesa viņam viskiju.

— Iedzer nedaudz.

Garijs norija viskiju, saviebās un nolika glāzi.

— Vienkārši pārsteidzoši, ka viņi mani nesavāca, — viņš teica. — Es taču būtībā biju jau viņiem rokā. Viņiem pat nebūtu vajadzējis man noņemt pirkstu nospiedumus.

— Kālab lai viņi tevi aizturētu? — iebilda Glorija. — Viņiem pat neradās nekādas aizdomas pret tevi. Kāpēc gan Tedijam Garisonam vajadzētu noteikti būt par Gariju Grīnu?

— Jā, tev taisnība, — Garijs paraudzījās uz Gloriju, tad pastiepa roku un pievilka viņu sev klāt. — Es nebūt negribēju tevi apvainot, dārgā. Gluži vienkārši no bailēm nesapratu, ko saku.

— Es zinu, Garij... Un nevajag par to vairāk. Es arī nobijos. Un ātrāk izkulsimies no šīs ķezas, kamēr vēl nav par vēlu. Vajag rīt nosūtīt Benam šos dimantus pa pastu... Pēc tam mēs varēsim būt mierīgi. Tā ir vienīgā izeja — Garij!

Garijs atbrīvojās no viņas skavām, piecēlās un ātri ielēja sev viskija porciju.

— Nē! Tā šī lieta neies! Es būšu īsts muļķis, ja tagad atteikšos no pusotra miljona, kuru noteikti dabūšu par šiem akmentiņiem! Un padomā tikai, kā mēs varēsim dzīvot, ja mums būs šī nauda! Nē! Par to tu mani nepārliecināsi!

Glorija izmisusi nolaida rokas.

— O’kei, Garij... Dari kā zini...

* * *

„Fay Eastern Trading Corporation" atradās 27. ielā lielas ēkas četros stāvos.

Eleganta meitene pieņemamajā istabā palūkojās uz Gariju ar draudzīgu smaidu, ar kuru vienmēr sagaidīja visus apmeklētājus, kuri vēlējās kaut ko neiespējamu.

— Man ir ļoti žēl, mister Grifin, bet misters Takamori pieņem apmeklētājus tikai un vienīgi pēc iepriekšējas vienošanās, — viņa teica. — Varbūt jūs aprunātos ar misteru Ludvigu? Es varu palūkoties, vai viņš nav aizņemts...

— Man nav vajadzīgs misters Ludvigs, — atbildēja Garijs. — Es gribu aprunāties ar misteru Takamori...

— Man ir ļoti žēl, bet tas nav iespējams. — Laipnais smaids pamazām sāka izkust. — Misters Takamori...

— Es sapratu jūs jau pirmo reizi, — Garijs pārtrauca meiteni. — Bet mani viņš noteikti pieņems, — viņš izvilka no kabatas aizlīmētu aploksni un pasniedza to meitenei.

— Nododiet viņam šo, un jūs pati pārliecināsieties, cik drīz viņš mani pieņems!

Viņa nedaudz pagaidīja, bet tad, paraustījusi plecus, nospieda pogu. Parādījās izsūtāmais zēns dzeltenā uniformā.

— Nododiet lūdzu vēstuli mis Šefildai. Tā ir domāta misteram Takamori.

Kad izsūtāmais nozuda, meitene teica Garijam:

— Piesēdiet, lūdzu. Varbūt jums tomēr izdosies aprunāties ar mis Še-fildu.

Garijs apsēdās un aizsmēķēja cigareti. Viņa nervi bija saspringti, taču viņš centās izskatīties mierīgs.

Kopš laupīšanas bija pagājušas jau piecas dienas. Viņš un Glorija dzīvoja kādā mazā hotelī Ņujorkā. Viņš atstāja Gloriju tur, bet pats atlidoja

12-160

uz Losandželosu, lai satiktos ar misteru Takamori. Garijs nogaidīja pusstundu. Atkal uzradās izsūtāmais un kaut ko pateica sekretārei. Tā pārsteigti pacēla uzacis.

— Jūs varat aprunāties ar misteru Takamori, — viņa teica un pasmaidīja. Bet šajā smaidā bija vairāk apjukuma nekā laipnības.

— Nu, ko es teicu? — piebilda Garijs, kad, sekojot izsūtāmajam, pagāja garām meitenei.

Zēns aizveda viņu līdz liftam. Viņi uzbrauca ceturtajā stāvā, izgāja cauri gaitenim un beidzot apstājās pie riekstkoka durvīm. Izsūtāmais bijīgi pieklauvēja.

Aiz durvīm atskanēja klusa balss. Izsūtāmais nospieda kliņķi un atvēra durvis. Pēc tam atkāpās malā, un Garijs iegāja greznā kabinetā, kura sienas bija izsistas ar pulēta riekstkoka plāksnēm. Viņa kājas tūdaļ iegrima biezā paklājā, kad viņš gāja milzīgā rakstāmgalda virzienā. Aiz galda atradās daži lieli logi ar skatu uz pilsētas austrumu daļu.

Pie šī galda sēdēja maziņš dzeltensejains cilvēciņš melnā jakā un pe-pita biksēs. Sirmie mati bija rūpīgi sasukāti atpakaļ. Sejā sastingusi bezkaislīga izteiksme.

Cilvēciņš paraudzījās uz Gariju un pieklājīgi norādīja uz krēslu līdzās galdam.

Garijs apsēdās, nolika cepuri uz grīdas līdzās krēslam un izpūta griestos dūmu mākoni.

— Vai man ir tas gods sarunāties ar misteru Grifinu? Ar misteru Gariju Grifinu? — vaicāja sēdošais dzeltensejainais cilvēks un paraudzījās uz Gariju ar savām gaišajām putna ačtelēm.

— Pilnīgi pareizi, - atbildēja Garijs. - Bet jūs esat misters Takamori?

Mazais cilvēciņš pamāja un tad paskatījās uz Garija vēstuli, kuru bija atnesis izsūtāmais.

— Jūs šeit rakstāt, ka gribat aprunāties ar mani par nolaupītajiem dimantiem?

Takamori nolika vēstuli sāņus, atgāzās pret krēsla atzveltni un sak rustoja rokas uz galda. — Un tā, ko jūs zināt par šiem dimantiem, mister Grifin?

— Neko, — atbildēja Garijs. — Pirms dažām dienām es izlasīju laikrakstos, ka tika nolaupīti dimanti trīs miljonu dolāru vērtībā, kurus jūs bijāt nolēmis sūtīt uz Japānu un, es domāju, ka jūs esat kaut kādā mērā ieinteresēts dabūt tos atpakaļ.

Takamori domīgi lūkojās uz Gariju.

— Jā... kaut kādā mērā es esmu ieinteresēts...

— Es tā arī domāju, — Garijs nedaudz paklusēja, tad notrauea cigaretes pelnus. — Nākošā dienā pēc šīs laupīšanas es braucu darīšanās uz Skairenčas lidostu un apmēram divas jūdzes no tās vietas, kur tika izdarīta šī piespiedu nolaišanās, man saplīsa riepa. Es nomainīju automašīnas riteni.

Man bija līdzi pāris sendviču un es nodomāju, ka būtu labi nedaudz iekost. Es atgāju malā un apsēdos uz kāpas. Un tur, pa pusei iegrimušu smiltīs, es atradu lādīti.

Kad es to atvēru, ieraudzīju, ka tā ir pilna ar dimantiem. Tajā atradās vēl arī papīrs, no kura es sapratu, ka šie dimanti piederējuši jūsu kompānijai. Un vēl es sapratu, ka esmu atradis nolaupītos dimantus. Spriežot pēc stāvokļa, kādā atradās lādīte, es secināju, ka laupītājus ir kāds nobiedējis, un viņi izmetuši lādīti pa logu.

Es gribēju nodot šos akmentiņus policijai, bet pēc tam iedomājos, ka būs labāk, ja es stāšos kontaktos tieši ar jums.

Misters Takamori pieliecās uz priekšu un uzmanīgi palūkojās uz Ga-

riju.

— Tātad, akmentiņi ir pie jums? - viņš vaicāja tik mierīgi, it kā apjautātos par pulksteni.

— Jā, pie manis.

Takamori atkal atgāzās pret krēsla atzveltni un pakasīja ar pirkstu degunu.

— Un tā, jūs nodomājāt, ka labāk stāties kontaktos ar mani. Interesanti! Kādus kontakstus jūs domājat?

— Es domāju divu lietišķu cilvēku lietišķu sarunu, — atbildēja Garijs un izstiepa kājas. - Man šķiet, un, ja es kļūdos, lūdzu izlabojiet mani. Ja vienam ir kaut kas, ko grib iegūt otrs, tad pirmais būtu gluži vienkārši muļķis, ja viņš to atdotu par velti.

12*

Takamori paņēma rokās aplokšņu atvēršanai domāto nazīti un sāka to uzmanīgi aplūkot, it kā redzētu to pirmo reizi mūžā. • •

— Jā, tamlīdzīgi darījumi bieži vien tiek noslēgti biznesmeņu starpā, — viņš atbildēja. — Bet, cik man zināms, mister Grifin, šajā valstī tas neattiecas uz nolaupītajām precēm. Ciķ man zināms, tas ir ne tikai jūsu morālais — bet arī pilsoniskais pienākums — atdot šīs atrastās lietas. Un atradējs par to attiecīgi saņem kādu atalgojumu, vai nav tiesa?

Garijs pasmaidīja. Tagad viņš jau jutās krietni pārliecinošāk, lai gan vēl joprojām bija iekšēji saspringts.

— Acīmredzot, jums taisnība, — viņš atbildēja. — Bet es raugos uz šīm lietām nedaudz savādāk. Cik man zināms, dimanti bija apdrošināti, un apdrošināšanas kompānijai nāksies maksāt.

— Tikai tad, kad būs pilnīgi zudusi cerība atrast šos dimantus, mister Grifin.

— Jā, tā tas parasti notiek. Apdrošināšanas kompānijas nemīl steigu.

Takamori nolika nazi un atkal salika kopā savas mazās, dzeltenās rociņas.

— Bet atgriezīsimies tagad pie lietas. Vai es pareizi iedomājos, ka jūs gribat man piedāvāt izpirkt pašam šos dimantus?

Garijs atspiedās pret krēsla atzveltni.

— Tieši to es gribu jums piedāvāt.

— Un par kādu summu jūs bijāt domājis?

— Tas viss nav nemaz tik vienkārši, — teica Garijs. — Skaidra nauda šajā gadījumā nemaz nebūtu vēlama. Vēl vairāk, es nevēlētos, lai jūs finansētu manu ideju...

Takamori atkal sāka aplūkot savu nazi.

— Un par kādu summu varētu būt runa, ja mēs arī panāktu vienošanos?

— Runa varētu būt par pusotru miljonu. Man šķiet, mana ideja ir to vērta.

— Tā ir liela nauda, — teica Takamori un pārbaudīja asmeņa asumu pret sava lielā pirksta nagu. Acīmredzot, viņš iedūra sev pat stiprāk, nekā bija to gaidījis, jo saviebās un paskatījās uz savu pirkstu, vai nav parādījušās asinis. — Man šķiet, mister Grifin, ka policijas priekšnieks misters

O’Harigans ne tikai pārliecinās jūs atdot šos dimantus par tīru velti, bet arī ietupinās jūs cietumā uz visai ilgu laiku.

Grifins paraustīja plecus.

— Šādā veidā jūs neatgūsiet savus akmentiņus. Viņi ir pie manis tik drošā vietā, kur tos neviens nekad neatradīs. Nestrīdos, jums drīz vien izdosies ietupināt mani cietumā, bet jūsu aprēķins var izrādīties neprecīzs. Galu galā, mans vārds būs pret jūsu vārdu — un tas arī viss. Vai nav tiesa?

— Neesmu gluži pārliecināts, — atbildēja Takamori. — Šī saruna tiek ierakstīta magnetafona lentē. Man atliek tikai nodot šo lenti policijā, un man vairāk nebūs nekādu problēmu.

— O’kei, — teica Garijs. — Jūs jau esat pietiekami daudz ierakstījis lentē, lai nosūtītu mani aiz restēm. Bet ko jūs teiksiet, ja es jums piedāvāšu izslēgt magnetofonu? Lai mēs varētu aprunāties pilnīgi atklāti. Un ja mans priekšlikums jūs neieinteresēs, jūs vienmēr varēsiet pieslēgt policiju. Bet es neteikšu vairāk ne vārda, pirms jūs nebūsiet izslēdzis magnetafonu.

Takamori nospieda vienu no pogām uz sava rakstāmgalda.

— Magnetafons ir izslēgts, mister Grifin, — viņš paziņoja. — Un tā, kāds gan būtu jūsu priekšlikums?

— Vai es varu pārliecināties?

— Protams...

Takamori atvēra rakstāmgalda atvilktni. Garijs piecēlās, iemeta skatu atvilktnē un atkal apsēdās. Pēc tam pamāja.

— O’kei! Tagad aprunāsimies nopietni. Jums nācās zaudēt daudz laika, pirms sameklējāt šādu dimantu partiju. No otras puses, jūs varat man uzlaist virsū kruķus, bet šajā gadījumā jūs nekad neredzēsiet savus akmentiņus. Atradīsies daudz citu cilvēku, kurus varētu interesēt jūsu prece. Man nav nekā kopēja ar lidmašīnas nolaupīšanu. Mana vaina ir tikai tā, ka, atradis šos dimantus, es tos nenodevu policijā. Man tas var maksāt trīs gadus cietumā, bet, iespējams, arī visus piecus... Pašlaik man ir divdesmit astoņi, tā ka tas nav vēl nemaz tik briesmīgi. Bet es tomēr paļaujos uz jūsu prātu un ceru, ka pieņemsiet manu priekšlikumu. Jo cik es atceros, jums arī būs pusotra miljona tīrās peļņas. Manuprāt, nav slikti!

Takamori actiņu skatiens apstājās uz Garija sejas.

— Jūs esat tik pārliecinošs, mister Grifin! Kādā gan veidā es varētu gūt pusotra miljona peļņu?

— Viss ir skaidrs kā dienā! Dimanti ir apdrošināti apdrošināšanas kompānijā, kura būs spiesta jums samaksāt. Ne vēlāk kā pēc gada jūs saņemsiet savus trīs miljonus. Un jums būs jūsu dimanti, par kuriem nebūt nevajadzēs obligāti ziņot apdrošināšanas kompānijai. Puse no šīs summas jums būs nepieciešama manas firmas finansēšanai, otru pusi jūs paturēsiet sev. Viss ir ļoti vienkārši, vai nav tiesa?

— Iespējams, — atbildēja Takamori. — Bet kas tā par firmu, kuru man vajag finansēt?

— Es gribētu kļūt par firmas „Gaisa taksometrs“ īpašnieku. Detaļas es jau izdomāju. — Garijs iebāza roku kabatā, izvilka lielu aploksni un nolika to uz galda.

— Es to atstāšu, lai jūs ar to varētu kādā brīvā brīdī iepazīties... Ja

vēlaties — varat pats piedalīties šajā pasākumā. Noteikumi — 10%. Es parūpēšos par to, lai šī firma plauktu. Jums nevajadzēs lauzīt galvu. Man tikai vajadzīgs kapitāls. Bet jums tas ir. Un es nebūt negaidu, lai jūs nekavējoties pieņemtu kādu lēmumu, bet nav nedz jūsu, nedz manās interesēs veltīgi vilkt laiku. ,,

Garijs piecēlās.

— Jums var rasties doma, ka pieņemot manu piedāvājumu jūs varat kļūt par šantāžas objektu. Bet tādā gadījumā jūs arī varat rīkoties tādā pašā veidā. Mūsu partnerattiecības arī tiks dibinātas uz tāda pamata, ka katrs no partneriem uz sitienu var atbildēt ar gluži tādu pašu pretsitienu. Līdz zināmai robežai mums ir savstarpēji jāuzticas. Es varu nokļūt cietumā par to, ka esmu slēpis nolaupītu mantu, jūs varat nokļūt turpat par to, ka piemānījāt apdrošināšanas kompāniju.

Es ienākšu pie jums ceturtdien šajā pašā laikā, un jums ir veselas četrdesmit astoņas stundas, lai to visu pārdomātu. Es riskēju. Iespējams, ka nākošreiz mani šeit gaidīs policija. Bet tādā gadījumā jūs nekad vairāk ne- redzēsiet savus dimantus!

Takamori vēl joprojām spēlējās ar savu papīra griežamo nazīti, bet Garijs atvēra durvis un izgāja gaitenī.

Kad viņš nobrauca lejā ar liftu un nonāca līdz pieņemšanas istabai, no tās iznāca meitene - sekretāre.

— Piedodiet, mister Grifin, bet misters Takamori tikko man piezvanīja... Jūs neatstājāt savu adresi.

Garijs kļuva domīgs. Vai Takamori grib viņu izdot policijai? Vai viņš dos rīkojumu viņu apcietināt? Ja jau viņš to tik ļoti vēlas, viņš to var izdarīt arī ceturtdien.

— Es dzīvoju hotelī ,,Ric“, 257. numurā.

— Liels paldies, mister Grifin. Es nodošu jūsu adresi misteram Takamori.

* * *

Bergs smagiem soļiem pārgāja pāri istabai un atkrita krēslā iepretim Bena Delani rakstāmgaldam. Atbīdījis cepuri uz pakauša, viņš noslaucīja pieri ar netīru kabatlakatu. Pie tam viņš smagi elpoja, kā parasti elpo visi astmātiķi.

— Paklau, Berg, — teica Delani un uzlika rokas uz galda. — Aizmirsti visu, ko es sarunāju tev pa telefonu. Es gluži vienkārši zaudēju savaldību. Jā, mani piemānīja par piecdesmit tūkstošiem. Mūsu biznesā tas atgadās, un es varu to pārciest. Pat ja šie dimanti pašreiz būtu man rokās, viņi gluži vienkārši degtu ar liesmu: O’Harigans ļoti nopietni ķēries klāt šai lietai. Man vajadzētu tos noturēt kādus piecus gadus, bet arī pēc tam būtu ļoti bīstami tos laist tirgū. Apsardzes darbinieka nogalināšana piedevusi šai lietai gluži citu nokrāsu. Turklāt lidmašīnā atradās arī kāds senators, un tagad tas pamatīgi uzspiedis O’Hariganam. Viņi noteikti notvers Grīnu. Viņš pats savilks cilpu uz sava kakla. Līdzko viņš mēģinās pārdot dimantus, viņu tūdaļ notvers.

Bens bija ļoti noraizējies. Bez Berga priekšgalā, viņa organizācija zaudēja savu spēku.

Zēni jau nestrādāja tā, kā viņiem to vajadzētu darīt.

— Tāpēc met malā šo lietu, Berg. Aizmirsti šo Grīnu. Tev ir daudz cita darba. Tev ir jātiek galā ar Mitoki lietu. Vakar viņš ietrieca nazi Mazajam Džo... Tādas lietas nedrīkst pieļaut!

Bergs iebāza roku mēteļa kabatā un izvilka no turienes saņurcītu cigarešu paciņu. Izņēmis cigareti, viņš piesmēķēja no vecām vara šķiltavām, kas izmeta liesmu krietna egles čiekura lielumā.

— Nokārtojiet to visu bez manis, — viņš teica un paraudzījās uz Be-nu. — Man vajag atpūsties. Es jau divus gadus bez atpūtas strādāju jūsu labā. Šo divu gadu laikā man nebija pat desmit minūšu laika savu personīgo darīšanu kārtošanai. Naudas man ir papilnam, es esmu piekusis no šī darba. Man ir nepieciešama atpūta.

Bena seja kļuva skarba.

— Tu nevari tā rīkoties ar mani. Tu taču negrasies beigt strādāt pie manis... Paklausies, es palielināšu tavu daļu par divdesmit procentiem... Sarunāts?

Bergs pagrozīja galvu.

— Es taču jau jums teicu, ka naudas man ir papilnam. Man ir tikai nepieciešama situācijas maiņa. Piemēram, šī Grīna medības, — viņš izspieda kaut ko līdzīgu smaidam, bet šis samocītais smaids lika nodrebēt pat Benam.

— Paklausies, Berg, tagad nav vairs tie laiki. Pirms diviem gadiem mēs vēl varējām kaut ko tādu atļauties, bet ne tagad. Vai tiešām tu to nesaproti?

— Kaut kādā mērā saprotu, — atbildēja Bergs, — taču šī Grīna medības man sagādās milzīgu prieku. Un mani nemaz neuztrauc, cik ilgu laiku es veltīšu šiem meklējumiem. Mani viņš nav piemānījis, bet viņš ir tāds jokdaris, kas man nepatīk. Un runa nav nemaz par naudu, ko viņš no jums izkrāpa. Tas mani īpaši nesatrauc, mani saista tāda cilvēka medības, kas, iespējams, veiklībā un prāta ziņā neatpaliek no manis. Un kad es viņū iedzīšu stūrī, vēl nav zināms, kā tas viss beigsies un kurš izrādīsies viltīgāks šoreiz. Bet tieši šādas medības man visvairāk kutina nervus, un tieši tā es iedomājos savu atvaļinājumu.

Bens no pieredzes zināja, ka pārliecināt Bergu par kaut ko nav iespējams.

— O’kei, — viņš teica. — Lai notiek pēc tava prāta. Bet kā gan tu iedomājies viņu sameklēt, ka tas vēl nav izdevies pat policijai?

Bergs pacēla augšup savas tumšās uzacis.

— Bet jūs taču pats man to ieteicāt, mister Delani. Jūs teicāt, ka man jāpievērš uzmanība meičai vārdā Glorija Deina. Un man šķiet, ka viņš ir kaut kur līdzās viņai. Viņi saņēma no jums piecdesmit tūkstošus un, šķiet, nemaz necentīsies tik ātri ķerties klāt šiem dimantiem, lai tos pārdotu. Bet šāds pārītis, kā Grīns un viņa draudzene, jau tāpat vien, saņemot šo naudu, radīs pietiekoši daudz trokšņa. Bet man ir labas ausis, bos. Es labi protu klausīties, ko runā cilvēki. Un es viņus atradīšu, varat par to nešaubīties.

