Simenons Žoržs

Kristi Agata

Kars Džons Diksons

Detektīvu izlase

Detektīvu izlase

A. KRISTI villa «PALSAIS ZIRGS»

Dž. KARS imperatora TABAKDOZE

Jusu miera garantija

Zviedru firmas Rozengrens individuālie seifi

Simkas— v

Individuālais koda numurs Elektroniskā kontroles sistēma Piecas seifu modifikācijas Atslēgas tikai pie īpašnieka

Mūsu garants: Republic National Bank of New York

Glabātava strādā bez brīvdienām un bez pārtraukuma no 9.00 līdz 21.00

Blaumaņa 28, Rīga, LV-I0I1 Tālr./fakss 287206, tālr. 280520

Žoržs SIMENONS . kāpēc noslīka šerifa palīgs Piems ?

Romāns

Viņš tur rokā glāzi un izklaidīgi vēro tās dibenā pārpalikušo, gandrīz bezkrāsaino viskija mazumiņu. No malas skatoties, var likties, ka tā ir viņa nodarbošanās, taču īstenībā — viņš tīšām vilcinās gaidās pēc pēdējā malka. Un beidzot tas ir izbaudīts. Brīdi viņš aplūko glāzi, taču neuzdrošinās to nolikt uz letes. Ja noliks un to pabīdīs par pāris centimetriem no sevis, tad bārmenis Bils, kas it kā iegrimis kauliņu spēlē, šādu žestu uztvers kā signālu: atkārtot! Viņš vienmēr ir nomodā par tādu klientu, kāds ir Piems!

Lieliska saprašanās, taču notiekošais starp abiem vīriem atgādina nevainīgu spēli, kurā jāmaskējas ar neuzkrītošiem žestiem un rīcību, lai tās noslēgumā par lielu pārsteigumu pašam un klātesošajiem, lūk, viens no tās dalībniekiem — klients — ir pilns kā maks. Jāpiebilst, ka dīvainos žestus, kuros ir tikpat kā starptautiskās masonu saprašanās zīmes, droši vien izpratīs jebkurā pasaules valstī.

Kā, piemēram, rīkojas Bils, kad Piems piesaka pirmo glāzīti? Vai viņš nīkst ziņkārībā un gaida, kamēr no klienta lūpām atraisīsies lūgums pasniegt dziru? Nē, viņš pusbalsī vaicā:

— Vai dubulto?

Bila jautājumā jūtams atspirdzinājums. Jo pats par sevi saprotams, ka bārā «Montesuma» neiegriezīsies džentelmenis, lai dzertu «vienkāršo» viskiju!

Bils negaida ievadvārdus. Jūs ienākat, uztraušaties uz augstā ķebļa, un Bils, kā jebkurš bārmenis, jūs sveicina ar labvēlīgu smaidu un tūliņ pastiepj roku, lai satvertu tieši jūsu iecienīto ar viskiju vai burgundieti pildīto pudeli.

Lai pievērstu bārmeņa uzmanību, Piemam drusciņ jāpabīda glāzīte, taču šoreiz viņš tā nedara. Piems, smagnēji nošļūcis no ķebļa, dodas uz tualeti. Viņš nav no tiem vīriem, kas sestdienas vakarā zaudē paškontroli. Toties starp ielejas iemītniekiem netrūkst puisiešu, kam nedēļā ir vairākas sestdienas-

Šodien viņš jūtas ļoti labi, vienīgi mazliet dūko galvā, soļos trūkst stabilitātes. Piems ir pārliecināts, ka neviens nepamana viņa nedrošo gaitu. Ūz tualeti jāiet, lai ieskatītos spogulī: vai var sev atļaut vēl vienu — pēdējo — glāzīti?

—   Hallo, Piem!

—   Hallo, Džek!

Puisietis, kas uzrunā Piemu, sēž uz soliņa pie kabīnes durvīm. Viņam tāpat kā Piemam galvā ir kovboja platmale. Viņiem abiem mugurā ir balti krekli, abi, protams, — bez žaketēm. Tā ģērbjas visi bāra apmeklētāji, tā ģērbjas visā pilsētā. Vairākums vīriešu uzskata, ka virskrekla krādziņa vienmēr jātur vaļā. Par spīti tradīcijām Piems valkā kaklasaiti, to viņš atļaujas pat savā rančo, turklāt cieši mezglotu. Apģērba izvēlē viņš necieš valīgumu.

—   Vai jau gāž?

—   Vēl ne.

—   Nekas, gāzīs, pamatīgi gāzīs!

Tuvojas pusnakts. Visu vakaru spoguļo zibens. No Meksikas puses veļas pērkona grāvieni.

Piems sevi nopēta nespodrā spogulī. Aptaukojies! Pagaidām — ne pārāk. Dzeltenīga seja? Iemesls — nepiemērots apgaismojums. Bārā ir krāsaini abažūri, un tur apmeklētāju sejas ir pārāk rožainas, zem acīm nav maisiņu-.. Nu ko, vai nāktos iebaudīt vēl vienu mēriņu?

Džeks, palikdams uz sava soliņa, taujā:

—   Es liku uz ceturto jūliju, laikam diemžēl pārsteidzos?

Ne jau pirmo gadu dzīvo šis laika kavēklis. Kādreiz to izdomāja vietējā avīze, būtībā, neliela lapele, ko izdeva pilsētas ietekmīgākie ļaudis. Jāatgādina, ka pilsētā, kas atrodas Ziemeļamerikas reģionā, ir tikai septiņi tūkstoši iedzīvotāju.

Tuvojoties lietus periodam, termometrs nokrīt zem 105 grādiem pēc Fārenheita (40,5 pēc Celsija), kad asfalts kūst un pa ielām knapi velkas ļaudis, bet rančo īpašnieki sev jautā, vai nav pienākusi kādreiz piedzīvotā nelaime, kad izdega ganības un lopus nācās dzīt uz Ņūmeksiku vai Nevadu. Avīzei ir iemesls rīkot interesantu konkursu. Tā dabīlnieki zīlē. Viņi uz papīra lapiņas uzraksta savus pareģojumus par lietus sākšanās dienu. Pareģojumus apkopo tabulā, kuru pēc tam izliek bāra vitrīnā.

Tagad tabulā ir palikuši tikai četru pareģotāju uzvārdi. Par to pārliecinājās Piems, kad ceļā uz tualeti iemeta aci konkurentu tabulā. — Sarakstu sāk, manuprāt, kāda sieviete, bet es aizmirsu, kā viņu sauc.

Piems sasukājas. Viņam kabatā vienmēr ir ķemmīte. Ticis galā ar savu frizūru, Piems atgriežas bārā, un Bils tūdaļ stiepj roku pēc pudeles.

Piemam ir iemīļots sēdeklis. Tas atrodas letes galā, ielokā, kuru, skatoties no malas, var dēvēt par sēdes vadītāja vietu. Diemžēl šis «priekšsēdētājs» dod priekšroku vienpatībai un noslēgtībaiTie, kas ierodas no ielejas, parasti draudzīgi čupojas, runā pilnā balsī. Petriks Martins Ešbridžs neuzkrītoši toties cienīgi paspiež roku un pasaka dažus vārdus pretimnācējiem. Arī pēc šīs procedūras viņš paliek sevī noslēgts kā neieņemams cietoksnis. Vai to diktē viņa pašlepnums? yarbūt. Un tomēr klīst valodas, ka viņa cietoksnī valdot krogā sēdētāja dziņas, jo, piemēram, sestdienas vakaros viņš bāru atstājot pēdējais.

Bārs ir gandrīz tukšs, un tagad Piems jūtas labi uz sava ķeblīša. Viņa rokā ir glāzīte, bet Bils, izmantodams atelpas brīdi, pienāk pie vēlīnā klienta un, galvu atgāzis, paziņo»

—   Sākās!

Mājeles jumtu nupat trāpījuši vairāki skrošu lādiņi. Kāds no bāra viesiem pieceļas un atver durvis. Tagad redzams patumšās ielas trotuārs, ko pātago garas, pelēkas lietus švīkas.

—   Nu gan pārplūdīs upe!

Vai Piemam neskādētos vēl viena glāzīte! Vajadzētu turpināt, jo viņu silda doma par šo debesu valgmi, turklāt bārmenis tālredzīgi piebilst:

—   Ja nemaldos, mēs jūs neredzēsim vairākas dienas.

Tas ir iespējams. Upe visu gadu snaudusi seklumā, bet tagad, Meksikas kalnu ūdeņu pārpildīta, diennaktī vai dažās stundās pārbriest un pārplūst, atšķeļot ielejas ciematu no šosejas. Tilta nav. Ja ūdens nav pacēlies, upi var kaut kā šķērsot ar automašīnu, sliktākajā gadījumā tai var pārkļūt jāšus uz zirga. Var gadīties, ka Santakrusas pusē tu iestrēgsti dienas desmit.

Vai tieši šī situācija nemudina Piemu, lai viņš tiek pāri dzeloņdrātīm? It kā no attālināta skatapunkta viņš sevi redz sēžam pie divām pudelēm, viņam ir piesarkusi seja, spožas acis un paplašinātas to zīlītes. Piems kļūst spurains, jo tādu būtni viņš nemīl-

—   Viens otrs, — bārmenis konstatē, — rīt nespēs atgriezties.

Viņa vārdi, protams, adresēti kovbojiem. Pilsētā viņi ierodas sestdienas vakarā un te parasti dirn līdz svētdienas rītam. Piems tik ilgi neuzkavējas. īpaši šoreiz. Kaut gan labprāt paliktu. Taču viņam jādodas ceļā. No bikšu ārkabatas izņēmis dažas dolāru banknotes (viņam vienmēr ir savs naudas zīmju žūksnītis), viņš dodas uz izeju. Taču soji vairs nav tik droši, kā viņš bija domājis. Viņš nolemj samierināties ar savu nedrošo gaitu._ Ja tu sev iegalvosi, ka esi piedzēries, tad, protams, no šīs pārliecības vairs netiksi vaļā. Pasper pa trotuāru divus soļus, un kad tev virsū kā ar spaini uzgāž lietus šalti, tavs krekls tūdaļ iezīžas miesā. Nesteidzīgi un paļaujoties uz tausti, viņš iebāž aizdedzes atslēgu.

Līdz žogam, kas sadala pilsētu (vienā pusē ir Savienotās valstis, bet otrā — Meksika), ir kādi simts metri. Piems nomet gāzi, bremzēAutomašīnas tuvumā iznirst cilvēka siluets. Tas ir imigrācijas dienesta darbinieks. Viņš neprasa dokumentus. Šķiet, ka ierēdnis pazīst braucēju.

Savāda likumsakarība. Lietū, kad deformējas priekšmetu kontūras, jūs tik un tā pārliecinoši redzat kontrastus. Un pēc nobrauktajiem metru desmitiem, kad aiz muguras palicis ērmīgais žogs, jums liekas, ka esat iekļuvis neikdienišķā, pat apšaubāmā un svešām acīm neskatāmā pasaulē.

Tajā vietā, kur līdz šim laikam bija uzturējies Piems, valdīja miers un pārliecība. Tur platas ielas, pierastas vitrīnas, tīrs trotuārs, bāri (kas tagad jau slēgti). Bet žoga šajā pusē dzīve rit pēc citiem likumiem, šķiet, ka tā pakļauta mūžīgai kņadai. Te pēc pusnakts lietus aizsegā it kā visapkārt peld noslēpumaini stāvi, uz māju sliekšņiem kvern cilvēki, bet tirgotāji jūs mudina iegriezties bodītēs, kurās šajā vēlajā stundā tiek pārdoti alkoholiskie dzērieni un suvenīri. Pa ielas saārdīto bruģi plūst dzeltenīgas tērcītes. Ikvienā tumšā nostūrī jaušams cilvēku miesas siltums, žestu valoda, sačukstēšanās. Taču Piems dosies tālāk. Viņa rīcība, atklāti sakot, nav pakļauta labajam garastāvoklim, turklāt viņš uz šo vietu nekad nedodas lieliskas labsajūtas urdīts. Iespējams, ka pēdējā viskija glāzīte, varbūt iztēlē atsaukdama nesakarīgu tēlu bariņu, ierosinājusi, lai tās baudītājs izmet kādu līkumu. Varbūt pamudinājis sengaidītais lietus, kas ar savām pirmajām lāsēm izraisījis atmiņu brāzmas?

Ceļš ved caur ieliņām, kas met līkločus un cilpas. Tas pazūd aiz paugura. Un tieši šajā vidē gaismas un tumsas mijai ir īpaša lomaAtkailinātas rokas jums sniedz informāciju un piedāvājumu, sievietes, atmetušas pēdējo piesardzību, metas zem jūsu automašīnas, it kā gribēdamas to apgāzt.

Piems apzinās, ka atpakaļceļā, vērtēdams notikušā pretīgumu, nespēs izvairīties no nelabās dūšas sloga. Jā, uz stūres rata viņš uzliks rokas piesardzīgi, jo baidīsies to nosmērēt, centīsies, lai rokas nepieskartos sejai un cigāra iemutei.

Visur šļakst ūdens. Automobiļa stikla tīrītāji ir pārguruši, to darbā pavīd sastrēgums. Kad mašīna ripo no paugura, zem tās riteņiem virmo netīra ūdens fontāni.

Lai nomazgātu rokas, viņš gribētu apstāties pie meksikāņu restorāna, ko dēvē par «Pazemi». Te ir kolosāls bārs, un tā klientiem — amerikāņu vīriem te visu nakti atvērtas durvis. Tomēr Piems neapstājas. Restorāna logos _ pazib muzikanti raibos tērpos, ar sambrero platmalēm galvā. Tie ir operešu varoņi, kas ģitāras strinkšķinādami, virzās starp apmeklētāju galdiņiem. Ja viņš te iegrieztos, protams, uzsauktu glāzīti, bet to iztukšojis, nespētu droši sēdēt pie automobiļa stūres. Un kā gan pārāk iereibis vīrs var vadīt mašīnu, ja viņš ir šerifa palīgs, tāpat kā visi kārtīgi ļaudis, rančo īpašnieki? Dažs labs par tādu uzvedību nospļaujas un dzen savu mašīnu uz velna paraušanu. Ļaudis, par nožēlošanu, nesaprot, ka viņš ir godprātīgs cilvēks. Tas traucē. Un tomēr neskatoties uz to, Piems vienmēr atradīs vajadzīgos vārdus, lai viņi labi saprastos. Par viņu varētu pasacīt vēl vienkāršāk: Piems ir kārtīgs vīrs! Taču arī šis apzīmējums pilnībā neatklātu viņa personības būtību. Viņš, piemēram, pat iereibis mērķtiecīgi vērtē savu rīcībuLai atceramies, ka viņš pirms iedzert vēl vienu glāzīti, tā sakot, ceļakāju, Bila bārā, devās uz tualeti, lai tur sevi pavērtētu spoguļattēlā. Spogulis sacīja: drīkst…

Automobiļa salona tumsā Piems rūgti pasmaida. Atskatīdamies uz savu nervu pārslodzi pēdējos mēnešos, tikai tagad viņš jūtas kā cilvēks, kas var brīvi uzelpot. Viņš pazīst sevi un nekad nelīdzināsies tiem gadījuma draugiem, kas tikuši sabiedrības augstākajos slāņos, neģēlīgi izturas pre citiem. Kā gribētos zināt, vai Nora tagad ir jau mājās? Diezin vai.

Nora, atklāti runājot, uzkāpina dūšu pamatīgāk nekā viņš. Taču šīs lustes viņa prot noslēpt. Un kas tur liels, ka viņa aizlaiž pie Keidiem, kaimiņiem, lai pavadītu laiku bridža spēlē. Šodien ir viņas brīvdiena. Keidu namā tava glāze ilgi nepaliks tukša, turklāt bridža partijas spriegumā nemaz nepamanīsi, cik alkohola esi paspējis ieņemt. Bet, starp citu, kāda tam nozīme? Un kāda viņam vajadzība sev uzkraut liekas galvassāpes?

Piema automašīna šķērso Nogalesu. Bila bārs jau ir slēgts, tātad iestājusies otrā stunda pēc pusnakts. Viņš un tāpat Nora gandrīz reizē atgriezīsies mājāsJa nu viņa būs aizkavējusies, Piems, lai atspirdzinātos pēc stiprā dzēriena, izdzers glāzi alus. Tagad viņš brauc gar Santakrusu un dzird pārplūdušas upes ūdeņiem raksturīgo skaļību. Viņam pa priekšu velkas kāda automašīna. Varētu apdzīt, taču bailes, ka noslīdēs no ceļa, turklāt gribas ātrāk nokļūt mājās. Vai steigas iemesls būtu kārība pēc alus malka, bet varbūt vēlēšanās satikt Noru? Nē, viņš ļoti vēlas nomazgāt rokas, palīst zem karstas dušas un noziepēties no galvas līdz kājām. Rančo parastos apstākļos var sasniegt pusstundā, bet šajā vēja un lietus laikā automašīnai nākas kuģot gandrīz stundu.

Caur lietus plīvuru knapi var saskatīt baltos stabus. Tā ir zīme, ka jānogriežas pa labi, un ceļš tālāk ved ne tikai uz viņa rančo, bet arī uz kaimiņu mājokļiem. Vēl pāris simts metru, un ceļu aizšķērso Santakrusa. Automašīnas starmeši apgaismo guldzošo straumi, kas nes daždažādus atkritumus. Pagaidām ūdens līmenis vēl nav sasniedzis kritisko punktu. Piems liek, lai automobilis ieslīd ūdenī, bet pēc tam izrāpjas otrajā krastā. Tik tiešām ir pienācis pēdējais brīdis straujās palienes pārvarēšanai. Pēc stundas — būtu jāpaliek šajā krastā. Aiz dzeloņstiepļu žoga var saskatīt zirgu siluetus. Automobiļa riteņi tikko nenogalina nelielu, dzeltenīgu, it kā •caurspīdīgu dzīvnieku, kas diezin kāpēc steidzas nakts tumsā. Zirgu aploka pretējā pusē koku aizsegā mirgo Keidu nama logi. Kā var noprast, bridža mačs vēl turpināsAri Nolendu rančo ir spoži apgaismots. Tā bez maz katru nakti. Kā gan var izskaidrot parādību, ka šajā neparastajā laikā pie upes vēl neredz nevienu no kaimiņu automobiļiem. Vai viņi gaida, ka Santakrusas ūdeņi pacelsies vēl augstāk? Kaut gan neviens nevēlas nokavēt lietus perioda aizsākuma izdarības. Tā arī notiks šogad. Iebaudījuši attiecīgo alkohola devu, daudzi ieradīsies, lai papriecātos par ūdeņu draiskulībām. Arī Nora, protams, atbrauks.

Piems pagriež automašīnu pa kreisi. Tas ir vistaisnākais ceļš uz mājām. Kaut gan tas nereti lāpīts, un šī lāpīšana, liekas, nekad nebeigsies, jo tikko vienu bedri aizber, tūliņ rodas otra. Un tomēr šis ķēpīgais ceļš ir, kā Piems uzskata, arī visparocīgākais, jo tas ved tieši uz viņa garāžas vārtiem. Tie vienmēr ir atvērti.

Piems, iedzinis automobili garāžā un no tās izgājis, ir spiests atgriezties, jo steigā aizmirsis izslēgt automašīnas priekšējās ugunis. To paveicis un sagatavojies ceļu uz namu apgaismot ar kabatas lukturīti, viņš dzird sev adresētu uzrunu.

— Pet!

Seit pat Nora viņu neuzruna šaja vārdā. Vismaz desmit vai divdesmit gadus viņš netiek saukts par PetuArī tajos gados, kad viņš bija pavisam zaļš zellis, pa aču galam neieredzēja šo pamazināmo vārdu. Viņš it kā pazīst uzrunātāja balsi, taču pilnībā nespēj nojaust tās īpašnieku. Piema sirds sažņaudzas gluži kā no liela izbīļa, taču viņš netiek skaidrībā par baiļu cēloni.

Pēkšņi viņam līdzās ir būtne, jā, no tumsas ir izniris cilvēks. Sī nakts parādība necenšas paglābties no lietus. Un nu cilvēks stāv, salicis rokas gan sāniem, atgādinādams kaut kādā rakstā Pieminēto sālsstabu. Lietū mirkstošā cilvēka poza liecina par viņa nesagraujamo pazemīgumu, bet reizē arī par nepārprotamu necilvēcisku vienaldzību.

Šajā nelaika stundā, kad pat Nogalesas meksikāņu kvartala ubagi cenšas palīst zem kāda jumta, šā klaidoņa rīcība ir galīgi neizprotama. Taču pēc mirkļa Piemu pārņem absolūta skaidrība, tikai tās būtība nebija ietverama dzīves likumsakarībās. Taču cilvēks lietū bija taustāma parādība, un Piems gribēja viņu uzrunāt ar pamazināmu vārdu, tikai mēle neklausīja. Vienīgais, ko viņš šajā brīdī vēlējās, lai drīzāk iemirdzētos Noras automobiļa starmeši.

—   Kā tu izkūlies?

—   Man vajadzētu paēst. Vai to varēs?

—   Vai kāds par tevi ir lietas kursā?

—   Nē. Vienīgi Emili.

—   Tu viņu satiki?

—   Es viņu apmeklēju Losandželosā-

—   Un neviens…

—   Neviens mani nesazīmēja.

Piems, joprojām stāvēdams pie garāžas, no kabatas izņēma nama atslēgas. Divi pastāvīgie kalpotāji, kas vienmēr dzīvoja mājā, sakarā ar svētdienu, protams, bija brīvsolī.

—   Kā tev izdevās atkļūt līdz šejienei?

—   Ar dažādiem paņēmieniem. Emili man atdeva savu ietaupījumu. Es braucu ar autobusu. Divas dienas strādāju aptiekā, protams, par melno, pēc tam uz ceļiem balsoju…

Nama durvis ir pavisam tuvu — divi vai trīs soļi. Pāri abu vīriešu galvām gāžas ūdens. Piems it kā ar saknēm ieaudzis tieši šajā vietā, bet atnācējs baidās izteikt ierosinājumu-..

—  Vai manu adresi tev iedeva Emili?

—  Jā.

—   Bet ka tu atradi maju?

—   Es tevi gaidīju jau piekto stundu.

—   Vai runāji ar kaimiņiem?

—   Neuztraucies. Ne ar vienu.

—   Un tomēr tu atradi manu māju…

Durvis ir pavisam tuvu, tikai pastiep roku — atradīsies zem jumta. Piems apzinās, ka Nora viņus nedrīkst redzēt, nekad — šeit tumsā un lietū. Viņš tur rokā kabatas lukturīti, kura gaismas stars urbjas zemē.

—   No Emili es uzzināju, kā saucas tavs rančo, un tā atrašanās vietu. Tas atrodas starp Tūsonu un robežu.

—   Un viņa izpunktierēja, kā tev jādodas uz šejieni.

—   Nē. Man gadījās izkāpt no autiņa, kas mani bija atvedis tieši pie bāra šosejas malā.

—   Vai bārā tu taujāji pēc manis?

—   Es centos tev piezvanīt, taču neviens nevēlējās atbildēt.

Piems nodreb. Kas gan notiktu, ja pie tālruņa gadītos Nora-

Un viņa paceltu klausuli…

—   Pēc tam es pajautāju saimniecei, ļoti labvēlīgai būtnei, vai viņa zina tavu rančo. Es nenosaucu tavu uzvārdu. īsi sakotr es spēlēju darba meklētāju.

—   Un ko viņa atbildēja?

—  Varot pamēģināt, taču brīdināja, ka tavā rančo ļaudisilgi nenoturoties. Iestājās tumsa, es gāju uz labu laimi. Tik. ļoti gribējās paēst.

Viņa balss skan gludi, labvēlīgi un pacietīgi, taču tās intonācija neliecina par runātāja pazemotību.

Piems, klausīdamies ciemiņā, pavērš kabatas lukturīša staru pret viņa seju. Un ko gan viņš cerējis ieraudzīt. Seja kā seja, kas neizceļas ar īpašu kalsnumu. Vienīgi tās vaibsti kļuvuši stūraināki, skatiens ir dzīvīgs un možs, bet uz vaigiem nav bārdas rugāju — klaidoņa portretam neatņemamas sastāvdaļas.

Viesis jau ir izpratis saimnieka atklāto ziņkārību.

—   Emili man iedeva bārdas nazi. Pirms tumsas iestāšanās Tūsonā paguvu noskūties, sakārtot drēbes-

Viņam mugurā, tāpat kā Piemam ir balts krekls, arī bikses, neskatoties uz lietaino laiku, ir gluži izskatīgas.

—   Ko tu domā darīt?

—  Vispirms paēst. Tūsonā palaidu pēdējo naudiņu. Muļķīgi sanāca. Es biju iesējis dažus dolārus mutautiņā. Taču to pazaudēju, vai arī mani autobusā apgrābstīja.

Viņam ir īsi un sausi smiekli. Tie ir sveša cilvēka smiekli.

—   Iesim.

Iekšējā balss Piemu mudina mainīt tikko izteikto priekšlikumu. Un kas gan notiktu, ja viņš negaidīto viesi ievestu zirgu stallī, pēc tam tur ienestu ēdienu un atklāti pateiktu: pazūdi naktī, kamēr Nora nav…

—   Es ceru, ka tu mani pārlaidīsi uz Meksiku. Tur jau ir Millreda un bērni.

—   TOC "1-3" Kur?

—   Nogalesa. Mani gaida…

—   Tu teici, ka Millreda…

—   Jā..

—   Tu biji iebraucis Aiova?

—   Nē.

—   Bet kā tu paspēji norunāt?

—   Satikšanās reizēs. Es vairs nevarēju izturēt. Man jādzīvo pie viņiem.

—   Tomēr…

—   Es esmu izbadējies, Pet!

Piems beidzot pagriež slēdzeni atslēgas caurumāViņš rīkojas steidzīgi, jo no Keidu rančo puses atskan automašīnu motoru troksnis.

—   Tu esot precējies, Emili sacīja.

—   Mana sieva var atgriezties jebkurā brīdī.

Piems ieslēdza elektrisko apgaismojumu. Aiz moskītu tīkla pavērās plaša halle, tālāk viesistaba ar Piema sapni — ērtiem klubkrēsliem.

—   Iesim.

Piems, iegriezdamies virtuvē, pamet skatienu uz durvīm. Jā, viņa paredzējums ir piepildījies. No Keidu rančo izbrauc trīs automašīnas un, bez šaubām, dodas uz upes pusi.

—   Tu, zini ko, vairs nesauc mani par Petu.

—   Bet kā vajag saukt.

—   Visiem šejienes ļaudīm es esmu Piems.

Viņam patīk, ka viņu tā uzrunā. Jau puišeļa gados viņš tika lasījis, ka Ņujorkas valdnieki — baņķieri un biznesmeņi — iesaka, lai viņus uzrunā pēc vārdu un uzvārdu pirmajiem burtiem — iniciāļiem.

—   Ko tu teiksi sievai?

—   Nezinu. Ja es būtu atgriezies agrāk, tevi pārceltu šodien.

—   Uz Meksiku?

Viesis kļūst bālāksViņš pat nepamet aci uz leduskapi, no kura Piems izceļ pamatīgu šķiņķi. Skapja plauktos ir vēl viens otrs gardums, pudeles ar alu un citiem dzērieniem. Arī Piems jūtas apmulsis. Lai atgūtos, viņš aizgrūž skapja durvis.

—  Tūliņ atnesīšu ūdeni. Tev nāksies uzgaidīt, jo šodien nevarēšu tevi pārcelt.

—   Kāpēc? Tur taču, kā jau teicu, ir Millreda un bērni.

—   Vai viesnīcā?

Piems atkal zaudē saprāta līdzsvaru. Un ja viņa viesnīcā uzrādījusi īsto uzvārdu?

—   Nē. Viņai pagadījās noīrēt istabu.

Viesis tiesā šķiņķi. Viņš tur rokā pamatīgu šķēli, taču ar mokām norij iekamptos kumosus.

—   Ūdens ceļas. Es vairs neesmu drošs, vai tikšu atpakaļ. Eh, būtu dažas liekas stundas, kaut vai viena stunda! Taču te atgriezīsies Nora un, iespējams, ka līdzi atvedīs paziņu varzu. Tās pašas iemešanas dēļ.

—   Tu tagad paklusē un nejautā. Vai esi pārliecināts, ka tevi tik tiešām nepazina?

—   Ja kāds sazīmētu, tad, protams, es tavas mājas neredzētuPats par sevi saprotams. Kam vajadzīga šī muļķīgā izprašņāšana.

—   Vai šeit par mani jau ir kaut kas zināms? — viesis uzdrošinās pavaicāt. — piemēram, tavai sievai?

—   Nē.

—   Ta jau es domāju.

—   Vai, tavuprāt, būtu labāk, ja es par tevi visu izklāstītu? Viņu balsis brīžiem pārņem naidīgi toņi, taču viesis ir tas cilvēks, kas no abiem runātājiem spēj valodas iegrozīt rāmā gultnē. Turklāt viņš nezaudē patstāvību.

—   Vai tev ir kāds nesamais?

Atbilde — plecu paraustīšana.

—   Jā, bet kā man teikt sievai, kas tu esi? Pag, pag… Bērnības draugs vai, tā sakot, sens paziņa?

—   Labi…

—   Vai cilvēks, kuru es biju izlaidis no acīm?

—   Jā…

—   Visgrūtāk izskaidrot, kapec tu esi bez automašīnas.

—   Atvaino!

—   Tik un tā nāksies paskaidrot tavas ierašanās iemeslu.

—   Paziņa…

—   Tieši tā. Kāda pazīstama ģimene brauca uz Meksiku. Un,, lūk, tu biji kopā ar viņiem un vēlējies kādu brīdi paciemoties manā rančo.

—   Tā arī stāstīšu.

—   Pagaidi! Tu tiec gaidīts Nogalesā. Nē, tas neder. Tur tavējiem nāktos dzīvot viesnīcā, viņiem būtu adrese, uz turieni varētu piezvanīt.

Piema ceļgali brīžiem ietrīcas, un viņš alkatīgi ieklausās švīkstoņā, jo grib tajā saklausīt automašīnu motoru rūkoņu. Viss reibums ir viņu atstājis, palikusi vienīgi tā smaka. Tieši šis apstāklis viņu attur no tuvošanās atnācējam. Jāiztiek ar pieklājīgu atstatumu.

—  Ūdens līmenis ceļasRīt, var gadīties, tas nokritīsies, tādējādi mums būs iespēja pārlaisties.

—   I&amp;lt;ā?

—   Pēc tam redzesim. Bet tagad mani nepartrauc!

—  Uz robežas droši vien būs jau saņemta mana fotogrāfija, ziņas par manu personu. Es domāju, ka pāri kalniem…

—   Kalnos ir jātnieku patruļas.

—   Bet nesen tu teici…

—   Lūk, arī viņa! Es tevi saukšu… Vienu mirkli… Jā, tu būsi Ēriks Bells.

—   Kā tu vēlies-

—   Bet mani sauc tikai par Piemu. Iegaumē!

—   Protams.

—   Ēdiena paliekas iemet tur. Mums ir istaba viesiem. Tu…

—   Ko?

Jautajums, kuru Piems gribēja uzdot, iestrēga kaklā, jo pārāk tuvu ierūcās motori.

—   Pēc izkļūšanas no turienes tu tik tiešām netiki ēdis?

—  Tikai ūdeni un kokakolu. Piems atviegloti noslaucīja pieri.

—   Sēdi! Uzsmēķē!

—   Man nav pīpju.

Piems pasniedza paciņu.

—   Tikai esi atraisītāks. Nora…

Viņš nepabeidza norādījumus, jo noklaudz durvis un hallē jau atskan balsis.

—   Tu jau esi mājās?

Nora atvedusi ciemiņusViņi, kā nepārprotami redzams, ir pie upes pārāk izmirkuši. Nav šaubu, ka viņi bija izkāpuši no automašīnām, lai tuvāk ielūkotos plūdu romantikā. Tagad kaimiņi — abi Keidi, misis Pauna, kurai padusē ir sunītis, kā arī Nolendi, kas satikti ceļā, ir klāt.

—  Draugi, nāciet iekšā, — Nora aicina. — Es tūlīt sadabūšu kaut ko siltumam. Bet tu…

Nora jau nostājusies iepretim svešniekam, kas iekārtojies klubkrēslā un ar saviem apaviem paspējis pielāčot istabu.

—  Tas ir Ēriks Bells. Mans paziņa, īsi sakot, sens biedrs. Saproti… Piems pēkšņi atceras savas nenomazgātās rokas un Meksikas paugurus. Un tā viņš zaudē pašpaļāvību-

—   Ēriks pie mums iegriezies uz dažām stundām, taču es ceru…

—   Ka viņš mūsmājās pavadīs dažas dienas, — Nora piesaka, un viņas balsī nav ironijas.

Viņa paver sienas skapi, sameklē spirtoto dzērienu pudeles. Piems labprāt aizkavētu viņas krāmēšanos.

—   Es ceru, ka viņš slapjās drēbes, — viņa saka, — varēs nomainīt pret kaut ko sausāku. Odens ar katru minūti aug augumā. Kad mēs piebraucām pie upes, no tās šaurības nebija ne vēsts. Pembertoni tik tikko neiestrēga viņā krastā. Keidi uzskata…

—    Es varu derēt, — Kcids iejaucās, — ka tas ies vaļā vēl kādu nedēļu. Nesen zvanīju laika prognozes birojam. Jā, Sonorē trakoti plūdi-

—   Kā tu teici. — Nora pievērsās vīram, — viņu sauc?

—   Ēriks Bells.

—   Vai jūs, mister Bell, esat pirmoreiz mūsu ielejā?

—   Pirmo reizi.

—   Jums vēl laimēsies pārliecināties, ka pie mums nemaz nav tik slikti pat situācijā, kad mēs esam atšķelti no ārpasaules. Jā, to ir izdarījusi kaprīzā Santakrusa. Ko jums piedāvāt? Skotu viskiju, burbonu…

—   Pateicos, nevēlos.

—   Vai alu?

—   Pateicos, arī ne.

—   Vai tas nopietni?

—   Mans draugs Bells, — Piems iejaucās, — nesen pārcieta smagu operāciju. Tāpēc alkohols viņam var kaitēt.

—   Ja taisnība, tad es neuzstāju. Bet jūs, pārējie, ielejiet paši sev.

—   Vai jums ir kaut kādi pārtikas krājumi?

—   Konservu pietiks kādai nedēļai.

—   Tikai alus nav, — misis Keida piebilst.

—   Rīt aizgādāsim vienu kastiKas gribētu ēst?

Rauts, jādomā, turpināsies līdz pieciem vai sešiem no rīta. Nu galdā tiek celts šķiņķis, siers, konservi, pudeļu baterija. Glāzes un maize. Kaut gan par pēdējo rūpējās paši ciemiņi, jo viņi kursē no istabas uz virtuvi un atnes vajadzīgos dzeramtraukus un maizi. Viņi pazīst šo namu un tā tradīcijas.

—   Pembertoni, protams, ieradīsies tikai rīta pusē.

Un kā vēl! Un ne tikai viņi, bet visi, kas gribēs pamieloties ar upes izdarībām. Pamanījuši gaismu Ešbridžu mājas logos, tūdaļ dosies kā tauriņi uz spožumu. Un te viņi jutīsies kā savās mājās. Te viesu ērtībām nekad netrūkst mīkstu krēslu un spilvenu. Te misis Paunu, pats par sevi saprotams, Piemeklēs nelāga dūša. Pēc tam viņa, kā parasts, pielikdama punktu viesošanās kulminācijai, piecūkos vannu, tūdaļ diezin kāpēc

sāks raudāt un, spiedīs pie krūtīm savu sunīti. Tagad ieslēgts atskaņotājs. Neviens neklausās mūziku, taču tā kalpo fonam, kas nogludina grambas iereibušo viesu sarunās.

—   Kāds indiāņu apačs apgalvo, ka lietus ieilgšot vismaz četrdesmit dienasUn to viņš pareģoja pirms nedē|as, jā, stāstīja kādam žurnālistam. Viņa vārdus apstiprina arī tas fakts, ka no piekrastes aizmukušas visas čūskas un zaķi.

Piems pamana, ka viņa viesi pārņem drebuļi.

—   Es aiziešu un sameklēšu viņam sausas bikses, — Piems paziņo.

—   I&amp;lt;ā viņš pamanījās tik pamatīgi izmirkt?

—   Es nezinu. Ja viņš man sekos…

Visi zina, ka Piems var sākt šņaukāties. Viesi, protams, ir krietni pievicojušies, tāpēc nespēj novērtēt saimnieka dāsno dvēseli. Viņš izgrūž!

—   Iesim!

Vai Piems tik tiešām ir pievilcies? Vai tik tiešām iedams cauri viesistabai, viņš jūt mājas šūpošanos? Varbūt arī, jo šūpojas ne tikai māja, bet gan visa viņa dzīve, visa viņa labklājība, kas iegūta ar milzīgu neatkarību un par bargu cenu.

Viņam aiz muguras skan mūzika, balsis, glāžu šķinda. Tagad pagrūti izvērtēt pārdzīvojuma galvenos cēloņus. Kas būtu jādara tālāk — jāiekaucas vai jāpakļaujas pliekanai dūšai?

—   Iesim!

Aiz Piema peld un it kā lido palu laika atsūtītais ciemiņš. Viņam ir liegi un klusi soļi. Sās pasaules parastie ļaudis tā nestaigā. Vai briesmu tuvumu varētu nojaust tie, kas svētlaimes pilni sēž ērtajos krēslos? Viņi pavadīs garas stundas alkohola tvana piesātinātajā atmosfērā un, protams, neatskartīs, ka šajā mājā nakšņo slepkava.

Piems atgrūž vaļā vienas durvis, otras, un viņi iziet cauri zilganos toņos bagātīgi un grezni iekārtotajai Noras guļamistabai. Diez vai šajā Arizonas ielejas nomalē kāda ģimene spēj šādu pārpilnību atļauties.

Un beidzot viņi ir sasnieguši nama saimnieka guļamvietu. Te goda vieta ierādīta dzeltenīgajiem un brūnganajiem toņiem. Saimniekam paredzētā vanna ir dzeltenā krāsā. Guļamistabas mājīgumu pakāpeniski izgaismo lampas, kuras iededzina Piems. Pēc tam viņš atver sienas skapi, kurā karājas uzvalki.

—   Mums ar tevi ir vienādi augumi.

—   Jā. Taču es esmu mazliet izkāmējis.

Bez kautrības, tāpat kā bērnībā, viņa brālis novelk slapjo kreklu, un nu atklājas viņa baltais, taču muskuļotais rumpis, kuru, atklāti sakot, sevišķi skaudīgi vienmēr ir vērojis Piems. Brālis nomet bikses, un viņš ir kails kā tārps.

—   Piešķir man pidžamu. Es likšos gulēt.

Kad viņš ir saņēmis prasīto, atskan it kā piesardzīgs jautājums.

—   Vai tiesa, ka es tevi ļoti apgrūtinu?

Atbildes nav. Un tagad brālis pašapzinīgi secina:

—   Visprātīgākais — mani pārdabūt uz viņu pusi.

Piemam kaklā sakāpj nelabums. Viņš vairs nespēj izprast

notiekošā likumsakarības, taču uzstājīgi noprasa:

—   Vai tev ir ierocis?

—   Nav.

Piems atver durvis.

—   Labajā pusē ir vana. Tur ir viss tev vajadzīgais.

Palicis vienatnē, Piems cenšas sev izskaidrot nelāgās

dūšas cēloni. So nejēdzību viņš piedzīvojis pirmoreiz mūžā. Šodien pieticīgi lietots alkohols… Un tomēr kaklā uzrodas kamols, un tūliņ tas grasās izgāzties laukā …

Tikai pēc stundas ceturkšņa Piems atgriežas pie Noras un viesiem.

2

Viņš nevēlējās noskūties. Lai nebūtu jāatgriež ūdens krāns, viņš nemazgājās un netīrīja zobus. Viņš atkal uzvilka tās pašas Piemirkušās bikses, uz basu kāju tika uzmaukti jātnieku zābaki. Viņam bija sarkanas acis un mutē pretīga smaka.

Viesi, kā jau Piems paredzēja, izklīda tikai ap pulksten sešiem, un tikai viens Dievs zina, vai pirms gulētiešanas viņi vēl kaut kur neieklīda paciemoties. Lai tas tā notiktu, tikai vienam vajadzētu ieminēties:

—   Ienāciet tikai uz mirklīti manās mājās! Tikai vienu glāzīti…

Un tādējādi var vakarēt cauru diennakti un vēl dažas dienas. Kādreiz šī kompānija mēreni plostoja trīs dienas un trīs naktis. Tā iegriezās katrā ielejas rančo un iztukšoja ledusskapjus, bet ciemošanos noslēdza «Pazemē», kur ieņēma vēl vienu kraķīti un pēc tam devās atpūsties.

Viņš klusītiņām ielūkojās istabā. Tur, kamolā saritinājies

gulēja brālis, — tāpat kā bērnībā zobos bija iekodis palaga stūri. Jauks skats! Pieaudzis, plecīgs, vēl garāka auguma nekā Piems, bet snauduļo kā mazulis. Viņam ir izteikti bērnišķīga seja. Bet varbūt Donalds ir joprojām bērna kārtā? Jā, prātā ienākusi atziņa it kā spētu izskaidrot daudzas parādības, taču ne jau šajā situācijā.

Piems pievēra durvis un izgāja cauri tukšām pudelēm, glāzēm, cigāru un cigarešu galiem, sviestmaižu paliekām piegružotajai viesistabai. Reiz viņš uzdrošinājās pajautāt ļaudīm, kāpēc viņi savas vakarēšanas rīko sestdienās, bet nākošajā dienā iztiek bez kalpotājiem, kuriem, pats par sevi saprotams, ir dotas brīvdienas. Un tomēr tā ir labāk nekā vakarēšanas rīkot svētdienās, bet pirmdienās paģirainiem nīkt kantoros vai citās darbavietās.

Pelēkajās debesīs iezīmējās tumšu un gaišu mākoņu joslas, kalnu pakāji apjoza miglas plīvurs. Piema automobilī valdīja drēgnums un aukstums. Viņš brauca atpakaļgājienā, bet pie upes, pamanījis vairākas automašīnas, — to vidū «džipu» — apgrieza automašīnu un piestāja pie pārējiem ziņkārīgajiem.

Visus krastmala stāvošos šeit bija pulcinājis viens nolūks, taču mērķi nebija vienoti, īpaši atšķīrās Piema interese par ūdens līmeni Santakrusā. Te bija ieradušās vakardienas kompānijas, tā sakot, gandrīz pilnos sastāvos, vienīgi sievietes bija vēl aizkavējušās. Bet tūliņ jāpiebilst, ka mazā misis Nolcnda bija paspējusi atpūsties un jau ieņēmusi savu vietu ļaužu pulciņā. Jau no tālienes bija jūtams, ka visus pārņēmis bērnišķīgs satraukums. To veicināja neikdienišķais dzīves ritējums.

Nakti Santakrusā ūdens bija krietni pacēlies augšup. Tagad bieza, dzeltenīga masa, atraisījusies no inertuma, stenēdama, bet brīžiem aizrīdamās vēlās uz priekšu, sev līdzi aizraudama žagarus, pat bleķus un visādus atkritumus. Upes skrējiens jūsmināja ļaudis. Taču viņi pamanīja atbraucēju.

—   Hallo, Piem!

Viņš izkāpa no automašīnas un pienāca pie ļaudīm.

Otrajā upes krastā uz spēcīga balta zirga sēdēja viens no Pembertona kovbojiem.

—   Vai sadomāji pārcelties?

—   Jau stundas ceturksni prāto!

j.

19

Kovboji dzīvoja otrpus šosejas Tumakokoras ciematā. Tikai dažos rančo, piemēram, arī Piema saimniecībā vecākajam kovbojam bija savs namiņš, bet neprecētajiem — barakas. Pem-

bertona rančo neizcēlās ar tik labvēlīgām ērtībām. Te savām vajadzībām turēja govis, un šis apstāklis noteica darba ritmu un lopkopju sadzīves apstākļus. Un ja kovbojs ir ieradies uz govju slaukšanu, tad plūdiem jāpaliek ziņkārīgo pārziņā, bet kovbojam ir jādodas uz darbu.

Vecā Pembertona izskats liecināja par satraukumu. Uz baltā zirga sēdošais kovbojs un viņa amatbrāļi bezrūpīgi vēroja neatslābstošo straumi. Daži no viņiem centās spāņu valodā kaut ko ieskaidrot jātniekam.

—   Vai Nora jau piecēlās? — misis Nolenda ievaicājās.

Viņu parasti sauca par mazo, jo viņa tik tiešām atgādināja

mazu un elegantu statueti. Viņa tāpat kā vīrieši un, protams, kovboji tajā upes pusē bija ģērbusies sarkanrūtainā kreklā un zilos džinsos. Uz krekla brīvi krītošie mati, pūderētā seja un krāsotās lūpas izcēla viņas sievišķību.

—   Un kā jūtas viesis, Piem?

Viņam vajadzēja paskaidrot, ka viesis vēl guļ, taču viņš uzskatīja — labāk noklusēt. Un galvenais — viņu interesēja jātnieks un baltais zirgs upes otrajā pusē. Tagad Piems sev pārmeta, ka savlaicīgi nav padomājis par brāļa pārcelšanu. Jā, pirms stundas to vēl varēja izdarīt — uz zirga jāšus pārcelt pāri upei. Bet kas notiktu tajā krastā? Kur Donalds dabūtu automobili? Un kāpēc brālis necentās savu plānu īstenot vienatnē?

Kovbojs ar nesatricināmu mieru lēnām ievadīja zirgu upē. Dzīvnieks, pamatīgāks un varenāks nekā parastie rietumu jājamzirgi, tikko ar kājām skardams upes dibenu, līdz krūtīm iegremdējās ūdenī. Drīz vien šķita, ka zem viņa kājām jau pazudis atbalsts. Taču zirgs turpināja ceļu iesāņus, it kā straume to grieztu ap savu asi. Tuvojās dziļāka vieta, ūdens jau apņēma zābakus. Visi klātesošie, aizturējuši elpu, blenza un droši vien sev uzdeva jautājumu, vai zirgs spēs pārvarēt palu sakulto atvaru. Pārvarēja. Kad ūdens sniedzās tikai līdz dzīvnieka ceļgaliem, tas vairākkārt strauji pacēla kājas un izlēca krastā.

—   2ēl, ka jūsu paziņa neatbrauca, — dāma nelikās mierā.

Viņš cieši palūkojās uz kaimiņieni. Viņas lielajās acīs pamodās vēl lielāka ziņkārība, bet pēc tam uzspurdza smiekli.

—   Vai jūs, Piem, neesat pamodies? Ar ko jūs nodarbojaties? Viņš, ziniet ko, ir neparasti noskumis. Tas mani jau pašā sākumā pārsteidza.

«Ir neparasti noskumis»… Diezin kāpēc viņa tā spriež par Donaldu. Kaut gan šos vārdus Piems bija dzirdējis, tikai īsti neatcerē'jās, kas tos bija izteicis. Taču balsi atcerējās. Tā bija •.Ievietos balss. Viņa pārdomas pārtrūka.

Jūs man neatbildējāt. Es vēl jautāju, ar ko viņš nodarbojas?

Manuprāt, tirgojas.

To es nespēju iedomāties. Jā, starp citu, pasakiet Norai, lai viņa nenoņemas ar pārāku gatavošanos. Neko nevajag. Džcnkins jau uzlika uz plīts divdesmit mārciņu cepeti.

Dženkins — misis Nolendas nēģeris. Un pēc isa starpbrīža rauts atsāksies. Viņa jau brīdinājusi pārējos draugus.

No šejienes brauksim pie mums paēst. Mums ir varens cepetis. Vieni mēs to nepiekopsim.

—   Nora, iespējams, aizbrauks, — Piems atteica.

—   Es ceru, ka ari jūs kopā ar savu paziņu.

—   Viņam būs grūti, jo nesen nabadziņš pārcieta smagu slimību.

—   Ja jūs neatvedīsit, tad es pati aizbraukšu viņam pakaļ.

—   Paklausieties, Lil…

—   Vai jūs vēlaties, lai viņš priecē tikai jūsu ģimeni?

—   Nē. Taču es vēlreiz atgādinu, ka viņš ir pārcietis smagu slimību, — Piems pārgāja uz čukstiem. — Viņš gandrīz nojuka. Nē, viņš nedrīkst dzert.

—   Nedzers arī.

ļ

—    Uzgaidiet! Jūs mani nesapratāt. Viņā var pamosties vēlēšanās atkal lietot alkoholu. Ja visi dzer, tad pat atturībniekam grūti atteikties no kārdinājuma. Alkohola piliens — viņam indes kauss.

—   Vai jūs nepārspīlējat?

—   Nemaz.

—   Un stāstījāt patiesību?

—   Kāpēc man būtu jāmelo?

—   Jūs teicāt, ka viņš gandrīz sajucis prātā. Vai tikai gandrīz? Vai konkrētā situācijā…

—   Klusāk, Lil!

—   Tatad, ja?

—   Es ceru, ka jūs protat klusēt?

Vai viņš pareizi dara, bet varbūt pārspīlē?

—   Un tomēr atvediet viņu. Es apsolu, ka tiks ievērota vislielākā uzmanība.

Kā toreiz izteica vārdus «ir neparasti saguris?» Un kas tos izteica? Teicējas balss skanēja sagurumā vai dziļās pārdomās? Piems centās iztēlē radīt runātājas seju. Kāda dīvaina noņemšanās ar pagātni šeit, kad jāstāv pie upes, kura dzen dzeltenīgus ūdeņus, un miglā ir tīta kalna pakāje!

—   Rau, kas notiek! — kāds iesaucās. — Meksikā atkal līst!

Un tiešām pie horizonta, starp debesīm un zemi izvietojās it

kā tumša un Jodzīga kolonna.

—   Es prātīgi deldēju mēli. Vismaz nedēļu līņās!

Iedūcās motori. Cita aiz citas izklīda automašīnas. Ielejas ļaudis devās ieturēt maltīti, pabūt vannā un atsākt palu laika atpūtas izpriecas.

—   Gaidīšu, — Lila Nolenda atgādināja klātesošajiem draugiem.

Viņa ir brunete, ādas krāsa kā īstai meksikānietei. Bet tā sieviete, kura runāja par Donalda neparasto nogurumu, bija blondīne, gaiša kā saulīte, jā, slaida un pat izstīdzējusi kā saules stars. Viņai toreiz bija aizsācies tikai septiņpadsmitais mūža gadiņš, toties sejas pantos iezīmējās pieredzējuša cilvēka stingrība un nopietnība. «Mazā māmiņa» — tā viņu sauca Aiovā.

«Māmiņas» tētiņam piederēja veikaliņš. Tajā tika pārdotas ne vien pārtikas preces, bet arī sakņaugu dēsti un dārza mēslojums, pat gatavi apģērbi. Ciematā bija tikai viena, bet gara iela, bet tētiņa Ešbridža bode atradās tās viducī. Un tieši tāpēc šis savdabīgais veikals tika uzskatīts gan par ciemata centru, gan par tā dvēseli. Tā bija vienstāva māja ar verandu fasādes pusē. Verandā nekad neiztrūka vīriešu pulciņa. Puiši dzēra alu, atlaidušies krēslos, mutēs siekaloja košļājamo gumiju.

«Mazās māmiņas» vecāki dzīvoja ciemata nomalē, turklāt pašā ielas galā namiņā, kura korpusa galveno daļu veidoja dīvainā kārtā sanagloti dēļi, rievots skārds, īsi sakot, tādi materiāli, kurus varēja sadabūt atkritumu izgāztuvēs. Un turklāt namiņš bija pārāk šaurs, lai tajā varētu normāli izvietoties bērnu pulciņš — astoņi vai deviņi zēni un meitenes. Viņu māte kroplības dēļ vienmēr sēdēja invalīdu krēslā, bet tēvs ne dienu nebija skaidrā prātā. Viņu uzvārds — Donsoni, bet «mazās māmiņas» vārds — Millreda.

Viņa vienmēr gāja basām kājām, ģērbusies puķainā katūna kleitā. Tā bija pārāk plata un nesaderējās ar meitenes kārno augumu.

«Mazās māmiņas» dzīves apstākļi un pārāk pieticīgais apģērbs neietekmēja Piema labvēlīgo attieksmi pret meiteni. Viņa pāris nedēļas bija tētiņa Ešbridža dēla draudzenīte. Viņš vēl nebija sešpadsmit gadu vecs un jutās tik zaļoksns, ka neuzdrošinājās uzrunāt meitenes. Millreda bija pirmā draudzene, kuru viņš uzaicināja doties uz kino kaimiņu ciematā Ferfildā.

Viņa nekad nesmējās. Donalds, kas bija sasniedzis tikai četrpadsmito dzīves gadu, jau bija brāļa augumā un spēkā.

«Ir nu gan tavs brālis skumīgs» … Tagad atceroties Millredas vārdus, Piems sev atzinās, ka līdz tam brīdim netika manījis Donalda skumīgumu. Piems toreiz palaida garām ausim meitenes sacīto. Jo drīz vien viņš atsāka mācības Ferfildas skolā, bet pēc tam pavisam aizbrauca no mājām un pilnīgi aizmirsa Millredu, ar kuru tumsiņā bija pāris reizes skūpstījies. Pēc dažiem gadiem Piems saņēma brāļa vēstuli, ka esot precējies un par sievu izvēlējies tieši Millredu …

Interesanta būšana! Kopš tā laika ir pagājuši divdesmit gadi. Santakrusa vairākas reizes izkāpa no krastiem, bet pēkšņi dīvaina sagadīšanās. Donalds ir Piema mājā, viņa viesistabā, bet Millreda ar bērniem gaida vīru un tēvu Nogalesā, tajā robežas pusē — aiz stiepuļu žoga. Tātad tur bija divi zēni un viena meitenīte, taču Piems nezināja, kā viņus sauc, jo nekad netika viņus redzējis. Pārāk neizprotams un pārsteidzošs bija misis Nolendas tonis, kad viņa runāja par Donaldu, vīrieti, kura sabiedrībā pavadījusi īsu brīdi. Pirmais, ko viņa bija saskatījusi neilgajā tikšanās laikā, bija skumjais skatiens. Pie tam Lila Nolenda nebija no tām sievietēm, kas pārāk interesējas par vīriešiem. Viņas vīrs nebija sabiedrības zieds, bet vienkārši labs puisis. Viņiem ir meita, kas tagad, brīvdienu laikā, atpūšas kaut kur Kalifornijā pie jūras, bet ziemā dzīvo Tulonā un tur mācās skolā.

«Kā var noprast, ieskatījusies»…

Piems nebija greizsirdīgs, un kālab būtu jāapskauž brālis. Arī toreiz viņu nemocīja greizsirdība, kad viņš uzzināja par Donalda precībām ar Millredu.

Viņš iesēdās automašīnā un aizbrauca no krastmalas.

Gudras sievietes, — un Lila Nolenda tika uzskatīta par tādu, — ātri atklāj vīriešu labās un sliktās īpašības. Kāpēc Lila, neko iepriekš nezinādama par svešo vīrieti, tūdaļ apšaubīja Piema sacīto, ka viņa «vecais draugs» ir komersants? Kāds gan biznesmenis! Ar Donaldu notika bēdīgas lietas. Viņš ir vistradicionālākais neveiksminieks. Viņa personības vērtējumam neatrast izsmeļošāku apzīmējumu. Saķēpājis visu savu dzīvi! Bet Piemu nekas nespēja novirzīt no dzīves ceļa, kuru bija iezīmējusi viņa patmīlība.

Automobili, kā parasts, viņš atstāja pagalmā. Apskatījis aploku, vai visi zirgi ir vienviet, atvēra nama durvis un tūdaļ jutās pārsteigts. No virtuves nāca ne tikai apetīti izraisošas kafijas un cepta bekona aromāts, bet arī draudzīgas balsis.

Pirms tika pamanīta viņa klātbūtne, sarunas dalībnieki paspēja pārmīties dažiem vārdiem. Viņš nesaklausīja sarunas tekstu, taču nepārprotami secināja, ka runātāji jau paspējuši sadraudzēties un tagad vienkārši pļāpā par šādiem un tādiem sīkumiem. Nora piecēlusies! Parasti, ja viņa aizgājusi gulēt rītausmā, no gultas izlien ap pusdienlaiku, bet gadās arī tā, ka gulšņā visu dienu. Pakļaudamās dīkdienībai, Nora spēj iztikt bez ēdiena visu dienu, jo viņai nav gribasspēka, kas liktu ieslēgt elektrisko plīti un novārīt olu. Bet tagad viņa ir rosības pārpilna. Iedarbinādams automašīnu, viņš varbūt pārtraucis sievas miegu? Bet varbūt viņa saklausījusi ciemiņa pirmos rīta soļus un piecēlusies …

—   Kas jauns pie upes? — Nora jautāja. — Vai jau nebūtu jābrauc? Es zvanīju Smailiem, un viņi teica…

Viņa tūliņ pamanīja Piema skābo ģīmi. Lai arī kā viņš centās slēpt savu satraukumu, tikpat tas izlauzās uz āru. Jā, virtuvē sēdēja viņa brālis. Nu viņš bija ģērbies sausās biksēs (kā redzams, apģērba gabals, kuram vakar pat vīlē nebija sausuma, pa nakti bija pilnīgi izžuvis), mugurā bija līdz gurkstēšanai sastērķelēts balts krekls. To, protams, Nora bija paņēmusi no vīra garderobes. Viņam kājās bija Piema siltās čības. Un Donalds vēroja čurkstošo pannu. Bet uz virtuves galda jau bija izkārtoti galda piederumi trijām personām. No trauku mazgāšanas izlietnes pacēlās vakar viesistabā izmantoto glāžu un šķīvju kaudze.

—   Runā, ka Rauls ar savu zirgu ticis pāri Santakrusai, — Nora sacīja.

Ielejā, pat neizejot no mājām, var iegūt informāciju par visnenozīmīgākajiem notikumiem sabiedrības dzīvē. Ikvienā namā, ikvienā rančo bez apstājas skandina telefoni.

—   Kas tev noticis? — Nora jautāja, vērīgāk ielūkodamās Piema acīs.

—   Ar mani? Nekas.

Taču nebija vērts melot, jo Nora, kaut gan ne tik vērīga kā Lila Nolenda, ātri bija pamanījusi satraukumu Piema acīs. Taisnības labad jāpiebilst, ka abas sievietes nākušas no dažādām aprindām. Lilas tēvam piederēja trīs rančo Meksikā, rūdas raktuvju īpašuma daļa Duglasā, daži uzņēmumi pat Eiropā. Lila jau no bērnības apceļoja pasauli, paspēja pabūt Parīzē un Šveicē, pārvaldīja franču un spāņu valodas, gluži pieklājīgi sarunājās itāliski. Būdama vecāku vienīgais bērns, viņa mantoja visus īpašumus, taču piekopa parastu — ielejas ļaudīm raksturīgu dzīves veidu.

Viņas mājās valdija baiga nekārtība, tāda, kuru pie citiem ļaudīm neieraudzīsi.

Arī Nora ir bagāta, taču viņas bagātība ir pārāk tālu no Lilas mantīguma. Cesters Makmilans, Noras pirmais vīrs, atstāja šo rančo un daudzu Tūsonas un Nogalesas uzņēmumu akcijas.

Abu turīgo dāmu pretstats iezīmējās dažās viņu raksturu īpatnībās. Nora apzinājās savas prāta spējas, gaumi un izglītotību. Toties Lila Nolenda šīm īpašībām nepievērsa uzmanību. Sīs pretrunas bija jūtamas ari abu dāmu attieksmē pret saviem vīriem … Pat pretīgi domāt. Kaut gan Piems par to nelauzīja galvu, jo viņa un Nolenda situācijas bija radniecīgas. Ne Piemam, ne Nolendam pirms precībām nebija nekāda kapitāla.

Larija Nolenda vienlaicīgi sadzīvoja kaut kas no vērša un kaut kas no auna īpašibām. Viņš bija vērsis ar savu bagātīgo ķermeņa masu un plosīšanos dusmu brīžos, viņš bija auns ar savu bezierunu pakļaušanos ikdienas sadzīvē, kad viņam līdzās atradās Lila. Un tomēr viņš nebija salīdzināms ar Piemu, kas šo to sajēdza no lopu un zirgu dzīves, pateicoties sievas neatlaidībai iemācījās spēlēt bridža spēli, taču tūdaļ jāpiebilst, ka to pārvaldīja pavisam bēdīgi.

Lila, starp citu, sabiedrībā uzvedās tā, lai viņu uzskatītu par paklausīgu un vīru mīlošu sievieti, par tādu, kas nekad neizraisa ģimenes ķildas. Ja Larijs sadomājās iedzert, un tas nereti gadījās, tad viņa it kā kautrīgi palūkojās uz vīra pusi un, protams, necentās atņemt glāzi. Toties Nora savos uzskatos un tiesībās neatkāpās ne par pussoli…

Piema pārdomu pavediens pārtrūka .. .

—  Atzīsties, ka ar tevi ir nedienas. Bet tagad sēdies pie galda. Olas ir gatavas.

Nora zina. Viņa vienmēr zina un allaž parāda savas zināšanas. Un ne jau veltīgi viņa šķelmīgi palūkojās uz Donaldu, kas nesa kūpošo pannu. Viņas skatiens, lūk, stāstīja: es saprotu vīriņa ārdīšanos, lai arī viņš uzskata, ka es tik agri esmu augšā viņa senā drauga dēļ. Un kas par to? Vai man būtu aizliegts parādīt ziņkārību?

—   Ēriks ir neparasti simpātisks puisis, — Nora sacīja. — Un mēs ar viņu drusciņ patērzējām. Gatavojām brokastis. Viņš tik apskaužami prot saimniekot.

Piems juta paralīzes tuvumu. Kas tas par Ēriku? Viņš bija paspējis aizmirst, ka pirms Noras ierašanās pats bija brāli tā «nokrustījis». Nora, redzēdama vīra nervozēšanu, smaidīja. Vai neapsegtos plikumus bija atstājusi vīra kaitināšanai…

Neviens nevarētu apgalvot, ka ielejas sievietes savus augumus iemudžinātu apģērbu kaudzēs, bet Nora staigāja pusplika. Nē, viņa ģērbās tāpat kā citas sievietes, tikai izaicinošāk un kairinošāk. Visu gadu, atskaitot tās reizes, kad devās ceļā jāšus, viņas pamatapģērbā izcēlās neparasti īsi šorti, gluži kā peldbiksītes, bet krūšturis bija tik nevērīgi apjozts, ka no tā ciemiņu klātbūtnē bieži izspruka sievišķīgie apaļumi. Kājās, kā parasts, bez zeķēm uzautas sandales. Viņas kājām ir labi kopti un košsarkani krāsoti nagi.

Norai ir zēnisks augums, jo gūžas lāgā neizceļas, krūtis nelielasJ it kā viņa būtu pusauga meitene.

—   Ēriks uzskata, ka diezin vai te varēs ierasties viņa draugi, — Nora sacīja. — Varbūt vispār neieradīsies …

So jaunvārdu padzirdis, Piems sarauca pieri. Viņš negrib sapiņķēties. Ko brālis jau paspējis izpļāpāt?

—   Kāpēc tu man neko neesi stāstījis par savu draugu? — Nora uzstāja.

—   Kāpēc būtu jāstāsta par visiem koledžas vai universitātes biedriem?

—   Ne visai smalki tu rīkojies pret mūsu viesi.

—   Viņš zina, ka man ir nejēdzīgs raksturs.

Piemu pārsteidza Donalda nemainīgā vienaldzība. Viņš it kā klausījās Noras un Piema sarunu, taču droši vien domāja, ka viņi runā par kādu klātneesošu cilvēku. Un arī Lila viņā saskatījusi skumjo mocekli! Nē, viņš nav skumju nomākts vīrs, bet gan vienaldzīgais, kura sejā notiekošais nespēj izmainīt nevienu vaibstu. Viņš, lūk, mierīgi ēd bekonu ar olu, un rīkojas tā, kā savās mājās, kur viņam līdzās ir Millreda un bērni. Turklāt caur logu lūkojas tālē.

Kurš no viņiem vairāk pakļauts riskam?

Tieši šis jautājums tracināja Piemu. Donaldu, protams, var savaņģot. Un kas notiks tālāk? Viņš saņems pelnīto, jo ir izbēgušais cietumnieks. Likums prasa, lai Donalds tajā sēdētu vēl daudzus gadus.

Norai to nezināt.

Toties Piems ar visu riskē, un riskē par to, ka nav nekad nevienu cilvēku nogalinājis. Jā, viņi cēlušies no vieniem vecākiem, piedzimuši vienai mātei, pasauli ieraudzījuši vienā ciemata namā. Dzīve viņiem piedāvāja līdzīgas iespējas. Vai Donalds ar savu nemainīgi skumjo skatienu atteiktos paziņot, ka Piemam ir taisnība? Paziņotu. Vislabākais — pateikt, ka, dzīvi sākot, abiem piederējuši vienādi trumpji, ari viņu māsai Emili, kas par abiem ir piecus gadus jaunāka.

Piems atcerējās māsu, kaut gan ļoti miglaini, jo vienviet bija nodzīvoti tikai daži gadi. Un tomēr viņa savā dzīvē ir pratusi pacelties virs ikdienišķiem cilvēkiem. Losandželosas sabiedrība droši vien pazīst Emili, jo viņai ir vadošs postenis firmā, un var gadīties tā, ka viņa jau kļuvusi tās īpašniece. Lai pa šīm kāpnēm uzkāptu, Emili sevi netaupīja un atteicās no ne viena vien prieka. Un Piems daudzus gadus prata iztikt bez jebkādas palīdzības. Dienu un nakti plēsās līdz pabeidza juridisko fakultāti.

Tagad Donalds ir viesis, kas nepakustina ne ausi, lai domātu par savu brāli. Viņš, lūk, vienkārši paziņojis, ka tur — viņā robežas pusē gaida Millreda un bērni. Tāpēc, brālīt, cel pāri…

Emili, domājams, atdeva savus ietaupījumus. Un viņš paņēma, jo uzskatīja, ka tāds ir dzīves likums. Vai māsa tāpat rīkotos, ja, piemēram, Piems, saķēris holeru vai mēri, ievilktos viņas mājā, ielīstu gultā un kategoriski pieprasītu izārstēšanu? Ja neapsolīsies izārstēt, tad tā kaite pielips arī māsai… Donalda parādīšanās ielejā — absolūti līdzīga situācija un vēl pretīgāka. Viņš ir bīstamāks par mēri. Kopš viņa ierašanās ir pagājušas tikai dažas stundas, taču jau divas sievietes ļoti interesējas par viņa personu un noskaņotas sniegt palīdzību un aizstāvēt it kā nelaimīgo vīrieti. Lila Nolenda tik jauki sacīja: «… neparasti noskumis …»

Nora, kas lepojas ar savu« nesatricināmo mieru» un skaidro saprātu, pusdesmitos no rīta steidzīgi atstāj savu silto guļamvietu un steidzas kopā ar svešu vīrieti gatavot brokastis! Viņa vienlaicīgi nosodoši raugās uz savu vīru, kurš kļuvis greizsirdīgs uz savu draugu.

Iezvanījās tālrunis. Nora devās uz viesistabu. Tur viņas sacīto varēja skaidri saklausīt virtuvē.

—   Jā, Lil … Pagaidām neko nav stāstījis … Ēdam olas ar bekonu … Un kā vēl! Lieliska doma! Kas? AI 1-o … Es nesapratu … Nē, nestāstīja … Viņš no paša rīta ir īsts rūguma pods. Jā … Tā man neliekas. Protams, viss kārtībā …

Piems nosarka tin pašķielēja uz brāli, kas nesteidzīgi brokastoja. Viņš visu saprot.

Noslēpums, ko Piems bija uzticējis Lilai Nolendai, būtu izraisījis satraukumu. Viņa vairs nespēja gaidīt dažas stundas, bet tūdaļ piesēdās pie tālruņa.

—    Tūliņ runāšu ar viņu, — Nora solīja Lilai, — un mēs, protams, brauksim. Pēc tam jūs un visi — pie mums… Kā gan citādi… Nē, vēl neesmu apģērbusies, vēl nevaru saņemt dūšu. Uz drīzu redzīti!

Nora, atgriezusies virtuvē, uzskatīdama, ka neviens nav dzirdējis viņas sarunu ar Lilu, paziņoja:

—   Zvanīja Lila, — veltīdama noslēpumainu un reizē ironisku skatienu abiem vīriešiem, viņa atklāja savu gaišo tālredzību, — Tikai pēc kādas nedēļas varēsim domāt par pārcelšanos.

Tas nevar būt!

—   Rauls ar savu zirgu bija pēdējais, kas pārpeldēja uz otro krastu.

Donalds sparīgi atmeta galvu.

—   Vai kāds nokļuva viņā pusē?

Nedzirdēts! It kā pieprasīdams tūlītēju paskaidrojumu un pārskatu par pārcelšanas darbiem Santakrusā, Donalds blenza uz Piema pusi. To, protams, ievēroja Nora, kā arī to, ka Piems, nopūlējies izbēgt no satraukuma un izkliedēt vainas apziņu, centās aizstāvēties.

—   Tikai jāšus. Un to izdarīja tikai Rauls. Viņš bija vienīgais, kas uzdrošinājās mesties tādā akacī. Iegaumējiet, ka viņš te ir dzimis un Santakrusu pazīst kā savus piecus pirkstus! Arī viņš prātoja vismaz stundas ceturksni pirms līda mērcēties. Es visu pats savām acīm redzēju. Ja viņš būtu sabijies, tad Pembertonu lopiņi paliktu nekopti.

—   Bet kāpēc no šejienes nevar pārcelties uz turieni?

—   Jā, tas nu gan ir vienkāršs jautājums, taču ūdens kāpj un kāpj!

Un kas galu galā ir vainīgs, varbūt nevis Donalds, bet kāds cits? Vai jau samainītas vainīgo lomas?

—   Tu esi pārliecināts?

—   Nešaubīgi. Doties uz pretējo krastu ir, starp citu, daudz grūtāk nekā uz šo pusi. Tas krasts ir krietni stāvāks, gluži kā siena, un zirgs, kas iegrimis ūdenī, līdz vēderam, nespēj no upes izkulties.

—   Kāpēc jūs steidzaties mūs pamest? — Nora jautāja, viņas ironiskais smaids, protams, bija veltīts Piemam.

Viņš visu saprata. Nora ieņēmusi galvā domu par vīra greizsirdību. Varbūt arī Lila domā, ka jau paspējusi izraisīt greizsirdības drudzi? īsi jāsaka: muļķītes! Dievs, pasargi no greizsirdības, īpaši pret savu miesīgo brāli? Piems nepakļaujas šai slimībai, turklāt ja runa ir par viņa brāli, dzīves neveiksminieku, kura panākumu virsotne ir laulības ar Millredu.

Un kā var būt greizsirdīgs uz cilvēku, kas tikko izmucis no krātiņa un jebkurā brīdī var atkal nokļūt policijas rokās? Pieīna greizsirdība ir dāmu izdomas kalngali! To, protams, paveicis Donalda «neparastais skumīgais skatiens».

—   Ērik, vai jūs dzertu glāzi alus?

Piems veltīja niknu skatienu bezrūpīgajai vaicātājai.

—   Es jau naktī tev paskaidroju …

—   Lūdzu atvainošanu, ka esmu aizmirsusi par alkohola nelāgo ietekmi uz mūsu viesa veselību.

Viņi joprojām tērzēja virtuvē, kur Ešbridži maltīti ieturēja vienīgi svētdienās, kad apkalpotāji izmantoja brīvdienas. Nora ielēja sev alu, pēc tam atgrieza karstā ūdens krānu. Virs netīru trauku kaudzes šļāca ūdens. No galda piecēlās Donalds un devās pie izlietnes.

—   Atļaujiet man, — viņš ierosināja.

—   Nevajag! Svētdienās mēs esam pieradināti. ..

—   Arī es esmu pieradināts.

Piemu uztrauca brāļa darbošanās. Tā viņš kapitāli atklās savas kārtis, parādīs, ka viņam nav kalpotāju. Pirms baigā notikuma, iespējams, viņš Millredai palīdzēja saimniecībā.

Noras acīgumam nepagāja garām ciemiņa rosīgums. Viņa izdarīja attiecīgus secinājumus… Ja viņa atradīs īsto pavedienu, tad neviens cilvēks nebūs tik gudrs, lai pateiktu, kur tas aizvedīs. — Vai jūs esat precējies? — viņa jautāja,

jo gribēja pārliecināties, kāpēc ciemiņam pirkstā nav lauīlbas gredzena.

—   Jā. Mums ir trīs bērni.

—   Vai tālu no šejienes?

Kas Piemu pamudināja atbildēt brāļa vi$tā? Vai tās bija bailes, ka viņš, sievietes pamudināts, varētu sākt garu vāvuļošanu?

—   Ohaio štatā, — Piems paskaidroja.

Ešbridži sāka mazgāt traukus. Noras ironiskais smaids brīžiem skāra Piemu.

—   Dīvaini, — Nora ierunājās, — man liekas, ka jūs, Ērik, es pazīstu daudzus gadus. Jūs nedusmojieties, taču to es pārdzīvoju pirmo reizi mūžā. Es sev jautāju, vai mēs nebūtu satikušies, piemēram, Losandželosā. Vai jūs tur esat dzīvojis?

—   Nekad. Tikai caurbraucot…

—   Lai sastaptos, ar to pietiktu …

—   Tas notiika pirms divām nedēļām.

—    Toreiz man nelaimējās uzturēties Losandželosā. Bet vai jūs, Erik, esat līdzīgs kādam citam man labi pazīstamam cilvēkam?

Kā tagad vērtēt Noras runāšanu? Varbūt viņa jau sen saskatījusi līdzīgas pazīmes abu vīriešu izskatā?

Abi brāļi bija gandrīz vienāda auguma un ar līdzīgu ķermeņa veidojumu. Vienīgi līnijas, kas vecākajam brālim bija jau sākušas izplūst, bet vietām jau noapaļoties, jaunākajam — precīzas un skaidras. Piema acīs gailēja pārliecība par savu spēku, dažkārt pat tā bija pārāk izaicinoša, toties Donalda skatiens, klaiņodams izplatījumā, pauda vienkāršu naivumu, viņam bija gaišākas acis nekā brālim.

—   Darīsim, lūk, tā, — Nora ierosināja, — man jāmazgā, bet jums jāslauka.

—   Bet es, ar jūsu atļauju, darītu otrādi.

—   Kāpēc?

—   Taukains ūdens manī neizraisa riebumu, toties sievietēm tas var aptumšot prātu.

—   Vai tu dzirdēji, Piem?

Kā to nedzirdēt! Nora parasti — svētdienās — mazgā traukus, bet viņš dabūn tos slaucīt. Jā, Donalds un viņa sieva kļuvuši sabiedrotie, un abu klusā sazvērestība ir vērsta pret viņu. Kaut gan pirms stundas to pašu varēja sacīt arī par mazo Nolendu. Un tagad Piems mocījās pārdomās. Abas ir bagātnieces: vienai pieder tēva atstātais mantojums, bet otras pārziņā ir pirmā vīra mantība, abas ir gudras un neatkarīgas, un viņas to apzinās, īpaši Nora, abas ir pārliecinātas, ka sev nopirkušas vīrus. Varbūt tādi ir abu sieviešu dvēseles dziļumi? Un, lūk, tagad viņas ir satikušas vīrieti, kuram ir «skumīgs skatiens»… Nora, uzraususies kājās reizē ar rītausmu, mazgā traukus, ir gan laipna, gan agresīva. Lila Nolenda tā paša iemesla dēļ ir noskaņota savās mājās pulcināt pat visus ielejas ļaudis, lai tikai savā pārziņā dabūtu vīrieti, kura sabiedrībā uzturējusies dažas stundas. Un viņa, atmetusi savu naivumu, tagad liek uz spēles savu pievilcību. Piemam niezēt niezēja mēle iedzelt Norai, Lilai un Millredai, arī citām aitiņām: «Un Donaldam ir tik skumīgs skatiens» …

Viņš ir tikai neveiksminieks un nekas vairāk! Vājš cilvēciņš, subjekts, kas neuzdrošinās ar tīru skatienu lūkoties uz dzīvi un vīrišķīgi atbildēt par savu rīcību. Pats Piems sevi neuzskatīja par bailīgu cilvēku, prata atskatīties uz savu pagātni. Jā, viņiem ar Donaldu ir viena māte, un nav jāslēpj, ka viņa bija pamatīga iemetēja, un vecajam Ešbridžam nācās sievu turēt tik tiešām aiz atslēgas, — aizslēgtā istabā, — citādi viņa iztukšotu visas vēderainās viskija pudeles. Mātei pateicoties, abiem dzīslās rit vienādas asinis un abi plecu pie pleca uzsākuši dzīvi. Tagad viņš gribētu ļoti zināt par Emili. Vai arī viņa iedzer, varbūt tāpat kā māte? Izslēgts! Dzērāja tik augstu sabiedrisko stāvokli nesasniegtu! Tātad viņš un māsa prot dzīvot. Piems, visā Arizonā pazīstamās ielejas apdzīvotājs, pēc trešās glāzītes nemēdz slaistīties, bet nesteidzīgi nošļūc no ķebļa un iziet cauri bāra zālei, lai sevi apskatītu tualetes spogulī un pēc tam izlemtu, vai drīkst izdzert šovakar pēdējo burbona glāzīti. Pēc bāra apmeklējuma, atklāti sakot, viņā pamostas piedzīvojumu un pārdzīvojumu iekāre, un viņš it kā pret savu gribu dodas «aiz paugura». No šī ceļojuma neviens it kā necieš, varbūt vienīgi viņš pats, kad atpakaļceļā jārēķinās ar pretīgu sajūtu. Viņš knapi var savaldīt savas uz stūres rata uzliktās rokas, jo liekas, ka tās ir pārāk netīras. Taču tā ir viņa ārkārtēji personiska lieta …

Nora izrīkoja!

—   Bet tagad, zēni, marš, ģērbties! Es apsolīju Lilai, ka ne vēlāk kā pēc stundas jūs abus nogādāšu viņas mājās.

Sekoja vēl viena viņas komanda. Taisnību sakot, tā bija nenozīmīga, taču izteikta izrīkošanas manierē. Kad Donalds jau grasījās aiziet no virtuves, Nora iesaucās:

—   Uzgaidiet!

Donalds, protams, apstājās, bet Nora, viņu panākusi, iespieda rokās cigarešu paciņu bloku, sacīdama:

—   Tas jums, lai nevajadzētu mangot.

Kas notika tālāk, Piems nepievērsa uzmanību. Viņš devās uz vannas istabu. Vannā līst negribējās, tāpēc viņš izvēlējās dušu. Un tajā brīdī, kad viņš aizvilka aizkariņu, viņš, protams, nepaskatījās uz vannas istabas durvīm — vai tās bija aizvērtas? To varētu uzskatīt par sīkumu, ja pats Piems nebūtu sīkmanības pārpilns cilvēks. Taču vannas istabas durvis pēkšņi kļuva par Piema miera sagrāvējām. Tajās viņš ieraudzīja Donaldu, turklāt kailu un slapju, ar zilganu dvieli pāri pleciem. Uz dvieļa bija uzšūta monogramma «Rančo M — M». Ar savu peldbaseinu varēja lepoties tikai trijos no ielejas rančo. Viens no tiem bija Nolendu saimniecībā. So peldbaseinu apmeklēja arī Nora un Piems. Vīrieši izģērbās baseina vienā pusē, bet sievietes otrajā. Piems, staigādams starp nedaudzajiem peldviesiem, neizjūta lielu kautrību sava kailuma dēļ.

Savā vannas istabā ieraudzījis kailu Donaldu, Piems pēkšņi izjuta neizprotamas kautrības un neērtības brāzmu.

Viņš šoreiz jutās vēl nepatīkamāk nekā naktī, kad brālis nometa virsdrēbes viņa klātbūtnē. Pieauga nelāgais noskaņojums, taču viņš neskaidri apzinājās tā pamatcēloni, to, kas bija licis satumst gaišajām pārdomām par miesīgo brāli. Un viņš pārcilāja iztēlē šā rīta notikumus. Atgriežoties no upes, nācās savu sievu un brāli satikt virtuvē. Jā, viņi bija iegrimuši sirsnīgā pļāpāšanā. Nora uzskatīja, ka viesis tik tiešām ir vārdā Ēriks un vienkārši uzrunājams uz «tu». «Nāc šurp, Ērik! Mēs slaucīsim traukus, bet Piems pasēdēs pie radiouztvērēja. Ja nebūs dzirdējis «pēdējās ziņas», būs slimāks par slimu.»

Viņš sev apsolīja, ka pēc dušas tūdaļ sāks pārrunu ar Donaldu. Un šo pārrunu laiku, protams, nenoteiks mīļais brālītis, bet gan viņš, Piems pats. Brālītis, ne lūgts, ne aicināts ir ielauzies šajā namā, tāpēc, lai uzklausa namatēva sacīto.

Taču sarunu uzsāka Donalds. Viņš nerunāja ne par sevi, ne par Meksikas robežu, ne par Millredu. Ar nosodošu skatienu it kā aptvēris visu Piema ķermeni, viņš konstatēja:

—   Kā redzams, tu esi maz kustējies.

—   Tāds darbs.

—   Vai tev viss ir kārtībā?

—   Kādā jomā?

—   Tava veselība. Tādā vecumā vienmēr var sākt kaut kas niķoties.

—   Es biju pie ārsta pirms divām nedēļām. Viss kārtībā, vienīgi nenozīmīgas atkāpes aknās…

—   Bet Emili ir neparasti teicamā formā.

No dusmām Piemam aizrāvās elpa. Donalds kā bēglis ielavījies māsas mājās, drošību meklēdams, no policijas izvairīdamies. Un cik tur daudz vajadzētu, lai apkaunotu viņas godīgo vārdu! Tagad šis policijas meklētais spriedelē, kā visgodīgākais radinieks, kas ilgus gadus pētījis māsas dzīvi, bet tagad vispusēji iepazīst brāļa sadzīves apstākļus un veselību.

—   Bet kā tu uzzināji viņas adresi?

—   Viņas abas ar Millredu visu laiku sarakstījās, māsa izpalīdzēja manai sievai.

Piemam nācās novērst skatienu, jo viņš nebija atlicinājis laiku, lai painteresētos par brāļa sievas un viņas bērnu labklājību. Vai viņš zināja, kas tik tiešām ir noticis ar brāli? Toties pats Donalds uzskata, ka Piems ir pilnīgi informēts par notikušo, pretējā gadījumā viņš nenociestos un pats izstāstītu par savu ceļu uz cietumu… Piems uzskatīja, ka labākais ir izvairīšanās no liekiem jautājumiem. Un kāda nozīme būtu jautājumiem, ja atbildes bija devusi Donalda bezjēdzīgā dzīve.

Pirms diviem gadiem, kad Piems kopā ar Noru ieradās Ņujorkā, lai tur pavadītu dažas nedēļas, no skaidrām debesīm novēlās negaiss .. .

Te jaunā ģimene kārtoja sarežģītas mantojuma lietas. Jaunlaulāto rīcībā bija lieliski apartamenti modernā viesnīcā, vietā kur viņi atgriezās pēc spraigiem darbiem juristu vidē, vakara dinejām, teātru izrādēm. Kūsājošo dzīvi uz brīdi it kā apstādināja dažas rindiņas rīta avīzē. Tās vēstīja par uzbrukumu Rokailendas restorānam. Bija tikai desmit teksta rindiņas… Informāciju izlasīt pamudināja notikuma vieta — Rokailenda, jo šajā pilsētā, kas atradās Misisipi krastā, viņš bija nodzīvojis dažus gadus, bet «cietušā» restorāna bārā tika pavadījis patīkamus brīžus. Un nu tur noticis uzbrukums, bet viens no tā dalībniekiem, kāds Donalds…

«Policijai pagaidām izdevies aizturēt kādu Donaldu Ešbridžu, kas vardarbīgi pretojies un smagi ievainojis vienu no policijas aģentiem. Uzbrucējs bijis dziļā alkohola reibumā.»

Pēc daudziem dzīves gadiem nu Piems bija saņēmis informāciju par savu brāli. Par to Nora neko neuzzināja. Vairākas dienas Piems būrās avīžu slejās, taču nekādu vēstījumu par laupītājiem neatrada. Pēc tam viņi ar Noru devās uz teiksmaino Maiami, bet no turienes uz Tulonu, un ceļojumu noslēdza ar atgriešanos ielejā un rančo.

Par restorāna aplaupīšanu neko nerakstīja Arizonas avīzes. Un kāpēc tām būtu jāizšķiež tinte, lai aprakstītu atgadījumu, kas noticis Statu pretējā stūrī.

Ko Piems varēja izmainīt Donalda liktenī? Atbilde meklējama objektīvos apstākļos. Pēc viņa laulībām ar Noru bija pagājis neilgs laiks. Piems nesen bija kļuvis par pieredzējušā advokāta Rivza kompanjonu, un tieši šis apstāklis noteica, ka visi Nogalcsas iedzīvotāji ir ari viņa klienti. Kā viņš būtu varējis palīdzēt Donaldam? Ierasties Rokailendā un publiski paziņot: «Es esmu apsūdzētā laupītāja brālis, advokāts, un būšu viņa aizstāvis!» Turklāt šajā laikā Piems vēl nebija pat turīgs, kur nu vēl bagāts cilvēks. Viss piederēja Norai. Lai droši iestātos par brāļa aizstāvību, krietna naudas summa būtu jāiemaksā Rivzam un viņš jālūdz uzņemties šo ķibeli. Par Donalda «varoņdarbu» nekas netika stāstīts Norai.

Emili pārzināja jaunākā brāļa bēdīgo stāvokli. Ja viņš nesaprastos ar māsu, tad, protams, neko nezinātu arī par pārējo tuvinieku dzīvi. Viņa centās sazināties ar pārējiem ģimenes locekļiem. Un ko viņa varēja pastāstīt citam par citu, vienīgi, piemēram, to, ka Donalds lielās plostošanas dēļ iekritis lamatās, un tas esot viņa pudeles brāļu nopelns — aprunāts un policijai noupurēts nabadziņš.

Piems beidzot uzdrošinājās pajautāt:

—   Kā viņa izskatās?

—   Slaida un skaista kā jau sieviete trīsdesmit divu vai trīsdesmit trīs gadu vecumā.

—   Un tu uzreiz iegāzies viņas dzīvoklī?

—   Nē. Es vispirms piezvanīju un sacīju, ka mēs varētu satikties kādā kafetērijā vai bārā. Man nevajadzēja nosaukt savu vārdu. Viņa pēc balss pazina. «Vai tu esi Losandželosā?» viņa pajautāja. Es sacīju — jā. Tev nāksies uzgaidīt, jo man ir ciemiņš, draudzenīte. Viņa aizies ap desmitiem. Pēc tam tu droši brauc šurp.» Emili pieder bagāts dzīvoklis, viņa ļoti eleganti ģērbjas.

—   Vai dzīvo viena?

—   Manuprāt, viena.

Ērmīga būšana! Tev ir māsa, bet tu par viņu neko nezini, tu pat nepazīsti un uz ielas paej garām. Kāpēc viņa nav precējusies? Vai viņai, skaistulei, trūktu pielūdzēju?

—   Emili visu nokārtoja. Pie viņas es slēpos dažas dienas. Viņa nosūtīja vēstuli Millredai un ieteica ņemt bērnus un braukt uz Meksiku, jo viņai bija ienākusi prātā tava Nogalesa … Jo tu dzīvo pie robežas.

—   Kāpēc mani nebrīdināja?

Donalds pavēra muti, lai atbildētu, taču pēkšņi atkal saknieba lūpas. Piems noprata — bijis Emili brīdinājums. Būs labāk, ja iepriekš neko neziņosim, viņš var izdomāt ieganstu un uz kādu laiku pazust, kaut kur aizbraukt, labāk uzkrist kā spokam uz galvas, lai nepaspēj izgrozīties…

Piems mainīja sarunas virzienu, pat kļuva ziņkārīgs.

—   Vai Emili zina, kas noticis ar tēvu?

—   Tēvs viņai atsūtījis savu fotogrāfiju. Es to redzēju.

—   Viņš esot otrreiz precējies.

—   Jā. Viņai ir četrdesmit divi, bet viņam… Uzgaidi… Arī tev ir četrdesmit divi… Un plus divdesmit astoņi… Tēvam ir tieši septiņdesmit gadu. Floridā viņš uzcēlis ne vienu vien māju. Emili man parādīja uzņēmumu. Tēvam pašam ir kotedža kāpās. Tās būvei izdota liela nauda. Viņš daudzās mājas iznomājot. Un, ja labi padomā, tad tikai Emili ir mantojusi tēva izveicību un gudrību. Arī viņas uzņēmums plaukst un zeļ, un pati saimniece nesūdzas par vientulību. Par viņas smalkmanību es esmu ļoti sajūsmināts. Mana Millrcda, ja satiktu mūsu māsu, noteikti domātu, ka tā ir kinozvaigzne…

Donalda vārdos Piems saklausīja neīstumu vai pārdomātu viltību. Kāpēc brālis nevērtē savu dzīvi, bet sevi it kā paslēpj ;iiz savu tuvinieku veiksmēm vai zaudējumiem, gluži kā Ešbridžu ģimenes tikumību izsvērdams. Jā, liktenis Ešbridžus izmētājis pa visu pasauli. Emili — Losandželosā, Piems — Arizonā, Donalds centīsies aizmukt uz Meksiku, bet pats ciltstēvs otrreiz apprecējies un ticis pie siltas ligzdiņas Floridā.

Donalds bija pabeidzis ģimenes izvērtēšanu. . . Nē, vēl pietrūka daži tās līdzdalībnieki. Uzacis saraucis, viņš it kā dziļās pārdomās grimdams, vaicāja:

—   Kas notika ar Pegiju?

Tajā brīdī Piems bija iebāzis galvu sienas skapī. Tur garā rindā karājās kaklasaites. No tām vajadzēja izvēlēties vispiemērotāko šās dienas gaitām.

—   Vai tev par viņu stāstīja Emili?

—    Kāpēc viņa? Tu man pats par viņu rakstīji. Tu dzīvoji Čikāgā.

—   Viņa nebija slikta sieviete.

—   Vai viņa nomira?

—   Nē. Pareizāk sakot, es nezinu, kas ar viņu noticis. Mēs jau sen izšķīrāmies.

—   Bet.'..

Vai Donalds negrasās uzvilkt soģa mantiju un neuzskata, ka jautājumu uzdošana ir viņa galvenā nodarbošanās? Viņa spriedumos izpaliek smalkas manieres.

—   Jūs laulājāties baznīcā?

—   Nu ja. Viņa bija katoliete.

—   Un Nora?

—   Protestante.

—   Jums ar Pegiju nebija bērnu?

—   Nebija.

—   Vai Pegija strādāja?

—   Jā, tālruņu firmā .. .

—   Bet tagad?

—   Es neesmu pārliecināts, taču šķiet, ka joprojām strādā.

Kas Donaldam aiz ādas? Varbūt viņi ar Emili aprunājuši

savu vecāko brāli un izteikuši bargus pārmetumus par to, ka viņš, lūk, nav izrādījis interesi ne par Millredu, ne par bērniem? Taču tās ir viņu domas. Viņi var uzskatīt, pa Piems ir visu nelaimju sakne. Bet vai Donalds kritiski vērtē savu dzīvi? Viņu, lūk, nodarbina Pegijas liktenis… Piems ar Pegiju apprecējās Čikāgā. Toreiz viņš knapi bija sasniedzis divdes

mit gadu vecumu. Par precībām viņš paziņoja tēvam, brālim un māsai, jo toreiz visus vēl vienoja ģimenes saites.

Vai Donalds atcerētos tās Piema vēstules, kurās viņš, būdams laimīgais jaunlaulātais, jūsmoja par savu izvēli un mīlestību? Piems labprāt nedomātu par šo laiku, īpaši par tām grūtajām dienām, kad viņi ar Pegiju pat nevarēja iegriezties vislētākajā ēdnīcā un iebaudīt vispieticīgāko ēdienu. Un tieši toreiz, kā viņš tagad atcerējās, bija mājniekiem rakstījis, ka sieviņa atbalsta viņa lielos plānus un ir gatava dalīties ar pēdējo kumosu, jo viņa ir vienkārša, toties stipra sieviete.

—   Vai tu ierosināji laulības šķiršanu? — Donalds nerimās.

—   Es precīzi neatceros, kā tas notika. Kad bijām kopā nodzīvojuši dažus mēnešus, sapratām, ka mēs esam nesaderīgs pāris.

—   Bet Nora . . .

—   Kāpēc Nora?

—   Vai viņa ir ļoti bagāta?

—   Es nezinu. Kādēļ tas tevi interesē?

—   Vienkārši tāpat. Vai viņa ir krietni jaunāka par tevi?

—   Viņai ir trīsdesmit divi.

—   Un kas par cilvēku bija Noras pirmais vīrs?

—   Vecs kašķis.

—   Viņš bija tik ļoti vecs?

—   Ne jau tiešā nozīmē. Viņam bija pāri piecdesmit, taču pilnīgi nosirmojis, un visi viņu sauca par Veco Kašķi.

—   Un tu viņu pazini?

—   Jā, kopš Tulonas gadiem.

—   Vai viņam piederēja šis rančo?

—   Jā. Viņš man uzticēja kārtot darījumus. Es taču biju advokāts.

—   Bet.. .

Piems atkal izjuta asinsspiediena kāpumu. No Donalda lūpām atraisījās it kā nevainīgi un nenozīmīgi jautājumi, taču tūdaļ tajos varēja saklausīt apšaubāmas intereses. Kāds ir šī nevainīgā jautātāja īstais nolūks? Jā, bija notikusi divu kādreizējo mīlētāju šķiršanās. Vai tāpēc Donalds varētu padomāt, ka brālis apdraudējis sievas dzīvību? Vai viņš būtu centies iegūt «brīvas rokas»? Un kā ar Cesteru Makmilanu? Varbūt arī viņš ticis nogalināts, lai pēc tam slepkava iegūtu viņa sievu?

—   Klausies, Donald!

—   Jā.

Es savu dzivi iekārtoju tā, kā es pats vēlējos. Tās bija

manas tiesības. Es esmu strādājis visu mūžu, to daru arī tagad. No manis neviens nav saņēmis nelikumīgas atlaides, un es sevi uzskatu par kārtīgu cilvēku. Vai saprati?

—   Kas man būtu jāsaprot?

Un tev tagad būtu jānotic, ka brālītis visu ir netīšām sarunājis.

Donalds aizsmēķēja cigareti. Lai arī viņš centās parādīt, ka rīkojas ar skaidru sirdi, īlens izlīda no maisa. Viņš it kā grasījās aiziet, taču apstājās un strauji atgāza galvu.

—   Vēl viens jautājums, Pet…

—   Es tevi lūdzu nesaukt mani šajā vārdā!

—   Lai notiek. Taču būs vēl viens jautājums. Vai tu esi pārliecināts, — viņš sacīja, saglabādams kluso balsi, taču uzsvērdams katru vārdu, — par savu vēlēšanos man izpalīdzēt? Jā, izpalīdzēt tikt pāri robežai.

Redzēdams, ka Piems strauji pagriežas, Donalds sacīja:

—   Uzgaidi! Es laikam ne visai gudri būšu izteicies. Un tomēr, vai tu esi pārliecināts, ka izdarīsi visu nepieciešamo.

—   Kas gan cits man atliek?

Tā bija slikta atbilde, taču izlūkošana bija beigusies. Piems sacīja:

—   Tu taču esi ienācis manās mājās, bet tava sieva un bērni kvern viņā pusē. Es ceru, ka tu mani neturi aizdomās par ziņošanu policijai: «Lūk, te ir mans brālis, kas tiek meklēts. -.»

Uz to Donalds atbildēja ar dziļdomīgu skatienu, un tas it kā noteica, ka tieši Piemam sevi jāatzīst par vaininieku … Donalds nopūtās un konstatēja:

—   Tev taisnība. Tā ir tava vienīgā izeja.

Pēc tam viņi sāka runāt par gluži praktiskām lietām, līdz ar to izzuda domstarpību spriedze.

—   Tu esi pārliecināts, ka es nevarēšu tikt pāri jāšus, kā to šorīt izdarīja jūsu kovbojs?

—   Pilnīgi pārliecināts. Labi, uzskatīsim, ka tev palaimējies. Bet ko tu viens pats iesāksi viņā krastā?

—   Vai tu tik tiešām domā, ka mēs šeit būsim iesprostoti uz vairākām dienām?

—   Arī tā var notikt. Tā, starp citu, uzskata mūsu ielejas pieredzējušākie vīri.

—   Un kā tad tu mani pārdabūsi uz turieni?

—   Es patlaban vēl nezinu. Visiem šejienes ļaudīm — gan no Statiem, gan no Meksikas puses — ir speciālas caurlaides. Tās dod tiesības šķērsot robežu jebkurā laikā. Mani, piemēram, jau sen nepārbauda. Pazīstami inspektori. Ar imigrācijas dienesta priekšnieku mēs esam tikpat kā draugi. Mūsmājās parasti iegriežas patruļa, nu tā, lai izdzertu kādu glāzīti. Tāpēc es tevi vedīšu savā automašīnā.

Piems negribot atcerējās pēdējo braucienu aiz robežas, aiz paugura. Gāza lietus, un dvakoja izmirkušu meitu sviedri.

—   Es domāju, ka tieši tā būs jādara.

Donalda sejā nu bija lasāma atzinība. Un to apliecinādams, paziņoja.

—   Tagad varam iet pie Noras.

Un tagad viņš brāļa sievu sauca vārdā. Vai Donalds būtu uzvarējis?

* * *

Lūk, tas būtu viss, ja neņemtu vērā vienu otru sīkumu. Un šis viss bija pretrunā ar to, kam, loģiski spriežot, vajadzēja notikt. Jā, jautājumus drīkstēja uzdot tikai Piems, bet par pagājušo dzīvi vajadzēja sarkt Donaldam, jo viņš, nedomādams par cienījamā godu un autoritāti, bija iebēdzis lūgt glābiņu. Gala rezultātā Piems par brāļa dīvainajām gaitām zināja tikpat daudz, cik viņu satikšanās sākumā. Arī šīs pieticīgās ziņas bija pasmeltas no Emili vēstulēm. Taču māsas vēstulēs, maigi izsakoties, bija vienpusīga vai apšaubāma informācija, katrā ziņā tāda, kura Piemā tagad izraisīja kategorisku jautājumu — kāpēc māsa tā rīkojās? Vai viņa to darīja pienākuma mudināta?

No Emili parasti atceļoja pāris vēstules trijos mēnešos. Piems labprāt gribētu zināt, vai viņa biežāk rakstīja tēvam un Donaldam? Arī tas iespējams. Un vēl ļoti gribētos zināt, kāds ir šo vēstuļu saturs un intonācija. Nav izslēgts, ka viņa turpina vēstuļu apmaiņu ar Pegiju. Ja tā nebūtu, tad droši vien Donalds tik strikti neizprašņātu brāli par viņa pirmās sievas likteni.

Emili nekad neizrādīja interesi par Piema dzīvi, ne reizi neapvaicājās par panākumiem, nekad necentās novērtēt mērķa sasniegšanai ziedotos pūliņus. Tālab it kā pret savu gribu nācās secināt, ka viņa sev izvirzījusi uzdevumu palikt par savdabīgu ziņnesi starp ģimenes locekļiem. Bet vai šo pienākumu viņa izpildījusi pēc vistīrākās sirdsapziņas?

«No Donalda pienākušas sliktas vēstis, šajā gadā esot pārāk zemas kartupeļu cenas. Viņam nāksies zaudēt fermu. Viņš ir neveiksminieks. Un visvairāk sarūgtina viņa nākotne — atkal sācis dzert.»

Mūžīgais Donalds! Un Millreda, par kuru Emili rakstījusi neparasti izjusti.

«Viņi pārdeva fermu, būtībā, par puscenu. Taču Millreda ir varonīga sieviete. Viņa piekrita dzīvesvietas maiņai. Donalds atsāks strādāt pie Fārensa un Kampmaiera.»

Lūk, uzvārdi, kuriem bija liela nozīme ikviena Ešbridžu ģimenes locekļa dzīvē. Vispirms to nozīmi izteica divi iniciāļi etiķetēs, kas bija uzlīmētas uz centrifūgu un sviesta kuļamo mašīnu korpusiem. No Epltonas, mašīnu izlaides centra, līdz tēvoča Ešbridža bodītei Fērfildā bija tikai kādas desmit jūdzes. Ciemata puiši un meitas labprāt devās darbā uz rūpnīcu. «Kad beigsi augstskolu,» tēvs tika atgādinājis Piemam, «iekļūsi rūpnīcas direkcijā. Man, protams, nāksies piebilst kādu vārdiņu.» Tēva nodomi nepriecēja dēlu, jo viņš vispār nevēlējās par to dzirdēt. Viņš bija izlēmis doties pasaulē un tur meklēt īsto laimi. Toties Donalds atzina tēva ierosinājumu. Viņš kļuva par firmas rēķinvedi vai tamlīdzīgu darbinieku. Un tieši šajā laikā apprecējās ar Millredu, un tieši šajā laikā bija sev iegalvojis, ka jākļūst par savas fermas saimnieku.

Fermas pirkšanu atbalstīja tēvs. Viņš iedeva naudu, taču tās nepietika plašai saimniekošanai. Pieredzējušais veikalnieks, te jāpiebilst, nebija ne liels bagātnieks, ne arī tik tuvredzīgs cilvēks, kas pirms vecumdienām atdotu savus pēdējos ietaupījumus. Un tomēr Donalds vienmēr iedvesa lielu uzticību un par to saņēma mīlestību. Viņš sadabūja naudiņu, nopirka fermu, bet pēc pāris neražas gadiem to pārdeva. Pēc tam Emili apgalvoja, ka neraža bijusi par cēloni tam, ka Donalds atsācis plītēšanu. Tātad jau kādreiz viņš bija plostojis. Un kāpēc toreiz tā rīkojies?

Viņu māte diemžēl bija dzērāja. Un šis apstāklis, protams, varēja izraisīt atziņu, ka viņas bērnus var Piemeklēt nelaime. Alkohols bija pieveicis šo kādreiz tik kluso un maigi labsirdīgo sievieti, bija novedis līdz neprātam. Neviens nevarēja izskaidrot, kāpēc viņa pēkšņi padevās žūpībai, un ja arī pārtrauca, tad tikai uz dažām nedēļām vai pāris mēnešiem. Viņu iespundēja istabā. Taču arī aiz slēgtām durvīm viņa prata sadabūt spirtota dzēriena malku.

Māte nomira. Toreiz Piems vēl nebija pametis dzimtās mājas. Dzeršanas kaiti dēls nebija pārmantojis no mātes. Viņš izvairījās no jebkuras saskarsmes ar reibinošiem dzērieniem. Un ja pēc gadiem sāka iedzert, tad tik daudz, lai nepazustu kontrole pār savu rīcību. īsi sakot, viņš prata saviaicīgi apstāties.

«Es tik tiešām nevarēju iedomāties, ka Donalds un Millreda spēs izdzīvot pilsētā. Viņiem ir bērni, un pieklājīgu mājeli viņi tik viegli nesameklēs.»

Viņi, mainīdami dzīves vietas, kā Piems noprata, ar jaukām sirds trīsām atcerējās savu dzimto pusi. Ko nozīmīgu bija paveicis Donalds šajos divdesmit gados? Par to Piemam nebija ziņu. Vienīgais izziņas avots — Emili vēstules. Pats Donalds tkai retu reizi atrakstīja kādu rindiņu. Un vismaz pēdējos piecus gadus starp brāļiem tieša sazināšanās nenotika. Bet kuram no viņiem šajā rīta stundā bija tiesības uzdot jautājumus un izprašņāt otru? Un kuram no viņiem bija lielākas tiesības uzdoties par prokuroru un lepni atgāzt galvu, kā to dara Donalds?

«Mūsu brālis ir nevarīgs cilvēks . ..»

Lūk, kur slēpjas viņa rīcības vērtējums! Ja tu esi nevarīgs cilvēks, tad tev viss ir atļauts, isi sakot, tu vari izvairīties no atbildības par savu aplamo rīcību. Es, lūk, nevaru pabarot ģimeni, jo esmu nevarīgs cilvēks! Bet Aiovā dzīvo miljoniem puišu, kas pārtiek no ienākumiem, kurus dod pārdotie pašu izaudzētie kartupeļi un kukurūza! Man, redziet, vajadzēja pārdot savu fermu divu neražas gadu dēļ. .. Tātad — neveiksminieks. Par to varēja lasīt gandrīz katrā Emili vēstulē … Māsas attieksmē pret nevarīgo brāli bija daudz maiguma un līdzjūtības. Viņa, protams, nabaga brālim sūtīja ne tikai līdzjūtības vārdus, bet ari naudu. Viņa — tikai sieviete, kuras dzīve aizrit vienatnē, un viņas ietaupītā monēta var labi noderēt tiem, kurus Piemeklējis trūkums. Iespējams, ka tāpat rīkojās arī tēvs, kas vienmēr bija pratis krāt un taupīt.

Nevarīgais brālis un dēls pieņēma ziedojumus, iedzēra, gandrīz nogalināja cilvēku un nokļuva cietumā. Viņš nesamierinās ar sodu, tāpēc bēg. Viņš nedomā par tuvinieku godu. Viņš, lūk, ir nevarīgs cilvēks.

Un kādā jaukā, pareizāk sakot, lietainā vakarā šis nevarīgais cilvēks gandrīz burtiski uzsēžas uz kakla miesīgajam brālim. Jā, viņš ir izmircis līdz ādai, protams, bez sausu drēbju rezerves, jo viņam nav kofera.

«Es esmu nevarīgs cilvēks!»

Nē, to viņš pats nesaka un vispār tā nedomā, jo ceļ degunu gaisā. Viņš tūliņ iekārtojas kā savās mājās, tūdaļ līdz tam brīdim nepazīto svaini sauc vārdā, pamostas, kad ienāk prātā, no gultas piecēlies, dodas gatavot brokastis. Paēdis, pēc tam pliks kā tārps parādās svešā vannas istabā.

«Tātad, ko tu izdarīji ar Pegiju?» Viņš pratina un tiesā, spriedumu pagaidām nepasludina, bet, kā redzams, savā nodabā jau noformulē. «Tikko tu pakāpies kalnā, tu pameti Pegiju, jo viņā tu nesaskatīji līdzvērtīgu ceļabiedru…»

Tā nav taisnība! Piems savā rīcībā nesaskatīja tik pazīstamo jēdzienu — pamest sievu. Viņi, zaļknābji, bija apprecējušies nelaikā. Drīz vien Pegijai apnika dzīvot ķildīgo vecāku pārraudzītajā būdelē. Turklāt viņa neizprata sava mazpieredzējušā dzīvesbiedra godkārības apsēstos nākotnes plānus. Bet pašas dzīves mērķis nesniedzās tālāk par bērnības sapni — namiņu ar verandu un dārziņu mājokļa priekšā. Pārāk lielu pārdzīvojumu izraisīja vīra augstskolas diploms. To ieraudzījusi, viņa sāka raudāt.

«Es dodos uz Sanfrancisko. Tur droši vien atradīšu laimi. Pirms es neesmu iekārtojies pieklājīgā iestādē, tu neaizej no savas darbavietas.»

Lūk, kā tas notika. Vienkārši. Viņš aizbrauca, bet Pegija palika. Pagāja mēneši, gadi. Viņš sūtīja naudu, bet kādā dienā devās uz Čikāgu, lai apciemotu savu sen neredzēto sieviņu. Un ko viņš-satika? Noskumušu vecmeitu. Viņa, lai taupītu naudiņu, kopā ar draudzeni īrēja dzīvokli. Tagad bijušie mīlētāji saprata, ka kļuvuši svešinieki. Viņiem neraisījās sarunas. Aizejot no Pegijas dzīvokļa, viņš neko neteica par savu nodomu, jo par tik sarežģītām lietām nav ieteicams skaļi runāt. Pēc pāris nedēļām viņš uzrakstīja vēstuli.

«Es sevi, protams, uzskatīšu par vainīgu. Cik būs iespējams, sniegšu palīdzību — sūtīšu naudu …»

Kāpēc Donaldam, uzdodot jautājumu par Pegijas dzīvi, bija tik neciešami sejas vaibsti? Viņš taujāja tā it kā būtu liels viņas paziņa. Taču viņš Pegiju pazina tikai pēc fotogrāfijas, ko Piems pēc precībām bija atsūtījis mājniekiem. Un kāpēc atnācēju tā interesēja Nora, viņas pirmais vīrs un šis rančo?

Atbilžu nebija, turklāt Piemam šķita, ka viņa brālītis — neveiksminieks jau ir labi sadziedājies ar Noru. Viņi vēl nepaspēja ienākt viesistabā, kad Nora, pamanījusi ciemiņu, nolika pie malas žurnālu un iesaucās:

—   Hello, Erik! Jel ļaujiet jūs apskatīt! Piems varēja jums sameklēt glaunākas bikses.

—   Ēriks pats izvēlējās.

—  Jā, jā, viņš tajās ir iznesīgs vīrietis. Un tieši par viņu tikko interesējās Lila Nolenda. Viņa tik ļoti gaida mūs.

Vai te nav darīšana ar nojukušiem cilvēkiem? Un kas gan izdomājis, ka Donalds esot skumju nomākts vīriņš? īstenībā —' klasisks ciniķis. Viņš pat neatvainojas par jezgu, ko radījis ar savu klātbūtni, neliekas satraukts par draudošo situāciju, kurā var likt uz spēles sava brāļa godu. Viņš uzģērbj jūsu bikses un uzskata, ka tāds ir dzīves likums, pārējiem jārūpējas par viņa labklājību, jo viņš ir skumju nomākts cilvēks. Viņš saudzē sevi — nekad nedāvā smaidu, neatdod savu labsirdību, cilvēkus vēro no augšas it kā sev jautādams, kas tie par putniem lidinās? Tā ir viņa loma. Tā nobūrusi Emili un Millredu. Kā gan citādi māsa atdotu ietaupījumus, bet sieva, tikai tāpēc, lai būtu vienviet ar «neveiksminieku», velk līdzi bērnus kaut vai uz pasaules malu, dodas emigrācijā.

Tagad ar Donalda «skumjo vaigu» jau aizraujas Nora un Lila.

—   Dodamies ceļa, zeni, un ņemam abas mašīnas!

— Kālab? — Piems noprasīja.

—   Tu labāk zini, — Nora paskaidroja. — Aizlaidīsim pie upes, jo šorīt to neesmu redzējusi.

Lietus sijāja, pamazām pārtapdams par monolītu un nepārskatāmu veldzes aizsegu.

—   Erik, jums dienā jāpavēro mūsu ieleja! — Nora ierosināja.— Tā jums patiks. Pametiet skatienu uz kalnu pusi. Tagad tie ir pelēki, gandrīz melni. Taču paies dienas, un tie zaļos, zāle pastiepsies līdz zirgu krūtīm, atdzīvosies puķes.

Nora neflirtēja. Piems labi pazina viņas jūtekliskumu. To, protams, bija noteikusi iedzimtība — fizioloģiski rakstura nosacījumi. Tieši tāpēc viņa bija dzīvojusi laulībā ar pirmo vīru, piecdesmitgadīgu īpatni, un Piems varēja apgalvot, ka viņa nekad nespēja pārkāpt laulību.

—   Ūdens līmenis kāpj, — Nora apgalvoja, — un pārsteigs fantastisks skats. Ritos gandriz visi ielejas ļaudis ir šeit — sanāk kā uz teātra izrādi. Un viņi runā tikai par upi. Vēstules un avīzes nesaņemam. Kādu dienu ūdens krītas. Pārgalvīgākie izmēģina laimi tikt uz viņu krastu. Gadās arī tā, ka cilvēks aiziet līdz ciematam, bet pēkšņi ūdens atkal pakāpjas, un viņš paliek plūdu ielenkumā. Ja gribēsi aprunāties ar sievu, staigā gar krastmalu un klaigā.

Nora iekarsa. Piems nespēja izskaidrot šo pārmaiņu cēloni. Vai viņu satrauca pārplūdusi upe vai Donalda tuvums? Viņi trijatā iekārtojās uz priekšējā sēdekļa. Piems, kura acīs gailēja neapmierinātība, sēdēja pie stūres un domās prātoja: «Šodien piesūksies, pēc tam raus vaļā citu dziesmu…» Viņš ļoti vēlējās, lai visi ieraudzītu Donalda īsto dabu un viņa aizlaišanos lapās.

Taču uzvaru guva līdzjūtības vilnis, kas negaidits atplūda no viņu bērnības. Acu priekšā stāvēja Donalds … Ādama kostīmā. Un tieši šajā brīdī viņš sev varēja izskaidrot satraukumu, kas bija viņu pārņēmis vannas istabā, kad tajā ienāca kailais ciemiņš. Tur, tālajā bērnībā viņi bija mazi puišeļi, māte viņus pēc kārtas lika silē, ieziepēja, berza. Tā tas notika divas vai trīs reizes nedēļā. Ar viņu tika dalīta gulta. Jā, viņu ģimenē bija divas bērnu gultiņas: vienā gulēja viņi abi ar Donaldu, bet otrā aiz aizkariņa — Emili. Sākumā, starp citu, šī gulta bija māsas šūpulis.

Donalds, kā māte bija noteikusi, vienmēr gulēja sienas pusē. «Kad izaugšu liels,» Donalds nereti atgādināja, «nekad negulēšu pie sienas.»

Vai tiešām viņš pilnīgi pazaudējis dievbijību un tāpēc ir spējīgs nomaitāt cilvēku? Policists, uz kuru Donalds bija šāvis (to neviens nevar atzīt par nelaimes gadījumu), tikai ar Dieva palīgu palicis šajā saulē. Tagad šāvējs sēž starp savu brāli un viņa sievu. Piems sajūt viņa miesas siltumu, arī Nora droši vien ir sveša vīrieša ķermeņa tuvā apjautā. Donalds vēro upes duļķaino straumi, kas skrien uz nekurieni, varbūt saskata to, ko līdz šim neviens no ielejas ļaudīm nekad nav redzējis. Viņš redz šoseju, kas vijas gar viņu krastu, redz ceļu, kura galā ir Millreda, brīvība …

Vai avīzes jau paspējušas nodrukāt viņa, meklējamā bēgļa, fotogrāfiju? Arizonas laikrakstos varbūt nav, jo diezgan patāls ceļš… Toties robežsargi būs brīdināti …

Šodien svētdiena. Viņus gaida mazā misis Nolenda. Viesi paēdīs, stāvēdami pie lielās bufetes galda. Dženkins pasniegs ēdienus. Viņš sāks ar kokteiļiem. Pēc tam visi sēdīsies krēslos un noliks sev tuvumā dzērienu pudeles ar tādu aprēķinu, lai tās varētu aizsniegt ar roku, lai nevajadzētu izkustēties no saviem sēdekļiem. Ja ir iekāre, var dzert visu dienu. Piems tieši šodien gribētu piedzerties. Viņš izjuta fiziskas alkas pēc stipra dzēriena glāzes. Tā varēja dot garīgo līdzsvaru.

4

Kam piederēja balss, ko viņš izdzirda pie savas auss? Tas notika tik pēkšņi un uzmācīgi, ka viņa bungādiņa sāka sparīgi vibrēt. Varbūt tā bija sirēna… Piems nevarēja aptvert, kāda persona noliecās pār viņu? Tā bija misis Pauna, jo neviena cita no ielejas sievietēm nespēja kliegt ar tik pilnu krūti.

— Hello, Piem! Ko gan jūs gribat nobendēt?

Tagad viņš izprata savas dvēseles un apziņas, tā sakot, apmulsumu. Taču tūdaļ atgriezās kontroles spējas. Viņš pielēca kājās un instinktīvi izbolīja acis. Viņš bija uzmodināts no dziļa miega.

Viņa iesmējās.

—   Es jau sen nojaušu, ka jūs, Piem, neesat jēriņš! Un par to es galvu lieku ķīlā.

Piems nekad nebija ieredzējis ķildīgo asprāti, taču šodien to izjuta vēl pamatīgāk. Viņa bija no tiem ielejas cilvēkiem, ar kuru viņš nespēja atrast tik labu saprašanos, kā ar pārējiem. Ar viņiem bija kopīga valoda, jo to noteica interešu vienotība, līdzīgs dzīves veids, bailes atrasties izolācijā no pārējās pasaules. Un tieši šis apstāklis noteica, lai veidotos un nostiprinātos labas kaimiņu attiecības. Varbūt jau no iedzimto vai pirmo pionieru laikiem ielejā valda nerakstīts likums: tu tiec brīdināts neiejaukties citu dzīvē, lai viņi rīkojas pēc saviem ieskatiem; ja ir sapulcējusies kompānija un tās dalībnieki patīk cits citam, tad par to, kā viņi pavada laiku, nav tava darīšana… Jūs varat zeļļot kaut vai mēnesi… Pārmetumu nebūs.

Viņš necieta misis Paunu vēl viena apstākļa dēļ. Viņa bija «nepateicīga» vecuma sieviete — četrdesmit vai četrdesmit piecus gadus veca, tuvāk četrdesmit pieciem. Viņa, būdama sausa un čīkstoša būtne, tēloja zīlnieci vai kaut ko tamlīdzīgu, kas spēj paredzēt cilvēka likteni. Pauna «lasīja» roku līnijas un tālab atļāvās uzdot āķīgus jautājumus. Un, Dievs vien zina, kāpēc viņa ienīda Piemu, kāpēc izsekoja svešu vīrieti? Tagad it kā nosodoši un reizē līdzjūtīgi, galvu šūpodama un nopūzdamās, sacīja:

—   Jūs nepieklājīgi rīkojaties, Piem! Jums vajadzēja būt par paraugu pārējiem. Vai jums zināms, kādu piesardzības sistēmu mēs izdomājām? Jā, pirms brokastīm. Un tas viss jūsu paziņas dēļ…

Sie trakie sievieši! Kāpēc viņi ielaidās sarunās ar Lilu Nolendu? Taču neko nespēja izmainīt, jo viņa droši vien, pat neapģērbusies, metās pie tālruņa, un visas ielejas dāmas tika saceltas kājās. Apgalvodama un brīdinādama, Lila skandināja:

—   Kad atbrauks Piema paziņa Ēriks, jābūt uzmanīgiem. Galvenais jācenšas neinteresēties par šo personu. Cilvēks, kas kādreiz zaudējis kontroli pār savu rīcību, var jebkurā brīdī izdarīt nelāgas lietas. Viņam nedrīkst piedāvāt alkoholu! Vai skaidrs?

Sākumā šim klaigām Piems nepievērsa uzmanību, kaut gan izjuta manāmu satraukumu kā cilvēks, kas jūtas neērti neizprotamā situācijā. Sajā brīdī viņš ienīda savu brāli, taču tajā pašā laikā cerēja, ka negaidītās dusmas aizdzīs ar pāris kokteiļu palīdzību.

Piems pazina Nolendu mājokli tikpat labi kā savējo, tāpēc vairs neinteresējās par tā iekārtojumu. Jā, tas bija lielākais nams visā ielejā, protams, ja neņem vērā Pembertonu celtnes. Vienstāvīgajai mājai bija u forma, iekšējā pagalmā spoguļojās baseina ūdeņi. Tos vērodams, Piems domāja par ieražas spēku. Tas nemanot tevi notrulina, un tu vairs neredzi lietu detaļas, pat veselus objektus, lūk, šeit verandā koka un metāla krēslus, uz kuriem mīksti zaļi spilveni, bet virtuvē, kur brūnganas griestu sijas un sienas greznotas ar angļu mākslinieku gravīrām. No tām agrāk lūkojās sprigani zirgi… Apjomīgais galds kā bāra platā lete bija klāts ar plašu un kairinošu ēdienu izvēli. Mārtiņi un citi pasakaini dzērieni bija šīs mājas vizītkartē. Un vēl Dženkins, ka tērpies sastērķelētās, baltās drānās, pārpilns ar nerimstošu enerģiju, aizrautīgi pildīja bārmeņa lomu.

Viss viesību vezums ripoja pa sen ierastām sliedēm. Cik kokteiļus bija izsūcis Piems? Četrus, piecus… Varbūt vēl vairāk. Viņš, pārāk nešķirodams dzērienus, tukšoja glāzes un uzkoda gan mazītiņas desiņas, gan žāvētas austeres un citas sāļākas delikateses.

— Nāciet man līdzi, mister Bell! — Lila Nolenda, satvērusi Donaldu aiz rokas, mudināja. — Es uzskatu, ka man ir draudzīgas tiesības jūs saukt vienkārši par Ēriku.

Lila vilka Donaldu, un viņš pakļāvās. Kad viņi atgriezās, viesim rokā bija liels kauss ar kokakolu.

Lila, kā parasts lepodamās ar savu daiļrunību, meta izaicinošus skatienus un Noras pusi, vienlaicīgi rūpēdamās, lai Dženkins ar stipro dzērienu paplāti nemaisās pa kājām tādam viesim, kāds ir Ēriks Bells.

So parādību Piems vērtēja kā pārāk bērnišķīgu. Viņš gan smaidīja, gan raustīja plecus līdz tam brīdim, kamēr nebija pakļāvies bažām par Donalda tālāko likteni. Jā, brālis bija kļuvis par šāsdienas Nolendu nama sabiedrības nepārprotamu centru, jo no vienām ausīm līdz otrām un tā tālāk bija apstaigājis brīdinājums, ka šim Ērikam nedrīkst piedāvāt ne lāsīti alkohola. Arī vīrieši bija iesaistījušies šajā «sausā likuma» spēlē. Viņi, iztukšojuši savas glāzītes, steidzīgi atkāpās no galda un, lūk, palika ar tukšām rokām, tādējādi brīvi varēja tērzēt ar Donaldu.

Vai viņš tik tiešām piekāpās divkosībai? Vai šo kungu rīcība nekutina kādreizējā iemctēja nervus? Nē, Donalds ir mierīgs un joprojām te jūtas kā savās mājās. Lilas pļāpīgums palīdzējis viņam iegūt ievērību kompānijā, kurā katrs rūpējas tikai par sevi. Vispār šajā sabiedrībā, ja tu esi pārguris, tad ej uz vienu no guļamistabām un liecies slīpi, lai pamatīgi nosnaustos. Tā ir tradīcija. Pirms aizbraukšanas no Nolendu mājām parasti kāda no dāmām iesaucas: «Kur pazudis mans vīrs?» Tūdaļ tiek saņemta atbilde: «Droši vien guļamistabā.» Snauduļa sieva nav pārsteigta. Viņa vienkārši pasaka: «Kad pamodīsies, lai dodas uz savām mājām.»

Donalds neatbilst parasta ielejas iedzīvotāja standartam. Viņš ir godaviesis. Uz viņa šķīvja tiek uzlikti visgaršīgākie ēdieni. Par to vispirms rūpējas Lila. Varbūt viņa baidās, ka uz trakulībām izslavētais vīrišķis ņems rokā nazi… un sāks griezt gaļu, bet pēcāk ar šo nazi…

Piems, uzskatīdams, ka nav pārāk jāuztraucas par brāļa likteni šajā sabiedrībā, sāka analizēt savu rīcību. Vai tik nav izdzerta lieka glāzīte? Kurā brīdī pazaudēta paškontrole? Un ko uzkodis? Nevarēja atcerēties.

Viesi bija izklīduši ērtajos apartamentos. Vieni iekārtojās verandā, otri — istabā, kur atradās plaukti, pārpilni ar dažādām grāmatām, būtībā, pamatīga bibliotēka. Te arī skaņuplaplašu kaudzes, atskaņotājs un iespaidīgs pusmēnessveida dīvāns, uz kura varēja sēdēt septiņi, astoņi cilvēki.

Pcmbertons, ne matu nezaudēdams no sava pašlepnuma, staigāja pa istabu un nolūkoja partnerus pokera spēlei. Viņš pievērsās arī Donaldam. Taču uzrunātais, kā Piems pamanīja, atsmaidīja un paraustīja plecus. Un tieši šajā brīdī Piemā iezagās ērmota sajūta, acu priekšā pēkšņi pārvērtās tik sen pazīstamais Nolendu nams. Tagad viņš atradās svešā mājoklī, pa kuru ar paplāti rokās starp viesiem klīda nēģeris, nereālā vidē kustējās arī citas būtnes.

Piems vēroja parādības, lietas un cilvēkus, taču nevis savām, bet it kā Donalda acīm, ar viņa gaumi un dzīves principiem.

Atklāti runājot, Donalds vienmēr piederēja pats sev. Kaut gan arī Piems piedzimis tajā pašā tētiņa Ešbridža koka namiņā, taču nebija centies tajā iedzīvoties, bet vienmēr palicis pie domas, ka no šis vides ir jābēg prom. Toties Donalds diezin kāpēc saauga ar namiņu un pakļāvās pieticībai, un viņi ar

Millredu, piemēram, varēja saglabāt ieradumu mazgāties bļodā. Un ja ari viņiem piederētu vanna, tad tā zaigotu draņķīgi nodzeltējušā emaljā. Visu mūžu brālis bija knapinājies, kalkulēdams, kā lai ar dažiem dolāriem izdzīvo ģimene, kā izgrozīties, lai sev nopirktu lētu uzvalku, ja bērniem tajā pašā laikā ir vajadzīgi jauni apavi …

Peldbaseinu no trijām pusēm apjož kāds pusducis istabu. Tās parasti nodod viesu rīcībā. Katrai telpai līdzās ir vannas istaba. Un vannas ir dažādas un spilgtās krāsās. Te ir mīksti pelddvieļi ar izšūtiem Nolendu ģimenes iniciāļiem.

Nezinātājam šķita, ka ielejas vīriešu apģērbs ir pārāk pieticīgs un no pirmā acu uzmetiena atgādina armijas formas tērpus. Visiem mugurā balti krekli, kājās bikses un zābaki. Jā, Pembertonam ir zābaki ar sudrabotām šuvēm. Sī greznība, kā zināms, izmaksājusi vismaz tūkstoti dolāru. Bet segli, ar kuriem viņš grezno savu zirgu, esot vēl dārgāki. Turklāt Pembertons nav bagātnieks, bet tikai «viduvējība», ja viņu salīdzina ar Lilu Nolendu. Taču viņš nekad nepārdzīvo, ja pokera spēlē ir pazaudējis kādus tūkstots dolārus. Viņš ir tik cienīga izskata vīrs ar sirmiem matiem un tuklu, rozā seju, kā arī elegantām manierēm, ka var nodomāt — nemainīgs lielu sanāksmju priekšsēdētājs. Kaut gan te nebūtu vietas skaudībai, jo viņš tik tiešām vada vietējo rodeo.

Ja šādu vīru, Piems apsvēra, Dčnalds satiktu citā vidē (viņš droši vien to nekad nesatiktu), godbijīgi aplūkotu no apakšas uz augšu un, protams, neuzdrošinātos uzrunāt. Visticamāk — viņi nekad nesatiktos. Ja arī abi brauktu vienā vilcienā, tad Donalds noteikti sēdētu kopējā vagonā, bet cienīgais rodeo vadītājs būtu iekārtojies atsevišķā kupejā. Visās pilsētās, izņemot Nogalesu, viņi apmeklētu katrs savas klases bāru.

Piema domām Piemita nejaušības raksturs, tāpēc no tām nevarēja prasīt dziļu loģiku. Tās tika pamestas pusceļā, vienīgi saglabājot secinājumu par nabaga brāli, kas arī iekļuvis turīgu ļaužu sabiedrībā. Viņam visapkārt ir tik nozīmīgas personas, kuru vārdus bērnībā izrunātu ar godbijību un «saldu» balsi. Tādus vīrus tētiņš Ešbridžs uzskatīja par Dieva izredzētajiem. Un, piemēram, Millredai nekad neienāktu prātā, ka ar tik cienījamiem ļaudīm var malkot kafiju pie viena galda. Un kur nu vēl Lila, Nora, Pegija …

Piems pats pret savu gribu nonāca pie vēl vienas ievērības cienīgas atziņas. Taču tās analīzi nolēma atlikt uz labvēlīgāku brīdi. Par to domās tikai tad, kad būs atguvis stabilu dvēseles līdzsvaru.

Piems, iekārtojoties krēslā, kūpināja cigāru, bet rokā sildīja dārga vīna kausu. Ja uz viņu skatītos no lielāka attāluma, varētu nodomāt, ka šis kungs ir iegrimis saldā snaudienā. Diemžēl tā būtu pārsteidzība. Viņa plaksti bija pusvirus, un viņš uzmanīgi kā smalks revidents vai inspektors pētīja klātesošos. Visus pēc kārtas, un viņam likās, ka tos ieraudzījis pirmo reizi savā mūžā.

Lūk, Lilas Nolendas vīrs. Viņu ieraugot uz ielas, var nodomāt, ka šis vīrietis kaut kur strādā par pārdevēju vai arī ir bankas ierēdnis. Un nevienam neienāks prātā, ka viņš ir Dieva izredzētais, kuram tāds Donalds varētu piedāvāt savus pakalpojumus, nē — vislabāk viņa sekretārei vai rančo pārvaldniekam. Jā, dzīvē nav tāda rentgenaparāta, kas ļauj saskatīt cilvēka sociālo izcelšanos un piederību attiecīgam sabiedrības slānim.

Nolcndu namā nevienam neienāca prātā, ka Donalds ir no citas pasaules, no mazo cilvēku pasaules. Pats namatēvs, izmantodams parocīgu situāciju, Pieinam sacīja:

—  Jūsu paziņa, manuprāt, ir nolēmis apmesties mums kaimiņos, bet tikai Meksikas pusē, Sonorā.

—   Vai viņš jums teica?

—   Ne jau man, bet Pembertonam. Un ziniet viņš iekarsa.

Tātad Donalda bezkaunībai nav gala. Viņš lūdzis atrast

vietu! Daudzi ielejas saimnieki, kam pieder rančo robežas tajā pusē, vēlas, lai viņu īpašumus pārvaldītu no Amerikas nākuši vīri. Nolendiem tur ir trīs rančo, visi uz Lilas vārda. Tagad Donalds, atstāts savā vaļā, var uzplīties lieliem vīriem, citādi maisītos kādā bārā pie darba biržas, labākajā gadījumā censtos sazvanīties ar šo ietekmīgo ļaužu darbiniekiem. Lilas pļāpīgums viņam pavēris visas durvis uz šo sabiedrību. Viņu te uzklausa .. .

Vai Donalds jau pilnīgi izkratījis savu sirdi vai tikai grasās to darīt? Viņa kabatā neatradīsi ne centa, Piems to zina. Ielejā brālītis ieradās izsalcis, bet Millreda un bērni alkatīgi viņu gaida Meksikas pusē. Vai tikai nebūs izdomājis kādu ieganstu, lai no šejienes turīgajiem ļaudīm aizņemtos naudu.

Piems maz ko zina par savu miesīgo brāli. Prātā kaut kādas izplūdušas bērnības ainas un vēl… itin nekas, būtībā, mazāk nekā par svešu cilvēku, kas sastapts pāris reizes. Donalda ieradums — naudas aizņemšanās gan no māsas, gan no tēva. Viņus pratis iežēlināt, jo stāstījis par Millredas un bēr

nu grūto dzīvi. Tāds vīrs, tips, kunkstēdams par savām neveiksmēm un godprātību, iežēlinās viscietāko sirdi, iedvesīs pārliecību, ka obligāti jāsniedz palīdzība.

Tajā brīdī, kad misis Pauna strostēja Piemu, Donalds stāvēja aiz Pembertona muguras pie kāršu galda un vēroja pokera spēlētājus. Piems bija brīdinājis: «Nedodiet viņam dzert!», taču nebija brīdinājis, lai šim Ērikam nerāda naudu… lielu naudu…

Nolendu namā spēlētāji izmantoja speciālus žetonus, kuri raksturoja konkrētas naudas vērtības. Partiju beidzot, žetoni pārvērtās par banknotēm un čekiem. Un Donalds varēja zināt žetonu vērtību: baltais viena dolāra svarā, sarkanais — desmit, bet zilais piecdesmit dolāru. Tātad tā vērtība — gandrīz Donalda nedējas alga, ar kuru viņu aplaimoja firma. Un ja šī firma, kurā viņš bija sācis savu lielo patstāvību, tagad būtu apsolījusi, ka viņš saņems savus piecdesmit dolārus nedēļā, viņš līdz sava mūža beigām nebēgtu no tās.

Varbūt, ka savādas pārdomas izraisa šāda dzīves notikumu nesaderība, varbūt tālab uznāk reiboņi, varbūt tāpēc atkal jādomā par savas dzīves aizsākumiem? Un vai tad — viens tēvs un viena māte — tūdaļ nozīmētu bērnu pilnīgu vienādību? Sājā ielejā satiekot brāli, Piems var droši apgalvot, ka viņš pats ir līdzvērtīgs Nolendu nama pastāvīgajiem apmeklētājiem, taču to nevar teikt par savu brāli, kas te nejauši ieklīdis no citas pasaules. Donalds nācis no pārāk riožēlojamas vides. Atnācis ne tikai ar savu izsalkumu, bet pirmkārt — sapostītu dzīvi, slepkavības zīmogu, cietumā pavadītiem diviem gadiem un bēgšanu no nebrīves. Tagad viņš mierīgi un aukstasinīgi blenž, kā no vienām rokām uz otrām pārceļo žetoni. Te ir godīgu cilvēku sabiedrība, un tā ir godīga spēle. Lila Nolenda, kuras viena gada ienākumi pārsniedz vismaz piecus tūkstošus dolāru, tāda neveiksminieka dēļ steidz pie ledusskapja, ņem laukā atvēsinātas kokakolas pudeli un lej sudraba kausā… Vai tas nav murgs?

Biedīga trauksme žņaudza Piema krūtis. Un tomēr virs šīs pretrunīgās nejēdzības kā stalti putni lidinājās Piema pašapmierinātība ar savu likteni. Tieši šodien bija pienācis tas bridis, kad viņš droši un tīri varēja pārliecināties par paša dzīves ceļu, to atklāti salīdzināt ar brāļa neveiksmēm.

Vai cilvēks, kas nespēj cienīgi sakārtot savu dzīvi, drīkst pieprasīt, lai viņa dēļ tiek ziedots viss, kas iegūts ar darbu un pūliņiem? Tātad brāļa dēļ jums ir jāatdod viss …

49

Piemu smacēja, jo virs Tūsonas pierima negaiss, taču no

4-1180

Meksikas kalniem jau nāca jaunas vēja brāzmas. Upē ūdens cēlās un vēlās ar tik skaļu troksni, ka tā atbalss sasniedza pat Nolendu namu. Ja viņš mājās būtu atgriezies pāris stundas vēlāk, tad ceļā nesastaptu Donaldu. Taču tagad, lai notiek, kas notikdams, Donalds nedrīkst apmesties Sonorā. Ja viņš grib dzīvot Meksikā, lai jož uz tās dienvidiem. Sim nolūkam Piems iedos naudu. Tas nu it kā būtu brāļa pienākums, turklāt nedrīkstētu atpalikt labdarībā no Emili, un vēl jāņem vērā tas fakts, ka viņš ir bez centa kabatā un no šīs situācijas var izkļūt ar pretlikumīgu darbību … Pēc tam būs baismīgāks tracis.

Cik naudas būtu jādod? Jādod tā, lai pietiktu kādam mēnesim. Un tā jau būtu laba materiāla rezerve laikasprīdim, kurā pats varētu nostāties uz kājām un pabarot ģimeni. Lai tikai papūlas, visa dzīve iegrozīsies pareizās sliedēs. Arī Piems, kad tagad atceras, ir bijis pat trauku mazgātājs. Un vai Millredai būtu jābaidās no šī darba? Tādi cilvēki kā viņa, strādā visu mūžu. Loti gribētos zināt, cik gadu ir viņu bērniem. Un kurš no tiem ir vecākais, zēns vai meitene? Ģimenes hroniku pārzina Emili. Zēnam — jābūt ap sešpadsmit. Tāda vecuma puisietis jau pats var pelnīt naudu iztikai. Bet ko gan tāds zellis var domāt un pārdzīvot, ja viņam iebāž degunā: «Tavs tēvs sēž cietumā…» Vai viņam žēl cietumnieka? Vai viņš nicina tādu tēvu? Varbūt arī dēls uzskata, ka pasaulē ir vai nu tikai veiksminieki vai arī netaisnības upuri? Bet, lūk, šāds ērcīgs dumpinieks kādā lietainā dienā ierodas tavā mājā un pieprasa pilnīgu pārskatu par tavu dzīvi, un šis viesis ir tikpat uzbāzīgs kā viņa tēvs šā rīta stundā.

Visapkārt čaloja Nolendu viesi, būkšķēja žetoni, klunkšķēja glāzēs līstošais šķidrums. Dženkins bija nozudis, tāpēc katrs, kā mācēdams, pirmkārt aprūpēja sevi. Debesis nolaidās pārāk zemu, tālumā dunēja pērkons. Krēsla nesa gurdenumu, bet reizē svētdienīgu bezrūpību, kad jebkuram bezbēdības aplaimotajam gribas sev un citiem jautāt: kāda joda pēc pa ceļiem dzenas automašīnas, kuru tauru pīkstieni dzirdami te vienā, te otrā ceļa pusē?

Pēkšņi šajā no Lielās zemes atšķeltajā stūrī, kurā valdīja gandrīz absolūts miers un klusums, spalgi ietrinkšķējās tālruņa zvans, dodams triecienu Piema nesteidzīgajām pārdomām. Tieši tajā brīdī viņš tērzēja ar misis Paunu. Lai nu viņš pamēģina kādam cilvēkam tagad iestāstīt, ka, būdams reālists, neparedzēja šo trauksmi. Tā neatnāca neaicināta. Viņš nepārtraukti domāja, ka agri vai vēlu pienāks šī kritiskā

stunda. Zvana skaņas iedūrās ausīs. Tās bija Jauna cilvēka mestas bultas …

Lila Nolenda nocēla tālruņa klausuli.

—   Starppilsētu? — viņa nesaprata. — Kas? Ko? Hallo. Ne visai labi dzirdu. Kaut kas sprakšķ…

Visapkārt iestājās klusums. Tālsarunu droši vien traucēja pērkons.

—   Ko jums pasaukt? — Lila taujāja klausulē. — Ešbridžu …

Ielejā visi viņu sauca par Piemu, tāpēc Lila pirmajā brīdi domāja, ka telefoniste būs kaut ko saputrojusi. Taču Nogalesas telefonistes labi zina ielejas tradīcijas, zina, kur ko meklēt un bez lielas piepūles atrod savus abonentus pat tajā gadījumā, ja viņi izbrauc no sava rančo.

—   Jā, ir. Es nododu klausuli.

Arī Donalds ir Ešbridžs. Izdzirdis savu uzvārdu, Piems tūliņ palūkojās uz brāli. Donalds ārēji bija kluss un mierīgs, taču viņa skatiens kā dēle iezīdās Piema acīs. Tas bija saspringts un alkatīgs.

—   Hallo! Tas esmu es …

Otrajā vada galā atradās Emili. Taču Piems neuzdrošinājās nosaukt viņas vārdu. Kāpēc svešiem būtu jāzina, ka viņam ir māsa?

—  Jā, — viņš apgalvoja, paskaidrodams, — es slikti dzirdu. Pie mums ir negaiss. Lūdzu, atkārto… Jā, jā .. .

Jau daudzus gadus nebija dzirdējis māsas balsi. Taču pirms sākt sarunu, viņa varēja apjautāties par Piema dzīvi, pasacīt parasto «kā tev klājas?»… Varbūt līdz klausules nocelšanas brīdim viņa nebija pārliecināta — vai vecākais brālis vēl ir starp dzīvajiem. . . Viņa vispirms noprasīja:

—   Vai Donalds ir pie tevis?

—   Jā.

—   Vai vesels?

—   Jā.

—   Vai dosies tālāk?

—   Nē.

—   Kāpēc?

—   Mūs ir atšķēlusi upe.

—   Es nesaprotu…

—   Upe ir pārplūdusi. Sācies lietus periods. Tikai pēc pāris dienām varēs aizkļūt līdz šosejai.

—   Es gribētu ar vinu parunāt…

4*

5 i

— Ko?

Piems centās iegūt laiku, jo bija jāapkopo domas.

Pokera spēlmaņi itin sparīgi turpināja aizsākto partiju. Toties sieviešu sarunās bija iestājies aizdomīgs klusums, ja arī viņas sacīja kādus vārdus, tad tas notika pārāk nesteidzīgi, pat samāksloti. Pats par sevi saprotams, ka viņas savu uzmanību koncentrēja tālrunim, pie kura stostījās Piems.

—   Es gribu viņam kaut ko pajautāt? — Emili nezaudēja uzstājību.

—   Klāj vajā!

—   Taču viņš ir tavā tuvumā … Vai tā nav?

Piems neuzdrošinājās melot, bet vienkārši noklusēja.

—   Iedod viņam klausuli.

—   Varbūt labāk…

—   Kā viņš jūtas?

—   Labi…

—   Vai tu viņam palīdzēsi?

—   Bez šaubām…

—   Vai tu tik tiešām nokārtosi? — Emili balsī nebija saklausāms maigums, bet drīzāk — neparasts vēsums un bezpersoniskums, kam sekoja piebilde. — Kā lai nešaubās…

Ja te visapkārt nebūtu liecinieki, tad gan viņš sadotu! Kas arī viņai devis tiesības otru pratināt un apšaubīt? Atradusies soģe! Un vēl neuzticās un uzskata par kaut kādu …

—   Es izdarīšu visu… iespējamo un neiespējamo. Tas ir manos spēkos.

—   Viņam ir jātiek pāri, — Emili pieprasīja, — un tev tas ir jāsaprot.

—   Es visu saprotu, — Piems iekarsa, — lieliski saprotu.

—   Pasauc viņu!

Donalds nebija izkustējies no savas vietas un nebijā nolaidis acis no Piema, šķita, ka viņš pilnībā saprata sarunas gaitu, un pamazām virzījās (to, protams, Piems nevarētu apliecināt ar zvērestu) uz tālruņa pusi. Un kā gan Piems ies celt skandālu tik cienījamā namā? Te taču nedrīkst izteikt nevienu lieku vārdu, tāpēc viņš pasniedza klausuli brālim. Donalda roka ietrīsējās, un no viņa krūtīm izlauzās apslāpēts «hallo». Arī tālākajā sarunā viņš netika tālāk par dobjo «hallo». Tā turpinājās ilgi un vienmuļi. Sievietes bija pavisam pieklusušas.

Donalda sejā nevibrēja neviens muskulītis, bet par ārējo nervu spriedzi liecināja bālganā roka, kas burtiski žņaudza klausuli. Viņa acis joprojām cieši, it kā paralizētas lūkojās uz Piemu. Varbūt tā bija pateicība? Emili runāja gari. Viņas sacīto vienīgi pārtrauca sakaru līnijā iesprukušie pērkona izraisītie lādiņi. Jebkurā valstī, izņemot Angliju, šādu sarunu neatļautu… noklausīšanās aparatūra. Toties ielejas policijai pieslēgšanos traucēja negaiss. To droši vien labi zināja Emili, tāpēc vienā elpas vilcienā no viņas mutes atraisījās viss, par ko viņa gribēja atklāti pasacīt bēglim. Donalds sastindzis sākotnējā pozā, beidzot izdvesa vienu vārdu!

—   Pateicos!

Piems bija cerējis, ka māsa pateiks Donaldam, lai viņš iedod klausuli brālim, un pēc tam pastāstīs par sarunas rezultātu. Taču Piema domām nebija lemts piepildīties, jo Donalds, nolicis klausuli, aukstasinīgi pasacīja.

—   Atvainojiet, lūdzu . ..

Sie vārdi bija adresēti Lilai Nolendai.

—   Neniekojieties, — viņa laipni teica, — jo nav par ko.

Donalda lūpas ietrīsējās. Viņš it kā netīšām palūkojās visapkārt. So skatīšanos Piems tūdaļ novērtēja — viņš meklē glāzi, kurā būtu ieliets vienalga kāds, tikai stiprs dzēriens. Vai kāds būtu varējis izslāpušo aizkavēt. Piems, ieraudzījis brāļa rokās glāzi, jau stinga izbailēs. Un pārspīlēja. Donalds bija spēkpilnāks. Tikai apslapinājis sakaltušās lūpas, viņš nolika vīna glāzi uz galda. Vienīgi viņa iekšējais satraukums lauzās uz āru. Un misis Nolenda nespēja atturēties no jautājuma.

—   Vai būtu kaut kas slikts?

Donalds neatbildēja.

Misis Pauna, nemainīgā ķildniece, pačukstēja pie auss Piemam:

—   Viņš precējies …

Kāpēc viņas, gluži pieklājīgi sievišķi, tiecas pie Donalda? Ar ko viņš sev piesaista cilvēku interesi? Ar izskatu? Ja nebūtu ietērpts pieklājīgās drēbēs, viņš atgādinātu pārāk ikdienišķu kalpotāju vai ierēdnīti, kas apģērbu dabūn uz nomaksu kādā no vislētākajām bodītēm. Varbūt ar cietumā iegūto sejas bālumu, liecību, ka krietnu laiku dzīvojis bez saules. Kā gan justos šīs jaukās dāmas, ja kāds pastāstītu patiesību par šā bālā vīra nepievilcīgajām gaitām?

—   Pet! — Donalds iesaucās, taču tūdaļ, sapratis savu izpļāpāšanos, apklusa.

•Ar to pietika, lai misis Pauna šo vārdu ieslēgtu savā atmiņā. Turpmāk viņa, tikai paklausieties, tieši tā uzrunās Piemu. Lai šo vīru kaitinātu, dēvēs par Petu.

—   Cienītā, lūdzu, atvainojiet, — Donalds vēlreiz pievērsās namamātei.

Viņa iebilda:

—   Ja jau es jūs saucu par Ēriku, tad es jums esmu vienkārši Lila.

Donalds, nabadziņš, kas visus savus četrdesmit gadus bija audzināts pakļautībā, protams, uz karstām pēdām nespēs muižas īpašnieci uzrunāt vārdā. Tā bija Piema atziņa. Un tālāk sekoja tas, ko viņš nojauta:

—   Vai jūs man neatļautu, — Donalds nedroši vaicāja Lilai, — parunāt ar… Piemu vienatnē?

—   Dieva dēļ, iekārtojieties tā, kā jums ir ērtāk. Ja jūs vēlaties, — viņa smaidīja, — variet ieslēgties. Taču jūs neesat saņēmis sliktas ziņas . . .

Donalds, tas bija nepārprotami saskatāms viņa sejā, centās pasmaidīt, taču bez panākumiem. Viņa bālā seja un neizdevies smaids izraisīja klātesošo dāmu vēl lielāku interesi. Nu vairs nebija šaubu, ka «skumjā vīrieša persona» kļūs par nebeidzamu pļāpu objektu. Droši vien tūliņ tikko viņš būs izgājis no šīs istabas.

Satraukuma pārpilnais «Ēriks» vairs nevarēja gaidīt. Un brāļi, izgājuši no viesistabas, meklēja klusāku stūrīti pārrunām. Piems jutās neērti ne tikai par to, ka viņš šajā sabiedrībā bija ievedis savu brālīti…

Atkal gāza lietus. Viņi atrada vietu zem galerijas jumta. Te bija sausums un nebija liecinieku. Donalds apstājās, taču neuzdrošinājās uzsākt sarunu. Un, lai ļautu viņam izvēlēties priekšlikumu vai lūgumu, Piems aizsmēķēja cigareti. Donalds beidzot uzdrošinājās ierunāties:

—   Man jāpiezvana Millredai.

—   Vai tu zini adresi?

Viņi stāvēja zāles vidū. Piemāni šķita, brāli ir Piemeklējis galvas reibonis vai kāda cita kaite, jo viņa vareno augumu kratīja drebuļi, bija skaidri redzams elpas trūkums.

—   Millreda ir zaudējusi prātu. Zvanīdama Emili, viņa iztērējusi pēdējo naudu.

Klausoties brāļa žēlabaino sašutumu, Piema sejā bija lasāms skarbums un neiecietība. Taču klausītājs klusēja, jo baidījās izteikt iebildumus un pēc tam par tiem saņemt pataloģisku dusmu brāzmu.

—   Millreda, protams, gaidīja mani un viņai pat prātā neienāca, ka tā varu aizķerties. Turklāt viņa pārbijusies no pretīga sapņa . ..

Vai tagad būs jāklausās ļaunā sapņa izklāstījums? Tas tik būs sasniegums!

—   Bērni gaida mani. Viņi dežurē sētā un cer, ka es drīz pārnākšu.

Un pat ja ari viņi stāv, degunus iebāzuši žogā, tad man vajadzētu… Varbūt vakar, kad viņš, Piems, brauca garām vārtiem, viņi tur kvernēja?

—   Man jāpiezvana Millredai!

—   Vai tu zini numuru?

—   Nogalesa, viens, nulle, trīs. Tas ir ģimeņu pansionāts. Viņiem ir četrvietīga istaba. Puikas gu] uz paklāja.

—   Par to Emili pastāstīja?

—  Jā.

—   Ļoti svarīgas ziņas. Vai ta nav?

—   Ko tu ar to gribēji sacīt?

Kāpēc iedziļināties? Viņus šķir bezdibenis. Vienā pusē ir Piems un visa ieleja, bet otrā tādi ļaudis kā Donalds, Emili, Millreda, zēni, kas guļ uz paklāja. Nav jāšaubās, ka pastāv apstākļi, kas nosaka Donalda nervozitātes pieaugumu, kaut gan arī bez īpašiem iemesliem viņš var izdarīt visbaismīgākās muļķības. Arī tagad tas var notikt. Taču par šo vieglprātības numuru maksās Piems.

«Viņam ir jātiek pāri. Tu saproti — jātiek…» Tā bija Emili pavēle. Bet ar kādām tiesībām? Atradusies pavēlniece! Viņas nopelni — Donalda slēpšana. Tagad nasta Piemam. Krietni smagāka, jo risks ir daudz lielāks nekā māsai, taču solījums uzliek pienākumus. Māsa deva naudu, un Donalds, protams, to pievāca. Būs jādod. Un kas notiks tālāk?

—   Vai mēs varam piezvanīt no tavām mājām?

—   Bet vai tev grūti pagaidīt, kamēr viesi izklīst?

Donalds nedemonstrēja uzstājību. Ceļš nogriezts atrunām

vai citiem variantiem. Viņš izteica tikai vienu vārdu, un tajā brīdī Piems varēja apgalvot, ka brālīša balss tonī izskanēja draudi.

—   Nē!

Sis vārds neizlidoja ka putns no maigas ligzdas, tas izdrazās no krātiņa un uzklupa adresātam. To pavadīja teicēja skatiens, mierīgs un stingrs. Augstprātīga cilvēka skatiens.

—   Tā nebūtu viesmīlīga attieksme pret Lilu Nolendu.

—   Bet es gaidu divas dienas.

Labāk pieklust un pakļauties kaprīzei. Donalds var palaist rokas, un pēc tam viņi abi kļūs par vakara izrādes dalībniekiem.

—   Iesim! — Piems ierosināja.

Tāds, lūk, būtu izklāsts par notikušo Nolendu namā. Diena bija aizritējusi, savā noslēgumā radīdama dīvainu situāciju. Piemu vairs nebaidīja Donalda spējas otru sakompromitēt vai pazemot, bet reāls savas dzīvības apdraudējums. Bailes it kā pielavījās tieši tajā brīdī, kad viņi stāvēja zem jumta, kuru kapāja lietus, bet caurvējš ložņāja nojumē. Vai pēc sātīgām pusdienām, zvilnēdams ērtajā krēslā, Piems varbūt bija pārāk aizmaldījies savu pārdomu džungļos? Bet virbūt Dženkins bija pārlieku laipni apkalpojis?

Donalds nebija izdzēris nevienu glāzīti. Jā, bija vienu Piemutējis, taču savā atturībā palicis ciets kā klints. Nu viņš ir spējīgs, neskatīdamies ne uz kādiem šķēršļiem, dragāt nolūkotajā virzienā.

Emili nedrīkstēja viņu sūtīt uz šejieni! Vai viņa to nesaprata vai uzskatīja, ka viss ir pārāk vienkārši? Brālis aizbrauks pie brāļa, un ko tur domāt. Varbūt māsai tik tiešām neienāca prātā, ka brāļi ir pretēju uzskatu un interešu cilvēki? Nē! Viņa visu saprata. Tonis, kādā viņa runāja, bija visparastākie draudi. Viņa draudēja ne ar skatienu, ne ar dzelžainām dūrēm, bet ar balss intonāciju, un to Piems nojauta. «Viņam ir jātiek pāri, un tev tas jāsaprot!» Māsa uzstājīgi atgādināja …

Vai viesību laikā izdzertās glāzītes būtu noplicinājušas pašpaļāvību? Viņš pats, bet nevis kāds cits zināja šīs vājības. Lai par to pārliecinātos, vienmēr meklēja atbildi spogulī. Un tagad? Pirms brīža viņš vēl atradās vieglā alkohola reibumā, bet tagad tas bija izkūpējis. Piems nedrošā, tramīga bēgļa gaitā un izvairīgu skatienu atgriezās viesistabā, viņam pa pēdām stingrā solī sekoja Donalds.

—   Jūs mani atvainojiet, Lila, — Piems sacīja — Ēriks Bolīs, — ar lielām grūtībām tika izteikts šis uzvārds, — gribētu steidzami piezvanīt.. .

—   Zvaniet no šejienes, lūdzu, — taču apjautuši sarunas īpatnējo raksturu, ierosināja. — Lerija istabā arī ir aparāts. Lai Ēriks tur ieslēdzas un zvana, cik sirds vēlas.

—   Diemžēl viņam jāieskatās dažos dokumentos, — Piems piebilda, — bet tie atrodas manās mājās.

Misēklis. Nora no tiesas sāka mirkšķināt acis, jo viņa labi zināja, ka Ēriks viņu mājās bija ieradies pliks kā baznīcas žurka.

—   Braukšu reizē ar jums, — Nora paziņoja.

—   Kāpēc? Mēs drīz atgriezīsimies. Pa pusstundu viss tiks nokārtots.

Pembertons, spēli nepārtraukdams, nokliedza:

—   Lai viņi aizlaiž pie upes! Pēc tam pastāstīs par jaunumiem.

—   Tiks darīts!

Piems sevī izlēma, ka nepakļausies kārdinājumam pēc glāzītes. Taču viņš nebija vairs tik spēcīgs, lai sevi ietekmētu. Un, iedams garām krēslam, kurā bija sēdējis, paņēma no tā atzveltnes pustukšo glāzīti un izrāva vienā elpas vilcienā. Donalds nopētīja brāļa rīcību. Piems, noslaucījis muti, ierosināja:

—   Ejam!

Kāpēc abu vīriešu rosība _ satrauca Liln Nolendu? Varbūt tieši viņai šķita, ka pēc Ērika Bella ierašanās viņu namā sākušās neizprotamas juceklības?

Piemu sāka plosīt bailes. Tās jau bija sasniegušas prāta dziļumus. Viņa ķermenis jau it kā mirka nāves sviedros.

Automašīnā valdīja klusums. Donalds, protams, domāja, ka pēc dažām minūtēm viņš dzirdēs Millredas un bērnu balsis. Vai viņš jutās kā ticīgais pirms grēksūdzes? Tas palika viņa noslēpums. Vēl viens pagrieziens, un ceļš viņu ievada Noras īpašumos. Par to liecināja divi stabi, aizsargbarjera, droši vien no dzelzs, kas reizē kalpoja kā iežogoto ganību vārti. Virs barjeras paceltais vairogs pāris metru augstumā vēstīja: «Rančo M — M». Visapkārt dievbijīgs klusums, ja neņem vērā automašīnas troksni — riteņu izšļakstīto ūdens peļķu spurdzienus. Pirmais ierunājās Donalds. Viņa balss tembrs liecināja par ārkārtēju nepieciešamību saņemt tūlītēju atbildi.

—   Vai tas viss pieder Norai?

Lai pastiprinātu jautājuma jēgu, Donalds pagrozīja galvu, jo it kā vēlējās ielūkoties lauku plašumos un kalnu atblāzmā.

Donalds saņēma atbildi — brāļa plecu paraustīšanu. Viņš atmeta iztaujāšanu. Pēc brīža viņi jau iegāja mājā. Te bija tukšums, nejēdzīgs drēgnums, kuru te it kā uz saviem pleciem bija ienesusi pārplūdušās upes atmosfēra. Pa verandas sienām lejup traucās sīkas ūdens urdziņas, apakšā savienodamās mazās straumītēs. Krēslu spilveni bija Piemirkuši.

Kā jau katrā bagātā rančo, tā arī Noras namā bija vairāki tālruņa aparāti! Tie izvietojās viesistabā, Noras un Piema guļamistabās, virtuvē.

—   Vai zvanīsi no šejienes?

—   Man vienalga.

—   Es tevi brīdinu, svētdienas vakaros, kad ir mazāk darba, telefonistēm pieaug ziņkārība. Viņas vienkārši noklausās…

—   Man vienalga.

—   Bet man nav, — Piems saspurojās, — jo mans kantoris Nogalesā ir blakus telefona centrālei. Turklāt es te vienmēr

dzīvošu.

—   Es nemaz netaisos tevi Pieminēt, — Donalds nicīgi izmeta.

Neko labāku negaidīdams, Piems sarosījās.

—   Ļauj izsaukt centrāli. Tā būs labāk. Mani labi pazīst.

—   Tikai pēc brītiņa!

Jau krietnu laika sprīdi, kopš viņi bija atstājuši Nolendu rančo, Donalds izskatījās kā palaidnīgs draiskulis, kas tūdaļ var izstrādāt kādu numuru. Un šis brīdis bija pienācis. Viņš metās pie dzērienu skapja. Viņš, atvēris skapi, izņēma pirmo viskija pudeli, kas pagadījās pa rokai, un paskatījās uz brāli. Donalda skatiens pauda neatlaidību, no viņa acīm un lūpām varēja nolasīt brīdinājumu: vari darīt, ko tu gribi, es tik un tā iedzeršu… Viņš pielika pudeli pie lūpām, taču nedzēra. Kā varēja noprast, viņš par kaut ko svārstījās — nolēma meklēt glāzi. Un to atrada, jo no rīta viņš Noras sabiedrībā bija mazgājis traukus. Glāze tika piepildīta ar stipro dzērienu tādā daudzumā, kuru jebkurā bārā nosauktu par «dubulto». Glāzes saturu viņš izlaka vienā Piemutējumā gluži kā rūgtu zāļu karoti.

—   Un tagad izsauc, — viņš pievērsās brālim, — viens, nulle, trīs.

Istabā valdīja puskrēsla, līdzīga pelēcīgai miglai. Krāsām bija izzudis spilgtums, pat varš šķita pilnīgi apsūbējis.

—   Nogalesa. Labvakar mis! Man lūdzu… viens, nulle, trīs…

Donalds stāvēja līdzās, un bez lielas piepūles varēja saprast, ka blakus atrodas cilvēks, kas izjūt lielu nervu spriedzi, pat varbūt stinguma krampjus. Brāļa sasprindzinātība grāva Piema pašpaļāvību. Cenzdamies nedomāt par tālāko notikumu gaitu, viņš lūdza telefonisti, lai liek paaicināta Millreda, ar kuru vēlas runāt viņas vīrs. Un beidzot Piems saklausīja atbildi. Vada otrajā galā runāja spāniski. Viņš tāpat kā visi ielejas ļaudis drsciņ pārzināja spāņu valodu.

—   Lūdzu pasauciet amerikānieti, kas pie jums apmetusies …

Piems, uzskatīdams, ka nosaucis nepareizu numuru, sabozās un arī necerēja saklausīt pieprasītās amerikānietes balsi. Donalds nekustīgs stāvēja līdzās, viņa straujie sirdspuksti vēstīja, ka viņš jūt Millredas tuvošanos, un tikko klausulē ieskanējās balss, viņš tūdaļ pacēla roku. Un Piems atdeva klausuli.

—   Vai tā esi tu?

Vada galā atskanēja balss, bet pēc tam sekoja klusums. Piems uzskatīja, ka šajā gadījumā labāk paiet maliņā. Viņš nevēlējās noklausīties svešu sarunu.

—   Vai man iziet?

Atbildes vietā Donalds paraustīja plecus. Viņš joprojām stāvēja pie galdiņa, un tālruņa vads nokarājās no viņa rokas.

—   Kā tev iet?

Viņa acis meklēja tukšo glāzi, un viņam droši vien gribējās palūgt brāli, lai viņš tajā ielej viskiju.

—   Vai bērni… Nē… Vēlāk… Pagaidi… Tu runā pirmā …

Donalds, nenolikdams klausuli, iemanījās aizsmēķēt cigareti. Viņš bijīgi un vērīgi ieklausījās sievas runāšanā. Plūda vārdu straumes. Viņa steidzās pavēstīt par svarīgām un neatliekamām lietām. Laikam jau runas plūdu ieaijāts, Donalds neatvēra muti un, protams, nepagrieza galvu uz brā]a pusi. Pēc kāda laika pienāca arī klausītāju runāšanas kārta. Viņš noskaldīja vārdus. Piems varēja noprast, ka tie jau iepriekš salikti vienkopus, iepriekš pamatīgi pārdomāti.

—   Klausies! Tu zini, pie kā es atrodos…

Ko atbildēja Millreda? Viņš noskaldīja:

—   Viņam nāksies tieši tā rīkoties. Bet tagad tikt pāri upei ir bezcerīgi, neiespējami. Es varbūt kaut kā pārk|ūtu, bet viņš…. Viņš man ļoti nepieciešams tajā krastā. Te nāksies iestrēgt uz pāris dienām. Par tevi un bērniem es visu nokārtošu. Tu man pasaki savas saimnieces uzvārdu. Kā? Espinosa …

Donalds ar skatienu palūdza un reizē pavēlēja, lai Piems paņem zīmuli un pieraksta. Viņš atkārtoja:

—   Jā, jā, Espinosa, nosa… Jā, Sato, četrdesmit pirmā māja…

Pārliecinājies, ka brālis sekmīgi izpildījis privatsekretara pienākumus, viņš sacīja klausulē:

—   Tagad vari pasaukt bērnus. Hallo, Frenk. ..

Viņa seja kļuva gaišāka, ādamābols cēlās augšup, valgme ielija acīs. To pamanījis, Piems novērsās.

—   Jā, manu puisīt. .. No šejienes līdz robežai ir tikai deviņpadsmit jūdzes… Jā, nepilna pusstunda … Nē, tas nav manos spēkos … Jā, arī tevis dēļ… Ko .. . Tā vairs nedarīsi… Tev jāsaprot, ka nav tā kā mūsu mājās… Hallo.. . Jā, jā, viss nokārtosies… Pagaidām nezinu… Varbūt ari tā… Ļoti tālu… Protams, tu varēsi…

Donalds, kaismi runādams klausulē, meklēdams atbalsta punktu, alkatīgi lūkojās uz glāzes pusi. Piems saprata brāļa izmisumu, taču negribīgi lēja viskiju.