4. nodaļa

Viņš varēja tikai nogaidīt, bet gaidīšana krita Garijam uz nerviem. Lai kaut kā nosistu laiku, viņš aizgāja uz kino, taču filma viņam nepatika, un pusdeviņos viņš izgāja no kinozāles. Vakars bija tumšs un drēgns, un Ga-rijs lēnām gāja kājām pa ielu, uzbīdījis cepuri sev uz pieres un sabāzis rokas mēteļa kabatās.

Viņš nepievērsa uzmanību garajam, melnajam ,,kadilakam“, kas stāvēja dažus jardus no hoteļa parādes ieejas. Bet, kad Garijs gāja garām mašīnai, viņš izdzirda, kā kāds klusi pasauca viņa vārdu. Garijs strauji pagriezās un palūkojās uz mašīnu.

Pie stūres sēdēja šoferis dzeltenā uniformā. Tas bija japānis. Viņš sēdēja nekustīgi, ar vienaldzīgu seju kā manekens. Takamori sēdēja aizmugures sēdeklī. Viņā padeva zīmi Garijam, lai tas pienāk tuvāk. Garijs pienāca pie mašīnas.

— Ja jums ir laiks, mister Grifin, — teica Takamori, — tad mēs varam nedaudz aprunāties. Sēdieties, lūdzu, mašīnā.

Garijs pasmīnēja. Viņam pēkšņi likās, ka viņš ir uzvarējis. Vai gan citādi Takamori būtu nolēmis ar viņu satikties...

Apsēdies mīkstajā sēdeklī līdzās Takamori, Garijs iedomājās, ka drīz vien viņš varēs atļauties sev nopirkt tieši tādu mašīnu. Pusotra miljona — tā ir liela nauda! Pat ja viņš nopirks divas lidmašīnas, viņam paliks vēl daudz naudas.

13-160

— Nu, ka? — vaicaja Garijs. — Vai jus iepazināties ar maniem priekšlikumiem?

— Jā, es tos pārskatīju, — atbildēja Takamori. — Neteikšu, ka rūpīgi izlasīju, jo lidmašīnas mani maz interesē. Es saprotu, ka tās kā transporta līdzeklis nozīmē zināmu progresu, bet es dodu priekšroku kuģiem. — Viņš izvilka Garija aploksni un nolika to viņam uz ceļiem. — Mani neinteresē lidmašīnas arī kā kapitāla ieguldīšanas līdzeklis. Diemžēl, man jums jāsaka, ka jūsu priekšlikums kritis neauglīgā augsnē. Šķiet, es runāju jūsu iemīļoto tēlaino izteikumu garā.

Garijs pārsteigts paskatījās uz Takamori: viņš nebija gaidījis tādu sarunu sākumu.

— Kā vēlaties, — viņš atbildēja un iebāza aploksni kabatā. — Ja jūs atsakāties no 10% peļņas, man ir vēl labāk. Bet es neatkāpšos no savas idejas, jo esmu pilnīgi pārliecināts par šī pasākuma izdošanos. Tas noteikti plauks. Ir nepieciešams tikai sākotnējais kapitāls. Un jūs, es domāju, mani ar to nodrošināsiet.

— Bet es domāju, ka nē, — atbildēja Takamori. — Es finansēju tikai tādas firmas, kurās man ir akciju kontrolpakete. Tāpēc jūsu priekšlikums mani neapmierina.

Garijs kļuva pikts.

— Jūs gribat teikt, ka nevēlaties saņemt savus dimantus.

— Protams, ka vēlos, — pasmaidīja Takamori, — jo tas taču ir mans īpašums, un es negribu par tiem maksāt vēlreiz.

— Lūk kā! Tādā gadījumā mums labāk izbeigt šo sarunu. Ticiet man, es atradīšu citas ieinteresētas personas. Apturiet mašīnu un izlaidiet mani ārā.

— Es būtu jums ļoti pateicīgs, ja jūs uzklausītu mani vēl dažas minūtes, — laipni noteica Takamori. — Kad jūs atnācāt pie manis, jums bija priekšrocības. Jūs zinājāt, pie kā jūs esat atnācis, un zinājāt, ar ko runājat. Es, turpretim, par jums neko nezināju, tāpēc man vajadzēja jūs uzklausīt, atrodoties daudz neizdevīgākā stāvoklī.

Jūs bijāt pārliecināts, mister Grifin, ka es piekritīšu šim negodīgajam darījumam, un tā bija liela kļūda no jūsu puses. Jūs man piedāvājāt apkrāpt apdrošināšanas kompāniju, un ja es būtu pieņēmis jūsu piedāvājumu, es būtu daudz neizdevīgākā stāvoklī nekā jūs, un jūs varētu mani šantažēt. Bet es nekad dzīvē neiesaistos tādās lietās, kas varētu būt par iemeslu šantāžai. Bet tagad, vecumdienās, it īpaši, es negribu ielaisties šādā afērā. Bet no otras puses, un tur jums ir pilnīga taisnība — man ir ļoti vajadzīgi dimanti.

— To cena ir pusotra miljona, — teica Garijs.

— Es tā arī domāju, ka jūs ietiepīgi paliksiet pie savām prasībām, — atbildēja Takamori. — Sakiet, mister Grifin, ja es jums piedāvātu izvēlēties starp šo summu un jūsu dzīvību, kam jūs dotu priekšroku?

— Paklausieties, — Garijs iekaisa un palūkojās uz mazo cilvēciņu. — Es domāju, ka pienācis laiks salikt punktus uz visiem ,,i“! Vai jums ir vajadzīgi šie dimanti vai nē?

— Protams, ka vajadzīgi! Bet mans jautājums skan šādi: vai jūs gribat dzīvot vai nē?

— Ko jūs gribat ar to teikt, velns parāvis?!

— Tikai to, ko es jums saku, varu paskaidrot, mister Grifin. Iespējams, jūs sapratīsiet, ka jūsu stāvoklis ir krasi izmainījies pa to laiku, kopš mēs neesam redzējušies. Es paguvu painteresēties par jūsu pagātni un uzzināju, ka jūs strādājāt Kalifornojas aviokompānijā. Jūs tur strādājāt vēl pirms mēneša. Tas mani ļoti ieinteresēja. Vēl man izdevās uzzināt, ka jums vajadzēja vadīt lidmašīnu, kas vedīs dimantus, bet līdz tam laikam jūs jau tikāt atlaists par dzeršanu un izvirtību. Bet jūs zinājāt, ar kādu lidmašīnu tiks transportēti dimanti...

Laupīšanas iniciators bija Garijs Grīns. Tā viņš sevi nosauca. Viņš bija garāks par jums, vecāks, ar rētu sejā un šķidriem matiem. Bet jebkurš cilvēks, ja vien viņš ir pietiekami gudrs, spēj izmainīt savu izskatu. Bet pielīmēt rētu — tā vispār ir nieka lieta. Garijs Grīns zināja, ka viņš spēs piezemēties, bet tas nozīmē, ka viņš pazina apkārtni ne sliktāk kā jūs. Tāpēc, lūk, arī es esmu nonācis pie slēdziena, ka Garijs Grifins un Garijs Grīns, kurš tiek meklēts par laupīšanu un slepkavību, ir viena un tā pati persona.

Takamori brīdi klusēja, bet tad turpināja:

— Lūk, tāpēc es arī jums vaicāju: kas jums ir dārgāks — pusotra miljona vai dzīvība? Nu, ko jūs par to teiksiet?

13*

Klausoties šajā klusajā, monotonajā balsī, Garijs juta, kā bailes pamazām arvien vairāk pārņem visu viņa būtni. Viņa roka drudžaini ieslīdēja kabatā un sažņaudza pistoles spalu.

— Jūs esat zaudējis prātu! — viņš teica aizsmakušā balsī. — Es taču jums jau teicu, ka es atradu šos dimantus un ar laupīšanu man nav nekā kopīga.

— Lūk kā... — novilka Takamori. — Nu ko, iespējams, es esmu kļūdījies, bet šo kļūdu ir ļoti viegli labot. Policijai, ja var ticēt avīžu ziņojumiem, ir Garija Grīna pirkstu nospiedumi. Varam aizbraukt līdz policijas pārvaldei un salīdzināt jūsu un Garija Grīna pirkstu nospiedumus.

— Paklausieties, jūs, dzeltenā čūska! — norūca Garijs, izvilka no kabatas pistoli un iebakstīja ar to Takamori sānā. — Jūs mani neiebaidīsiet! Un ja tu nodosi mani policijai, tev nekad neredzēt savus dimantus!

Takamori pašķielēja uz pistoli.

— Jums nav nekāda pamata vardarbībai, mister Grifin. Novāciet pistoli. Lai gan jūs reizēm nespējat savaldīties, es vienalga nespēju iedomāties, kā jūs tagad spēsiet izrēķināties ar mani šeit, uz šīs ļaužu pārpilnās ielas.

Pēc īsa šaubu brīža Garijs noslēpa ieroci. Tagad viņš jau neloloja nekādas ilūzijas sava neapskaužamā stāvokļa sakarā. Viņa spēle bija zaudēta, un tagad viņam nebija nekāda aizsega, viņam atlicis tikai viens trumpis: dimanti.

— Es taču jau jums teicu, mister Grifin, ka es nekad nemaksāju par to, ko uzskatu par savu īpašumu. Es gluži vienkārši mainu šos dimantus pret jūsu dzīvību.

Citiem vārdiem sakot, ja jūs man atdosiet dimantus, es neziņošu par jums policijai...

Garijs lēnām palūkojās uz viņu ar kaut kādu dīvaini atsvešinātu skatienu.

Cerības par naudu bija zudušas kā mirāža, bet to vietā radās bezcerības un izmisuma sajūta.

— Vai tiešām jūs iedomājaties, ka es jums noticēšu? — viņš dusmīgi teica. — Ja es jums atdošu dimantus, tad kas gan liegs jums nodot mani policijai? Nē, es nespēju jums noticēt!

— Taču jūsu neticībai nav nekāda pamata, — mierīgi iebilda Takamori, — mani neinteresējiet nedz jūs, nedz policija. Tā nav mana valsts, un man pret to nav nekādu pilsoņa pienākumu. Mani interesē tikai dimanti. Jūs variet tos iepakot un atsūtīt pa pastu, tikai tā, lai tie parīt būtu pie manis. Ja to nebūs, es ziņošu par visu policijai. Taču ja es saņemšu dimantus, dodu jums savu goda vārdu, es klusēšu. Tā ir vienīgā iespējamā vienošanās mūsu starpā. Un es dodu jums laiku pārdomām — padomājiet par to kā nākas.

Takamori pieliecās uz priekšu un pieklauvēja pie pārsega, kas norobežoja viņus no šofera. Tas pielika roku pie cepures un piestūrēja mašīnu pie ietves.

Takamori atvēra mašīnas durtiņas.

— Bet tagad es palūgšu jūs izkāpt, mister Grifin, — viņš teica. — Un labi padomājiet par manu priekšlikumu. Es esmu pārliecināts, ka jūs to pieņemsiet, jo es jums piedāvāju vienīgo izeju no šīs situācijas.

Garijs izkāpa no mašīnas. Viņam šķita, ka kāds viņam būtu iesitis ar bomi pa pieri.

— Ar labu nakti, mister Grifin, — teica Takamori, bet kad mašīna atbrauca, viņš pat pacēla roku sveicienam.

* * *

Bergs stāvēja pie ugunsdzēsēju trepēm, pa kurām viņš viegli varēja iekļūt Glorijas vannas istabā. Viņa cilvēks bija teicis, ka viņas durvis ir aizbultētas no iekšpuses un tur iespējams iekļūt vienīgi pa ugunsdzēsēju trepēm.

Pagalmā neviena nebija, un Bergs sāka rāpties augšā. No kāda loga skanēja mūzika. Bergs centās, lai viņa ēna nekristu logos. Lūk, viņš nokļuva līdz Glorijas Deinas vannas istabai. Šeit viņš atvilka elpu un ieklausījās. Viss bija kluss.

Varēja dzirdēt tikai Berga astmātisko elpas sēkšanu. Viņš atvēra loga rāmi un iespraucās telpā.

Metodiski un rūpīgi Bergs pārmeklēja visas trīs istabas, neizlaižot nevienu atvilktni vai plauktu. Dzīvoklis atradās tādā stāvoklī, kādā to bija atstājusi Glorija pirms deviņām dienām; izlietne pilna ar netīrajiem traukiem, gulta izvandīta.

Ar interesi Bergs aplūkoja vīriešu uzvalku, kas karājās skapī un cepuri ar iniciāļiem ,,G.G.“. Vienā no atvilktnēm viņš atrada piecus kreklus ar to pašu atzīmi.

Bergs pakasīja pakausi un sāka domāt. ,,G.G.“, vai tiešām Garija Grīna iniciāļi? Tiesa, Glorija bija teikusi Delani, ka viņa to slikti pazīst, bet tas vēl neko nepierāda.

Bergs nolika kreklus atpakaļ atvilktnē un izmakšķerēja no kabatas savu nošmulēto cigarešu paciņu.

Ar cigareti rokā viņš turpināja dzīvokļa apskati. Vienā no kārbām viņš atrada atvērtu pasažieru vilcienu kustības sarakstu, kurā ar krustiņu bija atzīmēts Ņujorkas dienas vilciens.

Bergs uzturējās istabā vairāk par stundu, taču neatrada neko ievērības cienīgu.

Beidzot viņš atstāja šo dzīvokli, taču šoreiz jau pa durvīm, tad aizslēdza tās no ārpuses, bet pēc tam lēnām sāka kāpt lejup.

Bergs bija ļoti apmierināts par savu „izklaides" atvaļinājumu. Viņš bija atklājis interesantus faktus. Visādā ziņā, šāds darbs bija daudz interesantāks, nekā būt par Delani izsūtāmo.

Nokāpis stāvu zemāk, Bergs apstājās pie dzīvokļa durvīm ar plāksnīti: „MIS DŽONA GOLDMANA“

Atbīdījis savu nošmulēto cepuri uz pakauša, Bergs nospieda zvana pogu.

Viņam atvēra gara auguma meitene ar apaļu seju. Bergs nodomāja, ka šāda meiča spēj sadzīvot tikai ar kaķi.

— Mis Goldmana? — viņš apjautājās, vēl joprojām svilpjot ar saviem astmātiķa bronhiem.

— Jā, bet ko jūs vēlaties?

— Es meklēju mis Deinu. Viņas, šķiet, nav mājās?

— Jūs neesat kļūdījies. Viņa, laikam, ir kaut kur aizbraukusi.

— Lūk kā?! Bet es gribēju ar viņu aprunāties. Kā man zināms, viņa labi pazīst Gariju Grīnu, vai jūs neesat lietas kursā?

— Grīnu? Jūs gribat teikt — Grifinu?

— Grifinu? — Bergs parakņājās savās kabatās un izvilka saburzītu blociņu. — Jā, jā, jums ir taisnība... — viņš noteica un pašķielēja uz meiteni. — Es biju domājis Gariju Grifinu. Vai jūs viņu pazīstat?

— Bet ko tas viss nozīmē? Un kas jūs tāds vispār esat?

Bergs izņēma no savas kabatas vizītkarti un ielika to rokās mis Golda-manai.

— Alerta detektīvu birojs. Bet mani sauc Bergs.

Meitene nodrebēja.

— Jūs esat detektīvs?

— Privātdetektīvs... Vai es drīkstu ienākt, vai arī jūs mani turēsiet caurvējā tik ilgi, līdz es saķeršu plaušu karsoni.

— Piedodiet... Lūdzu ienāciet...

Bergs iekārtojās pie kamīna.

Nu ko, viņš cerēja atrast Grīnu, uzdūrās Grifinam. Ari nav slikti. Galvenais, lai nepārtrūktu šis pavediens.

— Vai misteram Grifinam ir nepatikšanas? — vaicāja meitene, un Bergs saprata, ka viņa mirst vai nost aiz ziņkāres.

— Iespējams... Vai mis Deina ir jūsu draudzene?

— Nu, ne gluži. Mēs esam kaimiņi un reizēm tā — saskrienamies. Bet vai arī viņa ir kaut kur iejaukta?

— Nezinu. Šis Grifins ir īsts siržu lauzējs. Vai mis Deinai ir daudz naudas?

— Nav ne jausmas. Kādu laiku viņa bija vispār bez darba, bet agrāk strādāja klubā „Narcise". Šķiet, tas bija vairāk nekā pirms gada. Nedomāju, ka viņai būtu bijis daudz naudas.

— Tātad, viņai paveicies. Grifins dzīvo uz bagātu sieviešu rēķina.

Meitene ārkārtīgi izbrīnījās.

— To nu gan es nekad nebūtu iedomājusies. Bet vai jūs viņu ar kādu nejaucat?

Berga acis sapņaini raudzījās kaut kur tālumā.

— Nedomāju... Skaists, tumšmatis... ap trīsdesmit.

— Tas ir viņš, — teica meitene. — Reizēm viņš ieradās pie Glorijas formā, un tad viņš bija ļoti līdzīgs Gregori Pekām...

— Kādā formā? — vienaldzīgi vaicāja Bergs.

— Viņš strādāja par pilotu Kalifornijas aviokompānijā, bet pēc tam, cik man zināms, pameta šo darbu. Glorija teica, ka viņš meklē sev Citu darbu. Tāpēc jau ari viņš pārcēlās uz šejieni, — mis Goldmana pavīpsnāja. — Precēti viņi nebija, bet tā jau ir viņu darīšana. Katrs dzīvo pēc saviem principiem.

— Skaidrs... Un kad viņš aizgāja no darba?

— Pirms kādām trim četrām nedēļām.

Bergs viņai parādīja Garija Grīna fotogrāfiju, kuru tam bija izdevies izmānīt no fotogrāfa Esekstrītā, protams, par attiecīgu samaksu.

— Vai tas ir viņš?

Meitene uzmeta skatu fotogrāfijai.

— Nekā tamlīdzīga. Misters Grifins ir jauns un viņam ir gluda seja. Bet jūs man rādāt šito! Vai jūs viņu meklējat?

Bergs pamāja un noslēpa fotogrāfiju kabatā.

— Jūs man sagādājāt vilšanos. Bet vai jūs gadījumā nezināt, kur es tomēr varētu satiki mis Deinu?

— Nē. Varbūt pārvaldnieks zina?

— Nu labi, Bergs atmeta ar roku. — Galu galā tam nav gluži nekādas nozīmes.

Viņš izgāja no dzīvokļa un atkal sāka kāpt lejā pa kāpnēm. Pirmajā stāvā viņš apstājās, bet tad devās pie pārvaldnieka.

Pārvaldnieks sastāvēja tikai no kauliem un ādas, bet viņa ādamābols nepārtraukti lēkāja.

— Vai jūs esat pārvaldnieks? — painteresējās Bergs un iebakstīja viņam ar savu resno rādītājpirkstu?

— Jā... — tas izbijies nomurmināja.

— Es meklēju Gloriju Deinu. Kur viņa ir?

— Bet ko jūs no viņas gribat? — vaicāja cilvēciņš, atkāpjoties Berga resnā vēdera priekšā.

— Man vajag ar viņu aprunāties. Viņai ir nepatikšanas. Kur viņa ir?

Pārvaldnieks aplaizīja savas izkaltušās lūpas. Viņa ādamābols atkal palecās.

— Viņa mani brīdināja, lai es nevienam nedodu viņas jauno adresi. Bet kādas gan viņai varētu būt nepatikšanas?

— Man ir viņai pavēste. Un ja jūs negribat, lai es šeit ierodos ar diviem policistiem, tad sakiet man viņas jauno adresi! — aizsmacis norēja Bergs.

— Man ir jāpārsūta viņas korespondence uz hoteli ,,Meddoks“ Ņujorkā, — steidzīgi noteica pārvaldnieks.

— Ceru, ka jūs mani neesat piemānījis, — bargi noteica Bergs, — citādi mēs ar jums vēl tiksimies, un šī tikšanās jums ļoti nepatiks.

Bergs izgāja no pārvaldnieka un nokļuva uz ielas.

Iekāpjot taksometrā, Bergs klusi svilpoja. Nobraucis četrus kvartālus, viņš apstājās pie kluba ,,Narcise“. Viņš samaksāja taksometra šoferim un iegāja mazā, netīrā priekštelpā. Šajā pēcpusdienas stundā klubā nebija apmeklētāju, un kārns meksikānis ar asiem sejas vaibstiem svētlaimīgi smaidīja, salicis kājas uz galda.

Kantorīša durvis bija atvērtas, un meksikānis uzreiz ievēroja Bergu. Viņš palūkojās uz viņu kā trusītis uz žņaudzējčūsku un tūdaļ novāca kājas no galda.

— Sveiks, Sidnej! — noburkšķēja Bcrgs un iestājās durvju ailā. — Sen neesam redzējušies.

— Uhu, — nomāva meksikānis. — Tiesa, kas tiesa. Ar ko varu pakalpot, mister Berg?

— Es meklēju Gloriju Deinu. Vai tu viņu atceries?

— Protams, Bet es neesmu viņu redzējis jau vairāk nekā gadu.

— Zinu. Bet vai tev, Sidnej, nav viņas fotogrāfijas?

Meksikānis no pārsteiguma atvēra muti.

— Iekūlusies kādā dēkā?

— Nē. Es tikai gribu šo to no viņas uzzināt.

Meksikānis izvilka galda atvilktni, izņēma no tās fotogrāfiju ķīpu, tās pārskatīja un uzmeta vienu uz galda.

— Lūk, te viņa ir.

Bergs paņēma to ar saviem netīrajiem pirkstiem un kādu brīdi pētīja.

— Nekas... Esmu redzējis arī sliktākas. Izdevusies fotogrāfija.

— Tā ir divus gadus veca fotogrāfija. Pa šo laiku viņa noteikti ir novecojusi, bet pazīt pēc tās viņu, protams, var.

Bergs pamāja, iebāza fotogrāfiju kabatā un pagriezies izgāja.