—   Nē, manu puisīt, neviens, saproti, neviens … Nekāda pasaules vara mani neaizkavēs… Iedod viņai klausuli… Hallo Enni… Ko? Tev neļāva pienākt pie telefona? Tev ir tiesības runāt, protams, ja tu vēlies …

Donalds atkal it kā pārakmeņojies, sakniebis lūpas, ļāva, lai skatiens iestrēgst neapjaušamā tālumā, bet pirksti kā spīles žņaudza tālruņa klausuli un dūmojošo cigareti.

—   Dzirdu, dzirdu … Brālis tev paskaidros …

Pēc tam Donalds pašķielēja uz Piema pusi, un atbildēja uz jautājumu, kuru nebija grūti uzminēt.

—  Nē, manuprāt, viņš nav man līdzīgs … Hallo … Ko? Arī viņš grib … Nu lai pasaka kādu vārdu … Viņš nevar aizsniegt, jo telefons pie sienas … Pacel viņu … Jā, tavs tētis … Godavārds … Es tev atvedīšu visskaistāko mantiņu ..

Donalds pēkšņi apsēdās. Viņa seja pauda bažas, roka vairs nespēja noturēt klausuli. Vai tā bija kļuvusi pārāk karsta vai smaga?

—  Es vēl gribu runāt ar māmiņu … Millred, Millred, piedod…, — ar lielām grūtībām izdevās apslāpēt uznākušo raudienu, — piedod, es beidzu. Uz drīzu redzēšanos …

Tātad Donalds nedomāja tikai par sarunā izteiktajiem vai dzirdētajiem vārdiem, viņš domāja par garo ceļu, ko viņi bija nostaigājuši, tikuši galā ar grūtībām, bet nu viņu ceļā bija nostājies šķērslis, ne jau žoga formā, taču pagaidām nepārvarāms šķērslis. Un varbūt tāpēc viņš nepaziņoja telefonistei, ka saruna ir beigusies. Viņa neizpratnē jautāja:

—   Vai jūs beidzāt, hallo, vai beidzāt…

Piems izņēma no Donalda rokām klausuli un pateica telefonistei, ka garā saruna pabeigta.

—   Dod iedzert!

Redzēdams, ka lūgums netiek ievērots, Donalds ar neslēptu ironiju jautāja:

—   Es ceru, ka tu netici tai pasaciņai, kuru tu nodziedāji saviem draugiem?

—   Ko es nodziedāju?

—   Precīzi nepateikšu. Toties es labi redzēju, kā tie sievieši uzskrūvējušies. Te paplāti ar dzērieniem norauj no deguna priekšas, te viskija vietā iesmērē kādu kokakolu. Bet viena tāda maziņa brunete…

—   Misis Pauna.

—   Iespējama. Es neiegaumēju viņas uzvārdu. Jā, tieši viņa, diezin kāda joda urdīta, sāk man stāstīt par savu brālīti. Viņu, lūk, veselu puisi piecus gadus turējuši trako namā. Un tikai pēc tam ārsti atzinuši savu kļūdu.

Cieši lūkodamies uz Piemu, Donalds nikni noskaldīja:

—   Tev, brāl, ir skaidri zināms, ka es nekad neesmu bijis psihopāts! Tu to zini, fakts!

Sacīto caurvija draudīgs tonis. Viņš piecēlās un, gluži kā smagu nastu nometis no pleciem, centās aizdzīt elpas trūkumu. Izaicinoši blenzdams uz Piema pusi, ielēja sev glāzē viskiju, pēc tam aizgāja uz virtuvi, no ledusskapja izņēma ledus gabaliņu un, atgriezies viesistabā, nevērīgi noprasīja:

—   Vai dzersi?

—   Maķenīt.

Donalds, būdams brīvs no svešu acu skatieniem, it kā bija pārvērties par gluži citu cilvēku.

—   Es nekad neesmu bijis kaut kāds plānprātiņš, — Donalds paziņoja. — Par to dodu garantijas. Jā, uz vienu zelli palaidu lodi. Mani uzskatīja par piedzērušu. Iespējams, ka tā arī bija, bet ne jau tas ir noteicošais. Kaut gan, būdams skaidrs kā stikliņš, es viņam atkal uzblieztu. Vēl līdz šim brīdim es kožu sev pirkstos, ka nenovācu viņu no ceļa.

—   To policistu?

—   Jā. Mēs ar viņu bijām pazīstami. Sis sen meklēja āķi, lai mani parautu. Sim mūsu konfliktam, starp citu, ir piņķerīga vēsture. Taču tā tev nav jāzina.

Aizsmēķējis kārtējo cigareti, Donalds nostājās brāļa priekšā.

—   Tu, Pet, bez šaubām dzirdēji, ko es savam puikiņam teicu? Mani no viņiem šķir tikai deviņpadsmit jūdzes. Kad mēs kāpām automašīnā, es pamanīju uz ceļa skaitli «19». No šejienes tikai pusstundas brauciens. Es jau nu varētu noticēt tavam stāstiņam par nejauko upi.

—   Tu taču pats ar savām acīm redzēji.

—   Labi. Es varu tev noticēt. Ņem vērā, ka savējiem es vēl kaut ko sacīju, un tu to dzirdēji. Uz pasaules nav tāda spēka, kas varētu aizkavēt manu nokļūšanu pie viņiem. Mani neviens netraucēs! Es darīšu visu, kas būs vajadzīgs. Klausies un iegaumē!

Donalds uz mirkli pieklusa, bet pēc tam turpināja:

—   Visu, kas būs vajadzīgs! Lai arī kāds šķērslis man nostātos ceļā, es tam tikšu pāri. Es, — viņš pēkšņi parādīja žestu kā diriģents, kas beidzis savu darbu, — tev to vēlējos pateikt vienatnē.

—   Taču …

—   No tevis netiek gaidīti paskaidrojumi vai solījumi. Es zinu, ka tevi ļoti labi pazīst Emili.

—   Un ko viņa tev par mani teica?

—   Tā nav tava darīšana.

Staigādams pa istabu, ievilkdams pa cigaretes dūmam un malkodams viskiju, Donalds jautāja:

—   Vai viņā pusē, tur aiz robežas, tev, kā mēdz teikt, ir savas intereses?

—   Tu gribi sacīt.. .

—   Lūk, atkal tu sāc dreifēt. Es tev jautāju: «ir vai nav?»

—  Viss ir atkarīgs no tā, ko tu uzskati par interesēm.

—  Varu pateikt precīzāk. Vai tev tur ir nauda, kuru varētu iedot konkrētam cilvēkam?

Donalda skatiens dedzināja Piema seju.

—   Tas nav tik vienkārši izdarāms.

—   Lieliski. To tev nāksies izdarīt. Es tūliņ izskaidrošu situāciju. Emili nav bagāta. Gandrīz visus savus ietaupījumus viņa iztērēja manas bēgšanas organizēšanai. Pārējo atdeva Millredai. Taču tā bija sīknauda.

—   Vai Millredai vairs nav naudiņas?

—   Vēl ļaunāk. Viņa nav nomaksājusi par istabu. Divas dienas viņa iznēsāja kafiju meksikāņu kafejnīcā.

—   Meksikāņu kafejnīcā?

—   Tā arī bija. To viņa nespēja izturēt. Un es labi saprotu, kāpēc nevarēja. Paklusē un neiedomājies, ka es gribu tevi iežēlināt. Tu arī nezini, kas ir Frenks. Viņam jau ir piecpadsmit gadi. Viņš mēģināja strādāt. Kā es saprotu, tajā pusē pie darba netiksi, jo meksikāņi nav bagāti ļaudis. Lai izdzīvotu, viņi meklē darbu Nogalesas amerikāņu pilsētas daļā.

—  Taisnība. Pie mums daudzi meksikāņi ir atraduši darbu. Gandrīz katrā rančo ir meksikāņi.

—  Viss ir skaidrs, lai rītā un vakarā pārietu pilsētas robežu, ir vajadzīga caurlaide. Ja Millreda kaut kādā veidā to mēģinātu izkārtot, viņai būtu jānosauc īstais uzvārds. Tad policija saspicētu ausis. Kamēr es tur neesmu nokļuvis …

—   Skaidrs.

Situācijas izvērtēšana, protams, vājināja sasprindzinājumu. Donalds atsāka pārtraukto domu izklāstu.

—   Mans Frenks gribēja pelnīties ar kurpju tīrīšanu. Taču viņu piekāva konkurenti, iedzimtie zeļļi. Manai ģimenei ir vajadzīga nauda, pats vēlākais — līdz rītvakaram. Citādi mājas saimniece manējos izmetīs uz ielas. Un par ko tu, — viņš pievērsās Piemam, — aizdomājies?

—   Par to pašu.

—   Vai tas ir grūti?

—   Vai tu spēj iztēloties?

—   Esmu pilnīgi mierīgs.

—   Tāpēc pārtrauc dzeršanu, — Piems gandrīz iekliedzās, — un kādu bridi uzklausi otru. Tu te ieradies tajā laikā, kad vismazāk tevi te kāds gaida. Tu tūliņ pieprasi, lai tevi pārdabū pāri robežai. Tu pat nepajautā, vai kādam nav ļoti jāriskē. Tu pat nepadomā par to, ka tava klātbūtne otram var izraisīt katastrofu. Nora, esi mierīgs, būs jau visu sapratusi.

—   To es saprotu.

—   Tu neko nesaproti. Ja tev būtu sajēga, tu nespēlētu varoni, kura vislielākais spēks ir draudēšanā. Kas attiecas uz robežu, es pacentīšos izdarīt visu, kas ir manos spēkos.

—   Es nokļūšu viņā pusē.

—   Tā būs labāk. Arī naudu es iedošu. Pietiekami daudz iedošu, lai tās tev pietiktu līdz tam brīdim, kamēr tu iekārtosies.

—   Pateicos!

Sajā vārdā Donalds ielika pamatīgu ironijas lādiņu.

—   Tu pieprasi, lai tavai sievai uz karstām pēdām tiek nogādāta nauda. Es varu apsolīt, ka parūpēšos, taču vienlaicīgi piebildīšu, ka šo darījumu izpildīt ir daudz grūtāk nekā tu esi iedomājies. Noras īpašumi, tavai zināšanai, tik tiešām atrodas arī viņā pusē. Sonorā ir rančo. Viņa diemžēl ir tikai šīs saimniecības līdzīpašniece, kas neiejaucas pārvaldes būšanā. Es nevaru piezvanīt uz rančo pārvaldniekam, lai viņš, lūk, pēc dotās adreses nogādā naudu kādam pilsonim. Viņš dzīvo kalnos vismaz piecdesmit jūdžu attālumā no Nogalesas. Vai tu to sajēdz? Man tajā pusē ir bankā noguldīta nauda. Pirms ūdens nav nokrities, man nav iespējams nosūtīt čeku. Un vēl brīdinu, ka mēs nedrīkstam atstāt pēdas.

—   Ko tas nozīmē?

—   Viss jānokārto ar vēsu prātu. Arī man žēl Millredas un bērnu.

—   Es vēlreiz dikti tencinu, — Donalds dzēla.

—   Man nav šaubu, ka es vēl šovakar izdomāšu, kā tavējiem palīdzēt.

—   Un tu esi pārliecināts?

—   Bez šaubām, — Piems, baiļu mocīts, arī pārņēma vulgāras manieres, — mans jaukais Donaldiņ! Es pacentīšos. Un tici man, ka es neko labāku nevarētu izdarīt arī savas sievas labā. Ja arī viņa nokļūtu tik neapskaužamā situācijā…

—   Kuru no savām sievām tu domā, Noru vai Pegiju?

Negaidītais jautājums kāpināja nervozitāti, taču Piems atbildēja:

—   Noru.

—   Tava atbilde mani mudina uzdot jautājumu, pat vairākus jautājumus.

—   Cik veca bija Nora, kad viņa pirmo reizi apprecējās?

Donalds atklāti ņirgājās, meklēja ķildu. Kā rīkoties Pie-

mam, lai brālis nepiedzertos? Nu jau bija par vēlu. Donalda alkatīgais skatiens bija piekalts viskija pudelei. Tā atradās viņam pa rokai. Taču Piems atbildēja:

—   Precīzi nezinu. Viņai varēja būt divdesmit divi gadi.

—   Bet viņas vīrs?

—   Vai Makmilans? Četrdesmit pieci.

—   Vai pirms laulībām Nora bija bagāta?

—   Manuprāt, nebija, kaut gan nāca no labas ģimenes.

—   Vai viņu laulība balstījās uz mīlestību?

—   Tas man nav zināms, — Piems dzestri atbildēja.

—   Pieņemsim. Taču turpināsim tālāk. Nomirst Noras vīrs. Pēc tam viņa apprecas ar tevi. Vai jūs abus saista mīlestība?

—   Tas attiecas tikai uz Noru.

—   Bet uz tevi?

—   Tā ir mana darīšana.

—   Saprotu.

Piems juta, ka galvā kāpj asinis. No naivās aizstāvēšanās pozīcijām viņš atkal pārgāja uzbrukumā.

—   Ko tu atkal te perini?

—   Neko. Tu nedusmojies. Pēc tik gariem gadiem mēs atkal runājam kā brālis ar brāli.

—   Tu esi piedzēries.

—   Tu ari. Es tevi novēroju kopš tā brīža, kad es spēru kāju tavā mājā. Es redzu, ka tu dzer tāpat kā agrāk, iespējams, ka vairāk. Bet tagad sekos mans galvenais jautājums. Uzskatīsim, ka tu, piemēram, jau rīt esi nokļuvis uz apsūdzēto sola, jo būs atklājušās tavas nelāgās izdarības. Un tu iepinies neciešamā situācijā, tāpat kā viens otrs advokāts vai bagātas sievas vīrs. Uzskatīsim, ka jau esi ietupināts krātiņā …

—   Klāj vaļā …

—   Un kā tādā gadījumā rīkosies Nora?

Piems saprata jautājuma jēgu. Viņš novērsa skatienu. Tieši šajā brīdī Donalda balsī iezagās drebelīgums, un viņš vairs nespēja savaldīt savu elpu.

—   Uzskatīsim, ka tu visu savu līdzšinējo dzīvi esi bijis riebeklis, nejau pavisam liels, bet gan tāds maziņš riebeklītis. Starp jums, protams sīkos neieraudzīsi, jo jūs darbojaties ar pamatīgu vērienu. Uzskatīsim, ka tu esi nožēlojams radījums, kas nespēj atvairīt kārdinājumu, radījums, kas aiz drauģeļu mugurām iešļūc bārā un tur aizmirst, ka mājās gaida sieva un bērni. Viņš aizmirst, ka bārā palaisto naudiņu gaidījuši ģimenes galdam. Vai ar tevi tā nevarēja notikt?

—   Nē!

—   Bet ar mani tā notika. Un es uzskatīju par ikdienišķu parādību to, ka mana Millreda vergoja, lai bērni varētu dzīvot pieklājīgos apstākļos. Es pametu darbu, jo negribēju pats sev atzīties, ka tā ir mana vaina.

—   Par to man viss ir zināms.

—   Tu zini? Varbūt teorētiski kaut ko zini, taču praktiskajā dzīvē tu nespēj iedziļināties neviena cilvēka dvēselē.

—   Vai tā būtu Emili pārliecība?

—   Iespējams.

—   Vai tu manā namā ieradies, lai mani apvainotu?

65

—   Es nebiju iecerējis tevi apvainot. Tā sagadījās. Tu apvainojies par manis izteikto patiesību. Es vēlējos, lai tu visu pareizi saprastu. . . Tā būtu gudrāk. Manis izdarītajiem kumēdiņiem vairs nav nekādas nozīmes. Kaut gan atļaušos atgādināt, ka to es izdarīju, būdams pie normāla saprāta. Par kumēdiņiem esmu bargi samaksājis. Tagad es apzinos tikai to, ka man ir mūžīgs pienākums pret Millredu un bērniem. Es nekad neaizmirsīšu, ka viņa, nākdama uz satikšanos cietumā, ne ar vārdu, ne ar skatienu neizteica pārmetumus par manis izdarīto muļķību. Viņai neienāca prātā lūgt tavu vai kāda cita palīdzību. Viņa vienkārši gaidīja palīdzību un būtu gaidījusi vēl kādus divdesmit gadus, ja viss būtu gājis parastajā gaitā. Vai tu to vari saprast? Tagad mana Millreda atrodas tikai deviņpadsmit jūdžu attālumā no šejienes, tikai deviņpadsmit! Zini, Pet, no manis slēpa, ar ko viņa nodarbojusies divus pēdējos gadus! Ar ko viņa divus gadus pelnījusi iztiku bērniem! Par to Emili neko negribēja man stāstīt. Un vakar viņai nācies iznēsāt kafiju meksikāņu kafejnīcā, bet mans dēls tīrījis zābakus kaut kādiem garāmgājējiem. Un tagad manējos izmetīs uz ielas.

5-1180

—   Un es būšu vainīgs? — Piems noprasīja. Donalds piecēlās kājās un, iztasnojis augumu, nokliedza:

—   Arī tā var notikt!

Uz tik kategorisku paziņojumu Piems neuzdrošinājās atbildēt.

—   Ja viņi rīt atradīsies uz ielas un tiks nogādāti policijas iecirknī, bet pēc tam izsūtīti uz pilsētas nomali, tad tā būs tava vaina. Jā, tu būsi vainīgs, ja es pie viņiem nenokļūšu.

Donalds paņēma pudeli ar viskiju un no tās kakliņa izdzēra lielu malku, bet pēc tam tukšo trauku trieca pret sienu. Varbūt stiklu šķindoņa viņu nomierināja, tāpēc viņš klusi pajautāja:

—   Vai nav labāk, ja tevi savlaicīgi brīdina? Bet tagad laidīsim pie taviem paziņām.

—  Es uzskatu, ka mums tur nevajadzētu atgriezties.

—   Bet es esmu pretējās domās.

—   Tu vēl trakāk piedzersies.

—   Iespējams. Bet vai viņi nedzer? Tas ir kaut kas cits?

—   Ak tā gan? Bet ko tu dari?

Piems salasīja lauskas, pēc tam aizgāja uz virtuvi un sameklēja lupatu, ar ko noslaucīt apskādēto sienu.

—   Nu būsi sabijies no Noras? Atzīsties!

—   Mums nevajadzētu braukt.

—  Ja negribi braukt, paliec mājās. Es varu arī tāpat aizstaigāt. Un tu skaties, ja nepaspēsi laikā nosūtīt naudu Millredai, tad es pats to izdarīšu. Jā, vari nešaubīties, ka tiks atrasts ceļš, pa kuru naudiņa aizceļos. Un kā to visvienkāršāk izdarīt, es tūliņ pastāstīšu. Pirms divām stundām es varēju dabūt siltu vietiņu Sonorā. Toms Pembertons mani bija iedzinis kaktā un ņēmās izprašņāt. Es nopratu, ka šis vīrs ļoti vēlas, lai viņa dienestā kalpotu tāds cilvēks, kā es.

—   Un tu piekriti?

—   Es domāšu .. .

—   Vai tev nešķiet, ka tikko viņš uzzinās, no kurienes tu esi ieradies, klusēs par savu priekšlikumu?

Donalds apmulsa.

—   Es arī tā domāju.

Viņam taisnība. Kamēr brālis apsvēra Pembertona priekšlikumu, Piems savā iztēlē uz to jau atbildēja. Viņš labi zināja, ka daudzi no ielejas ļaudīm neievēroja pedantisku attieksmi pret saviem radu rakstiem, jo nevienas vien paaudzes pārstāvjiem bija nācies saskarties ar likuma par valsts robežu ignorēšanu un tādējādi nokļūt bargo šerifu rokās.

— Zini, Pet, kopš tā brīža, kad es ierados tavā namā, es sev jautāju, kurš no mums abiem ir tas cilvēks, kurā mājo sīka kalpotāja dvēsele. Tiesa, tu esi kļuvis bagātnieks, arī līdzinieks šejienes sabiedrības virsotnei. Un tomēr tu nespēj pilnīgi aizmirst, ka esi nācis no Epltonas un ari to, ka līdz piecpadsmit gadu vecumam esi lielīgi valkājis bikses, kas šūtas no tēva novalkātajām drēbēm. Bet tagad brauksim! Un tu atceries, ka kaut kur gaida Millreda un bērni, ka tepat gaidu es.

5*

67

Vislabākā izeja no šīs situācijas — pakļaušanās Donalda gribai, citādi viņš viens pats dotos ceļā.

Automašīnā Donalds pēkšņi aizrāvās ar pļāpāšanu, kļuva pārāk atklāts un atļāvās uzticēt otram savas dzīves noslēpumus.

— Tu, lūk, klārēji saviem paziņām, ka esmu bijis nojucis cilvēks. Taisnību sakot, tā arī bija sagadījies. Es Tst-i nebiju plānprātiņš, taču gudrs simulants. Es divus gadus tēloju vājprātīgo. Tu nepazīsti cietumu. Parunā ar jebkuru pieredzējuša vīru, un viņš tev pateiks, ka no tā var izkļūt tikai likuma noteiktā kārtībā — caur vārtiem. Taču es izbēgu. Sagadījās, protams, laimīgi apstākļi. Par tiem tu neko nezini. Emili, kas tev šo to pastāstīja par mūsu ģimenes būšanām, par manām gaitām klusēja, jo viņa nedrīkstēja ne runāt, ne arī rakstīt. Pirms gadiem divpadsmit, kad es atkal biju uz sēkļa, pusgadu nostrādāju trakonamā. Tur es redzēju dažādu nojukušo gājienus. Un man gadījās pat vienu otru iekaustīt. Cietumā es atcerējos šo to no tiem laikiem. Jebkurš pieredzējis vīrs tev pateiks, ka mūsdienu dakteri, īpaši tādu, kas strādā cietumā, nepiešmauksi. Trakā lomu, labākajā gadījumā nospēlēsi pāris nedēļas. Viņiem, mediķiem, ir tāda draņķīga mašīnīte. Caur to laiž smadzenēs strāvu. Un tev ir tāda sajūta, it kā tava galva būtu pabāzta zem tvaika āmura.

Ja tu tik tiešām esi nojukušais tips, tad pēc pāris seansiem mašīnīte tev atgriezīs prātiņu. Pat īsts simulants iztur divus seansus, taču es turējos, cik bija spēka, un mani brauca apskatīt lieli speciālisti, kā arī mani veda uz konsultāciju Čikāgā. Un šis ir vēl viens iemesls, Pet, kura dēļ…

Viņš nepabeidza frāzi, taču tā varēja skanēt arī šādi: «…iemesls, kura dēļ es neapstājos pusceļā nu nerēķinājos ne ar kādiem šķēršļiem.» Kad viņi piebrauca pie Nolendu nama, Donalds gandrīz izvirda dīvainā sirsnībā.

—   Par mani, lūdzu, neuztraucies. Bet domā par naudu, kura jānogādā Millredai. Uz mani vari droši paļauties.

Sis solījums Donaldu netraucēja ieslīgt dzeršanā. Vai tā bija apzināta rīcība? Varbūt viņš bija iecerējis pārbaudīt Ielejas augstākās sabiedrības nervus un rīkojās tāpat kā ar savu brāli?

Pokera partija turpinājās nomācošā gausībā. Namā bija iedegtas lampas, ieslēgti atskaņotāji. Vienu no spēlmaņiem, kas bija nospēlējies līdz kreklam, nomainīja vecais Pauns. Un veiksmīgi, jo viņš kā bankas kasieris krāva savā priekšā žetonu kaudzītes. Pembertons, droši vien vinnestu sildīts, bija kļuvis vēl sārtāks.

Nora vērīgi sekoja Piema un Donalda izdarībām. Kad pēdējais atkal ieņēma viskija devu, viņa, iziedama no istabas, deva mājienu Piemam — lai nāk aprunāties.

—   Viņš atsācis baigi dzert, — Nora sacīja.

—   Ne pārāk. Nav ko uztraukties.

—   Ko nozīmē tas tālruņa zvans?

—   Es nezinu.

—   Viņš rīkojas tā, it kā jūs būtu seni paziņas. Viņš stāstījis Lilai Nolendai, ka jūs vienviet pavadījuši bērnību.

—   Zināmā mērā tā ir patiesība.

—   Bet kāpēc viņu pametuši draugi?

—   Es jau tev sacīju, ka viņš, izmantodams to, ka ceļā pagadījās mūsu rančo, tajā iegriezās . ..

—   Dīvaini!

—   Kāpēc dīvaini?

—   Nu tā, jo man šķiet, ka no tā brīža, kad Ēriks ienāca mūsu mājās, tu vairs nejūties savā ādā. Es varu galvot, ka tu vairs nejūties savā ādā un esi pārbaidīts.

—   Kas mani pārbaidījis?

—   Bet tagad iesim un neļausim viņam piedzerties.

—   Es būšu patīkami pārsteigts, — Piems smaidīja, — ja tev izdosies aizkavēt…

Piems necentās iegalvot, ka viņa «paziņa» nekad nav zaudējis saprātu un citu iemeslu dēļ jāattur no liekas glāzītes. Arī pašu Piemu vajadzēja atturēt no spirtotā dzēriena malka. Savu garīgo tukšumu, kas viņā bija ienācis ar Donalda parādīšanos, viņš, protams, centās aizstāt ar reibumu. Tas deva uzmundrinājumu, ļāva noturēties uz kājām. Viss, ko Donalds bija sarunājis, tagad veidoja neskaidru un reizē brāzmainu pārdomu jucekli, kas brīžiem pārtapa negaisa mākonī. Viņš cerēja, ka gaišu skaidrību ienesīs rītdiena, kāds atpūtas brīdis. Tagad Donalda pārmetumus vajadzēja apslāpēt, kaut uz bridi attālināt… Aizstāvības vārdi, kas pēkšņi ienāca prātā, tūdaļ arī izplēnēja, aiz sevis atstādami nedrošas atziņas, loģiskas saskaņas trūkumu. Sāpēja Donalda draudos izteiktie pārmetumi. Tas bija pazemojums. Piems vienmēr revidēja savu sirdsapziņu un varbūt tāpēc savas atziņas uzdrošinājās izteikt ar kategoriskiem secinājumiem …

Par ko pļāpāja Donalds? Piems tikai daļēji spēja atsaukt atmiņā brāļa vārdus. Un tie pauda par kāda lietuvēna izdarībām un nepārsūdzamo spriedumu. Sis lietuvēns savās skavās spēja nožņaugt jebkuru radījumu, šajā gadījumā — arī brāli . . .Piems, tiesa, sevi vienmēr uzskatīja par izpalīdzīgu cilvēku, un arī šoreiz no sirds būtu tā darījis kaut vai Millredas dēļ. Jau rīt no rīta Millredai jāsaņem naudiņa!

Lila Nolenda pārāk sirsnigi sarunājās ar Donaldu. Viņa, humānu motīvu vadīta, centās novērst ciemiņa negausīgo dzeršanu.

—  Atzīstieties, ka jums ir lielas nepatikšanas! Ar dzeršanu tās nenoremdēt…

Piems dzirdēja šo veco pamācību. Tā bija muļķība, sievišķīga muļķība, kas vājo dzimumu pārstāves Piemeklē ar to brīdi, kad tās aizsāk mierinātāju lomu. Jāpiebilst, ka neviena no vakara viesību dāmām tādā manierē neuzdrošinājās tuvoties neparastajam ciemiņam.

—   Vai tiešām jums liekas, ka dzeršana var aizdzīt nepatikšanas?

Donalds bija nolēmis izāzēt visu sabiedrību. Viņš atbildēja dāmai .. . vienā rāvienā izdzerdams viskija glāzi, bet pēc tam labsajūtā pasmaidīja. Piems saprata: ja Donalds izdzers vēl pāris glāzes, tad šis vakars bēdīgi beigsies. Kāds neuzmanīgs vārds vai šķietama augstprātība atraisīs dzērāja visļaunākos spēkus. Viņš neieredz klātesošos vīriešus un sievietes, jo ar skaudīgu aci lūr uz krāšņo māju, uz automašīnām un zirgiem. Viņš neieredz spriedelēšanu par bērnu brīvdienām kaut kur Kalifornijā, ja viņa Frenks, kas gribējis kļūt par apavu spodrinātāju, dabūn kāvienu no meksikāņu puikām. Un vēl jauni kreņķi. Tie iznira no pokera spēles žetoniem un naudaszīmēm, kas ceļoja pa galda virsmu. Ar pāris banknotēm, kas tagad tiek ieliktas spēlē, pietiktu Donalda ģimenes iztikai, varbūt — dažiem gadiem.

«Man noteikti jāizdomā!» Jau kuro reizi Piems sev apgalvo, ka tiks galā ar naudas nosūtīšanu. Un Millreda samaksās saimniecei par istabu. Viņš zināja ielu un namu, kur atradās Millredas noīrētā istaba. Tas bija publisko namu rajons, caur kuru kalnup vijās iela, bet lejup pa kanalizāciju traucās lietus un palu sanestie ūdeņi.

—   Viņš man apzvērēja, ka ir pilnīgi mierīgs, — Lila Nolenda sacīja.

—   Un ziniet, kāpēc viņš ir nemierā ar sevi? Kādas sievietes dēļ. Tas nu gan ir numurs!

Un Lila Nolenda, gudrākā no šā saieta dāmām, to uzskata par blēņām.

—   Sieviete vainīga …

Bet Donalda seja staro lepnā smaidā. Viņš vienmēr tā smaida, kad pielējies līdz lūpai. Gaita kļuvusi nedrošāka. Lai pievērstu sev vēl lielāku uzmanību, viņš klīst pa viesistabu. Viņš pagrābj jebkuru ar alkoholu pildītu glāzi un vienā rāvienā izdzer. Viņam ir uzvarētāja un varoņa sajūta. Viņš jūt, ka pie viņa kājām guļ zaudētāji. Būtībā viņš atgādina suni, kas tur zobos kaulu un bezkaunīgi aicina: «Pamēģini atņemt…»

«Man noteikti jāizdomā!» Piems sevī solījās. Domas mezglojās. Par to parūpējās izdzertās glāzītes. Viņš domāja par savu pienākumu… Kas to bija izdomājis? Donalds. Kāds no vakarētājiem bija ieminējies, ka tagad vajadzētu apskatīt upi. Nu tik sāksies joki, kad viņu automašīnas muļļāsies pa peļķēm …

Trakulis Keids skandēja: ja tikai būtu interese, tad viņš savā lidmašīnā pārlaistos pāri upei! Lidaparāts labi kalpojis ceļojumiem uz tālajiem ezeriem.

—   Vai ir kāds, kas vēlas aizlaist līdz Nogalesai?

Sieva labi zina vīra drosmīgo izrunāšanos, cenšas atvēsināt līdzbraucēju degsmi.

—   Neaizlidosim, jo mums nav degvielas.

Keids nemīl piekāpties.

—   Pietiks benzīna, līdz pašai Mehiko pietiks.

Keidu laulātā pāra aizsākto strīdu turpināja Nolendu nama viesi, kas, staigādami pa viesistabu, un apgalvodami par savu argumentu negrozāmību, piesauca par lieciniekiem vislielākās autoritātes. Toties mieru un saprašanos saglabāja pokera spēlētāji, taču aizsāktais strīds par lidošanu aizsniedza arī viņu nometni. Steidzīgi pabeiguši partiju, viņi pievienojās strīdiņa dalībniekiem.

Donalds, atrazdamies sieviešu ielenkumā, ierosināja derības par pasakainu summu. Viņš, lūk, pārpeldēšot upi, bet tikai ar tādu norunu, ja Piems …

Dženkins, tērpies stērķelētā, baltā smokingā, parādījās ar paplāti rokās. Viņš izskatījās svaigs kā pavasara rits. šķiet, ka centīgais kalpotājs kādu stundinu bija nosnaudies.

6

Sākuma viss likās neparasti valdzinošs. Ķermenis, ieslidzis guļammatracī, baudīja dzīvinošo asiņu ritējumu līdz tam brīdim, kamēr nebija atmodusies sāpe. Tik baismi sāp aizlauzts zobs. Viņš vēl neapzinājās, ka guļ savā gultā. Vēl pirms atmodas, vēl pirms sāpes viņš bija kopā ar Lilu Nolendu. Bija sentiments, bija erotiska saskaņa. Lila bija neikdienišķa … Viņas cēlās ķermeņa formas nesa svētlaimi…

Un pēkšņi sāpe. Nē, tās bija neskaitāmas sāpes, kas atstaroja no ikvienas viņa ķermeņa daļas un locekļa. Galvaskauss sanēja reibonī un neskaidrā tukšumā. Pirmais, ko saklausīja viņa ausis, bija krītošu ūdens pilienu izraisītais troksnis. Diezin no kāda augstuma tie kapāja vannu. Vai viņš būtu līdis zem dušas? Ne Nora, ne arī Donalds nebūs gājuši viņa vannas istabā.

Sāpes neatkāpās. Viņš centās meklēt glābiņu miegā. Taču nesekmīgi. Domās jau sāka ložņāt dažādi jautājumi. Viņu vispirms interesēja, kā viņš bija sasniedzis savu gultu. Viņš necentās atvērt acis, jo baidījās, ka gaisma izraisīs jaunu sāpju vilni. Roka taustīja gultas apmali, bet prāts tūdaļ konstatēja, ka viņš tik tiešām atrodas, savā gultā. Pēc tam roka pārslīdēja pāri ķermenim, un tūdaļ viņam nācās atzīt, ka viņš ir pilnīgi kails. Kādreiz, būdams līdz bezsamaņai piedzēries, likās gulēt kaut vai uz paklāja, taču parasti — ar visām virsdrēbēm. Vai šoreiz Nora būtu piedalījusies izģērbšanā vai varbūt — Donalds? Domu mudžekļa šķetināšana šķita pārāk atbaidoša nodarbošanās. Neko precīzi nezinādams par notikušā detaļām, viņš zemapziņā izjuta, ka reizē ar atmodu sevi pieteiks nepatikšanas, kā arī pretīga pazemojuma sajūta… Miegs nespētu aizdzīt gaidāmo sodību.

No krāna krītošās ūdens lāses nepārtraukti šķēla draudīgo klusumu. Lietus bija pārstājis smidzināt. Viņš redzēja, ka caur skropstām laužas gaisma, apliecinādama, ka laukā ir saulaina diena. Namā nejuta Doloresas klātbūtni. Viņu kalpone, kurai jau sen vajadzēja darboties virtuvē, vēl nebija atgriezusies mājās. Viņa dzīvoja tajā upes krastā. Tumakakorā. Vismaz pāris dienas būs jāiztiek bez Doloresas, jo plūdu laikā, protams, viņa nepārbridīs Santakrusu. Kaut gan te ir neciešama nekārtība, un Norai ir draņķīgs garastāvoklis.

Piems nez kādā veidā apzinājās, ka Nora dusmojas uz viņu, un ne par apdzeršanos, jo pašai Piemīt šis netikums, bet par ālēšanos. Pēdējās vakardienas ainas, kuras bija saglabājusi atmiņa, modināja kaunu un mudināja meklēt glābiņu vientulībā. Toties atmiņā neraisījās vakar vairākkārt atgādinātais pienākums… Bet kāds? Vakar visu laiku sev iegalvoja, ka jāizdara … Bet kas jāizdara?

Tik drausmīgas paģiras uznākušas pirmo reizi mūžā. Viņš nespēj piecelties, nevar ne soli paspert. Kad padzirdēs Noras rosīšanos, tūliņ iestenēsies un liks manīt par savu klātbūtni. Viņa, protams, atnesīs lielu glāzi pilnu ar izšķīdinātu minerālsāli, bet uz galvas uzliks ledus kompreses. Lai viņa ātrāk slienas kājās! Bet varbūt viņa jau piecēlusies un aizbraukusi ar automobili.

Bailes no jaunām sāpēm, kuras vispirms varētu izraisīt tikšanās… ar Noru, neļāva atvērt acis. Nē, vakar notikušais bija viņa muļķību kalngals. Un tagad, raudi vai dziedi, jāatzīst, ka vakar bijis galīgā muļķa prātā.

Viņi stāvēja plašajā Nolendu viesistabā. Jau krēsloja. Bija iesākusies garu garā atsveicināšanās. Nu jau varēja uzskatīt, ka diena bija godam noslēgusies. Piems, rosīdamies tāpat kā citi aizbraucēji, nepievērsa uzmanību Donalda prombūtnei, jo bija pārliecināts, ka brālis, kuru nomoka nepatikšanas ar ģimeni, nolīdis maliņā.

Diezin kurš neprātis ierosināja, ka būtu jāaizbrauc pie upes? Kaut gan tas bija likumsakarīgs ierosinājums. To daudzi bija gaidījuši.

Tagad Piems atcerējās spožu uguņu rotātu automašīnu virteni, kas apjoza Nolendu nama terasi.

— Nāciet manā mašīnā! — Lila Nolenda aicināja Donaldu.

Kāpēc mājas māte taisījās ceļā? To Piems nesaprata. Viņam šķita, ka mazā šķelme, būdama neparasti jautra un rotaļīga, nolaupa ērcīgo viesi. Viņa, ieķērusies Donalda elkonī, viņu aizvirzīja uz savas automašīnas pusi. Lilas vīrs, protams, nepievērsa uzmanību sievas flirtam. Viņš iekāpa savā automobilī.

Vai tiešām visi Nolendu nama ciemiņi bija iereibuši? Visi, taču viens — pamatīgāk, otrs — tikai drusciņ. Negaiss aizgāja garām, viņus neskardams. No kokiem pilēja lielas lietus lāses. Uz ceļa, kas lietavu laikā bija pārvērties grāvī, automašīnu riteņi aiz sevis atstāja garas ūdens ūsas.

Piems atcerējās, ka Donalds, iekāpdams automobilī un iekārtodamies līdzās Lilai, viņam veltīja izaicinošu smīnu. Donaldam bija pielipusi mašīnas īpašnieces bezbēdība. Atklātajā zaļkrāsainajā automašīnā viņš jutās brīvs un neatvairāms. Kuram cilvēkam ienāktu prātā, ka jautrais vīrietis ir tas pats vīrs, kas pirms dažām stundām drausmīgi uzbudināts runājis ar sievu un bērniem, kas bija nokļuvuši likteņa nežēlastībā? Piems neatrada atbildi. Tālruņa zvans, kas bija aizskanējis pāri robežai, saviļņoja un izraisīja pārdomas. Piems iztēlē redzēja sievieti, kura no tālruņa aparāta atbīda bērnus, liek viņiem apklust, bet pēc tam, kad pati pabeigusi sarunu, dod klausuli vecākajam dēlam. Viņa tā rīkojas ar tādu aprēķinu, lai ar tēvu vispirms runātu vecākais dēls, bet pašās beigās — pastarītis Džons, kas vēl pats nespēj aizsniegt aparātu. Viņš jātur uz rokām… Tagad Donalds nedrīkst sākt to ar Lilu Noiendu! Viņa nav no tām sievietēm, kas mīl parotaļāties ar stipro dzimumu… Reiz, kad visa kompānija bija krietni iešmigojusi, Piems uzdrošinājās apskaut Lilu. Viņa, labsirdīgi smaidīdama, atvairīja glāstu, sacīdama:

—   Piem, veco zēn, uz to jums nav tiesību!

Lai kāds nepadomā, ka viņš ir skauģis! Bet vai būtu cits iemesls? Nav iemesla, bet viss ir sagāzies vienviet. Tā ir greizsirdība, varbūt pārāk zemiskas tieksmes … Domas iestrēga, automašīna apstājās, no tās visi izkāpa. Starmešu gaismā cēlās un šūpojās brūngana, uz priekšu traucoša, galvu reibinoša skrējiena apsēsta upe. Tās viļņi vēlās tādā augstumā, zem kura neuzkrītoši pazustu ne tikai vieglā automašīna, bet vēl apjomīgākas būves. Kāds svinīgi uzrunāja Donaldu.

—   Jums ir tas gods piedalīties mūsu ielejas dižākajos svētkos …

Tā bija patiesība. Tikko sākas palu laiks, pie upes var sastapt gandrīz visus ielejas iedzīvotājus, dažus — pat vairākas reizes dienā.

Rauls, Pembertona rančo vecākais kovbojs, stalti sēdēja balta zirga mugurā. Cienīgais pāris svinīgi pavadīja laiku zem kokiem. Ielejas visturīgākie ļaudis dievināja nemierīgo upi, viņi jau kādu stundu acis nenolaida no straumes, kas nesa stumbrus un žagarus. Visas sarunas aizsākās un turpinājās, vērojot upes ūdeņu spēku, atceroties palu laiku neparastos notikumus. Balsu juceklī viszīmīgāk izcēlās Lilas Nolendas čalošana, pamazām pāraugdama griezīgā aicinājumā.

—   Raul, pastāstiet viņam, — Lila rosināja, norādīdama uz Donaldu, — kā rīkojās mūsu indiāņi!

Viņš, izcelsmē būdams tāds pats kā vairākums meksikāņu, kam dzīslās rit indiāņu, asinis, bija atsaucīgs cilvēks. Saaudzis ar savu zirgu, uz brūngano ūdeņu fona, automašīnu starmešu gaismā viņš atgādināja teiksmu tēlu.

—   Jā, bija tāds vīrs, kas palu laikā peldējās Santakrusā. Viņš bija lielāks un stiprāks par mani, dzīvoja kleķa būdā ap to vietu Tumakakorā, kur tagad uzcēla bāru. Kad straume bija sasniegusi vismežonīgāko ātrumu, viņš te ieradās pilnīgi kails, vienīgi gurnus aptinis ar sarkanu lakatu. Noskatījies upē peldošu koka stumbru, viņš to pārņēma savā ziņā un kā pilsētnieks, kas laužas caur cilvēku pūli, devās uz priekšu. Viņš dzina šos plostus uz savas būdas pusi, tādējādi savākdams malku ziemai.

—   Vai viņš noslīka?

—   Nē. Viņš pakļuva zem automašīnas.

Vai kāds par to tīšām stāstīja Donaldam? Un nu sākās. Pembertons atcerējās to laiku, kad lietus periods, kas parasti beidzas oktobrī, turpinājies līdz pašam decembrim, gandrīz līdz ziemas svētkiem ieleja bijusi atgriezta no ārpasaules. Netika aizmirsts arī gadījums ar Keida automobili. Viss tika likts galdā. Jā, stūrgalvīgais Keids reiz centies ar savu automašīnu pārkļūt pāri Santakrusai. Sākumā ūdens apsedzis tikai riteņus. Kad Keids sasniedzis upes vidu, virs līmeņa pēkšņi izaugusi ūdens siena. Tās augstums — pāri metram… Kāds krastā stāvošais cilvēks iekliedzies. Keids sadzirdējis kliedzienu, tāpēc arī pametis skatienu uz straumes pusi. Viņš paspējis izsprukt no automašīnas un aizbrist līdz krastam. Pēc stundas no ūdens rēgojusies tikai kabīnes augšējā daļa. So skatu saglabājusi fotogrāfija. Pēc ūdens nokrišanās jūdzi no tās vietas, kur iestrēga automašīna, atrasts aprūsējis vraks — Keida mašīna.

Kāpēc viņiem neapnīk vērot skrejošo ūdeni? Par to domājot, Piemam sāpēja galva. Pēc pēdējās atvadu glāzītes viņš bija sareibis, taču nebija noskaņots doties uz gultu. Pats lietuvēns mudināja darboties. Bet ko viņš izdarīja? Ar pūlēm kaut ko atcerējās …

Melno tumsu šķēla automašīnu starmeši. Visur — silueti, silueti.. .

—   Tam, ko paveicis indiānis, baltais nepaliks parādā.

To sacīja Donalds. Viņš kā pāvs grozījās Lilas priekšā. Piems sevī nosprieda, ka brāļa muļķīgā dižošanās ir viņa plānprātības apliecinājums.

—  Vai nevajadzētu izklīst pa mājām, zēni? — ierosināja Lila. — Varētu atgriezties arī mūsmājās. Jūs šodien esat bez kalpotājiem, bet mums ir Dženkins .. .

Piems varēja likt galvu ķīlā, ka Lila saviem vārdiem pielika punktu — ar pieskārienu Donalda rokai, maigi to saspiezdama. Un aplaimotais neatkāpās. Bet varbūt atkāpās? Tālākais — Piema nejauša vai arī apzināta atrašanās Noras automašīnā. Brauciens — tikai daži simti metri, un automašīnai ir gliemeža gaita.

—   Kad viņš sāka dzert, es nodrebēju, — Nora atzinās. — Vienīgais glābiņš ir viņa prasme apzināties savus spēkus. Arī Lila viņu pieskata.

—   Vai to tagad sauc par pieskatīšanu? — Piems iedzēla.

—   Nemels niekus. Labāk pasaki, ar ko viņš runāja pa telefonu.

—   Kā lai es to zinu?

—  Jūs abi spēlējat paslēpes. Tu mānies.

—   Es?

Saruna izbeidzās, jo vakara dzīve atgriezās vecajās sliedēs. Katrs iekārtojās iemājotajā kaktiņā pie sava pelnu trauka un pie savām iztukšotajām glāzēm. Krēsli, kuru virsmu kādu brīdi nebija spaidījuši cilvēku dibeni, bija drusciņ atpūtušies. Arī citās ielejas mājās tāpat risinājās palu laika vakarēšanas. Lai gan tu neko jaunu vairs nespēj pasacīt otram cilvēkam un nejūti interesi par šās mājas dzīvi, tu, būdams nelabojams sliņķis, paliec šo Jaužu vidū.

Dženkins, pieradis pie viesu bezrūpības, jau gatavoja jaunus kokteiļus.

Piems pamazām ļima zem dažādu kokteiļu un dzērienu dulnurna. ..

Un atmiņā atkal pašķīrās aiza, gar acīm tenterēja cilvēku silueti. Nāsis sāka kutināt vārītu zaļo zirnīšu aromāts. Varbūt tika atvērta konservu kārba, vai uz plīts jau sildījās zupa?

Kāds jods nometa tasi uz grīdas? Tā saplīsa. Vai tā bija viņa paša neizdarība? Un kāds sakars zirņu smaržai ar saplēsto trauku?

Piemu smacēja dusmas. Kāpēc šis tracis notika tieši Nolendu namā? Viņam nesāpēja greizsirdība. To vispār nevarēja veicināt brāļa rīcībā. Pārdomās iejaucās Millredas tēls. To viņš iztēlē skaidri redzēja. Sieviete stāv kādā negaumīgi mēbelētā pansionāta istabā, viņa runā pa tālruni. Tur ir viņas bērni.. .

Vai trakošana aizsākās Lilas dēļ? Tātad viņš atsācis iemīlēšanās drāmu. Ja arī kādreiz pievērsa uzmācīgu uzmanību šai sievietei, tad tikai viena iemesla dēļ — bija piedzēries. Par Lilu varēja pajūsmot, izjust draudzīgas attiecības, bet neko vairāk… Bija iestājusies prāta aptumšošanās. Arī pārējie nebija diezin cik gudrāki! Un tagad vajadzētu atzīt savu kļūdu un apzināties, ka visu nevar iegrozīt tikai vienās sliedēs, Lūk, Donalds brīvi atļaujas aizliegto augļu baudīšanu. Arī pārējie Nolendu nama viesi neievēro sabiedrības noteiktās normas. Rau, Donalds! Vai viņš būtu tas cilvēks, kas ar savu godīgo uzvedību būtu iemantojis sabiedrības iejūtību? Vai arī viņi ir tas atziņu atbalsta punkts, uz kura varētu būvēt secinājumu celtni?

Pirms pāris stundām, kad viņi bija ieradušies piezvanīt Millredai, Donalds ciniski noprasīja:

—   Vai tu, brāl, esi pārliecināts, ka Nora pie tevis paliktu arī tādā gadījumā, ja tu būtu savārījis baigās ziepes?

Piems neatbildēja. Uz katra soļa var gadīties netaisnību izrakts akacis. Un tu tikai paskaties, kā uz Donaldu met acis ne tikai Lila, bet visi, Pembertonu ieskaitot. Sis vīrs, vēlīgs un iejūtīgs, jau gatavs, varbūt savtīgu nolūku vadīts, svešinieku nosēdināt pie pokera galda! Kaut gan Piems paredzēja, ka Donalds, agri vai vēlu atsauksies uz bagātnieka aicinājumu.

Piems iejaucās Pembertona plānos, iesaukdamies:

—   Nevajag! Viņš nedrīkst spēlēt!

Donalds, izmantodams, piemērotu situāciju, zirgojās:

—   Tu baidies, ka es no viņiem izsūkšu visu naudiņu! Droši vien no skaudības aizrīsies …

Lila aizvilka Donaldu. Varbūt viņa savā iztēlē redzēja drausmīgo nelaimi, kura var Piemeklēt pie kāršu galda sēdošo likteņa neveiksminieku. Pret vīrieti, kas bija vismaz desmit gadus vecāks, viņa izturējās kā pret mazu bērnu.

Piemu gaidīja jauns bezdibenis. Nupat atmiņa sāka pilnīgi streikot. Bet tūlīt arī nāks Nora un sāks morālu spīdzināšanu…Un pēkšņi no atmiņas bezdibeņa iznira suns… Divi kautiņā saērcināti suņi… Tie bija viņi abi ar Donaldu. To redzēja klātesošie Nolendu nama viesi, taču par trača cēlāju, protams, uzskatīja Piemu … Viņi, klaiņodami pa plašo namu, meklēdami apgaismotākus vai tumšākus stūrīšus, kur uz galdiem bija dažādu lielumu dzērienu glāzes, bija beidzot atraduši interesantu izrādi.,.

Jau krietnu laiku pirms kautiņa brāļu skatieni izaicinoši krustojās… Donalda acis raidīja zobgalīgu izaicinājumu. Ar kādām tiesībām nelūgtais viesis kļuvis par sabiedrības elku?

Jā, viņš te jūtas kā karalis savu pavalstnieku vidū. Viņš savu pūslīgo sminu adresē visiem, īpaši — klātesošajām sievietēm. Lai sevi mierinātu, Piems meklēja vientulību, viņš pateica dažus vārdus kādam vēlā vakara viesim, pēc tam pievienojās kādam spriedelētāju pulciņam, atkal tukšoja glāzi, atkal starp viesiem meklēja Donaldu un viņa nikno skatienu. Vai Donalds nerīkojās tieši tāpat kā viņa brālis?

— Mēs vispareizāk rīkotos, ja dotos mājās, — Nora ierosināja.

Viņa vienmēr nekļūdīgi konstatēja Piema reibuma pakāpi, īpaši tajās reizēs, kad viņš bija pilns kā maks. Viņa vislabāk zināja, ka vīrs ir stūrgalvīgs kā vecs āzis.

Vairs neko nevarēja izmainīt. Nolendu nams bija kļuvis par divu pretpolu cīņas vietu. Sie pretpoli bija Piems un Donalds. Viņiem bija jātiek galā ar senu ģimenes strīdu, kas pastāvēja jau kopš bērnības. Nē, tas bija aizsācies daudz senāk un vairs nebija iekļaujams kādas ģimenes ietvaros. Tas sasaucās ar Bībelē aprakstīto konfliktu… Vai par šo konfliktu viņš jau būtu runājis atklāti? Bez šaubām, ka runājis, jo šie vārdi bija pārliecinoši iestrēguši atmiņas labirintos un vairs nespēja tos atstāt.

Bībelē attēlotais konflikts? Kains un Ābels, Izaāks un Jāzeps… Piems vairs nespēja nobremzēt. Ar Donaldu notika tas pats. Kādā veidā tas izlauzās uz āru . ..

Un atkal atmiņas aptumsums. Tikai par vienu nebija jāšaubās, — tas bija noticis drausmīgi bezjēdzīgi… Populārais Bībeles konflikts bija beidzies ar vulgāru skandālu. Tā īstos cēloņus pat vistuvākie Piema draugi nespēja izprast, tāpēc ne ar zilbi neaizstāvēja viņa rīcību. Kā tagad tikt galā ar nosodītājiem un smīkņātājiem? Notikušais Nolendu namā slēpj sarežģītu priekšvēsturi un nav saistīts tikai ar Donalda personu.

Piems cenšas atcerēties katru vārdu. Viņš grib pirmām kārtām atbildēt pats sev, vai dzīvē ir brīži, kad cilvēkam jārīkojas pilnīgi pretēji saviem uzskatiem. Domas saistījās ar Millredu Donsoni, bet dusmas — ar Lilu Nolendu. Kā varēja notikt, ka no viņa dusmām cieta nevis Donalds, bet mazā Lila? Vai visu noteica nejaušība? Varbūt, jo tas notika tieši tajā brīdī, kad viņš vismazāk gaidīja, kad rokā atradās pilna glāze…

Piems bija gājis pa abu bēgļu pēdām un apstājies aiz viņiem verandas stūrī, lai no tumsas pavērotu viņu rīcību. Un nu bija pārsteigts par Lilas rīcību. Viņas roka glāstīja Donalda rokas pirkstus. Pats sevi nepazīdams, viņš iekliedzās:

—   Kā jums abiem nav kauna! Kā nav kauna, Lil! Ja jūsu vīrs…

Lai tālākais notiktu tieši tā, vajadzēja izveidoties dažādu parādību sakritībai. Šajā it kā nejaušību ķēdē ieslēdzās arī Larijs Nolends, vīrietis, kas neatzina greizsirdības jūtas. Šķiet, ka kāda lieka glāzīte arī viņu bija virzījusi slāt pa sievas pēdām. Un loģisks notikuma turpinājums būtu jāredz viltā vīra dusmu izplūdumā pret sievu vai tās drauģeli. Diemžēl notika neloģiskais turpinājums — Larijs uzbruka Piemam.

Lēnīgajā un miermīlīgajā cilvēkā bija slēpies neapvaldāms zvērs. Bez brīdinājuma, bez izteikta vārda viņš ietrieca dūri Piema sejā. Glāze uzlidoja gaisā, uz Lilas kleitas uzšļākdama savu spirtotā dzēriena saturu. Pēc tam tā nokrita uz grīdas un saplīsa sīkās drumstalās.

Saņemtais sitiens, kā tagad Piems vērtēja, izraisīja nekontrolējamu vardarbību. Un Piems sita — vienreiz, otrreiz, trešoreiz… Larijs gulēja uz grīdas, taču Piems turpināja viņu mīcīt un nebija apturams. Kas vēl šo plēsoņu redzēja, vai Lila un Donalds centās apstādināt kausli? Atbildes nebija. Tomēr tā pamazām uzradās… Dūres vīstīdams, tuvojās Donalds. Brāļa uzbrukumu gaidīdams un būdams priecīgs, ka izrēķināšanās brīdis ir pienācis, viņš ieņēma aktīva boksera stāju. Taču aizsardzības manevrs neizdevās, un sitiens trāpīja kreiso aci, kuru pēc tam neizdevās atvērt. Arī Piema dūres nekulstīja tukšu gaisu. Cīņas fonā skanēja Noras griezīgā kliegšana:

—   Piem, nomierinies un neaiztiec viņu …

Pēc pirmās tuvcīņas, droši vien ērtāku kaujas lauku meklēdami, viņi atkāpās. Donalda acīs joprojām mirgoja izaicinošās uguntiņas.

—   Neaizmirsti, ko es tev teicu, — Donalds šņāca. — Bet tagad nāc tuvāk un ļauj, lai es sadragāju tavu pretīgo mūli …

Varbūt neatskanēja tieši tādi vārdi, taču katrā ziņā «riebīgais mūlis» tika piekauts. Nora, protams, baidījās, lai kāds nenodara ļaunumu viņas māju plānprātīgajam viesim, tāpēc, cik jaudādama, viņa centās atraut savu vīru no ļaunā atriebības kārē iekarsušā pretinieka. Bet kaušļu autoritatīva šķīrējtiesneša lomā sāka darboties Pembertons. Savu misiju viņš prata cienīgi risināt.

—   Zēni, mēs atrodamies mūsu draugu Nolendu namā, — Pembertons sacīja. — Ja jums jākārto rēķini, tad ievērojiet elementāro pieklājību. Ejiet laukā!

Pfems pamanīja uz savām rokām asinis. Viņš tika atvilkts sānus. Apkārtstāvošie kaut ko runāja, domājams, ka tieši viņam izteica pārmetumus.

— Lai viņš parādās pagalmā! Lai viņš iznāk laukā! Pcmbertonam ir taisnība … Lai iznāk …

Vai tā viņš, Piems, būtu ārdījies? Viņu droši vien apveda ap stūri kā kauslīgu knauķi. Viņu izstūma pa vienām durvīm, bet Donaldu pa otrām. Piems atjēdzās savā automašīnā … Pie stūres sēdēja Nora. Kāds tikko bija jautājis par pavadīšanu. Tas bija Smails. Nora bija apgalvojusi, ka pati tiks galā… Lai Smails un citi neturot ļaunu prātu… Piems grasījās izsprukt no automašīnas, viņš šķendējās par Donaldu, kas ar trīcošām biksēm bija aizbēdzis no cīņas vietas… Kāds paraustīja automašīnas durvis un noprasīja, vai tās esot cieši aizvērtas…

Kaut kas atplaiksnīja atmiņas akacī. Tumsu šķeļ automašīnas starmešu strēles. Viņi ir atgriezušies mājās. Viņš izdzer glāzīti. Nora netraucē, jo, protams, grib, lai viņš ātrāk nolūzt, saļimst un nokļūst gultā …

Bet kas notika ar Donaldu. Vai Piema paziņas būtu aizstāvējuši šo kausli? Varbūt. Viņš būs palicis Nolendu namā…

Notikušais dvesa šausmas un it kā aizliedza atsaukt atmiņā kauna darbu, taču vienlaicīgi mudināja detalizēti izzināt to, kas noticis aizvadītās diennakts pēdējās stundās.

Kāpēc iznirst iztēlē viņu viesistaba ar vienu spilgtu spuldzi, kas drusciņ apgaismo Noras kailās kājas un gurnus? Arī viņa tāpat kā pārējie zaļumnieki ir piedzērusies… Viss atkal deformējas un pazūd neglābjamā aizmirstībā, pagātnē… Nu pienācis laiks — atvērt acis, atstāt gultu. Taču kreisā acs ir aizpampuši, bet galva pilna ar nejēdzīgu šķidrumu, kas zvalstās, līdz ko notiek visniecīgākā ķermeņa kustība. Un tomēr tiek atrasts spēks, un viņš sasniedz vannas istabu. Nostājies spoguļa priekšā, viņš uzdrošinās ielūkoties atspulgā. Tā ir nesimpātiska seja, kuras vienu aci ielenc brūngans plankums, apakšlūpa ir uzpūtusies, zem zoda rēgojas asins traips. Viņš tūdaļ pievērsās medikamentu skapītim, kur sameklēja pazīstamo trauciņu ar minerālsāli. Izņēmis divas tabletes, tās iemeta glāzē ar ūdeni. Glāzē pacēlās sīki burbulīši. Un tieši šajā brīdī Piems saprata, ka ir nopietni apslimis, un būtu jāsauc palīgos Nora. Taču bailes par tām ziņām, kas nāks no viņas, piespieda mainīt lēmumu. Kāpēc svaigās rētās bērt sāli?

Lauka spīdēja saule. Tas stari, lauzdamies caur mitro gaisu, auda dzeltenīgus gaismas toņus. Nogalesas pusē atkal dārdināja pērkons. Pēc pāris kanonādēm, kā tas parasti notiek, iestāsies klusums un liksies, ka nelaiks jau beidzies; zaļā daba veselīgāk elpos, putni jaukāk dziedās, debesīs nebūs neviena mākonīša. Pēc tam no kalnu galotnēm sāks nolaisties kaut kas žilbinoši balts, pamazām pārtapdams gaišzilā, bet pēcāk tumšā veidolā, un ap pulksten diviem vai trijiem dienā tas pārvērtīsies tumšā mākonī. Ap to laiku ūdens līmenis upē būs nokrities, jau sāksies jauns negaiss. Ielejas ļaudis, to labi zinādami, vēl mēģinās jāšus vai peldus pārkļūt pāri Santakrusai. Tikai pārcelšanās — pārbrišana, — kad ūdens līdz lūpai, saistīta ar pārāk lielu risku, jo viens neuzmanīgs solis . . .

Piems juta, ka tuvojas samaņas zudums, tāpēc nolēma pēc iespējas ātrāk atgriezties gultā. Tajā brīdī atvērās durvis, kas savienoja abu laulāto vannas istabas, un tajās parādījās Nora. Viņas sejas āda bija spogulīga un balta, skatiens pauda gurdenumu, bet nekārtīgi izirušie mati liecināja, ka viņa tikko pamodusies. Varbūt no vannas krāna traucošā ūdens šņākoņa bija gulētāju uzmodinājusi no rīta miega. Noras bērnišķīgi zēnisko augumu sedza vienīgi gaišzils peņuārs.

—   Vai tev iedot kādas zāles?

—   Es nezinu. Bet man ir visai nelāgi.

—   Un tagad parādies!

Vērodama Piema seju, viņa nesmaidīja, kā arī neizteica līdzjūtību.

—   Būtu atgriezies gultā.

—   Klausies, Nora . . .

—   Ko?

—   Tu mani atvaino. Kas notika ar mani, es precīzi neatceros.

Līdzīgā situācijā, Piemēram, Millreda varbūt sajuktu prātā. Toties Nora nemaz neļaunojas, ka vīrs iepinies riebīgā kautiņā, un arī necenšas spīdēt ar līdzcietību.

—   Ej uz gultu, bet es atnesīšu ledu.

Atgriezdamies pie savas guļamvietas, viņš pamanīja savus apģērba gabalus, kurus droši vien naktī bija nometis uz grīdas.

—   Kas mani izģērba, vai tu?

—   Jā. Bet tas nebija viegli izdarāms. Tu, apgalvodams, ka tev jānokārto kaut kāds dzīvības un nāves jautājums, man nepakļāvies.

—   Kā? Par kādu dzīvības un nāves jautājumu es varēju ārdīties?

. — Tu gribēji atkal braukt pie Nolendiem. Tu vēlējies uzzināt, kur viņš atrodas. Tu viņu sauci nevis par Ēriku, bet gan par Donaldu. Kāpēc?

—   Es nezinu, — Piems izvairīgi sacīja.

—   Pasaki godīgi. Vai tu man meloji jau no paša sākuma?

Tagad nebija vispateicīgākais laiks, lai sniegtu izsmeļošus paskaidrojumus, arī jaunus melus negribējās aizsākt.

—   Nora, atnes ledu!

Viņa staigāja basām kājām. Mājās valdīja nekārtība. Pāris dienas bez apkopējas un, lūk, viss ir pa roku galam, pamazām izveidojas midzenis.

—   Vai es melsu niekus? — Piems iejautājās, kad viņa pierei bija pielipusi ledus komprese.

Laulāto attiecībās parasti valdīja stabils biedriskums, par mīlestību netika runāts. Nora, aukstasinīga būtne, bija lielisks biedrs…

—   Tu nepārstāji runāt par kaut kādu katastrofu. Tava iedoma, es cenšos precīzi atcerēties, šķita pārāk satraucoša. Tu vāvuļoji: «Viņi neapjēdz, ka vienīgi es varu novērst katastrofu Es visu mūžu strādāju, lai tā nenotiktu. Bet par saviem pūliņiem — nepateicība …»

Tagad viņš sarka par dzērāja daiļrunību. Tātad reibums bija tas, kas mudināja sevi atzīt par bēdu sagrauztu cilvēku. Viņš savu dzīvi bez atlīdzības, lūk, ziedojis citu cilvēku laimei …

—   Kad tu sāki zvanīšanos, es mēģināju tevi aizkavēt.

—   Vai es zvanīju?

—   Jā, man nācās piepalīdzēt, jo es īsti nezināju, cik nopietna ir tava lielmanība.

—   Vai es zvanīju no Nolendiem?

—   Nē, no šejienes. Kad mēs atgriezāmies mājās, tu biji ļoti satraukts. Es nopratu, ka tu sāc atgūt paškontroli. Tu pieprasīji glāzīti, bet es negribēju dot. Tad tu kļuvi pārāk nepieklājīgs un visu laiku atgādināji: «Tici man, Nora, tā ir jādara. Tas ir mans pienākums — rīkoties. Tas ir dzīvības un nāves jautājums. Kaut gan es esmu piedzēries, tomēr es zinu, ko es daru.»

81

Piems neuzdrošinājās atvērt acis. Viņš noprata, ka sieva paņēma no galda cigarešu paciņu*, aizsmēķēja un droši vien, kā parasts, vienu kāju pārlikusi otras kājas ceļgalam, atlaidusies vienīgajā klubkrēslā, ievilka dziļu dūmu. Un tomēr Piems baidījās pamest ilgāku skatienu uz sievas pusi, lai konstatētu, ka arī viņu nomoka pamatīgas paģiras.

G—1180

—   Paklausies! Tu runāji par kaut kādu svētu pienākumu un tā obligātu izpildi. Tu sacīji, ka es kādreiz to sapratīšot. Tāpēc tu dabūji klausuli. Man vispār bija apnicis tevi ērcināt.

—   Un kam es zvanīju?

—   Savam kompanjoam Rivzam.

Jā, tas bija cienījams kompanjons, Nogalesas vecākais advokāts, kādreizējais apgabala tiesnesis.

—   Un cik rādīja pulkstenis?

—   Es precīzi nepateikšu, taču katrā ziņā — pēc pusnakts.

Rivzs bija neliela auguma vīrs, cītīgs kājāmgājējs un tikpat cītīgs pedants, kas jebkuru sadzīvisku parādību spējīgs pacelt nemainīgu tradīciju rangā.

—   Es pieteicu sarunu. Tajā vada galā ilgi klusēja. Man nācās lūgt telefonisti, lai viņa atkārto izsaukumu. Pēc minūtēm piecpadsmit tavs Rivzs negribīgi atbildēja. Viņš vispirms paskaidroja, ka viņa guļamistaba atrodoties otrajā stāvā, bet tālruņa aparāts — pirmajā stāvā. Turklāt tāds nakts zvans apdraudot viņa dzīvību. Pa nakts tumsu tipinādams basām kājām, viņš varot uzskriet virsū kādam skorpionam vai indīgam zirneklim.

—  Vai es viņu palūdzu, lai viņš manā vietā aizliek naudu?

Augstais Dievs, kā man plaisā galva! Kāds riebums pārņem, kad tev atklājas jaunas notikuma detaļas! Vai pienāks stunda, kad viņš ar mierīgu prātu varēs ielūkoties Rivza acīs?

—     Arī viņam tu sacīji, ka šis naktsmiera traucējums ir saistīts ar kādu dzīvības vai nāves jautājumu. Tu apgalvoji, ka tikko ausīs gaisma, kādai senjorai jāpasniedz konkrēta naudas summa.

—   Senjorai Espinosai.

—   Iespējams. Katrā ziņā viņas uzvārdā bija spāniska izcelsme. Tu pateici, kur viņa dzīvo.

—   Cik lielu naudas summu es nosaucu?

—   Sākumā mazāku, bet pēc tam lielāku. Rivzs droši vien iebilda, taču tu nepiekāpies.

—   Viņš varbūt paskaidroja, ka banku atver tikai deviņos.

—   Iespējams. Tu kategoriski noteici, ka ir vajadzīga skaidra nauda, nevis čeks. Tu visu laiku pukojies. Sākumā runāji par diviem simtiem, pēc brīža par pieciem simtiem, bet pašās beigās pateici, ka jādod tūkstoti dolāru. Un ja Rivzam liekoties, ka ar viņu runā nojucis cilvēks, tad lai pārjautājot.

sievai. Tu sacīji: «Tā ir mana darīšana, mana griba, bet jūs izmaksājiet tūkstoti!»

—   Vai arī tu runāji ar Rivzu?

—   Protams. Tu man iedevi klausuli un pateici: «Viņš domā, ka es esmu pilnā. Esi tik jauka un nomierini viņu!»

—   Un nomierināji?

—   Es sacīju: «Dariet tā, kā viņš vēlās!»

—   Vai Rivzs apsolīja?

—   Viņš lika manīt, ka esot bez kurpēm un kur lai deviņos no rīta dabūn tik daudz skaidras naudas.

Piems nojauta, ka pienācis viskritiskākais brīdis. Par to liecināja Noras jautājums.

—   Pasaki, Piem, ar ko ir darīšana?

—   Tu domā par to sievieti?

—   Nē, par vīrieti…

—   Nora, klausies! Es tagad jūtos pārāk draņķīgi … Es tev zvēru, ka man ir pamatotas bažas. Kur viņš atrodas?

—   Es nezinu. Tikko to ļāvies pierunāties, mēs atstājām Nolendu mājas.

—   Tu rīkojies prātīgi, taču man ir jāzina, kur viņš ir.

—   Protams, pie Lilas.

—   Vai tu nepiezvanītu? Cik tagad pulkstenis?

—   Pusdivpadsmit.

—   Piezvani.

—   Pēc vakardienas… Labi, lai notiek. Varbūt palaimēsies — būs Dženkins. Tad es izprašņāšu.

Norai laimējās. It kā baidīdamies uzmodināt saimniekus, viņš runāja pusbalsī.

—   Dženkin, sakiet, vai tas vīrietis, kas vakar bija kopā ar mums… Jā, tieši tā.. Vai pie jums nakšņo? Tiešām? Vai viņš aizbrauca kopā ar Pembertoniem vai Keidiem? Es sapratu. Viņa guļ… Nemodiniet… Es piezvanīšu vēlāk. Pateicos, Dženkin … Ar viņu viss ir kārtībā… Piems satraukts vēroja sievu.

o*

83

—   Nolendu mājā viņa nav. Pēc mūsu aizbraukšanas sācies jauns tracis. Viesi centušies šo nolikt gulēt, bet šis cēlies augšā un kliedzis, ka visi ir muļķi. Viņš bez tādiem varot iztikt un pats nokļūt pie Millredas… Dženkins, pagāns, nerunāja atklāti, un tomēr es uzzināju, ka Ēriks izmucis. Pa tumsu viņš jozis uz aploku, tur pārmeties pāri žogam, un neviens vairs nav spējis viņu aizkavēt. Tur ar autiņu nepavizināsies… Pēc Ērika aizlaišanās arī pārējie viesi steidzīgi aizbraukuši, atstādami Nolendus vienatnē…

—   Piegriez Pembertonam!

Dažkārt bija jūtama Noras paklausība. Šoreiz, cītīgi izpildīdama vīra vēlmes, viņa cerēja, ka pienāks gaidītais brīdis, un viņas ziņkārība gūs apmierinājumu.

Pembertons jau krietnu laiku bija kājās. Paspējis izplunčāties vannā, ar dvieli sevi berza no galvas līdz kājām.

Saruna bija īsa.

—   Viņš bija paskarbs, — Nora rezumēja sarunu. — Viņi aplaiduši riņķi aplokam. Bēgli neredzējuši, toties bijis skaidri redzams, ka ķēves un kumeļus kāds ir pārbaidījis.

—   Un tas ir viss?

—   Tu taču dzirdēji, ka es jautāju Pembertonam: «Kur pēc jūsu ieskatiem tagad varētu atrasties Piema paziņa?» Pembertons atbildēja: «Viņš bija tik uzbudināts, ka nav jābrīnās par viņa izdarībām. Viņš būs devies pāri upei.»

Pirmo reizi mūžā Piems jutās drausmīgi slikti.

—   Varbūt kaut ko zina Keidi, Smaili, Pauna? Piezvani viņiem, lūdzu!

—   Sādā rītā uz lielu sirsnību neceri .. . Taču skaidrības labad …

Nora atkal noņēma tālruņa klausuli. Smaili vēl gulēja, un Norai nācās atvainoties par agro zvanīšanu. Bet pats Keids bija jau devies uz zirga jāšus, lai aplūkotu savas plantācijas. Plūdi varēja sagādāt lielas nepatikšanas… Par nakts notikumiem misis Keida neko jaunu nezināja.

—   Pajautā, vai viņu lidmašīna nav aizdzīta, — Piems ierosināja

Varbūt Donaldam, ko var zināt, ir vērā ņemams priekšstats par pilotāžu? Vakarā tika Pieminēta Keida lidmašīna…

—   Lidmašīna esot redzama caur viņas istabas logu…

—   Tu iesaki, lai viņa pieskata lidaparātu, bet vislabākais — noņem kādu detaļu . ..

—   Vai tu nopietni runā? Kā es varu ieteikt tādas lietas…

—   Jā, tev taisnība …

Pienāca Paunas kārta. Sarunai bija garš ievads, jo Pauna, kā parasts, mīlēja plaši spriest par jebkuru notikumu, kas saistījās ar Nolendu namu. Nora, klausīdamās sentencēs, ar kāju sita takti, jo nespēja sagaidīt iekāroto informāciju. Nogalesai vistuvāk atradās Pauna rančo. Te Santakrusa met cilpu, bet tālāk pieskaras kalniem, tajā iekļaudama visu ieleju. No viņu rančo līdz robežai, kā saka, pa gaisa līniju būs tikai piecu jūdžu attālums.

Gara saruna. Nora paspēja izsmēķēt divas cigaretes, kamēr gaidīja jaunumus .. .

—   Vecā draņķe, — Nora izdvesa, kad jau bija nolikusi klausuli.

—   Ko viņa pastāstīja?

—   Pirmām kārtām, uzdodama riebīgus jautājumus, viņa centās no manis izdibināt šādus tādus sīkumus. Beidzot šī pateica, ka, lūk, rīta pusē viņu zirgi kā neprātīgi joņojuši pa aploku. Un kas tos pārbaidījis? Un tad viņa pavēstīja, ja tavs paziņa neatradīšoties, un, ņemot vērā to, ko tu atļāvies pateikt Lilai, viņa piezvanīšot Nogalesas robežsargiem.

—   Arī viņi neatiks upei pāri.

—   Neaizmirsti, ka viņu rīcībā ir divas lidmašīnas un helikopters, — Nora atgādināja, taču tūliņ mainīja sarunas tematu. — Es iešu sagatavošu kafijas tasi, bet pēc tam tu man paskaidrosi, kas ar mums var notikt.

7

Nākošo aizvadītās nakts atskaņu posmu ievadīja Rivza garais ziņojums par uzdevuma izpildi. Tālruņa klausule burtiski sakarsa. Nora pačukstēja, ka viņa sarunas laikā ielaidīs vannā ūdeni, tādējādi Piems atgūs sajēgu, bet viņa paspēs nomazgāties. Nora bija lieliska! Šorīt varēja jūsmot par viņas biedriskumu, kuru pastiprināja viņas vēlme izpalīdzēt, bet pēc tam saprast, kas notiek ar vīru …

Durvis, kas savienoja abas vannas istabas, palika neaizvērtas.

—   Vai tev neliekas, ka mums, lai kuņģis labāk darbojas, noderētu glāze alus?

Sekodams sarunai, Piems dzirdēja, kā atveras un aizcērtas ledusskapis. Droši vien, pudeļu atkorķējamo meklējot, atveras un aizveras skapīša atvilknes …

—   Vēlreiz atvainojiet mani, veco zēn, ka es jūs naktī iztraucēju!

—   Uzdevums tika izpildīts norunātajā laikā.

Un ne vārda par Piema ietiepību, nosaucot naudas summu un tās pasniegšanas stundu. Turklāt nav šaubu, ka bijušais apgabala tiesnesis spēj nedzērāju atšķirt no pļēgura.

—  Mana vissirsnīgākā pateicība jāizsaka jums. Es neatgādināšu, ka mēs tagad esam atrauti no ārpasaules. Var gadīties, ja ūdens nekritīsies, es tikai pēc dažām dienām būšu Nogalesā.

—   Bet varbūt es dažos vārdos painformēšu par savām rīta gaitām, — Rivzs jautāja gluži ledainā tonī un jau ievilka elpu …

—   Ja tas jūs neapgrūtina, Rivz.

—   Man grūtāk par to noklusēt.

Par viņa salto atklātību vieni smīkņāja, bet otri zināja stāstīt, ka viņš pats esot smalks citu apsmējējs …

—   Vispirms es uzdevu sev jautājumu: kas rīta agrumā, pirms bankas atvēršanas var aizdot tūkstoti dolāru?

—   Par to nerunāsim. Un, lūdzu, mani nepārtrauciet! Kreditora lomai es izraudzījos savu draugu Huanu Peresu, restorāna «Pazeme» īpašnieku. Pirmām kārtām Huans ceļas agri no rīta un kopā ar savu šefpavāru dodas pirkt produktus, otrkārt, svētdienās «Pazeme» strādā ar pilnu slodzi, un kasē naudas netrūkst. īsi sakot, es devos uz nomali. Savu draugu es sastapu restorāna darbinieku pulciņā, kuri ar lupatām berza grīdu.

«Pazemē» Rivzs bija ieradies, protams, tērpies goda drēbēs, taču pamanījis īpašnieku un padotos restorāna uzkopšanas darbos, bija manāmi pārsteigts. Taču draugs Huans tūliņ apmainīja čeku pret banknotēm. Kad Rivzs izskaidroja savu neparasto vēlmi, nesekoja viņa komentāri. Varbūt vecie draugi iztika bez liekiem paskaidrojumiem.

—   Viktora del Sārto ielas meklējumos, izprašņāju gudrus cilvēkus, pat pašu policijas komisāru, kas man pagadījās ceļā. Taču bez sekmēm. Vienprātīgi tika konstatēts, ka Nogalesā nav tādas ielas.

Piemam pavērās mute, lai vēlreiz atvainotos. Rivzs vēsā mierā turpināja:

—   Toties es noskaidroju, ka Nogalesā ir Viktora del Satto iela. Un uz tās man palaimējās nok.ūt caur kaut kādu šķērsieliņu. Te mani tikko no kājām nenogāza ēzelis, uz kura muguras bija uzsieti divi ar ūdeni piepildīti ādas maisi. Aiz četrdesmit pirmā nama durvīm, atbildot uz manu zvanīšanu, atskanēja dažādi trokšņi, vismaz trīs bērni pienāca pie durvīm, lūrēja caur šķirbām kā caur cietuma kameras «aci». Es dzirdēju, ka aiz durvīm smagnēji staigā kāds pieaugušais cilvēks. Un tikai pēc dažām minūtēm atvērās durvis. To vērēja bija resna, nekārtīgi ģērbusies sieviete. Viņa tramīgi apvaicājās par manu vēlēšanos. Es atbildēju, ka esmu viņai atnesis tūkstoti dolāru. «Vai man, senjorai Espinosai?» Es vēlreiz atgādināju: «Mans pienākums ir nodot naudu senjorai Espinosai.» Pie durvīm pienāca vīrietis, kas nopratis mūsu sarunu, vietējā dialektā viņai ieteica: «Ņem! Ar ko gan tu riskē!»

—  Viņš domāja, ka es nesapratu viltīgo pamudinājumu. Gaitenī drūzmējās bērni. Visus bija apstājis satraukums.

—   Vēlreiz piedodiet, Rivz, — Piems centās pārtraukt stāstītāju.

—   Vai jūs spējat mani uzklausīt par to, kas notika tālāk? — Rivzā modās dzedrāks noskaņojums. — Es jau iepriekš biju sagatavojis dokumentu par naudas saņemšanu. Es ierosināju, lai sieviete parakstās… Uz manu ierosinājumu viņa atbildēja ar durvju aizciršanu mana deguna priekšā. Pēc tam parādījās kāda būtne, manuprāt, pilnīgi bez drēbēm un tūdaļ arī centās pazust no manām acīm. Tā bija kalsena gaišmate. Viņas izmocītā seja neliecināja par vieglu dzīvi. Man šķiet, ka viņa nepārzināja spāņu valodu, taču paaicinājusi senjoru Espinosu sāņus, kaut ko viņai čukstēja diezin kādā mēlē. Es gaidīju pie sliekšņa. Bērni vairākkārt līda mani nopētīt no galvas līdz kājām. Es savukārt centos ielūkoties mājas aizkulisēs. Jā, sievietes jau bija atradušas kopēju valodu. Tas, manuprāt, bija vīrieša nopelns, kas samērā sekmīgi veica tulka pienākumus.

Nabaga Rivzs!

—   Beidzot atgriezās senjora Espinosa un tūdaļ pastiepa roku, lai sakamptu banknotes. Taču es norādīju uz papīra lapiņu, aicinādams, ka tur prasās paraksts. Espinosa spurojās pretīm, taču viņai aiz muguras atskanēja žēlabais lūgums: «Dieva dēļ…» Un Espinosa, caur nervozu burkšķēšanu pašņāpa savu parakstu un, naudu sagrābusi, pazuda namā, aiz sevis sparīgi aizcirzdama durvis. Paraksta zīme par naudas saņemšanu jums tiks izsniegta pēc pirmā jūsu pieprasījuma.

—  Man vēlreiz jāizsaka nožēla, ka esmu jums sagādājis liekas pūles. Par traucēšanas iemeslu es jums paskaidrošu…

—  Nevajadzētu. Tikko Santakrusā ūdens netraucēs pasta darbību, jums attiecīgā summa jāieskaita manā kontā …

Pēc klausules nolikšanas Piems jutās kā cilvēks, kuru apsēdusi smaga slimība. Tās cēlonis — paša muļķība un paša neizdzēšamais kauns.

Idiotiska spēle! Kāda joda dēļ vajadzēja plēsties par naudas maksāšanu pirms bankas atvēršanas. Turklāt naudas summa bija nesamērīgi sakāpināta. Un varbūt tieši šis apstāklis ne tikai mudināja senjoru Espinosu spicēt ausis, bet arī vērsa daudzu jo daudzu Nogalesas iemītnieku alkatīgos skatienus uz amerikānieti, triju bērnu māti…

—   Vai kaut ko ēdīsi? — Nora jautaja.

—   Vēlāk.

—   Tā jau ir. Arī es neveļos.

—   Vai visi bija piedzērušies?

—   Jā, tikai mazāk nekā tu, — Nora vienaldzīgi paskaidroja, pārjautādama. — Bet ko tu domā darīt?

Piems klusēja.

Nora, neņemdama palīgos ne sievišķo viltību, ne izteiktu bezrūpību par otra likteni, tieši noprasīja:

—   Vai tev neliekas, ka tagad visprātīgākais — pastāstīt par viņu. Kas ir šis cilvēks?