„Lieta pamazām kustas uz. priekšu, — viņš nodomāja. — Bet vai šis Grifins nevarēja nomaskēties par Grīnu? Viss taču par to liecina: agrāk viņš bija pilots, un Grīns māk vadīt lidmašīnu, Grifins lidoja ar Kalifornijas aviokompānijas lidmašīnām, bet tikai tās pārvadā vērtīgas kravas. Pilnīgi skaidrs, ka tur vajag iegriezties..?*

Pēc četrdesmit minūtēm Bergs jau atradās aviokompānijas kadru daļas priekšnieka kabinetā. Plāksnīte uz viņa galda vēstīja, ka viņu sauc Herberts Henrijs, un viņš ne pārāk patika Bergam. Bergs noņēma cepuri un atlaidās uz krēsla.

— Ar ko varu pakalpot? — vaicāja Henrijs un aplūkoja Berga vizītkarti. Pēc tam viņš sarauca uzacis un nolika vizītkarti uz galda.

— Vēl pirms mēneša pie jums strādāja kāds cilvēks vārdā Garijs Gri-fms, — teica Bergs. — Vai jūs viņu atceraties?

— Protams! Bet kas noticis?

— Es cenšos viņu sameklēt.

— Es nekādi nevaru jums palīdzēt. Pēc tam, kad viņu atlaida, es neesmu viņu vairāk redzējis.

— Viņš aizbrauca no šejienes, — teica Bergs. — Kā es dzirdēju, uz Ņujorku.

— Bet kālab jūs viņu meklējat? Viņš kaut ko nodarījis?

— Nē. Es meklēju viņu advokātu kantora „Gregsons un Larsons“ uzdevumā... Viņš ir saņēmis mantojumu.

Henrija seja atmaiga.

— Man ir prieks to dzirdēt. Un vai lielu summu?

Bergs paraustīja plecus.

— Nē, nelielu... Bet tā, šķiet, viņam noderēs. Apmēram kādus divus tūkstošus dolāru. Bet ja es viņu nesameklēšu, mani izdevumi var būt līdzvērtīgi visam viņa mantojumam. Es pat nezinu, kā viņš izskatās. Vai jums gadījumā nav viņa fotogrāfijas?

— Domāju, ka ir...

Henrijs izsauca sekretāri un lika atnest Grifina personīgo lietu.

— Es priecājos, ka vismaz šeit viņam paveicies, — teica Henrijs, ātri caurskatot viņa personīgās lietas materiālus. — Viņš bija labs pilots, un es redzēju, ka viņš aiziet nelabprāt.

— Es dzirdēju, ka viņam bija jāaiziet, — uz labu laimi teica Bergs.

Henrijs samulsis klusēja.

— Jā... Viņam bija nepatikšanas. Bet, atklāti sakot, viņam gluži vienkārši nepaveicās, — viņš izņēma no lietas Grifina fotogrāfiju un iedeva to Bergam. - Lūk, šo fotogrāfiju es varu jums iedot. Ceru, ka tā jums noderēs.

Bergs paņēma fotogrāfiju, aplūkoja, pateicās un piecēlās kājās.

— Domāju, ka tā palīdzēs man viņu sameklēt. Es viņam pateikšu, ka jūs iedevāt viņa fotogrāfiju... Iespējams, viņš jums uzsauks par to kādu glāzīti.

Bergs devās pie durvīm, atvēra tās un nokāpa lejā.

Aizbraucis pāris jūdzes no lidostas, viņš atkal izņēma fotogrāfiju un sāka to uzmanīgi pētīt.

Bet jau mājās viņš paņēma zīmuli un fotogrāfijā attēlotajai sejai piezīmēja Ūsiņas, rētu un vaigu spilventiņus. Papriecājis par iegūto attēlu, Bergs ļauni nosmīnēja, bet tad pieglaimīgā balsī vērsās pie fotogrāfijas: — Nu, tagad, man šķiet, es zinu, kas tu esi, suns!

5. nodaļa

Hoteļa ,,Meddoks“ detektīvs Džo Lodžs kaut ko burkšķēja, noliecies pār zirgu skriešanas sacīkšu programmu. Viņa kārnā lapsas seja pauda galēju satraukumu. Pēdējā laikā viņš konsekventi lika uz vieniem un tiem pašiem zirgiem, un viņa finansiālais stāvoklis tagad bija atkarīgs no tā, uz ko viņš liks priekšā stāvošajās sacīkstēs. Vienai vienīgai kļūdai varēja būt nelabojamas sekas. Jau no šādas domas vien, Džo Lodža ķermeni pārklāja sviedri.

Viņš sēdēja savā mazajā kantorītī līdzās hallei. Pa istabu peldēja tabakas dūmu mākonīši, bet pilnais pelnutrauks liecināja par to, ka Džo ir ļoti satraucies. Viņš bija tik ļoti aizņemts ar savām lietām, ka pat neievēroja, kā ienāca Bergs. Tikai tad, kad tas stipri ieklepojās, Džo saprata, ka viņš jau nav viens istabā.

— Kas par lietu? — viņš neapmierināti vaicāja. — Jūs taču redzat, ka es esmu aizņemts!

— Es neesmu akls, — Bergs viņam teica. Tad, negaidot piedāvājumu, apsēdās uz krēsla: — Ja gribat vinnēt, mēģināt likt uz „Sarkano Admirāli“. Lieku piecdesmit pret vienu, ka tas atnāks pirmais.

Džo piemiedza actiņas. Viņam jau sen trūka kāda gudra padoma.

— Kas jums to teica?

— Es pats zinu, — atbildēja Bergs un, izvilcis cigareti, uzsmēķēja. — Es redzēju šo skaistuli pirms diviem mēnešiem Sandiego. Žokejs viņu tik stingri pieturēja, ka „Admirālis" gandrīz sarāva laužņus, un tomēr, neskatoties uz to, viņš bija otrais... Bet ja jums nauda pavisam nav vajadzīga, tad variet gluži vienkārši neklausīt manam padomam. Mani tas nemaz neuztrauc!

Lodžs atbīdīja savu krēslu.

— Kas jūs tāds esat un kas jums no manis vajadzīgs? Man ir sākusies neveiksmju josla, un es nevaru vairāk riskēt.

— Šis zirgs vinnēs, pat ja skries uz divām kājām, — teica Bergs. — Bet ja jūs baidāties par savu naudu, es varētu jums palīdzēt kādā citā jautājumā...

— Ko jūs gribat? — Lodžs atlika programmu malā.

Bergs izvilka no savas vizītkaršu kolekcijas Alerta detektīvu biroja vizītkarti un pasniedza to pāri galdam.

Lodžs kļuva domīgs.

— Alerts? Šis vārds man nav zināms.

— Mūsu kantoris atrodas Losandžclosā, — Bergs paskaidroja, — un es pašlaik esmu aizņemts ar kādu ļoti interesantu lietu, kurā naudai nav nekādas lomas, un mani izdevumi var būt visai krietni. .Sniedziet man vajadzīgo informāciju, un sacīkstes jūs vairāk īpaši neuztrauks.

— Ko jūs gribat uzzināt?

— Es meklēju kādu pārīti. Viņi varēja piereģistrēties jūsu hotelī kā Grifinu pāris.

Lodžs kļuva domīgs, tad pagrozīja galvu.

— Ar šādu uzvārdu šiet neviens nav apmeties.

Bergs viņam pasniedza Glorijas un Garija fotogrāfijas.

— Es domāju šos abus cilvēkus...

Lodžs aplūkoja fotogrāfijas.

— Iespējams, ka viņi ir šeit. Cik dārgi viņi jums izmaksās?

— Variet droši rēķināties ar divdesmit pieciem dolāriem.

Lodžs atkal kļuva domīgs. Tāda summa varēja viņu glābt.

— Es zinu tos abus. Viņi ieradās šeit pirms trim dienām un piereģistrējās kā misters un missis Garisoni.

— Vai viņi pašlaik ir šeit?

— Tikai viņa. Viņš šeit uzkavējās tikai vienu nakti, bet gatavojās atgriezties. Acīmredzot, aizbrauca kādās darīšanās.

— Vai viņa ir savā numurā?

— Tūlīt pateikšu, — Lodžs piecēlās.

Pa atvērtajām durvīm Bergs redzēja, kā viņš piegāja pie administrācijas biroja, paraudzījās uz atslēgu dēli un devās uz savu istabeli.

— Kaut kur izgājusi, — viņš, aizvēris durvis, paziņoja Bergam.

— Es gribētu ielūkoties viņas istabā.

— Man ir ļoti žēl, bet tas ir pret mūsu noteikumiem...

Bergs apvaldīja žāvas.

— Labi, nerunāsim par to, ja tas ir pret jūsu noteikumiem. — Viņš lēnām piecēlās, bet kad izlikās, ka grib iet prom, Lodžs nolēma delikāti atgādināt par solīto naudu.

— Protams, protams, - atbildēja Bergs un pēc ilgiem meklējumiem pa savām kabatām izvilka visai saņurcītu piecdolāru papīrīti. — Vairāk jūsu informācija nemaksā.

Lodžs iekarsa.

— Jūs teicāt divdesmit pieci! Un lūdzu bez jokiem, cienītais! Es saņemšu no jums visus divdesmit piecus!

— Ko jūs saņemsiet, ir atkarīgs no tā, ko saņemšu es! Bet es maksāju jums simtu par to, ja jūs man izgādāsiet numuru līdzās Garisonu numuram un uz stundu viņu numura atslēgu dublikātu. Bez tam jums ir jāvēro, vai viņa neparādīsies un, nepieciešamības gadījumā, mani jābrīdina, — un pēc šiem vārdiem Bergs izvilka no savas kabatas divas piecdesmitdolāru banknotes.

Lodžs aplaizīja lūpas.

— Tieši tūlīt, skaidrā naudā?

— Saprotams.

— Vienu mirklīti! — Lodžs izgāja un aizvēra durvis. Viņš bija prom piecas minūtes. Atgriezies viņš uzlika uz galda divas atslēgas.

Jūsu numurs ir 334. Viņiem — 335. Tas ir tieši pretī. Ja viņa pēkšņi parādīsies, es jums piezvanīšu.

Bergs uzlika naudu uz galda. Lodža roka uzgūla naudas banknotēm, Berga roka — atslēgām.

Tad Bergs izgāja un devās uz liftu. Savā numurā viņš izņēma no kofera vadu kamolu, instrumentu komplektu un kartona kastīti. Pēc tam viņš šķērsoja gaiteni un iegāja 335. numurā.

Ātri aplūkojis istabu, Bergs aizslēdza durvis un nolika instrumentu kasti uz gultas. Izvilcis no kastītes mikrofonu, viņš to pielika pie šķērskoka virs durvīm un stingri pieskrūvēja. Pēc tam viņš tam pievienoja divus va-diņus un paslēpa zem paklāja.

Tad viņš aplūkoja Glorijas istabu, bet neatrada tur nekā ievērības cienīga. Viņš ar visu tika galā tieši laikā. Kad viņš jau taisījās iet prom, sāka zvanīt telefons.

Bergs pacēla klausuli.

— Viņa atgriežas, — ziņoja Lodžs.

Bergs kaut ko noburkšķēja par atbildi un nolika klausuli. Pēc tam viņš izgāja no numura, aizslēdza to ar atslēgu un iegāja savā numurā. Pēc minūtes viņš izdzirda, kā aizcirtās lifta durvis un gaitenī atskanēja soļi. Bergs palūkojās pa spraugu.

Viņš neatcerējās Gloriju, jo bija redzējis to ar Delani tikai vienu vai divas reizes. Tad viņš nepievērsa tai nekādu uzmanību. Viņu vispār neinteresēja sievietes...

Viņš ieraudzīja garu, slaidu sievieti piegulošā kostīmā. Viņa izskatījās vecāka nekā uz fotogrāfijas. Viņas seja bija nogurusi un nomākta, taču vēl joprojām pietiekami skaista. Viņa atvēra durvis un nozuda savā numurā.

Bergs izņēma no kabatas nelielu pastiprinātāju un pievienoja to pie vadiem. Pēc tam Bergs uzlika austiņas, pieslēdza pastiprinātāja vadu pie strāvas tīkla un apsēdās uz krēsla. Mikrofons bija ļoti jūtīgs, un Bergs dzirdēja viņas soļus un pat elpu.

Bet Glorijai bija savi iemesli būt satrauktai. Viņu pārņēma šausmas, kad viņa uzzināja, ka Garijs nolēmis sazināties ar Takamori. Lidostā viņa bija pārliecināta par to, ka redz viņu pēdējo reizi. Šķiroties Garijs apsolīja viņai piezvanīt pulksten četros dienā, un Glorija ar nepacietību gaidīja šo zvanu.

Tiesa, bija maz ticams, ka viņš tomēr piezvanīs. Domās viņa jau redzēja Gariju aiz restēm...

Glorija smēķēja cigareti pēc cigaretes, centās apspiest bailes, bet tieši četros atskanēja telefona zvans. Glorija pieskrēja pie aparāta un paķēra klausuli.

— Glorija? — Garija balss bija knapi dzirdama. Klausulē kaut kas čarkstēja. - Jā, jā, tā esmu es... Es tik ļoti uztraucos!

Līdz ar atvieglojuma sajūtu Glorija sajuta vājumu.

— Klausies, — ātri noteica Garijs. — Lieta nav zaudēta. Pa telefonu es nevaru runāt... Izlidoju uz Oklahomsitiju. Gaidi mani tur. Tu vari turp doties ar lidmašīnu pulksten sešos. Gaidi mani uzgaidāmajā zālē.

— Labi, Garij. Tātad, Oklahomsitijā?

— Jā. Uz redzēšanos, — Garijs nolika klausuli.

Bergs noklausījās telefona sarunu un noņēma austiņas. Kādu laiku viņš sēdēja domīgs, tad savāca savus piederumus, uzvilka mēteli, cepuri un izgāja no istabas.

Ar liftu viņš nobrauca hallē.

Lodžs tūdaļ piegāja pie viņa.

— Vai viss kārtībā? — viņš vaicāja.

_ Jā, — atbildēja Bergs. — Kad ir tuvākais lidmašīnas reiss uz Oklahomsitiju?

— Vienu mirklīti! — Lodžs apņēmīgi devās uz administratora biroju. Apmainījies ar kādu dažām frāzēm, viņš atgriezās. — Piecos, sešos un desmitos.

Bergs kaut ko noburkšķēja, paskatījās pulkstenī un nolēma lidot ar reisu pulksten piecos.

Viņš jau bija pie durvīm, kad Lodžs uzsauca:

— Ei jūs, uz kurieni?

Bet Bergs nereaģēja, viņš piesauca taksometru un teica:

— Uz lidostu! Un veicīgi!

Lodžs pavadīja taksometru ar skatienu, saviebās un iegāja savā ka'n-torītī. Viņš jau bija uzlicis visus simts dolārus uz „Sarkano Admirāli" un tagad, kad skrējiens jau bija sācies, jutās ļoti satraukts. Katras trīs minūtes viņš zvanīja pa telefonu, lai uzzinātu rezultātu. Un kad viņam paziņoja, ka „Sarkanais Admirālis“ ir pienācis sestais, Lodžs galīgi satriekts nolika klausuli.

„Kur gan lai tagad ņem naudu?“

Viņš ilgi prātoja par šo problēmu, bet tad viņš pa atvērtajām durvīm ieraudzīja Gloriju, kas stāvēja pie administratora biroja un maksāja par numuru. Kad sieviete nedaudz atgāja malā, Lodžs negaidīti nostājās viņai priekšā.

— Piedodiet, missis Garisona, bet es vēlētos ar jums aprunāties. Vai jūs neienāktu manā istabā?

Viņš ievēroja bailes viņas acīs un tūdaļ sajuta atvieglojumu. Ar viņu būs viegli tikt galā.

— Ko jūs vēlaties? — viņa nedroši vaicāja.

— Vienkāršs nieks, — atbildēja Lodžs. — Lūdzu sēdieties.

Glorija apsēdās.

— Es steidzos, — viņa paziņoja.

— Man ir zināmi fakti, kas varētu jūs interesēt, — noteica Lodžs un lūkojās sievietei tieši virsū.

Viņa nodrebēja.

— Fakti? Neko nesaprotu...

— Tūlīt paskaidrošu, — ar smaidu teica Lodžs. — Viss ir ļoti vienkārši. Viens cilvēks apjautājās par jums un jūsu vīru. Bet ja jūs gribat uzzināt visus sīkumus, tas jums izmaksās divi simti dolāru.

„Velns parāvis, nedrīkst nokavēt uz reisu pulksten sešos.“

— Kas ir šīs cilvēks?

— Tāds liels, noplucis, nevīžīgs, ar melnām ūsām, — teica Lodžs. — Viņš teica, ka strādā Alerta detektīvu birojā...

Glorija tā nobālēja, ka pat Lodžam kļuva ne visai omulīgi.

„Bergs! Slepkava!" — Gloriju pārņēma panika. Tas nozīmēja, ka Bergs kuru katru brīdi var dot triecienu.

Lodžs viņu vēroja ar savām mirdzošajām cūkas actiņām.

— Ja vēlaties uzzināt ko vairāk, jums nāksies samaksāt.

Ar drebošām rokām Glorija atvēra somiņu, izņēma no tās četras piec-desmitdolāru banknotes un nolika uz galda. Lodžs sagrāba naudu, uzmanīgi to apskatīja un iebāza kabatā.

— Viņam ir jūsu fotogrāfijas, - gan jūsu, gan jūsu vīra. Un viņš teica, ka jūsu uzvārds ir Grifini...

Ieraudzījis Glorijas sejas izteiksmi, Lodžs nožēloja, ka nav uzprasījis vairāk. — Viņš noīrēja istabu pretī jūsu numuram un viens izsūtāmais man teica, ka viņš redzējis to ieejam jūsu numurā. Spriežot pēc visa, viņš tur uzstādījis mikrofonu.

Glorijas seja kļuva bāla kā krīts.

„Mikrofons! Tātad, viņš dzirdēja viņas telefona sarunu ar Gariju un zina tikšanas vietu!"

— Viņš aizbrauca no šejienes pirms pusstundas, — turpināja Lodžs, — un pirms aizbraukšanas man vaicāja, kad būs tuvākais reiss uz Oklahom-sitiju. Laikam viņš vēl paspēja uz reisu pulksten piecos, ja jūs tas interesē.

Glorija ar šausmām saprata, ko tas viss nozīmē. Bergs jau gaidīs Gariju, kad tas ielidos Oklahomsitijā. Delani šo to bija viņai stāstījis par Bergu, tas bija viens no labākajiem šāvējiem visā valstī un meistarīgi prata sekot cilvēkiem.

Viņš sagaidīs lidmašīnu, ar kuru ieradīsies Garijs. Viņu izsekos, bet tad gluži vienkārši nošaus. Kā lai brīdina Gariju? Glorija izmisumā sažņaudza dūres.

— Tā, lūk! — beidza Lodžs. — Un jums vajadzētu uzmanīties no šī cilvēka. Man ļoti nepatika viņa seja.

Glorija pielēca kājās.

Viņa klusējot izskrēja no kantorīša un piesteidzās pie izsūtāmā, kas bija palicis pie viņas koferiem.

— Taksometru, uz lidostu! - viņa iesaucās. - Un ātrāk!

Lodžs ieraudzīja kā taksometrs viņu aizrauj lidostas virzienā, tad paraustīja plecus un atgriezās savā kantorītī. Tur viņš sāka studēt rītdienas zirgu skriešanas sacīkšu programmu.

Tālu lejā Garijs ieraudzīja Oklahomsitijas ugunis. Lidmašīna sāka nolaisties un meta lielus lokus virs lidostas.

Garijs bija atslābinājies. Losandželosas lidostā viņš iedzēra viskija dubultporciju, un vēl tagad bija jūtams alkohola iespaids. Kamēr lidmašīna nolaidās, Garijs jau nez kuro reizi atcerējās par Takamori uzvaru. Viņš nonāca pie secinājuma, ka vienīgā cerīga izglābties bija atdot japānim dimantus. Viņš atgriezās hotelī, izņēma no seifa dimantus un tūdaļ pat nosūtīja tos Takamori. Tagad viss bija atkarīgs no tā, vai japānis turēs doto vārdu.

Garijam šķita, ka Takamori galvenais bija saņemt savus dimantus, bet Garija liktenis viņu neinteresēja. Taču tomēr Garijs nolēma katram gadījumam aizbraukt no Losandželosas. No visām pilsētām viņš izvēlējās Ok-lahomsitiju. Tur viņš gribēja nogaidīt pāris dienas, lai pārliecinātos, vai Takamori nav paziņojis policijai. Pēc tam viņš aizlidos no Oklahomas... Uz kurieni? Tas būs atkarīgs no apstākļiem.

Tagad viņš jau varēja braukt uz Eiropu. Piesdcmsit tūkstoši bija viņa sākotnējais kapitāls, un no šīs naudas viņš negribēja tērēt nevienu centu! Viņš vēl joprojām varēja piedalīties „Gaisa taksometra^44 uzņēmuma organizēšanā, bet bija atmetis cerības nodibināt savu personīgo firmu.

Kad lidmašīna nolaidās, Garijs piecēlās un devās uz izeju. Lidmašīnā bija daudz pasažieru, un viņam bija nepieciešamas dažas minūtes, lai izkāptu no lidmašīnas. Aiz nožogojuma viņš ieraudzīja Gloriju. Viņa pamāja ar roku un metās uz Garija pusi.

— Hello! — viņš viņu sveicināja. — Mums nepieciešams kaut kur aiziet, lai mēs varētu mierīgi aprunāties.

— Jā, — piekrita Glorija, paņēma viņu aiz rokas un vilka iekšā cilvēku pūlī, kas devās uz izeju.

— Lai cilvēki aiziet, — teica Garijs un apstājās. — Mums nav kur steigties.

— Nē, nē, Garij, iesim kopā ar visiem, — nočukstēja Glorija. Viņas balsij bija tāds tonis, ka Garijs izbrīnījies paraudzījās uz viņu. Glorijas sejā atspoguļojās izbailes.