Nu bija skaidri redzama stiprā vīra sagrāve un nespēja īsti apjaust notikumu norisi.

—   Tas ir mans brālis.

Tūliņ sekoja Noras vaļsirdīga piebilde.

—   Es kopš pirmā iepazīšanās brīža tā domāju.

—   Vai mēs būtu pārāk līdzīgi?

—   Ne jau burtiskā nozīmē, ne jau jums ir, kā saka, vienāds ģimeniskais portrets. Taču brīžos, kad jūs lūkojaties viens otrā, tāds skatiens Piemīt tikai brāļiem un māsām.

—   Nora, es esmu ļoti nobažījies.

—   Vai Meksikā vinu gaida sieva?

—   Jā.

—   Ko viņš nodarījis?

Kaut šī atklātā saruna būtu sākusies aizvakar! Daudzām klapatām, nervu pārslodzēm vispār nerastos iemesli …

Nora centās klusināt ziņkāri un neuzkrītoši viņam palīdzēt, kā vienmēr — ar biedrisku saudzību.

Pēc Makmilana nāves viņa apprecējās ar Piemu. Viņu tā rīkoties pamudināja ielejas vientulība. Jaunlaulāto tālāko saderību pastiprināja vīra pieskaņotais vecums, godprātīga advokāta reputācija, kā arī sātība alkohola lietošanā. Viņu laulība, pats par sevi saprotams, neizraisīja pārmaiņas Noras īpašumos. Tie palika tikai viņas pārziņā. Kaut gan Piems kārtoja sievas īpašumu jautājumus, tomēr viņa pienākumos ietilpa obligāta konsultācija ar īpašnieci, un jebkurš dokuments tika apstiprināts ar viņas parakstu. Un to nevarēja uzskatīt par viņas ļaundomīgumu. Tas notika noteiktās kārtības labā. Arī tagad viņa nedusmojas par to, ka vīram ir uzradies brālis, kas droši vien sagādās lielas nepatikšanas. Viņa vienkārši jautāja:

—   Ko viņš nodarījis?

—   Dieva vārds, Nora, es īsti nezinu. Kopš bērnības mēs

neesam satikušies. Mani reti sasniedza ziņas par viņa gaitām. Pirms dažiem gadiem viņš šāvis uz kādu cilvēku. Es nevaru apgalvot, ka tas cilvēks ir miris. Brālis sēdēja cietumā, bet tagad no tā izbēdzis.

—   Saprotu.

—   Es no sirds centos palīdzēt, pirmkārt, pārdabūt pāri robežai, kad Santakrusa norimsies. Tu pati dzirdēji, ka Donalda sievai tika aiznesta nauda. Un vēl tagad es nespēju izprast mūsu kautiņa īsto iemeslu …

—   Abi bijāt pielējušies.

—  Tas nebija mūsu saķeršanās iemesls. Tikko viņš parādījās manā acu priekšā, mūsu vidū tūliņ ienāca nejauka nesaderība. Viņš pirmais iesāka.

—   Vai viņam ir nauda?

—   Es esmu pārliecināts, ka nav.

—   Un ierocis?

—   Es nezinu. Kad par to ierunājos, viņš kategoriski lika manit, ka ir neapbruņots.

—   Vai viņš par katru cenu centīsies nokļūt Meksikas pusē?

—   Jā.

—   Ja tik augsts ūdens līmenis, pārkļušana upei bus bezcerīga. Un ūdens lēni kritīsies …

Lai par to pārliecinātos, vajadzļēja iziet uz verandas. No tās pārredzama kalnu ķēde, kas savienojas ar horizontu aiz Meksikas robežas. Kalnu grēda vietām šķeļas dziļos un seklos kanjonos, un ikviens no tiem, sākoties lietus gāzēm, izšļāc simtiem kubikmetru ūdens. Tieši tur dzimst un pieņemas spēkā nelaiks. Sajā brīdī, piemēram, ielejā spīd saule, bet * virs kādas kalnu virsotnes jau riņķo melni mākoņi, debesīs iezīmējas zibens šautras. Un, lūk, līdzīga aina veidojas visā sešdesmit jūdžu garajā ielejā, kas gan tuvojas, gan atkāpjas no Meksikas robežas, lai tālāk pagrieztos pa kreisi un ielauztos Savienoto Valstu teritorijā. Lai nokļūtu citā valstī, jāpārvar robežupe Santakrusa.

Pirms skandāla viņi abi bija reibuma varā, tikai atveseļošanās apstākļi nebija vienādi. Donalds nakti nepavadīja gultā un, no rīta pamodies, netika cienāts ne ar alu, ne kafiju, uz sāpošās galvas neviens nelika ledus kompreses. Varbūt viņš vispār gulēja uz slapjās zemes, un varbūt tagad līdzīgs pasaules stagulim, neskuvies un nenomazgājies, kaut kur bezcerīgi brien pa dubļiem.

Ielejā netrūkst staiguļu. Viņi klumzā un bailīgi vēro apkārtni. Tie ir meksikāņi, robežas pārkāpēji, kas dodas uz Kaliforniju. Tur būs maize, tur būs darbs. Rančo īpašnieki nepievērš staiguļiem uzmanību un arī nebaidās no viņiem, jo viņi zina, ka šie ļautiņi nav bīstami; turklāt ir pārliecināti, ka tikai retais laimes meklētājs sasniegs sava ceļojuma gala pieturu. Pārējos, neizdarīgākos klaiņotājus nomedīs policijas patruļas. Uz šosejas un kalnu pakājēs netrūkst motorizētu robežsargu. Viņu rīcībā ir džipi ar piekabēm, kas paredzētas lopu transportēšanai. Piekabēs stāv divi apsegloti zirgi. Uz tiem vajadzības gadījumā tūliņ pārsēžas robežsargi. Un nedrīkst aizmirst par lidaparātiem, kas nemanot var sākt riņķot virs gājēju galvām. Vislielākais klaidoņu nedraugs ir savvaļas augļu trūkums. Sajā novadā tie nav atrodami. Ir tikai zāle, kaktusi, dzeloņkrūmi un viens otrs koks ar deformētu stumbru. Un kurš nīkulis gan uzdrošināsies klabināt pie grezna nama durvīm?

—   Viņš jāatrod, — Piems vēlreiz atgādināja.

—   Tas būtu visprātīgākais darbs.

—  Vai ņemsim automašīnu?

—   Un tu būsi kopā ar mani?

—• Kā gan citādi?

Piema nervozitāti un galvassāpes būtiski mazināja Noras sirsnīgā atsaucība. Tieši tagad viņš labprāt paaicinātu brāli un viņam skaļi pasacītu: «Paskaties, draudziņ, uz manu Noru, šo jauko sievieti! Pasaulē nedzīvo tikai tava Millreda…» Rivzs, pagāns, būs precīzi noraksturojis Millredas personu. Varbūt tiešām viņas sejas pantos ir iemūžinājies tipisks verdzenes portrets. Dzīves sākumā katrs viņas solis pakļauts vecāku noteiktajam režīmam — jāauklē mazākie brāļi un māsas, pēc tam seko skumjas dienas pie meistara vai saimnieka, amatu mācoties vai iztiku pelnot, un visbeidzot jāvergo pašas vīram un bērniem …

Piema pārdomas iztraucēja Noras aizrādījums. Tas tika izteikts bez godu aizskaroša zemteksta.

—   Tava pārākā atklātība Lilai Nolendai bija nevietā …

Piebilde izpalika. Piems tāpat visu saprata. Saprata jau

kopš atgūšanās no murgiem, kad skaidri apzinājās savu kļūdu par pasaciņu — Donalds psihiski slims cilvēks… Pasaciņa iedarbojās momentāni. Visi pārspīlēti iejūtīgi izturējās pret bijušo slimnieku. Ja nebūtu sacerējuma, tad nebūtu smalkās iejūtības. Bet nu aprūpētais un apčubinātais viesis kļuvis par bīstamu vīru, kas droši vien ne ēdis, ne dzēris klīst pa viesmīlīgās ielejas neceļiem.

—   Es sāku domāt, — Nora ierunājās, kad bija jau paspējusi sagatavoties ceļam, — vai vēlreiz nepiezvanīt Lilai?

—   Kāpēc?

—   Tev varbūt ir taisnība, — Nora tūdaļ atteicās no sava iebilduma.

—   Ja piezvanīsi viņai, tad jāzvana arī pārējiem. Es visvairāk baidos no Paunas. Viņa, bailīgais sievišķis, dzīvo nomalē, un neviens viņu neaizkavēs pacelt klausuli un saukt palīgos Nogalesas policiju. Bet tagad laižam.

Piemā pamodās pateicības jūtas. Tās viņš veltīja vienīgi Norai gan par to, ka viņam ir vieta pie automobiļa stūres, gan par sievas ticēšanu viņa atklātībai. Viņš uzmeta skatienu kalniem. Pirms dažām dienām tie bija kaili konusi. Uz to «pakaušiem», protams, nebija redzamas zaļas vai citas krāsas dzīvības zīmes. Un tādā ainavā neviens atbraucējs nespētu novaldīties, lai nepajautātu: «Kur jūsu lopi ganās?» Jautājums likumsakarīgs. Viņam stāstījuši, ka te ir daudz, pat ļoti daudz mājlopu. Bet tos te neredz, varbūt ir kāds desmits govju. Arī tās nepabarosi kailā kalnainē.

No apakšas, no ielejas nekad nesaskatīsi kanjonu augu valsti. Tā no tālienes atgādina šauras kalnu plaisas… Bet kādi brīnumi notiek pāris dienās! Visi kalni ir sazaļojuši. Zaļumu vidū kāds milzis izbēris dzeltenu ziedu klēpjus. Un tāpēc nelauziet galvu, kāpēc, piemēram, Pembertoni līdz neprātam iemīlējuši šo ieleju. Jauniņajiem, — arī tādu te netrūkst, — nākas vairākus gadus pavadīt, pirms ielejas pretešķības, labais un sūri vientuļais iziet caur sirdi.

Ja Donalds mēģinās iet pāri kalniem, tad pēc īsa brīža viņš pārliecināsies par savas ieceres sakāvi. Labākajā gadījumā viņam būs jāsamierinās ar asinstulznainām kājām, bet var arī gadīties, ka kļūst par kādas čūskas upuri…

Ieleja gozējās saulē. Kalnus slacīja lietus. No tālienes atplūda upes rēkoņa. Ap to atkal drūzmējās automašīnas. Tur ieradās skatītāji. Piems savējo automobili stūrēja uz dienvidiem, lai apmestu ceļa cilpu patālāk no Nolendu un Smailu rančo, ielejas apdzīvotākajam novadam. Te daudzstūraini tīrumi, pļavas, apjomīgi zirgu staļļi. Un ja Donalds, laipodams pāri no kalniem plūstošām tērcēm, tālu aizklīdis no Nolendu īpašumiem .. .

—   Vai cigareti? — Nora ierosināja vīram, tūliņ noprasīdama, — Vai viņš prot jāt uz zirga?

—    Neesmu pārliecināts. Bērnībā mājās mums bija veca ķēvīte. Tēvs to iejūdza, kad braucām uz Fērflldu. Zēna gados es un arī Donalds jājām bez segliem.

Viņš pirmo reizi ierunājās par savu bērnību. Kaut gan Nora nekad netika par to interesējusies vai arī par savas dzīves aizsākumu ieminējusies.

—   Un kas zvanīja no Losandželosas?

—   Emili, mūsu māsa.

—   Vai viņa ir precējusies?

—   Nē. Viņa strādā, ir labi iekārtojusies.

Izdangātais ceļš ar savām peļķēm un smilšu sanesumiem lika samazināt automobiļa ātrumu. Piemam negribējās iedrāzties kādā dubļu zampā.

Ešbridži nebija nobraukuši pat piecas jūdzes, kad pāri ielejai atvēlās stipras vēja brāzmas un pērkona negaiss.

—   Vai brauksim uz priekšu?

—   Vajadzētu.

—   Kādā karaspēkā dienēja Donalds? ,

Arī Piems par to tikko bija iedomājies. Kāda domu sakritība!

—   Precīzi nepateikšu. Emili zinaja stāstīt, ka viņš dienējis Klusā okeāna flotē.

Viņi bija sasnieguši plašu līdzenumu. Te aizsākās Keidu īpašumi. To saimnieks nežēloja līdzekļus, lai ierīkotu mākslīgo apūdeņošanu. Uz šīs zemes labi auga kartupeļi un kokvilna. Tikko bija novākta kārtējā katupeļu raža, bet pēc dažām dienām sāksies stādīšanas darbi, un augustā un novembrī — atkal jauna raža. Ja sagadījās lieliski laika apstākļi, Keids par kartupeļiem vien gadā saņēma pusmiljonu dolāru. Viņa laukos strādāja divi un pat trīs simti strādnieku. Viņus kravas automašīnās atveda no pilsētas. Tie bija meksikāņi un nēģeri, kas ieradās ar ģimenēm, jo darba pietika gan vīriešiem, gan sievietēm. Atbraucējus iekārtoja barakās, kas rindojās gar lauku malām.

Citi ļaudis Keida baraku ciematus neapmeklē. Tiem ir slikta slava, it kā pāri tiem valdītu lāsts. Savukārt Pembertons uzskata, ka īstu džentlmeņu nodarbošanās esot lopkopība. Taču par viņa atziņām smīkņā Kcidi . ..

Vai tiešām uz baraku ciemu varētu doties Donalds? Bet ko gan neizdara dzīves saērcināts cilvēks?

Piema vadītā automašīna aizbrauca garām nojumēm, zem kurām kā ieaugušas zemē stāvēja divas kravas mašīnas. Kad Ešbridžu automobilis ar grūtībām pārvarēja dubļainu peļķi, no barakām izbira nēģerēnu bars. Bērni, protams, ar lielu interesi aplūkoja glauno braucamrīku. Lietus un miesām pielipušās drēbītes nespēja mazināt viņu interesi par automobili, kas pēkšņi izniris viņu pieticīgās pasaules vidū.

Kokvilnas laukos, neskatoties uz lietu, strādāja vīrieši. Pāri improvizētajam ciematam vijās dūmu strūkliņas. Tās lēnītēm kāpa augšup no caurulēm — baraku dūmeņiem. Caur dūmu rūgtenumu varēja just cilvēku sviedru un miesas smārdu.

—   Mums mazas izredzes viņu atrast…

Vai tiešām Donalds būtu pazaudējis savas pēdējās goda jūtas un iegriezies kādā no barakām? Kaut gan daži no iemītniekiem ir par viņu bagātāki. Karstajā darba laikā dažs labs meksikānis vai nēģeris nopelna pat divdesmit vai trīsdesmit dolārus dienā. Arī sievietēm ir labs atalgojums. Te vakaros virmo kauliņu spēles kaislības. Kad tās sasniegušas savu kulmināciju, un spēlmaņi iekarsuši kautiņā, te ierodas policijas patruļa.

Ar savu džipu ciematā bija ieradies Keids. Tas vairs nebija vakar vakarā sastaptais omulīgais vīrišķis, bet gan, kā viņu mazliet ironiski un reizē labdabīgi dēvēja, Keids — vergturis. Viņa galvu sedza padilusi kovboja platmale, bet seju klāja bārdas rugāji. Sāda izskata dēļ viņu tik tiešām varētu dēvēt par vergturi. Kad Piema automašīna bija apstājusies līdzās džipam, tā saimnieks tūdaļ noprasīja:

—   Vai tu meklē sava paziņas pēdas?

—   Keida jautājumā nevarēja samanīt ne ļaunumu, ne arī labestību.

—   Būtu labi, ja atrastu, — Piems atbildēja, — jo visi bijām pārdzērušies.

—   Un maktīgi, — Keids piebalsoja.

—   Varbūt jūs redzējāt?

—   Es neko neredzēju. Mana sieva kaut ko bija dzirdējusi un arī redzējusi auļojošus zirgus. Kāds bija tos pārbaidījis. Kad no rīta devos uz šejieni, es viņai atstāju pielādētu revolveri.

—   Viņš nav apbruņots, — Piems iebilda.

—   Vīrietis bez ieroča tiks galā ar apbruņotu sievieti.

—   Paklausies, Keid …

—   Es zinu, zinu …

—   Ko tu zini?

—   Tagad man tiks iestāstīts, ka viņš nav bīstams, — Keids, košļādams cigāru, turpināja — Piem, nevienam no kārtības uzturēšanas vīriem nepatīk, kad mūsējie ložņā gar robežu. Atnācēji no viņas puses nav bīstami. Tie ir trūcīgi ļaudis, darba; meklētāji, sapņotāji par dolāriem. Lai laimes meklētājiem izpalīdzētu, manās mājās vienmēr atradīsies kārba ar sardīnēm: un pudele alus. Ir arī tādi ļaudis, kas pie manis nostrādā dažas dienas, bet pēc tam klīst tālāk. Tiklīdz kāds amerikānis grib pāršļūkt uz Meksikas pusi, veidojas nelāgāka būšana. Vai tu saproti?

Kā gan nesaprast? Visi jau vairākkārt pārsprieduši vakardienas jandāliņu.

—   Jūmā atrodas cietums. No tā dažs labs izmūk. Turienes «publika» ir dzirdējusi par mūsu ieleju. Es nupat satiku Bedžeru.

Piemam vajadzēja krietni piepūlēties, lai seja nenodotu dvēseles trakošanu. Bedžera, viena no robežapsardzes patruļas priekšniekiem, rīcībā ir automašīna, kuras piekabē stāv apsegloti zirgi.

—   Arī viņš ir Santakrusas ķīlnieks, — Keidi paskaidroja, — tātad dažas dienas dzīvos ielejā. Es gribu paskaidrot, ka par tavu paziņu nekas netika stāstīts. Kāda mana daļa? Kaut gan es atgādināju, lai priekšnieks tur acis vaļā.

Keids, runādams par uzmanīgu apkārtnes vērošanu, cieši paskatījās uz Piema traumu un draudzīgi ierosināja:

—   Ziluma izkliedēšanai palīdz asiņains liellopa gaļas gabaliņš. Acs ātri atlabs. To labi zinu no personiskās pieredzes.

Keids nav ļauns cilvēks, turklāt vienmēr ar cieņu izturējies pret Piemu. Reiz bija iegriezies viņa kantorī, lai kopīgi pārrunātu par zemes nomu. Viņa stingrību daži uzskata par cietsirdību.

—   Vai mēs nevarētu ieņemt kādu malciņu? — Keids jautāja un vienlaicīgi izteica priekšlikumu. — Brauksim pie manis.

—   Nē, pateicos!

—   Vai drīkstu būt atklāts par to, kas attiecas uz jūsu paziņu? Manuprāt, viņš vairs nekontrolēja savu rīcību. Tāds karstgalvis metās Santakrusā un diemžēl tajā noslīka.

Keida vārdos, kā parasts, nebija ne ļaunuma, ne līdzjūtības, tikai viņa ciešais skatiens pauda neuzticību. Taču Pierns izturēja Keida durstīgās acis un pirms aizbraukšanas no ciemata sacīja:

—   Jums laimīgu rītdienu, Keid!

—   To pašu novēlu jums abiem. Es pagaidām netikšu mājās, jo Džozefina mani aizkavēs.

Džozefina aizkavēja arī abus Ešbridžus. Sī kaprīzā kalnu upīte, traukdamās pāri šķēršļiem, ņipri ieplūda Santakrusas skrējienā. Tai bija akmeņaini krasti un stāvs kritums. Tikko iestājās nelaiks, tā kļuva nevaldāma. Džozefinas ūdeņi joņoja ar automobilim līdzīgu ātrumu. Tās straumē iekļuvusi automašīna, pat ja tās riteņi vēl nebija ūdens pārņemti, varēja apgāzties. Tāpēc Ešbridžiem atlika vienīgā izeja no neomulīgās situācijas — sēdēšana automobili.

Logu stiklu viena puse aizrasoja, bet otru šaustīja lietus lāses, tveicīgo gaisu šķēla auksta gaisa šautras. Nu bija pienācis tas brīdis, kad laulātie draugi varēja izkratīt sirdis, uzklausīt pārmetumus. Taču Nora ieslēdza radiouztvērēju. No Nogalesas skanēja meksikāņu dziesmas. Saldās melodijas nespēja aizdzīt Piema bargo paštiesāšanos. Viņš diezin kāpēc jutās vainīgs gan pret Noru, gan pret Donaldu. Atziņas izraisīja sviedru uzplūdus. No rīta izdzertais alus vairs nedeva uzmundrinājumu. Kaklā iestrēga kamols, kad viņš atcerējās Keida vārdus. Tie bija aizvainojoši. Varbūt tieši šis apstāklis Piemu mudināja lūgt piedošanu no visiem cilvēkiem kopumā un no katra atsevišķi. Nu viņš bija sapratis sievas izteiktos vārdus par brāļu līdzību. To viņa pateica īsi un ar neparasti bērnišķīgu intonāciju. Viņa uzskatīja, ka brāļu skatieni pauduši savstarpēju asinsnaidu.

Piems droši apzinājās, ka viņš neienīstu Donaldu. Zēna gados viņš pret jaunāko brāli bija izjutis skaidru maigumu, bet pēcāk būtu labprāt palīdzējis brālītim, ja viņus, protams, nebūtu šķīruši milzīgie attālumi no vietām, kur viņi dzīvoja. Nav izslēgts, ka Donalds atteiktos no palīdzības. Emili, lielā gudriniece, diemžēl neizprata brāļu attiecību smalkās nianses, nepamatoti nosodīdama vecāko brāli un dēvēdama par cietsirdīgu cilvēku, kas pārspīlētā pašlepnuma vārdā upurējis ģimenes labklājību.

Tagad vairs nav noslēpums. Nora jau gluži labi izprot Piema raizes. Kaut tikai necenstos mierināt un žēlot! Un lai neskandē himnas viņa pašaizliedzībai. Atklāti sakot, viņam gribētos, lai Piemin viņa rakstura labāko īpašību — taisnīguma izjūtu. Tās vārdā viņš būs aicināts sniegt paskaidrojumus Millredai un viņas bērniem. Lai nelaimi novērstu, viņš negulēs, beē nākošo nakti pavadīs nomodā, un ne jau pie automobiļa stūres, bet zirga mugurā. Tiks izpurināta ieleja, tās visi kakti un krūmi. Traģēdija, par kuru ierunājās Keids, jānovērš. Tikpat bīstama situācija izveidotos tajā gadījumā, ja Donaldu aizturētu Bedžera patruļa. Tā ātri apstrādātu neveiksminieku un iegūtu izsmeļošu informāciju par viņa gaitām.

—   Par ko tu domā? — Piems pēkšņi noprasīja sievai.

—   Par savu brāli, kas krita karā.

—   Jā, drūma būšana.

—   Viņu nošāva.

—   Vai vācieši, japāņi. . .

—   Amerikāņi. Par dezertēšanu ārkārtējos apstākļos. Viņš bija mākslinieks, jauks puisis, gudra galva. Viņš dzīvoja Ņujorkā. Sākumā brālis gribēja dabūt tā saukto balto biļeti, lai tiek atzīts par nederīgu armijai. Brālis nevēlējās iegūt drebulīga vīreļa slavu. Es uzskatu, ka tā nebija viņa vaina, ja viņš nespēja pieveikt iedzimtās bailes. Bet, lūk, godīgo puisi nošāva. Tāds bija likums, kas neparedzēja žēlsirdīgu attieksmi pret cilvēku, kuram karošana iedvesa nepārvarāmas bailes.

Nora apklusa. Sīs dienas aizvadītās stundas viņu dzīvē bija devušas iespēju vienam otru iepazīt labāk nekā trijos laulībā nodzīvotos gados.

—   Man tev jāsaka, — Nora pārtrauca klusēšanu, — Lila ir ļoti nelaimīga sieviete. — Balsī ievibrējās it kā Džozefinas trauksme. — Viņa nemīl savu vīru, varbūt pareizāk sakot, no viņa tuvības neizjūt prieku. Reiz, kad mēs abas iedzērām, viņa vaļsirdīgi atzinās.

Piems līdz šim brīdim bija uzskatījis Nolendus par saderīgu pāri. Viņš uzdrošinājās iebilst:

—   Lila nesper ne soli bez sava pavēlnieka.

—   Tas sirdsapziņas dēļ. Viņa labi saprot, ka pasaulē nav otra tik lieliska cilvēka. Viņa kaunās vīru smagi Piemuļķot.

—   Tātad labais cilvēks tiek smagi apvests ap stūri. Un to spēj viena no ielejas godīgākajām sievietēm?

—   Tā nav Lilas vaina, — Nora iekaisa. — Tev to nesaprast! Dažas pēkšņi apstāj alkohola sērga. Pacenties atcerēties Resniku…

Sis vīrs, kādreizējais ielejas iedzīvotājs, bija Ešbridžu ģimenes draugs. Viņš bija kluss, pat kautrīgs cilvēks. Viņu vajāja … žūpošana. Tā uzklupa reizi vai divas reizes gada laikā un pakāpeniski kļuva par nenovēršamu kaiti. Žūpotājs pameta sievu un bērnus, pazuzdams uz pāris nedēļām. Gadījās arī tā, ka viņš pēkšņi iznira tālu no mājām, kāda no Statu nostūriem. Reiz, šņabošanas laikā bija uzkūlies uz kāda tvaikoņa klāja un nezināja, ka kuģis dodas uz Panamu… Ja nebūtu savlaicīgi uzstutēts uz kājām, pēc dažām stundām pamostos Ķīnā. Vai ar to pašu sērgu neiznīka Piema māmuļa?

—    Laiku pa laikam Lilai vajag neparastu vīrieti… Tādu,

kas prastu klusēt un neiedomātos, ka pārgulēšana viņam dod tiesības cerēt uz viņas uzticību. . .

—   Un kāds ir tas neparastais…

—   Gadās kāds kovbojs. Un tā ir vislabāk. Tādā gadījumā tālākās pretenzijas kategoriski izpaliek. …

—   Vai starp neparastajiem vīriešiem bijis arī Rauls?

—   Viņš jau ticis galā ar šo pienākumu …

Kāpēc par to tiek stāstīts tieši šodien? Un kas tik nav jādzird cilvēkam, kas tā jau iestidzis mēslos… Un tūdaļ diezin no kurienes uzrodas doma par Noras neuzticību. Viņš pašķielē uz sievas pusi. Sajā brīdī automobilis atgādina akvāriju, kurā peld divas nesaderīgas zivtiņas. «Un tu?» viņš grib jautāt Norai. Sievas apstiprinoša atbilde — jā, arī es pārkāpu laulību! — un viņš censtos saprast pārējo cilvēku neparastās kaislības, labvēlīgi novērtētu viņas grēku, jebkuru vaļsirdīgi izklāstītu krāpšanos.

Baiļu sviedri nenorima, galvassāpes nebeidzās. Zibens strēles, kas šaustīja debesis, dedzināja acis, pērkona grāvieni, atbalsodamies radiouztvērējā, dungoja ausīs. Viņš uzdrošinājās palūgt:

—   Vai nevarētu izslēgt radio?

Tā bija pārāk neparasta diena. Piems gribēja braukt.

8

Visriebīgākā pašsajūta Piemu pārņēma tieši pēc Džozefinas šķērsošanas. Divu stundu nīkšana, un sekmīgi pārvarētās ūdens lamatas nedeva dvēseles līdzsvaru. Sašķobīto garastāvokli pasliktināja ceļā sastaptais Falka automobilis, no kura atskanēja brīdinoša tūtošana.

—   Parunā ar Falku, — Nora ierosināja.

Piems strauji nobremzēja un signalizēja ar starmešiem, ierosinādams, lai Falks apstādina automašīnu.

—  Manuprāt, viņš dodas pie Santakrusas, — Piems sacīja, kad Falka automašīna neatsaucās uz aicinājumu apstāties.

—   Ar kravas mašīnu?

97

Ielejas ļaudis tikai retu reizi piesauca Falka vārdu. Kaut gan viņam piederēja mājlopi, taču viņš netika uzskatīts par rančo īpašnieku. Pirms gadiem trijiem vai četriem viņš bija ieradies no Vidējiem Rietumiem, no Ohaio vai Ilinoisas štata, jo bija iecerējis atvaļinājumu pavadīt Kalifornijā. Aiz viņa automašīnas kā parasts kuļājās sudrabainas nokrāsas piekabe — guļamvagoniņš. Varētu nodomāt, ka savā dzimtajā pusē

7—1180

Falks strādājis par automašīnu mehāniķi, varbūt viņam piederējusi neliela automašīnu remontdarbnīca, īsi sakot, bijis turīgs cilvēks. Zināja stāstīt, ka viņš kopā ar sievu īstenojis sava mūža sapni — ekskursiju no Klusā okeāna piekrastes Sanfrancisko līdz Meksikas pierobežai. Tā noslēgusies tikai tad, kad Falku laulātā pāra guļamvagons apstājies pie kāda kanjona. Pats Falks bija ražena auguma vīrs, bet viņa sieva mazītiņa sārtvaidze. Un drīz: vien kļuva zināms, ka Smails ceļotājiem izīrējis tūkstoti akru zemes un līdz šim neapdzīvoto divstāvu mājeli.

Tā bija visizsmeļošākā informācija par Falku ģimenes gaitām. Un vēl arī tas fakts, ka pēc neilga laika Falks palicis vientuļnieks, jo sieva viņu atstājusi likteņa ziņā. Pats nu rūpējies par savu apģērbu, un pie viņa mājeles augtin augusi iztukšoto konservu kārbu kaudze.

Pembertons, kas parasti orientējās sadzīves jautājumos, apgalvoja, ka Falks jau no bērna kājas esot krietns lopkopis un arī neprātis, kas sestdienās vai arī citās brīvās dienās dodas uz tuvāko pilsētu, lai turienes bārā pietemptos līdz nemaņai, bet pēc tam nākošo dienu gulētu kā sivēns.

Kāpēc Piemam ienāca prātā, ka Falka pīpinātā automobiļa taure neizsaka parasto «sveiks!», bet skan kā brīdinājums? Un tieši šajā brīdī Piema organismā iestājās kritiskais paģiru stāvoklis. Galvā drūzmējās moralizējošas vētras, izraisīdamas pretīgu sajūtu pret paša personu. Pēdējos spēkus koncentrēdams, Piems vadīja automašīnu Santakrusas virzienā

—   pa visu ielejas ļaužu tradicionālo ceļu. Turklāt vakardienas skandāls it kā pieprasīja, lai viņš šodien parādās ļaudīs, pretējā gadījumā viņu var Piemeklēt slapstīga gļēvuļa neslava.

Santakrusas krastmalā jau bija izvietojušās piecas automašīnas. Lerijs Nolends stāvēja pie sava automobiļa. Pirmajā brīdī Piems nepamanīja Lilu. Taču ieraudzījis kaimiņieni, tūliņ sevī izlēma, ka rīkosies kā īsts džentlmenis. Viņš pienāca pie Nolendiem un sacīja:

—  Atvainojiet mani par vakardienas izdarībām! — Un, lai sevi reabilitētu, piebilda, — Es biju pārdzēries.

Larijs, kura acis bija pārāk miglainas, bet vaigi uzpampuši, pasniedza Piemam roku un bez ļaunas intonācijas balsī nomurmināja:

—   Abi bijām labi.

—   Es ceru, ka Lila ne pārāk dusmojas uz mani.

—   So tematu neskarsim, Piem. Labi? — Lila Piemetināja.

—  Jūs abi bijāt sasnieguši idiotu līmeni. Vai Nora ir mašīnā?

Tajā brīdī krastmalā stāvošajiem tuvojās Falka sarkanais kravas automobilis. Sī vīra klātbūtne neizprotam iemeslu dēļ Piemā uzvandīja trauksmi.

Lamzīgais automehāniķis nošļūca no sēdekļa un, nebūdams ielejas ļaužu kolektīva aktīvs loceklis, bikli manījās pie cilvēku pulciņa. Viņš, kā varēja noprast, bija kautrīgs vīrietis. Ja te atrastos Keids, tad, protams, Falks vispirms runātu ar viņu. Tagad nejauši saskrējies ar veco Paunu, viņš, it kā gribēdams kaut ko uzzināt no sarunu biedra, izmeta:

—   Dīvaina būšana! Šodien pie manis kāds nelāgi izdarījies.

—   Es nezinu, vai to var uzskatīt par apzagšanu. Pirmkārt no ledusskapja izņemtas četras pudeles alus. Tās izdzertas.

Neviens no klātesošajiem nesmējās.

—   Zēl, ka nelūgtais viesis aiznesis neatkorķēto, manu vienīgo pudeli viskija. Un aknu desas luņķi.

Piems pienāca pie stāstītāja. Viņš neuzdrošinājās uzsākt sarunu.

Toties misis Pauna noprasīja:

—   Sakiet, lūdzu, cik rādīja pulkstenis?

—   Nepateikšu precīzi. Tas varēja notikt ap vienpadsmitiem. Ap to laiku es jāju uz piekalnes pusi, lai pārdzītu mājās savas ķēves. No ganībām atgriezos ap četriem. Tad Džozefīnā sāka celties ūdens. Man nācās pamatīgi ķēpāties, pirms lopiņus dabūju stallī. Tātad tas varēja notikt laikā starp vienpadsmitiem un četriem. Un vēl, atklāti sakot, no rīta es skaidri nopratu, ka kāds nelūgts radījums blandās ap manu māju. Es tagad domāju, ka tas vazaņķis ir mūsu tuvumā.

Klausītāji bikli paskatījās uz Piema pusi. Viņš atbildēja ar demonstratīvu aiziešanu no aizdomīgi šķielējošo kaimiņu pulciņa. Viņš iekāpa automašīnā. Tajā joprojām sēdēja Nora.

Falka izprašņāšana turpinājās.

—   Vai esi pārliecināts, ka citas mantas tev nav nočieptas?

—   Nauda netiek glabāta mājās.

—   Vai ierocis nav nozagts?

—   Nepaspēju apskatīties. Naktsgaldiņā glabājas revolveris. To ne reizi nesmu izņēmis.

—   Vai tas ir lielkalibra?

—   Jā, kolts, vēl no armijas laikiem.

Ap pulksten septiņiem iestājās tumsa. Piems nespēja precīzi apzināt krastmalā dirnējošo ielejas ļaužu sastāvu. Kuri no viņa kaimiņiem te atradās? Viņš pamanīja Pembertona balto cepuri un Smailu laulātā pāra lielo limuzīnu. Kad

Piems iesēdās automašīnā, to atstāja Lila, kas līdz šim bija runājusi ar Noru.

—   Vai dzirdēji, — viņš jautāja sievai, — par pazudušo desu?

—   Jā.

Santakrusas krastmala stāvošie šķita neparasti mierīgi, viņu rīcībā nevarēja samanīt gatavošanos vazaņķa tvarstīšanai. Un tomēr ikviens no klātesošajiem saprata, ka notikušā pārspriešanai sekos praktiska darbība.

—   Vai nebūtu gudrāk, ja mēs dotos uz mājām? — Piems jautāja.

Nora neiebilda. Viņa droši vien nevēlējās pakļauties iztaujāšanai. Taču visus interesēja Donalda persona…

Mājā klaiņoja caurvēja glodenes. Diemžēl tās nespēja izklīdināt mitro gaisu. Lai namā valdītu gaiša noskaņa, Piemāni gribējās iededzināt visas spuldzes. Viņš, ieslēgdams citu aiz cita elektriskos slēdžus, ar papildus gaismas palīdzību centās ielūkoties visos nama kaktos.

—   Vai tu tik tiešām esi nodomājis, ka dosies vinu meklēt?

—   Jā.

—   Tikai neaizmirsti par to viskija pudeli. Tā ir viņa pārziņā. Es tev iesaku paēst vakariņas. Tu no paša rīta esi tukšā dūšā.

Viņu dzīvē nereti gadījās tā, ka bada diēta kļuva par šķērsli žūpošanai.

—   Un ko tev piedāvāt?

—   Gabaliņu šķiņķa un glāzi alus.

Piems atlaidās krēslā un tūliņ apzinājās, ka ir nopietni apslimis. Nora gatavoja vakariņas.

—   Vai tu zini, par ko es domāju? — Nora ierunājās. — Ja tu tagad atstātu māju un tevi ceļā satiktu ļaudis, un ja viņi tev jautātu, kādas ir tavas gaitas? Laukā ir melna tumsa. Ap astoņiem parādīsies mēness, debesis kļūs gaišākas. Tavā vietā es iedzertu divas aspirīna tabletes, pēc tam liktos nosnausties. Un rezultātā — būtu spirgts un vesels.

Piems paklausīja. Pa rokai nolicis modinātāju, viņš atlaidās gultā un tūliņ iegrima murgainā miegā. Cīnīdamies pret mošķiem, viņš ne brīdi neaizmirsa, ka līdzās krēslā pie lampas sēž Nora. Viņa šķirsta žurnālu un smēķē. Un nupat uz ielas ieskaņās automobiļa taures, nodimd soļi, apraujas dažas frāzes. Tā ir Lilas balss … Sapnis vai īstenība?

—   Vai viņš guļ?

—   Jā, pavisam atšālējies. Un ko tu domā darīt?

—   Neko. Es tikai uz brītiņu izšmaucu no mājas. Neviens nepamanīja. Visiem ir pārāk augsts asinsspiediens.

—   Un kādi jaunumi?

—   Kad jūs mūs pamētāt pie upes, man šķita, ka pļāpāšana un grūstīšanās pierima. Vienīgi Lidija Pauna atsāka savu smalko repertuāru. «Ja tādus ļaudis iešmugulē mūsu ielejā», viņa klaigāja, «tas ir noziegums.» Viņa nebraukšot mājās līdz tam laikam, kamēr tas klaidonis staigāšot uz brīvām kājām. Viņa zinot, ka tas zellis esot apbruņots.

Durvis atradās pusvirus, un Piems, protams, nebija aizmidzis. Par to viņš nevēlējās informēt draudzenes.

—   Vai tu zini, kā mēdz teikt tādos gadījumos? Ugunskuram visi piesviež malku. Smails stāstīja par kādu bēgli no ieslodzījuma vietas. Viņu vajāja divas dienas. Protams, noķēra un nodeva policijai.

—   Skaidrs, — Nora paziņoja un tūdaļ vaicāja, — un kas tālāk?

—   Es nopratu, ka drīzumā var sākties viņa tvarstīšana. Un ko es izdarīju? Aicināju uz savām mājām. Es necerēju, ka viņi atsāks iedzeršanu, taču apzinājos — bez laika kavēšanas neiztikt.

—   Vai viņi vēl kvern tavās mājās?

—   Jā. Falku aizdzinām mājās. Lai viņš paskatās, vai ierocis ir savā vietā.

—  Vai viņš jau atgriezās?

—   Jā.

—   Un kā ar ieroci?

—   Pazudis.

—   Vai Falka revolveris var izkāpt no skapīša? Tātad vecā dziesma var skanēt gluži jaunos apstākļos. Viņš laidīs darbā ieroci. Es, piemēram, savējo jau desmit gadus nēsāju somiņā. Pagaidām — bez šaušanas.

—   Un ko vakarētāji nosprieda?

Dīvaina situācija. Tu, snauduļodams savā tumšajā guļamistabā, dzirdi, kā tavā viesistabā rit dialogs par pārāk nopietnām lietām. Tavās pārdomās vēss lietišķums mijas ar izbailēm.

—   Beidzot es pajautāju Pembertonam. Tur, protams, visi šerifa vietnieki, bet viņš šajā godā ir jau trīsdesmit gadus. Turklāt Pembertons ir policijas priekšnieka draugs. Un Pembertons man paskaidroja: «Ja šis cilvēks ir noziedznieks vai bīstama persona, tad mūsu pienākums ir viņu aizturēt.»

—   Vai viņi piezvanīja Nogalesai?

—  Manuprāt, viņi nezvanīs. Citādi turienes robežsargi, aizturējuši tik bīstamu noziedznieku, lielīsies kā neprātīgi.

—   Tātad tavā mājā izstrādā medību plānu . ..

—   Varbūt. Pembertons piezvanīja uz mājām un pieprasīja, lai ierodas viņa Rauls.

—   Kāpēc?

—   Rauls vislabāk pazīst ieleju.

—   Smails ierunājās par suņiem.

Jā, viņam piederēja liels un nikns aitu suns. Tas ļauni aprēja garām braucošās automašīnas, pat klupa virsū to durvīm un centās iekost braucējiem.

—   Suņi, suņi, — Nora murmināja.

—   Pembertonam ir dogs.

—   Bet Paunai riebīgs špics …

—   Lai izpaliek jociņi. Viņi, kam netrūkst tālredzības, plāno viltīgāku operāciju. Ja arī ieņem glāzīti, tad zina mēru. Visi runā reizē, un tomēr cits citu dzird. Un vēl. Viņi ir pie Larija. Un tur, kā tu zini, ir no gaisa uzņemtā ieleja. Foto pētot, katrs vīrs piedāvā savu variantu . .. medībām.

—   Vai viņi būs zirgos?

—   Es neesmu pārliecināta par mūsējo plānu. Es nopratu, ka ceļā dosies divas automašīnas. Tās novēros lielceļu. Bet kanjonu ķemmēs jātnieki.

Vārds «kanjoni» uzrāva kājās Piemu. Ja viņš būtu iejaucies abu dāmu sarunā, tad viņš nekad neuzzinātu dažu labu noslēpumu.

—   Un ko par to domā Piems?

Viņš dzirdēja jautājumu, bet pēc tā arī piebildi, vai nezinot, kur atrodas «meklējamais cilvēks».

—   Godavārds es nezinu. Pievakarē bijām aizbraukuši līdz šosejas galam. Tur varēja saskatīt cilvēka pēdas. Tās liecināja, ka kāds gājis uz priekšu, bet pēc tam pagriezies atpakaļ. Varbūt Falks būs kaut ko saputrojis.

—   Ja viņa oeļā negadītos kāds …

—   Tā jau ir.

—   Vai tiešām Piems nerīkosies?

—   Es ceru, ka tu klusēsi. Viņš tika pierunāts, lai pāris stundas nosnaužas. Kad piecelsies, tad paņems zirgu un dosies meklēt…

—   Uz kurieni?

—   Pēc vajadzības.

—   Bet tagad es paklačošu, pareizāk sakot paldačošos, nu sacīšu to, kas man uz sirds …

Kaut gan Lilas balss pierima, Piems tik un tā sadzirdēja ikvienu viņas izteikto vārdu.

—   .. .vakarā mēs ar Ēriku ilgi runājām.

—   To es zinu.

—   Viņu bija apstājusi neizprotama vēlēšanās. Viņam jātiekot uz Santakrusas viņu krastu. Un Ēriks uzskata, ka Piems negrib palīdzēt. Viņam galvā ir visādi plāni.

—   Un ko tu viņam ieteici?

—   Ka upei ir daži sēkļi. Viņš varētu pamēģināt…

—   Kur?

—   Pie ta saukta Zirgu sēkļa. Bet tu jau zini, ka tas atrodas aiz pēdējā ielejas kanjona. Kādreiz, kad es vēl biju maziņa un upe traki nepārplūda, Zirgu sēklis atradās aiz pēdējā kanjona. Reiz saslima tēvs. Ārsts pa tālruni pateica vajadzīgās zāles. Un tās varēja dabūt, protams, tikai Nogalesā. Viens no kovbojiem tās atveda. Par to es pastāstīju Ērikam. Un vēl es teicu, ka mūsu Santakrusu piepilda pieci kanjoni — no tiem plūstošais ūdens, kad sākas lietavas. Bet Zirgu sēkli «baro» tikai viens kanjons, Meksikas pierobežas kanjons. Turklāt tas atrodas, kā tu zini, augštecē, tādā vietā, kas spēj aizkavēt plūdu spriegumu. Tur ir visseklākais …

—   Tur mēs bijām izbraukumos.

—   Tas bija aiz Keidu laukiem. Toreiz tie nebija apgūti. Gar pašu kalnu pakāji stiepās lietojama taciņa. Un tieši tajā vietā Pembertons nošāva pumu, par šo varoņdarbu viņš vēl joprojām runā. Sī taciņa beidzās pie upes. Un tur ir dīvains sēklis. To ir šķērsojis mana tēva kovbojs.

—   Droši vien jāšus.

—   Tieši tā.

—   Es ceru, ka «medniekiem» par to netika stāstīts.

—   Tu nu gan esi muļķīte.

—   Lila, dodies mājās. Bet par to, ka tu mūs apciemoji, ne vārda!

—   Kā tu domā, vai viņš šautu?

—   Es nezinu.

—   Vai Piems brauks uz turieni?

—   Būs jāaprunājas.

Lila atsveicinājās un noskūpstīja Noru. Draudzenes tā rīkojās tikai ārkārtējos gadījumos.

—   Nora, tev jāzina, ka mums ar Ēriku nekas nenotika. Un nekad nenotiks, — Lila atgādināja, bet pēc tam pusčukstus piebilda. — Man pret viņu ir gluži cita attieksme.

Kad aizvērās durvis un atskanēja aizbraucošas automašīnas motora troksnis, Nora pagriezās, lai ietu uz savu vietu. Durvīs stāvēja Piems.

—   Vai tu visu dzirdēji? — viņa jautāja.

—   Visu.

Viņa acis, kā parasts pēc vēlīniem mielastiem, bija miglainas, seju «rotāja» uztūkums. Šoreiz necilo ģīmetni vēl nesimpātiskāku padarīja kautiņa atstātās pēdas, zilumi. Toties viņa skatiens pauda neatlaidību un skarbumu. Piems negrasījās turpināt seno tradīciju — steigšanos pie bāra un paģiru lāpīšanu.

—   Vai tu vari iedomāties, kur tas atrodas? — Nora noprasīja.

—   Aptuveni. Man kādreiz gadījās pabūt tajā rajonā. Es atradīšu ceļu.

—   Un tur viņš meklētu glābiņu?

—   Ja Lila tā ir stāstījusi, tad bez šaubām viņš būs tur. Viņš noteikti riskēs.

—   Varbūt ir jau tajā pusē…

—   Viņš to vietu, labākajā gadījumā, sasniedza ap … Pie Falka mājās viņš varēja būt ap vienpadsmitiem. Nē, tur viņš ieradās pēc vienpadsmitiem. Tātad viņš vēl nav ticis pāri Santakrusai. Bet varbūt noticis brīnums? Lietus novērsis robežsargu modrību, un lielais drošsirdis jau ir tajā krastā un meklē savējos Nogalesā.

—   Un nu viņam uzsmaidījusi laime, — Nora piebilda.

—   Kā mums to zināt?

—   Varbūt piezvanām uz turieni?

Tad Millreda, aplipuši ar bērniem, gari tērzētu pie tālruņa, bet viņas viltīgā saimniece Espinosa kāri noklausītos ikvienu vārdu.

—   Un ko gan varētu viņai pasacīt?

Neko nepasacīsi. Ja Millreda uzzinās, ka Donalds vēl nīkst šajā krastā un nav pārvarējis tādu nieka šķērsli kā upi, viņa zaudēs prātu. Nē, pret Millredu ir jābūt iejūtīgam! Piezvanīt un pateikt, ka Donalds bija piedzēries, sakāvās un pēc tam aizlaidās nezināmā virzienā, būtu neprāts. Un vēl pateikt, ka viņš slēpjas ielejā, bet pēc dažām stundām sāksies viņa … medības… Ļaudis ar automašīnām, suņiem piepalīdzot, dzīs viņa pēdas …

Ešbridžu attiecībās jau labu laiciņu iezīmējās jaunas nianses, starp citu, tādas, kādas laulātie nebija izjutuši visā kopdzīves laikā. Piems atgriezās guļamistabā, bet Nora, lai nezaudētu sarunas pavedienu, sekoja vīram. Viņš uzģērba bridža bikses, flaneļa kreklu, kājās uzmauca juhtādas zābakus, izņēma no kastes sen aizmirstos piešus.

—   Cik pulkstenis?

—   Pusvienpadsmit. Pēc kādas pusstundas uzlēks mēness. Redzi, lietus ir pārstājis, debesis krietni dzidrākas.

Iebāzis cigāru virskrekla ārējā kabatā, viņš vēlreiz pārbaudīja, vai nav aizmirsti sērkociņi, vai savā vietā ir mutautiņš.

—   Jā, tā būs labāk, — Nora sacīja. — Viņi vēl kādu laiciņu kaldinās plānus, pēc tam sāks seglot zirgus. Vai tu ņemsi ķēvīti?

—   Nē. Es ņemšu Piku.

Kaut gan Noras ierosinājumam par zirgu izvēli bija būtiska nozīme, Piems to novērtēja ar skopu frāzi «Es ņemšu Piku.» Viņš vairs negribēja runāt un kaut ko paskaidrot, viņš vairs nevēlējās aizkavēties savā mājā. Un tomēr nezināms spēks viņu aizkavēja, lika klaiņot pa māju un apstāties pie ledusskapja. No tā viņš izņēma pudeli alus un steidzās to atkorķēt. Viņš negribēja baudīt alu …

—   Vai paņemsi līdz kādu degvīna malku?

Piems uzklausīja sievas priekšlikumu. Skapī atradās plakana pudele viskija. Viņš to iebāza kabatā, bet tūdaļ no tās izņēma. Atskrūvējis korķi, viņš ieņēma no pudeles pamatīgu malku. Dedzinošais šķidrums deva siltumu un reibumu, nevis baudu. Organisms prasīja alkoholu. Nu bija pienācis laiks atvadīties.

—   Nora, starp citu …

—   Jā. ..

—  Tu saproti, ka dzīvē visādi gadas… Tapec manu naudu, lūdzu, atdod viņa sievai… un mazuļiem …

—   Vai ņemsi revolveri?

Piems apstājās neziņā.

—   Ne jau Donalda dēļ, — Nora paskaidroja. — Būs arī citi cilvēki. Viņi var zaudēt pacietību.

—   Tomēr neņemšu. Uz redzēšanos, Nora!

—   Uz redzēšanos, Piem!

Viņi neskūpstījās. Viņi nekad neskūpstījās. Abi gandrīz veselu minūti mīņājās uz vietas. Beidzot Piems atļāvās ar roku papliķēt sievas plecu. Gluži tāpat kā viņš papliķētu savu ērzeli Piku.

—   Pacenties iesnausties. Kad viņi aizbrauks, tad droši vien Lila, kas necieš vientulību, atlaidīs pie tevis.

—   Es došos pie viņas. Ja manis nav mājās, tad tu zini, kur es atrodos…

Staļļa pustumsā Piems apsegloja ērzeli. Tālumā spoguļojās Nolendu nama logi. Piemam šķita, ka viņš dzird automašīnu troksni. Pie vārtiem stāvēja Nora.

—   Nora!

—   Klausos.

—   Tomēr atnes revolveri. To, kas ar vienu maksti uz siksnas.

Aiz mākoņiem jau varēja samanīt mēnesi. Piems apjoza siksnu. Viņš lika ērzelim soļot patālāk no šosejas, patālāk no Nolendu mājas spožajiem logiem. Nu Piems atskatījās uz savu rančo. Tagad varēja dot vaļu iztēlei. Nora atkal ir aizkūpinājusi cigareti, ieritinājusies savā krēslā, viņai rokās ir žurnāls…

Kad aiz jātnieka muguras palika paprāvs ceļa gabals, viņš atļāvās aizsmēķēt cigāru, bet tūdaļ deva komandu ērzelim — auļos! Līdz Zirgu sēklim vēl bija palikušas vismaz piecpadsmit jūdzes. Tuvumā rēja suņi. Varbūt misis Pauna tos pucināja no Nolendu nama sliekšņa?

9

Piems, ieraudzījis gaismu Falka mājeles logos, pagrieza ērzeli sāņus, jo nevēlējās sastapt šī necilā namiņa saimnieku. Bet varbūt viņš ir citu mednieku vidū? Piems iedomājās par ielejas ļaužu tradīcijām. Šejienes ļaudis, iziedami no mājas, nereti atstāj ieslēgtu apgaismojumu un neaizslēgtas durvis. Piems sevī spriedelēja un, nemainījis iecerēto ceļa maršrutu, ļāva zirgam iet soļos.

Tumsa neatkāpās. Mēness iestrēga melnajos mākoņos. Falka mājeles gaismas piepildītie kvadrātveidīgie logi kā milzu acis raudzījās no blīvās tumsas. Pēkšņi no klusās un nemainīgās tumsas atskanēja sprauslošana. Tas bija ogļmelns zirgs. Aiz zirga iezīmējās cilvēka augums, būtībā, balts krekls, kas spilgti kontrastēja ar apkārtējo vidi.

—   Nebaidieties, mister Ešbridž, tas esmu es, Falks.

Piema ērzelis, sabijies no negaidītā trokšņa, rāvās sāņus.

Falks satvēra zirga iemauktus.

—  Man centās iegalvot, — Falks iesāka, — ka jūs paliksit mājās, taču es šaubījos.

Piems sarosījās uz zirga muguras. Falks, to ievērojis, sacīja!

—   Nevajag uztraukties. Viņi tikai pulcējas un spriedelē. Jūs esat viņus apsteidzis. Un ir ļoti labi, ka jau esat šajā vietā. Man jāatvainojas par negadījumu.

Piems nespēja aptvert, par ko īsti Falks grib atvainoties.

—   Ja mani kāds nelabais nebūtu aizdancinājis pie upes, un tur es nebūtu izklačojies par manā mājā izdzerto alu un nočiepto viskiju, šitas burkšķis izpaliktu. Ņemiet vērā, lūdzu, to, ka es tik tiešām negribēju braukt. Ieraudzījis jūsu automobili, es ierāpos savā kravas mašīnā. Es neuzdrošinājos jūs panākt, vienīgi signalizēju, jo cerēju, ka jūs pamanīsit.

Tikai paskaties! Dzīves sikumi, bet dažkārt tie spēj izraisīt milzīgas vētras …

—   Pēc tam es nokļuvu jautājumu krustugunīs. Un vēl tas nelabais mani ietekmēja izmuldēties par revolveri. Diezin kas ar to puisi būs noticis?

—   Es pacentīšos viņu sadabūt rokā.

—   Vai es jūs ļoti traucētu, ja jātu jums līdzi? Mans zirgs ir sagatavots ceļam.

Piemam pat prātā neienāca doma, ka būtu jābaidās no bijušā automehāniķa. Un lai drīzāk atrastu kopēju valodu, Falks it kā atklāja savas rīcības cēloni.

—   Jums jāsaprot, ka es iestājos pret lielajiem un stiprajiem. Es aizstāvu mazos cilvēkus.

Piems tūdaļ novērtēja — Falk$ ir demokrātisku uzskatu aizstāvis. Taču Falks, ar naivu atklātību apveltīts lamzaks, neapzinājās, ka ar šiem vārdiem viņš ir nolasījis tiesas spriedumu Piemam, sabiedrības pārstāvim, kas visu savu mūžu ir aizstāvējis lielo un stipro pozīcijas. Piems, protams, neturēja ļaunu prātu uz vientiesi. Sis vīrs bija jāgodā. Pati laime bija atsūtījusi lielisku ceļabiedru, spējīgu melnajā tumsā saskatīt baltus sapņus. Uu nu viņu zirgi soļoja līdzās vai arī skrēja nesteidzīgos rikšos. Jātnieku sarunas, ja no malas paklausītos, liktos dīvainas, turklāt zirgu skrējiena laikā tās pilnīgi apklusa, labākajā gadījumā Falks izmeta kādu frāzi. Viņa izteiktie secinājumi par ielejas ļaudīm bija visai nikni.

—   Viņi ir pārvērtušies par zvēriem, — Falks kliedza, — īpaši sievietes. Tiek pieprasīts Rauls, saaicināti kovboji, pat no viņa krasta. Un viņi izpildīs visus rīkojumus. Tā var nogalēt cilvēku, par kura grēkiem nekas nav zināms. Tādas izdarības viņiem nenesīs labus laikus. Es papētīju Raula seju…

—   Vai arī par mani kaut ko runaja?

—    Kāds bija atjēdzies, ka misis Nolenda pazudusi. Pēc tam, kad viņa atgriezās, vīrs noprasīja, kur viņa bijusi. Misis Nolenda bezrūpīgi atbildēja, ka bijusi pie Noras. Draudzene teikusi, ka slikti jūtas, aicinājusi apciemot.

Tālumā, Meksikas pusē plaiksnīja zibens šautras. Kalnu virsotnēs tās it kā iegravēja laika zīmju mozaīkas. Pērkona dārdus nedzirdēja. Divu milzīgu mākoņu apmales kļuva gaišākas, varēja nojaust, ka tūliņ debesīs parādīsies dzeltena mēness ripa.

—   Kāds iejautājās par jums, — Falks turpināja, — Misis Nolenda paskaidroja, ka jūs guļat.

—   Un kurš jautāja?

—   Smails. Viņš arī piebilda, ka šajā naktī jūs neizlīdīšot no savas migas.

Dzirdēto Piems novērtēja kā ļaunu izrunāšanos un netaisnu rīcību^

—   Visriebīgākā, — Falks pielika punktu.

—   Un ko misis Pauna?

—   Vai tā maziņā, melnīgsnējā? Man pagadījās dzirdēt tās vecās sarunu ar misis Pembertoni. Viņa izteicās, apmēram, tā: «Kāpēc mūsu vīriem vajadzētu riskēt? Vai šādām akcijam trūkst speciāli sagatavotu cilvēku, kas par to saņem algu? Taču tagad vislabākais ir klusēšana. Neaizskarsim mūsu vīru patmīlību. Tikko viņi aizbrauks, es piezvanīšu Nogalesas policijai. Lai no turienes dod radiogrammu patruļām…»

—   Nē, — Piems protestēja un paskaidroja, — viņas tā nerīkosies.

—   Kāpēc?

—   Lila Nolenda to nepieļaus.

—   Lūk, cik interesanti! Piemu neapmulsināja dzirdētais, viņš neaizsvilās dusmās. Visu dienu viņš bija kāvies ar paģirām. Un tomēr tas bija sīkums salīdzinot ar lietuvēnu, kas mocīja Donalda izdarību dēļ. Ne katrs cilvēks pēkšņi atskārš, ka jau sen ir pakļauts nedziedināmai kaitei. Bez tam šī kaite nekad nav padevusies ārstu gudrībai. Sī kaite — vainas apziņa. Vai viņš bija izdarījis noziegumu?

Ceļabiedrus nereti šķīra taciņas šaurība, dzeloņkrūmi vai arī kāds melns stāvs, kas pēkšņi izauga kā no zemes. Tagad viņi apzinājās, ka šajās vietās klaiņo ielejas ļaužu mājdzīvnieki, zirgi un vērši. Viņu skatieni pievērsās robežai. No turienes, no Meksikas puses, nāca negaiss. Lietus pagaidām izpalika. Tā gadās, kad pēc vairāku stundu zibeņošanas, beidzot sāk plosīties pērkons, un lietus gāž kā ar spaiņiem.

Piems uzdrošinājās sevī apšaubīt Falka nejaušo piebiedrošanos neparastajām naktsgaitām. Lai satiktu ceļabiedru, viņam vajadzēja iziet no mājām un gaidīt tā parādīšanos. Vai viņu būtu atsūtījuši kā novērotāju, kā ziņnesi? Taču vēl dīvaināka šķita viņu saprašanās, tā sakot, no pusvārda… Apziņu lenca pārdomu haoss. Arī Falku droši vien mocīja pretrunas. Tikai tagad bijušais automehāniķis apjēdza, ka ar savu naivo izrunāšanos satracinājis ielejas visstiprākos vīrus. Vai viņa mēļošanas dēļ ļaudis nav pārvērtušies par nevaldāmiem suņiem?

Beidzot mēness izspraucās no biezās mākoņu cepures, un tā gaisma apspīdēja kalnu galotnes. Falks nenocietās un kaismīgi izsaucās:

—   Kā es mīlu šo novadu! — Bet pēc brīža pajautāja: — Vai arī jūs mīlat? Tā jau ir. Es tikko ierados, tūliņ sāku priecāties par šīm burvīgajām vietām.

Piems pameta skatienu atpakaļ un ieraudzīja automašīnu starmešus. Tās tuvojās no dienvidiem. Tātad medības sākušās. Braucējus, protams, nevarēja sazīmēt, jo abi jātnieki bija pārāk tālu aizvirzījušies no šosejas un pamazām tuvojās pakalnam. Tā galotnes jau atradās mēness ēnā. Automašīnas jau zvalstījās gar Keida tīrumiem. Diez cik tālu tās netiks, jo šajā vietā no šosejas ir atšķīries necaurbraucams lauku ceļš. Cita automobiļa starmeši jau zvīļoja Falka mājeles tuvumā.

—   Sis autiņš, — Falks paskaidroja, — iegriežas pie manis. Taču mani mājās nesastapuši, viņi būs trakoti pārsteigti.

Lai apsteigtu negaidītos sāncenšus, viņi lika zirgiem auļot. Zem zirgu pakaviem dunēja smilšainā augsne. Pustumsā Falka krekls kā balts karogs rādīja abu jātnieku atrašanās vietu. Falka galvu sedza kovboju platmale. Viņš bija īsts iedzimtais.

—   Sīs vietas, man jums atklāti jāsaka, nepatika manai sievai.

Diezin par ko domādams, Falks izteica šo spriedumu. Viņi apturēja zirgus. Abi vīrieši domāja par bēgli, taču neviens no viņiem nepiemirsa savu personisko dzīvi, ikdienišķās rūpes. Falks, tur šaubu nav, nekad tik skaļi nerunāja par savām ģimenes likstām. Un ja arī kādreiz izraudāja savas dvēseles traumas, tad tikai sestdienas vakarā — ceļā sastaptajam indiānim, neprasot, vai tas kaut ko saprot — un spēj saklausīt.

—  Viņa bija pilsētniece, — šķiet, ka Falks atkal stāstīja kādam nejauši satiktam indiānim, — meitene no nomales, no Kalifornijas. Viņa nespēja iedzīvoties šajā vietā, kaut gan viņas dzimtajā pusē nebija zelta bedre. Man ne prātā nenāca, ka viņa spētu aizmukt. Varbūt Kalifornijas balss viņu aizsauca?

Piemam likās, ka Falka vārdi atklāj noslēpumus, kurus, viņš, Piems, centies noslēpt. Un nu, satiekoties ar svešu cilvēku, nākas pašam sevi kaunināt. Arī šodien, aiziedams no mājām, Falks savu neizdevušos dzīvi cenšas apslēpt ar seklām atziņām.

—   Viņa mani godīgi brīdināja. Un man, tā sakot, nācās viņu palaist vaļā.

Falks sevi apkrāpa. Piems ienīda šādu rīcību. Kaut gan viņš pats nebija labākā situācijā. Falks dvēseles dziļumos sev pārmeta, ka ļāvis sievai aizbraukt. Bet pretrunas rezumējot, viņš sev pārmeta, ka palicis ielejā. Tagad ieraudzījis, ka no tumsas dzelmes iznirst mēness disks un tā gaisma burvīgi apspīd kalnus, tūdaļ iesaucas: «Kā es mīlu šo novadu!» Taču viņš ļāvis, lai sieviņa atgriežas savā Kalifornijā, kur nav zelta bedre. Bet ne jau tādēļ viņš jāj kopā ar Piemu. Falka dzīve tieši vai netieši liek Piemam domāt par savas māsas Emili likteni.

Taču Falks joprojām palicis sāpīgās sarunu tēmas varā.

—   Ziniet, — viņš saka, — sievai piederēja puse no mūsu īpašuma.

Kad Piems šķīrās no Pegijas, viņam nebija naudas, ko varētu sadalīt. Toties pēc tam, sirdsapziņas asos stūrus gludinot, viņai aizsūtīja naudiņu. Vai viņus abus ar Falku varētu uzskatīt par godavīriem?

—  Viņa bēdīgi beidza, — Falks klāstīja. — Es saņēmu ziņu par viņas necilajām gaitām Sentluisas ielās.

Falks apklusa. Sis lielais lamzaks, kura seja pauda vislielāko nopietnību, ļāva atvērties slepenākajiem sirds labirintiem. Piemam negribējās ticēt, ka vaļsirdība būtu šā vīra pastāvīgā pavadone. Viņa sirdsapziņu bija uzvandījušas medības. Vai daudziem cilvēkiem pienāk tā stunda, kad no viņu sirdsapziņas dzīlēm izlaužas vismelnākie avoti? Tā notika ar Lilu Nolendu. Par to stāstīja Nora… Bet kas notiek ar pašu Noru? Vai Donalds neiebēra viņas rētās sāli, kad viņai bezkaunīgi jautāja par viņas pirmā vīra vecumu un bagātību? Bet kā uz šo jautājumu reaģētu vienmēr pašpārliecinoši smaidošais Penibertons? Un ko labu pasacītu vecās draņķes Paunas sirdsapziņas šķīstīšanās? Piems nepakļāvās garai prātošanai, bet vienkārši uzdeva sev dažus jautājumus. Viņa roka, manipulējot ar pavadu, lika zirgam iet gar krūmiem gan pa labo, gan pa kreiso pusi, bet viņa skatiens pētīja, vai nav redzams Donalds. Netālu no viņiem daudzi vīri izvērsās ķēdē, lai pamatīgi izokšķerētu visu piekrasti. Tur bija kovboji, suņi un ieroči.

Piems domāja par Noru. Cik lieliska atsaucība! Cik viņa šķita jauka, kad Piems atstāja mājas! Kaut par to uzzinātu Donalds! Viņš, nabadziņš, ikvienā līdzcilvēkā saskata ienaidnieku. Donalds pakritīs un paslīdēs, pirms tu viņam paspēsi palīdzēt.

«Es zinu, ka jūs neko negribēsit manā labā darīt, taču es jūs piespiedīšu man palīdzēt!» Tie ir viņa vārdi. Draudi. Tagad gribētos zināt, vai Donalds, palicis vienatnē, apber sevi ar pārmetumiem, ka savu kuņģi pārāk pielējis ar viskiju? Droši vien, ka nepārmet. Ir cilvēki, kas nekad nekaunas par savu nelāgo rīcību.

Pēkšņi Falks apstājās, izstiepa kaklu un ar nejaušamu kustību pieturēja arī Piema ērzeli. Piems, sev par lielu pārsteigumu, nejuta ne niecīgāko satraukumu, bet jutās krietni mierīgāks un pašpārliecinātāks. Viņam neienāca prātā tvert revolveri. Baiļu nebija. Viņš nešaubījās, ka Donalda rīcību var noteikt izdzertā viskija deva. Vai alkohols būtu viņu pieveicis? Bēgļa uzbudinātībai varēja sekot nenovēršama vardarbība. Un apzinādamies sagūstīšanas sekas, viņš, vajātais neprātis, lietos ieroci. Par to viņš bija brīdinājis brāli, tāpat, kā Falku sieva.

Falks uzmundrināja zirgu. Tas tūliņ spēra dažus soļus.

«Neviens mani neaizkavēs nokļūt tajā pusē!» Tie bija Donalda vārdi un vēl — «Vai skaidrs?»

Falka zirgs tuvojās aizdomīgajam krūmājam. Vai tiešām jātnieks neapjēdza, ka sevi pakļauj briesmām? Bet tūliņ viņš paziņoja:

— Varam doties tālāk.

Kaut kas aizskrēja. Tas bija ceļinieku iztraucēts koijots. Taču zvērēna parādīšanās nepalika bez sekām. Ceļinieki kļuva piesardzīgāki, mazrunīgāki, domāja par savām kustībām, kļuva… svinīgāki. Piemam iegribējās uzsmēķēt cigāru. Bet šo iedomu viņš atmeta, jo atkal acu priekšā nostājās Donalds. Piems nejuta naidīgas jūtas pret cilvēku, kas uzvandīja ielejas ļaužu mieru. Rūgtums bija. Kāpēc Donalds runāja tik aizskarošā, tonī? Vai viņš bija cietsirdis? Arī bez viņa izdarībām pietika pašpārmetumu un visādu ikdienas mocību.

Pērkons aizgāja, bet debesīs nenorima zibens starojums. Tas izgaismoja ielejas plašumus. Un nupat jau varēja šaklausīt Santakrusas «valodu», tās trauksmaino elpu. Vai tiešām šajā vietā upe ir tik sekla, lai to varētu šķērsot? Nē, Zirgu sēklis atradās tālāk. Piems juta nervozitātes tuvošanos. Viņš sāka šaubīties, vai Zirgu sēklis ir īstā vieta, pa kuru var nokļūt brīvībā. Viņš domāja par satikšanās brīdi. Piems bija to paredzējis, precīzi nojautis. Un nu sāka nomākt pārliecība, ka viņš nevis kaut ko mierīgi meklē, bet gan steidzas uz sen paredzētu satikšanos, joņo uz savu dzīves mērķi. Varbūt Lilas Nolendas prātojumi devuši šo pārliecību? Galvenais — nenokavēt! Uzbudinātais Donalds, nedomādams par briesmām vai negadījumiem, dosies pāri viltīgajai Santakrusai…

Pirms došanās nakts ceļojumā Piems sevi urdīja ar daudziem jautājumiem. Tagad viņu interesēja tikai viens — kā ātrāk atrast Donaldu. Visu varēja saprast, tikai pats fakts, — brāļa atrašanās vieta — nebija konstatējams. Tagad nācās izvērtēt arī tādas nianses: kā viņš tuvosies brālim, ko jautās, kādu atbildi saņems… Satikšanās aina te iznira no iztēles dzīlēm, te atkal pazuda pārdomu ceļos. Piems nezin kāpēc savas domas uzskatīja par neparasti spriegām un nekļūdīgām. Tagad divi brāļi no Epltonas, divi vecā Ešbridža dēli, abi ar revolveriem rokās klīst pa ieleju Meksikas pierobežā. Un Millreda, ko viņš skūpstījis dzimtās pilsētiņas vienīgajā kinoteātrī, gaida tikai vienu no viņiem. Jā, Millreda Donsone ar trijiem bērniem gaida svešā mājā, svešā pilsētā. Viņa dzird soļus aiz svešās mājas sienām. Viņa skrien lūkoties. ..

Vai tas bija likumsakarīgs process? Vai Falka žests — pieskaršanās ceļabiedram un kluss brīdinājums par tikšanos ar vajāto cilvēku — jāuzskata par likteņa nolemtu parādību? Vai viņi ar Falku būtu līdzās jājuši jau daudzus gadus? Un arī šajā brīdī viņi vienlaicīgi apturēja zirgus, bet pirms tam bija reizē ierosinājuši zirgu skrējienu. Kad zirgi pēc auļošanas bija saguruši, abi jātnieki, seglos sēdēdami, ilgu laiku klusēja. Saspringto klusumu pārtrauca Piema rosība. Viņš izņēma no kabatas plakano pudeli un pasniedza to Falkam. Tā mudināja situācija. Turklāt vajadzēja atpūtināt zirgus. Pēc tam, kad pudeli bija patukšojis Falks, Piems no tās satura ieņēma krietnu devu.

Taka pamazām izgaisa. Tā saplūda ar biezokni. Nu jātniekiem vajadzēja izvairīties no krūmu asajiem zariem. Viņi sargāja acis, sargāja sejas. Pēkšņi Falks apturēja zirgu un nolēca no tā muguras. Viņa rokā iedegās kabatas lukturītis. Viņš meklēja ceļu… Pēc brīža viņš pagriezās pret Piemu un pamāja ar galvu. Tātad Donalds gājis pa šo taciņu. Viņš

ir tepat un, protams, gaida… Piems mudināja ērzeli doties tālāk. Viņam jābūt pirmajam. Viņš ir Donalda brālis, briesmu gadījumā viņam jāriskē ar savu dzīvību.

Caur vēja brāzmām atskanēja suņu rejas. Ja te būtu kārtīgs indiānis, tad viņš pieglaustu ausi zemei un, protams, sadzirdētu ne tikai zirga soļus, bet jebkuru zīmīgu troksni. Un atkal Piems klusi pateica labus vārdus Norai. Viņš sacīja paldies par draudzību, kas piedzima pirms viņa došanās ceļā. Norai bija bagāta dvēsele. Tikai jānožēlo, ka tik vēlu to pamanījis. Nora parādīja cieņu. Un tagad, visu vērtējot no šā brīža situācijas, viņai būtu jāsaprot, ka vīrs centies ģimenes labā. Vai par lielu grēku būtu jāuzskata viņa ciemošanos meksikāņu kvartālā, kur no katras vārtu rūmes sauc kaislas sievietes? Saprāts nespēja atbildēt. Vai viņa naktsgaitās neslēpjas dvēseles miera meklēšana, garīgo pretrunu nolīdzināšana? Vai brāļa meklēšana nav viltīgs paņēmiens, lai remdētu paša šaubīgo sirdsapziņu? Bet kāda tam vērtība? Te bija Santakrusa, te bija Falks ar savu zirgu, te vajadzēja satikt brāli.

Ērzelis sakustināja ausis. Piems sākumā nepievērsa uzmanību dzīvnieka izdarībām. Tās viņš saprata tikai tajā brīdī, kad mēness gaismā dažu soļu attālumā ieraudzīja vīrieša stāvu. Viņš izskatījās atbaidošs. Saplēstais virskrekls, izspūrušie mati, drudzī dzirksteļojošās acis neko labu nesolīja. Vīrieša izstieptajā rokā spīguļoja revolveris.

Piems lika zirgam apstāties. Arī Falka zirgs pārtrauca iešanu.

— Tas esmu es, — Piems sacīja un atstāja seglus.

Viņa kājas bija pārāk notirpušas.

10

Kāds vīrs ieradās no Īrijas. Ar viņa vārdu saistīta divu dēlu nākšana pasaulē, kotedžu būve un izīrēšana Floridas piekrastē. Viņš iekrāja naudiņu. Un vēl bija Emili. Viņai piederēja lielisks dzīvoklis jaukā pilsētā. Viņa noņēmās ar kosmētikas precēm. Bija Millreda un viņas dēls Frenks. Puisēns vēlējās kļūt par apavu spodrinātāju. Bija Emili, meitene ar palsām biželēm. Viņa bez šaubām atgādināja savu māmuļu. Bija mazais Džons, kam lielu prieku sagādāja tālruņa klausules turēšana. Viņš mīlēja runāt ar tēvu.

Bija Nora. Nu jau viņa ir pie Lilas Nolendas… Bija ērcīgā Lidija Pauna. Kāds prātīgs cilvēks viņai neļāva izsaukt policiju…

Debesīs lidoja lidmašīnas, jūrās peldēja tvaikoņi, pa nepārskatāmajiem klajumiem skrēja vilcieni. Bija Falka mājele. Tās logos joprojām deg spoža gaisma. Bija ļaudis, zirgu mugurām piekļāvušies, sekodami suņiem, devās uzbrukumā … Citi no savu automobiļu sēdekļiem vēroja lielceļu, vai uz tā neparādās vajātā bēgļa stāvs.

Bija Nogalesas robežsargi, kas uzbāzīgi ielūkojas ceļotāju sejās. Aizdomas, aizdomas… Un bija trīs vientieši. Viņi stāvēja aci pret aci nelielā zemes ieplakā, netālu no mutuļojošās upes. Un viens no viņiem, Piems, spēra soli uz priekšu, sacīdams!

—   Es ierados, lai tevi pārdabūtu uz to krastu.

—   Tu dabūji zināt par manu ieroci. Un vai tev ir revolveris?

—   Ir.

—   To aizmet tālāk, — Donalds pavēlēja, — ari jostu!

Piems iemeta ieroci krūmos.

—   Kas ir tev līdzās?

—   Draugs. Tas, kura mājā tu paņēmi pudeli.

—   Kāpēc viņš ir šeit?

—   Lai tev palīdzētu.

—   Vai viņam ir ierocis?

—   Vai jums, Falk, ir ierocis?

—   Nav.

—   Kā tev izdevās uzokšķerēt manu slēpni?

—   Lila Nolenda ieminējās …

—   Vai citi zina?

—   Nē.

—   Kāpēc tu ieradies? — Donalds atkartoja savu jautajumu.

—   Lai aizkavētu tevis noķeršanu.

—    Kā tagad saprotu, tu vairs nebaidies sevi kompromitēt…

Piems klusēja. Viņam kārtējo reizi riebās, ka staigulis lasa morāli. Nepamatotais aizrādījums izraisīja apvainojumu. Par to, protams, parūpējās instinkti. Viņa saprāts lika manīt, ka šo apvainojumu nav izteikusi personība, bet gan brālītis… Un vai cilvēkam jādusmojas par savu likteni? Dusmojies, taču neko tajā neizmainīsi! Piems atrada izeju.. .

—   Jāmeklē pārceltuves vieta.

—   Es veselu stundu meklēju.

—   Bet tagad visi meklēsim.

—   Vai trijatā pārcelsimies?

Donalds visu laiku rokā žņaudzīja revolveri. Tomēr pienāca brīdis (kāds slēpts instinkts pavēlēja), un viņš ieroci iebāza kabatā.

—   Nu ko, vai tevi sāka mocīt sirdsapziņa?

—   Nezinu, — viņš strupi atrūca. — Vispirms vēlreiz jāatrod taka, kas ved uz upi. Es atradu vienu vietiņu. Tikai tur bija pārāk stāvs krasts. Vai tava Nora zina, ka tu devies uz šejieni?

—   Jā.

—   Vai viņa nedusmojas?

—   Nē. Bet tagad ļauj, lai es eju pirmais.

Piems, vezdams zirgu aiz pavadas, caur durstīgajiem krūmiem lavierēja uz Santakrusas pusi.

—   Paņemiet manu lukturīti, — Falks piedāvāja.

Falks atradās gājēju arjergardā. Viņa lukturīti pirmais saņēma Donalds, pēc tam to pasniedza priekšgalā ejošajam Piemam. Un tieši tajā brīdī nakts klusumu pārtrauca suņu riešana.

—   Vīreļi noraustījās, — Donalds vērtēja, — tāpēc bez suņiem neiztiek.

—   Viņiem bija iemesls …

—   Lai viņi priecājas par to, ka pirmie neatrada šos krūmus …

Trīs Santakrusas lēzenākā krasta meklētāji virzījās pa traukam līdzīgu ieplaku. Tajā varēja apmaldīties gan cilvēki, gan zirgi.

—   Bet kāpēc tu man neko neteici par to Zirgu sēkli? — Donalds uzstājīgi jautāja.

—   Es pats nezināju. Arī tagad nezinu. Un arī nezinu, vai mēs tur tiksim pāri.

Uz brāļa pēdējiem vārdiem Donalds atbildēja ar aizdomīgu šņācienu.

—   Ja vajadzēs, tad pārlidosim.

Pēc krietniem pūliņiem trīs vīri un divi zirgi sasniedza lēzenu krastu. No šejienes, kā varēja spriest pēc smiltīs atstātām dangām, sausā laikā ceļš veda pāri upei, protams, šķērsojot pamatīgi izžuvušo braslu. Ja tagad tam jātiek pāri, tad tikai uz zjrga muguras.

Donalds nostājās blakus Piemam, bet Falks, kas bija jājis uz zirga, no tā nokāpa. Trīs cilvēku acu pāri vēroja un vērtēja upi. Tās ūdeņi joņoja vismaz ar ātrumu piecpadsmit jūdzes stundā, līdzi aizraudami žagarus, pat veselus kokus.

—   No šīs vietas līdz Nogalesai nav tālu.

Donalds dzirdēja brāļa vārdus, taču domāja savu domu, un to precizēdams, noprasīja!

—   Cik te ir dziļš?

—   Neviens precīzi nezina.

—   Un tomēr…

—   Ūdens dažās stundās izgrauž milzīgas bedres. Tagad, manuprāt, tas būs zirgam līdz krūtīm.

Tā paskaidrodams, Piems pagriezās pret Falku, kas izbrīnā skatījās te uz vienu un uz otru ceļabiedru.

—  Vai neiedosit man savu zirgu, Falk?

Piems jau grasījās piebilst, ka par zirga vērtību tiks samaksāts. Ja viņš, Piems, to neizdarīs, tad to noteikti nokārtos viņa sieva Nora. Taču šis piedāvājums varēja izpalikt, jo Falks bija noskaņots uz lielāku izpalīdzēšanu.

—   Arī es varu pārcelties uz viņu krastu, — viņš ierosināja-

—   Jusu pārcelšanās neko nedos. Tur jātiek man. Bez manis Donalds netiks pāri robežai.

Piems skaidri apzinājās, ka šauj pār strīpu. Virs Nogalesas ārdījās negaiss. Un ja Donaldam kaut drusciņ palaimēsies, viņš viens pats ar robežas šķērsošanu tiks galā. Sevi piedāvādams par riskantā ceļa biedru, Piems cerēja pielikt pēdējo punktu domstarpībām ar brāli. Viņš noprasīja Donaldam:

—   Vai jāt proti?

Donalds apstiprinoši pamāja ar galvu.

—   Ūdenī zirgu turi tā, lai tā krūtis šķeļ ūdens straumi.

—   Saprotu, — Donalds bija lakonisks.

Mēness gaisma izgaismoja cilvēku sejas. Tāpēc brāļi varēja ielūkoties viens otrā … Uz Donalda vaigiem bija skrāpējuma pēdas, nelielas brūces, viņa acīs dega gan pārsteidzības, gan cietsirdības uguntiņas.

—   Kurš jās pirmais?

Lielākās grūtībās un neapskaužamākā situācijā būs pirmais jātnieks un viņa zirgs. Viņš kritiski vērtēs ikvienu zirga soli, ko dzīvnieks spers, ceļu meklēdams. Piems sevī izvērtēja arī otru variantu. Ja pirmo zirgu centīsies aizraut straume, tad otrais to aizkavēs ar savu ķermeni. Katrā ziņā šī nav tā vieta, kur zirgus peldināt…

—  Tu dosies pirmais, — Piems sacīja Donaldam.

Brāļa acīs iezibējās nenoslēpjams izbrīns… To redzēdams, Piems teica:

—   Tu ņemsi manējo ērzeli.

To paziņojis, Piems nopriecājās par Noras tālredzību…

—   Kāpēc tavējo?

—   Tā vajag.

… Nora paredzēja, ka šajā naktī zirgs spēles galveno lomu. Un tieši viņu Piks bija daudzus gadus peldējis pāri Santakrusai arī plūdu laikā. Arī šoreiz tas pratīs nostāties straumē un uz savas muguras noturēt jātnieku. Piems pieskārās plakanajai viskija pudelei, taču neuzdrošinājās domāt par tās atkorķēšanu. To aizliedza Donalda klātbūtne. Kaut gan uz Falka zirga sēdošajam un sviedros izmirkušajam vīrietim gribējās iebaudīt kādu vīrišķīgu malku. Turklāt viņš vairs nevaldīja pār savām notirpušajām kājām. Un vēl jāpiebilst, ka viņiem, pretēju interešu cilvēkiem, nebija par ko runāt… jo nebija vērts runāt par kaut ko. Piemāni atlika komandēt!

Erzels, nojauzdams, ka viņam uz muguras ir svešs jātnieks, iekodās iemauktos. Par šo nebēdnību tas saņēma no Piema rīkstes sitienu. Zirgs spēra dažus soļus. Zem Pika pakaļkājām, varēja domāt, pazuda pamats. Taču zirgs sasprindzināja visus spēkus, un viņa krūtis atkal iznira virs ūdens. Ērzelis it kā pamira, sastinga neziņā, bet tūdaļ lieliem un neparasti straujiem soļiem cirtās uz priekšu. Dzīvnieks jau redzēja savu glābēju — Santakrusas otru krastu.

Piema skatiens gluži kā lāzera stars iedzēlās gan Pika augumā, gan Donalda kustībās uz zirga muguras. Taču pēkšņi viņš juta, ka pašam varbūt jau pienākusi pēdējā stundiņa. Par to bija parūpējies viņa Piks. Ērzelis, pārvarēdams smilšaino upes dibenu, bija tur ar savām kājām izcirtis bedres. Un vienā no tām paklupa Piema vadītais Falka zirgs. Tā saimnieks, krastā stāvēdams, noprata, ka viņa zirga kāja ieslīdējusi bedrainajā ceļā. Falks kliedza:

—   Džek, uz priekšu!

Tajā pašā mirklī Piks spēra pēdējo soli, lai izlēktu krastā. Un nu jau tas pacēla priekškājas. Tieši šajā mirklī Donalds pagrieza galvu un atskatījās atpakaļ. Viņa skatiens, Dievs to zina, pauda dziļu izbrīnu. Varbūt Donalds redzēja brāļa seju tieši tad, kad tā pazuda zem ūdens? Jā, viņš varēja redzēt, jo tajā brīdī mēness lēja spožu gaismu… Tūdaļ Piema seja izgaisa naktī…

Vai Donalds dzirdēja Falka kliegšanu un suņu rejas?

Pēc ūdens sarīšanās Piems saprata, ka ir norauts no segliem. Viņš juta, ka virs galvas ir koku zari. Viņš izbāza roku no ūdens, jo cerēja atrast glābējsalmiņu… Pēkšņi kaut kas liels un smagnējs uznira virs viņa galvas. Šķiet, ka tur Falka zirgs peldēja un ar savām kājām sparīgi kūla ūdeni. Piems, 'iekļuvis šajās savdabīgajās ūdens dzirnavās, nespēja izvairīties no zirga kāju pieskārieniem savam ķermenim. Viens no tiem trāpīja viņa gurnu.

Belziens neizraisīja sāpes, bet drīzāk neizpratni par Donalda izbrīnās pilno skatienu, tajā brīdī, kad viņa zirgs izlēca svešajā krastā. Atbilde nāca no bērnības. Tā bija pārsteigta bērna seja. Vai šis bērns saprata, kas ir nāve? Turklāt — pašnāvība. Arī Piems, pieaudzis cilvēks, to neapzinājās, jo nespēja sev atbildēt, kāpēc izvēlējies šādu dzīves noslēgumu. Ak, lieliskā Nora! Viņa bija uzvandījusi daudzas likumsakarības un, protams, bija gudrāka par viņu, Piemu,. . Un ko domāt par Falku? Tikai vienu — draugs, nesteidzies mani izvilkt no šīs kaprīzās Santakrusas! Kaut gan Falks vairs nespēj palīdzēt… Gar krastmalu nepaskriesi… Tur ir biezi un dzeloņu pilni krūmi. .. Upe joņo… Un nevienu cilvēku tā nežņaudz kā godprātīgo šerifa palīgu…

Vai viņi, Donalds un Falks, vienlaicīgi redzēja, kā cilvēks pazūd zem ūdens un viņu diezin uz kurieni aiznes palu straume? Atbildes nebija. Piemam atkal nācās ļauties pārdomām par iedzimto grēku, par lāstu, kas vajā Kaina dēlu… «Es vienmēr kopā ar mazajiem, jo esmu pret lielajiem …» Tie ir Falka vārdi… Bet varbūt izdosies iznirt pēdējo reizi? Nokļuvis virspusē, viņš izpratīs Bībeles gudrību… Lai kļūtu liels un stiprs, viņš sevi netika žēlojis. Bet kā ar pašlepnumu? Vai viņš ir stiprs un liels cilvēks? Vai tik tiešām pasaulē dzīvo stipri cilvēki? Bet tagad tikai vienu minūti vai dažas?

Viņš izspļāva ūdeni un tūliņ atkal ieraudzīja koka zarus, ieraudzīja mēnesi. Un atkal atmiņā iznira Bībeles stāsts par brāļiem.

Kur slēpās viņu konflikta kodols? Viens bija vājš cilvēkbērns, bet otrs stiprs. Viens visu savu mūžu bija smagi strā'dājis un centies izcīnīt godavīra vietu sabiedrībā …

Uzradās Donalds… Viņš no vecākā brāļa pieprasīja atbildēt par grēkiem … Piems jutās vainīgs… Un šeit stiprie ierodas tikai tad, kad viņiem ir jāierodās. Tā ir stipro daļa .. .

Nu jau Donalds sasniedzis Meksikas robežu. Tur viņš atradīs citu Lilu, Piemu, Emili, Falku… Un tie viņam palīdzēs. Viņš visus šķēršļus pārvarēs, jo viņš ir vajātais! Ir Millreda un bērni … Straume nesa tālāk. Galva drausmīgi reiba. Ķermenis brīžiem saskārās ar upes dibenu… Piems vairs neredzēja ne debesis, ne mēnesi, taču zemapziņā dzirdēja suņu riešanu. Pēc tam viņš ieraudzīja spožu gaismu. Tā plūda no Falka mājeles logiem… Muļķības! Kāda te Falka māja! Tik milzīgu gaismas vālu, kas izgaismo visu ieleju līdz horizontam, daži lodziņi nespēj nodrošināt! Un tieši tagad Piems sāka visu saprast. Lai līdz galam izprastu — tikai pāris sekundes … Arī Nora, lielā gudriniece, nespēj palīdzēt… Viņa ir tur — virs zemes un kopā ar Lilu Nolendu. Un ja nu arī Norai ir Lilas grēciņi? Donaldam ir svētā seja. Viņam ir daudz sagaidītāju…. Tur ir pieaugušie, starp kuru kājām izšmauc bērni, jo grib pietuvoties savam tētiņam… Atkal skan tālruņa zvans. Mājas saimniece Espinosa dūdo kā balodīte… Dodiet vēl vienu sekundi laika un viņš, Piems, uzzinās gan par savu, gan par Falka sievu …

# * *

Viņa ķermeni atrada tikai pulksten desmitos no rīta. Suņi, kas bija palaisti dzīva cilvēka pēdu dzīšanai, visu nakti meklēja mironi. Bet pulksten piecos pēc pusnakts rančo «M— M» bija atskanējis tālruņa zvans. Nora, kas tobrīd vientuļa sēdēja savā krēslā un kūpināja cigareti, sadzirdējusi zvanu, piecēlās un šķērsoja plašo viesistabu no viena stūra līdz otram. Viņa noņēma klausuli.

—   Hallo!

—   Vai Nora?

—   Jā.

—   Es veiksmīgi nokļuvu galā. Piedodiet man!

—   Nav par ko, — viņa bez apdomāšanās atbildēja.

Donalds kaut ko gribēja piebilst, taču, neradis vajadzīgos

vārdus, atkārtoja:

—   Piedodiet…

—   Labi, — viņa instinktīvi atteica.

Viņa vairs neuzdrošinājās aizdegt lielo apgaismojumu. Tie, kas viņu bija apmeklējuši pirms šī zvana, prom iedami, aiz sevis nebija aizvēruši durvis, tāpēc pa māju, logu aizkarus raustīdams,klaiņoja caurvējš. Nora nebija ļāvusi pat Lilai te palikt. Viņai bija izkūpējis no galvas sakāmais Donaldam, ka Millredai un viņas bērniem paliek visa Piema nauda.

Pirms atgriešanās krēslā viņa iegāja virtuvē un gribēja izņemt no ledusskapja pudeli alus, taču pārdomāja un pievērsās skapim ar stiprākiem dzērieniem. Un pēc neliela laiciņa viņa jau bija atvērusi viskija pudeli. .. Kad ap pulksten vienpadsmitiem ar Falka kravas automašīnu atveda līķi, Nora, sarāvusies čokurā, gulēja krēslā. Paklājs bija nosēts ar smēķgaliem, vietām izdedzis. Viņai pajautāja, kur nolikt mirušo. Nora atvēra gurdenās acis un atmeta ar roku. Viņa knapi izdvesa:

— Kur jums patīk .. .

Agata Kristi. Villa " Palsais zirgs" '

romāns

Detektīvu birojs alex

piedāvā visa veida apsardzes un izmeklēšanas darbus

—      apsardze un aizsardzības pasākumu kopīgās koncepcijas izstrāde

—      komercdarījumu un citu operāciju riska pakāpes analīze un to drošības garantēšana

—      informācija lietišķo kontaktu veidošanai

—      komercnoslēpumu noplūdes kanālu atklāšana un novēršana

—      personāla pieņemšana un novērtēšana

—     īpašuma, dzīvokļu, iestāžu, atsevišķu ēku, autostāvvietu, vasarnīcu, izstāžu zāļu, noliktavu apsardze

—      personīgā apsardze

—      konsultācijas laulības reģistrācijas un šķiršanas gadījumos

—     citu darbu izpilde pēc vienošanās

Mūsu adrese: Latvija, LV-1001, Rīga, Miera iela 12 Telefons 7 (0139) 375314, Fakss 7 (0139) 374882

MARKA ĪSTERBRUKA PRIEKŠVĀRDS

Man šķiet, ka uz dīvaino notikumu ar «Palso zirgu» var palūkoties divējādi. Par spīti Baltā Karaļa izteikumam, vienkāršība nebūt nav viegli sasniedzama. Citiem vārdiem runājot, sākt no sākuma, virzīties pretim nobeigumam un tur arī apstāties. Bet kur tad šoreiz ir sākums?

Tas ir pazīstamais vēsturnieku klupšanas akmens: no kura vēstures brīža sākas tas vai cits periods?

Šajā gadījumā par sākumu var uzskatīt brīdi, kad tēvs Gormans izgāja no mājām, lai apmeklētu mirēju. Bet var sākt stāstījumu arī agrāk, par atskaites punktu ņemot kādu vakaru Celsijā.

Varbūt tāpēc, ka lielāko daļu šī notikuma atstāstu es pats, ar to arī sākšu.

Pirmā nodaļa STĀSTA MARKS ĪSTERBRUKS

I

Man aiz muguras kā saniknota čūska iešņācās kafijas automāts. Šai skaņā bija kaut kas draudīgs, lai neteiktu — velnišķīgs, kas ir tik raksturīgi vairumam mūsdienu lielpilsētas trokšņu. Sis draudīgums piemīt gan reaktīvās lidmašīnas radītajam troksnim, gan vilciena dārdoņai, gan kravas automašīnas rūkoņai. Pat nomierinošie ikdienas trokšņi mājā no visām šīm trauku mazgājamām mašīnām, kaucošajiem putekļu sūcējiem un ātrvārāmajiem katliem kādreiz liek satrūkties. «Sargies,» tie it kā saka, «mēs esam gari, kurus tu esi paverdzinājis, likdams kalpot sev, bet tev vajag tikai mazliet neuzmanīties, un …»

Protams, apkārtējā pasaule ir pilna briesmu.

Es apmaisīju priekšā noliktās tasītes saturu. Smaržoja labi.

— Ko vēl jums atnest? Vai negribat sviestmaizi ar šķiņķi un banānu?

Šāds savienojums man šķita dīvains. Banāni — tas ir kaut kas no bērnības vai arī saistās ar īpašiem gadījumiem: sacukuroti, ar rumu. Savukārt šķiņķis manā apziņā cieši saistīts ar ceptām olām. Bet, ja esi nokļuvis Celsijā, tad ēd to, kas šeit pieņemts!

Es piekritu sviestmaizei ar banānu un šķiņķi.

Kaut arī dzīvoju Celsijā, pareizāk sakot — jau trīs mēnešus īrēju mēbelētu dzīvokli, visādi citādi es šajā rajonā jūto&amp;gt; svešinieks. Es taču rakstīju grāmatu par Lielo Mogolu arhitektūras īpatnībām un tāpēc tikpat labi varēju dzīvot jebkurā vietā — Celsijā, Hempstedā, Blumsberijā… No apkārtējās pasaules mani interesēja tikai mani darbarīki. Un pasaule man atmaksāja ar tādu pašu vienaldzību. Es biju ne no šīs pasaules.

Bet tieši šajā vakarā mani bija ķērusi mizantropijas lēkme, kas periodiski uzbrūk visiem rakstniekiem. Lielo Mogolu arhitektūra, paši Lielie Mogoli, Lielo Mogolu dzīvesveids un visi ar to saistītie aizraujošie pārdzīvojumi pēkšņi pārvērtās pelnos un pīšļos. Kuru tas interesē? Kāpēc es par to gribēju rakstīt? Es steidzīgi pāršķirstīju nedaudz lappušu un izlasīju uzrakstīto. Viss man likās vienādi slikti: slikti uzrakstīts un šausmīgi garlaicīgi. Tam, kurš teicis, ka vēsture ir pilnīgas muļķības (jā, starp citu, kas to ir teicis? Henrijs Fords?), ir absolūta taisnība.

Es ar pretīgumu atbīdīju manuskriptu, piecēlos un paskatījos pulkstenī. Drīz būs vienpadsmit. Mēģināju atcerēties, vai esmu pavakariņojis vai ne. Ieklausījies sevī, nolēmu, ka neesmu. Pusdienot es pusdienoju — tuvējā restorānā. Bet tas bija sen.

Devos izpētīt ledusskapja saturu. Tur atradu vienīgi sakaltušu gabaliņu mēles. Paskatījos uz to ar nepatiku; es izgāju uz ielas un pavisam drīz jau atrados nelielā kafejnīcā, kurai uz izkārtnes ar sarkaniem neona burtiem bija rakstīts «Luidži». Un tā, rūpīgi pētot sviestmaizi ar banānu un šķiņķi, es domāju par mūsdienu lielpilsētas draudīgajiem trokšņiem un to ietekmi uz pilsētas dzīvi.

Es pie sevis prātoju, ka visi šie trokšņi atsauc atmiņā cirka apmeklējumu bērnībā — cirka uzvedumu: lūk, dūmu mutulī no lādes parādās Dēvijs Džonss, bet no acīm apslēptajiem lodziņiem un durvju spraugām laukā lien ļaunie spēki, no visām pusēm tie uzbrūk Labajam Brīnumdarim, draud viņam, bet viņš savukārt mazpārliecinoši vicina burvju nūjiņu un aizsmakušā balsī izkliedz dzīvi apliecinošas banalitātes, ka labais galu galā uzvarēs. Tam visam seko noteikts un neizbēgams fināls — muzikāls šlāgeris, kam nav nekāda sakara ar uzvedumu.

Es secināju, ka tādos gadījumos ļaunais vienmēr ir daudz iespaidīgāks nekā labais. Jo ļaunais ir visa virzītājspēks, tā uzdevums — baidīt un uzbrukt. Tas iemieso sevī anarhiju, nekārtības, uzbrūk kārtībai. Galarezultātā, es nodomāju, kārtība tiks atjaunota. Viss nostāsies savās vietās, neraugoties uz Labā Brīnumdara vulgaritāti, viņa aizsmakušo balsi, nožēlojamajām izdarībām un nīkulīgo muzikālo apoteozi. «Un liegi vijas taciņa uz pilsētiņu, ko mīlu es…» Kas tas ir, salīdzinot ar ļaunajiem spēkiem? Un tomēr ļaunais neizbēgami tiks uzvarēts. Uzvedums beigsies kā vienmēr cirkā: noslēguma parade — un aktieri nokāpj no paaugstinājuma, sākot ar vecāko, pie tam Labais Brīnumdaris, sekojot kristīgai morālei, necenšas būt pirmais (šajā gadījumā — pēdējais) un rēgojas kaut kur pa vidu kopā ar savu neseno niknāko ienaidnieku, kurš vairs nespļauj ugunis ar sēru, bet ir pārvērties par visparastāko vīrieti sarkanā triko.

Kafijas automāts man atkal iešņāca ausīs. Es palūdzu vēl tasīti kafijas un atskatījos. Mana māsa man vienmēr pārmet, ka es neredzu, kas notiek apkārt. &amp;lt;ļTu neesi no šīs pasaules,» viņa nosodoši atkārto. Tieši tāpēc, lepns par savu godprātību, sagatavojos skatīties. Gandrīz katrā avīzē ir aprakstīti notikumi Celsijā — bārā vai kafejnīcā vai kaut kas ar to īpašniekiem saistīts. Un tagad man pašam ir dota iespēja novērtēt šejienes ikdienas dzīvi.

Kaut ko saskatīt krēslainajā kafejnīcā bija visai grūti. Apmeklētāji galvenokārt bija jaunieši. Tie, kurus — es kā pa miglu atcerējos — mēdz dēvēt par «bītlomānu paaudzi». Meitenes man likās tādas kā netīras. Tādas, starp citu, man šķiet visas mūsdienu meitenes. Bez tam man šķiet, ka viņas vienmēr pārāk silti ģērbjas. Par to es sāku domāt pirms pāris mēnešiem, kad draugi mani uzaicināja uz restorānu. Man blakus sēdošajai meitenei bija apmēram gadu divdesmit. Restorānā bija karsts, bet viņa bija ģērbusies dzeltenā vilnas džemperī, melnos svārkos un melnās vilnas zeķēs, un pa seju viņai tecēja sviedru straumītes. Smirdēja pēc piesvīdušas vilnas un nemazgātiem matfem. Manu draugu vidū viņu uzskatīja par visai pievilcīgu. Bet es domāju citādi. Mana vienīgā vēlme bija iebāzt viņu karstā vannā, iedot gabalu ziepes un ieteikt tās nežēlot. Tas viss acīmredzot rāda, ka es galīgi neesmu mūsdienīgs. Iespējams, arī tāpēc, ka ilgi esmu dzīvojis ārzemēs.

Patīkami atcerēties indiešu sieviešu kārtīgi sakoptos matus, tīros un krāsainos sari, cēlo gaitu un ritmisko gurnu šūpošanos ejot.

Negaidīti troksnis kļuva skaļāks, un tas mani pamodināja no saldajiem sapņiem. Pie blakus galdiņa divas meitenes strīdējās. Kavalieri centās viņas nomierināt, bet nesekmīgi.

Meitenes sāka kliegt. Viena iesita otrai pļauku, bet tā savukārt nogrūda viņu no krēsla. Viņas blietēja viena otru kā tirgussievas un histēriski spiedza rupjus lamuvārdus. Viena bija pinkaina sarkanmate, otra — gludgalvaina blondīne. Kāds bija skandāla iemesls, es tā arī nesapratu. Apmeklētāji pie blakus galdiņiem arī kliedza pilnās balsīs un uzmundrināja kausies: «Tā viņai vajag! Sit viņai, Lū!» No bāra letes puses atskanēja balss tīrā kokneja izloksnē. Runātājs bija slaids puisis ar vaigubārdu, pēc izskata spriežot, itālietis. Es domāju, ka viņš arī ir Luidži.

—   Ei, jūs, tur! Pietiek! Jūs sacelsiet kājās visu ielu! Tūliņ šeit ieradīsies policija! Es teicu — pietiek!

Bet gludgalvainā saķēra sarkanmati aiz matiem un purinot kliedza:

—   Nu, ko! Svešus vīriešus sakārojies, padauza tāda!

—   Pati esi padauza!

Luidži un abi apmulsušie kavalieri aizstiepa skuķes katru uz savu pusi. Blondīnei rokās bija sarkanu matu kumšķis. Viņa uzvaroši ar tiem vicināja un pēc tam nosvieda matus zemē.

Ieejas durvis atvērās, un tajās parādījās zilā formas tērpā ģērbies kārtībnieks. Stāvot durvīs, viņš svinīgi noskaitīja hrestomātisko frāzi:

—   Kas šeit notiek?

Momentāni visi klātesošie apvienojās pret kopīgo ienaidnieku.

—   Nedaudz uzjautrinājāmies, — noteica viens no jaunajiem cilvēkiem.

—   Jā, jautrība draugu lokā, vairāk nekas, — Luidži apstiprināja un ar veiklu kājas kustību pagrūda matu kumšķus zem tuvējā galdiņa.

Kausies viena otrai uzsmaidīja, tēlojot mieru un sapratni.

Policists nomērīja visus ar aizdomīgu skatienu.

—   Mēs jau aizejam, — maigā balsī nočivināja blondīne.

—  Ejam, Dug!

Tajā brīdī aiziet gatavojās arī vēl daži citi apmeklētāji. Kārtības sargātājs drūmi noskatījās viņiem nopakaļ, Viņa sejas izteiksme liecināja, ka šoreiz — nu, lai tā būtu, viņš pievērs acis uz notikušo, bet vispār viņš vienmēr ir modrs. Policists lēniem soļiem aizgāja. Sarkanmates kavalieris samaksāja.

—   Nu, kā, viss kārtībā? — pavaicāja Luidži tajā brīdī, kad meitene kārtoja Frizūru. — Lū tev pamatīgi sadeva. Tā raut aiz matiem nav joka lieta!

—   Nē, tas nesāp, — aukstasinīgi atbildēja meitene un pasmaidīja. — Atvaino, Luidži, par skandālu.

Kompānija aizgāja. Tagad kafejnīca bija gandrīz tukša. Es sataustīju kabatā sīknaudu.

—  Malacis skuķis, — uzslavēdams teica Luidži, kad durvis bija aizvērušās. Paņēmis slotu, viņš aizslaucīja matus aiz bāra letes.

—   Droši vien tas ir sāpīgi, — es teicu.

—   Ja tas būtu es, brēktu kā aizkauts, — Luidži piekrita.

—  Bet viņa tiešām ir malacis, šī Tomija.

—   Jūs viņu labi pazīstat?

—   Jā, viņa katru vakaru te grozās! Takertona! Lūk, kas viņa ir! Tomazīna Takertona, ja gribat zināt viņas pilnu vārdu. Bet pie mums viņu sauc — Tomija Takere. Bagāta kā velns. Viņas vecais viņai atstājis milzīgu mantojumu, bet, kā jūs domājat, ko viņa izdarīja? Pārbrauca uz Celsiju, pilnīgā graustā noīrēja sev istabeli, saostījās ar tādiem pašiem kā viņa un — aiziet uzdzīvot. Un kas interesanti — pusei no viņu kompānijas naudas kā spaļu. Varētu sev zvaigznes no debesīm dabūt, «Ričā» dzīvot. Bet viņiem, lūk, patīk dzīvot šeit! Jā … Satriecoši, vai nav tiesa?

—   Jūs būtu rīkojies citādi?

—  Tam man smadzenes pietiktu. Bet, lai kā arī tas būtu, laiks slēgt ciet.

Pirms promiešanas es pajautāju, kāpēc viņas sastrīdējās.

—  Tomijai vienkārši iepatikās otras meitenes draudziņš. Ticiet man, viņš nav tā vērts, lai viņa dēļ kautos.

—   Nu, bet tā otra meitene acīmredzot domā citādi, — es teicu.

—   Lū ir tik romantiska, — labsirdīgi piemetināja Luidži. Mani romantisma priekšstati bija nedaudz citādi, taču es

piekritu.

Bet apmēram pēc nedēļas es laikrakstā «The Times» starp sēru sludinājumiem izlasīju šādu tekstu:

Takertona. 2. oktobri. Falovfildas slimnīca Amberlijā. Tomazina Enna, 20 gadi, nelaika skvaira Tomasa Takertona vienīgā meita, muižas «Karingtonparks» Amberlijā, Surejā, īpašniece. Ģimenes ceremonija. Ziedus nesūtīt.

Un tā — nabaga Tomijai ziedu nebūs. Neizklaidēties viņai vairs Celsijā. Negaidot mani pārņēma žēlums pret Tomiju Takeri un viņai līdzīgiem. Bet galu galā — es sev atgādināju — kā lai zinu, ka mani uzskati ir pareizi? Kas es tāds esmu, lai pasludinātu spriedumu viņas dzīvei un paziņotu to par nekur nederīgu? Nav izslēgts, ka nekur nederīga ir tieši mana — kabineta grāmatnieka un vientuļnieka dzīve. Vai, liekot roku uz sirds, es varu teikt, ka tajā ir vieta izpriecām? Kāda muļķīga doma! Tā godīgi ņemot, man pat negribas izpriecu. Bet varbūt tās ir nepieciešamas? Dīvaina doma un ne visai patīkama.

Izmetis no galvas domas par Tomiju, es ķēros pie vēstuļu kārtošanas. Būtiskākā izrādījās manas māsīcas Rodas Despardas vēstule ar lūgumu izpalīdzēt. Tajā rītā man negribējās strādāt, un es ar prieku ķēros pie lūguma izpildes.

Es izgāju uz ielas un iekāpu taksometrā, kas mani aizvizināja līdz mājai, kurā mitinājās mana paziņa misis Ariadna Olivera.

Misis Olivera bija plaši pazīstama detektīvromānu rakstniece. Bet viņas istabene Millija bija kā drakons, kas apsargāja savas saimnieces mieru no jebkuriem ārpasaules satricinājumiem.

Manas acis iepletās neizteiktā jautājumā. Millija noteikti pamāja.

— Ejiet tieši augšā, mister Mark, — viņa teica. — Šodien viņa ir sliktā garastāvoklī. Varbūt jums izdosies to uzlabot.

Es uzkāpu pa kāpnēm, viegli pieklauvēju un, atbildi nesaņēmis, iegāju. Misis Oliveras kabinets bija samērā plaša istaba ar tapetēm, uz kurām bija attēloti lidojoši putni tropiskās lapās. Pēc visām pazīmēm spriežot, pati kabineta saimniece bija tuvu sajukumam. Viņa skraidīja pa istabu, murminot zem deguna. Uzmetusi man ātru un vienaldzīgu skatu, viņa turpināja skraidelēšanu. Pēc tam klīstošais skatiens pārslīdēja tapetēm, nokļuva līdz logam, un pēkšņi viņa samiedzās, kā negaidītu sāpju ķerta.

—   Bet kāpēc, — tukšumam pavēstīja misis Olivera, — kāpēc tas idiots uzreiz neteica, ka redzējis kakadu? Kā to var nepateikt? Viņš taču nekādi nevarēja to neredzēt! Bet, ja viņš to pateiks, sižets aizlidos pie visiem velniem. Nē, jābūt kaut kādai izejai … kaut kādai izejai…

Viņa iestenējās, sajauca īsi apgrieztos matus un pēkšņi krampjaini tos parāva. Pēc tam viņas skatiens noskaidrojās un viņa teica:

—   Sveiks, Mark. Es jūku prātā. — Stenēšana atsākās no jauna. — Un vēl tā Monika. Jo vairāk es cenšos viņu padarīt pievilcīgāku, jo vairāk viņa mani tracina. īsta stulbene! Un kāda pašpārliecinātība! Monika .. . Monika … Manuprāt, viņai nepiestāv šis vārds. Nensija? Varbūt Nensija ir labāk? Vai Džoanna? Mūžīgi šī Džoanna… Sjūzena? Nē, Sjūzena man jau ir bijusi. Tad varbūt Lučija… Lučija… Šķiet, viņa līdzinās Lūcijai… Sarkanmate… Svīteris ar augstu apkakli. Melnas zeķbikses? Katrā gadījumā — kājas melnas…

Bet šo cerību stariņu tūliņ pat aizklāja mākoņi — atcerējusies nepatikšanas ar kakadu, nelaimīgā misis Olivera atkal sāka skraidīt pa istabu. Tanī pašā laikā viņa automātiski pārvietoja dažādas lietiņas no vienas vietas uz otru. Iemīcījusi briļļu maku lakotā lādītē (tas viņai nenācās viegli, jo tur jau atradās ķīniešu vēdeklis), viņa dziļi nopūtās un teica:

—   Es priecājos, ka tas esat jūs.

—   Paldies.

—   Tas taču varēja būt jebkurš — kaut kāda muļķe, kas iedomājusies, ka man būtu jāpiedalās labdarības tirdziņā, kaut kāds aģents sakarā ar Milliju un viņas apdrošināšanas polisi, no kuras viņa kategoriski atsakās, vai arī atslēdznieks (bet tāda laime mums bieži neuzsmaida, vai ne?). Vai arī kāds žurnālists, kas lūdz interviju, ar saviem neveiklajiem jautājumiem, vienmēr vieniem un tiem pašiem — «Kā jūs izlēmāt kļūt par rakstnieci?», «Cik grāmatas jūs esat sacerējusi?», «Cik jūs nopelnāt?» un tā tālāk un bez gala. Nekad nezinu, ko lai uz to atbild, un jūtos idiotiski! Bet visviens, tāpēc ka es sajukšu prātā kakadu dēļ.

—  Neāķējas? — es līdzjūtīgi apvaicājos. — Varbūt man labāk iet prom?

—   Nē, nevajag. Jūs katrā gadījumā ienesat kaut kādas pārmaiņas.

Es pieņemu šo visai apšaubāmo komplimentu.

129

—   Cigareti gribat? — vaicāja misis Olivera, izklaidīgi mē-

9—1180

ģinot izrādīt viesmīlību. — Te kaut kur tās bija… Palūkojieties mašīnas futrālī.

—   Paldies, man ir pašam savas. Vēlaties? Ak jā, jūs taču nesmēķējat!

—    Un nedzeru, — teica misis Olivera. — Būtu labāk dzērusi. Kā tie amerikāņu izmeklētāji, kuri to vien dara kā cilā glāzīti, it kā tas atrisinātu visas problēmas. Nē, zināt, Mark, es tiešām nesaprotu, kā īstajā dzīvē ir iespējams noslēpt slepkavību. Man šķiet, ka, līdzko tu izdari slepkavību, visiem viss ir skaidrs.

—   Nieki. Jūs esat izdarījusi ne vienu vien desmitu slepkavību. Vismaz piecdesmit piecas. Vispār slepkavība kā tāda ir vienkārša un pati par sevi saprotama lieta. Noslēpt to — lūk, tas ir sarežģīti. Citiem vārdiem — izdomāt, kāpēc slepkavību būtu varējis izdarīt kāds cits.

—   Bet pabeigtā darbā vienmēr ir skaidrs, kāpēc?

—   Jā, taču ko man tas maksā! — drūmi iebilda misis Olivera. — Nē, kā gribat, bet vienmēr atrodas pieci seši no personāža, kas ir bijuši, teiksim, B. slepkavības vietas tuvumā. Un katram no viņiem ir iemesls slepkavībai. Tas nav normāli, ja vien B. nav bijis galīgs nelietis. Bet tādā gadījumā visiem ir nospļauties par to, vai viņu noslepkavoja un kas to izdarīja.

—   Saprotu, cik tas viss ir grūti, — es teicu. — Bet, ja jūs ar šādu uzdevumu veiksmīgi esat tikusi galā jau piecdesmit piecas reizes, tad tiksiet galā arī šoreiz.

—   Jā, es arī sev to saku, — teica misis Olivera, — atkārtoju to sev vēl un vēl, bet katru reizi nespēju tam noticēt, tāpēc arī tādas mokas.

Viņa atkal satvēra sev aiz matiem un spēcīgi parāva tos.

—   Nevajag! — es iekliedzos. — Tā jūs izrausiet sev matus!

—   Muļķības, — noteica misis Olivera. — Mati ir izturīgi. Kaut arī četrpadsmit gadu vecumā, kad slimoju ar šarlaku un man bija augsta temperatūra, tie man šeit priekšā izkrita. Šausmas! Un tikai pēc sešiem mēnešiem atkal atauga! Meitenei tas ir mokoši. Meitenes šajos jautājumos taču ir tik jūtīgas. Es to atcerējos vakar, kad apmeklēju slimnīcā Mēriju Delafontēnu. Viņai arī izkrīt mati tāpat kā man toreiz. Viņa man teica, ka tad, kad viņai kļūšot labāk, nākšoties domāt par parūku. Laikam sešdesmit gados mati vairs tik viegli neataug.

—   Nesen es redzēju, kā viena meitene izrāva otrai veselus matu kumšķus, — es teicu. Un ievēroju, ka manā balsī iezogas tāds kā lepnums, ka es tik labi pazīstu dzīvi.

—   Kādas dīvainas vietas jūs apmeklējat? — vaicāja misis Olivcra.

—   Tas bija kafejnīcā Celsijā.

—   Ak Celsijā, — misis Olivera novilka, — es domāju, ka tur var redzēt visu ko! Bītlomānus, konformistus, nonkonformistus. Par viņiem es rakstu maz, jo baidos sajaukt terminoloģiju. Uzskatu, ka jāraksta par to, ko zina.

—   Piemēram?

—   Par jūras ceļojumiem un viesnīcām, par slimnīcu problēmām un draudzes padomēm, par mākslas izsolēm, mūzikas festivāliem, par to, kā meitenes iepērkas, par dažādu komiteju un komisiju darbību, par jauniem cilvēkiem, kas apbraukuši pasauli ar autostopu, par zinātnes sasniegumiem un par pārdevējām …

Aizelsusies viņa apklusa.

—   Samērā plašs saraksts, — es piezīmēju.

—   Un tomēr paņemiet mani kādreiz līdzi uz kādu kafejnīcu vai bāru Celsijā, lai varu papildināt savus iespaidus par dzīvi, — teica misis Olivera.

—   Kad pavēlēsit. Šovakar gribat?

—   Nē, šovakar ne. Esmu pārāk ieslīgusi darbā, pareizāk — pārdzīvojumos, ka nerakstās. Autoram par to nav nekā mokošāka, kaut arī viss ir vienas vienīgas mocības, izņemot tos mirkļus, kad prātā iešaujas kāda ideja un nevari vien sagaidīt brīdi, lai sēstos pie rakstāmgalda. Sakiet, Mark, — jūs ticat iespējai nogalināt no attāluma?

—   Ko jūs saucat par slepkavību no attāluma? Nospiest pogu un raidīt nāvējošu radioaktīvu staru?

—   Nē, es nerunāju par zinātnisko fantastiku, — domīgi teica misis Olivera, — drīzāk gan par melno maģiju.

—   Vaska lelles, sadurstītas ar kniepadatām?

—   Vaska lelles vairs nav modē, — misis Olivera skeptiski teica, — bet dīvainas lietas notiek vēl joprojām — Āfrikā vai Rietumeiropā … Daudz ko runā … Piemēram, ka ne no šā, ne no tā pēkšņi nomirst kāds aborigēns. Un nāvi izsaukušas dažādas burvestības … Ar vārdu sakot, jūs saprotat, par ko es runāju.

Es teicu, ka mūsdienu zinātne šādus gadījumus izskaidro ar suģestiju. Upuris uzzina, ka burvis viņu nolēmis nāvei,— pārējo izdara zemapziņa.

Misis Olivera nosprauslojās.

9*

131

—   Lai tik kāds liek manīt, ka man jāmirst, un es darīšu visu, lai viņa cerības neattaisnotu!

Es iesmējos.

—   Jūsu dzīslās plūst daudzu paaudžu Rietumeiropas skeptiķu asinis. Jums uz to nav nosliece.

—   Tātad šādu iespēju jūs tomēr piejaujat?

—   Es pietiekami labi nepārzinu šīs lietas. Kāpēc jūs pēkšņi par to iedomājāties? Gribat savā jaunajā šedevrā kādu nogalināt ar iedvesmas spēku?

—   Nē, goda vārds — ne. Apmierināšos ar veco labo žurku indi jeb arsēnu vai arī ar kādu neasu priekšmetu. Šaujamieroči bieži vien šauj greizi. Bet jūs taču neatnācāt parunāties par manām grāmatām!

—   Godīgi sakot, nē. Lieta tāda, ka mana māsīca Roda Desparda organizē baznīcas labdarības pasākumu, un. ..

—   Nē, nē, nekad vairs! — misis Olivera iekliedzās.

—   Jūs zināt, 'kas pēdējo reizi notika? Es sarīkoju noziedznieka medības, un pirmais, uz ko mēs uzdūrāmies, — īsts līķis! To nav tik vienkārši pārdzīvot!

—   Nevajag nekādas medības! Viss, ko jums vajadzētu darīt, būtu — sēdēt goda vietā un dalīt grāmatas ar autogrāfiem. Pieci šiliņi gabalā.

—   Nu, es nezinu, — šaubu pilnā balsī novilka misis Olivera. — Tā varbūt ir cita lieta. Bet vai man nevajadzēs atklāt šos svētkus? Runāt kaut kādas muļķības? Vai arī ierasties ar cepuri galvā?

Es apzvērēju, ka nekas tamlīdzīgs viņai nebūs jādara.

—   Tas aizņems tikai divas stundas, — es viņu pierunāju,

—   bet pēc tam būs kriketa mačs … nē, sezona nav piemērota … Tātad bērnu balle. Vai arī konkurss par labāko masku …

Mani partrauca mežonīgs misis Oliveras kliedziens.

—   Lūk! — viņa kliedza. — Kriketa mačs! Nu, protams! Viņš redz to pa logu… redz, kā bumbiņa uzlido gaisā, un tas novērš viņa uzmanību. Tāpēc arī viņš nerunā par kakadu. Cik labi, ka jūs atnācāt, Mark! Jūs esat burvīgs!

—   Man nav sevišķi skaidrs, kā tas var. ..

—   Droši vien. Bet man ir skaidrs! Tas ir diezgan sarežģīti, un es negribu tērēt laiku paskaidrojumiem. Bija ļoti patīkami jūs redzēt, bet tagad es jūs ļoti lūdzu iet projām. Un iespējami ātrāk.

—   Protams. Bet kā būs ar svētkiem…

—  Es padomāšu. Tagad lieciet man mieru! Nu, kur es noliku brilles? Nē, tik tiešām, visām lietām ir tendence pazust…

Otrā nodaļa

I

Misis Džeratija atvēra durvis ar viņai piemītošo straujumu un enerģiju. Tā bija nevis atbilde uz durvju zvanu, bet drīzāk gan žests, kuram vajadzēja nozīmēt: «Nu, beidzot es tevi pieķēru gan!»

—   Nu? Ko vajag? — viņa kareivīgi noprasīja.

Uz sliekšņa stāvēja necila izskata puišelis. Tādu seju neievērosi. Ja arī ievērosi, tad — neatcerēsies. Puišelis, kādu ir daudz.

Viņš nošņaukājās, jo bija saaukstējies.

—   Vai šeit dzīvo mācītājs?

—   Tev vajag tēvu Gormanu?

—   Jā, viņu lūdz.

—   Kas lūdz, uz kurieni un kāpēc?

—   Uz Bentalstrītu, divdesmit trīs. Teica, ka sieviete mirstot. Lūk, misis Kopinsa mani arī atsūtīja. Viņš taču ir kato-ļu mācītājs, vai ne? Teica, ka vikārs nederot.

Misis Džeratija, pārliecinājusi viņu, ka tas tiešām ir katoļu mācītājs, un pateikusi, lai puišelis paliek uz vietas, pati iegāja namā. Pēc pāris minūtēm parādījās gara auguma padzīvojis garīdznieks ar sakvojāžu.

—   Es esmu tēvs Gormans, — viņš stādījās priekšā. — Tu teici — Bentalstrīta? Tas ir pie šķirotavas?

—   Tieši tā. Divus soļus no šejienes.

Viņi devās ceļā. Mācītājs gāja ātri, lieliem soļiem.

—   Tu, šķiet, teici «misis Kopinsa», vai ne?

—   Tā ir saimniece. Viņa izdod istabas. Bet aicina jūs pie īrnieces. Viņas uzvārds ir Dēvisa vai tamlīdzīgi…

—   Dēvisa … Dēvisa … Kaut kā neatceros …

—  Jūsu… viņa ir jūsu! No ka-to-ļu draudzes. Vikārs, viņa teica, neder.

Mācītājs piekrītoši pamāja. Pēc dažām minūtēm viņi sasniedza Bentalstrītu. Puišelis parādīja lielu, neizskatīgu namu, līdzīgu pārējiem lieliem un neizskatīgiem namiem.

—   Jums šeit.

—   Tu nenāksi?

—   Es šeit nedzīvoju. Misis Kopinsa man iedeva naudu, lai jūs atvedu.

—   Skaidrs. Bet kā tevi sauc?

—   Maiks Porters.

—   Paldies, Maik!

—   Lūdzu! — Maiks teica un svilpodams devās projām.

23. nama durvis atvērās. Uz sliekšņa stāvošā misis Ko-

pinsa — dūšīga, ar sarkanu seju — priecīgi sveicināja garīdznieku.

—   Nāciet, nāciet! Manuprāt, viņas dzīvība karājas mata galā. Būtībā viņai vajadzētu atrasties slimnīcā, nevis šeit. Bet vai tagadiņ ārstu sagaidīsi? Kad manas māsas vīrs salauza kāju, ārstu nācās gaidīt sešas stundas. Kauns un negods! Veselības aizsardzība! Smieklīgi! Tik vien kā nosaukums … Naudu iekasēt — to jā, bet, kad vajadzīga palīdzība, — ta nekā!

Tā viņa runāja, vedot mācītāju augšup pa šaurām un stāvām kāpnēm.

—   Kas viņai noticis?

—   Gripa bija. Pēc tam it kā palika labāk. Acīmredzot piecēlās par ātru. Vakarvakarā atnāca pilnīgi zaļa. Apgūlās. Neko neēda. Ārstu lūdza nesaukt. Šorīt no rīta es uzreiz sapratu, ka viņai ir briesmīgs drudzis. Slimība pārsviedusies uz plaušām.

—   Plaušu karsonis?

Ar grūtībām uzrāpusies pa trepēm, misis Kopinsa sāka elst kā lokomotīve. Tam acīmredzot vajadzēja nozīmēt «jā».

Atvērusi durvis, viņa atgāja malā, lai palaistu garām tēvu Gormanu. Uzspēlētā možumā uzsaukusi: «Lūk, arī cienīgtēvs ir klāt! Tagad viss būs labi!» — viņa pazuda.

Ar vecmodīgām mēbelēm mēbelētajā istabā bija ļoti tīrs. Pie loga gulēja sieviete. Mācītājam ienākot, viņa vārgi pagrieza galvu.

—   Jūs atnācāt… mums ir maz laika, — viņa teica aizelsdamās, — tāda ļaundarība … Man vajag … vajag … es tā nedrīkstu nomirt… jānožēlo … mani grēki… liels . .. smags grēks…

Viņas skatiens bija izklaidīgs, tad acis aizvērās. Runa kļuva nesakarīga.

Piegājis pie gultas, tēvs Gormans vērsās pie mirējas ar vārdiem, kurus viņam nācās teikt tik bieži, diemžēl pat pārāk bieži, — uzmundrinošiem mierinājuma vārdiem, viņa ticības vārdiem. Istabā iestājās miers. Nelaimīgās skatiens vairs nepauda ciešanas.

Pēc tam kad garīdznieks bija beidzis lūgšanu, mirēja atkal ierunājās:

—   Jāaptur… vajag apturēt… Jums vajag…

—   Es izdarīšu visu, ko vajag. Uzticieties man, — uzmundrinoši teica mācītājs.

Pēc brīža vienlaicīgi ieradās ārsts un «Atrās palīdzības» mašīna. Misis Kopinsa viņus sagaidīja ar ļaunu prieku.

—   Kā vienmēr, nokavējāt! — viņa teica. -— Viņa ir mirusi!

II

Tēvs Gormans atgriezās mājup jau tumsā. Vakarā solīja miglu, un tā sabiezēja arvien vairāk. Mācītājs apstājās, sabozās. Kāds fantastisks, neticams notikums! Interesanti, cik daudz tur ir murgu, ko izsauc augsta temperatūra? Visā dzirdētajā daļa patiesības tomēr ir. Bet kāda ir šī daļa? Katrā gadījumā ir ļoti svarīgi pierakstīt uzvārdus, kamēr tie vēl nav izvējojušies no atmiņas. Bet pēc tam viņam ir Reliģiskās biedrības sapulce. Viņš steidzīgi iegriezās pirmajā kafejnīcā, kas bija pa ceļam, un, pasūtījis tasīti kafijas, apsēdās. Paskatījās apkārt. Pārmeklēja sutanas kabatas. Ak, šī Džeratiļa — viņš taču lūdza salabot oderi! Kā vienmēr, bez rezultātiem: piezīmju grāmatiņa, zīmuļa gals un monētas aizkritušas aiz oderes. Dažas monētas un zīmuļa galu viņam tomēr izdevās izzvejot, bet ar piezīmju grāmatiņu bija jau sliktāk. Kad atnesa kafiju, viņš palūdza arī papīra lapu.

Tas bija gabals no kaut kādas saplēstas pakas. Tēvs Gormans piekrītoši pamāja un paņēma to. Un sāka pierakstīt uzvārdus — tas ir pats galvenais, tikai neaizmirst tos! Viņš taču tik slikti atceras uzvārdus …

Durvis ar troksni atvērās, un kafejnīcā ievēlās trīs brašuļi retro stilā. Brašuļi trokšņaini ieņēma vietas.

Tēvs Gormans beidza sastādīt sarakstu. Salocījis papīra gabaliņu, viņš gribēja to ielikt kabatā, bet, atcerējies par caurumu, darīja tāpat kā daudzas reizes — ielika zābakā.

Nesteidzīgiem soļiem kafejnīcā ienāca vēl viens apmeklētājs un apsēdās tālākajā stūrī. Kafija izrādījās vāja, un tēvs Gormans, pieklājības pēc izdzēris pāris malku, palūdza rēķinu un samaksāja. Pēc tam piecēlās un izgāja. Arī jaunpienākušais apmeklētājs pēkšņi mainīja savus plānus. Viņš paskatījās pulkstenī un, it kā atcerējies, ka kavē, steidzīgi devās projām.

Migla ātri sabiezēja. Tēvs Gormans pielika soli. Viņš labi pazina savu rajonu un tādēļ nolēma saīsināt ceļu, nogriežoties šķērsielā pie paša dzelzceļa uzbēruma. Aizmugurē bija dzirdami soļi, bet viņš tiem nepievērsa uzmanību. Tad ta brīnums!

Sitiens ar nūju viņu pārsteidza pilnīgi nesagatavotu. Viņš aizķērās un pakrita.

III

Svilpojot «Papiņš O'Flinns», doktors Korigans ienāca apgabala policijas inspektora Ležēna kabinetā.

—   Apskatīju es jūsu mācītāju! — viņš priecīgi izmeta.

—   Jūsu slēdziens?

—   Nu, detaļas mēs pataupīsim ekspertīzei. Bet kopumā viņu ir pamatīgi apstrādājuši ar koku. Acīmredzot nosists viņš ir ar pirmo sitienu, bet noziedznieks, lai kas viņš arī būtu, drošības labad sitis vēl vairākkārt. Nepatīkama lieta.

—   Jā, — piekrita Ležēns.

Viņš bija spēcīgs vīrietis, tumšiem matiem un pelēkām acīm. Neraugoties uz ārējo flegmu, izteiksmīgie žesti norādīja uz viņa izcelsmi no franču hugenotiem.

—   Nepatīkamāka par parastu laupīšanu, — ar šaubām balsī viņš teica.

—   Vai tad viņu arī aplaupīja? — ārsts pavaicāja.

—    Droši vien. Kabatas bija izgrieztas uz āru, bet sutanas odere — saplēsta.

—  Uz kādu laupījumu viņi cerēja? — Korigans jautāja. — Draudzes mācītāji parasti ir pliki kā baznicas žurkas.

—    Bet viņi sašķaidīja viņam galvu, lai lieku reizi par to pārliecinātos, — domigi noteica Ležēns. — Interesanti būtu zināt, kāpēc.

—   Iespējamas divas atbildes, — Korigans teica. — Pirmā: to izdarījis kāds jauns nelietis, kam patīk vardarbība vardarbības dēļ. Mūsu dienās tādu ir ne mazums, un atliek tikai to nožēlot.

—   Un otra atbilde?

Ārsts paraustīja plecus.

—   Kādam bija naids pret tēvu Gormanu. Tā taču var būt?

Ležēns papurināja galvu.

—   Augstākā mērā maz ticams. Viņu šeit labi pazina un mīlēja. Cik zināms, ienaidnieku viņam nebija. Arī laupīšana ir maz ticama. Ja vien …

—   Ja vien kas? — Korigans pavaicāja. — Policija atklājusi kādu svarīgu detaļu? Pareizi?

—   Viņam bija kaut kas tāds, ko noziedznieks nav atradis! Ja gribam būt precīzi — zābakā.

Korigans iesvilpās.

—   Gandrīz detektīvstāsts!

Ležēns pasmaidīja.

—   Nekas pārsteidzošs. Kabatā viņam bija caurums. Seržants Pains runāja ar viņa dzīvokļa saimnieci. Viņa acīmredzot ir stipri vien nolaidīga — nav labojusi viņam apģērbu. Saimniece atzinās, ka tēvs Gormans bieži vien papīrus un vēstules bāzis zābakā, baidīdamies, ka tie aizkritīs aiz sutanas oderes.

—   Bet slepkava to neiedomājās?

—   Tas viņam pat prātā nenāca. Protams, pieļaujot, ka viņš dzinās pēc šī papīra gabaliņa, nevis mācītāja nožēlojamajiem grašiem.

—   Un kas tur ir rakstīts?

Ležēns iebāza roku rakstāmgalda atvilktnē un izņēma no turienes saburzītu papīriņu.

—   Seit ir uzvārdu uzskaitījums, — viņš teica.

Korigans ziņkārīgi pētīja lapiņu. Uz tās bija rakstīts:

Ormrods

Sendfords

Parkinsons

Heskets-Dibuā

Sovs

Hārmondsvorts

Takertons

Korigans?

Delafontēns?

Viņš sarauca uzacis.

—   Bet tur pieminēts arī mans uzvārds!

—   Vai jums šie uzvārdi kaut ko izsaka?

—   Absolūti neko!

—   Jūs bijāt pazīstams ar tēvu Gormanu?

—   Nē.

—   Tad jus diez vai varēsit but mums noderīgs.

—   Ko, pēc jūsu domām, varētu nozīmēt šis saraksts? Un vai tas vispār kaut ko nozīmē?

Ležēns no tiešas atbildes izvairījās.

—   Ap septiņiem vakarā pie tēva Gormana atskrēja puišelis. Viņš teica, ka mirst sieviete un lūdz viņu atnākt. Tēvs Gormans tūliņ devās viņam līdzi.

—   Uz kurieni? Ja tas jums ir zināms.

—   Zināms. To noskaidrot nebija grūti. Bentalstrīta 23. Mājas īpašnieces uzvārds — Kopinsa. Viņš bija izsaukts pie misis Dēvisas. Pie slimnieces mācītājs ieradās ceturksni pāri septiņiem un bija tur apmēram pusstundu. Pirms pašas «Atrās palīdzības» mašīnas ierašanās misis Dēvisa nomira.

—   Skaidrs.

—   Bet tēvu Gormanu visai drīz redzēja mazā kafejnīciņā «Pie Tonija». Reputācija tai ir pieklājīga, nekas pretlikumīgs tur nav noticis. Bet baro ne visai labi, un pastāvīgu klientu ir maz. Tēvs Gormans pasūtīja tasīti kafijas. Pēc tam acīmredzot pārmeklēja kabatas un, neatradis cerēto, palūdza Toniju, tas ir, saimnieku, atnest papīru. Un, lūk, — viņš ar pirkstu norādīja, — te tas ir.

—   Un tālāk?

—   Kad Tonijs atnesa kafiju, mācītājs kaut ko rakstīja. Viņš drīz aizgāja, kafiju neizdzēris, — un par to es viņu nevainoju, — bet uzrakstījis šo sarakstu un iebāzis to zābakā.

—   Vai kafejnīcā bija vēl kāds?

—  Tris puiši, tie, kurus sauc par «zelta jaunatni», un vēl kāds vecāks cilvēks. Viņš aizgāja, tā arī neko nepasūtījis.

—   Viņš aizgāja tūliņ pēc mācītāja?

—   Iespējams. Tonijs tam nebija pievērsis uzmanību. Kā viņš izskatījās, arī to Tonijs nebija ievērojis. Teica, ka āriene esot bijusi necila, bet izskatījies pieklājīgi. Kungs, kādu ir daudz. Vidēja auguma, tumši zilā vai brūnā mētelī. Ne tumšmatis, ne gaišmatis. Šķiet, ka viņam nav nekāda sakara ar šo lietu. Bet ko var zināt… Viņš nav ziņojis, ka redzējis mācītāju kafejnīcā «Pie Tonija». Mēs lūdzam atsaukties visus, kas redzējuši tēvu Gormanu laikā no piecpadsmit pirms astoņiem līdz ceturksni pāri astoņiem. Pagaidām atsaukušies tikai divi — kāda sieviete un kaimiņu aptiekas īpašnieks. Es drīz ar viņu tikšos. Līķi atrada divi puišeļi ceturksni pāri astoņiem Veststrītā. Jūs zināt šo ielu? Pareizāk būtu teikt — šķērsiela, kas no vienas puses piekļaujas dzelzceļa uzbērumam. Nu, un visu pārējo jūs zināt.

Korigans pamāja. Un, uzsitis ar plaukstu pa papīra lapeli, pavaicāja:

—   Kādas ir jūsu domas?

—   Es domāju, ka tā ir svarīga liecība.

—   Mirēja viņam kaut ko izstāstīja, un viņš steidzās pierakstīt uzvārdus? Vienīgais, kas izraisa šaubas — vai viņš tā varēja rīkoties, jo viņu saistīja grēksūdzes noslēpums.

—   Bet varbūt šoreiz slepkavība nebija nepieciešama, —

Ležēns teica. — Piemēram, pieņemsim, ka šie uzvārdi pieder cilvēkiem, kas bija ievilkti… teiksim, šantāžā …

—   Jūs tā domājat?

—   Es vēl neko nedomāju. Tā ir tikai darba hipotēze. Vesela rinda cilvēku kļuvuši par šantāžas upuriem. Mirēja vai nu pati bija šantāžiste, vai zināja par šantāžu. Vispār var iedomāties viņas grēku nožēlu — grēksūdzi — un vēlēšanos kaut kā labot pāri nodarīto. Tēvs Gormans viņai to apsolīja.

—   Bet tālāk?

—   Tālāk mēs nonākam varbutibu zeme. Piemeram, kads nodarbojas ar izspiešanu un nevēlas zaudēt ienākumu avotu. Pēkšņi viņš uzzina, ka mirstošā misis Dēvisa uzaicinājusi pie sevis mācītāju. Loģika visu pārējo pasaka priekšā.

—   Interesanti, — teica Korigans, atkal iegrimdams saraksta pētīšanā. — Ko, pēc jūsu domām, nozīmē jautājuma zīmes pie pēdējiem diviem uzvārdiem?

—   Varbūt tēvs Gormans nebija pārliecināts, ka pareizi atcerējies uzvārdus.

—   Uzvārdu Korigans, protams, viegli sajaukt ar uzvārdu Maligans, — doktors pavīpsnāja. — Tas ir pilnīgi ticami. Bet tādu uzvārdu kā Delafontēns jūs vai nu atceraties, vai aizmirstat. Jūs saprotat manu domu? Un dīvaini, ka nav norādīta neviena adrese.

Viņš vēlreiz pārlasīja sarakstu.

—   Parkinsons… Nu, Parkinsonu mums ir vairāk, nekā vajag. Sendfords — arī samērā populārs uzvārds. HesketsDibuā — mēli var izmežģīt… Tādu droši vien nav daudz.

Un, pakļāvies mirkļa iedvesmai, viņš pasniedzās pēc telefona grāmatas.

—   No E līdz L … Tā, skatāmies tālāk … Heskets, misis H … «Džons un Kompānija» — atslēdznieki… Sers Izidors .. . Ahā! Lūk… Lēdija Hesketa-Dibuā, Sautvesta 1, Elmerskvērs 49. Piezvanīsim viņai?

—   Un ko mēs teiksim?

—   Tad jau redzēs, — pārgalvīgi atsaucās doktors Korigans.

—   Rīkojieties, — Ležēns teica.

—   Ko? — Korigans paskatījās platām acīm.

—   Es teicu, rīkojieties, — atkārtoja Ležēns, atdarinot Korigana pārgalvību. — Kāpēc jūs tā apstulbāt? — Viņš pacēla klausuli. — Man, lūdzu, pilsētu, — un pievērsās Koriganam: — Numuru!

—   Grovenora 64578.

Ležēns atkārtoja numuru un pasniedza klausuli Koriganam.

—   Savus augļus baudiet pats, — viņš noteica.

Nedaudz apjucis, Korigans gaidīja. Ilgi signāli, pēc tam tika pacelta klausule. Astmatiska sievietes balss teica:

—Grovenora 64578 klausās.

—   Vai šis ir lēdijas Hesketas-Dibuā numurs?

—   Nu … kā to ņem … jā .. .

Nenoteiktajai atbildei Korigans nepievērsa uzmanību.

—   Vai es varētu ar viņu parunāt?

—   Nē, nevarat. Lēdija Hesketa-Dibuā aprīlī nomira.

—  O! — Apstulbinātais Korigans, nenoklausījies satraukto «Bet kas zvana?», lēnām nolika klausuli.

Viņš pārmetoši paskatījās uz Ležēnu.

—   Tad lūk, kāpēc jūs gribējāt, lai es zvanu!

Ležēns viltīgi pasmīnēja.

—   Un acīmredzamais mēdz nākt par labu lietai, — viņš piezīmēja.

—  Aprīlī… — Korigans aizdomājās. — Pagājuši pieci mēneši… pieci mēneši no tā brīža, kad šantāžisti vai arī kas tie būtu pārstājuši viņu traucēt… Vai tā nebija pašnāvība?

—   Nē. Viņa nomira ar audzēju smadzenēs.

—   Tad sāksim no sākuma, — teica Korigans un atkal iedziļinājās sarakstā.

Ležēns nopūtās.

—   Un vispār — saraksts var arī neko nenozīmēt. Pilnīgi iespējams, ka tajā miglainajā vakarā notika parasts vardarbības akts, un tad notvert noziedznieku mēs varēsim tikai tajā gadījumā, ja mums uzsmaidīs laime.

—  Jūs neiebildīsiet, ja es tomēr nodarbošos ar šo sarakstu? — Korigans pajautāja.

—   Lūdzu. Rīkojieties. No visas sirds vēlu veiksmi.

—   Jūs gribat teikt, ka neticat panākumiem, ja pats nepiedalīsities. Neesiet tik pašpārliecināts! Es ķeršos pie uzvārda «Korigans». Misters Korigans vai misis Korigana ar lielu jautājuma zīmi.

Trešā nodaļa

I

— Mister Ležēn, es tiešām nezinu, ko vēl varētu jums pastāstīt. Es jau visu izstāstīju jūsu seržantam: kas ir misis

Dēvisa un no kurienes viņa ir — nezinu. Pie manis viņa dzīvoja sešus mēnešus. Maksāja regulāri, tā teikt, bija cienījama un patīkama sieviete. Bet, ko jūs no manis gribat, es nespēju saprast.

Aizelsusies misis Kopinsa apklusa un gandrīz vai naidīgi palūkojās uz Ležēnu. Viņš savukārt pasmaidīja — maigi un nedaudz skumji. Pēc pieredzes Ležēns zināja, ka šāds smaids iedarbojas atbruņojoši.

—  Tikai nedomājiet, ka es negribu jums palīdzēt, — misis Kopinsa steidzās labot savu kļūdu.

—   Es jums pateicos. Palīdzība — tieši tā mums tagad ir vajadzīga. Sievietes parasti instinktīvi sajūt daudz vairāk nekā vīrieši.

Gājiens izrādījās pareizs un iedarbīgs.

—   Ak, — misis Kopinsa teica, — žēl gan, ka Kopinss jūs nedzird! Vienmēr man piesējās! «Pļāpā par lietām, par kurām tev nav nekādas jēgas!» viņš teica un nospurdzās. Bet deviņos gadījumos no desmit man izrādījās taisnība!

—   Tieši tāpēc es gribu zināt jūsu domas par misis Dēvisli. Kā jums šķiet, vai viņa bija nelaimīga?

—   Domāju, ka ne. Man viņa šķita lietišķa sieviete. It kā jau iepriekš būtu izplānojusi visu savu dzīvi un tagad to pakļauj šim plānam. Kā es saprotu, viņa strādāja kaut kādā firmā, kas studēja pircēju pieprasījumu. Staigāja apkārt un izprašņāja, kādu veļas pulveri vai miltus lieto, cik iztērē nedēļā un kā šo summu sadala. Es vienmēr esmu uzskatījusi, ka šāds darbs — tā ir vistīrākā spiegošana. Un kāpēc tas valdībai vai vēl kaut kam, kas par to interesējas, ir vajadzīgs? Nositiet mani, es joprojām nesaprotu. Jautā, cik gribi, uzzināsi tikai to pašu, kas tāpat ir zināms. Bet visapkārt visi vai prātā sajukuši ar tām aptaujām. Ja tā, tad nabaga misis Dēvisa bija ļoti piemērota šim darbam: patīkamas manieres, neuzbāzīga, jautāja lietišķi, mierīgi.

—   Jūs precīzu firmas nosaukumu nezināt?

—   Nē, baidos, ka ne.

—   Vai viņa kādreiz pieminēja savus radiniekus?

—   Nē. Es tā saprotu, ka viņa bija atraitne, vīrs miris jau pirms daudziem gadiem. Viņš it kā esot slimojis, bet par to viņa runāja maz.

—   Bet vai viņa nestāstīja, no kurienes ir, kur viņas dzimtā puse?

—   Es nedomāju, ka viņa dzimusi Londonā. Atbraukusi kaut kur no ziemeļiem.

—   Vai jums nešķita, ka viņā ir … kā lai to pasaka … kaut kāds noslēpums?

Ležēns nedaudz baidījās uzdot šo jautājumu. Ja viņa ir apķērīga sieviete… bet misis Kopinsa neizmantoja priekšā teikto.

—   Nē. Taisnību sakot, neko tādu neievēroju. Viņas runās nekā tāda nebija. Mani nedaudz pārsteidza, lūk, kas — viņas čemodāns. Tas nebija jauns, bet labs, un uz tā bija iniciāļi «Dž. D.», tas ir, Džesija Dēvisa. Bet, ja uzmanīgāk ieskatījās, tad varēja redzēt, ka otrais burts ir pārtaisīts. Manuprāt, no «H». Bet varbūt arī no «A». Es, protams, nodomāju, ka tas nav nekas īpašs. Labs čemodāns, lietots — tādu var nopirkt par lētu naudu, un tad monogramma ir jāpārtaisa. Mantu viņai nebija daudz — viens čemodāns, un viss.

To Ležēns zināja. Personīgās lietas nomirušajai bija apbrīnojami maz. Viņa neglabāja ne vēstules, ne fotogrāfijas. Neatrada arī apdrošināšanas polisi, bankas un čeku grāmatiņu. Vienīgi personīgās drēbes — ērtas, neuzkrītošas, labas kvalitātes un gandrīz jaunas.

—  Jūs uzskatāt, ka viņa bija pilnībā apmierināta ar dzīvi?

—   Droši vien.

Atbilde neskanēja sevišķi pārliecinoši, toties Ležēns tūdaļ pieķērās šai domai.

—   Tikai «droši vien»?

—   Par to kaut kā īpaši nedomā, vai ne? Viņai bija nauda, labs darbs, kāpēc lai viņa būtu neapmierināta? īpaša jautrība viņai nepiemita, bet, kad saslima .. .

—   Jā, jā, kas notika, kad viņa saslima? — Ležēns painteresējās.

—   Sākumā bija it kā sarūgtināta. Teica, ka tas izsitot no sliedēm. Teica, ka nākšoties atlikt vairākas lietišķas tikšanās. Bet gripa ir gripa, tur neko nevar darīt. Viņa uzvārīja tēju, iedzēra aspirīnu un likās gultā. Es piedāvājos izsaukt ārstu, bet viņa teica, ka neesot nekādas jēgas. Ka gripas gadījumā neko citu nevajagot kā palikt gultā, siltumā, bet man ieteica turēties no viņas pa gabalu, lai arī nesaslimtu. Kad viņai kļuva labāk, es šo un to izvārīju — karstu zupiņu, kādreiz risu pudiņu. Viņa nejutās labi, bet kā jau pie gripas, ne vairāk. Kad temperatūra krītas, vienmēr ir vājums un slikts garastāvoklis. Arī viņai tā bija. Es atceros — sēž viņa pie savas gāzes plītiņas un saka: «Slikti, ka ir tik daudz laika domāt. Es to nemīlu. Garastāvoklis bojājas.»

Ležēns izlikās klausāmies ar visdziļāko interesi. Tas pamudināja misis Kopinsu atcerēties arvien jaunus un jaunus sīkumus.

—   Es viņai atnesu žurnālus palasīt. Bet viņa acīmredzot negribēja lasīt. Atceros, vienu reizi viņa saka: «Ja ievēro, ka kaut kas notiek ne tā, kā vajag, tad taču labāk ir turēties no tā tālāk, vai ne?» Es atbildu: «Protams, balodīt, protams.» Bet viņa: «Es tomēr nezinu un nekad neesmu zinājusi.» Tad es viņai: «Nu, varbūt jums ir taisnība.» Bet viņa man atbild: «Es vienmēr esmu rīkojusies godīgi. Man nav ko sev pārmest.» Es atteicu, ka «protams, balodīt, protams!», bet pati savā prātā nodomāju — droši vien firmā, kurā viņa strādā, kāds krāpies ar rēķiniem un viņa uzodusi, bet pēc tam nolēmusi, ka nav vērts iejaukties.

—   Iespējams, — Ležēns piekrita.

—   Tā vai citādi, viņa izveseļojās vai gandrīz izveseļojās un aizgāja uz darbu. Es centos iestāstīt, ka viņa to dara par agru. «Pagaidiet vēl kādu dieniņu,» es viņai teicu. Un kā paredzējusi! Nākamās dienas vakarā atnāk, es skaidri redzu — viņai ir drudzis. Un kāds vēl! Ar pēdējiem spēkiem uzkāpa pa trepēm. «Jums noteikti jāizsauc ārsts!» cs saku, bet viņa — neparko, kaut arī paliek sliktāk. Acis stiklainas, vaigi deg, knapi elpo! Bet nākamās dienas vakarā viņa ar grūtībām man izdveš: «Mācītāju .. . Man vajag mācītāju — un ātrāk. .. citādi būs par vēlu.» Un izrādījās, ka viņai vajag nevis mūsu vikāru, bet gan katoļu mācītāju! Es pat nezināju, ka viņa ir katoliete. Istabā nebija ne krucifiksa, nekā tamlīdzīga…

Krucifikss mirušajai tomēr bija, to atrada pašā čemodāna dibenā. Bet Ležēns neko neteica. Viņš klausījās.

—   Es izgāju uz ielas un liku puišelim Maikam aizskriet pēc tēva Gormana no Sv. Dominika baznīcas. Pēc tam piezvanīju ārstam un «Ātrajai palīdzībai». Uz sava rēķina. Bet viņai neko neteicu.

—   Kad atnāca mācītājs, jūs viņu pavadījāt uz istabu?

—   Jā. Un atstāju viņus vienus.

—   Jūs atceraties, ko viņai teica mācītājs vai viņa — mācītājam?

—   Nē, vairs neatceros. Es pati teicu, ka tagad mācītājs ir šeit un viss būs labi, centos viņu uzmundrināt. Nē, atceros — kad es taisīju ciet durvis, viņa kaut ko teica par ļaundarību. Pēc tam par zirgiem vai zirgu skriešanās sacīkstēm. Es pati arī kādreiz spēlēju totalizatorā, protams, uz mazām summām. Bet tur taču ir tik daudz krāpnieku, šajās sacīkstēs…

—   Ļaundarība, — Ležēns atkārtoja. Viņu šis vārds pārsteidza.

—   Katoļiem pirms nāves ir jāizsūdz grēki, vai ne? Tā acīmredzot arī bija grēksūdze.

Ležēns nešaubījās, ka tā bija grēksūdze, bet viņa iztēli bija satraucis vārds, ko lietojusi sieviete. Ļaundarība…

Liela ir bijusi šī ļaundarība, viņš domāja, ja mācītāju, kas par to uzzināja, izsekoja un nosita ar koku.

II

No pārējiem trim īrniekiem nebija nekādas jēgas. Divi no viņiem — bankas ierēdnis un padzīvojis vīrietis, kalpotājs apavu veikalā, — šajā mājā bija nodzīvojuši vairākus gadus. Trešā īrniece — divdesmitseptiņgadīga meitene, pārdevēja no netālā universālveikala, — šajā namā mitinājās nesen. Viņi visi tik tikko atcerējās, kā misis Dēvisa izskatījās. Arī sieviete, kas tēvu Gormanu bija redzējusi tajā vakarā uz ielas, nevarēja sniegt kaut cik derīgu informāciju. Viņa bija katoliete, sv. Dominika draudzes locekle, un labi pazina tēvu Gormanu. Viņa redzēja, kā viņš bez desmit astoņos, nogriezies no Bcntalstrītas, devās uz kafejnīcu «Pie Tonija».

Liecības, ko sniedza misters Osborns, Bārtonstrītas stūra aptiekas īpašnieks, bija daudz būtiskākas.

Viņš bija neliela auguma vīrietis vidējos gados, ar lielu galvu, apaļu atklātu seju un ar brillēm.

—   Labvakar, vecākā inspektora kungs! Nāciet šeit, lūdzu!— Viņš pacēla daļu vecās letes virsas, atbrīvodams eju. Ležēns iegāja telpas dziļumā. Pagājis garām provizora telpai, kur baltā virsvalkā ģērbies jauns cilvēks ar profesionāla iluzionista veiklību gatavoja pudelītes ar zālēm, un izgājis cauri gaitenim, viņš nokļuva mazā istabiņā, kurā bija tikai divi mīkstie krēsli, galds un rakstāmpults. Misters Osborns ar noslēpumainu sejas izteiksmi aizvilka biezos aizkarus, kas atdalīja istabiņu no gaiteņa, un apsēdās krēslā, norādīdams Ležēnam uz otru. Satraukti un priecīgi mirdzinot acenes, viņš paliecās uz priekšu.

—   Ir noticis tā, ka es varu jums būt noderīgs. Tanī vakarā es nebiju sevišķi aizņemts — darba gandrīz nekāda, un laiks riebīgs. Aiz letes palika mana palīdze. Ceturtdienās

mēs aptieku slēdzam astoņos. Bet uz ielas bija migla, un pircēju bija maz. Es izgāju uz sliekšņa paskatīties, kāds laiks, un vēl nodomāju, cik ātri sabiezē migla un ka laika prognoze izrādījusies pareiza. Durvīs es nedaudz pastāvēju, vēroju ielu. Aptiekā viss bija mierīgi, bet pārdot krēmu vai vannas sāli spēj arī mana palīdze. Pēc tam es ievēroju tēvu Gormanu — viņš gāja pa ielas pretējo pusi. Es viņu, protams, pazinu. Šausmīgi, ka nogalināts visu cienījams cilvēks. «Lūk, tēvs Gormans,» es nodomāju. Viņš gāja Veststrītas virzienā. Tā, kā jūs zināt, ir no manis pa kreisi, pie paša dzelzceļa. Bet nedaudz tālāk aiz viņa gāja vēl viens cilvēks. Es, protams, tam nepievērstu uzmanību, ja vien tas otrais pēkšņi neapstātos tieši pretim manām durvīm. Es vēl nodomāju, kāpēc viņš tā dara, un tad ieraudzīju, ka arī tēvs Gormans ir apstājies. Apstājies, bet ne līdz galam. It kā aizdomājies un aizmirsis, kā kājas jākustina. Pēc tam viņš pielika soli — un tas otrais arī sāka steigties. Es iedomājos, ka viņš droši vien ir tēva Gormana paziņa, kas steidzas viņu panākt un par kaut ko parunāt.

—   Īstenībā viņš vienkārši izsekoja tēvu Gormanu, vai ne?

—   Tagad es esmu par to pārliecināts, bet toreiz par to nedomāju. Migla sabiezēja, un es gandrīz viņus pazaudēju no sava redzes loka.

—   Vai jūs varat kaut kā aprakstīt šo cilvēku?

Ležēns šaubījās, vai uzdot šo jautājumu, jo viņš jau bija pieradis pie monotona mazizteiksmīgu svešinieka pazīmju uzskaitījuma. Bet misters Osborns nelīdzinājās kafejnīcas «Pie Tonija» īpašniekam.

—   Jā, protams, varu, — viņš noteikti un ar aplombu paziņoja. — Gara auguma cilvēks.

—   Gara auguma? Cik garš?

—   Nu, vismaz piecas sešas pēdas. Bet varbūt tā likās tādēļ, ka viņš bija ļoti tievs. Pleci nolaideni, uz priekšu izspiedies ādarnābols. Mati gari, un tos sedza cepure. Paliels deguns ar kumpi. Deguns, kas uzreiz iekrīt acīs. Acu krāsu es, protams, neredzēju, jo vēroju viņu profilā. Kas attiecas uz vecumu, tad apmēram gadus piecdesmit vecs. Ja spriež pēc gaitas. Tie, kas jaunāki, kustas citādi.

Ležēns domās izmērīja ielas platumu, attālumu starp misteru Osbornu un svešinieku, un izbrīnījās. Tiešām pārsteidzoši . ..

Tādu raksturojumu, kādu tikko sniedza aptiekārs, var uztvert arī kā pārāk aizrautīgas fantāzijas rezultātu — inspektoram ar to bija nācies saskarties daudzkārt, galvenokārt uzklausot sievietes. Liecinieki zīmē pilnīgi fantastiskus portretus, balstoties uz savu pārliecību, kādam jāizskatās noziedzniekam. Tad šādi portreti ir pārspīlētu detaļu pārpilni, piemēram: «šaudīgs skatiens», «kuplas, pār acīm pārkārušās uzacis», «līdzīgi pērtiķim uz priekšu izbīdīts apakšžoklis», «zvērīgs skatiens». Bet mistera Osborna sniegtais raksturojums liekas pilnīgi patiess. Var cerēt, ka šoreiz viņam ir paveicies un viņš sastapis istu liecinieku — vienu no miljona, kura vērojumi ir detaļās precīzi.

Ležēns domās vēlreiz izmērīja ielas platumu un domīgi vērās aptiekārā.

Viņš pajautāja:

—   Kā jums šķiet — ja jums vēlreiz izdotos viņu redzēt, jūs viņu pazītu?

—   Protams, — ar pilnu pārliecību atbildēja misters Osborns. — Es nekad neaizmirstu sejas. Tas ir mans jājamzirdziņš. Es vienmēr esmu teicis — ja kādam slepkavniekam ienāktu prātā manā aptiekā pirkt indi, viņam būtu beigas: es uzstātos tiesā ar liecību. Es vienmēr esmu cerējis, ka kaut kas tāds ar mani kādreiz notiks.

—   Bet pagaidām nav noticis?

Misters Osborns bēdīgi atzinās, ka nē, nav noticis.

—   Un tagad droši vien arī nenotiks, — viņš skumji piemetināja. — Es pārdodu savu aptieku. Saņemšu smuku naudiņu un — aidā! — pelnītā atpūtā uz Bornmutu.

—   Jūsu aptieka ir ļoti mājīga.

—   Brīnišķīga! — misters Osborns iesaucās, un viņa balsī varēja saklausīt patiesu lepnumu. — Gandrīz simt gadu tā ir mūsu īpašumā. To nodibināja mans vectēvs, pēc tam darbu turpināja tēvs. Solīds ģimenes uzņēmums, ieturēts senajās labajās tradīcijās. Protams, bērnībā es to uztvēru pilnīgi citādi. Man tur trūka gaisa. Kā daudzi jauni cilvēki, arī es sapņoju par skatuvi. Gribēju būt aktieris. Tēvs mani neatrunāja. «Rauj vaļā, un tad paskatīsimies,» _ viņš teica. «Tu pats drīz sapratīsi, ka līdz seram Henrijam Ērvingam tev tālu!» Un kā paredzējis! Gudrs cilvēks bija mans tēvs!… Gadu, pusotra es nomocījos un atmetu visam ar roku. Atgriezos aptiekā. Un zināt — aizrāvos. Mēs vienmēr pārdodam labas preces, bez visādiem tur modīgiem jauninājumiem, toties labas kvalitātes. Tagad, — viņš skumji pašūpoja galvu, — farmakoloģijai nav ziedu laiki… Visas šīs kosmētiskās muļķības… bet — gribi vai negribi — aptiekā jātur, kā nekā puse

ienākumu … pūderis, lūpukrāsas, visādi sejas krēmi, šampūni. Pats es visam tam nepieskaros. Pieņēmu darbā palīdzi, viņa arī tirgojas. Jā, tagad ar klasisko aptiekas preci neizdzīvosi. Bet — tā vai citādi — kaut kādu naudiņu esmu sakrājis, arī par aptieku samaksās labi, un es jau iemaksāju par brīnumjauku mājiņu netālu no Bornmutas.

Un piebilda:

—   Vajag atstāt darbu, kamēr vēl spēj baudīt dzīvi. Tāda ir mana devīze. Aizraušanos man pietiek. Piemēram, tauriņi. Vai novērot putnu dzīvi. Vai ari dārzkopība — ir taču milzum daudz grāmatu dārzniekiem iesācējiem. Un vēl ceļojumi. Varbūt aizbraukšu kādā jūras ceļojumā paskatīties tālas zemes, kamēr vēl nav par vēlu.

Ležēns piecēlās.

—   Nu, ko, vēlu sekmes, — viņš teica, — un, ja gadījuma, kamēr vēl esat šeit, pēkšņi satiekat šo cilvēku . . .

10*

147

—   Es jums to tūliņ darīšu zināmu, mister Ležēn. Protams, protams! Varat ar mani rēķināties. Būšu ļoti priecīgs. Kā jau teicu, es lieliski iegaumēju cilvēku sejas. Un būšu modrs. Kā saka, turēšu acis un ausis vaļā. Jā, jā, uz mani jūs varat paļauties. Būšu ļoti priecīgs.

Ceturtā nodaļa

STĀSTA MARKS ISTERBRUKS i

Kopā ar savu paziņu Hermiju Redklifu mēs iznācām no «Olri Vic Theatre». Tikko bija beidzies «Makbets». Stipri lija. Kad_ mes skrējām pāri ielai uz mašīnu, Hermija atzīmēja, ka reizes, kad viņa apmeklē «Old Vic Theatre», vienmēr līst.

—   Dīvaini, bet fakts.

Es viņai nepiekritu. Teicu, ka viņa atšķirībā no saules pulksteņa skaita tikai sliktā laika stundas.

—   Bet Glaidbornas festivālos, — kad es ieslēdzu ātruma pārslēgu, Hermija atkal ierunājās, — laika apstākļu ziņā man vienmer ir veicies. Tie man vienmēr asociējas tikai ar baudu un ne ar ko neapēnotu skaistumu: mūzika, brīnišķas puķudobes, īpaši viena — ar baltiem ziediem.

Mēs parunājām par Glaidbornas festivāliem, bet pēc tam Hermija pajautāja:

—   Vai mēs gatavojamies brokastot Duvrā?

—   Duvrā? Dīvaina ideja! Es domāju, ka mēs dodamies uz «Fantāziju». Pēc visām šīm klasiskajām asiņainajām šausmām «Makbetā» gribas garšīgi paēst un iedzert. Un vispār Šekspīrs manī pamodina zvērisku apetīti un slāpes.

—   Jā. Tāpat kā Vāgners. Un sviestmaizes ar žāvētu lasi starpbrīžos «Covent Garden» bufetē nemazina badīguma spazmas. Bet Duvra man ienāca prātā tāpēc, ka jūs, manuprāt, tieši uz turieni dodieties.

—   Seit ir apbraucamais ceļš, — es viņai paskaidroju.

—   Bet jūs kaut kā īpaši plaši esat atvēzējies. Un paķēris klāt arī gabalu vecās (varbūt arī jaunās?) Kentas šosejas.

Apskatoties apkārt, es biju spiests atzīt, ka Hermijai, kā vienmēr, ir taisniba.

—   Es šeit vienmēr maldos, — centos taisnoties.

—   Tik tiešām, kā gan lai nemaldītos, ja visu laiku brauc apkārt Vaterlo stacijai.

Beidzot tikuši pāri Vestminsteras tiltam, mēs turpinājām apspriest tikko redzēto «Makbetu». Mana paziņa Hermija Redklifa bija skaista divdesmit astoņus gadus veca sieviete. Uz viņu paskatoties, nāca prātā klasisko romānu varones — nevainojams grieķisks profils un biezi kastaņkrāsas mati, kas pakausī sasprausti smagā mezglā. Mana māsa viņu vienmēr sauca par «Marka skaistulīti» un teica to kaut kādā īpašā intonācijā, kas mani nemainīgi tracināja.