— Kas noticis?

— Bergs ir šeit, — nočukstēja Glorija.

Pēc tam viņa enerģiski to ievilka cilvēku pūlī. — Viņš ir kaut kur paslēpies un gaida tevi.

Garija sirds pamira. Viņš pat gluži neviļus nedaudz pietupās cilvēku pūļa vidū.

— Tu esi pārliecināta?

— Jā.

— Bet kur viņš ir paslēpies?

— Es nezinu. Es visu šeit nopētīju, bet viņu neievēroju. Viņš var atrasties jebkurā vietā — gan tur, gan tur...

— Tevi viņš pazīst, bet mani nē, — nošņāca Garijs. — Tad, kāda velna pēc, tu atnāci mani sagaidīt? Tu tikai mani nodevi!

— Nerunā tā, Garij, — nočukstēja Glorija, — viņš kaut kur sadabūjis mūsu fotogrāfijas...

— Fotogrāfijas? Manu fotogrāfiju? Tu domā Gariju Grīnu?

— Nē! Es nezinu no kurienes, bet viņam ir tava fotogrāfija.

Pa to laiku viņi jau sasniedza lidostas ēku un iegāja restorānā. Logu aizkari bija aizvilkti un restorānā bija daudz cilvēku. Garijs šeit jutās nedaudz drošāk.

— Apsēdīsimies tā, lai mēs varētu novērot durvis.

Kad pie viņiem pienāca oficiants, Garijs pasūtīja sev divas viskija du-bultporcijas. Oficiants drīz vien atnesa pasūtījumu, un Garijs vaicāja Glorijai:

— Kur gan viņš ņēma tieši manu fotogrāfiju? Vai tu esi pārliecināta, ka tā nebija Garija Grīna fotogrāfija?

— Nē. Mani par to brīdināja hoteļa detektīvs. Viņš pazina tevi uz fotogrāfijas, kuru viņam parādīja Bergs.

Garijs nosvīda.

— Tātad viņš zina, kas es esmu? Kā gan, velns parāvis, viņš to varēja uzzināt? — viņš paskatījās uz Gloriju. — Izrādās, ka šī tava pārdrošā ideja ar pārģērbšanos ne velnam neder. Bet kas tev tur bija ar hoteļa detektīvu?

Glorija viņam visu izstāstīja.

— Es tevi brīdināju, dārgais, — viņa beidza savu stāstu. — Es biju pārliecināta, ka Bens mūs izsekos. Bet Bergs ir briesmīgs cilvējs. Es dzirdēju par viņu šausmīgas lietas.

Garijs juta, ka Bergs ir briesmīgs cilvēks, lai gan neko par viņu nebija dzirdējis.

Viņš iedzēra viskija malku un uzsmēķēja. Viņa skatiens bija piekalts ieejas durvīm.

— Tikai tāpēc tev nevajadzēja pienākt pie manis, — viņš teica. — Tumsā viņš mani noteikti nebūtu pazinis, vēl jo vairāk šajā tērpā... Bet kā gan tu varēji uzvilkt baltu kleitu? Tādā apģērbā tevi jau spēs izsekot pat pusaklais.

— Man nebija laika, lai pārģērbtos. Es tūdaļ pat steidzos uz šejieni, līdz ko uzzināju par Bergu. Es nezināju, ko lai iesāk, bet tomēr nolēmu tevi brīdināt.

— Mēs nevaram palikt visu nakti restorānā. Vai tu pasūtīji numuru hotelī?

— Nē, dārgais. Es atlidoju tikai pusstundu pirms tevis un visu laiku centos sazīmēt Bergu.

— Esi gan tu ievārījusi putru, — dusmīgi teica Garijs. — Ko lai tagad iesākam?

— Kas tev noticis, Garij? Vai tu saņēmi no japāņa naudu?

— Nē. Šai dzeltenajai cūkai bija izdevies izošņāt, ka tieši es organizēju šo laupīšanu. Es biju spiests atdot viņam dimantus... tāpat, gluži par tīru velti.

— Vai viņš paziņos par tevi policijai?

— Apsolīja neko neziņot. Es domāju, ka viņš turēs savu vārdu. Bet man uz viņu nospļauties. Man tagad ir citas rūpes. Vajag izdomāt, ko lai iesāk ar Bergu.

— Jā... Paklausies, tu paliksi šeit, bet es paņemšu mašīnu un noīrēšu kaut kur numuru. Šeit viņš neko neuzdrošināsies uzsākt.

Viņa izgāja pa durvīm un atskatījās, tad izpētīja ielu. Pie restorāna stāvēja vairāki taksometri, bet Glorija gribēja paņemt kādu privātu mašīnu. Kamēr viņa stāvēja, nespēdama izšķirties, līdz viņai atlidoja kādas sadusmotas sievietes balss:

— Ak, mans Dievs! Vai tiešām jūs gribat teikt, ka jums nav neviena pilota, kas spētu man palīdzēt?

Glorija pagriezās balss virzienā. Aiz viņas stāvēja meitene — gaišie zīda mati krita pār viņas pleciem. Meitene bija ģērbusies zilās džinsu biksēs un ādas jakā.

Meitenei bija mazliet vairāk par divdesmit gadiem. Viņa sarunājās ar lidlauka kalpotāju.

— Man ir ļoti žēl, mis Greinera, bet mēs nespējam jums neko palīdzēt. Visi piloti ir aizņemti...

— Bet mans pilots ir saslimis un nevar lidot! Bet man noteikti šodien ir jābūt mājās!

Glorija vēl kādu laiku klausījās viņu sarunā, bet tad, kad meitene devās prom, pienāca pie viņas.

— Piedodiet, — teica Glorija, — bet es netīšām dzirdēju, ka jums ir vajadzīgs pilots. Es varu jums palīdzēt. Mans vīrs ir pilots, un viņš pašlaik atrodas restorānā.

— Tas būtu gluži vienkārši lieliski! — meitene atplauka. — Bet man vajag nokļūt Maijami. Vai viņš būs ar mieru turp lidot?

— Mums ir vienalga, jo mēs pašlaik esam atvaļinājumā. Mēs tikko atlidojām no Losandželosas un vēl neesam nosprieduši, kurp dosimies tālāk. — Glorija iekšēji līksmoja, ka viņiem patrāpījies tik izdevīgs gadījums. — Jūs varat aprunāties ar manu vīru. Es esmu pārliecināta, ka viņš jums spēs palīdzēt.

Kad Glorija atgriezās kopā ar meiteni, Garijs pārsteigts lūkojās uz viņām. Viņš ātri noslēpa kabatā pistoli, kuru bija visu laiku turējis gatavībā zem salvetes.

— Garij, tā ir mis Greinere, — teica Glorija. — Viņai ir ļoti nepieciešams šodien nokļūt Maijami, bet viņas pilots ir saslimis. Es teicu, ka tu viņai vari palīdzēt. Mēs taču vienalga esam atvaļinājumā.

Garijs palūkojās uz jauniņo blondīni. Viņu skatieni sastapās, un Garija ķermenim pārskrēja trīsas kā pēc elektriskās strāvas sitiena. Intuitīvi Garijs juta, ka viņš atstājis uz meiteni iespaidu.

„Kāda skaistule!" — viņš nodomāja un pasmaidīja. Glorija to ievēroja, un viņas sirds draudīgi sarāvās. Viņa lieliski atcerējās līdzīgu smaidu. Viņš

tieši tā smaidīja viņai, kad viņi pirmo reizi satikās. Glorija ātri palūkojās uz meiteni, bet neredzēja viņas acīs nekādu reakciju.

— Nu ko, es varu jūs aizvest, - teica Garijs. - Kur ir jūsu lidmašīna un tās īpašnieks?

— Es esmu lidmašīnas īpašnieks, — atbildēja blondīne, — bet pati lidmašīna jau atrodas pacelšanās laukumā. Man ir administrācijas atļauja pacelties gaisā un saņemt laika ziņas... Mēs varam izlidot kaut vai tūlīt!

Skatoties uz meiteni, Garijs pēkšņi atcerējās, ka kaut kur tumsā viņu gaida Bergs. Uz kādu brīdi viņš bija par to pilnīgi aizmirsis.

— O’kei! Tieši tūdaļ arī izlidosim!

— Ārā man stāv mašīna, — teica meitene. — Mēs ar to varam aizbraukt līdz lidmašīnai.

Izgājis uz ielas, Garijs gāja vidū starp abām sievietēm. Viņš negribēja riskēt.

* * *

Kādus četrdesmit jardus no ēkas, tās ēnā stāvēja Bergs. Viņš redzēja, kā viņi iekāpa mašīnā un aizbrauca uz lidlauku. Bet pirms tam viņš bija vērojis Garija ierašanos un redzēja, kā viņš ar Gloriju devās uz restorānu. Viņš varēja itin viegli nošaut Gariju, taču pat necentās to izdarīt. Viņš vēl nebija īsti pārliecināts, ka viņš meklē tieši šo cilvēku. Grūti bija noticēt, ka šis skaistais un iznesīgais vīrietis un pilnīgi noplukušais Grīns ir viena un tā pati persona.

Bergs bija pārliecināts, ka viņš drīz vien to noskaidros, bet pagaidām viņu vēl māca šaubas.

Viņš redzēja, kā tālumā viņi izkāpa no mašīnas un devās uz lidmašīnu. Viņš dzirdēja, kā ierēcās personīgās lidmašīnas motori un tā izstūrēja uz pacelšanās joslu...

Tieši tobrīd Bergam garām gāja lidostas kalpotājs.

— Kas tā par burvīgo blondīni, kura tikko aizspurdza ar šo skaisto putniņu.

Kalpotājs palūkojās norādītajā virzienā un teica:

— Spriežot pēc visa, tā ir mis Džoanna Greinere.

— Un kurp viņa aizlidoja?

— Domāju mājup... Viņa dzīvo Maijami.

Bergs noburkšķēja pateicības vārdus un devās uz kasi. Pat ja šis puisis nav Garijs Grīns, viņam vienalga nebija tiesību izlaist no acīm Gloriju Deinu.

Iespējams, ka visā šajā lietā bija iejaukti nevis divi, bet veseli trīs cilvēki: Glorija, Grīns un vēl šis Grifins. Un iespējams, ka Grīns tiksies ar viņiem abiem vēlāk.

Kasē Bergs apvaicājās, kad būs nākamais reiss uz Maijami. Meitene atbildēja, ka pēc divdesmit minūtēm. Bergs atvēra savu kabatas portfeli, kas bija piebāzts ar banknotēm.

— Dodiet man vienu biļeti, — viņš teica.

* * *

Ap pusvieniem Garijs redzēja, kā pa krastmalu drāžas pelēki zils „bent-

lijs“.

Viņš piecēlās un izgāja no palmas ēnas, kur bija gaidījis meiteni. Izgājis uz ceļa, Garijs pamāja ar roku.

Vēl lidojuma laikā viņš uzzināja, ka meitenes tēvs Govards Greiners sarausis sev kapitālu, kas rēķināms miljonos, darbojoties metalurģiskajā rūpniecībā, un ka pašlaik viņš ir viens no bagātākajiem cilvēkiem valstī. Viņš jau bija pārrunājis ar viņa meitu par saviem plāniem nodibināt firmu „Gaisa taksometrs", un viņa apsolīja pierunāt tēvu, lai viņš piedalās šajā pasākumā.

Un, lūk, viņi norunājuši tikšanos pēcpusdienā.

Pēc īsas un nepatīkamas sarunas ar Gloriju, kura uzstāja, ka jābrauc uz Eiropu, jo bija pārliecināta, ka tur Bergs viņiem nesekos, Garijs aizkaitināts aizbrauca no moteļa.

Viņš paēda brokastis dārgā restorānā, nopirka sev peldbikses un devās uz pāris stundām uz pludmali. Pēc tam viņš iedzēra mājīgā bārā divas porcijas viskija un sāka gaidīt Džoannu Greineri.

Torīt viņš ilgi domāja par savu stāvokli. Glorija pamazām kļuva viņam par problēmu. Džoanna sauca viņu par missis Grifmu, bet tas varēja nozīmēt tikai vienu: Glorija bija meitenei teikusi, ka viņi ir precējušies. Iespējams, ka viņa sajuta, kādu iespaidu Džoanna atstāja uz Gariju, un centās kaut kādā viedā nodrošināties.

Nu bet, protams, tas viņai maz līdzēs.

Glorija krita viņam uz nerviem. Viņš jau bija stingri nolēmis saraut ar viņu visas attiecības.

Garijam bija ļoti grūti pieņemt šādu lēmumu, bet citas izejas viņš neredzēja.

Viņš negribēja sev atzīties, ka īpašu lomu šī lēmuma pieņemšanā spēlēja Džoanna. Viņš centās sev iestāstīt, ka šķiršanās būs labākais iznākums viņiem abiem, jo Bergs sekoja cieši pa pēdām. Un galu galā, viņa taču nevarēja vēlēties, lai šis viņu sakars būtu mūžīgs! Turklāt viņa ir par pieciem gadiem vecāka nekā viņš. Un Garijs gribēja godīgi to visu viņai pateikt...

Jā, viņiem bija brīnišķīgas dienas, bet tagad ir pienācis laiks šķirties. Tā būs labāk, un galvenais, drošāk. Un Glorijai to vajag saprast. Viņš gribēja iedot tai nedaudz naudas, lai viņai būtu par ko dzīvot, līdz viņa sev sameklēs kādu darbu.

Ar pieciem tūkstošiem pilnīgi pietiks.

Pieci tūkstoši! Garijs saviebās. Nē, tas ir pārāk augstsirdīgi! Šāda summa iecirtīs jūtamu robu viņa kapitālā.

Ja Džoanna ņēmusi nopietni viņa priekšlikumu par firmas „Gaisa tak-sometrs“ organizēšanu, tad Garijam šādā situācijā var daudz ko nozīmēt katrs cents. Glorijai pilnīgi pietiks ar diviem tūkstošiem, un viņai vajag to saprast.

Viņa vienmēr to saprata, un Garijs cienīja Gloriju par šo īpašību. Ar viņu vienmēr var sarunāt.

Bet tad viņš ieraudzīja tuvojamies ,,bentliju“ un pielēca kājās. Tātad Džoanna nav mānījusies. Bet vai tas nozīmēja, ka viņa par to nopietni interesējās?

Garijs piegāja pie mašīnas un uzsmaidīja meitenei savu burvīgāko smaidu, uz kādu tikai viņš vien bija spējīgs.

6. nodaļa

Kad Garijs atgriezās motelī, bija jau tumšs. Viņš palūdza Džoannu, lai viņa to izsēdina vēl pa ceļam.

— Vai tu esi pārliecināts, ka viss noritēs gludi? — viņa vaicāja. — Man ir kauns Glorijas priekšā pat tagad, kad es zinu, ka jūs neesat precējušies. Tev nevajadzēja viņu veselu dienu atstāt vienu pašu.

— Un to saki man tu? Tieši tu? — Garijs pasmaidīja. — Tu taču pati mani neatlaidi ne uz soli. Bet par Gloriju vari neuztraukties, es viņu brīdināju, ka būšu prom ilgi. Un kad es viņai pastāstīšu par mums abiem, viņa visu sapratīs. Un jau rīt nozudīs. Es viņu pazīstu. Es iedošu viņai naudu, un viņa aizbrauks pie sava brāļa, kurš dzīvo Meksikā. Tāpēc nedomā vairāk par viņu.

Bet Džoannu tas, šķiet, nepārliecināja.

— Bet vai nebūs labāk, ja es iešu kopā ar tevi? Es esmu pārliecināta, ka viņa tev sarīkos skandālu.

— Glorija — vai? — Garijs nervozi iesmējās. — Nebūs nekāda skandāla. Viņa jau apradusi ar domu, ka mums būs jāšķiras. — Viņš pieliecās un noskūpstīja meiteni. — Es tevi mīlu, Džoanna... Šodien ir brīnišķīga diena... Tu esi pirmā sieviete manā dzīvē, kas man tik ļoti daudz nozīmē.

Džoanna noglāstīja viņa seju.

— Bet tu esi pirmais vīrietis, kurš man kaut ko nozīmē...

Viņš skatījās, līdz mašīna nozuda skatienam, tad uzsmēķēja cigareti.

„Kāda brīnišķīga diena! — viņš nodomāja. — Džoanna pat sameklēja aiz pilsētas kādus zemes gabalu, kas būs derīgs mūsu nākamajam aerodromam/*

Vēlāk viņi paēda pusdienas lepnā restorānā Barmorpraizā un kala nākotnes plānus. Garijs bija pārsteigts par to praktisko ķērienu, kas izpaudās viņas sarunā. Viņi norunāja vairākas stundas, viņi runāja, kad izgāja no restorāna un turpināja runāt mašīnā... Tikai tad, kad sāka krēslot, Džoanna atcerējās, ka šovakar tēvam būs viesi, un viņai — diemžēl — jāuzstājas mājas saimnieces lomā.

Garijs iegāja savā bungalo. Gaisma nedega. Viņš domāja, ka Glorijas nav mājās. Vēl jo labāk, viņš paspēs sagatavoties priekšā stāvošajai nepatīkamajai sarunai... Garijs iegāja tumšajā istabā, aizvēra durvis un sāka meklēt gaismas slēdzi.

— Neieslēdz, lūdzu, gaismu, — teica Glorija no tumsas.

Viņas balss Garijam nepatika: tā šķita kaut kāda sveša un nepazīstama.

— Kāpēc tu sēdi tumsā? — viņš vaicāja un ieslēdza gaismu.

Ja viņa gribēja sarīkot viņam scēnu, tad lai rīko. Garijs paraudzījās uz Gloriju un, neskatoties uz to, ka bija agresīvi noskaņots, izbijās no viņas sejas izteiksmes.

Tā bija bāla kā sniegs, acis iekritušas, āda, šķiet, visa pārklājusies ar grumbām. Glorija izskatījās veca, nogurusi un satriekta.

Viņš gribēja vaicāt, kas noticis, bet klusēja. Viņš negribēja uzsākt strīdu pirmais.

— Lūdzu atvaino mani par to, ka neatnācu ātrāk, tā sanāca. Bija ļoti daudz darīšanu.

Viņa neko neatbildēja.

Garijam pēkšņi sagribējās, lai istaba būtu pavisam maziņa. Lai nokļūtu līdz krēslam, viņam vajadzēja apiet riņķī Glorijai. Bet kad viņš beidzot nokļuva līdz krēslam, viņš lēnām apsēdās uz tā un dziļi un atviegloti nopūtās.

Viņš saprata, ka pašlaik nav īstais laiks runāt par nepatīkamām lietām. Un lai gan viņš iekšēji dusmojās uz Gloriju, viņš nekad agrāk nebija redzējis viņu tādā stāvokli un nosprieda, ka labāk izturēties pret viņu maigāk. Iespējams, ka tas atgriezīs viņai labo noskaņojumu, bet pēc vakariņām varēs ar viņu mierīgi aprunāties par šķiršanos.

— Tūlīt iesim vakariņās, — teica Garijs. — Ko tu darījis visu dienu? Gāji peldēties?

Viņa pagrieza galvu un paskatījās uz viņu. Viņu pārņēma kaut kāda dīvaina un nemierīga sajūta. Tā vēl viņa nekad nebija skatījusies. Agrāk viņas acīs vienmēr staroja mīlestība. Tagad tās nebija.

— Nē, negāju, — viņa sausi noteica.

— Bet vajadzēja aiziet. Būtu jutusies daudz mundrāka. Nu, iesim vakariņās. Es esmu izsalcis, bet tu?

Viņa palūkojās viņam tieši acīs.

— Nu, un kāda viņa bija, Garij? — viņa mierīgi vaicāja. — nebiji vīlies savās cerībās?

Vai tu

Garijs pamira, bet nākošajā mirklī viņu pārņēma dusmas.

— Ko tu ar to gribi teikt?

— Džoanna... Vai viņa tev patika?

Garijs pielēca kājās.

— Aizveries! — viņš iesaucās. — Es nebūt nevēlos klausīties tavas muļķības.

— Tikai nesāc stāstīt, ka tu esi iemīlējies, — mierīgi noteica Glorija. — Es nekad tam nenoticēšu. Tu spēj mīlēt tikai pats sevi. Vienkārši kaut kas jauns un svaigs... Spoža, jauna palaistuvīte, bet tikai tādas satrauc vīriešus. Vai nav tiesa, Garij?

Garijs no visa spēka iesita viņai pa seju. Taču Glorija nenovērsa acis un turpināja izaicinoši skatīties uz viņu.

— Es taču teicu, lai tu aizveries! Lūk, tu arī dabūji, ko gribēji! Bet tagad klausies: es gribēju tev par to pateikt kaut kā saudzīgāk, bet tagad man uz tevi nospļauties. Mums ir jāškiras. Vari savākt savas mantas un vākties prom. Tu jau man esi līdz kaklam! Es došu tev tūkstots dolāru, un tu pazudīsi, skaidrs?

Glorijas acīs iedzirkstījās bīstamas uguntiņas.

— Es neiešu no šejienes, Garij, — viņa klusi un noteikti atbildēja.

— Un kā vēl aiziesi! — viņš norūca. — Mūsu kopdzīve ir beigusies! Un tev nav nekādas nozīmes šeit ilgāk uzkavēties, it īpaši tāpēc, ka tā būs drošāk mums abiem, jo mums seko Bergs. Ja gribi, paliec šeit vēl vienu nakti, bet es sameklēšu sev citu bungalo. Bet rīt tev jāaizbrauc no Maijami. Un man ir vienalga, uz kurieni tu dosies. Pats galvenais, lai tevis te vairāk nebūtu! Tu noteikti atradīsi sev citu vīrieti, bet līdz tam tev pietiks ar tūkstots dolāriem.

Viņas seja saspringa.

— Tik viegli tu netiksi no manis vaļā, — viņa beidzot izspieda. — Es no šejienes projām nebraukšu!

Gariju samulsināja viņas acu aukstais spīdums.

— Nu, labi, aprunāsimies par to rīt. Es pārnakšņošu kaut kur citur. — Garijs piegāja pie skapja un gribēja savākt abus savu uzvalkus.

— Tavā vietā es to vis nedarītu, — piebilda Glorija. — Pakar uzvalkus savā vietā.

Garijs pārsteigts lūkojās uz viņu.

— Ko tu ar to gribi teikt? Varbūt, tu iesi prom?

— Nē. Mēs abi paliksim šeit, Garij, un mēs apprecēsimies.

Viņš juta, kā asinis iesitās viņam sejā. Viņš aizsvilās dusmās. Ar kādu baudu viņš tagad viņu piekautu! Piekautu līdz pusnāvei! Bet viņš vēl savaldījās.

— Kādas muļķības tu šeit pļāpā? Vai tu esi prātu zaudējusi?

— Mēs ne tikai apprecēsimies, bet vēl arī kļūsim partneri, un tu pirmo reizi dzīvē darīsi to, ko es tev likšu!

Garijs stāvēja viņas priekšā kā skulptūra.

— Jā, tu tik tiešām esi zaudējusi prātu! — viņš noteica. — Tā nenotiks! Starp mums viss ir cauri, un es nevēlos šeit tevi vairāk redzēt!

Viņa pasmaidīja, un no šī smaida Garijam kļuva neomulīgi.

— Acīmredzot, tu mani nesaproti, Garij! Tev taču nav citas izejas! Un ja tu nepildīsi manus norādījumus, es piezvanīšu policijai un pateikšu, kur var sameklēt Gariju Grīnu...

* * *

Bergs, kurš stāvēja tumsā pie loga, piespiedies pie bungalo sienas, skaidri dzirdēja Glorijas balsi.

„Tātad man izrādījās taisnība, — viņš nodomāja, — un mans tālais ceļojums uz Maijami neizrādījās veltīgs. Šis jaunais un staltais cilvēks ir Garijs Grīns.“

Viņš vēl nekad nebija to droši apgalvojis, pat pēc tam, kad šodien veselu dienu bija tam sekojis.

— Lūk arī šīs notikumiem pilnās dienas brīnišķīgs nobeigums! Agri no rīta viņš izgāja no hoteļa un izīrēja mašīnu. Telefonu grāmatā viņš atrada Džoannas Greineres adresi. Pēc tam Bergs aizbrauca uz Franklina Ruzvelta bulvāri un apturēja mašīnu netālu no viņas mājas. Viņam nācās ilgi gaidīt, bet kad viņa beidzot izbrauca, viņam nemaz nebija grūti viņu izsekot. Viņš redzēja, kā viņi satikās, un Bergs augu dienu viņus vēroja, atrazdamies pieklājīgā attālumā. Reizēm viņam nācās izmantot pat tālskati, bet kad viņi šķirās, viņš turpināja sekot Garijam.

Tagad viņš dzirdēja katru sarunas vārdu. Viņam ļoti gribējās atraut loga aizkarus un ieskatīties Garijam tieši sejā. Tas tiešām būtu interesants skats!

Bet Garijs stāvēja kā paralizēts. Viņu bija apstulbinājusi Glorijas šantāža. Tad viņš lēnām pakāra savus uzvalkus skapī un aizvēra skapja durvis. Viņš apsēdās uz gultas, jo kājas atsacījās viņam klausīt, un truli blenza uz Gloriju. Glorijas acis bija pielijušas ar asinīm, bet seja spīdēja no sviedriem.

Glorija vairījās no viņa skatiena. Viņa visa drebēja, un viņas bālā seja bija saspringta.

— Es rīkojos muļķīgi visu savu dzīvi, — viņa klusi teica. — Cenšoties rast laimi, es dāvāju savu mīlestību vīriešiem. Bet agri vai vēlu tas viņiem apnika, un viņi mani pameta. Acīmredzot, es kļūdījos. Kļūda bija tā, ka es nekad nedomāju par sevi. Es vienmēr centos padarīt tos laimīgus un nedomāju par savām vēlmēm. Tāpēc viņi uzskatīja mani par vāju un muļķi. Viņi uzskatīja, ka no manis var ņemt visu ko vien vēlas, bet tad vienkārši pamest.

Kad es satiku tevi, tad nedomāju, ka mūsu attiecības ieilgs. Bet ja jau reiz tu izstāstīji man par savu plānu un lūdzi manu palīdzību, es nodomāju, ka tu neesi tāds kā tie citi, un gribi palikt kopā ar mani. Un es domāju, ka pēc tam, pēc visa tā, ko es tavā labā esmu izdarījusi, es esmu tiesīga cerēt uz tavu atzinību.

Es tevi nepametu pat tad, kad uzzināju, ka tu tiec meklēts par slepkavību un laupīšanu. Tu biji mans, bet es tava. Tā vismaz man šķita. Un lai arī ko tu nebūtu izdarījis, es esmu nolēmusi būt kopā ar tevi. Bet tu satiki šo meiteni.

Jau tad, kad tu viņai uzsmaidīji, es sapratu, ka esmu tev gluži vienaldzīga. Mani tas apvainoja, bet kad cilvēks jūtas apvainots, viņš sāk skatīties uz lietām ar gluži citām acīm. Un tad es sapratu, ka pirmoreiz dzīvē spēju uzstādīt vīrietim savus noteikumus.

Tu esi pirmais vīrietis, kurš nevarēs mani pamest. Tu karājies mata galā, un kā lai arī tu necenstos, tev nekas neizdosies. Līdz šim zaudētājos vienmer biju es. Tagad ir tava kārta. Un es pat esmu priecīga, ka šī lieta ir tā iegrozījusies.

Tu apsolīji mani precēt. Lūk, tāpēc mēs arī apprecēsimies. Mūsu laulības nebūs laimīgas, taču tās man piedos zināmu pašapziņu. Es vēl nekad nebiju precējusies, bet vienmēr gribēju kļūt par precētu sievieti.

Tu piemānīji Benu par piecdesmit tūkstošiem dolāru, bet tā kā es esmu tavs partneris, man pienākas puse no šīs summas. Es varētu prasīt arī vairāk, un tu nespētu man atteikt, bet es negribu rīkoties negodīgi. Man ir vajadzīga puse, un es to saņemšu. Lūk tā, mans dārgais! Un ja tu būtu rīkojies godīgi attiecībā pret mani, tas nebūtu noticis.

Mēs būtu laimīgi kopā. Mēs brauktu uz Londonu, Parīzi, Romu, kā tu man biji solījis. Bet tagad mēs strādāsim kopā tavā firmā kā līdzvērtīgi partneri, bet šai Greinerei tu teiksi, ka esi pārdomājis, ka tev un tavai sievai ir pietiekami daudz naudas, lai uzsāktu savu lietu daudz pieticīgākos apmēros, un tev nav vajadzīga ne viņas nauda, ne mīlestība, ne viņas tēva sakari. Es domāju, ka no tevis vēl kaut kas iznāks.

Tu esi godkārīgs, egoistisks un muļķis, bet to jau vairāk neizmainīsi. Tev liks darīt to un to, un tu darīsi. Tad lūk: ja tu nedarīsi to, ko es tev teikšu, es iešu uz policiju! Un tie nav tikai tukši draudi!

Šīs tirādes sākumā dusmas gandrīz nosmacēja Gariju, un viņš tikai ar grūtībām savaldījās. Taču tad, kad Glorija beidza, viņš jau spēja loģiski spriest.

— Tu nevari tā rīkoties, Glorija, — viņš teica. — Tas labi nebeigsies, es taču tevi ienīdīšu, un kā gan tu, to visu zinot, varēsi dzīvot ar mani?

— Kāda man daļa gar tavām jūtām? Es domāšu tikai par sevi! Tu taču mani vienalga nemīli. Ienīsti mani, ja tev tā patīk. Man no tā būs mazāks ļaunums nekā tev, ja tu aizbēgsi ar citu sievieti, es ierosināšu laulības šķiršanu, saņemšu materiālu atbalstu, un tu būsi spiests apmaksāt visus izdevumus. Un, bez tam, man būs divdesmit pieci tūkstoši dolāru. Vajag taču reiz pārmaiņas pēc padomāt arī pašai par sevi.

— Tā, skaidrs, domīgi noteica Garijs. — Trumpji, protams, ir tavās rokās. — Viņš kādu brīdi klusēja, bet tad mēģināja izspēlēt savu pēdējo kārti. — Ja tu izdosi mani policijai, tad arī pati nokļūsi aiz restēm. Tevi arestēs kā līdzdalībnieci un piespriedīs vismaz desmit gadus.

Glorija piecēlās, pagāja viņam garām un piegāja pie durvīm.

— Domā, ka mani tas īpaši baida, pēc visa tā, ko es esmu pārdzīvojusi? Desmit gadi cietumā. Katrā ziņā es nebūšu tur vientuļa, un nebūs par ko arī rūpēties. Katrā ziņā mani jau neiesēdinās nāvinieku kamerā, kā tevi.

Viņa atvēra durvis.

— Vai tu aizej?

— Tu nevari tā izrīkoties, Glorija! — iesaucās Garijs. Viņš jau sāka zaudēt pašsavaldīšanos. — Tu dārgi man par to samaksāsi! Zvēru! Un brīdinu, ja tu uzstāsi, es tev atriebšos!

— Ko tu kliedz? — viņa mierīgi jautāja. — Vai tad tiešām visiem ir jāzin, ka tu esi iebāzis galvu cilpā un tev tas nepatīk?

— Es tev atriebšos, pat ja tas būs pēdējais, ko es spēšu savā dzīvē izdarīt!

— Iespējams, ka tā arī notiks. Tikai vispirms padomā par sekām, pirms sāc rīkoties.

— Padomāšu! Bet tu no manis negaidi žēlastības! Iespējams, paies kāds laiks, bet tu saņemsi, ko esi pelnījusi!

— Logs ir vaļā! — teica Glorija. — Tevi izdzirdēs cilvēki. — Viņa izgāja ārā un aizvēra durvis.

Bergs ieslīdēja tumsā. Glorija ātri pagāja viņam garām un nozuda aiz apgaismotā restorāna durvīm.

Bergs atbīdīja cepuri uz pakauša. Visvienkāršāk tagad būtu iet un ielaist šim nelietim vēderā porciju svina. Bet tad būs jāsamierinās ar piecdesmit tūkstošu dolāru zaudējumu. Bez tam Bergam bija iepaticies Maija-mi, un viņš negribēja braukt prom no šejienes tuvākajās dienās. Viņš nolēma pagaidīt. Un viņam gribējās zināt, kādā veidā Garijs centīsies atbrīvoties no āķa, uz kura viņu noķērusi Glorija.

Bet Garijs kādu laiku sēdēja nekustīgi. Visa viņa seja bija slapja no sviedriem, bet sirds neprātīgi dauzījās.

— Ko lai viņš saka Džoannai? Viņam vajag novilcināt laiku. Nedrīkst pieļaut, lai Džoanna atliek sarunu ar tēvu. Glorija ir pieļāvusi nepiedodamu kļūdu! Neviens nespēs stāties viņam ceļā! Pārāk daudz ir likts uz spēles. Viņš bija sajūsmā par Džoannu, un viņam radās izredzes ar viņu apprecēties. Tad, ar laiku, viņš iegūtu arī viņas tēva naudu. Viņš kļūtu par miljonāru, un turklāt vēl ar tādu skaistuli sievu! Glorijai nav tiesību izjaukt viņa laimi!

Tā sprieda Garijs, tad pielēca kājās un aizskrēja meklēt telefona būdiņu, lai piezvanītu Džoannai.

Kad viņš atgriezās bungalo, tur dega gaisma. Aiz aizvilktajiem aizkariem vīdēja Glorijas siluets.

Kad Garijs iegāja mājā, Bergs izslīdēja no mašīnas un ieņēma savu novērošanas posteni.

Glorija tieši tajā brīdī vilka naktskreklu. Viņa pat nepaskatījās uz Ga-riju, piegāja pie naktsgaldiņa un sāka sukāt matus.

Garijs novilka jaku, atslābināja kaklasaites mezglu un atpogāja krekla pogas.

— Glorija?

— Jā, — viņa nepagriezās, bet turpināja sukāt savus matus.

— Es gribētu atvainoties tavā priekšā. Es uzvedos kā pēdējais nelietis... Es lūdzu tev piedošanu... No visas sirds lūdzu piedošanu.

Glorijas roka ar ķemmi sastinga gaisā. Sieviete pagriezās un paskatījās uz Gariju ar savām lielajām, tumšajām acīm. Garijs ar lielu piepūli izturēja šo skatienu.

— Ko tas viss nozīmē, Garij? — Glorija klusi vaicāja.

— Es sēdēju ārā un domāju, — viņš teica un piesmēķēja cigareti. — Es pats nezinu, kas ar mani notika. — Viņš nobrauca ar roku pār saviem matiem. — Bet tu mani kārtīgi sapurināji, un tas nāca man par labu. Tagad es saprotu, ka mums labāk ir strādāt kopā. Es pat varu tevi iemācīt vadīt lidmašīnu.

— Nu ko, iespējams, ka tev ir taisnība. Iespējams, mūs abus vajadzēja tā krietni sapurināt, — Glorija atlika malā ķemmi un paskatījās spogulī.

— Un mums abiem ir labāk pazust no šejienes. Es negribu vairāk izaicināt likteni un redzēt šo meiteni. Brauksim prom jau rīt. Es nopirkšu sev mašīnu, un mēs savāksim savas mantas. Mēs varētu doties uz Jaun-orleānu... Ko tu par to domā?

Redzot, ka Glorija vēl joprojām šaubās, vai viņš runā patiesi to, ko domā, Garijs piebilda:

— Es pārvedīšu naudu no Ņujorkas uz Jaunorleānu un iedošu tev divdesmit piecus tūkstošus. Man jau agrāk vajadzēja tā izdarīt... — Garijs pasmaidīja. — Bet tad mēs sāksim strādāt kā līdzvērtīgi partneri. Ko tu par to teiksi?

Glorija novērsās, bet Garijs paspēja ieraudzīt asaras viņas acīs.

— O’kei, Garij, es esmu ar mieru.

* * *

Nākošajā rītā Garijs nopirka vecu ,,buiku“ un atstāja to kādā pilsētas stāvvietā.

Pēc tam viņš devās uz saimniecības preču veikalu. Tur viņš nopirka lāpstu un palūdza pārdevējai ietīt to papīrā. Tad viņš atgriezās stāvvietā un ielika lāpstu bagāžniekā.

Burtiski piecpadsmit metru no viņa stāvēja Bergs. Viņš uzreiz saprata, kāpēc Garijam ievajadzējās lāpstu. Izdzirdis Glorijas prasības un Garija šķietamo kapitulāciju, viņš uzreiz nedomāja, ka tas centīsies viņu novākt. Tagad lāpsta apstiprināja viņa pieņēmumu. Viņš redzēja arī to, ka Garijs izņēma no instrumentu kastes smagu uzgriežņu atslēgu un ielika to maisiņā līdzās vadītāja sēdeklim. Pēc tam Garijs apsēdās pie stūres un brauca uz moteli.

Tā kā Bergs zināja, uz kurieni aizbrauca Garijs, viņš nebrauca vis viņam pakaļ, bet iegrieza kādā šķērsielā, netālu no moteļa. Tad Bergs apturēja savu mašīnu.

* * *

Apmēram pēc stundas brauciena viņi nokļuva līdz Rojalpalhemmokai. Garijs noņēma kāju no gāzes pedāļa.

Drīz bija jābūt ceļa sazarojumam, kur viņš gribēja nogriezt no šosejas uz ceļa, kas veda uz Kolesitiju.

Pēc apmēram desmit minūšu lēna brauciena viņš beidzot ieraudzīja šo ceļa sazarojumu. Garijs nogrieza no šosejas un sāka braukt pa lauku ceļu, kuru no abām pusēm ieskāva sīki krūmi. Viņi nobrauca aptuveni jūdzi, līdz Glorija vaicāja:

— Bet vai mēs pareizi braucam, Garij? Vai nebūtu bijis labāk braukt pa šoseju?

— Ir gluži vienalga kā braukt. Gluži vienkārši šeit ir skaistākas ainavas/ un vēlāk mēs atkal izbrauksim uz šosejas. Skaties, kas tā par celtni? Šeit, iespējams, agrāk bija konservu frabrika!

Viņi pabrauca garām dažām pamestām un pussagruvušām ēkām, bet tad viņiem pēkšņi atklājās skats uz okeānu. Krastā auga daudz koku.

Balto smilšu pludmale bija gluži tuksnešaina. Garija piebremzēja.

— Kāds skaistums! — viņš noteica aizsmakušā balsī. — Varbūt, izpeldēsimies?

— Mans peldkostīms ir kaut kur pašā kofera dibenā, — atbildēja Glorija.

— Bet priekš kam tev peldkostīms? Šeit taču, izņemot mani, neviena nav...

Viņš apturēja mašīnu palmas ēnā.

— Kāp laukā, mazliet izpeldēsimies...

Kādu laiku Garijs palika mašīnā. Viņa sirds bija gatava izlēkt no krūtīm. Viņam pēkšņi radās tāda sajūta, ka viņi ar Gloriju ir vienīgie cilvēki pasaulē.

Glorija izkāpa un gāja pie ūdens, atstājot smiltīs dziļas pēdas.

Viņa roka pasniedzās pēc maisiņa un sataustīja uzgriežņa atslēgu. Pēc tam, atvēris durtiņas, Garijs izkāpa.

„Tagad, — viņš sev teica. — Tikai tagad!“ Glorija stāvēja ar muguru pret viņu un skatījās uz okeānu.

Pludmale bija vairākas jūdzes gara un joprojām tuksnešaina. Karstā saule padarīja okeānu līdzīgu milzīgam bronzas spogulim.

Karstās smiltis bira kurpēs. „Pat ja viņa sāks kliegt, vienalga neviens nedzirdēs/4 nodomāja Garijs, uzmanīgi dodoties viņas virzienā. Bet kad viņš jau piegāja viņai gandrīz blakus, viņa pēkšņi strauji pagriezās. Viņas acu izteiksme tā abstulbināja Gariju, it kā viņš būtu uzdūries sienai. Viņš uzreiz redzēja, ka Glorija visu saprata. Bet viņas acīs nebija baiļu — tikai nicinājums. Garijs nevarēja pakustēties no vietas. Viņš vērās viņas bālajā, saules apgaismotajā sejā. Laiks gāja, bet viņš nekustīgi stāvēja. Beidzot Glorija teica:

— Ko tu vēl gaidi?

Viņš gribēja sevi piespiest viņai iesist, bet nespēja. Ja viņa sāktu kliegt, censtos bēgt vai mestos viņam virsū, Garijs noteikti viņai iesistu. Bet viņas miers un vienaldzība Gariju pilnīgi paralizēja.

— Nu, sāc! — viņa teica. — Es taču zinu, kas tev prātā! Sit! Man ir vienalga...

— Tev nevajadzēja man draudēt, — viņš nošņāca. — Tu pati ievārīji šo putru, pati arī izstreb!

Glorija aplūkoja Garija izvēlēto ieroci.

— Lūk, kādu ieroci tu man esi izvēlējies!

— Tev nevajadzēja diktēt man, savus noteikumus! — šņāca Garijs. — Tu stāvi man ceļā! Vai tiešām tu nesaprati, ka es nepildīšu tavas pavēles? Džoanna un es, mēs gribam apprecēties, bet kad viņas tēvs nomirs, viņa mantos visus tā miljonus.

Un tu domā, ka es laidīšu garām šādu izdevību? Laidīšu garām tevis dēļ?

Ja viņa mestos tam virsū! Bet viņas miers un aukstais acu skatiens padarīja Gariju gluži bezpalīdzīgu.

Bergs, noslēpies visai pienācīgā attālumā, viņus vēroja. Savu mašīnu viņš jau iepriekš bija noslēpis krūmos.

Vējš atnesa līdz viņam gandrīz katru izteikto vārdu un, guļot palmu ēnā, Bergs tikai nicinoši smaidīja.

— Es vienalga tevi novākšu no sava ceļa, — teica Garijs un paspēra soli uz priekšu, cerot, ka Glorija izbīsies. — Kāpēc tu nebēdz? Kāpēc tu necenties izglābties? Es taču tevi tūlīt nositīšu!

— Nosit! — viņa joprojām mierīgi skatījās uz viņu. — Es tev netraucēju to izdarīt. Es taču zinu, ko tu esi nolēmis darīt, bet es vēl joprojām neticu, ka tu nolaidīsies tik zemu. Vai tiešām tu iedomājies, ka es noticēju taviem solījumiem? Tev taču viss bija rakstīts sejā! Bet tagad mēs esam vieni, un mūs neviens neredz... Ko tu gaidi?

Viņš nepakustējās. Sviedri pārklāja viņa seju, augumu kratīja viegls drudzis.

— Bet es pateikšu, kāpēc tu gaidi! — turpināja Glorija. — Tāpēc, ka tu esi gļēvulis! Tu jau arī agrāk izrādīji savu gļēvulību, kad tavai dzī-vlbai draudēja briesmas. Tev pietrūkst vīrišķības pat izdarīt šo pēdējo soli. Tu esi nelietis un mīkstčaulis!

Garijs gluži kā atvēzējās pret Gloriju ar atslēgu, bet tad ar spēju kustību aizmeta to prom.

Atslēga apmeta lielu loku un nokrita smiltīs dažus jardus no tās vietas, kur bija paslēpies Bergs.

— Jā... Tu uzvarēji... — nošņāca Garijs. — Kaut kam tādam man tiešām pietrūkst drosmes. O’kei... Es tevi apprecēšu. Darīšu visu, ko tu man liksi un ienīdīšu līdz savas dzīves beigām.