«Fantāzijā» mūs sagaidīja viesmīlīgi un ierādīja ar aveņkrāsas samtu apvilktu galdiņu pie sienas. «Fantāzija» ī.r iemantojusi pelnītu popularitāti, tāpēc galdiņi te atrodas cieši cits pie cita. Kad mēs apsēdāmies, mūs skaļi apsveica mūsu kaimiņi — Oksfordas vēstures profesors Dēvids Ārdinglijs iepazīstināja ar savu pavadoni, ļoti simpātisku meiteni ar modernu frizūru: kaut kādas šķipsnas, sprogas un cakas, kas neiedomājamā leņķī pacēlās tieši galvas vidū. Lai cik tas arī būtu dīvaini, frizūra viņai piestāvēja. Meitenei bija milzīgas zilas acis un visu laiku puspievērta mute. Tāpat kā visas Dēvida mīļākās, viņa bija neiedomājami dumja. Dēvids ar savām nepārspējamajām prāta spējām atpūtināt dvēseli varēja vienīgi tādu meiteņu sabiedrībā, kas sirga ar prāta spēju trūkumu.

—   Tā ir mana dārgā Popija, — viņš paskaidroja. — Bet tie ir Marks un Hermija. Viņi ir ļoti nopietni un gudri, un tev jācenšas būt tādai kā viņi. Mēs tikko nākam no «Joka pēc». Burvīga izrāde! Bet jūs, lieku galvu ķīlā, no kaut kāda Šekspīra vai atjaunota Ibsena.

—   No «Makbeta».

—   Un kā jums patika Batersona iestudējums?

—   Man patika, — teica Hermija. — Ļoti interesanti izmantotas gaismas. Bet, kas attiecas uz dzīru ainu, tad labāku es diemžēl neesmu redzējusi.

—   Un kā raganas?

—   Šausmīgas! — teica Hermija un piebilda: — Viņas vienmēr ir šausmīgas.

Dēvids tam piekrita.

-r Sajā ainā negribot rodas farsa un cirka elements, — viņš teica. — Raganas gorās un vaikstās kā trakas. Un jūs gaidāt, ka tūliņ uz skatuves parādīsies Labais Brīnumdaris netīri baltā hitonā, lai teiktu, nu, apmēram kaut ko līdzīgu — ka Makdafs Makbetu tad apkaunos.

Visi iesmējās, bet vērīgais Dēvids uzmeta man asu skatienu.

—   Kas tev pēkšņi lēcies?

—   Nekas. Es vienkārši nesen atcerējos cirka uzvedumu, kurā piedalījās visādi elles spēki. Arī labie brīnumdari.

—   Kāpēc tu pēkšņi atcerējies?

—   Atcerējos kafejnīcu Celsijā.

—   Tu, Mark, esi gudrs un mūsdienīgs jauneklis. Tāpēc tu ari grozies Celsijā un bagātas mantinieces apžmiegtās zeķbiksēs vāc sev par līgavaiņiem uzņēmīgus stulbeņus. Lūk, kur Popijai būtu derīgi aiziet, vai ne, cālīt?

Popija vēl vairāk izbolīja savas jau tā lielās acis.

—   Bet es neieredzu Celsiju! — viņa protestēja. — «Fantāzijā» ir daudz labāk! Seit viss ir tik garšīgs!

—   Pareizi, Popij! Turklāt Celsijai tu neesi pietiekami bagāta. Mark, pastāsti vēl par «Makbetu» un šausmīgajām raganām! Es zinu, kādas tās uztaisītu, ja būtu režisors.

Savā laikā Oksfordā Dēvids aizrāvās ar amatieru teātri un guva ne mazums panākumu uz skatuves.

—   Kādas tad?

—   Gluži parastas. Vienkārši viltīgas un klusas vecenītes. Kā lauku raganas.

—   Bet tagad taču nekādu raganu nav, vai ne? — Popija jautāja, platām gcīm skatoties uz Dēvidu.

—   Tu tā runā tāpēc, ka dzīvo Londonā. Bet Anglijas laukos vēl tagad ir pilns ar raganām. Katrā ciemā ir sava vietējā ragana — kaut kāda veca misis Bleķa, kas dzīvo uzkalniņā trešajā mājā no stūra. Puišeļiem stingri jo stingri pieteikts viņu nekaitināt. Viņai nes dāvanas — olas, citreiz pīrāgus. Tāpēc ka (šinī brīdī viņš izteiksmīgi pakratīja pirkstu), tāpēc ka pietiek viņai sākt uz jums ļaunoties — un jūsu govs pārstāj dot pienu, kartupeļi neaug, bet mazais Džonijs var izmežģīt potīti. Jā, vecajai misis Blekai ir vajadzīga pieeja. Neviens par to skaļi nerunā, bet visi zina.

—   Tu joko, — lūpu uzmetusi, noteica Popija.

—   Nemaz. Mark, vai man ir taisnība?

—   Nu, protams, izglītība izārstē no šādas māņticības, — Hermija skeptiski piezīmēja.

—   Tikai ne nomaļā provinces kaktā. Un kā tu domā, Mark?

—   Laikam tev taisnība, — es piesardzīgi teicu. — Kaut arī es no tā visa neko nesaprotu. Es taču laukos gandrīz neesmu dzīvojis.

—   Nesaprotu, kādā veidā raganas var pārvērst par parastām vecītēm, — teica Hermija, atkal atgriežoties pie Dēvida idejas. — Viņām apkārt taču jābūt pārdabiskai atmosfērai!

—   Nu, padomājiet paši, — teica Dēvids. — Tas ir līdzīgi vājprātam. Ja vājprātīgais runā visādas muļķības, klaiņo apkārt sapinkāts un neprātīgu skatienu, mums nebūt nav bail. Bet, lūk, mani aizsūtīja uz slimnīcu. Ieveda istabā, lai pagaidu. Tur sēdēja simpātiska padzīvojusi dāma ar piena glāzi rokā. Dāma vērsās pie manis ar kaut kādu banālu frāzi par laiku un tad pēkšņi pieliekusies, pieklusinājusi balsi, pavaicāja: «Vai jūsu bērnu sadedzināja kamīnā?» Pēc tam viņa pamāja ar galvu un atkal teica: «Tieši divpadsmitos dienā. Katru dienu tieši šajā stundā! Asinis it kā nebūtu redzamas!» — visikdienišķākajā tonī, un man drebuļi sāka skriet caur kauliem.

—   Kamīnā tiešām kādu sadedzināja? — Popija painteresējās.

Atstājis šo jautājumu bez ievērības, Dēvids turpināja:

—   Vai arī ņemsim sievietes spiritistes. Medijs ieiet transā, tumša istaba, klaudzināšana, šķīvītis griežas un tā tālāk, bet, lūk, seanss beidzies, medijs apsēžas, pieglauž matus un mierīgi dodas mājup ēst zivi ar kartupeļiem kā parasta, ne ar ko neievērojama sieviņa.

—   Tātad tu «Makbeta» raganas iedomājies kā trīs burvestības zinošas skotu vecenes — viņas slepus trenējas savā amatā, bubina burvju vārdus apkārt katlam, izsauc garus, tanī pašā laikā paliekot parastas vecenītes. Jā, tas varētu radīt efektu!

—   Ja vienīgi izdosies atrast aktierus, kas to spējīgi iemiesot, — sausi piezīmēja Hermija.

—   Tur jums taisnība, — Dēvids piekrita. — Ja lomas tekstā ir kaut mazākais mājiens uz vājprātu, tad aktieri vairs neapturēt! Tas pats ir ar nāvi uz skatuves. Neviens aktieris neatļausies vienkārši nokrist uz skatuves un nomirt. Viņam vajag iestenēties, salīgoties, pārgriezt acis, tvert ar muti gaisu, ķert pie sirds vai galvas — īsāk sakot, no tā visa iztaisīt atsevišķu izrādi! Jā, starp citu, par izrādēm. Kā jums patika Fīldinga Makbets? Kritiķu vērtējums ir ļoti atšķirīgs.

—  Manuprāt, grandiozi, — Hermija teica. — Piemēram, skats ar ārstu pēc somnambuliskās ainas.

Tad ārstē iedomāsi

Vai gara slimības tev nav pa spēkam? Pa vienai izrauj melno domu saknes, Dzēs smagos rēgu rakstus smadzenēs, Liec zāju aizmirstībā krūtīm uzelpot Un savu nastu nomet![1]

Viņš man tekstā atklāja kaut ko tādu, ko līdz šim nekad nebiju pamanījusi: īstenībā taču Makbets pavēl ārstam sievu nogalināt. Un vienlaikus viņš to mīl. Fīldings atklāja baiļu un mīlestības cīņu Makbeta dvēselē.

—   Šekspīrs droši vien ļoti brīnītos, ja šodien redzētu savas lugas uz skatuves, — es sausi piemetināju.

—  Nu, es domāju, Bērbidžs un viņam līdzīgie tāpat krietni papūlējās, lai iznīcinātu īsteno Šekspīra garu, — teica Dēvids.

—  Vispār dramaturgam inscenētāja idejas ir neizsīkstoša izbrīna avots, — klusi piebilda Hermija.

—   Bet vai tad Bēkonu nelūdza sacerēt Šekspīra lugas? — noprasīja Popija.

—   Sī teorija ir bezcerīgi novecojusi, — maigi atsaucās Dēvids. — Bet kas tev ir zināms par Bēkonu?

—   Viņš izgudroja šaujampulveri, — lepni spēra vaļā Popija.

—   Zini, kapec es mīlu šo meiteni? — teica Devids. — Tāpēc, ka brīžam no viņas uzzināsi visneiedomājamākās lietas. Frānsiss Bēkons un Rodžers Bēkons ir divi dažādi cilvēki, mīlulīt.

—   Man likās interesanti, ka Fīldings spēlēja trešā slepkavas lomu, — teica Hermija. — Vai tā darīja arī agrāk?

—   Droši vien, — atbildēja Dēvids. — Ērti tomēr, — viņš turpināja, — ja ir iespēja noīrēt slepkavu, kad vajag. Amizanti būtu, ja arī šodien to praktizētu.

—   Bet praktizē taču, — Hermija iebilda. — Gangsteri. Bandīti — vai kā viņus tur sauc? Čikāgā un citās «patīkamās» vietās.

—   Nē, — Dēvids teica. — Es nerunāju par gangsteriem un reketieriem, un visādiem noziedzīgās pasaules karaļiem. Es domāju parastus ļaudis, kad viņiem no kāda jātiek vaļā: no konkurentiem darbā, no tantes Emīlijas — tik bagāta, bet par daudz ilgi aizsēdējusies šajā saulē, no tādas neērtības kā vīrs, kas ir galīgi nevietā un nelaikā. Cik ērti būtu piezvanīt Hērodam un pateikt: «Esiet tik laipni un atsūtiet divus slepkavas, tādus labākus!»

Visi pasmējās.

—   Bet to taču var izdarīt, vai ne? — teica Popija.

Mēs pievērsāmies viņai.

—   Kādā veidā, lellīt? — Dēvids pavaicāja.

—   Es gribēju teikt — ja cilvēkam to vajag… Kā tu saki, parastiem cilvēkiem, nu, kā mēs… Tikai, manuprāt, tas ir ļoti dārgi.

Popijas acis staroja neviltotībā, mute — pusatvērta.

—   Par ko tu runā? — Dēvids painteresējās.

Popija apjuka.

—   Nu … es domāju … es laikam sajaucu … Es domāju … «Palsais zirgs» un tā tālāk.

—   Kāds vēl palsais zirgs? Kas par zirgu?

Popija pietvīka un nodūra skatienu.

—   Es pateicu muļķību. Kāds kaut ko runāja par to… Es laikam pareizi nesapratu.

—   Apēd labāk putukrējumu. Tas ir garšīgs, — mierīgi noteica Dēvids.

—   II

—   Kā visiem zināms, viena no mūsu dzīves dīvainībām ir — ja vienreiz kaut ko nebūt dzirdēsi, vari būt gandrīz drošs, ka dzirdēsi to otrreiz. Nākamajā rītā es guvu tam apstiprināju¬mu.

—   Atskanēja telefona zvans, un es pacēlu klausuli.

—   — Flaksmana 3841.

Klausulē kāds nopūtās. Pēc tam atskanēja balss — aizelsusies, bet noteikta.

—   Es visu pārdomāju un atbraukšu.

Es drudžaini domāju.

—   Lieliski, — es lēni novilku, cenšoties novilcināt laiku, — ē … jūs … ē …

—   Galu galā, — balss noteica, — zibens vienā vietā divreiz nesper.

—  Jūs esat pārliecināti, ka uzgriezāt pareizo numuru?

—   Protams. Jūs taču esat Marks īsterbruks.

—   Sapratu! — es iekliedzos. — Misis Olivera?

—   0! — balss pārsteigta iesaucās. — Jūs nezinājāt, ar ko runājat? Es neiedomājos. Es zvanu sakarā ar Rodu un viņas labdarības pasākumu. Ja jau viņa tā grib, es braukšu un parakstīšu tās grāmatas.

—  Jūs esat ārkārtīgi laipna. Jūs, protams, apmetīsieties pie viņiem?

—   Bet vai iedzeršana nav paredzēta? Jūs taču zināt, kā tas parasti mēdz būt, — viņa turpināja. — Nāk klāt ļaudis, jautā, pie kā es pašlaik strādāju, lai gan tāpat ir skaidrs, ka šajā brīdī es nevis strādāju, bet dzeru limonādi vai tomātu sulu. Viņi apgalvo, ka dievina manas grāmatas, un, to dzirdot, protams, ir patīkami, bet nekad nezini, ko lai atbild. Frāzi «es priecājos» var iztulkot arī kā «priecājos iepazīties» un uzskatīt par banālu, kāda, starp citu, tā arī ir. Jūs domājat, ka pēc tam viņi nevilks mani uz «Rozā zirgu» iedzert?

—   Uz «Rozā zirgu»?

—   Nu, «Palso zirgu». Visi šie krodziņi… Es no tā visa neko daudz nesaprotu. Nē, nē, alu iedzert es, protams, varu, tikai pēc tam no tā vēderā briesmīgi burkšķ.

—   Par kādu «Palso zirgu» jūs runājat?

—   Kaut kur tur ir kaut kāds krogs ar tādu nosaukumu. Varbūt arī tas nesaucas «Palsais zirgs», bet «Rozā zirgs». Taču varbūt arī ne tur, bet citā vietā. Iespējams, ka esmu to izdomājusi. Kad tik daudz visa kā izdomā…

—   Kā virzās uz priekšu notikums ar kakadu?

—   Kakadu? — Misis Oliveras balsī skanēja neviltota neizpratne.

—   Un kriketa mačs?

—  Tik tiešām, — ar cieņu atbildēja misis Olivera, — vai nu jūs esat sajucis prātā, vai arī jums ir smagas paģiras! Kaut kādi rozā zirgi, kakadu, kriketa mači…

Viņa nolika klausuli.

Es vēl joprojām atrados «Palsā zirga» otrreizējās pieminēšanas varā, kad atkal iezvanījās telefons.

Šoreiz tas bija misters Soms Vaits — ievērojams advokāts —, kas man paziņoja, ka saskaņā ar manas krustmātes lēdijas Hesketas-Dibuā testamentu man jāizvēlas trīs gleznas no viņas kolekcijas.

—   Nekā īpaši vērtīga tur nav, — melanholiski un bez entuziasma turpināja misters Vaits. — Bet, kā es atceros, vienreiz esat izteicis sajūsmu par kaut kādām viņas kolekcijas gleznām.

—   Viņai bija daži brīnišķīgi indiešu akvareļi, — es atbildēju. — Manuprāt, jūs jau vienreiz man par to ziņojāt, bet es kaut kā aizmirsu.

—   Gluži pareizi, — teica misters Soms Vaits. — Tagad testaments ir stājies spēkā un jums ir jāizvēlas. Bet pilnvarotie — un viens no tiem esmu es — visu pārējo Londonas mājas iedzīvi pārdos izsolē. Tāpēc, ja jūs varētu atlicināt laiku un ielūkoties Elmers'kvērā visai drīz, neatliekot to uz vēlāku laiku …

—   Tūliņ aizbraukšu, — es teicu.

Sis rīts man nebija piemērots darbam.

iii

Turot padusē trīs izvēlētos akvareļus, es iznācu no 49. nama Elmerskvērā un tūdaļ uzgrūdos kādam, kas pa kāpnēm tuvojās parādes durvīm. Es atvainojos un, saņēmis pretim tādu pašu atvainošanos, gribēju jau apturēt garāmbraucošo taksometru, kad pēkšņi atjēdzos un atgriezies pavaicāju:

—   Sveicināti, Korigan, es taču nekļūdos?

—   E… jā, ak, jā … tas taču ir Marks īsterbruks.

Mēs ar Dzimu Koriganu mācījāmies kopā Oksfordā, bet padsmit vai pat vairāk gadus nebijām tikušies.

—   Es vēl nodomāju — kāda redzēta seja, bet tu kaut kā uzreiz apjēdzi, — Korigans teica. — Brīdi pa brīdim lasu tavus rakstus un, jāteic, gūstu baudījumu.

—   Un tu? Strādā zinātnisku darbu, kā biji iecerējis?

—   Patstāvīgs zinātnisks darbs — tas dārgi maksā. Ja nu vienīgi varētu atrast mecenātu — kādu lēnīgu miljonāru vai ari kādu asociāciju, kuras locekļi viegli pakļaujas ietekmēšanai.

—   «Aknu parazīti» — tā taču ir tava tēma?

—   Kas par atmiņu! Nē, es to pametu. Tagad mani interesē iekšējās sekrēcijas dziedzeri. Par dažiem no tiem tu pat dzirdējis neesi. Tie ietekmē garastāvokli. Bet, kāpēc vēl vajadzīgi, neviens nezina.

Viņš kvēloja pētnieka entuziasmā.

—   Nu, un ko tu esi atklājis?

—   Redzi, — it kā atvainodamies teica Korigans. — Saskaņā ar manu teoriju šie dziedzeri kaut kādā mērā nosaka uzvedību. Rupji runājot, to noslēpumu var salīdzināt ar automašīnas bremžu eļļu. Nav eļļas — bremzes nedarbojas. Bet cilvēka organismā šis sekrēcijas trūkums — es runāju tikai par iespējamo — var novest pie tā, ka subjektam veidojas noziedzīgas tieksmes.

—   Bet kā tādā gadījumā ir ar iedzimto grēku?

—   Tik tiešām! — iesaucās doktors Korigans. — Pēc visa spriežot, mācītājiem tas varētu nepatikt. Diemžēl es ar savu teoriju nevienu nespēju ieinteresēt. Un tāpēc strādāju par ziemeļrietumu policijas apgabala ārstu. Un nav neinteresanti. Redzi veselu kaudzi iedzimtu noziedznieku. Nu, bet es tevi neapgrūtināšu ar profesionāliem sīkumiem. Varbūt paēdīsim kopā pusdienas?

—   Ar prieku. Bet tu, šķiet, gāji uz turieni? — Es ar galvas mājienu norādīju uz māju.

—   Ne gluži gāju, — Korigans ļeica. — Gribēju ierasties negaidot.

—   Bet, izņemot sargu, tur neviena nav.

—  Tā es arī domāju. Man vajag šo to noskaidrot par nelaiķi lēdiju Hesketu-Dibuā, ja tas ir iespējams.

—   Uzdrošinos apgalvot, ka spēšu tev par viņu pastāstīt vairāk nekā sargs. Viņa bija mana krustmāte.

—   Nopietni? Tad man ir paveicies. Kur mēs iesim ieturēties? Pāris soļu attālumā no Loundisskvēra ir kāda vietiņa — nekas pārāk izmeklēts, bet zupu no jūras veltēm viņi vāra tādu kā nekur.

Mazajā restorāniņā bāls zēns franču jūrnieka formā mums atnesa katliņu ar zupu.

—   Lieliski! — pagaršojis es teicu. — Un tagad, Korigan, — ko tu gribētu zināt var vecenīti? Un, starp citu, kāpēc?

—   Tas ir diezgan garš stāsts, — mans paziņa teica. — Iesākumam pastāsti man — kāda viņa īsti bija?

Es sakoncentrējos.

—  Vecā rauga lēdija, — es teicu. — Kaut kādas Dieva aizmirstas salas vicegubernatora atraitne. Bija bagāta, mīlēja komfortu. Ziemā brauca uz ārzemēm. Māja bija bezgaumīgi iekārtota — Viktorijas laika mēbeles un pats bezgaumīgākais un samākslotākais Viktorijas laika sudrabs, kādu vien var iedomāties. Bērnu nebija, tāpēc turēja pāris diezgan labi audzinātu pūdēju, kurus dievināja. Spītīga. Palika uzticīga konservatīviem uzskatiem. Labsirdīga, bet varaskāra. Nekad nemainīja dzīvesveidu un uzskatus. Pietiks?

—   Neesmu pārliecināts, — Korigans teica. — Kā tev šķiet, viņu varēja šantažēt?

—   Šantažēt? — Es biju galīgi pārsteigts. — Augstākā mērā maz ticams! Bet kas par lietu?

Un tad es pirmo reizi izdzirdēju par tēva Gormana noslepkavošanas apstākļiem.

Man no rokas izkrita karote, un es pārvaicāju:

—   Uzvārdu saraksts? Tev ir līdzi?

—   Oriģināla man nav. Es to pārrakstīju. Lūdzu.

Viņš izņēma no kabatas lapiņu, es to paņēmu un sāku studēt.

—   Parkinsons? Es zinu divus Parkinsonus. Arturs dieneja flotē. Bet Henrijs Parkinsons — vienā no ministrijām. Ormrods — jātnieku gvardē ir kaut kāds majors Ormrods… Sendfords — tas saistās ar bērnību, tā sauca mūsu rektoru… Hārmondsvorts? Nē, nezinu. Takertons… — Es apklusu. — Vai gadījumā tā nav Tomazīna Takertona?

Korigans ar ziņkāri uz mani palūkojās.

—   Ļoti iespējams, kaut gan es to nezinu. Bet kas viņa ir un ar ko nodarbojas?

—   Pašlaik — nekas. Apmēram pirms nedēļas es avīzē redzēju paziņojumu par viņas nāvi.

—   Tad mums no tā maz jēgas.

Es turpināju lasīt:

—   Sovs. Es zinu zobārstu Sovu. Ir vēl viens Sovs — karaliskais advokāts. Delafontēns … Pazīstams uzvārds, es nesen to dzirdēju, bet kādā sakarībā? Korigans. Vai tas gadījumā nav par tevi?

—   No visas sirds ceru, ka ne. Man ir tāda sajūta, ka būt šajā sarakstā nav nekāda lielā laime.

—   Iespējams. Bet kāpēc šis saraksts tevi mudināja domāt par šantāžu?

—   Ja es nekļūdos, tad tā bija inspektora Ležēna doma. Viens no ticamākajiem variantiem. Bet eksistē vēl daudz citu iespēju. Tas var būt narkotiku tirgotāju saraksts, narkomānu vai slepeno aģentu — vai maz kas. īsti zināms ir tikai viens — lai varētu atklāt noziegumu, vispirms tas ir jāizdara.

Es ar interesi pajautāju:

—  Tu vienmēr izrādi tik lielu interesi par sava darba kriminālo pusi?

Viņš noraidoši papurināja galvu.

—   Es neteiktu. Mani vienkārši interesē noziedznieka tips kā tāds. Dzīvesveids, audzināšana un, it īpaši, iekšējās sekrēcijas dziedzeru darbība.

—   Tad kāpēc tāda interese par uzvārdu uzskaitījumu?

—   Es pats nezinu. — Korigans aizdomājās. — Varbūt tāpēc, ka es tur ieraudzīju savu uzvārdu. — Pie lietas, Korigan! Korigan, palīgā Koriganam!

—   Palīgā! Tātad tu esi pārliecināts, ka tas ir cietušo, nevis ļaundaru saraksts? Bet var taču izrādīties otrādi?

—  Tev ir absolūta taisnība. Un mana pārliecība, protams, izskatās visai dīvaina. Bet man ir kāda iekšēja pārliecība. Var būt, ka tas ir tēva Gormana dēļ. Es ne pārāk bieži ar viņu tikos, bet viņš bija brīnišķīgs cilvēks, visu cienīts, un draudzes locekļi viņu ļoti mīlēja. Godīgs, principiāls cilvēks. Es nevaru atbrīvoties no domas, ka viņš šim sarakstam piešķīra ļoti lielu nozīmi.

—   Kādi panākumi ir izmeklēšanai?

—   Izmeklēšana notiek, bet tas if ilgstošs process. Pārbauda te vienu, te citu. Piemēram, iedziļinās tās sievietes biogrāfijā, kura viņu tovakar izsauca.

—   Kas viņa tāda ir?

—   Pēc visa spriežot, nekā noslēpumaina nav. Atraitne. Mums bija versija, ka viņas vīrs būtu varējis spēlēt totalizatorā, bet tā neapstiprinājās. Sieviete strādāja mazā komercorganizācijā, kas pētīja pircēju pieprasījumu. Firma nav liela, bet visādi cienījama. Firmā par šo sievieti zina maz. Viņa atbraukusi no ziemeļiem — no Lankašīras. Vienīgā dīvainība ir tā, ka viņa neglabāja nekādas piemiņas lietas.

Es paraustīju plecus.

—   Tādu cilvēku ir daudz vairāk, nekā mēs domājam. Visi pasaulē ir vientuļi.

—   Tev ir taisnība.

—   Un tā — tu esi nolēmis ieslēgties izmeklēšanā?

—   Vienkārši kaut ko izostīt. Hesketa-Dibuā — tas ir rets uzvārds. Es domāju — ja izdosies kaut ko uzzināt par šo dāmu, tad … — Viņš nepabeidza domu. — Bet no tā, ko tu man izstāstīji, maz ko var secināt.

—  Jā, no narkomānijas viņa necieta, ar narkotiku tirgošanos nenodarbojās. Dzīvoja pārāk nevainojami, lai varētu viņu šantažēt. Nevaru iedomāties, kādā sarakstā viņu varētu iekļaut. Dārglietas glabāja bankā, tā ka arī aplaupīt viņu bija bezjēdzīgi.

—  Vai tu zini vēl kādus Hesketus-Dibuā? Varbūt viņas dēlus?

—   Bērnu viņai nebija. Nebija neviena, izņemot brāļameitu un brāļadēlu. Bet tiem ir cits uzvārds. Viņas vīrs bija vienīgais bērns savā ģimenē.

Korigans ar skābu ģīmi man pateicās par vērtīgajām ziņām. Pēc tam, paskatījies pulkstenī un atcerējies, ka viņam vēl jāpaspēj uz līķa uzšķēršanu, atvadījās no manis.

Es domīgs devos uz mājām. Pavisam drīz noskaidrojās, ka nespēju koncentrēties darbam, un es pēkšņi izjutu nepieciešamību piezvanīt Dēvidam Ārdinglijam.

—   Dēvid? Te Marks. Tā meitene, kuru es vakar redzēju kopā ar tevi … Popija … Kāds viņai uzvārds?

—   Gribi man nocelt meiteni?

Sī iespēja, šķiet, Dēvidu ļoti uzjautrināja.

—  Viņu taču tev ir kaudzēm, — es tieši tāpat atbildēju. — Varētu dalīties ar savu tuvāko!

—  Tev, vecīt, arī nav meiteņu trūkums. Es domāju, ka tu biji ar savu mīlas objektu.

«Mīlas objekts». Riebīgs izteiciens. Kaut arī, kā es pēkšņi sapratu, pilnībā atbilst manām attiecībām ar Hermiju. Tad kāpēc šie vārdi mani tā sarūgtināja? Sirds dziļumos es vienmēr esmu zinājis, ka man ir lemts kādreiz apprecēt Hermiju. Man viņa patīk vairāk par citām. Mums ir tik daudz kopīga .. .

Nez kapec man pēkšņi šausmīgi sagribējās nožāvāties. Acu priekšā parādījās mūsu nākotne. Hermija un es — nopietnās problēmu izrādēs, tikai tādās, ko noteikti jāredz. Sarunas par glezniecību, mūziku. Hermija, bez šaubām, ideāla dzīvesbiedre.

Bet jautrības maz, pēkšņi, no zemapziņas dzīlēm izlīdis,, noteica kāds ironisks velniņš. Es biju šokēts.

—   Tu ko, aizmigi? — jautāja Dēvids.

—  Nekas tamlīdzīgs. Atklāti sakot, man šķiet, ka sakari ar tavu Popiju ļoti atsvaidzina.

—  Ļoti precīzi teikts. Nelielās devās — atsvaidzina. īstenībā viņu sauc Pamela Stirlinga. Strādā vienā no Meifēras lepnākajiem puķu veikaliem. Zini? Trīs sakaltuši zariņi, kaut kāda plankumaina lauru lapiņa, tulpe ar atlocītām ziedlapiņām. Viss. Cena — trīs ginejas.

Viņš man iedeva adresi.

—   Uzaicini viņu uz kaut kurieni un baudi priekus, — labsirdīgi noteica Dēvids. — Tu sapratīsi, ka tā ir brīnišķīga atpūta. Meitene ir absolūta nejēga. Galvā pilnīgs tukšums. Viņa ticēs katram tavam vārdam. Viņa, starp citu, ir tikumīga, tā ka nelolo veltas cerības.

Un viņš nolika klausuli.

Ne bez uztraukuma es iegāju veikalā «Puķkopība». Apdullinošā gardēniju smarža gandrīz nogāza mani no kājām. Zaļajās uniformās iespīlētās pārdevējas visas izskatījās kā Popija. Es pat apjuku. Beidzot tomēr es viņu ieraudzīju. Viņa mocījās ar kaut kādu adresi, īsti nezinādama, kā pareizi rakstīt Forteskjūresčenta. Kad beidzot viņa atbrīvojās (atrisinājusi vēl vienu grūtu uzdevumu — cik jāizdod no piecu mārciņu kupīras), es uzdrošinājos viņas uzmanību pievērst sev.

—  Mūs vakar iepazīstināja Dēvids Ardinglijs, — es viņai atgādināju.

—  Ak, jā, — Popija laipni piekrita, izklaidīgi skatīdamās kaut kur pāri manai galvai.

—   Es gribētu jums uzdot vienu jautājumu, — es teicu un pēkšņi satrūkos. — Bet varbūt man labāk nopirkt puķes?

—  Mums ir brīnišķīgas svaigas rozes. Tikai šorīt piegādātas, — iemācīti, kā robots, kuram nospiesta podziņa, noskandēja Popija.

—   Droši vien šīs dzeltenās. — Rožu veikalā bija neiedomājami daudz. — Cik tās maksā?

—   Pavisam, pavisam nav dārgi, — saldi nočivināja Popija. — Tikai pieci šiliņi gabalā!

Krampjaini norijis siekalas, es palūdzu sešas rozes.

—   Un divas trīs šīs elegantās lapiņas, vai ne?

«Elegantās lapiņas» man likās nedaudz sapuvušas, tādēļ

izraisīja šaubas. To vietā es izvēlējos spilgti zaļas papardes, līdz ar to mana autoritāte Popijas acīs stipri cieta.

—   Es jums gribēju kaut ko pajautāt, — es riskēju atkārtot, kamēr Popija neveikli mēģināja pie rozēm piekabināt papardes. — Jūs vakar minējāt par kaut kādu «Palso zirgu».

Popija nodrebēja, un pušķis izkrita viņai no rokām.

—   Vai jūs nevarētu par to izstāstīt kaut ko vairāk?

Sagumusī Popija beidzot iztaisnojās.

—   Ko jūs teicāt? — viņa izdvesa.

—   Es jums vaicāju par «Palso zirgu».

—   Palso zirgu? Ko jūs ar to domājat?

—   Jūs par to vakarvakarā minējāt.

—   Tas ir pilnīgi neiespējami. Es nekad ne par ko tamlīdzīgu neesmu dzirdējusi!

—   Kāds jums ir stāstījis par «Palso zirgu»? Kurš tas bija?

Popija ievilka plaušās gaisu un ātri nobēra:

—   Es galīgi nesaprotu, ko jūs man vaicājat! Un mums ir aizliegts pļāpāt ar pircējiem! — Viņa ietina manu pirkumu. — No jums trīsdesmit pieci šiliņi.

Es viņai iedevu divas mārciņu banknotes. Viņa iespieda man rokā sešus šiliņus un ātri vērsās pie citiem pircējiem.

Ievēroju, ka viņai nedaudz trīc rokas.

Es lēni izgāju laukā. Jau uz ielas sapratu, ka viņa nepareizi aprēķinājusi pirkuma cenu (papardes maksāja septiņus šiliņus un sešus pensus) un izdevusi man pārāk daudz. Lidz šim aritmētikā viņa kļūdījās tikai savā labā. Es atcerējos viņas jauko ģīmīti, lielās zilās acis. Un šajās acīs kaut kas pazibēja.

—   Izbīlis, — es sev teicu, — stiprs izbīlis. Bet kāpēc? Kāpēc?

Piektā nodaļa

STĀSTA MARKS ĪSTERBRUKS i

— Kāds atvieglojums, — misis Olivera nopūtās. — Zināt, ka viss beidzies un nekas nav noticis!

Iestājās atelpas brīdis. Rodas organizētie svētki ritēja tā, kā tiem laukos pieņemts ritēt. Neiedomājami uztraukumi par laiku, kas no rīta rādījās mainīgs. Nopietnas diskusijas par to, kur labāk novietot galdiņus — zālienā vai lielajā klētī zem nojumes. Vietēja rakstura nebeidzamas sīvas cīņas par tēju, galdiņiem, cienastu utt. Rodas takta izjūta, atrisinot visus šos ķīviņus. Periodiska Rodas brīnišķīgo, bet izlutināto suņu pazušana, kuriem īstenībā vajadzēja sēdēt mājās ieslēgtiem. Bailes par viņu uzvedību, kas nebūs sevišķi priekšzīmīga, pilnībā attaisnojās. Bāli dzeltenās ādās ievīstītas vidēja spožuma burvīgas zvaigznes ierašanās, kas atklāja šos jaukos svētkus ar brīnišķīgu runu, kurā viņa iepina dažus izjustus vārdus

par repatriantu grūto likteni. Tas nedaudz samulsināja klātesošos, jo šajos svētkos savāktie līdzekļi bija domāti baznīcas zvanu torņa atjaunošanai. Ārkārtīgie bufetes panākumi. Parastās grūtības ar atlikuma izdošanu. Nekārtības ar tējas dzeršanu, kad visi svētku rīkotāji vienlaicīgi ar citiem pūlējās nokļūt zem nojumes, lai izdzertu savu tasi un palīdzētu ieliet tēju pārējiem.

Un, visbeidzot, ilgi gaidītais vakars. Tautas dejas klētī ievilkās. Vēl bija paredzēta uguņošana un ugunskurs, bet nogurušie svētku saimnieki jau bija iegājuši maja, lai ieturētu improvizētas aukstās vakariņas un atkal iesaistītos juceklīgajās sarunās. Sarunās, kur katrs runā savu, maz interesējoties par to, ko domā un runā citi. Nejēdzīga, bet ļoti patīkama laika nosišana. Suņus izlaida, un tie apmierināti zem galda grauza kaulus.

—   Mēs savāksim vairāk nekā pērn Bērnu fondam, — ļaunā priekā piezīmēja Roda.

—   Pārsteidzoši, — teica mis Makalistera, saimnieku bērnu guvernante no Skotijas, — kā gan Maiklam Brentam jau trīs gadus pēc kārtas izdodas atrast apslēpto mantu! Vai kāds viņam nenorāda slēptuvi?

—   Lēdija Brukbenka vinnēja cūku, — teica Roda. — Nedomāju, ka viņa jutās īpaši laimīga. Viņa izskatījās galīgi apjukusi.

Pie galda bija sapulcējušies Roda, viņas vīrs pulkvedis Despards, mis Makalistera, jauna sarkanmate ar trāpīgu iesauku Džindžera[2] , misis olivera un šejienes vikārs cienījamais Kalebs Dens Kaltrops ar kundzi. Vikārs bija padzīvojis, inteliģenta izskata simpātisks vīrietis. Viņam bezgalīgu labsajūtu sagādāja klasiķu citēšana jebkurā sakarā. Sim ieradumam (par šausmām pārējiem, jo tas bieži vien traucēja sarunas gaitu) viņš ļāvās arī tagad. Viņa skanīgās latīņu valodas novērtēšana vikāram nebija svarīga: apbalvojums viņam bija pats par sevi veiksmīgi piemeklētais citāts.

—   Kā teicis Horācijs… — piezīmēja vikārs un apveltīja visus ar starojošu skatienu.

Sarunā, kā vienmēr šādos gadījumos, iestājās pauze, pēc kuras Džindžera domīgi teica:

161

—   Domāju, ka misis Horsfolda kaut ko kombinēja ar loterijas biļešu numuriem. Šampanieša pudeli vinnēja viņas brāļadēls.

Misis Dena Kaltropa, askētiska sieviete ar skaistām acīm, visu laiku vērojusi misis Oliveru, beidzot pajautāja:

—   Bet ko jūs domājat, kam īsti vajadzēja notikt svētkos?

—  Nu, ja runājam atklāti, tad slepkavībai vai kaut kam līdzīgam.

Atbilde ļoti ieinteresēja misis Kaltropu.

—   Bet kāpēc?

—  Tāpat. Var būt, ka iemesla nemaz nav. Vienkārši pagājušos svētkos, kuros es piedalījos, tieši tā notika.

—   Skaidrs. Un tas jūs izsita no sliedēm?

—   Ārkārtīgi.

Vikārs atmeta ar roku latīņu valodai un sāka runāt grieķiski.

Pēc nelielas pauzes mis Makalistera izteica šaubas par tās loterijas godīgumu, kurā izlozēja dzīvu pīli.

—   Papiņš Lags no «Karaļa bruņām» ir ārkārtīgi devīgs. Atsūtīt mums bufetei divpadsmit dučus alu… — teica Despards.

—   «Karaļa bruņas»? — es painteresējos.

—   Tas, mīļais, ir mūsu vietējais krodziņš, — Roda paskaidroja.

—   Bet ir taču vēl arī cits, vai nav tiesa? «Palsais zirgs», šķiet, tā to sauca, — es vērsos pie misis Oliveras.

Gaidītā reakcija nesekoja. Nevienam nemainījās sejas izteiksme, visi palika mierīgi un vienaldzīgi.

—   «Palsais zirgs» — tas nav krodziņš, — teica Roda.

—  Es runāju par tagadni.

—  Tā ir bijusī iebraucamā vieta, — Despards paskaidroja, — ēkas galvenā daļa ir saglabājusies, ja nemaldos, vēl no sešpadsmitā gadsimta. Bet tagad tā ir parasta māja, un es nesaprotu, kāpēc viņiem to nenosaukt citādi.

—   Nē, — iesaucās Džindžera. — Būtu ārkārtīgi muļķīgi to pārkristīt par kaut kādu «Pajumti» vai tamlīdzīgi. Man labāk patīk «Palsais zirgs», un viņiem zālē karājas brīnišķīga vecās iebraucamās vietas izkārtne.

—   Kādiem «viņiem»? — es jautāju.

—   Sī māja pieder Tirzai Grejai, — Roda paskaidroja.

—  Vai tad jūs viņu šodien neredzējāt? Tāda gara auguma ar īsi apgrieztiem sirmiem matiem.

—  Viņa aizraujas ar okultismu, — teica Despards. — Rīko spiritiskos seansus, krīt transā, nodarbojas ar maģiju. Ne nu gluži velna kalpone, bet kaut kas līdzīgs.

Džindžera negaidot iespurdzās.

—   Piedodiet, — viņa atvainodamās teica. — Es iedomājos mis Greju gluži kā de Montespaņas kundzi pie altāra, kas apvilkts ar melnu samtu.

—   Džindžera! — Roda viņu pārtrauca. — Seit ir vikārs!

—   Atvainojiet, mister Kaltrop!

—   Nekas briesmīgs. — Vikārs atplauka smaidā. — Vēl senie grieķi ir teikuši… — Turpmākais sekoja grieķiski.

Pēc pieklājīgas pauzes es atkal atjaunoju uzbrukumu:

—   Man tomēr būtu interesanti uzzināt, kas ir tie «viņi» — mis Grcja, un kas vēl?

—   Ar viņu kopā dzīvo viņas draudzene Sibilla Stemfordisa. Sibilla viņiem ir medijs, ja nemaldos. Jūs droši vien ar viņu tikāties. Viņa visa ir apkārusies ar krellēm un skarabejiem. Citreiz parādās ģērbusies sari, tikai nevar saprast, kāpēc, jo nekad nav bijusi Indijā.

—   Un vēl ir Bella, — teica misis Dena Kaltropa, — vireja. Viņa ir no Litlandijas, kur bijusi ievērojama kā burve. Viņai visa ģimene tāda. Arī māte nodarbojusies ar burvestībām.

Tas viss tika pateikts ļoti vienkārši un ikdienišķi.

—   Jūs, misis Kaltropa, to sakāt tā, it kā ticētu burvestībām, — es teicu.

—   Protams, ticu! Tur nav nekā īpaša un noslēpumaina. Viss ir ļoti vienkārši. Mantot tādu ģimenes prasmi ir liela priekšrocība. Bērniem tad ir aizliegts kaitināt jūsu kaķi, bet jums visi nes biezpienu un mājas ievārījumu.

Es paskatījos, vai tikai viņa nejoko. Bet viņas seja bija pilnīgi nopietna.

—   Sibilla mums šodien palīdzēja ar zīlēšanu, — teica Roda. — Viņa sēdēja zaļajā teltī. Manuprāt, viņa ir ļoti laba zintniece.

—   Man viņa izzīlēja lieliski, — Džindžera piezīmēja — Apsolīja bagātību. Tumšmatainu skaistuli ārzemnieku no aizjūras, divus vīrus un sešus bērnus. Ja dod, tad dod!

—   Es redzēju, kā Kērtisu meita iznāca ķiķinādama, — teica Roda. — Bet pēc tam viņa bija ļoti atturīga ar savu jauno cilvēku. Teica viņam, ka viņš velti iedomājoties, it kā viņš būtu visas zemes sāls.

—   Nabaga Toms. Es ceru, ka viņš atmaksāja ar to pašu?

—   Ak jā! «Par to, ko viņa man izzīlēja, labāk klusēsim! Diezin vai tev tas patiks, mīlulīt.»

—   Malacis Toms!

—   Bet vecā Pārkerc bija visai skāba. — Džindžera iesmējās. — «Kaut kādas muļķības,» viņa teica. «Vai tiešām jūs abi

ii. 163

tam ticat?» Tanī brīdī sarunā iejaucās misis Kripsa: «Līza, tu tikpat labi kā es zini, ka mis Stemfordisa spēj saskatīt to, ko citi nespēj. Bet mis Greja spēj izzīlēt nāvi ar precizitāti līdz dienai. Un vēl nav bijis tāda gadījuma, kad viņa kļūdītos! Brīžam, kad to visu iedomājies, šermuļi skrien pa kauliem!» Bet misis Pārkere teica: «Nāve — tā ir cita lieta. Tā ir īpaša dāvana.» Misis Kripsa piebilda: «Lai kā arī būtu, bet aizkaitināt šo trijotni es negribētu.»

—   Tas viss ir tik interesanti! Ja varētu ar viņām iepazīties, — sapņaini noteica misis Olivera.

—   Rīt mēs uz turieni aizbrauksim, — pulkvedis Despards apsolīja. — Vecā iebraucamā vieta ir tā vērta, lai to apskatītu. Viņām pietika prāta, lai to pārveidotu ērtu dzīvošanai, tanī pašā laikā nesabojājot stilu.

—   Es rīt no rīta piezvanīšu Tirzai, — teica Roda.

Jāatzīstas, ka savā istabā es atgriezos samērā sašļucis.

«Palsais zirgs», ko es biju iztēlojies kā kaut ko neizprotamu un draudīgu, izrādījās pavisam kas cits.

Ja nu vienīgi kaut kur eksistē vēl kāds «Palsais zirgs»…

Es domāju par šo iespējamo fenomenu, kamēr iemigu.

II

Nākamajā dienā, svētdienā, visi pamodās patīkami atviegloti. Pēcsvētku noskaņā. Aukstajā vējā plandījās nojume un telšu audekli, gaidot nākamo rītu, kad firmas pārstāvji, kas piedalījās svētku sagatavošanā, tos novāks. Pirmdien mums visiem būs jāatrota piedurknes un, saskaitījušiem skādi, vajadzētu visu iztīrīt un savest kārtībā. Bet šodien, kā gudri izlēma Roda, labāk atpūsties, izklaidēties un ne par ko nedomāt.

Mēs visi kompānijā apmeklējām baznīcu, kur noklausījāmies Dena Kaltropa sprediķi, kurš bija veltīts rindām no pravieša īzāka Grāmatas un kurā, pēc manām domām, bija ne tik daudz par reliģiju, cik pārspriedumi par persiešu vēsturi.

— Mēs esam uzaicināti uz pusdienām pie mistera Veneiblsa, — paziņoja Roda. — Jums, Mark, viņš patiks. Viņš ir ārkārtīgi interesants cilvēks — kur visur viņš nav bijis un ko visu nav darījis! Zina pilnīgi neticamas lietas. Pirms gadiem trim nopirka «Praierskortu», tik daudz tur izdarījis un droši vien iztērējis milzīgas summas. Viņš ir slimojis ar poliomielītu, pārvērties par puskropli, tā ka pārvietojas tikai invalīdu ratiņos. Tas viņu ļoti sarūgtina, jo, kā esmu dzirdējusi, agrāk viņš bijis ārkārtīgi liels ceļotājs. Naudas viņam ir kā spaļu, un, kā jau es teicu, viņš ir brīnišķīgi iekārtojis māju, kas līdz tam bija īsts grausts. Bet tagad tā ir lepnāka par lepnu. Runā, ka misters Veneiblss piedaloties izsolēs.

«Praierskorta» bija tikai dažu jūdžu attālumā. Saimnieks mūs sagaidīja hallē, sēžot invalīda ratiņos.

—   Ļoti jauki, ka jūs atbraucāt, — viņš priecīgi teica. — Jūs vakar droši vien galigi nomocījāties. Toties svētki, Roda, izdevās lieliski.

Misteram Veneiblsam bija apmēram gadu piecdesmit, kalsna, pat mazliet plēsonīga izskata seja, kurā izcēlās paliels deguns ar kumpi. Kaklasaiti viņš nenēsāja, un tas viņam piešķīra nedaudz vecmodīgu izskatu.

Roda visus iepazīstināja.

—   Vakar es šo lēdiju redzēju viņas īstajā ampluā, — teica misters Veneiblss un uzsmaidīja misis Oliverai. — Man ir sešas viņas grāmatas ar autogrāfu. Un tas nozīmē, ka sešas Ziemassvētku dāvanas man jau ir sagatavotas. Jūs ārkārtīgi talantīgi rakstāt, misis Olivera. Rakstiet vairāk! Jūsu grāmatas nevar apnikt. — Džindžeru viņš uzlūkoja ar platu smaidu. — Bet jūs, mīlulīt, mani gandrīz iznesāt cauri ar to savu dzīvo pīli. — Pēc tam viņš pievērsās man. — Man ļoti patika jūsu raksts pagājušā mēneša, avīzē, — viņš teica.

—   Apmeklēt mūsu pasākumu — tas no jūsu puses bija loti laipni, mister Veneibls, — Roda teica. — Pie tam, kad jūs atsūtījāt čeku ar tik lielu summu, mēs pat necerējām, ka jūs ieradīsieties.

—   Es tādas lietas dievinu! īsti angļu svētki, vai ne? Es atgriezos mājās ar apburoši kroplīgu stiepļu lelli, iedvesmots ar daudzsološiem, bet mazticamiem pravietojumiem, ko man sasolīja vecāmāte Sibilla -— no galvas līdz kājām nokārusies ar pscidoēģiptiešu grabuļiem un spīdīgu zelta brokāta turbānu galvā.

—   Labā vecā Sibilla! — iesaucās pulkvedis Despards. — Mēs šodien gatavojamies doties pie Tirzas uz tēju. Tas taču ir ļoti interesants vecs nams.

—   «Palsais zirgs»? Protams. Tikai es gribētu, lai tas joprojām būtu iebraucamā vieta. Man šķiet, ka pagātnē šī vieta bijusi saistīta ar kaut ko noslēpumainu un drūmu. Diezin vai tā ir bijusi kontrabanda, jo šī vieta ir tālu no jūras. Lielceļa laupītāju sanākšanas vieta? Iespējams. Bet varbūt šeit apstājušies bagāti ceļinieki, lai pēc tam bez pēdām pazustu uz visiem laikiem. Lai kā tas arī būtu, bet tādai vietai kļūt par tris vecmeitu mājokli — tas ir neapskaužami.

—   Ak, es viņas uztveru pavisam citādi! — iesaucās Roda.

—   Sibilla ar saviem sari, skarabejiem un aurām, kuras viņa it kā spēj ieraudzīt, tiešām ir smieklīga, turpretim Tirza, man šķiet, izsauc pat godbijību, vai nav tiesa? Viņa nerunā, ka viņai piemīt gaišredzība, bet visi zina — tā tas ir.

—   Bet Bella nav nekāda veca meita. Viņa pat ir apglabājusi divus vīrus, — piebilda pulkvedis Despards.

—   Tad es no sirds lūdzu viņai piedošanu par tādu apzīmējumu. — Veneiblss sāka smieties.

—   Turklāt par viņu abu nāvi klīda visbaigākās baumas,— turpināja Despards. — Stāstīja, ka vīri it kā nav izdarījuši viņai kaut ko pa prātam un viņa tos nobūrusi. Pēc tam viņi pamazām sākuši kalst, kamēr nomiruši.

—   Jā, protams, es taču biju aizmirsis, ka viņa ir vietējā ragana!

—   Tā apgalvo misis Kaltropa.

—   Tā burvestība ir viena interesanta lieta, — domīgi novilka Veneiblss. — dažādi tās paveidi ir sastopami visā pasaulē. Atceros, kad es biju Austrumāfrikā …

Viņš ātri iedegās šajā tēmā — aizrautīgi stāstīja par afrikāņu šamaņiem un mazizpētītiem reliģiskā kulta rituāliem Borneo. Pēc pusdienām viņš apsolīja parādīt Rietumāfrikas burvju maskas.

—   Ko tikai neredzēsi šajā namā! — smiedamās iesaucās Roda.

—   Nu ko, — paraustījis plecus, teica Veneiblss, — ja nevari atļauties pats visur aizbraukt un visu redzēt, tad tam visam ir jānāk pie tevis.

Viņa balsī izskanēja negaidīti skumja nots, un viņš drūmi paskatījās uz savām paralizētajām kājām.

—   «Ir daudz kas pasaulē, draugs Horācij», — viņš nocitēja.

—    Tas vienmēr ir bijis mans lāsts. Visapkārt ir tik daudz interesanta, ko man gribētos uzzināt, redzēt! Bet galu galā es savā dzīvē esmu paspējis diezgan daudz. Un pat tagad manā dzīvē ir daudz mierinājuma.

—   Bet kāpēc esat šeit? — negaidīti jautāja misis Olivera.

Pārējie izjuta neērtību, kādu izjūti vienmēr, kad saska-

ries ar otra nelaimi. Bet misis Olivera neļāvās šīm emocijām un uzdeva viņu interesējošu jautājumu. Sī atklātā ziņkārība atjaunoja nepiespiesto atmosfēru.

Veneiblss jautājoši uz viņu paskatījās.

—   Es gribu zināt, — paskaidroja misis Olivera, kāpēc jūs esat apmeties tieši šeit — tādā nomaļā kaktā? Acīmredzot, lai būtu tuvāk saviem draugiem?

—   Nē. Ja gribat zināt, tad šo vietu es izvēlējos, lai būtu iespējami tālāk no viņiem.

Veneiblsa sejā pavīdēja ironisks smīns.

Interesanti, kādu ietekmi uz šo cilvēku atstājusi viņa slimība, es nodomāju. Vai viņa dvēseli izkropļojusi nespēja brīvi kustēties, pētīt pasauli, kā viņš bija radis? Vai arī viņš samērā viegli un aukstasinīgi spējis piemēroties jaunajiem apstākļiem, demonstrējot savu gara diženumu?

It kā izlasījis manas domas, misters Veneiblss pēkšņi teica:

—   Jūs savā rakstā runājat par vārda «dižens» dažādām izpratnēm, salīdzināt, ko ar to saprot Rietumos un Austrumos. Bet par kādām īpašībām domājam mēs paši, mūsdienu angļi, kad kādu nosaucam par «diženu cilvēku»?

—   Protams, par intelekta spēku, — es atbildēju, — kā arī morāli ētisko piemēru.

—   Bet vai tad nemēdz būt slikti cilvēki, kurus var uzskatīt par dižiem? — viņš vaicāja.

—  Protams, mēdz būt, — iesaucās Roda. — Napoleons, Hitlers un daudzi citi .. . Viņi visi ir diži cilvēki.

—   Ja vērtē viņu lomu vēsturē, — teica Despards. — Bet personiskajos kontaktos… es nedomāju, ka viņi atstāj tik spēcīgu iespaidu.

Džindžera paliecās uz priekšu un sabužināja savu burkānkrāsas matu ērkuli.

—   Interesanta doma, — viņa teica. — Tuvāk aplūkojot, viņi var izrādīties nožēlojami ļautiņi. Uzpūsti pozētāji, kurus virza nepilnvērtības komplekss un vēlēšanās par kaut ko kļūt, kaut arī tādēļ vajadzētu aizsūtīt pie velna visu pasauli.

—  Nē, — Roda dedzīgi iebilda. — Ja viņi būtu tādi, viņiem nebūtu izdevies sasniegt to, ko viņi sasniedza.

—   Nu, neesmu pārliecināta, — teica misis Olivera. — Sarīkot mājā ugunsgrēku ir spējīgs pat visdumjākais bērns.

—   Diezgan, — teica Veneiblss. — Es galīgi nepiekrītu šim jaunmodīgajam uzskatam, ka ļaunums ir kaut kas ēterisks. Ļaunums eksistē. Un ļaunums — tas ir liels spēks. Dažkārt pat lielāks nekā labais. Ļaunums ir visur. To vajag mācēt atšķirt un uzvarēt. Citādi, — viņš noplātīja rokas, — viss aizlidos pie velna.

—   Manā audzināšanā, — kā atvainodamās piezīmēja misis Olivera, — velns, protams, spēlēja zināmu lomu. Es gribētu teikt, ticība velnam. Bet zināt — es nekad neesmu varējusi atbrīvoties no domas, ka viņš ir dumjš. Sie nagi, ragi un viss pārējais. Manieres kā sliktam komediantam. Manos romānos, protams, bieži darbojas veikli un ļauni noziedznieki. Publika tos mīl. Bet radīt viņus man kļūst arvien grūtāk. Kamēr lasītājs nezina, kas noziedznieks ir, viņu var iztaisīt par spilgtu personību, bet pēc tam, kad viss nāk gaismā, viņš, ja tā var teikt, nekad «nevelk». Vilšanās ir neizbēgama. Daudz vienkāršā'k ir attēlot baņķieri, kas iztērējis svešu naudu, vai vīru, kurš iecerējis tikt vaļā no sievas, lai apprecētu savu bērnu guvernanti. Saprotiet, tas ir daudz dabiskāk! Visi iesmējās, un misis Olivera tūdaļ metās taisnoties: — Es zinu, es runāju smieklīgi, bet jūs droši vien saprotat, ko es gribēju pateikt.

Mēs visi draudzīgi apliecinājām, ka par to viņa var būt pilnīgi mierīga.

Sestā nodaļa

STĀSTA MARKS ĪSTERBRUKS

No «Praierskortas» mēs aizbraucām jau krietni pēc četriem. Pacienājis mūs ar izmeklētām pusdienām, Venciblss ar jūtamu labpatiku izrādīja savu māju, kas līdzinājās īstai dārgumu krātuvei.

—   Jā, viņš acīmredzot peldas naudā, — es atzīmēju, kad mēs beidzot devāmies prom no «Praierskortas». — Tāda jašma, tādas afrikāņu skulptūriņas, nemaz jau nerunājot par Meisenes porcelānu. Jums ir veicies ar tādu kaimiņu!

—   Mēs to vienmēr esam zinājuši, — teica Roda. — Seit visi ļaudis ir patīkami, bet diezgan garlaicīgi. Misters Veneiblss patīkami izceļas viņu vidū.

—   Kādā veidā viņš ir ticis pie bagātības? — misis Olivera jautāja. — Vai arī! viņš vienmēr ir bijis bagāts?

Despards indīgi piebilda, ka mūsu dienās neviens nevar lepoties ar mantotu bagātību. Par iemeslu tam ir lielie bēru izdevumi un nodokļu sistēma.

—   Man kāds stāstīja, — Despards piebilda, — ka viņš savu dzīvi ir sācis kā krāvējs, bet man tas šķiet maz ticams. Tiesa kas tiesa, par savu bērnību un saviem vecākiem viņš nekad nestāsta. Lūk, jums cilvēks ar noslēpumu, — viņš vērsās pie misis Oliveras.

Misis Olivera atteica, ka viņai vienmēr tiekot uzspiests kaut kas pilnīgi nevajadzīgs.

«Palsais zirgs» izrādījās māja, kas daļēji bija celta no koka (nevis tikai apšūta ar koku).

Māja atradās nedaudz nost no ielas. Aiz tās pletās ar žogu apjozts dārzs, kas mājai piešķīra pievilcīgu patriarhālu izskatu.

Es biju vīlies un to arī neslēpu.

—   Nekā draudīga, — es žēlojos. — Nav atmosfēras.

—  Pagaidiet, kamēr apskatīsiet iekšpusi, — teica Džindžera.

Mēs izkāpām no mašīnas un devāmies uz durvīm, kas tūdaļ arī atvērās.

Uz sliekšņa stāvēja mis Tirza Greja — liela auguma, nedaudz līdzīga vīrietim, ģērbusies tvīda auduma kostīmā. Augsto pieri iekļāva asi sirmi mati, deguns bija liels un līks, bet zilās acis raudzījās caururbjoši.

—   Lūk, beidzot arī jūs, — viņa teica patīkamā zemā balsī. — Es domāju, ka esat apmaldījušies.

Zāles puskrēslā es tik tikko saskatīju vēl vienu sievietes seju. Tā bija dīvaina, izplūdusi, it kā to no māliem būtu darinājis bērns, kas nejauši ieklīdis skulptora darbnīcā. Es nodomāju, ka tādas sejas var redzēt itāliešu un flāmu primitīvistu darbos.

Roda mūs iepazīstināja un paskaidroja, ka mēs pusdienojām pie mistera Veneiblsa «Praierskortā».

—   Ak, — mis Greja iesaucās, — tad viss skaidrs! Svētki vēderam! Tas viņa itāliešu pavārs! Un pēc tam viņa retās mājas visi retumi. Labi jau, labi, viņam, nabadziņam, arī vajag kaut kā izklaidēties. Nu, nāciet taču tālāk! Jāatzīmē, ka mēs lepojamies ar savu ligzdiņu. Piecpadsmitā gadsimta celtne, bet atsevišķas tās daļas ir pat no četrpadsmitā gadsimta.

Zāles griesti bija zemi. Krēslā es tikko samanīju vītņu kāpnes un virs kamīna pakārtu gleznu.

—  Tā ir kādreizējās iebraucamās vietas izkārtne, — ievērojusi manu skatienu, teica mis Greja. — Sādā apgaismojumā to grūti pa īstam saskatīt. Tur attēlots palsais zirgs.

—   Atļaujiet, es to notīrīšu, — piedāvāja Džindžera. — Nē, nopietni! Tikai atļaujiet, un jūs būsiet pārsteigta!

—   Es tiešām nezinu, — teica Tirza Greja un atklāti pavaicāja: — Kas notiks, ja jūs to sabojāsit?

—    Bet kā tas iespējams! — Džindžera sašuta. — Tā taču ir mana profesija! Es esmu Londonas galeriju restauratore, — viņa paskaidroja. — Aizraujošs darbs.

—   Pie gleznu mūsdienu restaurēšanas metodēm ir jāpierod,— teica Tirza. — Katru reizi, kad man iznāk būt Nacionālajā galerijā, es kļūstu gandrīz mēma. Gleznas izskatās tā, it kā tās būtu mazgātas ar jaunāko veļas pulveri.

—   Vai tiešām jūs gribētu tās redzēt tumšas un nobrūnējušas? — Džindžera iebilda. Viņa palūkojās uz izkārtni. — Var parādīties daudzas jaunas detaļas, pat jātnieks uz zirga!

Arī es sāku pētīt bildi. Tā bija uzgleznota visai raupji. Tās vienīgā vērtība (ja tai vispār bija kāda vērtība) bija cienījamais vecums un biezā kvēpu kārta. Uz tumšā fona izcēlās palsa zirga figūra.

—   Sibilla, — Tirza iesaucās, — viesi iekāro mūsu zirgu! Papriecājies par tiem neliešiem!

Ienāca mis Sibilla Stemfordisa un pievienojās mūsu pulciņam. Tā bija gara auguma vāja sieviete ar tumšiem, diezgan taukainiem matiem un raudulīga izskata zivs muti.

Spilgtais smaragdkrāsas sari neko nespēja glābt. Viņa ierunājās vārgā un drebelīgā balsī.

—   Mūsu mīļais, dārgais zirgs, — viņa teica. — Mēs šo izkārtni iemīlējām no pirmā acu uzmetiena. Man šķiet, ka arī tā nospēlēja savu lomu, kāpēc mēs apmetāmies šajā mājā. Tirza, tu atceries? Nu, iesim, iesim!

Istaba, kurā mūs ieveda, bija neliela kvadrātveida telpa. Iespējams, ka šeit kādreiz atradās traktiera lete. Tagad telpu greznoja kokvilnas audums un čipendeila mēbeles, vēršot to tipiskā ārpilsētas mājas dāmu buduārā. Visur bija novietotas vāzes ar krizantēmām.

Mūs aizveda parādīt dārzu, un es nodomāju, ka vasarā tur ir ļoti jauki. Kad mēs atgriezāmies mājā, tējas galds jau bija uzklāts.

Kad mēs apsēdāmies pie galda ar sviestmaizēm un mājas pīrāgu, padzīvojusi sieviete (es viņas seju jau ievēroju zāles puskrēslā) ienesa sudraba tējkannu. Viņai mugurā bija neglīta tumši zaļa mājas kleita. Iespaids, ka viņas seju no plastilīna taisījis bērns, nezuda arī pie tuvākas apskates. Sī seja bija samērā neizteiksmīga un primitīva, bet tagad es nevarēju saprast, kāpēc sākotnēji man tā likās ļauna.

Es pēkšņi sajutu īgnumu pret sevi. Biju arī nez ko iedomājies par šo bijušo iebraucamo vietu un tās trim padzīvojušajām iemītniecēm!

—   Paldies, Bella, — teica Tirza.

—   Vairāk neko nevajag?

Sie neskaidri izteiktie vārdi līdzinājās urkšķēšanai.

—   Paldies. Neko.

Bella devās uz durvīm. Viņa ne uz vienu neskatījās, bet, pirms gāja, uzmeta man ātru skatienu. Sajā skatā bija kaut kas tāds, kas mani satrauca, tikai grūti pateikt, kāpēc. Skatiens bija ļauns un dīvaini caururbjošs. Es jutu, ka viņa bez īpašas piepūles un pat īpašas vēlēšanās precīzi zina, par ko es domāju.

Mana reakcija nepalika apslēpta arī Tirzai Grejai.

—   Jūs mulsina Bella, mister Isterbruk? — viņa mīlīgi jautāja. — Es ievēroju, ka viņa uz jums skatījās.

—  Viņa ir vietējā, vai ne?—es vaicāju, cenzdamies maskēt savu interesi ar parastu labāko aprindu ziņkāri.

—   Jā. Daži, bez šaubām, viņu sauc par vietējo burvi.

Sibilla sakustējās, un viņas krelles iedzinkstējās.

—   yīstieties, mister … mister …

—   Isterbruks.

—   … Isterbruk. Jūs, protams, esat dzirdējis nostāstus, ka mēs nodarbojamies ar burvestībām. Atzīstieties mums! Redzat, par to daudz runā.

—    Un laikam ne bez pamata, — apmierināti teica Tirza. — Sibilla šai ziņā ir ļoti apdāvināta.

Sibilla apmierināta nopūtās.

—   Mani vienmēr ir interesējis pārdabiskais, — viņa klusi noteica. — Jau bērnībā es jutu sevī izcilas spējas. Automātisko rakstīšanu apguvu kā pašu par sevi saprotamu. Toreiz es pat nezināju, kā to sauc. Vienkārši sēdēju ar zīmuli rokā un nesapratu, kas ar mani notiek. Bez tam es biju pārmēru jūtīga. Kādu reizi draugi bija mani uzaicinājuši uz tēju, un, ieejot istabā, es noģību, jo sajutu, ka šajā telpā ir noticis kaut kas šausmīgs. Sajutu ar visu ādu! Vēlāk radās arī izskaidrojums. Izrādās, ka kādreiz tur notikusi slepkavība. Pirms divdesmit pieciem gadiem. Tajā pašā istabā!

Viņa ar uzvarošu skatienu paskatījās uz pārējiem.

—   Apbrīnojami, — pieklājīgi, bet ar nepatiku noteica pulkvedis Despards.

—   Arī šajā mājā ir noticis kaut kas baiss, — drūmi teica Sibilla. — Bet mēs izdarījām visu, ko vajadzēja. Zemes gari ieguva brīvību.

—   Kaut ko līdzīgu pavasara tīrīšanai, tikai garīgai? — es vaicāju.

Sibilla dīvaini uz mani paskatījās.

—   Kādas pasakainas krāsas ir jūsu sari! — Roda iesaucās.

Sibilla paskaidroja:

—   Jā, es lo nopirku Indijā. Es tur ļoti interesanti pavadīju laiku — apguvu jogu un tā tālāk. Bet visu laiku nevarēju tikt vaļā no sajūtas, ka tas viss ir pārāk sarežģīti — pārāk tālu no dabas, no patiesas vienkāršības. Manuprāt, vajag atgriezties pie sākumiem, pie pirmatnējiem spēkiem. Es esmu viena no nedaudzajām sievietēm, kas apmeklējušas Haiti. Lūk, tur jūs varat smelties īstās okultisma bagātības. Protams, ne bez izkropļojumiem. Bet pati sakne tur nešaubīgi eksistē.

Man tur ļoti daudz ko parādīja, īpaši pēc tam, kad uzzināja, ka man ir vecākas dvīņumāsas. Bērnam, kas dzimis tūliņ pēc dvīņiem, piemīt īpašas spējas, — viņa skaidroja, — interesanti, vai ne? Viņiem ir brīnišķīgas nāvei veltītas rituāla dejas. Visi nāves atribūti — galvaskauss un krustoti kauli — un kaprača darbarīki: lāpsta, cērte… Viņi tērpjas lāpnešu tērpos: apmetņi, cilindri. ..

Viņu augstākais priesteris ir barons Samdī, bet dievības vārds ir Legba. Sī dievība ir «vārtus atverošais». Lai izsauktu nāvi, pēc tās jāaizsūta mirušā gars. Interesanta doma, vai ne?

Bet šis, lūk, — Sibilla piecēlās un paņēma no palodzes kādu priekšmetu, — ir mans svētais amulets: kaltēts ķirbis ar zīlīšu rotājumu un, lūk, čūskas kakla skriemelis.

Mēs pieklājīgi, bet bez īpaša entuziasma apskatījām amuletu.

Sibilla maigi noglāstīja savu šausmīgo rotaļlietu.

—   Ļoti interesanti, — galanti teica Despards.

—   Es jums varētu vēl daudz ko pastāstīt…

Mana uzmanība atslāba. Sibilla joprojām turpināja mūsu' priekšā purināt savu burves darbarīku arsenālu. Kā pa miglu es dzirdēju — «maģistrs Karpors», «Koa» «Gidē ģimene»..

Es pagriezos un sastapos ar Tirzas izsmējīgo skatienu.

-Jūs negribat ticēt, vai ne? — viņa noteica. — Bet zināt -— jums nav taisnība. Ar māņticību, bailēm vai reliģiozu liekulību to pilnībā izskaidrot nevar.

Pirmatnējās patiesības un pirmatnējie spēki eksistē. Tieir bijuši vienmēr. Un būs vienmēr.

—   Neriskēju strīdēties, — es teicu.

—   Jūs esat gudrs cilvēks. Iesim paskatīties manu bibliotēku!

Caur terasi mēs izgājām dārzā, un tālāk viņa mani veda garām kaut kādai piebūvei.

—   Tā ir pārbūvēta no staļļa — viņa paskaidroja.

Staļļi un kaut kādas sētas mājas bija apvienotas zem viena jumta. Visā telpas garumā bija plaukti ar grāmatām. Piegājis tuvāk, es biju satriekts.

—   Jums ir ārkārtīgi reti izdevumi, mis Greja. Vai tiešām tas ir «Burves āmura» oriģināls? Jums pieder īsti dārgumi, goda vārds.

—   Piekritu.

—   Piemēram, Grimuārs — tā ir ļoti liela vērtība.

Citu pēc citas es ņēmu grāmatas no plaukta. Tirza mani vēroja ar dīvainu labsajūtu, kuras iemeslu es nespēju pilnīgi saprast.

Kad es noliku atpakaļ plauktā «Sadducismus Triumphatus», Tirza teica:

—   Patīkami satikt cilvēku, kas spēj novērtēt tavus dārgumus. Viesi parasti vienaldzīgi blenž vai žāvājas.

—   Acīmredzot viss vai gandrīz viss, kas saistīts ar praktisko burvestību, jums ir zināms, — es teicu. — Kas jūs pamudināja pētīt šo nozari?

—   Tagad to grūti pateikt… Tas bija tik sen. Parasti kaut kur ielūkojies aiz ziņkārības un, protams, aizraujies. Ārkārtīgi interesanti ir salīdzināt cilvēku ticējumus un viņu idiotisko rīcību.

Es iesmējos.

—   Jā, tas ir pamācoši. Es priecājos, ka jūs akli neticat visam, kas rakstīts šajās grāmatās.

—   Nejauciet mani ar nabaga Sibillu. Jā, jā, es redzēju, ar kādu pašapziņu jūs uz viņu lūkojāties! Un tomēr jums nebija taisnība. Daudzās lietās viņa ir muļķīte. Bāž vienā maisā burveklību, dēmonoloģiju, melno maģiju, taisa no tā visa kaut kādu elles dziru, bet, neraugoties uz to, viņai piemīt spēks.

—   Spēks?

—   Nezinu, kā lai to citādi nosauc. Cilvēki, kas līdzīgi dzīvam tiltam palīdz mums kontaktēties ar nezināmu pasauli, eksistē. Pie tādiem pieder arī Sibilla. Viņa ir pirmklasīgs medijs. Nekad to nedara par naudu. Bet viņai piemīt retas spējas. Kad vina un Bella…

—   Bella?

—   Protams. Bella arī ir talantīga. Mums visām tas kaut kādā mērā piemīt. Savdabīgs lietišķs uzņēmums.

Viņa aprāvās.

—   «SIA Burves»? — es smaidot teicu.

—   Ja vēlaties.

Es ielūkojos grāmatā, ko patlaban turēju rokā. — «Nostrdamuss un Kompānija»?

—   «Nostrdamuss un Kompānija».

—   Jūs patiesi tam ticat? — es klusi vaicāju.

—   Es neticu. Es zinu. — Viņas balsī bija jaušams svinīgums.

—   Bet kā tas iespējams? Kādā veidā? Kāpēc?

Viņa paberzēja roku pret plauktu.

—   Lūk, tāpēc! Seit ir tik daudz muļķību un uzpūtīgu vārdu. Bet atmetiet aizgājušo laiku māņticību un aizspriedumus — un pašā serdē jūs atradīsit patiesību! Jums atliks tikai to izpušķot — uz publikas pieprasījumu to vienmēr izpušķoja.

—   Es ne visai izprotu jūsu loģiku.

—   Mīlulīt, kāpēc visus šos gadsimtus ļaudis vēršas pie burvjiem, šamaņiem? Tikai divu iemeslu dēļ. Tikai dzenoties pēc divām lietām, kuru dēļ riskē ar mūžīgo dzīvošanu un nebaidās nāves. Tās ir ieēdināmās zāles un indes kauss.

—   Lūk, kā!

—   Vienkārši, vai ne? Mīlestība un nāve. Ieēdināmās zāles, lai dabūtu to, pēc kā ilgojies… Melnā maģija, lai noturētu iemīļoto. Malks dziras pilnmēness naktī. Velnu, garu vārdi, uz grīdas vai sienas uzvilktas zīmes. Tas viss ir bleķis. Bet patiesība ir mīlas dzēriena malkā.

—   Bet nāve? — es vaicāju.

—  Nāve? — Viņa iesmējās dīvainus smieklus. Man kļuva neērti. — Tātad jūs arī interesējaties par nāvi?

—   Kas tad par viņu neinteresējas? — Es pasmaidīju.

—   Tik tiešām. — Viņa uzmeta man asu, caururbjošu skatu. — Es biju satriekta — nāve… Ar to saistītā māka vienmēr ir vērtēta augstāk nekā prasme izgatavot ieēdināmo dziru. Un tomēr — tās bija īstas bērnu spēles! Bordžas un viņu noslēpumainās indes! Vai jūs zināt, ko viņi īstenībā lietoja? Parasto balto arsēnu. To pašu, ko jebkurā graustā jebkurš nepraša, kas iecerējis novākt sievu. Bet mūsdienās mēs daudz ko esam iemācījušies. Zinātne ir paplašinājusi mūsu iespējas.

—   Jūs domājat indes, ko nevar noteikt? — Manā balsī jautās skepse.

—   Indes! Tā ir vieux jeu1 . Spēlītes! Mūsu priekšā ir jauni apvāršņi.

—   Piemēram?

—   Apziņa. Izpētīt, kas ir apziņa, uz ko tā spējīga, kā to ietekmēt.

—   Lūdzu, turpiniet! Tas ir ļoti interesanti.

—   Pamatprincips ir labi zināms. Pirmatnējā sabiedrībā un arī vēlākos gadsimtos to plaši izmantoja šamaņi un pūšļotāji. Nav nekādas vajadzības nogalināt upuri. Viss, kas vajadzīgs, — pavēlēt viņam nomirt.

—   Suģestija? Bet tā darbojas tikai tur, kur upuris tam tic.

—   Jūs gribat teikt, ka uz eiropiešiem suģestija neiedarbojas? — viņa precizēja. — Nē, dažkārt iedarbojas. Bet tas nav būtiski. Mēs esam pavirzījušies uz priekšu daudz tālāk nekā burvji. Un ceļu mums ir parādījuši psihologi. Tiekšanās uz nāvi. Tā eksistē katrā no mums. Tad spēlējiet uz to! Spēlējiet uz šo tieksmi!

—   Intriģējoša ideja, — kā ziņkārīgs zinātnieks es īsi noteicu. — Tas ir — virzīt objektu uz pašnāvību? Tā jūs domājat?

—  Jus arvien vel pinaties kaut kur aste. Jums ir saprašana par traumatiskām saslimšanām?

—   Protams.

—   Tad lūk — tie, kas nevēlas žļtgriezties normālā dzīvē, paši to neapzinoties, izstrādā sevī īstus slimības simptomus. Tā nav simulācija. Tā ir īsta kaite ar īstiem simptomiem un īstām sāpēm. Ilgu laiku šāda saslimšana bija noslēpums mediķiem.

—   Es sāku nojaust, par ko jūs runājat, — es lēni noteicu.

—   Lai iznīcinātu objektu, ir jāiedarbojas uz viņa zemapziņu. Tieksme pēc nāves ir viņā jāattīsta, jānostiprina. — Viņa kļuva arvien možāka. — Saprotat? Būtnei, kas tiecas pēc nāves, var iedvest īstu slimību. Jūs vēlaties saslimt, jūs vēlaties nomirt, un tāpēc — jūs saslimstat un nomirstat.

Viņa lepni atmeta galvu. Negaidot mani sāka kratīt drebuļi. Kādas muļķības? Sī sieviete vienkārši ir nedaudz jukusi … Un tomēr …

Tirza Greja pēkšņi iesmējās.

—   Jūs"man neticаt, vai nav tiesa?

—  Jūsu mācība, mis Greja, ir ārkārtīgi aizraujoša, un man jāatzīst, ka tā pilnībā atbilst mūsdienu zinātnes garam.

' Veca spēle, veca lieta (franču vai)

Bet kādā veidā jūs domājat atmodināt mūsos snaudošo tieksmi pēc nāves?

—   Tas ir mans noslēpums. Gan veids, gan līdzekļi. Eksistē taču domu pārraide no attāluma. Atcerieties kaut vai radio, televīziju… Ekstrasensorikas meklējumi pagaidām nav devuši vēlamos rezultātus, bet tikai tāpēc, ka neievēro pašu pirmo un vienkāršāko noteikumu. Dažreiz nejauši var sasniegt daudz, bet, izprotot iedarbes principu, jūs katru reizi spēsit sasniegt rezultātu.

—   Jūs to sasniedzat katru reizi?

Viņa pamāja. Un pēc tam, jau dodoties uz izeju, teica:

—   Mister īsterbruk, nevajag prasīt, lai es atklātu savus noslēpumus.

Es, viņai sekojot, arī devos uz durvīm.

—   Kāpēc jūs man to visu stāstījāt? — es pavaicāju.

—   Jūs novērtējāt manas grāmatas. Dažkārt ir nepieciešamība … nu … dalīties ar kādu domās. Un bez tam …

—   Kas?

—   Man šķita … un Bellai arī šķita… ka mēs jums varam ievajadzēties.

—   Ievajadzēties?

—   Bella uzskata, ka jūs esat atbraucis, lai mūs uzmeklētu, un viņa reti kļūdās.

—   Kādēļ jūs man būtu vajadzīgas?

—   To es vēl nezinu, — viņa noteica, — pagaidām nezinu.

Septītā nodaļa

STĀSTA MARKS ĪSTERBRUKS i

—   Tad lūk, kur jūs esat! Bet mēs lauzījām galvu, kur jūs esat pazuduši! — Durvīs parādījās Roda un aiz viņas visi pārējie. Ienākot Roda atskatījās.

—   Šeit notiek jūsu seances1 , vai ne?

—   Jūs esat labi informēta. — Tirza jautri iesmējās — Laukos katrs zina par tevi vairāk nekā pats. Esmu dzirdējusi, ka mums ir slikta slava. Pirms simt gadiem ar to pietiktu, lai mūs noslīcinātu vai sadedzinātu uz sārta. Manu vecmā

miņu, bet varbūt vecvecvecmāmiņu sadedzināja kā burvi, ja nemaldos, Īrijā.

—   Es vienmēr esmu domājusi, ka jūs esat cēlusies no Skotijas.

—   Tas ir no tēva puses, no tās esmu mantojusi gaišredzību, bet no mātes puses manī tek īru asinis. Mūsu Sibillas senči ir bijuši grieķi. Bella pārstāv veco labo Angliju.

—   Makabrs nacionālais sajaukums, — piezīmēja pulkvedis Despards.

—  Jums taisnība.

—   Gluži otrādi, ļoti interesants sajaukums! — iesaucās Džindžera.

—   Jā, savā ziņā interesants. — Tirza vērsās pie misis Oliveras. — Jums vajadzētu kādu romānu veltīt slepkavībai ar melnās maģijas palīdzību. Varu jums piedāvāt slepenu informāciju.

Misis Olivera apjuka un sāka mirkšķināt skropstas.

—   Es aprakstu tikai ļoti tradicionālas slepkavības, — kā atvainodamās viņa teica. Tādā toni parasti saka: «Es māku gatavot tikai ļoti tradicionālus ēdienus.» — Mani varoņi iecer kādu novākt no ceļa un cenšas to izdarīt pēc iespējas viltīgāk. Tas arī ir viss, — viņa piebilda.

—   Man šķiet, ka viltības viņiem ir vairāk, nekā vajag, — teica pulkvedis Despards. Viņš paskatījās pulkstenī. — Roda, man šķiet, mums …

—   Jā, mums laiks iet. Mēs esam uzkavējušies ilgāk, nekā bija plānots.

Pēc apmainīšanās ar savstarpējām pateicībām mēs devāmies uz vārtiņiem.

—   Jums ir tik daudz vistu, — pulkvedis Despards atzīmēja, ieskatījies ar režģi nožogotajā putnu kūtī.

—   Neieredzu vistas, — teica Džindžera, — viņu klukstēšana krīt uz nerviem.

—   Seit gan vairāk ir gailēni, — teica uz sliekšņa iznākusī Bella.

—   Baltie gailēni, — es noteicu.

—   Jūs tos audzējat kulinārijas vajadzībām? — Džindžera pajautāja.

—   Noderēs, — atteica Bella. Viņas bezformīgajā sejā parādījās atbaidošs smīns.

—   Ar to visu nodarbojas Bella, — izmeta Tirza Greja.

177

Mēs atvadījāmies no saimniecēm.

12-1180

—   Man nepatīk šī sieviete, — prombraucot teica misis Olivera. — Galīgi nepatīk.

—   Tirzu nevajag ņemt pārāk nopietni, — labsirdīgi iebilda Despards. — Viņai vienkārši patīk pūst miglu acīs un skatīties, kā mēs uz to reaģēsim.

—   Es nerunāju par viņu. Tirzai nepiemīt pārāk stingri morāles principi, un, lai sasniegtu savu mērķi, viņa neapstāsies nekādu šķēršļu priekšā. Bet viņa nav tik bīstama kā tā otra.

—   Bella? Diezgan briesmīga būtne.