— Es ar tevi neapprecēšos, pat ja tu paliksi pēdējais vīrietis zemes virsū! — Glorija negaidot nicinoši iesaucās. — Kad tevi iemīlēju, es laikam pavisam biju zaudējusi prātu. Kā es varēju iemīlēt tādu briesmoni? Vācies prom no manām acīm! Es nepieduršos tavai nolādētajai naudai, pat ja tu lūgsies uz ceļiem manā priekšā. Es nekad to netaisījos ņemt. Gluži vienkārši es gribēju pārliecināties, cik tālu tu vari nolaisties savā nelietībā. Vācies prom pie savas vazaņķes un precē viņu laimīgs! Es tevi neapskaužu... vācies! Man ir pretīgi uz tevi skatīties!

Nicinājums Glorijas acīs gluži kā pletne sita Garijam pa seju. Viņš gribēja ko teikt, bet viņa atkal iekliedzās:

— Vācies prom, mīkstčauli!

Viņš pagriezās un nedrošiem soļiem devās uz automobili. Neapzinoties ko dara, viņš iedarbināja motoru un aizbrauca. Aizbraucis līdz ceļa sazarojumam, Garijs apturēja mašīnu. Viņš gluži vienkārši nespēja tālāk pabraukt. Viņa augums trīcēja, bet no kakla lauzās ārā kaut kāda šņākoņa un krākšana.

Ieķēries ar rokām stūrē, Garijs aizvēra acis. Viņa ausīs vēl joprojām skanēja Glorijas nicinošā balss. Bet Glorija gulēja baltajās smiltīs, saķērusi seju rokās.

Bergu viņa neredzēja un nedzirdēja, kā tas pa baltajām smiltīm bez trokšņa pienāca viņai klāt. Viņa cimdā tērptajā rokā bija sažņaugta uzgriežņu atslēga, kuru pirms dažām minūtēm Garijs bija aizmetis prom savā vājuma brīdī...

7. nodaļa

Saules stari, kas spiedās cauri mašīnas logam, atgrieza Gariju īstenībā. Viņš nezināja, cik ilgi tā bija nosēdējis, un viņš sev vaicāja: „Bet kā gan tur Glorija?"

Nedrīkst viņu pamest šajā vientuļajā vietā. No otras puses, Garijam bija ļoti grūti atgriezties sava negoda vietā.

Taču, neskatoties uz to, viņš iedarbināja mašīnu, apgrieza to uz šaurā ceļa un brauca atpakaļ uz pludmali.

Saule nežēlīgi cepināja, Garijs izkāpa no mašīnas un, slēpjoties koku ēnā, devās uz pludmali. Pēkšņi viņš apstājās, jo ieraudzīja Gloriju. Viņa gulēja uz sāniem, acīmredzot, bija aizmigusi.

„Vajadzēja apgulties ēnā, — nodomāja Garijs. — Saulē var dabūt saules dūrienu."

Bergs vēroja viņu no savas slēptuves. Viņa apaļajā sejā nebija nekādu emociju, bet viņa roka gulēja uz pistoles spala, kuru viņš nēsāja zem paduses makstī.

— Glorija! — iesaucās Garijs. Viņš negribēja tai nākt klāt, lai viņu nenobiedētu. — Glorija!

Viņa nekustējās. Šķiet, ka viņa to pat nedzirdēja. Satraucies Garijs ātri pieskrēja pie viņas.

— Glorija! — viņš vēlreiz iesaucās un pēkšņi apstājās.

Kādu laiku viņš stāvēja nekustīgi, bet tad lēnām tuvojās Glorijai. Viņš ieraudzīja brūces viņai galvā un pat nepieskaroties saprata, ka viņa ir mirusi.

Cigarete izkrita viņam no rokas. Viņš neticēja savām acīm. Viņam pat uz mirkli šķita, ka tieši viņš ir to nogalinājis. Bet Garijs uzreiz atmeta šo domu kā nereālu. Tātad, kāds cits?

Viņš bailēs palūkojās visapkārt.

Milzīgajā pludmalē nebija nevienas dzīvas dvēseles. Garija skatiens pievērsās krūmiem. Varbūt, kāds ir paslēpies tur? Garijs lūkojās smiltīs, meklējot slepkavas pēdas, bet redzēja tikai savas un Glorijas pēdas. Viņš nezināja, ka Bergs bija gājis tieši viņa pēdās, bet tās, kas veda uz pludmali, izlīdzinājis ar rokām.

Garijs nolēma pārmeklēt meža klajumu. Bergs, šķiet, to saprata un ātri ieslīdēja savā mašīnā...

Garijs paspēja paspert tikai pāris soļus palmu virzienā, kad izdzirda motora troksni.

Viņš metās pa karstajām smiltīm ceļa virzienā. Tātad liecinieks tomēr bija! Garijs ieraudzīja mašīnu, kas pamazām nozuda viņa skatienam, un viņš saprata, ka viņam to neizdosies panākt.

Acīmredzot, kāds vājprātīgais noklausījās viņu strīdu un nolēma izspēlēt ļaunu joku. Un aizbraucošā mašīna varēja piederēt tikai slepkavam. Un šis slepkava droši zināja, ka Garijs nekad nevienam nestāstīs par šo scēnu pludmalē.

Garijs atgriezās pie mašīnas, atvēra bagāžnieku, izņēma lāpstu un devās atpakaļ, lai apraktu Glorijas līķi.

Vēlāk viņš izmisis meklēja uzgriežņu atslēgu, bet tā arī neatrada. Smiltīs bija saglabājies tikai nospiedums, kas norādīja vietu, kur tā nokritusi, bet līdzās bija redzams rokas nospiedums. Acīmredzot, slepkava pacēla šo atslēgu.

Tagad Garijam tikai atlika cerēt, ka slepkava noslēps atslēgu tādā vietā, kur neviens to neatradīs.

Mašīnā Garijs uzsmēķēja un sāka domāt. Viņš apraka Gloriju un viņas koferi... Tagad ir nepieciešams to visu aizmirst. Tagad viņš ir pilnīgi brīvs, un viņam ir nopietni jādomā par nākotni. Vajag atgriezties Maijami, pie Džoannas.

* * *

Viņš nolēma sameklēt sev kādu lētāku mājvietu. Devies uz Biskajas bulvāri, viņš atrada sev piemērotu bungalo lētā motelī, okeāna krastā. Atstājis mašīnu pie ieejas durvīm, viņš iegāja bungalo.

Pēc minūtes uzradās Bergs. Atcerējies mājas numuru, viņš devās pie pārvaldnieka un noīrēja bungalo netālu no Garija. Savu mašīnu viņš atstāja arī netālu no ieejas, iegāja bungalo un apsēdās pie loga. No šejienes bija labi redzams Garija bungalo. Bergs pat redzēja, kā Garijs laiku pa laikam staigāja šurpu turpu pa istabu. Bergs juta savā ķermenī patīkamu nogurumu.

Iegājis dušā un pārģērbies, Garijs iedzēra dažas porcijas viskija. Bija jau gandrīz astoņi. Garijs piezvanīja Džoannai.

Viņa pati pienāca pie telefona.

— Kas jauns, Garij? — viņa vaicāja. - Es negaidīju, ka tu tik ātri piezvanīsi...

— Viņa aizbrauca. Beidzot es esmu ticis no viņas vaļā.

— Tiesa? Un kurp gan viņa aizbrauca?

— Uz Meksikositiju. Es jau tev teicu, ka viņai tur dzīvo brālis.

— Es esmu ļoti par to priecīga. Vai tev nācās viņai atdot daudz naudas?

— Nē. Viņa pati nemaz negribēja daudz ņemt. Palūdza tikai dažus tūkstošus. Es piedāvāju vairāk, bet viņa atteicās. Rīkojās ļoti cēli, pat novēlēja mums laimi...

— Novēlēja mums laimi? — intonācija, ar kādu Džoanna viņam to pārjautāja, atgādināja Garijam, ka ir rūpīgāk jāseko saviem izteiktajiem vārdiem.

— Jā... Vienkārši, kad es viņai teicu, ka mums ir jāšķiras, ar viņu atgadījās kaut kas līdzīgs šokam... Bet kad tas pārgāja, viņa saprata, ka mēs ar tevi... nu, ka mēs mīlam viens otru un gribam apprecēties... un viņa izturējās ļoti mierīgi...

— Bet es tā uztraucos! Vai viņa aizbrauca ar vilcienu?

— Jā, bet aizmirsīsim par to visu. Kad mēs tiksimies? Mums ir par daudz ko jāaprunājas.

— Kur tu atrodies?

— Biskajas bulvārī, motelī. Māja numur 376.

— Es pie tevis aizbraukšu. Gaidi mani, Garij.

— Protams, gaidīšu.

— Es tevi mīlu, Garij!

— Es tevi arī!

Garijs nolika klausuli un iedzēra vēl viskiju. Kad Džoanna piebrauca pie viņa ar krēmkrāsas ,,kadilaku“, Garijs vēl joprojām atradās alkohola iespaidā. Līdz tam laikam viņš bija paguvis jau iedzert četras porcijas viskija, un viņa nervi bija mierīgi.

Džoanna nolika mašīnu līdzās ,,buikam“ un pamāja Garijam ar roku.

— Nāc iekšā! — pasauca Garijs pa logu. — Šis motelis nav tik grezns kā iepriekšējais, kuru tu man rekomendēji, bet šeit ir lētāk, bet tagad man jāsāk ekonomēt.

Iegājusi bungalo, meitene teica:

— Es esmu tik priecīga, Garij, ka viss tik labi beidzies. Es tik ļoti uztraucos un nodomāju, ka viņa tik viegli no tevis neatteiksies.

Viņš to apskāva.

— Es domāju, ka viņa par tevi vēl cīnīsies, — turpināja Džoanna. — Viņa tevi mīl, Garij. Sieviete to vienmēr ievēro. Bet vai tu esi pārliecināts, ka viņa neatgriezīsies?

Garijs piespieda sevi paskatīties Džoannai acīs.

— Protams, ka pārliecināts. Un nerunāsim vairāk par to. Mums vēl ir daudz kas jāapspiež. Protams, ja tu esi ar mieru...

— Saprotams, ka esmu. Es visu laiku par to vien tikai domāju.

Garijs paņēma viņas seju savās plaukstās un pieliecās, lai noskūpstītu

. meiteni. Džoanna apvija viņa kaklu ar rokām. Garijs atbrīvoja vienu roku, sataustīja ar to durvju kliņķi un aizvēra durvis. Tad, neizlaižot meiteni no savām skavām, viņš paspēra pāris soļus loga virzienā un gribēja aizvilkt aizkarus.

Pēkšņi Džoanna sajuta, ka Garija augums kaut kā neveikli saspringa. Viņa roka sastinga gaisā.

— Kas noticis? — vaicāja Džoanna.

Garijs neko neatbildēja.

Viņa gribēja palūkoties pa logu, bet viņš to atgrūda tik stipri, ka Džoanna gandrīz nokrita.

— Neej klāt pie loga! — viņa balsī bija jūtamas izbailes.

— Kas noticis, Garij?

— Tur ir kruķis!

Viņš ieraudzīja pie bungalo gara auguma, plecīgu vīrieti un tūdaļ saprata, ka tas ir policists. Losandželosā viņš bija redzējis daudz civilā tērptu policistu, un tāpēc nevarēja kļūdīties. Cilvēks aplūkoja Garija mašīnu. Pēc tam viņš izbrīnījies palūkojās uz ,,kadilaku“. Beidzot viņš devās pie bungalo durvīm.

Garijs norādīja Džoannai uz vannas istabu.

— Noslēpies pagaidām tur... Viņš nedrīkst tevi ieraudzīt. Ja tavs tēvs dabūs zināt...

— Ak, mans Dievs! — Džoannas acis iepletās no izbrīna. — Viņš man nekad nepiedos... — viņa izbijusies palūkojās uz Gariju un nozuda vannas istabā. Un tieši tajā mirklī pie mājiņas durvīm pieklauvēja.

Garijs izturēja pauzi un tad atvēra durvis.

— Vai jūs sauc Grifins? — vaicāja vīrietis un paraudzījās uz Gariju ar asu skatienu.

— Es esmu seržants detektīvs Hammerstons. Vai es varu aprunāties ar missis Grifinu?

Garija sirds sāka neprātīgi dauzīties. Tikai ar pūlēm viņam izdevās saņemt sevi rokās un saglabāt mierīgu sejas izteiksmi.

— Ar ko?

— Ar jūsu sievu, — teica seržants un vērīgi raudzījās uz Gariju.

Garijs sajuta briesmas. Nekādā gadījumā nedrīkst ļaut pieķert sevi melos. Viņi jebkurā brīdī var pārbaudīt, vai viņš ir precējies.

— Jūs esat kaut ko sajaucis. Es neesmu precējies.

— Bet jūs taču sauc Garijs Grifins?

— Jā.

— Un pagājušo nakti jūs vēl nakšņojāt motelī ,,Florida“?

— Jā. Bet kāda tam visam ir nozīme?

— Jūs bijāt kopā ar sievieti, un jūs piereģistrējāties motelī kā misters Grifins. Vai nav tiesa?

— Tā ir, — izspieda Garijs, cenšoties saglabāt iespējami vienaldzīgāku sejas izteiksmi. — Bet tikai nestāstiet man lūdzu, ka ar to būtu jānodarbojas policijai.

Hammerstons pielieca galvu.

— Jūs gribat teikt, ka viņa nav jūsu sieva?

— Protams!

— O’kei! — teica seržants. — Tad sāksim visu no sākuma. Tātad, sieviete, ar kuru jūs piereģistrējāties motelī kā ar savu sievu, īstenībā nav jūsu sieva?

— Pilnīgi pareizi, — Garijs centās pasmaidīt. — Bet kas jums no manis ir vajadzīgs?

14-160

Hammerstons pavirši aplūkoja istabu un ievēroja Džoannas cimdus un SQminu uz galda. Seržants izbrīnījies pacēla uzacis. Garijs pagriezās un saprata, kas tā pārsteidza Hammerstonu. Viņš paspēra soli uz priekšu, lai izbīdītu policistu no bungalo. Bet smagnējais Hammerstons pārkāpa pāri slieksnim un iegāja istabā. Tad viņš aizvēra durvis un atspiedās ar muguru pret tām.

— Viņas tik tiešām nav?

— Nē.

Seržants, šķiet, nomierinājās.

Viņš atbīdīja cepuri uz pakauša, izņēma kabatlakatu un noslaucīja nosvīdušo pieri.

— Tādā gadījumā mēs varētu ar jums aprunāties istabā.

— Ja mēs arī runāsim, tad tikai šeit, pie sliekšņa.

— Šķiet, es neesmu atnācis īstajā laikā, — Hammerstons nosmīnēja. — Nu, labi, es jūs ilgi nemocīšu. Kur es varu sastapt jūsu draudzeni?

Garijs atviegloti nopūtās. Tātad viņi vēl nav atraduši Glorijas līķi. Viņš tagad bija par to pārliecināts un kļuva mierīgāks.

— Bet kālab gan tāda noslēpumainība? Ko jums no viņas vajag?

Hammerstons plaši pasmaidīja.

— Es gribu viņai nodot piecdesmit dolārus. Viņai tas būs pārsteigums, vai ne?

— Piecdesmit dolārus? — pārjautāja Garijs. — Neko nesaprotu.

— Redziet, meitene, kas strādā ,,Floridas“ administratora birojā ir, par nelaimi, mana māsa. Bet es jūs neaizkavēšu ar sīkumiem. Diemžēl, viņai ir prāta tik daudz kā vistai. Kad jūsu draudzene norēķinājās par mājiņu, mana māšele nodīrāja viņai par piecdesmit dolāriem vairāk. Laikam, kādā rēķinā divnieks bija vairāk līdzinājies septiņniekam. Mana māsa to atklāja, kad jūs jau izbraucāt no moteļa. Viņa to visu atstāstīja man. Reizēm viņa man lūdz palīdzību. Nu, bet par cik piecdesmit dolāri nav nebūt tik maza summa, es apsolīju viņai jūs sameklēt. Es zvanīju uz vairākiem moteļiem, un lūk... Vispār, man ir jānodod jūsu draudzenei piecdesmit dolārus.

— Nezinu, kur viņa pašlaik atrodam, — teica Garijs, cenzdamies runāt pēc iespējas mierīgāk. — Lieta tāda, ka mēs izšķīrāmies.

— Lūk kā? — Hammerstons jutās vīlies. — Mana māsa man teica, ka viņa redzēja, kā jūs aizbraucāt ar ,,buiku“ 27. šosejas virzienā. Tātad jūs viņu kaut kur aizvedāt?

Garijs atkal juta, kā pār viņu savelkas negaisa mākoņi. Atkal viņa sirds bija gatava izlēkt no krūtīm. Viņam šķita, ka pat detektīvs dzird tās straujos pukstus. Nedrīkst noliegt, ka viņš aizbraucis kopā ar Gloriju... Šis centīgais policists varēja ievākt ziņas.

— Es aizvedu viņu uz Koljesitiju, — teica Garijs. — Viņa bija nolēmusi braukt ur Jaunorleānu.

— Uz Jaunorleānu? — Hammerstons pakasīja sev vaigu. — Dīvaini. No Koljesitijas taču vispār nevar nokļūt līdz Jaunorleānai.

— Nevar? Nu šeit es neko nevaru izmainīt, — sausi noteica Garijs. — Viņa man palūdza, lai es viņu turp aizvedu, un es izpildīju viņas lūgumu.

— Jā... ir nu gan šīs sievietes! Tās nekad nevar saprast... Starp citu, kā viņu sauc?

— Glorija Deina.

Hammerstons izņēma etviju un piesmēķēja cigareti.

— Kā man teica, jūs ar savu draudzeni motelī sastrīdējāties, - viņš teica pēc neilgas pauzes. — Manai māsai sūdzējās cilvēki no kaimiņu bun-galo. Vai tā ir tiesa?

— Iespējams, - atbildēja Garijs, piespiedis sevi izturēt policista vērīgo skatienu. - Mēs bieži strīdējāmies pēdējā laikā. Tāpēc jau arī izšķīrāmies...

— Mēs ar sievu arī ļoti bieži strīdamies, taču vēl līdz pat šim laikam neesam izšķīrušies, — nosmīnēja policists. — Bet ko lai es iesāku ar šiem piecdesmit dolāriem? Varbūt, es tos atdošu jums? Bet tikai pret parakstu.

— Nu, protams.

Hammerstons izņēma no kabatas piezīmju grāmatiņu un kaut ko uz-skribelēja uz tīras lapas. Pēc tam viņš to izrāva un pasniedza Garijam kopā ar zīmuļa galu. Garijs parakstīja papīru, un Hammerstons iedeva viņam piecdesmit dolārus — piecas desmitdolāru banknotes.

— Liels paldies, - Garijs viņam pateicās. - Atvainojiet lūdzu, ka jums sagādājām liekas neērtības.

— Nieki, - atbildēja detektīvs. Viņš izgāja, uzmeta uzmanīgu skatienu ,,kadilakam“ un nozuda...

14*

Garijs pavadīja viņu ar skatu, jau stāvot istabā līdzās Džoannai. Telpā valdīja nomācošs klusums. Beidzot Džoanna piegāja pie tualetes galdiņa.

— Man ir jābrauc, — viņa noteica bezkaislīgā balsī, tad paņēma somiņu un cimdus.

— Bet tu nedrīksti tūlīt aiziet! Tev taču vēl ir daudz laika, — Garijs piegāja pie meitenes, bet Džoanna izvairījās no viņa apskāviena un paspēra pāris soļus durvju virzienā. Viņas seja bija drūma.

— Kas tev noticis? Kāpēc tev ir tāda seja?

Viņa pacēla acis un palūkojās uz Gariju, tajās bija redzamas bailes.

— Šeit kaut kas nav tā kā vajag, — teica meitene. — Kāpēc tu nobijies no policista?

— Nobijos? — Garijs centās pasmaidīt, taču lūpas viņam neklausīja. — Es gluži vienkārši negribēju, lai viņš šeit ieraudzītu tevi.

— Nē, Garij! Viņu ieraugot, tevi pārņēma paniskas bailes, un es gribu zināt, kāpēc, — stingri noteica Džoanna. — Kāpēc tu viņam teici, ka aizvedi Gloriju uz Koljesitiju? Man, turpretim, tu teici, ka aizvedi viņu uz Meksikositijas vilcienu.

,Acīmredzot, viņa noklausījās visu manu sarunu ar policistu, — nodomāja Garijs. — Vajag kaut ko izdomāt. Tagad viss ir atkarīgs no tā, cik veikli viņš samelos.“

— Uz Koljesitiju?! — Garijs saspringti iesmējās. — Man taču bija viņam kaut kas jāsaka! Es negribēju viņam teikt, ka viņa aizbrauc uz Meksiku.

— Kāpēc?

— Kas tā par nopratināšanu, Džoanna? Es tevi nesaprotu!

Meitenes pelēkās acis neuzticīgi un vērīgi raudzījās Garijā.

— Kāpēc tu viņam negribēji teikt, uz kurieni viņa aizbrauca? — uzstāja meitene un atkāpās divus soļus atpakaļ.

— Es taču tev jau teicu, ka tad, kad es iepazinos ar Gloriju, viņa atradās ļoti smagā stāvoklī. Viņa pat gribēja izdarīt pašnāvību. Bet es tev neteicu — kāpēc. Lieta tāda, ka viņu meklē policija. Bet viņa man nekad neteica, kāpēc. Lūk, es arī izturējos ar neuzticību pret šo policistu. Iespējams, viņš tik tiešām gribēja viņai atdot piecdesmit dolārus, bet varēja ari visu šo stāstu izdomāt. Tāpēc es arī nosaucu pirmo pilsētu, kas man iešāvās prātā. Tas, lūk, arī viss.

Džoanna neskatījās uz Gariju. Viņa nervozi plūkāja savas somiņas siksniņu.

— Skaidrs, — beidzot viņa teica. — Tagad man daudz kas kļuva skaidrāks... Bet kad tu teici, ka aizvedi viņu uz Koljesitiju, es pārbijos...

— Kāpēc? - Garijs saprata, ka nav viņu pārliecinājis, un tāpēc nervozēja.

— Tāpēc, ka es vēl līdz pat šim brīdim nevaru noticēt, ka viņa tik viegli piekrita aizbraukt, — atbildēja Džoanna. — Viņa tevi mīlēja. Tas bija redzams pēc viņas acīm. Bet tāda sieviete kā Glorija nevar tik viegli šķirties no cilvēka, kuru mīl. Lūk, kas mani satrauc.

— Bet tieši tāpēc jau viņa arī negribēja stāties ceļā mūsu laimei, — paziņoja Garijs. — Kad viņa uzzināja, ka mēs gribam apprecēties, viņa tūdaļ pat atbrīvoja mani no visiem pienākumiem. Es iedevu viņai nedaudz naudas, un arī brālis Meksikā viņai palīdzēs. Tev nav par ko uztraukties.

— Bet kā sauc viņas brāli?

Garija pirksti neviļus sažņaudzās dūrē, bet viņš mierīgi atbildēja:

— Nav ne jausmas. Mani tas nekad nav īpaši interesējis. Bet vai tad tam ir kāda nozīme?

— Domāju, ka nav... Nu, bet man ir laiks iet.

— Bet kāpēc gan, Džoann! Es taču visu tev paskaidroju!

— Jā, paskaidroji. Satiksimies rīt. Tagad man nav laika ar tevi ilgi sarunāties. Man ir jābūt mājās.

— Nu ko, labi. Es piezvanīšu tev rīt desmitos. Mums taču vēl ir jāaizbrauc pie māklera... Un tad — vai nebūtu laiks tev iepazīstināt mani ar savu tēvu? Kālab vilkt garumā?

— Es padomāšu, ko tur var izdarīt, — viņa apsolīja.

Garijs gribēja pienākt pie viņas, bet Džoanna ātri atvēra durvis un izslīdēja ārā. Kad viņa iekāpa mašīnā, Garijs pamāja meitenei ar roku, taču viņa nepievērsa tam nekādu uzmanību.

Kādu laiku Garijs stāvēja uz sliekšņa, tad atgriezās bungalo un aizslēdza durvis. Iegājis vannas istabā, viņš tik ilgi stāvēja zem aukstas dušas, ka viņam tīri vai aizrāvās elpa. Viņš spēcīgi noberzās ar dvieli, bet tad paraudzījās spogulī. Tagad viņš izskatījās nedaudz labāk, taču bailes vēl joprojām slēpās viņa acīs.

Viņš apģērbās. Viņa rokas trīcēja, un viņš tikai ar grūtībām aizpogāja krekla pogas.

Atvēris durvis un iegājis istabā, Garijs pēkšņi apstājās kā zemē iemiets. Asinis sastinga viņa dzīslās un sirds gandrīz pārplīsa.

Krēslā sēdēja Bergs. Viņš paskatījās uz paralizēto Gariju, tad atbīdīja cepuri uz pakauša.

No Berga mutes kaktiņa nokarājās cigarete, bet viņa milzīgie uzblīdušie pirksti bija sakrustoti uz vēdera.

* * *

Pēdējās diennakts laikā Garijs bija jau aizmirsis par Bergu. Bet tagad lūk viņš: sēž uz krēsla un skatās uz Gariju, kurš pamiris kā trusītis žņaudzējčūskas priekšā.

Bet Bergs izbaudīja šo mirkli, redzot, kādas šausmas viņš izraisījis Ga-rijā. Beidzot viņš it kā negribīgi noteica:

— Sveiks, Grīn... Tev tas ir visai negaidīti, vai nav tiesa? Apsēdies uz gultas, nedaudz aprunāsimies.

Garijs pārvietojās kā smagi slims. Nokļuvis līdz gultai, viņš atkrita tajā. Kaut ko noliegt nebija nekādas jēgas. Bailes bija viņu nodevušas pilnīgi.

— Vai tu domāji, ka tiksi no manis vaļā? — noteica Bergs un ar sapņainu skatu izpūta dūmu strūklu. — Es tev sekoju jau no pašas Okla-homas. — Viņš saspieda izsmēķi pret krēsla rokturi. — Bet tu neesi slikti izklaidējies. Man patīk tava draudzenīte.

— Ko jūs gribat? — nomurmināja Garijs.

Berga lūpas savilkās zvēra smaidā.

— Es gribētu tev kaut ko pārdot, draudziņ. Šī lieta tev ir ļoti vajadzīga...

— Ko jūs ar to domājat?

— Es domāju uzgriežņu atslēgu. Uzgriežņu atslēgu ar sakaltušām asins pēdām, matiem un taviem pirkstu nospiedumiem desertā. Esmu pārliecināts, ka tevi ieinteresēs šis pirkums.

Tad lūk, kas nogalināja Gloriju! Kāds gan viņš bija idiots, ka nenovērtēja Bergu un bija par viņu pat aizmirsis! Bet kāpēc tad viņš nenogalināja viņu kopā ar Gloriju? Bergs taču gluži mierīgi varēja viņu nošaut tukšajā pludmalē?

— Tātad, jūs viņu nogalinājāt? — viņš klusi teica.

— Pilnīgi pareizi, — smaidot atbildēja Bergs. — Viņa to bija pelnījusi. Bet tikai es un tu zinām, ka to izdarīju es. Policija saņems uzgriežņu atslēgu ar taviem pirkstu nospiedumiem, un tad tev vāks! Nu, vai pirksi?

— Jā, — atbildēja Garijs, cenšoties novilkt laiku.

— Es tā arī domāju, — apmierināti noteica Bergs un viņa lūpas savilkās ļaunprātīgā smīnā. — Tas maksā piecdesmit tūkstošus, un es uzskatu, ka tas vēl ir lēti!

Tagad Garijs saprata, kāpēc viņš vēl joprojām ir dzīvs. Bergs vispirms vēlējās atdabūt Delani naudu.

— Man nav vairāk tādas summas, — viņš teica. — Es atdošu četrdesmit tūkstošus - tas ir viss, kas man ir.

Taču Bergu tas neapmierināja.

— Delani grib saņemt visu naudu. Visu, līdz pēdējam centam. Ja tu nespēj to nopelnīt, tad palūdz savai draudzenītei. Tas nebūs grūti izdarāms. Viņa ir iemīlējusies tevī gluži kā kaķene. Es to redzēju. Bez tam viņa peldas naudā.

— Diez vai viņa varēs man palīdzēt, — iebilda Garijs, — un turklāt, es nevaru viņai to prasīt.

Bergs paraustīja plecus.

— Kā vēlies! Vai nu piecdesmit tūkstošu, vai atslēga tiks nodota policijai. Man ir vajadzīga nauda līdz rītvakaram.

Līdz rītvakaram! Garijs kļuva domīgs. Viņam deva diennakti laika, lai viņš rastu izeju no šīs situācijas.

— Es darīšu visu, kas manos spēkos, - viņš teica. - Bet pēc tam?

— Pēc tam tu dabūsi uzgriežņu atslēgu.

— Bet kas dos garantiju, ka jūs mani nepiemānīsiet? — nenolaižot acis no Berga, vaicāja Garijs.

Tas pasmīnēja.

— Neviens. Tev nāksies noticēt man, kā Delani noticēja tev, — šai smalkajai frāzei vajadzēja nozīmēt to, ka Bergs viņam atriebsies, tiklīdz būs saņēmis naudu.

viņš apsolīja iebraukt dienas otrā pusē. Viņš vēl sarunājās ar kasieri, kad bankā ienāca Bergs.

Ar viltīgu un ļaunprātīgu smaidiņu sejā Bergs sveicināja Gariju. Viņš uzkavējās bankā tikai īsu brīdi, tikai redzēja, kā Garijs parakstīja kādu formulāru. Pēc tam Bergs aizgāja, un Garijs, lai arī kā necentās, nespēja viņu vairāk ieraudzīt. Taču viņš bija stingri pārliecināts, ka Bergs nenolaiž no viņa acis.

Kad ieradās Džoanna savā ,,kadilakā“, Garijs piegāja pie mašīnas un iekāpa tajā. Paraudzījies uz meitenei, viņš ievēroja, ka tā ir bāla, bet zem acīm tai bija zili riņķi. Bija jūtams, ka Džoanna nervozēja.

Kad viņi brauca pa 27. Dienvidrietumu ielu, abi klusēja. Garijs centās aizmugures skata spogulī ieraudzīt Berga mašīnu un, kad viņi nobremzēja pie kārtējā krustojuma, viņš to beidzot ievēroja.

Tikai kad mašīna apstājās pie mājas, kurā atradās golfa klubs, Garijs uzrunāja meiteni.

— Pasēdēsim šeit, terasē?

Viņš veda to pa begonijām ieskautu celiņu uz lielu terasi ar galdiņiem un krāsainiem saulessargiem. Terasē sēdēja tikai kādi seši cilvēki, un Garijs viegli atrada kādu vietuļāku vietu. Viņi apsēdās, taču Garijs uzsāka sarunu tikai tad, kad oficiants viņam atnesa viskija dubultporciju.

— Vai tu runāji ar tēvu?

— Nē, — atbildēja Džoanna, — viņš šodien ir ļoti aizņemts.

— Un kad tu domā ar viņu aprunāties? Es gribētu jau tūdaļ pat uzsākt savu lietu.

Džoanna sarauca pierīti un palūkojās uz savām plaukstām.

— Es nerunāšu ar viņu, Garij.

Garijam izlikās it kā kāds būtu viņam iegāzis ar mietu pa galvu.

— Tu gribi teikt, ka nepiedalīsies šajā lietā?

— Man ir ļoti žēl, bet es esmu pārdomājusi.

— Bet es tik ļoti cerēju uz tevi, Džoann, - aizsmakušā balsī noteica Garijs. — Mēs taču jau visu norunājām... Es gluži vienkārši nespēju noticēt, ka tu esi pārdomājusi. Kāpēc tu tā izlēmi?

— Tēvs vienmēr uzticas manam lietišķajam ķērienam, — atbildēja Džoanna, vērojot golfa spēli laukumā, — un nešaubās par maniem priekšlikumiem. Viņš nekavējoties mani atbalstītu, ja es viņam kaut ko lūgtu. Bet tur jau tā lieta! Šoreiz es nevaru viņam pateikt, ka mana ideja tik tiešām ir laba.

Garijs juta, kā viņa asinis sastingst dzīslās.

— Es tevi nesaprotu, — viņš teica. — Tu taču pati man teici, ka tā ir laba ideja. Kāpēc tu to pašu nevari pateikt arī viņam?

— Jā, ideja laba, — viņa mierīgi teica un skatījās Garijam tieši acīs. — Bet es neesmu pārliecināta, ka tu paliksi tikpat labs, kad mēs kļūsim par kompanjoniem.

Garijs juta, ka kļūst auksts kā ledus.

— Tu vairāk mani nemīli?

Viņa pagrozīja galvu.

— Tam nav nekā kopēja ar mīlestību, Garij... Mans tēvs vienmēr saka, ka nedrīkst jaukt kopā mīlestību ar biznesu... Un viņam ir taisnība.

Garijs apjucis noglauda ar roku matus. Bez Greinera atbalsta viņam pat nebija ko domāt par savu lietu. Labākajā gadījumā varēja nopirkt lidmašīnu, kura tam nesīs daudz raižu, bet mazu peļņu.

— Kāpēc tu tik negaidīti izmainīji savu attieksmi pret mani?

— Es pēkšņi iedomājos, ka gluži neko nezinu par tevi. Es zinu tikai, ka izturējos apbrīnojami vieglprātīgi. Viss notika kaut kādu jūtu uzplūdā, kas ļāva tev mani iekarot. Man šķita, ka tu esi apbrīnojams cilvēks, bet tagad jau es par to šaubos. Vakar es uzzināju divas lietas: tu esi melis un tu baidies no policijas... Bet es nekad nebūšu ar mieru kļūt par tāda cilvēka partneri, kuram es nevaru pilnīgi uzticēties.

Ar drebošu roku Garijs sagrāba glāzi ar viskiju un izdzēra to vienā rāvienā.

— Bet tu, tā labiņā! — viņš teica kaut kādā neīstā tonī. — Tātad, es esmu melis? Man pat nevar vairs uzticēties? Lai nu ko, bet nekad nebiju gaidījis no tevis šādus vārdus!

— Ko tu izdarīji ar Gloriju Deinu? — vaicāja Džoanna, skatoties Garijam tieši acīs.

Garijs juta, kā viņa seju pārklāj sviedri.

— Izdarīju? Ko tu ar to gribi teikt?

— Neko. Gluži neko... es vienkārši tev vaicāju: ko tu ar viņu izdarīji?

— Es taču jau tev teicu, — atbildēja Garijs: — Es pavadīju viņu uz Meksikositijas vilcienu. Kādu laiku viņa tur padzīvos pie brāļa...

— Iedod man viņas brāļa adresi! Es gribu pārliecināties par to, ka Glorija laimīgi nokļuvusi galā.

— Ja vien es zinātu viņa adresi! — Garijs noslaucīja seju ar kabat-lakatu. — Man tās nav, un mani nemaz neinteresē, kur dzīvo viņas brālis!

— Tātad, tu pavadīji viņu uz vilcienu?

— Jā... Un paklausies, Džoanna...

— Cikos attiet šis vilciens?

Garijs saprata, ka tās ir lamatas: viņa taču to varēja pārbaudīt. Un viņš nolādēja sevi par to, ka nebija uzzinājis šī vilciena atiešanas laiku.

— No rīta, — viņš teica un atkal sagrāba glāzi. — Bet Dieva dēļ, Džoann...

— Vai tu esi pārliecināts, ka šis vilciens atiet no rīta?

Ievērojis, ka glāze ir tukša, viņš nolika to atpakaļ uz galdiņa. Viņš jau vairāk nespēja atbildēt. Džoanna bija iedzinusi viņu stūrī un zināja, ka viņš melo. Tad viņš nolēma izstāstīt tai kādu daļu no patiesības un tādā veidā viņu pārliecināt.

— O’kei! Viņa neaizbrauca uz Meksikositiju, — viņš teica. — Vai tagad esi apmierināta?

— Tātad tu atzīsties, ka sameloji?

— Jā, sameloju... Un ļoti to nožēloju. Es pastāstīju tev, kas notika. Glorija kļuva kā neprātīga, kad uzzināja, ka es gribu viņu pamest, un pieprasīja trīsdesmit tūkstošus. Viņa piedraudēja, ka dosies pie tava tēva un visu tam izstāstīs. Bet ja es viņai būtu iedevis tik daudz naudas, es vairāk nevarētu organizēt pats savu lietu. Es nezināju, ko man darīt, un tad es nolēmu atteikties no tevis un braukt ar viņu uz Jaunorleānu. Viņa vēlējās tieši uz turieni. Mēs tieši tajā brīdī bijām tikuši līdz Koljesitijai, kad es sapratu, ka ilgāk nespēšu to izturēt. Es jutu, ja es viņai padošos, tad sakropļošu visu savu turpmāko dzīvi. Ne tikai savu, bet arī tavu. Un es viņai visu pateicu... Teicu, ja viņa mani grib šantažēt, tad es rīkošos tāpat un izdošu viņu policijai. Un tā rezultātā, pēc vētrainas scēnas, viņa beidzot piekāpās. Es iedevu viņai divus tūkstošus, un viņa apsolīja likt mani mierā. Es aizvedu viņu līdz Jaunorleānas autobusam, bet pats atgriezos atpakaļ. Lūk arī viss.

— Kāpēc gan tu neizstāstīji man visu to ātrāk? — vaicāja Džoanna vēl joprojām tajā pašā mierīgajā un aukstajā balsī.

— Vienkārši negribēju tevi satraukt.

— Un tagad viņa ir Jaunorleānā?

— Domāju, ka jā, bet īsti vēl nezinu. Es tikai aizvedu viņu līdz autobusam, kurš gāja uz Jaunorleānu. Bet uz kurieni viņa nolēma braukt pēc tam, es nezinu, un mani tas nemaz neinteresē! Vai tiešām mēs nevaram to visu aizmirst? Es mīlu tikai tevi un gribu ar tevi apprecēties...

— Nē, — Džoanna viņu pārtrauca. — Vispirms es gribu pārliecināties, ka tu teici patiesību!

— Protams, ka patiesību! — nervozi teica Garijs. - Dodu tev goda vārdu!

— Kāpēc tad tu tik dīvaini izskaties, it kā no kaut kā baidītos? Kaut kas tev noteikti ir uz sirds, Garij. Un tas uzreiz ir redzams, jau paskatoties vien uz tevi. It kā tevi kaut kas nomāktu, — Džoanna apklusa un sažņaudza dūrītes. — Tu zini, kāda doma man iešaujas prātā?

Garijs lūkojā uz viņu kā apburts.

Viņa seja spīdēja no sviedriem.

— Es tev saku patiesību, Džoanna! Zvēru!

— Tātad tu nojauti to, ko es gribēju tev teikt?

— Nē.... Bet es neesmu izdarījis neko sliktu... Un tev vajag man noticēt!

— Labi. Es tev noticēšu tikai ar vienu noteikumu, — noteica Džoanna pēc ilgas klusēšanas. — Es nespēju vairs ticēt taviem vārdiem. Tu jau esi man tik daudz melojis. Bet es tev dodu iespēju šoreiz pierādīt, ka tu neesi melojis. Mēs ar tevi kopā aizbrauksim uz Jaunorleānu, lai es varētu aprunāties ar Gloriju. Nu, kā? Vai esi ar mieru, Garij?

Viņš samulsa, un šis mulsums par daudz ko liecināja. Viņa ievēroja, ka Garijs izvairījās no viņas skatiena, bet viņa seja pārklājās ar sviedriem. Pēc visa spriežot, viņš drudžaini meklēja izeju no radušās situācijas.

Džoanna piecēlās.

— Labi, Garij, — viņa noteica drebošā balsī. — Pietiks par to runāt, un vairāk netiksimies. Vismaz līdz tam brīdim, kad tu atvedīšu Gloriju atpakaļ uz Maijami. Lūk, tad mēs ar tevi par visu aprunāsimies...

Garijs saprata, ka tās ir beigas. Viņš redzēja Džoannas apņēmīgo seju un nolādēja sevi un Gloriju... Viņš lēni piecēlās un vilkās līdzi meitenei pāri terasei un tad pa celiņu līdz mašīnai.

Pēkšņi Džoanna apstājās.

— Paņem sev taksometru, — viņa teica. Garijs redzēja, ka viņas lūpas drebēja, bet acis bija asaru pilnas. — Es negribu, lai mēs braucam kopā.

— O’kei, — viņš teica. - Paklausies, Džoanna... Man ir ļoti žēl, ka tā notika... Es nokļuvu grūtā stāvoklī, bet tas ir gluži kas cits, nekā tu domā. Tagad es tev varu pateikt patiesību: es tev meloju, jo baidījos tevi pazaudēt. Bet tagad tam jau nav nekādas nozīmes, tāpēc ka es tevi esmu jau zaudējis... Jā, Glorija gāja bojā... Tu taču tieši par to uztraucies, vai nav tiesa?

Džoanna nobāla, bet Garijam pat šķita, ka viņa tūdaļ zaudēs samaņu, bet viņš tomēr neuzdrošinājās viņu pieturēt.

— Es esmu iepinies netīrā darījumā kopā ar slepkavu bandu, — viņš teica kaut kādā gluži bezkaislīgā balsī. — Un es pats esmu pie visa vainīgs. Es biju nolēmis izdarīt laupīšanu. Tu, laikam, esi par to lasījusi laikrakstos. Tas biju es, kas nolaupīja dimantus no lidmašīnas. Par to es saņēmu piecdesmit tūkstošus dolāru... Bet es piemānīju bandu, un tagad viens no tās rīkļurāvējiem man seko. Viņš nogalināja Gloriju okeāna krastā, netālu no Koljesitijas. Tagad ir pienākusi mana kārta, bet ja man paveiksies, es viņu piemānīšu. Varbūt man paveiksies, bet varbūt rīt manis jau nemaz nebūs starp dzīvajiem. Bet tev ir jāzin, ka es tevi mīlu... Tu esi vienīgā sieviete, kas man tik daudz nozīmēja!

— Apklusti! Un nesaki vairāk ne vārda! Es negribu neko par to dzirdēt! Kāda gan es esmu idiote, ka sasējos ar tevi.

Viņa iesēdās „kadilakā“ un aizbrauca, pat nepaskatījusies uz viņu.

Berga sejā, kurš vēroja šo skatu, parādījās apmierināts smaids.

Garijs uzkavējās klubā līdz pulksten sešpadsmitiem. Pēc Džoannas aizbraukšanas viņš atgriezās pie sava galdiņa terasē un domīgs tur kādu laiku sēdēja. Viņam vajadzēja savest kārtībā domas... Viņš Džoannai neko nepārmeta. Protams, ka viņš nebija tai nekāds pāris. Meitene viņas stāvoklī atradīs sev daudz cienīgāku un labāku cilvēku. Bet viņš brīnījās par viņas pašsavaldīšanās prasmi. Tagad, sēžot terasē, viņš pirmo reizi dzīvē saprata, ko nozīmē pazaudēt sev mīļu cilvēku.

Beidzot viņš palūdza izsaukt viņam taksometru. Viņš aizbrauca uz banku un izņēma čekus. Tad viņš kājām devās uz citu banku. Bergam, kurš viņam sekoja, bija jādomā, ka Garijs no otras bankas paņems tos desmit tūkstošus, kurus viņam aizdevusi Džoanna. Pēc tam Garijs ar taksometru aizbrauca uz stāvvietu, kur atradās viņa mašīna. Ar to viņš atgriezās moteli.

Jau atrodoties savā bungalo, Garijs ieraudzīja nedaudz tālāk stāvošo Berga mašīnu. Rādās, ka Bergs bija nolēmis neizlaist ne mirkli Gariju no acīm. Garijs aizvēra durvis, aizvilka loga aizkarus un izvilka galda atvilktni. Viņš vēlreiz pārbaudīja mazo kastīti, kuru viņš bija vakar pagatavojis un kurā atradās viņa pistole. Pārliecinājies, ka neviens nav rakņājies pa viņa mantām, Garijs paņēma dvieli un peldbikses un devās peldēties.