—    Nē, ne viņa. Es runāju par Sibillu. No pirmā acu uzmetiena viņa šķiet vienkārši pamuļķa. Visas šīs krelles, raibais apģērbs, plānprātīgās runas par burvestībām, dvēseļu pārdzimšanu… (Jā, starp citu. Kāpēc nekad nerunā par kaut kādas virējas vai vecas zemnieces pārdzimšanu, bet pārdzimst tikai Ēģiptes princeses un Senās Babilonijas skaistās verdzenes. Ļoti aizdomīgi!) Un tomēr, neraugoties uz visu viņas aprobežotību, man radās priekšstats, ka viņa šo to spēj un šīs spējas ir visai neparastas. Es vienmēr visu skaidroju juceklīgi … Man šķiet, ka viņa var kalpot par ieroci, ieroci kādiem spēkiem … tieši tāpēc, ka viņa ir tik stulba. Domāju, ka neviens nesaprata, ko es gribu teikt, — misis Olivera skumji nobeidza.

—    Nē, es sapratu, — teica Džindžera. — Un nebrīnīšos, ja jums izrādīsies taisnība.

—   Mums vajag apmeklēt kādu no šiem seansiem, — noteica Roda. — Tas var būt uzjautrinoši!

—   Es tevi nelaidīšu, — noteikti paziņoja Despards. — Nav ko tādās lietās bāzt savu degunu.

Viņi uzsāka vārdu pārmaiņu. Es aizdomājos un atjēdzos tikai tajā brīdī, kad misis Olivera sāka interesēties par rīta vilcienu sarakstu.

—   Mēs varam braukt kopā manā mašīnā, — es teicu.

Misis Olivera svārstījās.

—   Nē, man laikam labāk būs braukt ar vilcienu.

—   Agrāk taču jūs braucāt ar manu mašīnu. Es esmu labs šoferis.

—   Nē, Mark, par to nav runa. No rīta man jābūt uz bērēm. Tādēļ man jānokļūst pilsētā bez kavēšanās. — Viņa nopūtās. — Neieredzu bēres!

—  Jums tur noteikti jābūt?

—    Domāju, ka šajā gadījumā — noteikti. Mērija Dela-

fontēna bija mana sena paziņa, un viņa droši vien gribētu mani redzēt savās bērēs. Viņa bija TADS cilvēks.

—   Jā, protams! — es iesaucos. — Delafontēna . . . protams!

Viņa ar izbrīnu uz mani paskatījās.

—   Piedodiet, — es teicu. — Es vienkārši… pūlējos atcerēties, kur es nesen dzirdēju šo uzvārdu — Delafontēna. Jūs par viņu runājāt, vai ne? — es vērsos pie misis Oliveras. — Jūs, šķiet, teicāt, ka viņa jums jāapmeklē … slimnīcā?

—   Es teicu? Ļoti iespējams.

—   No kā viņa nomira?

Misis Olivera sarauca pieri.

—   Toksiskais polineirīts — šķiet, tā to sauc.

Džindžera skatījās uz man ar interesi. Skatiens bija ass un caururbjošs.

Mēs izkāpām no mašīnas, un es pēkšņi teicu:

—   Es gribētu nedaudz pastaigāties. Tāds ēdienu daudzums.. . Lieliskas pusdienas un pēc tam vēl tēja. Vajag izkustēties.

Es steidzos pazust, baidoties, ka kāds varētu piedāvāties sastādīt kompāniju. Man vajadzēja palikt vienam un sakārtot savas domas.

Kas tas ir? Kaut sev tas jānoskaidro. Ja nemaldos, tad visa sākums bija nejaušā, bet intriģējošā Popijas replika — ja vajag «no kāda tikt vaļā», tad jāgriežas «Palsajā zirgā».

Pēc tam es satiku Džimu Koriģanu un redzēju sarakstu, kas tādā vai citādā veidā saistīts ar tēva Gormana nāvi. Sarakstā bija Heskets-Dibuā, Takertons. Sis pēdējais uzvārds man lika atcerēties kafejnīcu «Luidži» un to vakaru. Tur bija arī uzvārds Delafontēns, kas man kā pa miglu likās pazīstams. To nosauca misis Olivera, stāstot par savu slimo paziņu. Tā tagad ir mirusi.

Pēc visa tā (es pat nezinu īsti, kāpēc) es devos uz veikalu pie Popijas. Tur Popija nikni centās noliegt pat mazāko sakaru ar «Palso zirgu». Un — pats svarīgākais — Popija pārbijās.

Šodien uz skatuves parādījās Tirza Greja.

Protams, «Palsais zirgs» un tās iemītnieki — tas ir viens, bet saraksts ar uzvārdiem — pavisam kaut kas cits. Un tie savā starpā nekādi nav saistīti. Kāpēc tad man tie asociējas viens ar otru?

Kā es varēju kaut uz mirkli iedomāties, ka tur ir kaut kas

kopīgs?

12*

179

Pēc visa spriežot, misis Delafontēna dzīvoja Londonā. To-

maziņas Takertonas muiža — kaut kur Surejā. Neviens no sarakstā esošajiem cilvēkiem nekādi nav saistīts ar Mačdīpingu. Ja nu vienīgi…

Tieši šinī brīdī es nonācu pie «Karaļa bruņām». «Karaļa bruņas» bija viesnīca ar traktieri, kura svaigi krāsotā izkārtne vēstīja: «Pusdienas, vakariņas, tēja.»

Atvēris durvis, es iegāju. Pa kreisi no manis bija bāra lete, pa labi — neliela telpa, kas smirdēja pēc sastāvējušiem cigarešu dūmiem. Kāpnes veda uz tā saucamajām kantora telpām. Kantorī es ieraudzīju stikla būdu ar cieši aizvērtu lodziņu un uzrakstu «Zvaniet». Traktieris bija tukšs tāpat kā visi traktieri šajā diennakts stundā. Pie loga uz plauktiņa atradās reģistrācijas grāmata. Es to atvēru un sāku šķirstīt. Viesnīca nebija pārāk kupli apmeklēta — pieci seši ieraksti nedēļā un visi, šķiet, izdarīti vienā vakarā. Es steidzīgi lasīju tālāk.

Drīz vien es aizvēru grāmatu. Joprojām neviens nerādījās. Atklāti sakot, man arī vairs nebija nekā, ko jautāt. Es izgāju uz ielas, kur valdīja silta un mitra pēcpusdienas stunda.

Vai tā ir tikai sagadīšanas, ka pern «Karaļa bruņās» bija apmeties kaut kāds Sendfords un kaut kāds Parkinsons? Abi uzvārdi bija Korigana sarakstā. Jā, bet šos uzvārdus nevar uzskatīt par retumu. Es, protams, ievēroju vēl vienu uzvārdu — Mārtiņš Digbijs. Ja tas ir tas Mārtiņš, ko es pazīstu, tad viņš ir brāļa mazdēls sievietei, kuru es parasti mēdzu saukt par krustmāmiņu Minu, tas ir, lēdijai Hesketai-Dibuā.

Es lieliem soļiem devos sev nezināmā virzienā. Man bija vajadzība ar kādu parunāt. Ar Dzimu Koriganu. Vai Dēvidu Ardingliju. Vai ar vienmēr tik prātīgo Hermiju. Bet es biju viens, domas nesakarīgi jaucās pa galvu, un vientulība šķita neizturama. Ja labi padomā, man bija vajadzīgs kāds, kas spētu mani pārliecināt, atbrīvot no uzmācīgajām domām. Vairāk nekā pusstundu es slāju pa ielas netīrumiem, līdz atjēdzos pie vikāra mājas vārtiņiem un, izgājis cauri galīgi nolaistai alejai, pieskāros sarūsējušam zvaniņam pie ieejas durvīm.

II

— Zvaniņš nezvana, — teica misis Dena Kaltropa, parādoties durvīs pārdabiski negaidīti.

Es jau pats sāku to saprast.

—   Zvanu divreiz laboja, — teica misis Kaltropa. — Un katru reizi tas darbojās pavisam īsu brīdi. Tādēļ man jāuzmana durvis. Gadījumā, ja kaut kas svarīgs. Jums taču ir svarīga lieta, vai ne?

—  Man … jā, svarīga .. man, protams.

—   Tā es arī sapratu. — Viņa uzmanīgi mani nopētīja.

—  Jā, redzu, ka slikti . . . Kas jums vajadzīgs? Vikārs?

—   Es… es neesmu par to pārliecināts.

Es nācu parunāt ar vikāru, bet tagad pēkšņi sāku šaubīties. Iemesls man pašam nebija īsti skaidrs. Bet misis Kaltropa momentāni man to izskaidroja.

—   Mans vīrs ir ļoti labs cilvēks, — viņa teica. — Un ne tikai vikārs. Bet reizēm tas visu tikai sarežģī. Redzat, labi cilvēki īsti neorientējas ļaunumā… — Un, brīdi paklusējusi, piebilda: — Domāju, ka jums labāk būs parunāties ar mani.

Es negribot pasmaidīju.

—   Vai tiešām ļaunums ir jūsu eparhija?

—  Jā. Ir ļoti svarīgi, lai kāds zinātu visu, kas notiek draudzē, par dažādiem … nu … grēkiem …

—   Bet grēki, šķiet, ir jūsu vīra kompetencē. Tā teikt, tā ir viņa specialitāte.

—   Viņa specialitāte ir piedot grēkus, — viņa izlaboja.

—  Viņš var atlaist grēkus, ko es, protams nevaru. Toties es, — priecīgi teica misis Kaltropa, — varu palīdzēt vīram izprast grēku, noteikt un klasificēt to. Un, ja grēks ir izprasts, var censties mazināt tā iedarbi uz apkārtējiem. Jo tam, kas ir šo grēku izdarījis, palīdzēt nav iespējams. Es katrā gadījumā pie tā neķeros. Vienīgi Dievs, kā jūs zināt, var sūtīt grēku nožēlošanu. Lai gan neesmu pārliecināta, ka jūs to zināt. Tagad cilvēki to zina ne pārāk labi.

—   Nevaru ar jums sacensties, — es teicu, — bet arī es gribu dot savu ieguldījumu kāda grēka kaitīgās ietekmes mazināšanā.

Viņa uzmeta man ātru skatienu.

—   Lūk, kas par lietu! Nāciet iekšā un iekārtojieties pēc

iespējas ērtāk!

Vikāra viesistaba bija liela, ar apbružātām mēbelēm. Gaismu aizēnoja kaut kādi gigantiski augi, kurus mājas iemītniekiem acīmredzot bija slinkums apgriezt. Bet dīvaina kārtā istabas puskrēsla nebija nomācoša, drīzāk nomierinoša. Un likās, ka ērtie padilušie krēsli vēl joprojām glabā to ķermeņu nospiedumus, kuri šeit ne vienu vien gadu guvuši atveldzējumu. Pulkstenis uz kamīna tikšķēja smagi, ar monotonu mājīgumu. Seit vienmēr atrada laiku sarunām, lai varētu atpūsties no žilbinošas gaismas pilnas dienas rūpēm.

Droši vien, es nodomāju, šurp nākušas meitenes, kas ar šausmām konstatējušas, ka ir topošās mātes. Nākušas, lai pavēstītu savas bēdas misis Denai Kaltropai un saņemtu lietišķu, kaut arī ne vienmēr īsti kristīgā morālē sakņotu atbildi. Seit savas ģimenes nesaskaņas ir klāstījuši kaimiņi. Uz šejieni skrējušas mātes, lai teiktu, ka viņu dēlēns Bobs nebūt nav slikts zēns, tikai pārāk nemierīgs un sūtīt viņu uz stingra režīma skolu nav nekāda vajadzība. Bet laulātie draugi šeit runājuši par savas intīmās dzīves problēmām.

Un, lūk, es, Marks īsterbruks, zinātnieks un daudzu darbu autors, cilvēks, kas redzējis pasauli, esmu atnācis uz tikšanos ar šo padzīvojušo sirmo sievieti ar skaistajām acīm, lai izklāstītu visas savas šaubas. Kāpēc? To es nezināju. Vienīgais, par ko es biju pārliecināts, ka tieši viņa ir tas cilvēks, kas man vajadzīgs.

—   Mēs tikko dzērām tēju ar Tirzu Greju, — es iesāku.

Misis Denai Kaltropai nevajadzēja ilgi skaidrot. Viņa saprata no pusvārda.

—   Ak, tad viss skaidrs! Un jūs jūtaties ne savā ādā? Izturēt tās trīs ir grūti. Piekrītu. Pati esmu bijusi jūsu vietā. Viņas ir šausmīgas lielībnieces. Kaut arī no pieredzes zinu, ka īsts ļaunums nav lielīgs. Par izdarīto ļaundarību klusē. Ja jūsu grēki nav pārāk smagi, sāk niezēt mēle tos izstāstīt. Grēks — tā ir zemiska lieta. Tāpēc to vajag izpušķot, piešķirt tam svarīgumu un diženumu. Lauku raganas parasti ir vienkārši dumjas vai zemiskas vecenes, kurām patīk visus turēt bailēs un saņemt atlīdzību par nezin ko. Kas ir vēl vienkāršāk! Misis Braunai sprāgst vistas — jūs ar daudznozīmīgu sejas izteiksmi mājat ar galvu un izmetat kaut kādu miglainu frāzi, piemēram: «Jā, pagājušā otrdienā viņas Billijs kaitināja manu kaķīti.» Bella Veba var būt tieši tāda ragana. Bet var izrādīties — tas ir tikai mans pieņēmums — arī daudz briesmīgāka … Kaut kas tāds, kas saglabājies no neatminamiem laikiem un aizvien kādā nomaļā kaktā pēkšņi atdzimst . .. Tad tas ir šausmīgi, jo tas ir īsts ļaunums, nevis vēlēšanās pūst miglu acīs. Man nav gadījies sastapt dumjāku sievieti kā Sibilla, bet, ja uz pasaules ir kāds iedzimts medijs, tad tā ir viņa. Tirza … nu, es nezinu … Ko viņa jums teica? Tieši viņas vārdi jūs tā satrauca, vai ne?

—   Jūs esat daudz redzējusi, misis Kaltropa. Sakiet no savas pieredzes, no tā, ko jūs esat redzējusi un zināt, — vai ir iespējams iznīcināt cilvēku no attāluma, ar viņu nekoulaklcjoties?

Misis Denas Kaltropas acis iepletās.

—   Sakot «iznīcināt», jūs acīmredzot domājat «nogalināt»? Fiziski nogalināt?

—   Jā.

—   Manuprat, tas ir muļķības, — noteikti teica misis Kaltropa.

—   Jā? — Es sajutu atvieglojumu.

—   Bet es, protams, varu kļūdīties, — misis Kaltropa teica. — Mans tēvs bija pārliecināts, ka gaisa kuģi arī ir muļķības, bet mans vectēvs droši vien to pašu teica par dzelzceļu. Savā veidā viņiem abiem bija taisnība. Viņu laikā tas bija neiespējami. Mūsdienās tā tas nav. Ar ko nodarbojas Tirza? Sūta nāvējošu staru? Bet varbūt visas trīs raksta burvju zīmes?

Es pasmaidīju.

—   Pēc sarunas ar jums viss nostājas savās vietās, — es teicu. — Es droši vien ļāvu šai sievietei sevi nohipnotizēt.

—   Ak nē, — misis Kaltropa teica. — Tas nav priekš jums. Jūs neizskatāties pēc viegli ietekmējama cilvēka. Acīmredzot bija vēl kaut kas cits. Kaut kas, kas noticis agrāk. Pirms šīs tikšanās.

—   Jums ir pilnīga taisnība. — Un es pēc iespējas īsi un skaidri izstāstīju par tēva Gormafia noslepkavošanu, par to, kā, sēžot naktsklubā, nejaušā sarunā izdzirdu par «Palso zirgu». Es izvilku no kabatas sarakstu — tā saraksta kopiju, ko man parādīja Korigans.

Misis Kaltropa to sadrūmusi pētīja.

—   Skaidrs, — viņa teica. — Kas ir šie cilvēki? Kas viņus vieno?

—   Mēs to precīzi nezinām. Iespējams — šantāža, iespējams — narkotikas.

—   Muļķības, — teica misis Dena Kaltropa. — Tādēļ jūs neuztrauktos. īstenībā jums neliek mieru viena doma — ka visi šie cilvēki ir miruši, vai ne?

Es smagi nopūtos.

—   Jā, — es teicu. — Tieši tas man neliek mieru. Bet īstas pārliecības, ka viņi ir miruši, man nav. Miruši ir trīs: Minnija Hesketa-Dibuā, Tomazīna Takertona un Mērija Delafontēna. Katra no viņām ir mirusi savā gultā un no pilnīgi dabiskas slimības. Par to ari Tirza Greja runāja.

—   Jūs gribat sacīt, ka viņa apgalvo — to ir izdarījusi viņa?

—   Nē, nē! Viņa nerunāja par konkrētiem cilvēkiem. Viņa tikai klāstīja teorētisko iespējamību, kurai pati svēti tic.

—   Kaut arī no pirmā acu uzmetiena tās liekas pilnīgas muļķības, — domīgi pabeidza misis Dena Kaltropa.

—   Protams. Arī es pats būtu pieklājīgi mājis ar galvu, bet dvēseles dziļumos miris no smiekliem, ja nebūtu šī dīvainā izteikuma par «Palso zirgu».

—   Jā, — teica misis Dena Kaltropa. — «Palsais zirgs». Tas ir iespaidīgi.

Viņa brīdi klusēja. Tad pacēla galvu.

—   Slikti, — viņa teica. — Ļoti slikti. Lai kas tas būtu, tam jādara gals. Jūs pats arī tā domājat.

—  Jā, droši vien. Bet kā to izdarīt?

—   Tieši tas jums arī jānoskaidro. Un pēc iespējas ātrāk.— Pilna enerģijas, misis Dena Kaltropa pielēca kājās. — Jums nekavējoties jāķeras pie šīs lietas.

Brīdi padomājusi, viņa jautāja:

—   Vai jums ir kāds draugs, kas varētu palīdzēt?

Es sāku domāt. Dzims Korigans? Viņš ir pārāk aizņemts — brīva laika nav — un droši vien pats dara, ko var. Dēvids Ardinglijs? Bet vai viņš noticēs kaut vienam manam vārdam? ITermija? Jā. ITermija der. Skaidra galva, brīnišķīga loģiskā domāšana. Ja izdosies ieinteresēt, tad uz viņu varēs paļauties. Galu galā viņa un es .. . So domu es neizdomāju līdz galam. Hermija — «mans mīlas objekts». Viņa ir tas cilvēks, kas man vajadzīgs.

—   Jūs par kādu iedomājāties? Labi.

Misis Dena Kaltropa runāja lietišķi un enerģiski.

—   Es tās trīs raganas pieskatīšu, kaut arī man šķiet, ka atminējums slēpjas nevis viņās pašās, bet gan kaut kur līdzās. Protams, šī pļāpa Sibilla runā visādas muļķības par ēģiptiešiem senatnē un priesteru pravietojumiem, kas ierakstīti papirusos un glabājas piramīdās. Tie ir nekaunīgi meli — muļķiem. Bet piramīdas taču eksistē, papirusi eksistē un priesteru pareģojumi arī! Es nevaru atvairīt domu, ka Tirz_a Greja ir uzodusi kādu no šiem noslēpumiem, kaut ko uzzinājusi vai dzirdējusi un no tā visa safabricējusi leģendu, lai piešķirtu sev burves un gaišreģes oreolu. Ļaudis taču tā lepojas ar savu piederību ļaunajam. Vai nav dīvaini, ka tiem, kas dara labu, nenāk ne prātā ar to lepoties. Lūk, ko, manuprāt nozīmē īsts kristietisms! Viņi pat nenojauš, ka dara labu.

Nedaudz paklusējusi, viņa teica:

— Mums vajag atrast saikni. Saikni starp vienu no šiem uzvārdiem un «Palso zirgu». Un dabūt kaut kādus lietiskus pierādījumus.

Astotā nodaļa

Policijas inspektors Ležēns izdzirdēja koridorā svilpojam pazīstamo melodiju «Papiņš O'Flinns». No papīru lasīšanas viņš atrāvās tieši tajā brīdī, kad istabā ienāca doktors Ko-

rigans.

—   Man ļoti žēl, ka nāksies jūs sarūgtināt, — Korigans teica, — bet «jaguāra» vadītājs bija absolūti skaidrā. Tas, ko konstebls Elliss uzskatīja par alkoholu, bija vai nu viņa paša iztēle, vai arī no mutes nāca vienkārši slikta smaka.

Bet Ležēnu šoreiz neinteresēja auto vadītāju ikdienišķie grēciņi.

—   Panāciet paskatīties, — viņš teica.

Korigans paņēma viņam pasniegto vēstuli. Tā bija uzrakstīta sīkā un akurātā rokrakstā. Atpakaļadrese: Bornmuta, Glendoverkiouza, «Everests».

Dārgais inspektor Ležēn,

Jūs varbūt atceraties, ka lūdzāt mani paziņot, ja atkal redzēšu to cilvēku, kas sekoja tēvam Gormanam tajā vakarā, kad viņu noslepkavoja. Es ilgi viņu meklēju, taču nekur vairs nesatiku. Bet vakar es biju aizgājis uz labdarības svētkiem, kas notika kādas divdesmit jūdzes no šejienes. Tur autogrāfus vajadzēja dalīt populārajai detektīvromānu rakstniecei misis Oliverai, tāpēc arī es devos uz turieni. Esmu liels detektīvromānu cienītājs, tādēļ mani interesēja palūkoties uz šo slaveno rakstnieci.

Es biju ļoti pārsteigts, ka tur ieraudzīju cilvēku, kas slepkavības vakarā gāja garām manai aptiekai. No tā laika ar viņu acīmredzot ir notikusi kaut kāda nelaime, jo viņš pārvietojas invalidu ratiņos. Es uzmanīgi apjautājos, kas viņš ir, un uzzināju, ka viņš ir vietējais, uzvārdā Veneiblss. Dzīvo savrupmājā «Praierskorta» netālu no Mačdīpingas. Runā, ka viņš esot bagāts.

Ceru, ka manas ziņas būs Jums noderīgas.

Ar cieņu — Jūsu Zakeraija Osborns.

—   Nu ko? — vaicāja Ležēns.

—   Izskatās maz ticami, — skābi novilka Korigans.

—   No pirmā acu uzmetiena — iespējams. Bet tik strikti •es to vis nenoliegtu.

—   Sis Osborns… tādā miglā viņš nevienu seju nevarēja saskatīt! Domāju, ka tā ir nejauša līdzība. Jūs taču zināt, kādi ir ļaudis. Izzvanīs pa visu pasauli, ka redzējuši cilvēku, l&amp;lt;o meklē policija, bet deviņos gadījumos no desmit tur pat neviena pazīme nebūs līdzīga.

—   Osborns tāds nav, — teica Ležēns.

—   Bet kāds tad?

—   Cienījams aptiekārs, švītīgs, vecmodīgs, nav dumjš, labs novērotājs. Sapņo kādreiz uzstāties tiesā, lai liecinātu par indētājiem, kas viņa aptiekā pirkuši indi.

Korigans iesmējās.

—   Tad jau nu droši vien viņam tas viss ir rādījies!

—   Iespējams.

Korigans ziņkāri palūkojās uz Ležēnu.

—   Tātad jūs uzskatāt, ka tur kaut kas ir? Un ko jūs domājat iesākt?

—    Katrā gadījumā vajadzēs ievākt ziņas par šo misteru Veneiblsu no … — viņš ieskatījās vēstulē, — …no «Praierskortas» netālu no Mačdīpingas.

Devītā nodaļa

STĀSTA MARKS ĪSTERBRUKS I

—   Izrādās, interesantas lietas notiek laukos! — nepiespiesti piezīmēja Hermija.

Mēs tikko pabeidzām vakariņot, un mūsu priekšā bija kafijkanna ar kafiju.

Paskatījos uz Hermiju. Tādus vārdus es negaidīju! Piecpadsmit minūtes viņai stāstīju par šo notikumu. Viņa klausījās — uzmanīgi, ar interesi. Bet reakcija bija citāda, nekā es gaidīju. Viņa nenobijās, nesatraucās. Viņas tonī bija jūtama labvēlīga iecietība.

—   Tie, kas runā, ka laukos valda garlaicība, bet visas izpriecas koncentrējas pilsētā, neko nesaprot! — viņa turpināja. — Nabadzīgās būdiņās slēpjas burves, izlaista jaunatne vientuļās mājās kalpo miesas velnam! Dieva aizmirstos nostūros valda māņticība. Vecmeitas vidējos gados, žvadzinot krelles no viltotiem skarabejiem, notur spiritiskos seansus, un šķīvītis aizrautīgi danco! Tā visa pietiks veselam ducim aizraujošu rakstu! Ko tad jūs vēl mulstat?

—   Manuprāt, Hermij, jūs īsti neesat sapratusi, par ko runāju.

—   Lieliski saprotu! Un tas viss man likās ārkārtīgi interesanti! Vēstures lappuse, viduslaiku ticējumu atdzimšana!

—   Mani tas neinteresē no vēsturiskā aspekta, — es skumji noteicu. — Mani interesē fakti. Lapiņa ar uzvārdiem. Es zinu, kas ir noticis ar daļu no šiem cilvēkiem. Un vaicāju sev, kas notiks vai ir jau noticis ar pārējiem.

—   Vai jūs neesat pārāk aizrāvies?

—   Nē, — es spītīgi iebildu. — Nedomāju. Uzskatu, ka briesmas ir pilnīgi reālas. Un ne tikai es tā uzskatu. Man piekrīt arī vikāra dzīvesbiedre.

—   Ak vikāra dzīvesbiedre! — nicinoši novilka Hermija.

—   Tā nevajag runāt! Tādā tonī! Viņa ir simpātiska sieviete. Tās nav iedomas, Hermij.

Hermija paraustīja plecus.

—   Iespējams.

—   Bet jūs pati tā nedomājat?

—   Es, Mark, uzskatu, ka jūs pārāk esat ļāvis vaļu fantazijai. Jūsu dāminas pašas droši vien tam pilnībā tic. Nelietes!

—   Tomēr nekādu ļaunumu jūs viņas nesaskatāt?

—   Bet padomājiet pats, Mark, vai tad tas ir iespējams?

Es klusēju. Manas domas svārstījās — no gaismas uz

tumsu un atpakaļ. Tumsu iemiesoja «Palsais zirgs», gaismu — Hermija. Labā ikdienas gaisma, gara gaisma — spoža elektriska lampiņa, kas izgaismo visus tumšos stūrus. Tur nav nekā, itin nekā — tikai parastās istabas mēbeles. Un tomēr, tomēr — Hermijas gaisma ir mākslīga, kaut arī spoža.

Manas domas atkal nosvērās pretējā virzienā, spītīgi un noteikti.

—   Es, Hermij, visu gribu pamatīgi izpētīt. īsti saprast, kas tur notiek.

—   Protams. Manuprāt, jums tas ir jādara. Tas var būt ļoti interesanti. Un pat sagādāt baudu!

—   īsta bauda! — es diezgan asi noteicu.

Un turpināju:

—   Es gribētu lūgt jūsu palīdzību.

—   Palīdzību? Kādā veidā?

—   Palīdziet man izpētīt. Un saprast.

—    Bet, Mark, mīļais… Tieši patlaban esmu ārkārtīgi aizņemta. Sis raksts žurnālā… Par seno Bizantiju… Bez tam esmu apsolījusi diviem saviem studentiem …

Viņa runāja, runāja, runāja, un es ar grūtībām piespiedu sevi klausīties.

—   Ar vārdu sakot, — es teicu, — jums pašai savu darbu ir pāri galvai.

—   Tieši tā!

Acīmredzot mana padevība Hermijai sagādāja milzīgu atvieglojumu. Viņa man uzsmaidīja.

Un atkal man sirdī iedūra viņas labvēlīgā iecietība. Tā māte skatās uz bērnu, kas aizrautīgi pēta jaunu rotaļlietu. Pie velna! Es vairs neesmu bērns. Un māte man vairs nav vajadzīga. Katrā gadījumā — tāda māte. Mana paša māte vienmēr bija burvīgi neapdomīga. Un visi viņai apkārt esošie, dēlu ieskaitot, ar prieku rūpējās par viņu.

Es bezkaislīgi vēroju man pretim sēdošo Hermiju.

Tik skaista, garīgi smalka! Un tāda — kā lai to pasaka? — tāda … jā, tāda neiedomājami garlaicīga!

II

Visu nākamo rītu es mēģināju sastapt Džimu Koriganu, bet veltīgi. Tomēr atstāju viņam zīmīti, ka būšu mājās starp sešiem tin septiņiem un uzaicinu viņu iedzert. Es zināju, ka Korigans ir aizņemts cilvēks, un tāpēc šaubījos, vai viņš atnāks, saņēmis ielūgumu tanī pašā dienā. Bet desmit minūtes pāri sešiem viņš tomēr ieradās. Kamēr es ielēju viskiju, viņš pētīja manas gleznas un grāmatas. Visa rezultātā viņš izlēma, ka gribētu būt Lielais Mogols, nevis ar darbiem apkrauts policijas ārsts.

—   Kaut atzīšos, — apsēzdamies viņš teica, — viņiem dzīvot traucēja sievietes. Vismaz no šīs nelaimes es esmu pasargāts.

—   Tātad tu neesi precējies?

—   Dievs pasarg! Tāpat kā tu, spriežot pēc šīs burvīgās cūkkūts mājīguma. Sieva te viens divi ieviestu kārtību.

Es teicu, ka, pēc manām domām, sievietes nemaz tik sliktas nav, kā viņam šķiet. Pēc tam es ērti iekārtojos krēslā viņam iepretim un sāku:

—  Tevi droši vien pārsteidz, ar kādu neatlaidību es centos pēc iespējas ātrāk tevi satikt. Bet ir noticis kaut kas — saistīts ar to, par ko runājām, pēdējo reizi tiekoties.

—   Kas? Ak tā, protams! Tēva Gormana lieta!

—   Jā. Bet vispirms pasaki — vai tev ir pazīstams nosaukums «Palsais zirgs»?

—   «Palsais zirgs» … «Palsais zirgs» … nē, diemžēl ne. Bet kas tas ir?

—   Sim nosaukumam var būt saistība ar to uzvārdu sarakstu, ko tu man rādīji. Es ar draugiem biju Mačdīpingā, un viņi mani aizveda uz vecu iebraucamo vietu ar traktieri, pareizāk sakot, lauku māju, kas kādreiz ir bijusi iebraucamā vieta un saglabājusi nosaukumu «Palsais zirgs».

—   Mirklīti! Mačdīpinga . . . Mačdīpinga … Tā ir netālu no Bornmutas?

—   Kādas piecpadsmit jūdzes.

—   Vai tu tur nesatiki cilvēku, uzvārdā Veneiblss?

—   Satiku.

—   Tiešām? — Korigans aiz satraukuma pat piecēlās — Zini arī, kur braukt! Kāds viņš tev likās?

—   Augstākā mērā pievilcīga personība.

—   Jā? Kādā ziņā pievilcīga?

—   Galvenokārt ar savu spēcīgo raksturu. Bet vispār viņš ir invalīds, izslimojis poliomielītu.

Korigans mani pēkšņi pārtrauca:

—   Ko?

—   Pirms dažiem gadiem viņš izslimojis poliomielītu. Viņam ir paralizēta ķermeņa apakšdaļa!.

Korigana seja pauda vilšanos, un viņš atkrita krēslā.

—   Protams! Tā jau es domāju, ka viss ir pārāk skaisti, lai būtu patiesi.

—   Es nesaprotu, par ko tu runā.

Korigans teica:

—   Tev vajadzētu satikties ar A.P.l. — apgabala policijas inspektoru Ležēnu. Viņu tavas ziņas ieinteresētu. Kad nogalināja Gormanu, Ležēns nopratināja visus, kas tajā vakarā bija viņu redzējuši. Kā vienmēr, vairums liecību bija nederīgas. Bet liecinieku vidū bija kāds aptiekārs, uzvārdā Osborns. Viņa aptieka atrodas tuvumā. Viņš liecināja, ka redzējis tēvu Gormanu un tam pa pēdām sekojis kāds cilvēks. Protams, toreiz viņš tam nav pievērsis uzmanību. Bet Osborns samērā sīki viņu aprakstīja un teica, ka satiekot pazīs šo cilvēku. Un pirms pāris dienām Ležēns saņēma Osborna vēstuli. Viņš ir pārdevis aptieku un tagad dzīvo Bornmutā. Osborns nesen bijis kaut kādos svētkos un apgalvo, ka tur saticis viņu. Invalīdu ratiņos. Osborns uzzinājis, ka viņa uzvārds ir Veneiblss.

Korigans jautājoši uz mani paskatījās. Es pamāju.

—   Tieši tā, — es teicu. — Tas bija Veneiblss. Viņš piedalījās svētkos. Bet sekot pa pēdām tēvam Gormanam Padingtonā viņš nekādi nevarēja. Tas fiziski nav iespējams. Osborns ir kļūdījies.

—   Viņš to skrupulozi aprakstīja. Augums ap sešām pēdām, liels deguns ar kumpi, ādamābols. Tā ir?

—   Jā. Viss saskan. Un tomēr…

—   Saprotu. Misters Osborns pārspīlē savas novērotāja spējas. Acīmredzot šī nejaušā līdzība viņu ir maldinājusi. Bet tas, ka tu noorganizēji šo tikšanos, lai ar tādu entuziasmu pastāstītu par kaut kādu objektu, par kaut kādu «Palso&amp;lt; zirgu», — tas mani dara uzmanīgu. Labi, rauj vaļā!

—   Tu man neticēsi, — es uzmanīgi teicu. — Stingri ņemot, es pats sev neticu.

—   Labi, labi! Nekaunies.

Es viņam izstāstīju savu sarunu ar Tirzu Greju. Atbilde bija zibenīga:

—   Kādi nekaunīgi meli!

—   Tev tā šķiet?

—   Tur nevar būt divu domu! Kas ar tevi notiek, Mark!" Baltie gailēni! Upurēšanai, vai? Medijs, vietējā ragana, vecmeita vidējos gados, kas sūta nāvi nesošu staru! Tas ir neprāts! īsts neprāts!

—   Neprāts, — es skumji piekritu.

—   Un beidz man piebalsot, Mark! Citādi es vēl sākšu domāt, ka tur kaut kas ir. Tu taču tieši tā domā, vai ne?

—   Atļauj man vispirms uzdot tev vienu jautājumu. Visasšīs sarunas par noslēpumaino tieksmi pēc nāves — vai tajās slēpjas kaut kāda zinātniska patiesība?

Pirms atbildēt, Korigans brīdi šaubījās. Pēc tam teica:

—   Es neesmu psihiatrs. Starp mums runājot, es daļu no viņiem uzskatu par plānprātiņiem. Viņi ir spējīgi vilku no meža izmelot. Un šīs teorijas — Dievs vien zina, kur tās novedušas. Varu tev pateikt, ka policija ne sevišķi lutina medicīnas ekspertus, kuri vienmēr ir klāt, kad jāattaisno kārtējaisslepkava, kas naudas dēļ nogalinājis neaizsargātu vecenīti!

-Tu dod priekšroku savai teorijai par iekšējās sekrēcijas dziedzeriem?

Viņš plati pasmaidīja.

—    Labi, labi! Piekrītu, arī man ir sava teorija. Bet manat teorijai ir labs materiālais pamats. Bet visa šī muldēšana par neapzināto — ha!

—   Tu tam netici?

—   Nē, protams, neticu! Neapzināta tiekšanās pēc nāves un tā tālāk — daļēji tā ir patiesība, bet patiesības daļa tur nav nemaz tik liela, kā viņi uzskata.

—   Tātad tiekšanās pēc nāves tomēr eksistē, — es neatlaidīgi turpināju.

—   Labāk paņem un izlasi grāmatu par psiholoģiju, — viņš noteica.

—   Tirza Greja apgalvo, ka visi to tāpat zina.

—   Tirza Greja! — Viņš iespurdzās. — Ko par cilvēka apziņu var zināt viena aptaurēta vecmeita no nomaļa kakta!

—   Apgalvo, ka zina daudz.

—   Kā jau es teicu — nekaunīgi meli.

—   Bet agrāk, — es iebildu, — tā runāja par katru atklājumu, kas neatbilda vispārpieņemtajām normām. Vardes, kas raustās elektrodu …

Viņš mani pārtrauca:

—   Tātad tu pilnīgi un galīgi esi uzķēries uz šīs makšķeres?

—   Galīgi ne! — es teicu. — Es tikai gribēju noskaidrot,, vai to apstiprina mūsdienu zinātne.

Korigans nosprauslojās.

—   Viņam vajag mūsdienu zināt™!

—   Labi. Es tikai pajautāju. Labāk pastāsti — kas jauns dzirdams par uzvārdu sarakstu?

—  Zēni ir labi pastrādājuši, bet tādas lietas ir ilgstošas un piņķerīgas. Uzvārdi bez vārdiem un adresēm maz ko dod.

—   Bet ja uz šo jautājumu paskatās no otras puses? Nosit mani, ja par katru no šiem uzvārdiem pēdējā laikā vai — teiksim tā — pēdējā pusgada vai gada laikā nav izrakstīta miršanas apliecība. Vai es runāju pareizi vai ne?

Viņš uz mani dīvaini paskatījās.

—   Vispār jau . ..

—   Tos visus apvieno — nāve!

—   Pareizi. Bet viss var izrādīties ne tik briesmīgi, kā šķiet. Vai tu zini, cik cilvēku katru dienu nomirst Britu salās? Un bez tam daudzi no šiem uzvārdiem ir visai plaši izplatīti. Tas arī apgrūtina izmeklēšanu.

—   Delafontēna, — es teicu. — Mērija Delafontēna. Nav pārāk izplatīts uzvārds, vai ne? Cik es zinu, tad bēres bija pagājušajā otrdienā.

Viņš man uzmeta ātru skatienu.

—   No kurienes tev tādas ziņas?

—   Paziņa izstāstīja.

—    Viņas nāvē nav nekā aizdomīga. Uzdrošinos to apgalvot. Un vispār visās šajās nāvēs — policija tās izmeklēja — nav nekā šaubas raisoša. Ja tie būtu nelaimes gadījumi, tas varētu likties aizdomīgi. Bet te katru reizi nāve iestājās normālas slimības rezultātā: plaušu karsonis, asins izplūdums smadzenēs vai audzējs galvā, akmeņi žultspūslī, viens poliomielīta gadījums — nekādas dīvainības.

Es pamāju.

—   Nevis nelaimes gadījumi, — es teicu, — un ne noindēšanas gadījumi. Parastas slimības ar letālu iznākumu. Tieši tas, par ko mani centās pārliecināt Tirza Greja.

—   Tu apgalvo, ka šī sieviete var izsaukt tāda cilvēka nāvi, kuru nekad dzīvē nav redzējusi un kurš dzīvo daudzu jūdžu attālumā? Var izsaukt pneimoniju, no kuras viņš nomirst?

—   Es neapgalvoju. Viņa apgalvo. Man tā liekas tīrā fantastika, un es gribētu, lai tāda tā arī paliktu. Bet eksistē interesanti fakti. Vispirms nejauša «Palsā zirga» pieminēšana, kad runa bija par nevēlamu cilvēku novākšanu. Pēc tam uz skatuves parādās «Palsais zirgs», un sieviete, kas tur dzīvo, lielās, ka spēj to izdarīt. Tuvumā dzīvo cilvēks, par kuru neatlaidīgi runā, ka viņš izsekojis tēvu Gormanu tajā vakarā, kad viņu noslepkavoja. Tajā pašā vakarā, kad mācītāju izsauca pie mirējas, kas stāstīja par ļaundarību. Vai nav pārāk daudz sakritību?

—   Bet tas cilvēks nevarēja būt Veneiblss, jo tu taču pats teici, ka viņš jau daudzus gadus ir paralizēts.

—   Vai no medicīniskā viedokļa ir iespējams simulēt paralīzi?

—   Protams, nav. Tas novestu pie ekstremitāšu atrofijas.

—   Acīmredzot tavs apgalvojums visu atrisina, — es nopūties atzinu. — Zēl. Ja eksistētu organizācija, nu, kaut kas līdzīgs firmai «Cilvēku novākšana. Momentāni», es varētu iedomāties, ka Veneiblss ir viņu madzeņu centrs. Lietas, kuras redzēju viņa mājā, maksā fantastiskas summas. No kurienes viņam tāda nauda?

Un, brīdi paklusējis, pajautāju:

—   Bet vai bija kāds, kam to cilvēku nāve, kuri klusi un mierīgi nomira savā gultā, bija izdevīga?

—    Vienmēr ir kāds, kam lielākā vai mazākā mērā nāve ir

izdevīga. Bet galīgi aizdomīgus variantus šais gadījumos neatklāja. Tā tu domāji?

—   Ne gluži.

—    Kā tu varbūt zini, lēdija Hesketa-Dibuā atstāja mantojumā piecdesmit tūkstošus skaidrā naudā. Tos mantoja brāļa dēls un meita. Brāļadēls dzīvo Kanādā. Brāļameita ir precējusies un dzīvo Anglijas ziemeļos. Nauda abiem ir pašā laikā. Tomazīnai Takertonai bija liels mantojums no tēva. Ja viņa nomirtu līdz pilngadībai, tas ir, līdz divdesmit viena gada sasniegšanai, mantojums pārietu viņas pamātei. Tā gan neatgādina cilvēku, kas būtu pie kaut kā vainīgs. Tālāk gadījums ar misis Delafontēnu — nauda tika viņas māsīcai.

—   Jā, jā, atceros. Un kur ir šī māsīca?

—   Kopā ar vīru Kenijā.

—   Laimīgā kārtā visi ir tālu prom, — es atzīmēju.

Korigana sejā bija lasāma nepatika.

—   No trim garu izlaidušiem Sendfordiem, vienam ir palikusi daudz gadus par viņu jaunāka sieva, kas jau paspējusi otrreiz apprecēties. Nelaiķis Sendfords bija īstens katolis un nedeva sievai šķiršanos. Sindijs Hārmondsvorts miris no asins izplūduma smadzenēs. Skotlendjards uzskata, ka viņš ir nodarbojies ar šantāžu. Droši vien daudzi ar redzamu stāvokli sabiedrībā atviegloti uzelpoja, izdzirduši par viņa nāvi.

—   Citiem vārdiem runājot, šīs iiāves vienmēr kādam bija izdevīgas? Bet ko tu teiksi par Koriganu?

K.origans pavīpsnāja.

—   Korigans ir ļoti izplatīts uzvārds. Miruši ir daudzi Korigani, bet, cik izdevies uzzināt, viņu nāve nevienam īpašu gandarījumu nav sagādājusi.

—   Tad viss skaidrs. Nākamais upuris būsi tu. Esi uzmanīgs.

—   Centīšos. Tikai nedoma, ka tavai burvei izdosies mani noslaktēt ar kaut kādas čūlas vai spāņu gripas palīdzību. Ārstu ar tādu stāžu nobendēt nav nemaz tik viegli!

—   Klausies, Džim! Es gribu noskaidrot, vai Tirza Greja runāja taisnību. Tu man palīdzēsi?

—   Pat nesapņo! Nesaprotu, kā gudrs un izglītots cilvēks var noticēt tādiem stulbiem meliem!

Es nopūtos.

—   Vai tu nevarēji to nosaukt kaut kā citādi? Man tas tavs izteiciens ir apnicis.

193

—   Nu, vājprātīgā murgi, ja tev tā patīk labāk?

13—1180

—   Ari ne visai.

—   Tu esi stūrgalvīgs, Mark, vai ne?

—   Domāju, ka jā, — es teicu, — kādam taču ir jābūt stūrgalvīgam.

Desmita nodaļa

Glendoverklouza bija jauns ciemats. Tas izkārtojies puslokā, kura lejasdaļā vēl strādāja celtnieki. Apmēram tā vidū bija vārtiņi, pie kuriem piestiprināta plāksnīte ar uzrakstu «Everests».

Tulpju dobes vidū bija redzama mugura, pēc kuras inspektors Ležēns bez grūtībām sazīmēja misteru Zakeraiju Osbornu. Atvēris vārtiņus, viņš iegāja. Misters Osborns izslējās, lai paskatītos, kas ielauzies viņa dārzā. Kad viņš atpazina viesi, viņa sasārtusī seja atplauka apmierinātā smaidā. Laucinieks misters Osborns gandrīz neatšķīrās no Londonas aptiekāra Osborna. Kājās viņam bija zābaki, mugurā — krekls ar īsām piedurknēm, bet šis mājas apģērbs atstāja akurātu, pat švītīgu iespaidu. Uz olveidīgās galvas plikā pakauša spīdēja sviedru lāsītes. Pirms doties apsveicināties ar atnācēju, viņš tās rūpīgi noslaucīja kabatlakatiņā.

—   Inspektors Ležēns! — viņš priecīgi iesaucās. — Tas man ir liels gods. Tik tiešām, ser! Es saņēmu jūsu pateicības vēstuli, bet necerēju jūs ieraudzīt personīgi. Laipni lūdzu manā namā. Manā «Everestā». Jūs droši vien izbrīna šāds nosaukums? Es vienmēr esmu interesējies par Himalajiem. Visos sīkumos esmu studējis Himalaju ekspedīciju. Tā padarīja slavenu mūsu valsti. Edmunds Hilarijs! Lūk, tā ir personība! Kāda izturība! Kā cilvēks, kas visu laiku ir dzīvojis komfortablos apstākļos, es augstu vērtēju to cilvēku vīrišķību, kuri iekaro nepieejamas virsotnes vai pakļauj polu ledājus. Bet iesim ātrāk iekšā, un es loti lūdzu, nogaršot arī manu pieticīgo cienastu.

Misters Osborns ieveda Ležēnu mājā — nelielā lauku kotedžā, kurā valdīja tīrība un kārtība, bet kuras iekārtojums bija visai trūcīgs.

—   Es vēl neesmu pabeidzis iekārtošanu, — paskaidroja misters Osborns. — Kad iespējams, apmeklēju vietējās izsoles. Tur var atrast labas lietas, kas maksā četras reizes lētāk nekā veikalā. Ko jums piedāvāt? Glāzīti šerija? Vai alu? Bet varbūt iedzersiet tēju? Es tūliņ uzvārīšu!

Ležēns izvēlējās alu.

—   Lūdzu, — pēc pāris minūtēm teica misters Osborns, nesot divus alus kausus ar putojošu dzērienu.

—   Pasēdēsim, atpūtīsimies. «Everests»… Ha-ha! Mājas nosaukumam ir sava nozīme! Es ļoti mīlu jokus.

Tādējādi izpildījis viesmīlības rituālu, Osborns pieliecās tuvāk Ležēnam.

—   Vai manas ziņas jums noderēja?

Ležēns pacentās mazināt triecienu.

—   Baidos, ka tās neattaisnoja jūsu cerības.

—   Jāatzīstas, ka esmu vīlies. Kaut arī, protams, saprotu, ka cilvēkam, kas sekoja tēvam Gormanam, nav obligāti jābūt viņa slepkavam. Tas būtu pārāk vienkārši. Misters Veneiblss ir bagāts, apkārtnē visi viņu ciena. Es zinu, ka viņš grozās augstākajā sabiedrībā.

—   Lieta tā, — teica Ležēns, — ka tajā vakarā jūs nevarējāt redzēt misteru Veneiblsu.

—   Bet es viņu redzēju! Par to man nav ne mazāko šaubu. Es nekad nekļūdos sejās!

—   Šoreiz jūs laikam būsiet kļūdījies, — teica Ležēns.

—  Redzat, misters Veneiblss ir poliomielīta upuris. Jau vairāk nekā trīs gadus ķermeņa lejasdaļa viņam ir paralizēta.

—   Poliomielīts! — izbrīnā iesaucās misters Osborns. — Ak, Dievs! Tas nu maina visu. Un tomēr… Atvainojiet mani, inspektor, bet… Es ceru, ka jūs neapvainosieties… Bet vai tā ir taisnība? Es gribu teikt — vai tam ir medicīnisks apstiprinājums?

—   Jā, mister Osborn. Mums ir medicīnisks apstiprinājums. Misters Veneiblss ir pazīstamā profesora sera Viljama Dagdeila pacients.

—   Protams, protams! Medicīnas spīdeklis! Kas tad viņu nepazīst! Ak, Dievs, kā esmu izgāzies! Bet es biju tik pārliecināts … Un velti jūs traucēju!

—   Nevajag tā sarūgtināties, — Ležēns viņu pārtrauca.

—  Jūsu liecība mums ir visai noderīga. Tā pierāda, ka cilvēks, ko jūs redzējāt, ir ļoti līdzīgs misteram Veneiblsam. Un, tā kā mistera Veneiblsa āriene ir ļoti raksturīga, tad zināt to ir svarīgi. Jūsu aprakstam der tikai ļoti nedaudzi cilvēki.

—   Pareizi, pareizi! — misters Osborns kļuva nedaudz priecīgāks. — Kaut kāds noziedznieku pasaules darbonis, ārēji līdzīgs misteram Veneiblsam. Tādu, protams, nebūs daudz. Un Skotlendjarda kartotēkā…

13*

195

Viņš ar cerībām paskatījās uz Ležēnu.

—   Tas ir talants, — acis nodūris, viņš teica. — Bet es trenējos! Atcerieties spēli bērnu svētkos? Uz paplātes dažādi priekšmeti, un dažu sekunžu laikā tie jāiegaumē. Es vienmēr iegaumēju simtu no simta. Visi brīnījās. «Brīnums!» viņi teica. Bet nekāda brīnuma nav. Vienkārši spējas. Praksē attīstītas spējas. — Viņš atkal iesmējās. — Es neesmu arī slikts burvju mākslinieks. Mazliet ar to nodarbojos, Ziemassvētkos uzjautrinu bērnus. Piedodiet, mister Ležēn, bet kas ir jūsu krūšu kabatā?

Pieliecies viņš no Ležēna krūšu kabatas izvilka mazu pelnutrauku.

—   Ai, ai, ai, ser, un vēl policists!

Osborns sāka gardi smieties, un Ležēns viņam pievienojās. Pēc tam misters Osborns nopūtās.

—   Man ir simpātiska mājiņa, ser. Arī kaimiņi man ir jauki un draudzīgi. Daudzus gadus es sapņoju par tādu dzīvi, bet tagad man jāatzīstas, mister Ležēn, es skumstu pēc sava darba. Aptiekā vienmēr bija cilvēki. Daudz dažādu tipu, kurus bija vērts pētīt. Bet es tā sapņoju par savu zemes pleķīti, par savu dārziņu. Man ir tik daudz aizraušanās. Kā jau es teicu, tauriņi, arī putnu dzīves novērošana. Es nevarēju ne iedomāties, ka man tā pietrūks tas, ko sauc par «cilvēka faktoru».

Es sapņoju par ceļojumiem. Nu ko, uz nedēļu aizbraucu uz Franciju. Jāsaka atklāti — ļoti jauki. Bet es pēkšņi sapratu, pilnībā sapratu, ka man pietiek ar Angliju. Pirmkārt man nepatika ārzemju virtuve. Dieva vārds, viņi galīgi nejēdz, kas tas ir — šķiņķis ar olām!

Viņš atkal nopūtās.

—   Redzat, kāds tas cilvēks ir! Tā sapņot, ka pamest darbu. Es taču tiešām sapņoju! Bet tagad, zināt, domāju, ka vajadzētu kļūt par aptiekas līdzīpašnieku šeit, Bornmutā. Nevis tā, ka visu laiku būtu piesiets aptiekā, bet lai atkal izrādītu interesi par dzīvi. Tā teikt, justu dzīves pulsu. Droši vien jums būs tāpat. Kalsiet visādus plānus, bet pēc tam sāksiet ilgoties pēc sava nemierīgā darba.

Ležēns pasmaidīja.

—   Policista dzīve nemaz nav tik romantiski nemierīga, kā jums tas šķiet, mister Osborn. Jūs spriežat kā amatieris, īstenībā tā ir garlaicīga un vienveidīga. Ne jau vienmēr mēs izsekojam noziedzniekus pēc tikai mums vien zināmām noslēpumainām pazīmēm. Mūsu darbs mēdz būt arī augstākā mērā apnicīgs.

—   Iespējams, ka viss nav tik vienkārši, — domīgi teica Ležēns. — Noziedznieks var ari nebūt uzskaitē. Un bez tam, kā jūs pats tikko teicāt, mums nav pamata domāt, ka tēvam Gormanam uzbrucis tieši šis cilvēks.

Misters Osborns atkal sadrūma.

—  Jums mani jāatvaino… Kā saka, pārcentos… Ļoti gribēju palīdzēt un uzstāties ar liecību tiesā. Nekad šis sapnis nepiepildīsies. Ak, tur gan es stāvētu kā klints!

Ležēns klusēja, domīgi un vērīgi pētīdams mājas saimnieku.

Misters Osborns atsaucās uz šo vērīgo skatienu.

—   Kas ir? — viņš vaicāja.

—  Mister Osborn, jūs teicāt — stāvētu kā klints. Kāpēc?

Misters Osborns loti izbrīnījās.

—   Tāpēc, ka esmu tik pārliecināts. Ak, es saprotu jūsu jautājumu. Tas izrādījās cits cilvēks. Tātad man nav tiesību uz pārliecību. Un tomēr es to jūtu.

Ležēns paliecās uz priekšu.

—   Jūs droši vien esat izbrīnīts, kāpēc es šodien atbraucu. Saņēmis medicīnisko slēdzienu, ka šis cilvēks nevar būt misters Veneiblss, es tomēr esmu šeit. Kāpēc?

—   Jā, pilnīgi pareizi, protams! Tad atbildiet, inspektor, — kāpēc jūs esat šeit?

—   Es atbraucu tāpēc, — Ležēps teica, — ka mani pārsteidza jūsu liecības noteiktība. Es gribu saprast, uz ko tā balstās. Atcerieties, ka tajā vakarā bija spēcīga migla. Es biju jūsu aptiekā, stāvēju jūsu vietā uz sliekšņa un skatījos pāri ielai. Un pārliecinājos, ka tādā attālumā miglā cilvēka figūra ir izplūdusi un diezin vai var sazīmēt sejas vaibstus.

—   Daļēji jums ir taisnība. Miglai bija sava nozīme. Bet tā bija, kā lai to saka, vāliem. Un starp tiem es ieraudzīju tēvu Gormanu. Skaidri redzēju viņu un cilvēku, kas tam sekoja. Bez tam šis cilvēks man tieši pretim aizdedzināja šķiltavas. Un tajā brīdī viņa profils bija ļoti skaidri saskatāms

—   deguns, zods, ādamābols. «Kāda neparasta āriene,» es toreiz nodomāju. «Nekad agrāk neesmu viņu šeit redzējis. Ja viņš kaut reizi būtu iegriezies manā aptiekā, es viņu atcerētos.» Tā es nodomāju. Un tagad jūs saprotat… — Sajā vietā misters Osborns pārtrauca savu paskaidrojumu.

—   Jā, es saprotu, — domīgi piekrita Ležēns.

—   Brālis, — misters Osborns piedāvāja savu versiju.

—   Varbūt pat dvīņubrālis? Tas būtu atrisinājums.

—    Dvīņubrāļi, līdzīgi kā ūdens lāses? — Ležēns smaidīdams papurināja galvu. — Tas der romānam. Bet īstenībā, — viņš atkal papurināja galvu, — tas ir nereāli. Pilnīgi nereāli.

—   Jā… Diemžēl jā. Bet varbūt vienkārši brālis. Ģimenes līdzība… — Misters Osborns izskatījās sadrūmis.

—   Cik mums zināms, — uzmanīgi teica Ležēns, — misteram Veneiblsam nav brāļa.

—   Cik jums zināms, — kā atbalss noskandēja misters Osborns.

—   Kaut arī viņš ir anglis, bet dzimis ārzemēs, un tikai vienpadsmit gadu vecumā vecāki viņu atveduši uz šejieni.

—   Tātad jūs par viņu zināt ne pārāk daudz? Tas ir, par viņa ģimeni un tā tālāk?

—   Nē, — brīdi padomājis, atbildēja Ležēns. — Uzzināt kaut ko par misteru Veneiblsu nav viegli. Tad būtu jājautā viņam pašam, bet pagaidām mums nav iemesla tā rīkoties.

Tā bija jau laicīgi ieplānota atbilde. Viņš zināja, kā kaut ko uzzināt par aizdomās turēto, bet negatavojās šos paņēmienus atklāt Osbornam.

—   Un tā, ja nebūtu mediķu slēdziena, jūs būtu pilnīgi pārliecināts, ka tas ir viņš? — Ležēns pieceļoties pavaicāja.

—   Protams, — atbildēja Osborns, arī pieceldamies. — Atcerēties sejas — tas ir mans jājamzirdziņš. — Viņš īsi iesmējās. — Cik daudz klientu esmu ar to pārsteidzis! Kādreiz pavaicāju: «Kā jūsu astma?» Tas brīnās. Tad es viņam: «Vai tad jūs nebijāt pie manis martā ar daktera Hargrīva recepti?» Klientam acis uz kātiņiem! Tas man ļoti palīdzēja darījumos. Katram patīkami, ka viņu atceras. Kaut gan jāatzīst, ka vārdus es atceros sliktāk nekā sejas. Es sāku vingrināties jau agrā jaunībā. «Ja viņa augstība to spēj,» es sev atkārtoju, «tad arī tu spēsi, Zakeraij Osborn!» Pēc tam tas kļuva par pieradumu. Arī piepūli vairs neprasīja.

Ležēns nopūtās.

—   Tādu liecinieku man tiesā! — viņš teica. — Identificēšana — tā ir viltīga lieta. Lielākā daļa liecinieku vispār nav spējīgi neko pateikt. Runā, piemēram, tā: «Manuprāt, samērā garš. Gaišmatis. Nē, tomēr drīzāk ar gaišbrūniem matiem. Parasta seja. Acis — gaiši zilas vai pelēkas, bet varbūt — brūnas. Mētelis gaiši pelēks, bet varbūt zils.»

Osborns iesmējās.

—   Nu, tādas liecības jums ne visai noder.

—   Jā, tāds liecinieks kā jūs — tā ir Dieva dāvana.

Misters Osborns atplauka apmierinātā smaidā.

Bet misters Osborns acīmredzot palika pie savām domām.

—   Jūs, protams, zināt labāk, — viņš teica. Uz redzēšanos, mister Ležēn, man ļoti žēl, ka nespēju jums palīdzēt. Ja jums kādreiz kaut ko ievajagas…

—   Es jums ziņošu, — apsolīja Ležēns.

—   Toreiz svētkos šķita, ka tāda iespēja radusies, — drūmi nomurmināja Osborns.

—   Saprotu. Zel, bet mediķu secinājumi neļauj šaubīties. Ar to taču jārēķinās, vai ne?

—   Nu.. . — Misters Osborns it kā gribēja vēl kaut ko piebilst, bet Ležēns izlikās to nemanām. Ātriem soļiem viņš devās uz izeju. Stāvot pie vārtiņiem, misters Osborns noraudzījās viņam nopakaļ.

—   Mediķu slēdziens, — viņš noteica. — Mediķi! Ja viņš par tiem zinātu kaut pusi no tā, ko es zinu… Ak, svētā vientiesība! Mediķi!

Vienpadsmitā nodaļa

STĀSTA MARKS ĪSTERBRUKS i

Vispirms Hermija. Tagad Korig^ins.

Nu ko, acīmredzot esmu kļuvis par apsmieklu. Nekaunīgus melus pieņēmis par patiesību. Esmu nokļuvis šīs krāpnieces Tirzas Grejas ietekmē un ļāvis sevi aptīt ap pirkstu. Esmu izrādījies lētticīgs ēzelis.

Es nolēmu izmest no galvas visu šo nolādēto notikumu. Galu galā kāda man tur darīšana. Caur vilšanās miglu līdz manai apziņai atplūda uzstājīgie misis Denas Kaltropas aicinājumi.

Jums nepieciešams kaut ko darīt!

Dot padomus, protams, ir viegli.

Jums nepieciešama kāda cilvēka palīdzība.

Man bija nepieciešama Hermijas palīdzība. Nepieciešama Korigana palīdzība. Bet neviens no viņiem negrib piedalīties šai spēlītē. Un vairāk man neviena nav.

Ja vien . ..

Es apsēdos, lai pārdomātu jauno ideju. Pēc tam metos pie telefona un piezvanīju misis Oliverai.

—   Hallo! Te Marks Isterbruks.

—   Jā?

—   Vai jūs neatceraties, kā sauca to meiteni, ar kuru mēs satikāmies svētkos?

—   Manuprāt… Vienu mirklīti… Jā, protams! Džindžera! Tā viņu sauca.

—   To es pats atceros. Bet īstais vārds?

—   Ko nozīmē «īstais»?

—   Es nedomāju, ka kristībās viņai piešķīra vārdu Džindžera. Un bez tam viņai jābūt arī uzvārdam!

—   Protams. Bet man nav ne mazākās nojausmas, kāds ir viņas uzvārds. Uzvārdus tagad neviens it kā pat nepiemin. Un es viņu esmu redzējusi tikai vienu reizi. — Brīdi klusējusi, misis Olivera teica: — Jums jāzvana Rodai un viņai tas jāpajautā.

Sī ideja man nepatika. Mani pārņēma kaut kāda neērtības sajūta.

—   Neērti, — es teicu.

—   Tas taču ir ļoti vienkārši, — uzmundrinoši uzsāka misis Olivera. — Pasakiet tikai, ka esat pazaudējis viņas koordinātes un vārdu nevarat atcerēties, un esat viņai apsolījis aizsūtīt vienu savu darbu vai pateikt veikala adresi, kurā var lēti nopirkt ikrus, vai arī, ka jums vajag atdot kabatlakatiņu, ko viņa jums aizdeva, vai arī kāds jūsu draugs grib restaurēt gleznu. Vai kāds no šiem iemesliem jums der? Ja ne, tad varu nosaukt vēl kādus desmit!

—   Nē, es lieliski iztikšu ar kādu no šiem.

Nolicis klausuli, es tūdaļ uzgriezu 100 un jau pēc mirkļa runāju ar Rodu.

—   Džindžera? — Roda teica. — Viņa dzīvo Mūzā, Kalgaripleijā 45. Pagaidi brīdi. Es tev iedošu viņas telefonu. — Pēc pāris minūtēm klausulē atkal atskanēja viņas balss: — Keprikorna 35987. Pierakstīji?

—   Jā, paldies. Tikai es nezinu, kā viņu sauc. Es to pat lāgā nesadzirdēju.

—   Kā sauc? Ā, tu domā uzvārdu. Korigana. Ketrina Korigana. Ko tu teici?

—   Neko. Paldies, Roda.

Sakritība man likās pārsteidzoša. Korigana.

Divi cilvēki ar uzvārdu Korigans.

Es uzgriezu Keprikornu 35987.

Mēs ar Džindžeru satikāmies «Baltajā kakadu». Viņa izskatījās tāpat kā Mačdīpingā: izspūris matu cekuls, simpātiska vasarraiburnaina seja, piesardzīgs zaļo acu skatiens. Viņai mugurā bija Londonas bohēmieša tērps — apspīlētas bikses, vaļīgs džemperis, melnas vilnas getras. Man viņa ļoti patika.

—   Nemaz nebija tik viegli jūs atrast, — es teicu. — nezināju ne jūsu uzvārdu, ne adresi, ne telefona numuru. Man ir grūtības.

—   Tā viemēr saka mana kalpone. Parasti tas nozīmē, ka man viņai jānopērk jauna suka trauku mazgāšanai vai paklāja tīrīšanai vai vēl kaut kāds krāms.

—   Nē, šajā gadījumā jums nekas nebūs jāpērk, — es Džindžerai teicu.

Es viņai visu izstāstīju. Tas neprasīja tik daudz laika kā stāstīšana Hermijai, jo Džindžera jau zināja par «Palso zirgu» un tā iemītniekiem. Pabeidzis stāstu, nodūru acis. Es negribēju redzēt viņas reakciju. Negribēju redzēt labvēlīgu iecietību, izsmieklu vai pilnīgu neticību. Vairāk nekā jebkad man tas viss likās absolūts idiotisms. Neviens (izņemot misis Denu Kaltropu) nespēj saprast manas izjūtas. Es ar dakšiņu zīmēju uz galda plastmasas virsas.

—   Tas ir viss? — asi noskanēja Džindžeras balss.

—   Viss, — biju spiests atzīt.

—   Un ko jūs gatavojaties darīt?

—   Jums liekas, ka man kaut kas būtu jādara?

—   Protams! Kādam taču tas ir jādara! Nevar pieļaut, ka kaut kāda organizācija novāc cilvēkus, bet mēs stāvam dīkā!

—   Bet ko es varu!

Es biju gatavs mesties viņai ap kaklu un nobučot.

Sabozusies viņa sūca «Pērno». Man kļuva siltāk ap sirdi. Es vairs nebiju viens.

Pēc tam viņa domīgi teica:

—   Jums jānoskaidro, ko tas viss nozīmē!

—   Piekrītu. Bet kā?

—   Manuprāt, ir kaut kadi pieturas punkti. Varbūt es varēšu jums palīdzēt.

—   Tiešām? Bet kā tad ar jūsu darbu?

—   Arī pēc darba var vēl daudz paspēt. — Viņa atkal sabožas, kaut ko apdomādama.

—    Tā meitene… — beidzot viņa ierunājās. — Tā, ar kuru jūs satikāties klubā… Popija, vai kā viņu sauc? Viņa kaut ko zina, noteikti zina, un viņai tas jāizstāsta.

—  Jā, bet, kad es sāku viņu izprašņāt, viņa tā pārbijās. Viņa bija pārbiedēta līdz nāvei. Viņa nestāstīs!

—   Un šeit varu noderēt es, — pārliecinoši teica Džindžera. — Man viņa izstāstīs to, ko jums nestāstīja. Jūs varat mums noorganizēt satikšanos? Uzaicināt viņu ar draugu un mani? Vakariņās vai vēl kaut kur? — Viņa negaidot aprāvās. — Varbūt tas ir pārāk dārgi?

Es teicu, ka tādu greznību varu atļauties.

—   Kas attiecas uz jums… — Džindžera atkal brīdi padomāja, tad teica: — Jums vislabāk būtu sākt ar Tomazīnu Takertonu.

—   Bet kādā veidā? Viņa taču ir mirusi.

—• Jā, bet, ja jūsu minējumi ir pareizi, viņas nāve kādam bija izdevīga. Un šis cilvēks ielaidās darījumā ar «Palso zirgu». Es redzu divus variantus. Pamāte vai tā meitene, kas ar viņu sakāvās kafejnīcā. Meitene, kurai viņa atsita pielūdzēju. Iespējams, ka viņa ar to gribēja precēties. Bet tas neapmierināja pamāti vai otru meiteni, ja tai viņš patika. Saistīties ar «Palso zirgu» varēja gan viena, gan otra. Seit mēs arī mēģināsim atrast pieturas punktu. Jūs gadījumā neatceraties, kā sauca to meiteni?

—  Manuprāt, Lū.

—   Pelnu pelēkas krāsas blondīne, vidēja auguma ar diezgan kuplām krūtīm?

Es piekrītoši pamāju.

—   Domāju, ka es viņu nedaudz zinu. Tā ir Lū Ellisa. Viņa arī nav no nabagajām.

—   Pēc skata to nepateikt.

—   Tā mēdz būt. Un tomēr tā ir patiesība. Katrā gadījumā samaksāt «Palsajam zirgam» viņa var atļauties. Jādomā, ka viņi neko nedara par velti.

—   Droši vien!

—  Jums «jāiztausta» pamāte. Tas jums vairāk piestāv. Aizbrauciet paskatīties uz viņu!

—   Es nezinu, nedz kur viņa dzīvo, nedz kas viņa ir.

—   Luidži šo to zina par Tomijas ģimeni. Viņš droši vien arī zina, no kādas grāfistes viņa ir. Bet tālāk meklēsim adrešu grāmatās. Ak kungs, kādi gan mēs esam idioti! Jūs taču avīzē redzējāt sēru sludinājumu! Tātad vienīgais, kas mums jādara, — jāpašķirsta vecās avīzes.

—   Lai «iztaustītu» pamāti, ir vajadzīgs iemesls, — es domīgi teicu.

Bet Džindžera iebilda, ka tas ir vieglāk par vieglu.

—   Saprotiet, jums ir vārds, — viņa paziņoja. — Jūs esat vēsturnieks, lasāt lekcijas, jums pienāk vēstules. Misis Takertonai ar jums iepazīties būs pagodinājums.

—   Nu, bet iemesls?

—   Varbūt ir kaut kas īpašs viņas mājā? — bez sevišķas pārliecības teica Džindžera. — Ja māja ir veca, tad kaut kam tur ir jābūt.

—   Bet šis «kaut kas» nemaz neattiecas uz manu specialitāti, — es iebildu.

—   Viņa tādus smalkumus nesapratīs, — teica Džindžera. — Lielākais ļaužu vairums ir pārliecināts, ka vēsturnieku vai arheologu interesē viss, kas ir vecāks par simt gadiem. Bet ko jūs teiksiet par gleznām? Tur taču ir jābūt senām gleznām! Tā vai citādi — palūdziet viņai tikšanos, aizbrauciet, «ieēdiniet» viņu, laidiet darbā savu pievilcību! Pēc tam it kā starp citu pasakiet, ka liktenis jūs nejauši iepazīstināja ar viņas meitu, tas ir, pameitu, izsakiet līdzjūtību un tā tālāk, un tā tālāik. Pēc tam nejauši izmetiet kaut ko par «Palso zirgu».

—   Bet pēc tam?

—    Pēc tam vērojiet viņas reakciju! Ja cilvēkam ar netīru •sirdsapziņu sejā nekas neatspoguļosies, varat iespļaut man ģīmī.

—   Labi, atspoguļosies. Ko darīt talak?

—    Pats galvenais, ka mēs zināsim, vai esam uz pareizā -ceļa. Līdzko mēs to uzzināsim, varēsim nopietni ķerties pie lietas.

Viņa aizdomājās.

—   Un vēl. Kāpēc tā sieviete jums izstāstīja visu to, ko izstāstīja? Kāpēc pēkšņi tāda atklātība?

—   Varētu būt tikai viena atbilde — tā izpaudās viņas neprāts.

—   Es par to nerunāju. Mani interesē, kāpēc viņa stāstīja jums? No visiem izvēlējās tieši jūs? Vai tur nav kaut kāda loģika?

—   Kāda loģika?

—   Pagaidiet mirklīti! Es sakoncentrēšos.

Es gaidīju. Džindžera divas reizes pamāja ar galvu un tad turpināja:

—   Iedomāsimies… tikai iedomāsimies, protams… iedomāsimies, ka bija tā. Tas skuķēns Popija kaut ko zina par «Palso zirgu», protams, ne jau personīgi pazīst — vienkārši dzirdējusi sarunas. Pēc jūsu stāstījuma spriežot, viņa ir no tiem, ko kompānijā nepamana, kaut arī tas viņiem netraucē turēt acis un ausis vaļā un dzirdēt vairāk, nekā citi domā. Aprobežoti cilvēki bieži ir tādi. Iedomāsimies, ka kāds noklausījās jūsu sarunu par «Palso zirgu» un aizlika to aiz auss. Nākamajā dienā jūs ejat pie viņa, izjautājat. Arī tas kļūst zināms. Kāds mērķis ir šādai izjautāšanai? Ar policiju jūs neesat saistīts. Vienīgais iespējamais mērķis ir — jūs esat potenciāls klients.

—   Bet. ..

—   Vēlreiz atkārtoju — tam ir tikai loģisks secinājums. Līdz jums nonākušas baumas. Jūs gribat visu uzzināt, jo jums ir savas vajadzības.

Pavisam drīz jūs ierodaties svētkos Mačdīpingā. Jūs aizved uz «Palso zirgu»… acīmredzot tāpēc, ka jūs to esat gribējis. Un tālāk? Tirza Greja uzsāk lietišķas pārrunas.

—   Kā iespēju esmu gatavs to atzīt. — Es vilcinājos. — Jūs, Džindžer, tiešām uzskatāt, ka viņa māk darīt to, ar ko lielījās?

—   Man no visas sirds gribas atbildēt «nē» un «protams, nē». Bet dīvainu lietu eksistenci nevar noliegt. īpaši, kas attiecas uz hipnozi. Tev pavēl: rīt četros ej un nokod gabalu sveces. Un tu paklausi, pats nezinādams, kāpēc. Visi šie fokusi … elektriskās kastes, kurās iepilinot asinis tev pavēsti, ka pēc diviem gadiem tu saslimsi ar vēzi. Izskatās pēc šarlatānisma, bet varbūt nemaz nav šarlatānisms. Bet gadījumā ar Tirzu… nedomāju, ka tā būtu patiesība, tomēr baidos, ka tā var izrādīties patiesība.

—   Jā, — es drūmi piekritu, — precīzāk nepateiksi.

—   Es ķeršos pie Lū, — padomājusi teica Džindžera. — Es zinu vairākas vietas, kur ar viņu var saskrieties. Un bez tam: arī Luidži droši vien šo to zina par viņu. Bet pats pirmais uzdevums ir satikties ar Popiju.

To izpildīt nebija grūti. Dēvidam trīs vakari pēc kārtas bija brīvi. Mēs norunājām aiziet uz varietē. Pēc tam mēs devāmies vakariņot uz «Fantāziju», un es pamanīju, ka Džindžera ar Popiju uz ilgāku laiku pazuda pūderēt degunus. No pūderēšanās viņas atgriezās jau kā labas paziņas. Vadoties pēc Džindžeras plāna, mēs nekādām īpašām problēmām tajā vakarā nepieskārāmies. Visbeidzot mēs atsveicinājāmies, un es vedu Džindžeru uz mājām.

—    Nekā īpaša, ko ziņot, nav, — viņa jautri teica. — Es runāju ar Lū. Jā, starp citu, to puisi, kura dēļ viņas sastrīdējās, sauc Džīns Pleidons. Ja gribat zināt manas domas — šausmīgs tips. Bet meitenes viņa dēļ ir kā bez prāta. Viņš piesita kanti Lū, līdz kamēr parādījās Tomija. Lū teica, ka viņam Tomija nav patikusi, bet patikusi tās nauda. Bet var būt, ka viņai tā ir patīkamāk domāt. Katrā gadījumā — Lū viņš palaida ganos, un tas viņai nepatika. Pēc viņas versijas — nekāda skandāla nav bijis, vienkārši neliela saķeršanās.

—   Neliela saķeršanās! Viņa Tomijai izrāva matus ar visām saknēm!

—   Es jums atstāstu to, ko teica Lū.

—   Acīmredzot viņa ir bijusi ar jums ļoti atklāta.

—   Tādas kā viņa dievina parunāt par sevi un savām lietām! Vienalga, ar ko, ka tik uzklausa. Tā vai citādi — Lū tagad ir jauns kavalieris, manuprāt, niecība tāpat kā tas iepriekšējais, bet viņa ir līdz ausīm iemīlējusies. Tāpēc, šķiet, viņa diezin vai ir griezusies pēc palīdzības «Palsajā zirgā». Versija pieder man, bet tā neapstiprinājās. Es domāju, ka Lū vairs nevar turēt aizdomās. Kaut arī viņa man apgalvoja, ka Tomijai ir bijuši nopietni nolūki tāpat kā Džīnam. Kā jums veicās ar pārbaudi?

—   Viņa ir ārzemēs. Atgriežas rīt. Es viņai uzrakstīju, pareizāk sakot, liku sekretāram uzrakstīt un lūdzu satikšanos.

—   Labi. Mēs esam izkustējušies no nāves punkta. Ceru, ka mūsu pūles nebūs veltas.

—   Kaut tik kas iznāktu!

—   Kaut kas iznāks! — Džindžera iesaucās. — Jā, starp citu. Ja atgriežamies notikuma sākuma punktā — pie versijas, ka tēvu Gormanu nogalināja pēc tam, kad viņš bija izsaukts pie mirējas un tā viņam kaut ko izstāstīja. Kas notika ar to sievieti? Viņa nomira? Un kas viņa tāda ir? Arī šeit ir jābūt kādam pieturas punktam.

—   Sieviete nomira. Es par viņu zinu ļoti maz. Šķiet, ka viņas uzvārds bija Dēvisa.

—   Bet vai jūs nevarētu vēl kaut ko uzzināt?

—   Pacentīšos.

—   Ja jums izdotos iepazīties ar cilvēkiem, kas bija viņai apkārt, varētu izpētīt, kādā veidā viņa uzzināja to, ko zināja.

—   Es saprotu jūsu plānu.

Nākamajā rītā es piezvanīju Džimam Koriganam un apvaicājos, kas jauns.

—    Ļauj atcerēties! Esam pavirzījušies kādu soli uz priekšu, bet ne vairāk. Dēvisa nav viņas īstais uzvārds. Tāpēc uzreiz ari neko nevarējām noskaidrot. Pagaidi brītiņu, es kaut kur pierakstīju… Lūdzu. Viņas īstais uzvārds — Arčere, bet vīrs viņai bijis sīks blēdis. Viņa to pametusi un paņēmusi atpakaļ meitas uzvārdu.

—   Ar kādām blēdībām nodarbojās Ārčers? Un kas viņš ir tagad?

—  Sīkas blēdības. Zaga universālveikalos. Ņēma visādus sīkumus. Kas attiecas uz tagadni, tad viņš ir miris.

—   Arī visai skopas ziņas.

—  Tev taisnība. Pirms slimošanas misis Dēvisa strādāja firmā P.P.P. — «Pircēju pieprasījuma pētīšana». Kā var spriest, tad arī tur nekas par misis Dēvisu nav zināms.

Es pateicos un noliku klausuli.

Divpadsmitā nodaļa

STĀSTA MARKS ISTERBRUKS i

Pēc trim dienām man piezvanīja Džindžera.

—   Esmu kaut ko uzzinājusi, — viņa teica. — Pierakstiet uzvārdu un adresi!

—   Diktējiet!

—  Uzvārds — Bredlijs, adrese — Birmingema, Municipālā laukuma kvartāls, septiņdesmit astoņi.

—   Kaut vai nosit, nesaprotu, ko tas nozīmē.

—   Bet kurš saprot? Es arī nesaprotu. Un domāju, ka arī Popija īsti nesaprot.

—   Popija? Tātad jūs…

—   Jā. Es jau jums teicu — ja es ķeršos pie lietas, tad man šo to izdosies no Popijas izvilkt. Svarīgi bija, lai viņa man sāktu uzticēties, un tālākais jau gāja kā pa sviestu.

—   Kā jums tas izdevās? — es ziņkārīgi pajautāju.

Džindžera iesmējās.

Parasta meiteņu pļāpāšana. To jums nesaprast. Ja meitene vaļsirdīgi parunājas ar draudzeni, tad viss, ko viņa saka, it kā nav vērā ņemams. Viņa tam nepiešķir nekādu nozīmi.

—   Tā ir it kā iekšēja lieta?

—   Var teikt arī tā. Tā vai citādi, bet pēc pusdienām es sāku pļāpāt par savām mīlas lietām, par savām likstām: viņš ir precējies, bet sieva īsta ragana un katoliete, nedod šķiršanos, sagandē viņam visu dzīvi. Stāstīju, ka viņa ir invalīde, jau kuro gadu ne īsti dzīva, ne mirusi, kaut nāve būtu atvieglojums arī viņai pašai. Ka domāju griezties pēc palīdzības «Palsajā zirgā», bet īsti nezinu, kā to visu nokārtot un vai tas nebūs pārāk dārgi. Popija atbildēja, ka viņa domā, ka tas būs dārgi. Viņa esot dzirdējusi, ka bezdievīgi plēšot. Es atteicu: «Man šāda tāda naudiņa ir gaidāma.» Tas starp citu, ir patiesība, ja rēķinās ar mana vectētiņa brā]a mantojumu. Es negaidu viņa nāvi, bet šajā gadījumā šāda lieta ir loti noderīga. Es painteresējos, vai viņi nebūtu mierā ar pēcmaksu. Un kā to visu uzzināt? Pēkšņi Popija man dod uzvārdu un adresi un paskaidro, ka sākumā vajag tikties ar šo cilvēku, un darījuma lietišķo pusi nokārtot ar viņu.

—   Fantastika! — es iesaucos.

—   Vispār, jā.

Abi brīdi klusējām, pēc tam es neticīgi pajautāju:

—   Un tā atklāti viņa to visu arī izstāstīja? Bez jebkādām … bailēm?

—  Jūs nesaprotat! — nepacietīgi atteica Džindžera. — Es vēlreiz atkārtoju — viss, ko viņa teica, it kā nav vērā ņemams. Un bez tam, Mark, ja mums ir taisnība un šis uzņēmums reāli eksistē, tad tam ir vajadzīga ari reklāma, vai ne. Citiem vārdiem runājot, viņiem nepieciešami arvien jauni klienti.

—   Bet tādām lietām ticēt spēj tikai nenormālie!

—   Lai! Mēs esam nenormāli. Jūs brauksiet uz Birmingemu tikties ar Bredliju?

—   Jā, — es teicu. — Braukšu un tikšos. Ja viņš eksiste.

Municipālā laukuma kvartāls izrādījās īsts firmu un kantoru bišu strops. Kādas ēkas pirmajā stāvā es atradu stikla durvis, pie kurām bija piestiprināta akurāta melna plāksnīte — S. R. Bredlijs, komisionārs, bet zemāk sīkākiem burtiem: Lūdzu, ienāciet!

Es iegāju.

Nelielā uzgaidāmā telpa bija tukša, durvis ar uzrakstu «Dienesta telpas» ;— pusatvērtas. Balss aiz durvīm teica:

—   Seit, lūdzu.

Kabinets bija plašāks. Tajā atradās galds, pāris ērtu krēslu, telefons, kartotēku skapīši un aiz galda pats misters Bredlijs.

Misters Bredlijs bija neliela auguma tumšmatis ar caururbjošu tumšu acu skatienu. Viņam mugurā bija korekts uzvalks, un visa viņa stāja pauda solīdumu.