Jau bija tumšs, kad Garijs atgriezās bubgalo. Viņš atkal aizslēdza ārdurvis, aizvilka aizkarus un ieslēdza gaismu.

Pēc tam viņš izņēma kastīti ar pistoli un uzlika to uz galda. Līdz šim brīdim viņš izvairījās no domas par gaidāmo tikšanos ar Bergu. Bet tagad, redzot savā priekšā pistoli, viņš bija spiests aptvert visas priekšā stāvošās tikšanās nāves briesmas.

Viņam vienam būs jāierodas tuksnešainā okeāna krastā un tur jāgaida Bergs. Un Garijs labi saprata, ka Bergs viņu nošaus, tiklīdz saņems no viņa naudu. Bergs bija profesionāls slepkava, un visas priekšrocības bija viņa pusē. Garijs cerēja tikai uz pārsteiguma efektu un uz to, ka Bergs izrēķināsies ar viņu tikai pēc tam, kad būs pārliecinājies, ka viņš atnesis tam naudu.

Garijs ielēja sev viskija porciju un vienā rāvienā izdzēra. Pēc tam paņēma laikrakstu un pārplēsa to uz pusēm. Katru pusi viņš salocīja un atsevišķi ielika kastītē. Pēc tam viņš izņēma no kabatas simtdolāru banknošu paciņu. Vienu no banknotēm Garijs ielika starp pistoles stobru un caurumiņu, kuru viņš bija izurbis kastītē pirms stobra. Pārējo naudu viņš nolika uz jivīzes un pārtina to ar saiti. Tad Garijs atgāja malā un palūkojās uz kastīti. Radās tāds iespaids, ka tā ir bāztin piebāzta ar naudu, un pistole nebija redzama. Garijs vēlreiz paņēma kastīti rokās, iebāza pirkstus otrā caurumā un sataustīja pistoles gaili. Viss bija kārtībā.

Nolicis kastīti atkal uz galda, Garijs aizvēra portfeli ar pārējo naudu. Viņš labprāt būtu ņēmis to līdzi, taču neuzdrošinājās to darīt. Ja viņam neizdosies piemānīt Bergu un tas viņu nonāvēs, Garijs nevēlējās, lai visa nauda nokļūtu viņa rokās.

Viņš pacēla matraci, palika zem tā portfeli un sakārtoja gultu.

Laiks bija doties uz tikšanos. Garijs uzlika cepuri, uzsmēķēja, paņēma kastīti un izgāja no mājas. Viņš iesēdās ,,buikā“, nolika kastīti uz sēdekļa sev līdzās un ātri aizbrauca 27. šosejas virzienā.

Brauciena laikā viņš neviļus iedomājās par Gloriju. Viņš pēkšņi saprata, ka viņam nevajadzēja no viņas šķirties. Tā bija viņa aprindu sieviete, bet Džoanna piederēja pie gluži citas pasaules. Un lai arī ko Garijs nebūtu pastrādājis, viņa rīcība nekad nebūtu tā nobiedējusi Gloriju kā Džo-annu. Un ja Glorija būtu dzīva, viņi kopā brauktu uz tikšanos ar Bergu un viņa noteikti palīdzētu viņam pārspēt Bergu viltībā.

Piebraucis pie ceļa sazarojuma, Garijs nogriezās pa kreisi, Koljesitijas virzienā. Bija bez piecām minūtēm desmit. Viņa sirds satraukti pukstēja, rokas bija slapjas no sviedriem. Pēc piecām minūtēm Garijs ieraudzīja konservu fabrikas drupas. Viņš apturēja mašīnu aiz drupām un ielūkojās saules gaismas apspīdētajā, tuksnešainajā pludmalē.

Bergu nekur neredzēja.

Aizbraucis vēl dažus desmitus jardu līdz tai vietai, kur aizgāja bojā Glorija, Garijs izkāpa no mašīnas. Viņš pagāja vēl dažus metrus uz priekšu un apstājās. Bija nāves klusums. Tikai pēc dažām minūtēm Garija dzirde uztvēra vieglu troksnīti, kurš bija tik kluss, ka Garijs pat nebija pārliecināts, vai nav pārklausījies. Tomēr, neskatoties uz to, viņš pagriezās.

Jā, tas bija Bergs. Viņš stāvēja atspiedies pret palmu kādus desmit metrus no Garija.

Garijs klusējot skatījās uz viņu.

— Vai atnesi naudu, draudziņ, — nošņāca Bergs.

— Jā, lūk šeit... Kur ir atslēga?

— Arī šeit, — skanēja atbilde. — Bergs pacēla labo roku un izgāja no koku ēnas. Pistole viņa rokā laistījās mēness gaismā.

— Un uzmanīgāk, draudziņ! Netaisi nekādus jokus! Rādi naudu!

„Pagaidām viss iet kā nākas,“ nodomāja Garijs. Viņa mute kļuva sausa,

bet sirds sitās tik strauji, ka bija pat grūti elpot. Garijs bija pareizi secinājis. Bergs viņu nenogalinās līdz tam brīdim, kamēr nebūs pārliecinājies, ka viņš tik tiešām ir atnesis naudu.

— Nauda ir šeit, — Garijs pārlika kastīti labajā rokā, turot to ar lielo un mazo pirkstu, bet tajā pašā laikā viņa rādītājpirksts pa caurumu ieslīdēja pie pistoles gaiļa.

Pēkšņi Bergs ieslēdza lukturi, kuru viņš turēja kreisajā rokā. Gaismas stars apžilbināja Gariju. Viņš piemiedza acis un tikai ar grūtībām spēja atšķirt Berga izplūdušo figūru, kurš stāvēja viņam priekšā.

— Rādi šurp! — teica Bergs.

Garijs nedaudz pagrieza galvu, lai varētu labāk redzēt Bergu, un centās kastīti turēt tā, lai pistoles stobrs būtu vērsts tieši pret Bergu.

Garijs dzirdēja bandīta smago elpu, kad tas vērsa gaismas staru pret kastīti. Garijs saprata, ka Bergs sajutis briesmas. Viņam bija neērti turēt kastīti, un viņš zināja, ka viņa rīcībā ir tikai kāds acumirklis, lai apsteigtu Bergu.

Un Garijs nospieda gaili. Tajā pašā mirklī viņš ieraudzīja kā Berga pistole izmeta liesmu. Divi šāvieni saplūda vienā.

Lode trāpīja Bergam zem sirds un atmeta to smiltīs. Taču kritienā Bergs vēl paguva divas reizes izšaut, un lodes kā ar nazi pārgrieza nakts debesis.

Garijs sajuta sitienu plecā. Kastīte izkrita no viņa paralizētajiem pirkstiem. Instinktīvi Garijs saķēra plecu ar kreiso roku.

Ar grūtībām saglabājot līdzsvaru, viņš piegāja pie Berga. Ar kreiso roku viņš pacēla lukturīti un apgaismoja viņa seju. Bergs bija miris.

Kādu laiku Garijs stāvēja nekustīgi, lūkojoties mirušā Berga sejā, bet pa viņa roku tecēja asinis. Pēc tam Garijs novērsās. Viņš sajuta rokā kaut kādu apbrīnojamu vieglumu. Vieglumu un vājumu. Viņš apjēdza, ka vajag pēc iespējas ātrāk apturēt asiņošanu. Garijs ar grūtībām novilka savu vējjaku. No šīs piepūles viņam sāka reibt galva un Garijs bijs spiests apsēsties uz smiltīm. Asinis nepārstāja tecēt. Garijs aizbāza ievainojumu ar kabat-lakatu un kādu brīdi pagulēja, atspiedis galvu ar veselo roku.

Tomēr viņš bija pārspējis viltība Bergu. Pašā pēdējā brīdī, bet pārspējis! Vai Bergs bija atvedis līdzi atslēgu? Garijs tam neticēja, taču vajadzēja pārbaudīt.

Garijs lēnām piecēlās un paņēma kabatas lukturi. Tad viņš piegāja pie Berga un pārmeklēja viņa kabatas. Uzgriežņu atslēgas tur, protams, nebija. Tad Garijs pievāca kastīti ar pistoli un naudu un devās uz mežu.

Berga mašīnu viņš atrada visai ātri. Taču mašīnā atslēgas nebija. Vai tiešām Bergs to būtu nosūtījis policijai? Vai atstājis motelī?

Nedrošiem soļiem Garijs izgāja uz ceļa, bet tad apstājās tajā vietā, kur bija apglabāta Glorija.

— Dusi mierīgi, Glorija, — viņš teica. — Man ir ļoti žēl, ka es esmu spiests tevi šeit pamest, bet man nav citas izejas...

Garijs pagriezās un gāja uz savu mašīnu.

* * *

Atpakaļbrauciens uz Maijami bija īsts murgs. Kad Garijs nokļuva līdz šosejai, roka sāka neciešami sāpēt. Tā dega kā ugunī... Baidoties zaudēt samaņu, Garijs samazināja ātrumu. Viņš visu laiku sev atkārtoja, ka viņam ir jānokļūst līdz Berga bungalo vēl pirms būs atrasts tā līķis. Vajag sameklēt atslēgu. Tagad Garijs saprata, ko toreiz juta Frenks, kurš arī bija ievainots plecā un kuru Garijs atstāja uz ceļa, lai tas nosprāgtu kā suns.

Kustība pa šoseju traucēja Garijam vadīt mašīnu. Viņš baidījās, ka iegāzīsies grāvī, ja brauks ātrāk par trīsdesmit jūdzēm stundā, taču tagad viņš traucēja citām mašīnām, kuras, neciešami taurējot, laiku pa laikam viņu apdzina. Šī nepārtrauktā taurēšana un mirgojošās gaismas padarīja Gariju nervozu. Vienreiz viņš jau gandrīz zaudēja samaņu. Tikai ar milzīgām pūlēm viņš saņēma sevi rokās. Pār viņa seju aumaļām lija sviedri, bet Garijs vadīja mašīnu, turot stūri ar vienu roku. Labā roka bija paralizēta un dega kā ugunī.

Viņš pats nesaprata, kā viņam izdevās izbraukt pa Baimordraivu, kur vienmēr bija dzīva kustība. No visām pusēm viņš dzirdēja vadītāju lamāšanos. Bet vienreiz viņš gandrīz iedrāzās otrā mašīnā, viņam nebija spēka nospiest bremzes pedāli. Taču pretimbraucošās mašīnas šoferim izdevās izvairīties no sadursmes. Bet Garijs brauca tālāk, atspiedies pret sēdekļa atzveltni, sakniebtiem zobiem cīnoties ar neprātīgajām sāpēm labajā rokā. Drīz vien viņš ieraudzīja sava moteļa uguntiņas.

Viņš lēni piebrauca pa tumšo celiņu pie stāvvietas. Tur viņš izslēdza motoru, nolika mašīnu uz rokas bremzi un dažas minūtes nekustīgi sēdēja. Viņš saraustīti elpoja, sviedri tecēja viņam pa vaigiem un kaklu. Beidzot, saņēmis pēdējos spēkus, Garijs atvēra durtiņas un izkāpa no mašīnas. Nedrošiem soļiem viņš devās Berga bungalo virzienā.

Sev par pārsteigumu Garijs atklāja, ka mājiņas durvis nav aizslēgtas. Iegājis istabā, viņš ar kreiso roku sataustīja slēdzi un ieslēdza gaismu. Uz galda viņš ieraudzīja nelielu sainīti. Garijs paņēma saini un tūdaļ saprata, ka tā bija atslēga. Viņš pasmaidīja ļaunu smaidu. Atkal viņam bija paveicies. Pēkšņi viņš jutās tik slikti, ka bija spiests atbalstīties pret galdu un aizvērt acis. Šķita, ka visa pasaule kļuvusi pelēka, un istaba sāka līgoties. Tā viņš stāvēja ar aizvērtām acīm un turējās pie galda. Beidzot galva pārstāja reibt.

„Jāiet uz savu māju, — nodomāja Garijs. — Vajag pārsiet roku un tad gulēt, gulēt, gulēt...“ Ja viņam paveiksies, tad rīt viņš varēs aizbraukt no šejienes. Motelī nedrīkst ilgāk uzkavēties. Viņam ir jāaizbrauc prom no šejienes, pirms vēl būs atraduši Berga līķi.

Garijs aizkļuva līdz vannai. Atvēris krānu, viņš pabāza savu seju zem ūdens strūklas. Aukstais ūdens viņu atspirdzināja. Garijs noslaucījās ar Berga dvieli, alkatīgi iedzēra ūdeni un juta, ka tagad spēs aiziet līdz savai mājiņai. Viņš izgāja no vannas, paņēma saini ar atslēgu, izslēdza gaismu un atstāja bungalo.

Uz kādu brīdi Garijs apstājās, lai ieelpotu svaigo nakts gaisu. Atbalstījies pret durvīm, viņš aplūkoja tuvākās, pusaplī izvietotās mājiņas.

Pēkšņi Gariju pārņēma satraukums. „Šeit kaut kas nav īsti kārtībā,“ viņš nodomāja. Šķita, ka viss apkārt ir izmiris. Nekur nedega gaisma. Radās iespaids, ka visi pēkšņi būtu pametuši moteli. Kad Garijs brauca prom, visur dega gaisma un bija dzirdamas mūzikas skaņas.

Ja Garijs būtu citā stāvoklī, viņš noteikti rīkotos piesardzīgāk, bet sāpes laupīja viņam saprātu. Viņš lēnām pa zāli devās sava bungalo virzienā. Apstājies pie durvīm, viņš sāka meklēt kabatā atslēgu.

Kad viņš tumsā taustījās, meklējot gaismas slēdzi, viņam šķita, ka istabā kāds ir. Kāds Gariju gaidīja tumsā.

Viņu pārņēma bailes. Garijs atbalstījās pret sienu. Kreisā roka drudžaini sažņaudza saini ar uzgriežņu atslēgu. Auksti sviedri pārklāja viņa ķermeni. Sirds neprātīgi dauzījās krūtīs. Garijs tomēr pacēla roku ar atslēgu līdz slēdzim un ieslēdza gaismu.

Nākošajā mirklī viņa sirds, šķiet, pamira. Garijs ar šausmām vērās uz garo, plecīgo vīrieti, kurš sēdēja uz viņa gultas un skatījās uz viņu.

— Hello, Grin, — teica seržants Hammerstons. — Un nekusties! Bēgt nav nekādas nozīmes. — Viņš pacēla revolveri, kuru turēja rokā un pavērsa to pret Gariju.

Atvērās durvis un no vannas istabas iznāca otrs detektīvs, arī ar ieroci rokā.

— Grīns? - vaicāja Garijs. — Mani sauc Grifins.

— Jūs esat Garijs Grīns, — teica seržants un piecēlās. — Palieciet uz vietas. Kas noticis ar jūsu roku?

— Savainoju...

Grīda šūpojās zem viņa kājām, bet sienas sāka krist viņam virsū. Viņš sagrīļojās un nokrita uz viena ceļa, bet nākošajā mirklī zaudēja samaņu. Viņš vēl sajuta, kā kādas rokas viņu uztvēra, bet viņam bija gluži vienalga, kas ar viņu notiks. Garijs, šķiet, lidoja kādā ceriņkrāsas miglā...

Viņš nezināja, cik ilgu laiku bija tā gulējis bez samaņas, bet tad viņš ieraudzīja lampas spilgto gaismu un sajuta, ka viņu kāds spēcīgi k/^ata. Atvēris acis, Garijs ieraudzīja Hammerstona seju.

— Celieties augšā! — teica seržants. — Kā jūs jūtaties?

Garijs piepacēlās un nopētīja istabu. Istabā atradās tikai viens pats Hammerstons. Garijs gulēja uz gultas, viņa krekls bija pārplēsts, bet ievainojums rūpīgi pārsiets. Garijs juta milzīgu vājumu, galva gāja riņķī, bet roku vairs nededzināja.

— Tagad man ir jau labāk, — viņš teica. — Bet ko jūs šeit īsti meklējat?

Hammerstons pasmaidīja.

— Cenšos nopelnīt paaugstinājumu darbā, — viņš teica. — Un ja man pēc visa šī notikuma nepiešķirs nākošo dienesta pakāpi, tad es pacelšu savu cepuri, teikšu viņiem ,,ardievas“ un kļūšu par fermeri. — Viņš izņēma no kabatas cigaretes. — Vai gribat uzsmēķēt?

Garijs atteicās. Viņam bija bail skatīties uz Hammerstona apmierināto smaidu.

— Jā, man jāsaņem paaugstinājums, — atkārtoja seržants. — Bet jūs man esat parādā piecdesmit dolāru. — Nu, labi, nerunāsim vairāk par to.

Šī spēle bija to vērta. Lieta tāda, ka mana māsa nav nemaz tik liela muļķe, kā es viņu jums raksturoju. Un ja ne viņa, jūs neviens nekad nebūtu notvēris!

Viens no jūsu kaimiņiem viņai sūdzējās, ka jūs ar savu dāmu sarīkojāt skandālu. Māsa gribēja šo lietu nokārtot un piegāja pie mājiņas otras puses, jo no fasādes puses jūs noklausījās kāds resns tips. Bet jūs tur kā nākas gānījāt viens otru. Māsa dzirdēja, kā jūsu draudzene teica, ka viņa nebaidās nokļūt cietumā, bet nāvinieku kamerā, kā jūs, viņu neiesēdinās.

Izdzirdusi šādus vārdus, viņa atgriezās kantorī un mēģināja mani sazvanīt, bet es tieši tajā brīdī dežūrēju. Kamēr viņai izdevās ar mani sazināties, jūs abi jau bijāt prom. Lūk, tāpēc es arī nospriedu, ka man vajag nedaudz pieķerties klāt šai lietai. Es sāku jūs meklēt. Atradu un izstāstīju pasaciņu par piecdesmit dolāriem. Smieklīgi, vai ne? Jūs vienkārši nepazīstat manu māsu: viņa savā dzīvē nav pieļāvusi nevienu kļūdu.

Es iedevu jums parakstīties uz jau preparētas papīra lapas un ieguvu lieliskus jūsu pirkstu nospiedumus. Kad es tos nosūtīju uz ekspertīzi, noskaidrojās... Kā jūs domājat, kas noskaidrojās? Lūk, kas — Garijs Grīns un Garijs Grifins ir viena un tā pati persona. Garijs Grifins ir tas puisis, kurš nolaupīja lidmašīnu un nozaga dimantus par trīs miljoniem...Un ka viņu meklē policija par līdzdalību slepkavībā! _

Garijs neko neatbildēja. Viņš atcerējās Gloriju: viņa tā centās viņu nodrošināt no visām pusēm...

- Bet tagad es atrodu vēl arī šo, - Hammerstons pacēla uzgriežņu atslēgu, uzmanīgi turot to divos pirkstos. — Ko jūs nogalinājāt ar šo atslēgu, sievieti vai vīrieti?

- Es viņu nenogalināju, - Garijs izteica ar pūlēm, - jūs nevarat man to pierakstīt!

Hammerstons nosmīnēja.

- Bet mēs paskatīsimies, - viņš teica. - Šķiet, jau piebraukusi mašīna. Celieties augšā! Mums vēl ir daudz darāmā!

Viņš piegāja pie durvīm un tās atvēra. Piebraukušās mašīnas lukturu ugunis bija pavērstas tieši pret durvīm.

- Protams, ka jūs viņu nogalinājāt, - teica semžants. - Viņa tā arī nenokļuva līdz Koljesitijai. Policijas vienības jau pārmeklē piekrasti. Jūs taču viņu kaut kur tur apglabājāt? Vai nav tiesa? Mēs jūsu mašīnā atradām lāpstu, uz kuras vēl bija saglabājušās smiltis...

— Es viņu nenogalināju, - teica Garijs un ar pūlēm piecēlās. — Viņa bija man dārgāka par visu pasaulē... Es nekad viņu nebūtu nogalinājis... Es viņu mīlēju.

— Ja var ticēt manai māsai, jūs viņu mīlējāt kā žurka indi.

— Es viņu nenogalināju, — stūrgalvīgi atkārtoja Garijs.

— Nu, labi, labi! To jūs pastāstīsiet piesēdētājam, — teica Hammer-stons un turpināja, pārejot uz ,,tu“ — tikai es nedomāju, ka viņi tev noticēs. Lai arī kā tur nebūtu — tu pats uzprasījies un tagad dabūsi visu ar uzviju! Nu, iesim! Laiks negaida!

Un viņi izgāja ārā, kur tos jau gaidīja mašīna.

Saturs

Dž. H. Ceizs

ZELTA SMARŽA___

/Tulkojis H. Jubels/

Dž. H. Ceizs

REIZ SKAIDRĀ VASARAS RĪTĀ _ /Tulkojusi L. Jermolajeva/

Dž. H. Ceizs

TU PATS UZPRASĪJIES _

/Tulkojis H. Jubels/

Подписано в печать 26.04.4. Формат 60x88^1/i6. Печать офсетная. Бумага офсетная. Объем 27,0 п. л. Тираж 2 000. Заказ № 160.

Издательство «Импакс». С.-Петербург, н. р. Фонтанки, iS .

Государственная типография № 4 г. Санкт-Петербурга Министерства печати и информации Российской Федерации. 11126, Санкт-Петербург, Социалистическая ул., 14.

Content

Čeizs Džeimss Hedlijs Detektīvizlase

Džeimss Hedlijs Čeizs Zelta smarža

1. nodaļa.

2. nodaļa

3. nodaļa

4. nodaļa

5. nodaļa

6. nodaļa

7. nodaļa

8. nodaļa

Dž. H. Čeizs. Reiz skaidrā vasaras rītā

1. nodaļa

2. nodaļa

3. nodaļa

4. nodaļa

5. nodaļa

6. nodaļa

7. nodaļa

8. nodaļa

. nodaļa

10. nodaļa

11. nodaļa

12. nodaļa

Dž. H. Čeizs Tu pats uzprasījies

1. nodaļa

2. nodaļa

3. nodaļa

4. nodaļa

5. nodaļa

6. nodaļa

7. nodaļa

Saturs