—   Tikai aizveriet, lūdzu, durvis! — viņš nepiespiesti teica. — Sēdieties! Lūk, šinī krēslā jums būs ērti. Cigareti? Nē? Un tā — ar ko varu jums pakalpot?

Es skatījos uz viņu un nezināju, ar ko sākt. Nespēju iedomāties, ko lai saku. Varbūt mani dzina izmisums, bet varbūt uz to pamudināja viņa mazās — kā krellītes — acis, taču pēkšņi es izšāvu:

—   Cik?

Un nopriecājos, ka viņš tikai nedaudz apmulsa. Nevis ta, kā būtu apmulsis es, ja manā kabinetā ielauztos vājprātīgais ar šādu jautājumu.

Viņš viegli sarauca uzacis.

—   Nu, nu, — viņš teica, — jūs velti netērējat laiku, vai

ne?

Es turpināju savu:

—   Ko jūs man teiksiet?

Viņš nedaudz pārmetoši papurināja galvu.

—   Tā lietas nekārto. Visam savs laiks.

Es paraustīju plecus.

—   Kā jums tīk. Un kāda ir jūsu kārtība?

—   Mēs pat neesam iepazinušies. Es nezinu jūsu uzvārdu.

—   Pagaidām neredzu iemesla to teikt, — es atcirtu.

—   Esat piesardzīgs.

—   Esmu piesardzīgs.

—   Piesardzība ir brīnišķīga īpašība, bet ne vienmēr derīga. Tātad — kas jūs pie manis sūtīja? Kas ir mūsu kopējais draugs?

—   Arī to es jums nevaru teikt. Manam paziņam ir paziņa, kas savukārt pazīstams ar kādu jūsu paziņu.

Misters Bredlijs pamāja.

—   Nereti mani klienti tā nokjūst pie manis. Jo daži uzdevumi ir diezgan… diezgan delikāti. Es ceru, ka jūs zināt, ar ko es nodarbojos?

Viņš pat negrasījās gaidīt manu atbildi un pats steidzās atbildēt.

—   Es esmu komisionārs hipodroma, — viņš teica. — Varbūt jūs interesējaties par. . . zirgiem?

Pirms pēdējā vārda viņš ieturēja nelielu pauzi.

—   Nē, es neapmeklēju hipodromu, — es ietiepos.

—    Bet zirgi mēdz būt dažādi. Sacīkšu zirgi, vilcēji… Es

personīgi nodarbojos ar sporta zirgiem. Palīdzu izvēlēties likmes.

Brīdi paklusējis, viņš nevērīgi, varbūt pat pārāk nevērīgi izmeta:

—  Jūs esat izvēlējies kādu zirgu?

Es paraustīju plecus un metos ar galvu atvarā.

—   Jā. Palso zirgu.

—   Ak tā! Labi, ļoti labi. Bet pats jūs, cik varu spriest, esat zirdziņš… nu, visai tumšs… Ha-ha! Nevajag uztraukties. Nav nekāda iemesla uztraukumam.

—   Kas tad jums … — es drūmi noburkšķēju.

Mistera Brcdlija tonis kļuva vēl samtaināks un pieglaudīgāks.

—   Es pilnīgi saprotu jūsu izjūtas. Bet, ticiet man, jūsu uztraukums ir pilnīgi lieks. Es pats esmu jurists. Protams, izdzīts no korporācijas, — viņš piebilda, — citādi es nesēdētu šeit. Un, ticiet man, viss, ko es piedāvāju, ir likumīgi un godīgi. Tas vienkārši ir derību paveids. Saderēt taču var uz visu — vai rīt būs lietus, vai vieni spēj aizsūtīt cilvēku uz Mēnesi, vai jūsu sieva dzemdēs dvīņus vai ne. Jūs varat derēt, vai misis B. nodzīvos līdz Ziemassvētkiem un vai misis S. nodzīvos līdz simt gadiem. Jūsu uzskati balstās uz veselo saprātu un intuīciju, lai arī kā jūs pats tos sauktu. Redzat, nekā negodīga te nav.

Es jutos tieši tāpat kā slimnieki pirms operācijas, kuru ķirurgs pierunā nebaidīties. Psihoterapeita lomu misters Bredlijs spēlēja meistarīgi.

—   Es īsti labi nesaprotu, kā viņi tur «Palsajā zirgā» strādā, — pēc brīža es teicu.

—   Un tas jūs uztrauc? Protams. Un ne tikai jūs. Atklāti sakot, es pats arī nesaprotu. Bet rezultāti ir redzami. Sasniegti kaut kādā neiedomājamā veidā.

—   Bet vai jūs nevarētu man izstāstīt sīkāk…

Tagad es sāku pārvaldīt savu lomu — piesardzīgs cilvēks, kuru plosa vēlēšanās un bailes. Droši vien ar tādiem klientiem misteram Bredlijam bija nācies tikties daudzkārt.

—   Jūs kaut reizi tur esat bijis?

Lēmumu es pieņēmu ātri — melot nedrīkst.

—  Es… jā… biju… ar draugiem. Viņi mani paņēma līdzi…

209

—   Brīnišķīgs vecs traktieris! Vēsturiska vieta. Tā restaurēt — tas ir brīnums. Tātad jūs esat pazīstami ar viņu? Es domāju — manu draugu Tirzu Greju.

14-1180

—   Jā, jā, protams. Apbrīnojama sieviete!

—   Apbrīnojama, vai nav tiesa? Tik tiešām apbrīnojama! Jūs ļoti precīzi izvēlējāties vārdus. Apbrīnojama sieviete. Un. piemīt apbrīnojamas spējas.

—   Bet par kādām savām spējām viņa runā! Pilnīgi… neiedomājamas lietas …

—  Tiesa. Tur jau ir tā lieta! Lielās ar pilnīgi neiespējamām lietām. To pateiks jebkurš. Un, piemēram, pat tiesa.

Viņa krellīšu acu skatiens ieurbās manī. Pēdējos vārdus misters Bredlijs atkārtoja, atkārtoja tīši, ar nozīmi.

—   Piemēram, tiesa. Tiesa vienkārši izsmies! Ja šī sieviete pēkšņi tur nostāsies un atzīsies slepkavībā, slepkavībā no attāluma ar «gribasspēka impulsa» vai vēl kāda murgaina paņēmiena palīdzību, tiesa šādu atzīšanos vērā neņems un lietu neuzsāks. Pat ja viņas paziņojums būs patiesība (kam mēs, veselīgi domājoši cilvēki, ne mirkli nespējam noticēt), tiesa to noraidīs.

Tiesas acīs slepkavība no attāluma nav slepkavība. Tā ir bezjēdzība. Un tas ir burvīgi. Ja brīdi padomāsiet, jūs man piekritīsiet.

Es sapratu, ka mani cenšas uzmundrināt. Slepkavību ar pārdabisku spēku palīdzību angļu tiesa neuzskata par slepkavību. Salīgstot gangsteri un uzdodot viņam izdarīt slepkavību ar nazi vai koku, tu kļūsti par līdzvainīgu, un pat līdz slepkavības izdarīšanai tevi var apvainot sazvērestībā. Bet, uzdodot Tirzai Grejai ķerties pie melnās maģijas, man jāzina, ka maģija ir netverama un nepieejama. Un tur arī slēpjas tās burvīgums.

Viss mans iedzimtais skepticisms sacēlās. Es satraucos un pretojos.

—   Bet, velns lai parauj, — es iekliedzos, — tā ir fantastika! Tas nav iespējams!

—   Es jums piekritu. Pilnīgi piekrītu! Tirza Greja ir apbrīnojama sieviete ar apbrīnojamām spējām, bet tam visam noticēt ir neiespējami. Kā jau jūs teicāt — fantastika. Mūsu dienās nav iespējams ticēt tam, ka, sēžot angļu lauku mājās, pats vai caur mediju var sūtīt domu impulsus vai kā tos sauc kādam uz Kapri vai kur citur un tādējādi izraisīt kādu nāvējošu slimību.

—   Bet viņa uzskata, ka var!

—   Jā, protams. Spējas viņai tiešām piemīt. Viņa ir skotiete, un gaišredzība ir viņu nacionālā īpatnība. Tā tas ir.

Bet, lūk, kam es ticu pilnīgi bez ierunām, — viņš paliecās uz priekšu un man deguna priekšā pakratīja ar pirkstu, — ka Tirza Greja jau iepriekš zina par kāda cilvēka tuvo nāvi. Tas ir talants. Un tas viņai piemīt.

Viņš mani pētīja, atgāzies krēslā. Es gaidīju.

—   Pieņemsim nākamo hipotēzi. Jums vai kādam citam ir svarīgi uzzināt, kad nomirs, teiksim, vecmāmiņa Eiīza. Piekrītat, ka šāda informācija ir visai derīga un nekā cietsirdīga tur nav. Vienkārši palīdzība, kārtojot lietas. Kā kalt plānus? Teiksim, būs jums novembrī apaļa summiņa vai nebūs? To zinot, jūs varat pieņemt svarīgus lēmumus. Nāve ir kaprīza lieta. Ar dakteru palīdzību jaukā vecīte Elīza var novilkt vēl gadus desmit. Kas jums, protams, ir ārkārtīgi patīkami — jūs esat ļoti pieķēries savai vecmāmiņai tomēr gribētos zināt…

Viņš apklusa, pēc tam, paliecies uz priekšu, turpināja:

—  Tad, lūk, esmu vajadzīgs es. Mana profesija — derības. Es slēdzu jebkura veida derības, protams, ar saviem noteikumiem. Jūs griežaties pie manis. Jūs nevēlaties slēgt derības — nomirs vai nenomirs vecenīte! Tas apvainotu jūsu labākās jūtas. Tāpēc formulēsim to citādi. Jūs derat uz noteiktu summu, ka nākamajos Ziemassvētkos vecmāmiņa Elīza būs sveika un vesela. Es apgalvoju pretējo.

Misters Bredlijs mani vēroja.

—   Jūs neiebilstai? Viss ir ļoti vienkārši. Mēs saderam. Es apgalvoju, ka vecmāmiņa nav dzīvotāja, jūs man nepiekrītat. Mēs noslēdzam līgumu un to parakstām. Es nosaucu jums datumu un saku, ka līdz tam laikam — plus mīnus divas nedēļas — vecmāmiņai būs noturēts bēru dievkalpojums. Jūs sakāt — nekas tamlīdzīgs. Ja taisnība izrādīsies jums, es maksāju. Ja man — jūs maksājat.

Es skatījos uz viņu. Mēģināju iejusties tāda cilvēka ādā, kas gaida bagātas radinieces nāvi. Nomainīju viņu ar šantāžistu. To bija vieglāk iztēloties. Jau daudzus gadus mani apsēdis kāds tips. Mana pacietība ir izsīkusi. Viņam jāmirst. . . Pašam nogalināt nepietiek drosmes. Bet es esmu gatavs uz visu, lai tikai viņš… gatavs uz visu.

Kad es ierunājos, mana balss bija piesmakusi — es biju labi iedzīvojies lomā:

—   Kādi ir noteikumi?

14»

211

Misters Bredlijs kļuva jautrs, balsī bija jaušams gandrīz vai izsmiekls:

—  Ar šo domu mēs ari ienācām, vai ne? Pareizāk sakot, jūs ienācāt, ha-ha! Teicāt: «Cik?» Es pilnīgi apjuku. Pirmais gadījums manā praksē, kad cilvēks tik ātri aptver lietas būtību.

—   Kādi noteikumi?

—   Noteikumi ir dažādi. Atkarībā no apstākļiem. Vienkārši sakot, noteikumi — tā ir derību summa. Ja lieta slēpjas nemīlamā vīrā, šantāžistā vai līdzīgā gadījumā, viss atkarīgs no klienta maksātspējas. Jāsaka uzreiz, ka ar maznodrošinātiem klientiem es nesadarbojos, izņemot tādus gadījumus kā manis minētajā piemērā. Tad viss atkarīgs no mantojuma lieluma. Noteikumi tiek izstrādāti vienojoties. Tiem jābūt izdevīgiem abām pusēm, vai nav tiesa? Parasti tie ir viens pret pieci simti.

—   Pret pieci simti? Diezgan nežēlīgi!

—   Jā, mani noteikumi ir nežēlīgi. Ja vecmāmiņa Elīza knapi elpotu, jūs taču pie manis neskrietu. Pareģot nāvi ar novirzi divas nedēļas uz vienu vai otru pusi nav vienkārša lieta. Likme pieci tūkstoši sterliņu mārciņu pret simt sterliņu mārciņu šeit ir pilnīgi vietā.

—   Bet ja jūs pazaudēsiet?

Misters Bredlijs paraustīja plecus.

—   Tas būs nepatīkami. Nāksies samaksāt.

—   Bet, ja pazaudēšu es, maksāju es. Bet ja es pēkšņi nemaksāju?

Misters Bredlijs atgāzās krēslā. Un pievēra acis.

—   Lūk, to es jums neieteiktu… — viņš mierīgi teica. — Nekādā ziņā.

Neraugoties uz miermīlīgo toni, es jutu, ka mani sāk kratīt drebuļi. Viņa vārdos nebija tiešu draudu, bet tie lidinājās gaisā.

Es piecēlos un teicu:

—   Es .. . Man tas viss jāapdomā.

Misters Bredlijs atkal pārvērtās, kļuva pats laipnības iemiesojums.

—   Protams, protams, apdomājiet! Nekad nevajag mesties ar galvu atvarā! Un, ja jūs izlemsiet slēgt darījumu, tad nāciet, mēs visu apspriedīsim. Nesteidzieties! Steiga pie laba gala neved. Nesteidzieties!

Es izgāju no istabas, un ausīs man visu laiku skanēja viņa «Nesteidzieties».

Trīspadsmitā nodaļa

STĀSTA MARKS ĪSTERBRUKS

Par to, ka man jātiekas ar misis Takertonu, es domāju ar lielu nepatiku. Neraugoties uz visiem Džindžeras uzmundrinājumiem, es nebiju pārliecināts par šī soļa pareizību. Jau sākot ar to, ka man nebija spēka izpildīt šo uzdevumu, un visbeidzot ar to, ka es asi izjutu iecerētās maskarādes neīstumu.

Džindžera ar gandrīz šausminošu uzstājību pa telefonu mani instruēja:

—  Nav nekā vienkāršāka. Viņas muižu ir cēlis arhitekts Nešs sev neraksturīgā stilā. Kaut kāda jocīga saskarsme ar gotiku.

—   Un kāpēc man pēkšņi ievajadzējusies šī muiža?

—   Jūs gatavojaties rakstīt rakstu vai grāmatu par arhitekta daiļrades evolūciju dažādu ietekmju aspektā.

—   Manuprāt, pavilkts aiz matiem!

—   Muļķības! — paziņoja Džindžera. — Kur runa ir par zinātni un mākslu, kādas tik neiedomājamas teorijas cilvēki neizvirza un nopietni neaizstāv. Man ir vesela kaudze piemēru.

—   Tieši tāpēc braukt vajadzētu jums.

—   Tieši tāpēc jūs kļūdāties, — Džindžera atcirta. — Misis Takertona jūs uzmeklēs «Who is Who», un tas uz viņu atstās vajadzīgo iespaidu. Bet mani viņa tur neatradīs.

Es paliku pie savām domām, bet pagaidām nolēmu padoties. Pēc atgriešanās no Birmingemas izstāstīju Džindžerai savu pilnīgi neticamo sarunu ar misteru Bredliju. Viņai šī saruna nemaz tik neticama nelikās. Un izsauca pat apmierinājumu.

—  Tagad jautājums, vai mēs visu to esam izdomājuši vai ne, ir atrisināts. Mēs zinām, ka eksistē organizācija, kas tādu vai citādu iemeslu dēļ novāc cilvēkus.

—   Ar pārdabisku spēku palīdzību?

—   Jūs esat aprobežots! Un viss tikai milzu liekvārdības un viltotu skarabeju dēļ, ar ko apkārusies Sibilla! Viņi jūs novirza no pareizā ceļa. Ja misters Bredlijs būtu kaut kāds šarlatāns vai pseidoastrologs, jūs vēl joprojām noliegtu acīmredzamo. Bet, tā kā viņš izrādījās zemisks un riebīgs tips, — vismaz es tā spriežu pēc jūsu teiktā …

—   Ļoti līdzinās patiesībai, — es teicu.

—    Karuselis sācis griezties. Neraugoties uz visām viltus runām, šis trīs dāmas no «Palsā zirga» tomēr ir atradušas kaut ko iedarbīgu.

—   Ja jūs esat tik pārliecināta, kāpēc mums vēl vajadzīga misis Takertona?

—   Papildu pārbaude, — teica Džindžera. — Mēs zinām, ko par savām spējām saka Tirza Greja. Zinām lietas finansiālo pusi. Esam nedaudz informēti arī par trim upuriem. Tagad gribam uzzināt kaut ko vairāk par klientūru.

—   Pieņemsim, ka misis Takertona nekādā veidā neatklās, ka ir bijusi viņu kliente?

—  Tad vajadzēs pameklēt citā vietā.

—   Nav izslēgts, ka es izgāzīšu šo pasākumu, — es drūmi noteicu.

Džindžera iebilda, ka vajag ticēt saviem spēkiem.

Un tā es stāvu pie muižas «Karingtonparks» durvīm. Protams, mājas arhitektūra stipri atšķīrās no tā, kā es biju iedomājies, kādam vajadzēja būt Neša projektētam namam. Tā izskatījās līdzīga mūsdienīgās proporcijās celtai pilij.

Džindžera man apsolīja iedot jaunāko monogrāfiju par Neša daiļradi, bet grāmatu laikā neatsūtīja, tāpēc es biju slikti sagatavojies sarunai.

Es piezvanīju, un mani ielaida visai noplukušā frakā tērpies sulainis.

—   Misters Isterbruks? — viņš pajautāja. — Misis Takertona jūs gaida.

Viņš ieveda mani rūpīgi mēbelētā viesistabā. Istaba atstāja nepatīkamu iespaidu. Seit viss bija dārgs un bezgaumīgs. Bet pats istabas plānojums bija visai izsmalcināts. Pie sienām karājās pāris labu gleznu un milzīgs skaits sliktu. Nomācošu iespaidu radīja arī zelta brokāts.

Manas tālākās pārdomas pārtrauca mājas saimnieces ierašanās. Es ar grūtībām izkārpījos no spīdīgā dīvāna dzīlēm.

Nezinu, ko es biju cerējis ieraudzīt bet viņas parādīšanās pilnīgi mainīja manu garastāvokli. Viņā nebija nekā draudīga. Pavisam parasta jauna sieviete ar zināmu noslieci uz vidējiem gadiem. Ne pārāk interesanta un, kā es nospriedu, arī ne visai patīkama. Plānās lūpas ar biezo krāsas kārtu izskatījās ļaunas. Iekritis zods. Gaiši zilas acis, kas it kā novērtē visu pasauli. Sāda tipa dāmas parasti nesamaksā nesējiem un šveicariem. Tādas var satikt bieži un visur, bet vairums gadījumos tās nav tik labi ģērbušās un smalki krāsotas.

—   Mister Isterbruk? — Pēc visa spriežot, viņa par manu vizīti bija sajūsmā. Un pat nedaudz pārspīlēja, to izrādīdama.

— Esmu tik priecīga ar jums iepazīties! Ja tā padomā, ka mana māja jums tik ļoti iepatikusies! Es, protams, zinu, ka namu cēlis Nešs, to man pateica vīrs, bet es nekad nevarēju pat sapņot, ka tā spēs ieinteresēt tādu cilvēku kā jūs!

—   Redzat, misis Takertona, māja ir celta Nesam neraksturīgā stilā, un tāpēc interesanti…

Viņa mani atbrīvoja no pūlēm turpināt.

—   Baidos, ka visās šajās lietās esmu šausmīgs profāns — tas ir, arhitektūrā, arheoloģijā un tā tālāk. Jums jāpiedod mana nekompetence.

—   Tas nav nekas briesmīgs! Jāatzīstas, ka man tas pat patīk.

—   Protams, šāda veida lietas ir ārkārtīgi interesantas, — misis Takertona teica.

Es savukārt atbildēju, ka mēs, speciālisti, esam ārkārtīgi neinteresanti, iegrimuši tikai savā šaurajā profilā.

Misis Takertona teica, ka viņa ir pārliecināta, ka es vienkārši kautrējos, un pavaicāja, vai es vispirms gribētu iedzert tēju un pēc tam apskatīt namu vai otrādi.

Tēju dzert es necerēju, jo mana vizīte bija nozīmēta pusčetros, bet teicu, ka labāk būs sākt ar mājas apskati.

Viņa izvadāja mani pa māju, nepārtraukti pļāpāja, un tas atviegloja manu uzdevumu.

Viņa teica, ka esot ieradies īstajā laikā: māja tiks pārdota. «Vīrs nomira, bet man tā ir pārāk liela,» — un, kā viņa esot dzirdējusi, pircējs, šķiet, jau atradies, kaut arī nekustamā īpašuma aģenti māju savos sarakstos iekļāvuši tikai pirms nedēļas.

—   Negribētos jums rādīt pilnīgi tukšu namu. Es uzskatu, ka māju īsti var novērtēt tikai tad, kad tur dzīvo cilvēki. Jūs man piekrītat, mister Isterbruk?

So māju es labāk būtu gribējis redzēt tukšu, bez mēbelēm, bet to, protams, nevarēju viņai teikt. Un es pajautāju, vai viņa gatavojas apmesties tepat kaut kur tuvumā.

—   Atklāti sakot, neesmu pārliecināta. Vispirms es gribētu nedaudz paceļot. Pasildīties saulītē. Neciešu šo riebīgo klimatu. Ziemu domāju pavadīt Ēģiptē. Es tur biju pirms diviem gadiem. Brīnišķīga zeme! Domāju, ka jūs pats to zināt.

Es neko nezināju par Ēģipti, un to arī atzinu.

—   Jūs droši vien atkal kautrējaties, — viņa teica. — Sī ir mana ēdamistaba. Tā ir astoņstūraina. Es pareizi teicu? Bet stūri nav redzami.

Es teicu, ka viņai ir absolūta taisnība, un uzslavēju proporcijas.

Apskate bija beigusies, un mēs atgriezāmies viesistabā. Misis Takertona piezvanīja, lai atnes tēju. To ienesa tas pats noplukušais sulainis. Lielo Viktorijas laika sudraba tējkannu būtu derējis notīrīt.

Kad sulainis aizgāja, misis Takertona atviegloti uzelpoja.

— Pēc vīra nāves divi kalpotāji — precēts pāris, kas pie vīra bija nostrādājuši gandrīz divdesmit gadus, — pieprasīja aprēķinu. Viņi teica, ka gatavojoties doties pelnītā atpūtā, bet pēc tam dzirdēju, ka viņi iekārtojušies citur. Un saņem augstu atalgojumu. Es uzskatu, ka maksāt tādu naudu nav nekāds prāta darbs. Kad iedomājos, cik maksā ēdināšana un uzturēšana, nemaz jau nerunājot par viņu veļas mazgāšanu…

Jā, viņa ir skopa, es nodomāju. Gaišzilās acis un sakniebtās lūpas atklāja mantkārību.

Uzvedināt misis Takertonu uz sarunām nebija grūti. Runāt viņa mīlēja. It īpaši stāstīt par sevi. Pamazām, uzmanīgi viņā klausoties un brīdi pa brīdim piekrītot, es daudz ko uzzināju par misis Takertonu. Uzzināju pat vairāk, nekā viņa gribēja man pastāstīt.

Tā es uzzināju, ka viņa ar atraitni Tomasu Takertonu apprecējusies pirms pieciem gadiem. Viņa ir biujsi daudz, daudz jaunāka par to. Iepazinušies viņi jūrmalā, hotelī, kur viņa strādājusi spēļu zālē. So brīnišķo faktu viņa izpļāpāja neapzināti. Mistera Takertona meita turpat netālu mācījusies, bet vīrieši nekad nezina, kā lai izklaidē savas meitas.

«Nabaga Tomass, viņš bija tik vientuļš.. . Viņa sieva pirms dažiem gadiem bija mirusi, un viņš pēc tās ļoti skuma.»

Misis Takcrtonas portrets ieguva arvien jaunus vaibstus. Līdzcietīga sieviete pažēloja vientuļo veco vīru… Viņa veselības straujā pasliktināšanās un viņas uzticība…

«Kaut arī viņa slimības pēdējā stadijā pat runa nevarēja būt, lai es pavadītu laiku ar saviem personiskajiem draugiem.»

Interesanti, es nodomāju, vai tikai tur nebija vīriešu dzimtes draugi, kuriem Tomass Takertons nesimpatizēja? Un, ja tā, vai tādējādi nevar izskaidrot testamenta noteikumus?

Par testamentu Džindžera noskaidroja «Somersethausā». Tajā bija minēti vecie kalpotāji, divi krustbērni, kā arī nauda sievai — pietiekami, bet ne pārāk dāsni. Mūža procenti no noteiktas naudas summas. Visa pārējā nauda (un tā bija rakstāma ar sešiem cipariem) pēc divdesmit viena gada vecuma sasniegšanas vai arī apprecēšanās pārgāja viņa meitas Tomazīnas Ennas īpašumā. Ja viņa līdz pilngadības sasniegšanai nomirst, tad naudu manto pamāte. Pārējie radinieki, šķiet, nebija minēti.

Naudas žūksnis pamatīgs, es nodomāju. Bet misis Takertona naudu mīl. Cik viņa to nebija redzējusi, bet visa aizgājusi gar degunu! Pirms apprecēšanās ar padzīvojušo atraitni personīgās naudas viņai droši vien nebija. Un tāpēc bagātība viņu varēja apreibināt. Dzīve ar vīru invalīdu to apgrūtināja, bet viņa jau iepriekš izjuta prieku par gaidāmo brīvību — vēl jauna un bagāta, ar tādu naudu, kas nav pat sapņos rādījusies.

Testaments viņai droši vien sagādāja vilšanos. Viņa bija

Pirmo reizi latviešu valoda!

DŽONS krĪzijs

Kriminālromāns inspektora vesta skaistules»

Pieprasiet S!A «ABS»

RĪGAS KOMERCBANKA

jūsu riciba ir 10.5 miljoni apkalpošanas punkti 200 valstis

VISA KREDĪTKARTE — DROŠI. ĒRTI, IZDEViGI

RĪGAS KOMERCBANKA ® 323367 в 212362

sapņojusi par vairāk nekā mēreniem ienākumiem. Savos sapņos viņa redzēja sevi ceļojumos, dārgos jūras braucienos, greznos tērpos ar dārglietām. Vai arī vienkārši tāpat — krāt naudu bankā.

Un tanī vietā visu manto skuķis! Skuķim lemts kļūt par bagātu mantinieci! Skuķis, kas, visticamāk, nemīlēja savu pamāti un to arī neslēpa, bet ar jaunībai raksturīgo tiešumu klaji pauda savu nepatiku. Skuķis kļūs bagāts, ja vien…

Ja vien kas? Vai man ir pietiekams pamats? Vai es drīkstu domāt, ka gaišmatainā, banālā bestija varēja uzmeklēt «Palso zirgu» un sagatavot savas pameitas bojāeju?

Nē, tam noticēt nav iespējams!

Un tomēr…

—   Zināt, manuprāt, es vienreiz redzēju jūsu meitu, pareizāk sakot, pameitu, — es pilnīgi negaidot teicu.

Viņa uz mani paskatījās — nedaudz pārsteigta, bet bez īpašas intereses.

—   Tomazīnu?

—   Jā, Celsijā.

—   Nu, Celsijā … Jā, tā var būt… — Viņa nopūtās.

—  Ak, šīs mūsdienu meitenes! Ar viņām ir tik grūti. Rodas iespaids, ka viņas ir pilnīgi nevaldāmas. Tas ļoti sarūgtināja Tomazīnas tēvu. Es tur, protams, neko nevarēju darīt. Mani vārdi viņai bija tukša skaņa. Redzat, kad mēs apprecējāmies, viņa bija jau gandrīz pieaugusi. Un pēkšņi pamāte… — Viņa pašūpoja galvu.

—   Tas nekad nav vienkārši, — es līdzjūtīgi teicu.

—   Es centos izrādīt iecietību, ļoti centos…

—   Protams. Esmu par to pārliecināts.

—   Bet tam visam nebija nekādas jēgas. Tomass, protams, nepieļāva, ka viņa pret mani būtu atklāti rupja, bet kā lai to citādi nosauc? Viņa saindēja manu dzīvi. Un, kad viņa nolēma dzīvot atsevišķi, tas man, atklāti sakot, bija atvieglojums. Bet es pilnīgi sapratu Tomasa jūtas. Viņa sapinās ar sliktu kompāniju.

—   Es … es to saprotu, — es teicu.

—   Nabaga Tomazīna, — teica misis Takertona un sakārtoja matu sprogu. Pēc tam pēkšņi paskatījās uz mani. — Jūs varbūt nemaz nezināt — viņa pirms mēneša nomira. No encefalīta! Tik negaidīti! Esmu dzirdējusi, ka tā ir jauniešu slimība … Tik žēl!

—   Es zināju, ka viņa ir mirusi, — es teicu un piecēlos.

—   Liels paldies, misis Takertona, ka jūs man parādījāt māju!

Mēs atsveicinājāmies. Jau pie durvīm es atgriezos.

—   Jā, starp citu, — es teicu. — Jūs droši vien zināt «Palso zirgu»?

Šaubīties par viņas reakciju bija neiespējami. Panika, īsta panika — lūk, kas parādījās viņas gaišzilajās acīs. No bailēm viņas seja zem grima kārtas kļuva krīta bāla.

Balss skanēja spiedzīgi.

—   Palsais zirgs? Par ko jūs runājat? Es neko nezinu ne par kādu palso zirgu!

Tagad es notēloju izbrīnu.

—   Acīmredzot esmu kļūdījies. Mačdīpingā ir interesanta veca iebraucamā vieta. Es_ nesen biju tajā pusē, un draugi mani uz turieni aizvilka. Ēka ir brīnišķīgi restaurēta, saglabājusies atmosfēra. Un es nezin kāpēc atcerējos, ka tur par jums runāja. Bet var būt ka pie viņiem bija iegriezusies jūsu pameita vai vienkārši uzvārdu sakritība. — Es ieturēju pauzi. — Vieta ir plaši pazīstama.

Jā, pietaupīt to visu beigām bija vērts. Vienā no spoguļiem es ieraudzīju misis Takertonas seju. Viņa nemirkšķinot noskatījās man pakaļ. Viņa bija ļoti, ļoti pārbaidīta, un es sapratu, kāda tā izskatīsies pēc gadiem. Skats nebija no patīkamākajiem.

Četrpadsmitā nodaļa

STĀSTA marks ISTERBRUKS I

—   Un tā — mēs esam galīgi pārliecinājušies, — teica Džindžera.

—   Mēs arī agrāk bijām pārliecināti.

—   Jā, un pilnīgi pamatoti. Bet tagad ir salikti visi punkti uz «i».

Es klusēju. Gara acim skatīju misis Takertonu. Kā viņa dodas uz Birmingemu, meklē tur Municipālā laukuma kvartālu, iepazīstas ar misteru Bredliju. Iedomājos viņas satraukumu un piesardzību un kā viņš tēvišķi to uzmundrina. Kā stāsta par šīs lietas absolūto drošību. (Gadījumā ar misis Takertonu viņam īpaši vajadzēja akcentēt drošību.) Es redzēju, kā viņa iznāk, tā arī galīgo lēmumu nepieņēmusi. Varbūt mājās viņu gaida tikšanās ar pameitu, kas atbraukusi brīvdienās. Varēja notikt saruna par gaidāmajām laulībām. Un visu laiku galvā tikai viena doma. Doma par naudu. Veselu kaudzi naudas — visu sapņu piepildījumu. Un šī nauda tiks samaitātajai, neaudzinātajai skuķei, kas džinsos un ķēmīgā džemperī blandās pa Celsijas bāriem kopā ar tādiem pašiem samaitātiem drauģeļiem. Kāpēc tādam riebīgam skuķim tāda nauda?

Un, lūk, — otrs brauciens uz Birmingemu. Visbeidzot, noteikumu apspriešana. Es negribot pasmaidīju. Tur misteram Bredlijam neklājās viegli. Viņa tirgojās līdz pēdējam. Bet beigu beigās vienošanās panākta. Attiecīgie papīri parakstīti. Un kas tālāk?

Tālākais iztēlei nepakļāvās. Kas tālāk, to mēs nezinājām.

Atjedzies no savām domam, es ieraudzīju, ka Džindžera mani novēro.

—   Iedomājāties, kā tas notika? — viņa vaicāja.

—   Kā jūs zināt, ko es domāju?

—   Sāku saprast jūsu domu gājienu. Jūs to visu tagad iedomājāties? Domās pavadījāt vinu uz Birmingemu un tā tālāk…

—   Jā. Bet tad es burtiski salēcos. Pēc tam kad viņi Birmingemā vienojās. Kas notika tālāk?

—   Agrāk vai vēlāk, — teica Džindžera, — bet kādam būs jāizpēta, kas notiek «Palsajā zirgā».

—   Kādā veidā?

—   Nezinu. Tas nebūs viegli. Neviens no īstajiem līdzdalībniekiem nekad to neteiks. Un tanī pašā laikā to pastāstīt var tikai viņi. Tās arī ir tās grūtības… Interesanti, vai mēs nevarētu…

—   Griezties policijā, — es teicu.

—  Jā. Galu galā mums tagad ir šādas tādas ziņas. Vai ar to pietiek, kā jūs domājat?

Šaubīdamies es papurināju galvu.

—   Neapstrīdama ir vienīgi vēlme. Bet vai ar to pietiek? Visas tās muļķības par tieksmi pēc nāves… Nē, protams, — es uzreiz izlaboju, aizsteidzoties viņai priekšā, — varbūt tās arī nav muļķības, bet tiesā tās izskatīsies kā muļķības. Bez tām mums nav ne mazākās jēgas, kā norit pati procedūra.

—   Tātad mums ir jāiegūst šī jēga. Bet kā?

—   Visu redzēt vai dzirdēt ar pašu acīm vai ausīm. Bet noslēpties tur ir pilnīgi neiespējami. Pēc maniem ieskatiem, lai kādā formā tas arī notiktu, bet viss notiek tieši tur.

Džindžera iztaisnojās, nopurinājās kā jauns terjers un teica:

—   Eksistē tikai viens ceļš, kā to uzzināt. Kļūt par viņu klientu.

—   Klientu? — Es raudzījos viņā plati ieplestām acīm.

—   Jā. Jūs vai es — vienalga, kurš tieši, — izdomā novākt kaut kādu cilvēku un dodas pie Bredlija noslēgt darījumu.

—  Man nepatīk jūsu plāns, — es asi teicu.

—   Kāpēc?

—   Kā lai jums paskaidro… tas var izrādīties bīstami.

—   Mums?

—   Iespējams. Bet es pirmām kārtām iedomājos par… upuri. Mums taču nāksies izraudzīties upuri un paziņot viņa uzvārdu. Uzvārds nevar būt izdomāts. Viņi var to pārbaudīt un, visticamāk, ka to arī darīs. Jūs man piekrītat?

Brīdi padomājusi, Džindžera pamāja.

—   Jā. Par upuri jākļūst reāli eksistējošam cilvēkam ar reālu adresi.

—   Lūk, tas man arī nepatīk, — es teicu.

—   Mums jābūt reālam iemeslam, lai šo cilvēku novāktu no ceļa.

Mēs klusējām un to apdomājām.

—   Cilvēkam, ko mēs izvēlamies, lai kas tas arī būtu, ir jādod sava piekrišana, — es nopietni teicu. — Bet to nav iespējams pat iedomāties.

—   Tas viss vēl rūpīgi jāapsver, — domīgi noteica Džindžera. — Bet vienu lietu jūs nesen pateicāt ļoti precīzi: viņu vājums ir tas, ka viņi atrodas starp divām ugunīm. No vienas puses — viņu uzņēmumam jābūt slepenam, no otras — ne pārāk slepenam. Baumām par tā eksistenci ir jānokļūst līdz potenciālo klientu ausīm.

—   Mani pārsteidz absolūtā policijas neinformētība, — es teicu. — Parasti viņi zina par visiem noziegumiem savā apgabalā.

—   Pareizi. Manuprāt, iemesls ir tas, ka noziegumus pastrādā neprofesionāļi. Profesionālus noziedzniekus tie neiesaista. Viņi slepkavībām nealgo gangsterus — tas ir privāts uzņēmums.

Es teicu, ka viņas spriedumam ir zināma jēga.

:Un Džindžera turpināja:

—   Tagad iedomāsimies, ka jūs vai es (mēs apspriedīsim abas šīs iespējas) vēlamies kādu novākt. Un tālāk — kurš varētu būt tas cilvēks, ar kuru jūs vai es esam nolēmuši izrēķināties? Ir, piemēram, mans mīļais vecais tēvocītis Mervins. Kad viņš atstieps kājas, es saņemšu krietnu žūksnīti naudas. Es un vēl kaut kāda Austrālijas māsīca esam vienīgās radinieces. Tā ka šeit nozieguma motīvs ir. Bet tēvocim ir pāri septiņdesmit, viņš ir nedaudz izkūkojis prātu, un loģiskāk būtu pagaidīt dabīgu atrisinājumu. Ja nu vienīgi es esmu nonākusi smagās finansiālās grūtībās, bet tādas notēlot būtu visai grūti. Bez tam mans tēvocītis ir burvīgs. Un, kaut arī viņš ir izkūkojis prātu, no dzīves viņš saņem absolūtu gandarījumu. Tas ir process, ko es nekādi negribētu saīsināt, pat nespēju par to domāt. Nu, un jūs? Vai jums ir radinieki, no kuriem var gaidīt mantojumu?

Es papurināju galvu.

—   Neviena.

—   Bēdīgi. Bet kā ar šantāžu? Kaut arī šo kārti būs visai grūti izspēlēt. Jūs šantāžistam neesat nekāds īpašais atradums. Ja jūs būtu parlamenta loceklis, Ārlietu ministrijas ierēdnis vai vispār kāds svarīgs ierēdnis, tad tā lieta ietu. Tāpat es. Pirms gadiem pieciem, desmit viss būtu vienkārši. Kompromitējošas vēstules vai pāris fotouzņēmumu kailā veidā. Bet mūsdienās par to neviens neuztraucas. Tagad katrs, līdzīgi hercogam Velingtonam, teiktu: «Publicējiet tās un lasieties pie velna!» Kas mums atliek? Divsievība? — Viņa pārmetoši uz mani paskatījās. — Cik žēl, ka jūs neesat bijis precējies! Ja jums kaut kad būtu bijusi sieva, tad mēs varētu šo to izgudrot!

Acīmredzot manā sejā kaut kas pazibēja. Un Džindžera to momentāni ievēroja.

—   Lūdzu, piedodiet! — viņa teica. — Es uzplēsu vecu retu!

—   Ne, — es atbildēju. — Ta vairs nav reta. Parak sens notikums. Man šķiet, ka tagad to neviens pat neatceras.

—   Jūs bijāt precējies?

—   Jā. Vēl universitātē. Mēs to slēpām. Viņa nebija… nu, vispār… mani vecāki būtu traki palikuši. Es biju nepilngadīgs. Mēs pielikām sev gadus.

Kādas pāris minūtes es klusēju, atkal pārdzīvodams notikušo.

—   Tā visa bija nolemtība, — es lēni noteicu. — Tagad es zinu. Viņa bija jauka un varēja būt burvīga, bet…

—   Kas notika?

—  Vasaras brīvdienās mēs aizbraucām uz Itāliju… Tur notika nelaimes gadījums… autokatastrofa. Viņa nositās.

—   Un jūs?

—   Es nebiju mašīnā. Viņa brauca kopā … ar draugu.

Džindžera man uzmeta ātru skatienu. Es domāju, ka viņa

saprata, kā tas viss notika. Saprata, cik man bija sāpīgi uzzināt, ka meitene, kuru es apprecēju, izrādījās neuzticīga sieva.

Džindžera ķērās pie praktiskas dabas jautājumiem.

—   Jūs apprecējāties Anglijā?

—  TOC "1-3" Jā.

—   Bet nomira vina Itālija?

—   Jā.

—   Tātad ieraksts par navi nav izdarīts Anglija?

—   Nē.

—   Ko mums vel vajag? Ta taču ir tīrā Dieva dāvana! Nav nekā vienkāršāka! Jūs esat neprātīgi iemīlējies un gribat precēties, bet nezināt, vai jūsu sieva vēl ir dzīva. Ar sievu jūs izšķīrāties pirms daudziem gadiem un no tā brīža neko nezināt par viņu. Jūs šaubāties — riskēt vai ne? Tanī brīdī, kad jūs mokāties ar šo problēmu, pie horizonta atkal parādās jūsu sieva. Viņa nedod jums šķiršanos un draud to visu izstāstīt jūsu iemīļotajai.

—   Bet kas būs mana iemīļotā? — nedaudz apmulsis vaicāju. — Jūs?

Džindžeru mans jautājums šokēja.

—   Protams, ne. Tāda loma man nepiestāv. Es ar jums drīzāk dzīvotu grēkā. Nē, jūs lieliski zināt, ko es domāju. Manuprāt, kandidatūra ir nevainojama. Izskatīga brunete, ar kuru jūs visur parādāties. Augsti intelektuāla un nopietna.

—   Hermija Redklifa?

—   Uzminējāt. Jūsu mīļākā.

—   Kas jums par viņu pastāstīja?

—   Protams, Popija. Viņa taču arī nav nabaga, vai ne?

—   Viņa ir šausmīgi bagāta. Bet es nekad…

—   Labi, labi. Es taču neapgalvoju, ka jūs viņu gribat precēt naudas dēļ! Tas pēc jums neizskatās. Bet tādi ciniķi kā Bredlijs tam viegli var noticēt. Tagad visu apspriedīsim. Jūs teju, teju esat sagatavojies lūgt ITermiju dot galīgo atbildi, bet tad no tālās pagātnes negaidīti parādās jūsu sieva. Viņa ierodas Londonā. Jūs pieprasāt šķiršanos, viņa — neparko. Viņa ir atriebīga. Un tad jūs uzzināt par «Palso zirgu». Lieku galvu ķīlā, ka Tirza un tā pusdullā Bella tieši tā nodomāja. Viņas jūs uzskatīja par klientu, kas grib visu izostīt. Tā

pēc arī Tirza ar jums bija tik atklāta. Viņa jau iesāka ar jums tirgoties.

—   Domāju, ka tas nav izslēgts. — Es atkal atsaucu atmiņā visus tās dienas notikumus.

—   Un tāpēc jūsu ierašanās pie Bredlija ir pilnīgi saprotama. Jūs uzķērāties uz āķa! Jūs esat potenciāls klients!

Pārliecināta par uzvaru, viņa apklusa. Viņas iecerē kaut kas bija, tikai es vēl līdz galam to nesapratu.

—   Es tomēr domāju, ka viņi visu rūpīgi jo rūpīgi izpētīs, — es teicu.

—   Protams, viņi visu rūpīgi izpētīs.

—   Pagātnes viltus sieva, protams, ir veiksme, bet viņiem vajadzēs visādus sīkumus — kur viņa dzīvo un tā tālāk. Un, kad es mēģināšu izlocīties …

—  Jums nevajadzēs izlocīties. Lai visu izdarītu gods godam, jums vajadzīga sieva… un šo sievu jūs dabūsiet — nebaidieties, — Džindžera teica. — Jūsu sieva būšu es!

II

Es uzmanīgi viņā skatījos. Vai, pareizāk, blenzu. Gaidīju, vai viņa nesāks smieties.

Es vēl nepaguvu atjēgties no pārsteiguma, kad viņa atkal ierunājās.

—   Un nav ko brīnīties, — viņa teica. — Tas nav rokas un sirds piedāvājums.

Es atguvu runas spējas:

—   Jūs pati nezināt, ko runājat!

—   Kāpēc? Tieši otrādi — zinu! Mans plāns izskatīsies ticams, un tam ir viena priekšrocība — tas nenodarīs ļaunu nevienam nevainīgam cilvēkam.

—   Bet tas var būt bīstams jums!

—   Tā ir mana problēma!

—   Nav tiesa! Un bez tam jūsu plāns ir baltiem diegiem šūts.

—   Nebūt. Es visu apdomāju. Es ieradīšos mēbelētās istabās, čemodāns būs ar ārzemju uzlīmēm. Noīrēšu dzīvokli uz misis Isterbrukas vārda, un kas tādā gadījumā uzdrošināsies apgalvot, ka es neesmu misis Isterbruka.

—  Jebkurš no jūsu paziņām!

225

—  Neviens no maniem paziņām mani neredzēs. Darbā es nebūšu slimības dēļ. Nedaudz krāsas matiem — jā, starp ci-

15—1180

tu, jūsu sieva bija blondīne vai brunete? — un viss kārtībā!

—   Brunete, — es automātiski atbildēju.

—   Lieliski! Šausmīgi negribas balināt matus! Cits apģērbs, iespējami vairāk kosmētikas, un pat labākais draugs neko nenojautīs. Un, tā kā jūsu sieva jau gadus piecpadsmit neeksistē, neviens neuzodīs, ka es neesmu viņa. Kāpēc gan «Palsajā zirgā» kādam būtu jāšaubās, ka es neesmu tā, par ko uzdodos? Ja jūs noslēgsiet derības par lielu summu, kāpēc vēl šaubīties? Jūs esat īsts, pilnvērtīgs klients, ar policiju neesat saistīts. Pašu laulību faktu viņi var pārbaudīt reģistrācijas birojā. Par draudzību ar Hermiju viņi ari visu var noskaidrot, kāpēc tad vēl šaubas?

—   Jūs neapjēdzat visas grūtības, riska pakāpi…

—   Pie velna risku! — Džindžera iesaucās. — Ar vislielāko prieku palīdzēšu jums vinnēt simt vai cik tur mārciņas no tā riebekļa Bredlija!

Es skatījos uz viņu. Man viņa ļoti patika. Patika viņas rudie mati, vasarraibumi un viņas drosme. Bet atļaut viņai tā riskēt es nevarēju.

—   Es to nevaru, Džindžera, — es teicu. Bet ja … kaut kas notiks?

—   Ar mani?

—   Jā.

—   Vai tad ta nav mana personīga lieta?

—   Nē. Es taču jūs visā tajā ievilku.

Viņa domīgi pamāja.

—   Jā, laikam gan. Bet, kurš kuru ievilka, tam nav lielas nozīmes. Tagad mēs abi esam ievilkti un mums kaut kas ir jādara. Es runāju nopietni, Mark. Es neuzskatu, ka tā ir bērnu spēle. Ja viss, ko mēs domājam, ir patiesība, tad tas ir ārkārtīgi nopietni un viņus vajag apturēt. Saprotiet, tā nav slepkavība afekta stāvoklī — naida vai greizsirdības inspirēta vai uz seksuāla pamata, vai ar mērķi iedzīvoties, kad slepkava pats riskē. Sinī gadījumā slepkavība ir pamats lietišķa uzņēmuma darbībai. Protams, — viņa piebilda, — ar noteikumu, ja tas viss ir patiesība.

Un viņa paskatījās uz mani ar negaidītu šaubu pilnu skatienu.

—   Tā ir patiesība, — es teicu. — Tāpēc arī es par jums baidos.

Mēs to visu grozījām gan šā, gan tā, no visām pusēm, atkal un atkal atkārtodami vienus un tos pašus argumentus,

kamēr mans kamīna pulkstenis bija apgājis jau gandrīz pilnu apli.

Beidzot Džindžera izdarīja secinājumus:

—   Un tā, var teikt, lūk ko. Esmu brīdināta un apbruņota Ls zinu, ko ar mani mēģinās izdarīt. Un es ne mirkli nepieļauju domu, ka tas varētu izdoties. Ja mums visiem tiešām piemīt «tieksme pēc nāves», tad mana tieksme vēl nav attīstījusies. Es esmu vesela un nevaru pat iedomāties, ka man var rasties akmeņi žults pūslī vai saslimšu ar meningītu tikai tāpēc, ka vecā Tirza uzvilks uz grīdas kaut kādas zīmes, bet Sibilla kritīs transā vai ar ko tur tās bābas nodarbojas…

—   Bella droši vien upurēs balto gaili, — es domīgi teicu.

—   Piekrītiet, tas viss liekas šausmīgas muļķības!

—   Bet mēs nezinām, ko viņi īstenībā dara! — es iebildu.

—   Nezinām. Tāpēc ir svarīgi to noskaidrot. Bet, liekot roku uz sirds, vai jūs varat ticēt, ka šo trīs sievu manipulācijas «Palsajā zirgā» var man manā Londonas dzīvoklī izsaukt nedziedināmu slimību? Nē, jūs tam nevarat ticēt!

—   Nevaru, — es teicu, — nevaru tam ticēt.

Pēc tam piebildu:

—   Un tomēr ticu.

Mēs saprotoši saskatījāmies.

—   Jā, — Džindžera teica, — lūk, kur slēpjas cilvēka vājums.

—   Paklausieties, — es sacīju. — Darīsim to citādi. Es palikšu Londonā. Bet jūs būsiet viņu klients. Mēs varam kaut ko izdomāt…

Bet Džindžera sāka enerģiski purināt galvu.

—   Nē, Mark. Tur nekas neiznāks. Tam ir savi iemesli. Un pats svarīgākais — «Zirgā» mani pazīst. Mani tieši kā mani. Un, ko nezina, — var noskaidrot pie Rodas. Un tad viss ir pagalam! Jūs jau esat paguvis kļūt par ideālu kandidatūru — bailīgs klients, kas visu rūpīgi izosta, bet vēl nespēj spert izšķirošo soli. Nē, visam jābūt tieši tā un ne citādi!

—   Es esmu pret. Nespēju jūs iedomāties vienu pašu kaut kādā šaubīgā vietā, ar svešu uzvārdu, kad nav neviena, kas jūs pieskatītu. Manuprāt, vispirms vajag griezties policijā.

—   Tur es jums piekrītu, — mierīgi teica Džindžera. — Un pat uzskatu, ka jums tas ir jādara. Lūk, jums arī darbiņš. Bet kur griezties? Skotlendjardā?

15*

227

—   Nē, — es teicu. — Manuprāt, vispiemērotākais būs apgabala policijas inspektors Ležēns.

Piecpadsmita nodaļa

STĀSTA MARKS ĪSTERBRUKS

Apgabala policijas inspektors Ležēns man iepatikās no pirmā acu uzmetiena. Viņš atstāja kaut kādu mierīgas veiklības iespaidu. Un bez tam viņš man likās cilvēks ar fantāziju — viens no tiem, kas nenoraida neierasto.

Viņš teica:

—   Doktors Korigans man stāstīja par jūsu tikšanos. Viņš jau no paša sākuma ļoti ieinteresējās par šo lietu. Tēvs Gormans bija pazīstams un cienījams cilvēks. Jūs sakāt, ka jums ir kaut kas, kas varētu mūs interesēt?

—   Es gribētu parunāt par villu «Palsais zirgs».

—  Ja nemaldos, tā ir Mačdīpingā?

—   Jā.

—   Stāstiet!

Es pastastīju, ka pirmo reizi par «Palso zirgu» izdzirdēju «Fantāzijā». Aprakstīju viesošanos pie Rodas un iepazīšanos ar trim raganām, kā arī visu, ko man todien teica Tirza Greja.

—   Un tas uz jums atstāja iespaidu?

Es samulsu.

—   Nē, es tā neteiktu. Es tā īsti līdz galam negribētu tam ticēt…

—   Jūs runājat nopietni, mister īsterbruk? Bet es domāju, ka jūs ticat.

—   Jums laikam taisnība. Bet neērti atzīties tādā lētticībā.

Ležēns pasmaidīja.

—   Bet savā stāstījumā jūs šo to izlaidāt, vai ne? Jūs uz Mačdīpingu atbraucāt jau sagatavojies. Kāpēc?

—   Droši vien tāpēc, ka meitene tā izbijās.

—   Meitene no puķu veikala?

—   Jā. Viņa nejauši izpļāpājās par «Palso zirgu» un pati par to pārbijās. Tas liecina tikai vienu — tur slēpjas kaut kas tāds, no kā jābaidās. Pēc tam es satiku doktoru Koriganu, un viņš man izstāstīja par sarakstu ar uzvārdiem. Divi no tiem man bija zināmi. Un abi piederēja mirušiem. Trešo uzvārdu atcerējos kā pa miglu. Un pēc kāda laika uzzināju, ka arī šī sieviete ir mirusi.

—   Jūs domājat misis Delafontēnu?

—   Jā.

—   Turpiniet!

—   Es nolēmu par to visu uzzināt pēc iespējas vairāk.

—   Un jūs sākāt darboties. Kā?

Es pastāstīju par misis Takertonas apmeklējumu. Pēc tam par Birmingemas Municipālā laukuma kvartālu un misteru Bredliju.

Tagad viņš bija pati uzmanība. Viņš atkārtoja uzvārdu.

—  Bredlijs, — viņš teica. — Tātad tur ir iejaukts Bredlijs.

—   Jūs viņu pazīstat?

—   Jā, mēs par misteru Bredliju zinām visu. Viņš mums ir sagādājis ne mazums klapatu. Veikls darbonis! Zina visas jurisprudences viltības. Un nekad nekādā veidā nepārkāpj likumu. Tādiem kā viņš vajadzētu rakstīt izziņu krājumu «Simt veidu, kā apiet likumu». Bet slepkavība … iepīties organizētā slepkavībā — tas, manuprāt, nepavisam nav viņa ampluā.

—   Nu, bet tagad, pēc mūsu sarunas, vai jūs varēsiet kaut ko uzsākt?

Ležēns lēni papurināja galvu.

—   Nē. Mēs neko nevarēsim uzsākt. Vispirms jau jūsu saruna notika bez lieciniekiem. Runājāt jūs divatā, un viņš visu varēs noliegt. Bez tam viņam ir absolūta taisnība, ka cilvēks drīkst slēgt jebkura veida derības. Var, piemēram, saderēt, ka kāds nenomirs, un zaudēt. Kāds te noziegums? Nekāds, ja vien neizdosies saistīt Bredliju ar tiešām notikušu noziegumu, bet to izdarīt būs grūti.

Viņš paraustīja plecus un brīdi klusēja. Pēc tam ierunājās atkal.

—   Vai Mačdipingas apmeklējuma laikā jūs tur gadījumā nesatikāt kādu Veneiblsu?

—   Satiku, — es teicu. — Mēs pie viņa pusdienojām.

—   Un kādu iespaidu viņš uz jums atstāja?

—   Ļoti spēcīgu. Oriģināla personība. Viņš ir invalīds.

—   Jā. Poliomielīta upuris.

—   Viņš pārvietojas invalīda krēslā uz ritenīšiem. Bet man šķiet, ka slimība ir tikai pastiprinājusi viņa dzīves alkas.

—   Izstāstiet visu, ko zināt!

Es aprakstīju Veneiblsa māju, viņa mākslas darbu kolekciju, plašās un daudzveidīgās zināšanas.

—   Zēl, — Ležēns teica.

—   Kas žēl?

—   Ka Veneiblss ir invalīds, — viņš sausi izmeta.

—   Atvainojiet, bet jūs esat pilnīgi pārliecināts, ka tas tiešam tā ir? Vai viņš nevar … izlikties?

—   Nē. Mums nav ne mazāko šaubu, ka Veneiblss ir invalīds. Viņš ir sera Viljama Dagdeila pacients, un šim ārstam ir nevainojama reputācija. Sers Viljams apliecināja, ka Veneiblsa ķermeņa lejasdaļa ir atrofēta. Savukārt Osborns ir simtprocentīgi pārliecināts, ka tanī vakarā redzētais cilvēks ir Veneiblss. Bet viņš kļūdās.

—   Skaidrs.

—   Un, kā jau teicu, man žēl. Ja šāds slepkavību organizēšanas artelis tiešām eksistē, tad tāda tipa cilvēks kā Veneiblss varētu būt tā vadītājs.

—   Jā, arī man tas ienāca prātā.

Ležēns ar rādītāja pirkstu vilka uz galda koncentrētus apļus.

—   Un tā sasummēsim visus faktus — tos, kurus mēs zinājām jau agrāk, plus tos, ko jūs darījāt zināmus. Mums ir pamats apgalvot, ka eksistē kaut kāda firma vai organizācija, kas specializējas cilvēku novākšanā no ceļa. Parastus huligānus vai gangsterus viņi nepiesaista. Nekādas pēdas, ka upuri nebūtu miruši dabiskā nāvē, viņi neatstāj. Varu jums pateikt, ka bez tiem trim gadījumiem mums ir informācija, kaut arī ne pārāk precīza, par virkni vēl citu nāves gadījumu. Un katru reizi tā bijusi pilnīgi dabiska, bet vienmēr eksistējuši ļaudis, kam šī nāve ir bijusi izdevīga. Kaut arī pierādījumu mums nav.

Viltīgs numurs, mister Isterbruk, velnišķīgi viltīgs! Un tam, kas šo detalizēto plānu izstrādājis, ir galva uz pleciem. Bet viss, ko mēs zinām, ir daži uzvārdi. Dievs vien zina, cik vēl upuru ir bijis un cik plašs ir vēriens. Arī šos uzvārdus mēs uzzinājām pilnīgi nejauši — sieviete mirstot gribēja, lai Dievs viņai piedod grēkus!

Viņš nikni sapurināja galvu un turpināja tālāk:

—   Jūs teicāt, ka šī Tirza Greja lielījās ar savām spējām? Nu, ko, viņa to var darīt, cik vien tīk, pilnīgi nesodīti! Apvainojiet viņu slepkavībā, atvelciet uz tiesu un piespiediet Dieva un tiesnešu priekšā atzīties, ka ar pesteļu palīdzību viņa palīdz cilvēkiem atbrīvoties no šīs zemes rūpēm un kārdinājumiem. Likums viņu neatzīs par vainīgu! Mēs taču pārliecinājāmies, ka viņa nav pat tuvojusies šiem cilvēkiem, nav sūtījusi pa pastu saindētas konfektes vai kaut ko tamlīdzīgu. Arī viņa pati apgalvo, ka neko citu nav darījusi kā tikai nodarbojusies ar telepātiju, pat neizejot no savas mājas. Tiesā jūs izsmies! Velni ellē smejas pilnā rīklē, bet debesu karapulki klusē. Ļauns darbs, mister Isterbruk, ir grēks!

—   Jā, — es teicu. — Grēks. Sis vārds tagad izgājis no modes. Bet pašreiz tas ir īsteni vietā. Tāpēc arī es …

—   Ko?

Ležens jautajoši uz mani skatījās. Un es steidzīgi turpināju:

—    …domāju par iespēju, kā uzzināt kaut ko vairāk. Mēs ar draugu izstrādājām plānu. Jūs to varat uzskatīt par muļķīgu …

—   Redzesim.

—    Pirmkārt — vai no jūsu vārdiem es drīkstu secināt, ka jūs esat pārliecināts, ka šāda organizācija eksistē un darbojas?

—   Protams, darbojas!

—    Bet, tieši kā tā darbojas, jūs nezināt? Sākums mums ir zināms. Kāds — sauksim to par klientu — kaut ko visai miglaini uzzinājis par šādas organizācijas esamību, grib uzzināt vairāk, dodas uz Birmingemu pie mistera Bredlija un nolemj izmantot viņa pakalpojumus. Pēc līguma noslēgšanas, manuprāt, viņš brauc uz «Palso zirgu». Bet, kas notiek pēc tam, mēs nezinām. Un tik tiešām — kas tur notiek? Tātad kādam tas ir jānoskaidro.

—   Turpiniet!

—    Kamēr mēs precīzi neuzzināsim, kas tur notiek, ko dara Tirza Greja, mēs mīņāsimies uz vietas! Jūsu doktors Korigans apgalvo, ka tas viss ir muļķības, bet vai tā tiešām ir? Es jums vaicāju, inspektor Ležēn, — vai tā tiešām ir?

Ležēns nopūtās.

—   Jūs zināt, kas man būtu jāatbild! Kā jebkuram normālam cilvēkam man būtu jāsaka: «Jā, protams, tās ir muļķības!» Bet es ar jums runāju privāti. Pēdējo simt gadu laikā mēs novērojam dīvainas lietas. Kurš būtu ticējis, ka, neizejot no savas mājas, var dzirdēt cilvēka balsi, kas atrodas, piemēram, Ņujorkā. Vai tas kādreiz bija iedomājams? Tāpat kā desmit citu lietu, kuras ienākušas mūsu ikdienā un kuras izprot pat bērns?

—   Citiem vārdiem sakot — kas gan viss nenotiek?

—    Es gribu teikt tā: ja jūs man jautāsiet, vai Tirza Greja, kad viņa pārgriež acis, krīt transā, sasprindzina gribu, — vai viņa var nogalināt, es jums atbildēšu «nē». Un tomēr… un tomēr es neesmu pārliecināts. Un kā lai būtu pārliecināts? Varbūt viņa nejauši izdarījusi atklājumu…

—   Jā, — es piekritu. — Pārdabiskais pagaidām ir pārdabiskais, bet jau rīt tā var būt zinātne.

—   Es jums to saku privāti, — Ležēns atkal uzsvēra.

—   Jūs runājat par lietu, un tas ir svarīgi. Un jūsu vārdi liecina, ka kādam ir jādodas uz turieni un jāpaskatās, kas notiek īstenībā. To es arī piedāvāju — doties paskatīties…

Ležēns nenovērsa no manis skatu.

—   Un ceļš jau ir bruģēts, — es teicu.

Pēc tam es viņam visu izstāstīju. Izstāstīju Džindžeras un manu plānu.

Viņš sabozies klausījās.

—   Es saprotu, mister īsterbruk, ka apstākļu sakritība ir jums labvēlīga, bet nezinu, vai jūs pilnībā apjaušat, cik tas ir bīstami. Tie ir bīstami ļaudis! Jums, bet īpaši jūsu paziņai var draudēt briesmas.

—   To es zinu, — es teicu, — zinu … Mēs par to strīdējāmies veselu stundu. Es negribu, ka viņa spēlē šo lomu. Bet viņa nepiekāpjas. Velns parāvis, viņa grib to darīt!

—   Jūs teicāt, ka viņa ir rudmate? — Ležēns negaidīti pajautāja.

—   Rudmate, — nedaudz apstulbis, atteicu.

—   Nu, sarkanmatainos nepārliecināsi, — Ležēns teica. — It kā es to nezinātu!

Vai tikai viņš nav precējies ar tādu, es nodomāju.

Sešpadsmita nodaļa

STĀSTA MARKS ISTERBRUKS

Dodoties pie Bredlija otrreiz, es absolūti neuztraucos. Drīzāk izjutu savādu prieku.

—   Jums, kā nākas, jāiedzīvojas savā lomā, — teica Džindžera, izvadot mani ceļā.

To arī centos darīt.

Misters Bredlijs mani sagaidīja ar labvēlīgu smaidu.

—   Ļoti patīkami jūs redzēt, — viņš teica, sniedzot man tuklu roku. — Jūs visu esat pamatīgi apdomājis, vai ne? Es jau jums teicu — nesteidzieties. Steigties nav vērts.

—   Es nevaru atļauties nesteigties. Redzat, tas ir… Bredlijs uzmanīgi uz mani paskatījās. Viņš ievēroja manu

nervozitāti, to, kā es slēpju acis un neveikli aizmetu cepuri.

—   Labi, labi, — viņš noteica. — Paskatīsimies, ko te var izdomāt. Runa ir par nelielām derībām, vai ne? Nedaudz azarta — tas ir labākais līdzeklis, kā aizmirst… nepatikšanas!

—   Lieta tāda, ka… — es teicu un apklusu.

Es devu iespēju rīkoties Bredlijam, un viņš arī sāka.

—   Es redzu, jūs nedaudz nervozējat, — viņš teica. — Un esat piesardzīgs. Piesardzību es atbalstu. Nekad nerunājiet neko tādu, kas būtu nepatīkami jūsu māmiņai! Jā, starp citu, varbūt jūs domājat, ka šajā kantorī ir «blakts»?

Es viņu nesapratu, un tas acīmredzot bija rakstīts arī manā sejā.

—   Tas ir žargona vārds, kas apzīmē noklausīšanās ierīci, — viņš paskaidroja. — Magnetofonu un tamlīdzīgi. Nē! Svinīgi dodu jums goda vārdu, ka nekā tāda te nav. Mūsu saruna netiks fiksēta. Bet, ja jūs man neticat, — viņa vaļsirdība bija vienkārši apburoša, — un tik tiešām, kāpēc jums vajadzētu ticēt? — jūs pēc savas izvēles varat nosaukt jebkuru satikšanās vietu: restorānu, stacijas uzgaidāmo zāli vai vēl kādu citu.

Es apzvērēju, ka mani pilnībā apmierina šī pati vieta.

—   Prātīgi! Un ticiet — mums abiem to nenāksies nožēlot. Ne jūs, ne es neizteiksim nevienu vārdu, kuru, tiesas terminoloģijā runājot, varētu «vērst pret fnums». Vispirms visu formulēsim. Jūs par kaut ko esat norūpējies. Redzot manu līdzjūtību, jūs nolemjat dalīties ar mani savās rūpēs. Es esmu pieredzējis cilvēks un varbūt spēšu dot jums padomu. Ne velti saka: dalīta bēda — pusbēda! Jūs neiebilstat pret šādu formulējumu?

Es nebiju pret un tāpēc visai juceklīgi sāku stāstīt.

Misters Bredlijs bija apķērīgs. Grūtākajās vietās viņš man teica priekšā, tā atvieglodams manas ciešanas. Viņš bija tik laipns, ka es bez grūtībām izstāstīju visu jaunības dienu aizraušanos ar Dorinu un mūsu slepenās laulības.

—   Parasta lieta, — viņš teica, piekrītoši mājot ar galvu, — ak, cik parasta un viegli izskaidrojama! Jauns cilvēks ar augstiem ideāliem. Nenoliedzami mīlīga meitene. Viss notiek zibenīgi. Nepaspēsi vēl ne aci pamirkšķināt, ka jūs jau esat vīrs un sieva. Un rezultātā?

Es turpināju stāstu, kas notika rezultātā.

Es speciāli izlaidu daudzas detaļas. Tas, kuru es mēģināju tēlot, neielaistos nepieklājīgos sīkumos. Es aprobežojos ar vilšanās gleznas uzburšanu — jauns idiots, kas apjēdzis, cik idiotiski uzvedies.

Es liku saprast, ka mēs galīgi izšķīrāmies.. Ja Bredlijs nospriedīs, ka jaunā sieva aizbēga ar citu vai arī šis cits visus gadus ir rēgojies pie horizonta, — tas ir tieši tas, kas man vajadzīgs.

—   Bet zināt, — es satraukti teicu, — lai arī viņa izrādījās pavisam ne tāda, kā es iztēlojos, viņa tomēr bija simpātiska meitene. Un man nekad nebūtu ienācis prātā, ka viņa varētu tā rīkoties.

—   Ko sliktu viņa jums ir izdarījusi?

Es paskaidroju, ko sliktu viņa man izdarījusi ar savu atgriešanos.

—   Un ko jūs domājat, kas ar viņu noticis?

—   Lai cik dīvaini jums tas liktos, es vispār par viņu nedomāju. Uzskatīju, ka viņa ir mirusi.

Bredlijs pašūpoja galvu.

—  Vēlamo pieņēmāt par esošo! Kāpēc lai viņa pēkšņi mirtu?

—   Viņa man nerakstīja, nedeva nekādu ziņu. Par viņu nekas nebija dzirdams.

—   Patiesībā jūs vienkārši gribējāt viņu aizmirst!

Viņš savā veidā bija psihologs — šis jurists punduris ar pērlīšu actiņām.

—   Jā, — es ar pateicību viņam piekritu. — Redzat, citā gadījumā es par jaunām laulībām pat nesapņotu!

—   Bet tagad — sapņojat, vai ne?

—   Nu .. . — Es notēloju nevēlēšanos runāt.

—   Labi, labi, speriet tik papucītim visu vaļā! — teica šis velns Bredlij-s.

Es kaunīgi atzinos, ka pēdējā laikā tiešām domāju par laulībām. Bet kategoriski atteicos teikt kaut ko vairāk. Nevēlos viņu iepīt. Par to no manis viņš neko neuzzinās.

Acīmredzot arī šoreiz intuīcija mani nepievīla. Viņš neuzstāja. Tā vietā viņš teica:

—   Dabīgi, mans dārgais. Viss nepatīkamais palicis pagātnē. Beidzot jūs esat atradis to, kas jums der, kas jūs saprot— gan jūsu dzīvesveidu, gan literāro darbību. īsāk sakot, esat atradis līdzgaitnieci.

Es uzreiz sapratu, ka par Hermiju viņš ir informēts. Uzzināt par viņu nebija grūti. Jebkura iztaujāšana norādītu tikai uz viņu — vienīgo sievieti, ko var uzskatīt par manu draugu. Acīmredzot, saņēmis manu vēstuli ar lūgumu tikties, viņš bija ievācis informāciju gan par mani, gan Hermiju.

—   Bet šķiršanās? — viņš vaicāja. — Vai tā nav izeja no šīs situācijas?

Es atbildēju:

—   Šķiršanās ir izslēgta. Viņa … Mana sieva par to negrib ne dzirdēt.

—   Ak Dievs! Ja atļauts vaicāt, kā tad viņa pret to attiecas?

—  Viņa … mēs … gribētu pie manis atgriezties. Viņa izturas pilnīgi neprātīgi… Viņa zina, ka man kāda ir, un… un …

—   Un trako. Skaidrs. Veidojas bezizejas situācija, ja vien… Bet viņa ir jauna.

—   Viņai vēl dzīvot un dzīvot! — es rūgti iesaucos.

—   Tā vis nesakiet, mister Isterbruk! Jūs, šķiet, teicāt, ka viņa ilgi dzīvojusi ārzemēs?

—   Es zinu tikai to, ko viņa teica. Kur tieši dzīvojusi, es nezinu.

—   Tie taču varētu būt arī Austrumi. Bet tur, zināt, var noķert kaut kādu mikrobu, kas gadiem neliks sevi manīt. Pēc tam jūs atgriežaties mājās, un pēkšņi — bac! Lūdzu! Es zinu divus trīs tādus gadījumus. Un šeit var notikt kaut kas līdzīgs. Lai jūs uzmundrinātu, — viņš ieturēja pauzi, — es esmu gatavs saderēt.

Es papurināju galvu.

—   Nē, viņai vēl dzīvot un dzīvot!

—   Nu, ko, iespējamība ir jūsu pusē, tam es piekrītu… Un tomēr — noslēgsim derības. Piecpadsmit pret vienu, ka dāma, par kuru runājam, nomirs līdz Ziemassvētkiem. Kā jums patīk šādi noteikumi?

—   Agrāk! Tam jānotiek agrāk! Es nevaru gaidīt. Ir iemesli …

Es speciāli runāju nesakarīgi. Lai viņš domā, ka attiecības starp mani un Hermiju ir aizgājušas tik tālu, ka laiks negaida, vai arī mana tā saucamā sieva nolēmusi doties pie Hermijas un sarīkot skandālu. Vai arī eksistē kāds cits vīrietis, kas nav vienaldzīgs pret Hermiju. Nav svarīgi! Mans galvenais uzdevums ir steidzināt.

Es nolēmu, ka pienācis laiks sākt tirgoties, un arī saku. Protestēju, ka man nav tik daudz naudas.

Bet misters Bredlijs bija sava aroda meistars. Tā vai citādi, bet viņš zināja, ar kādu summu ārkārtējos apstākļos varu operēt. Zināja, ka ari Hermijai ir nauda. Par pierādījumu tam sekoja delikāts mājiens, ka pēc kāzām es atgūšu derībās zaudēto summu. Izdevīga viņam bija arī mana steiga. Piekāpties viņš nevēlējās.

Galu galā fantastiskie derību noteikumi bija izstrādāti un pieņemti.

Es parakstīju kaut ko līdzīgu līgumam. Tur bija pārāk daudz speciālu juridisku terminu, tā ka īsti to saprast man nebija lemts. Bet tas man netraucēja šaubīties par šī līguma juridisko spēku.

—   Vai juridiski tas man uzliek kaut kādas saistības? — es vaicāju.

—   Es domāju, ka šis jautājums nenonāks līdz praktiskam juridiskam risinājumam, — Misters Bredlijs atteica un nozibināja meistarīgi izgatavotus mākslīgos zobus. — Derības ir derības. Ja klients nemaksā …

Es viņu caururbu ar skatienu.

—   …es jums to vienkārši neiesaku, — viņš mīlīgi noteica. — Nē, nekādā ziņā neiesaku. Mēs nemīlam nemaksātājus..

—   Es tas nebūšu, — teicu.

—   Ticu, ka nebūsiet. Tagad… ē… tehniskas detaļas. Jūs teicāt, ka misis Isterbruka atrodas Londonā. Kur tieši?

—  Jums tas jāzina?

—  Man viss jāzina. Nākamais, par ko jāparūpējas, — tā ir tikšanās ar mis Greju. Jūs taču atceraties mis Greju?

Es teicu, ka, protams, atceros.

—   Pārsteidzoša sieviete! Vārda pilnā nozīmē — pārsteidzoša. Neparasti apdāvināta! Viņai vajadzēs kādu lietu, ko nēsājusi jūsu sieva — cimdu, kabatlakatiņu, vienalga, ko.

—   Bet kāpēc? Pie visiem svētajiem…

—   Zinu, zinu. Man jūs neprasiet, kāpēc. Es par to nekā nezinu. Mis Greja savus noslēpumus glabā.

—   Bet kā tas notiek? I&amp;lt;o viņa dara?

—   Es ļoti lūdzu jūs ticēt, mister Isterbruk! Ja es saku, ka neko nezinu, tad tas tiešām tā arī ir! Es nezinu un — vēl vairāk — negribu zināt. Un izbeigsim apspriest šo jautājumu!

Brīdi klusējis, viņš atkal ierunājās gandrīz vai tēvišķā tonī:

—   Es jums, mister Isterbruk, ieteiktu rīkoties šādi. Apciemojiet savu sievu! Nomieriniet viņu, dodiet iespēju iedomāties, ka jūs gatavojaties samierināties. Garāmejot izmetiet frāzi, ka jums uz pāris nedēļām jāaizbrauc uz ārzemēm, bet pēc atgriešanās … Un tā tālāk un tā tālāk.

—   Bet pēc tam?

—   Paņēmis kādu no viņas ikdienā lietojamajiem sīkumiem, jūs dosieties uz Mačdīpingu. —Viņš aizdomājās. — Vienu mirklīti. Ja nemaldos, tad pagājušajā reizē jūs pieminējāt kādus draugus vai radiniekus, kas tur netālu dzīvo.

—   Mana māsīca.

—   Tas visu ļoti vienkāršo. Viņa, bez šaubām, jūs varēs uz dažām dienām uzņemt.

—   Bet kā rīkojas vairums klientu? Apmetas turienes viesnīcā?

—   Cik zinu, tad dažreiz tur brauc pat no Bornmutas. Es, zināt, šais jautājumos esmu vāji informēts.

—   Bet ko … ko domās mana māsīca?

—   Jūs izstāstiet, ka esat ļoti ieinteresējies par «Palsā zirga» iemītniekiem. Ka gribat ņemt dalību viņu seansā. Mis Greja un viņas draudzene medijs bieži rīko tādus seansus. Nav nekā vienkāršāka! Jūs taču zināt, kādi ir šie mistiķi. Varat runāt, cik uziet, ka tās ir muļķības, nepiekrist viņiem, bet neinteresēties par to nav iespējams. Lūk, arī viss, mister īsterbruk. Kā redzat, vienkāršāk nemēdz būt.

—   Bet… bet pēc tam?

Viņš pasmaidīja.

—   Tas ir viss, ko varu jums pateikt. Un, stingri ņemot, viss, ko es zinu. Tālāk ir Tirzas Grejas valstība. Neaizmirstiet paņemt līdzi cimdu vai kaba! tlakatu vai kaut ko tamlīdzīgu. Bet pēcāk iesaku jums nelielu ārzemju ceļojumu. Itālijas Rivjēra šajā gadalaikā ir ļoti patīkama. Uz kādu nedēļu vai divām.

Es teicu, ka negribu braukt uz ārzemēm. Teicu, ka uzskatu par labāku palikt Anglijā.

—   Labi, bet tā nekādā gadījumā nedrīkst būt Londona. Jā. Es jums pilnīgi noteikti iesaku nepalikt Londonā.

—   Kāpēc?

Mistera Bredlija skatiens pauda pārmetumu.

—   Klientam tiek garantēta pilnīga… ē… drošība, — viņš teica, — tajos gadījumos, ja viņš neizrāda ietiepību.

—   Bet ko jūs teiksiet par Bornmutu? Bornmuta derēs?

—   Jā, Bornmuta — arī nav slikti. Padzīvojiet viesnīcā, uzsāciet iepazīšanos, lai jūs pēc iespējas biežāk redz kopā ar jaunajiem draugiem. Nevainojama dzīve — lūk, pēc kā mums jātiecas. Bet, ja jums apniks Bornmuta, varat aizbraukt vēl kaut kur.

To visu viņš klastīja ar ceļojuma aģentūras ieredņa laipnību.

Un man atkal nācās paspiest viņa tuklo roku.

Septiņpadsmitā nodaļa

STĀSTA MARKS ĪSTERBRUKS i

—   Tu tiešām taisies doties pie Tirzas uz seansu? — mēģināja izdibināt Roda.

—   Bet kāpēc gan ne?

—   Nezināju, Mark, ka tu interesējies par tādām lietām.

—   Es jau nemaz pārāk neinteresējos, — es pilnīgi atklāti teicu. — Bet šī trīsvienība ir ārkārtīgi kolorīta! Interesanti būs vērot viņu izrādi.

Man nenācās viegli to visu pasniegt tik rotaļīgi. Ar vienu acs kaktiņu es redzēju, ka mani domīgi novēro Hjū Despards. Pagātnē šis vērīgais cilvēks bija pārdzīvojis ne mazums piedzīvojumu. Tādi cilvēki ar sesto prātu sajūt briesmas. Un, man šķiet, ka arī šeit viņš sajuta to dvesmu, sajuta, ka mani sagaida kaut kas vairāk nekā dīkdienīga izprieca.

—   Tad es iešu tev līdzi, — azartiski teica Roda. — Es jau sen to gribu.

—   Nekur tu neiesi, — Despards uzbļāva.

—   Bet, Hjū, es taču neticu gariem un visādām muļķībām. Tu taču to zini! Es vienkārši gribu uzjautrināties!

—   Laba izprieca! — Despards teica. — Nē, ļoti ticams, ka lieta var izrādīties daudz nopietnāka. Un dīkdienīgiem ziņkārīgajiem tad labi neklāsies.

—   Tad tavs pienākums ir atrunāt arī Marku!

—   Es neatbildu par Marku, — Despards teica.

Un atkal viņš uzmeta man ātru skatienu. Jā, tagad es pārliecinājos — viņš zina, ka uz turieni neeju vienkārši tāpat.

Roda neapmierināta pačinkstēja, bet neapvainojās. Un, kad mēs vēlāk ciematā nejauši satikām Tirzu Greju, Tirza pati vērsās pie manis:

—   Sveicināti, mister Isterbruk, mēs jūs vakarā gaidām. Ceru, ka notiekošais jums liksies interesanti. Sibilla ir lielisks medijs, bet iepriekš nekad nevar zināt, kas no tā visa iznāks. Tāpēc — neņemiet ļaunā. Es palūgšu tikai vienu.

Dzeniet prom aizspriedumus! Mēs neesam pret atklātu ziņkārību, bet vieglprātīgs izsmiekls var skādēt.

—   Es arī gribēju atnākt, — teica Roda, — bet Hjū iebilst. Jūs taču viņu zināt.

—   Es vienalga jūs neielaistu, — teica Tirza. — Viens svešs cilvēks pilnīgi pietiek.

Viņa vērsās pie manis.

—   Ko jūs teiktu, ja mēs vispirms iebaudītu vieglas vakariņas? — viņa teica. — Pirms seansa mēs daudz neēdam. Ap septiņiem, labi? Nu, sarunāts, mēs jūs gaidām!

Galvas mājiens, smaids, un viņa devās tālāk. Es skatījos viņai nopakaļ, pīdamies minējumos, un palaidu gar ausīm man adresētos Rodas vārdus.

—   Ko tu teici? Piedod, lūdzu!

—   Tu, Mark, esi kļuvis kaut kāds dīvains! Visas šīs dienas. Vai kas noticis?

—   Nē, protams. Kas varēja notikt?

—   Varbūt grāmata iestrēgusi. Tas saistīts ar grāmatu?

—   Ar grāmatu? — Es uzreiz pat nesapratu, par kādu grāmatu viņa runā. Pēc tam steidzīgi izlaboju: — Ak, grāmata! Nē, ar grāmatu viss ir daudzmaz kārtībā.

—   Tu laikam esi iemīlējies, — pārmetoši teica Roda. — Lūk, kas tas ir. Uz vīriešiem mīlestība iedarbojas negatīvi — viņi kļūst stulbi. Bet ar sievietēm notiek pretējais — viņas staigā priecīgas, smaidīgas, kļūst pat skaistākas. Vai nav smieklīgi, ka jūtas, kas grezno sievieti, vīrieti pārvērš pussprāgušā aunā!

—   Paldies! — es teicu.

—   Nedusmojies uz mani, Mark. Es uzskatu, ka tas ir brīnišķīgi, es ļoti priecājos. Viņa ir burvīga.

—   Kas ir burvīga?

—   Hermija Redklifa, kas tad vēl? Tu laikam domā, ka es neko nesaprotu! Tas ilgst jau dievs vien zina cik, un es visu redzu. Viņa ir kā radīta tev — skaista un gudra, tieši tāda, kāda tev vajadzīga.

—   Tādu izplūdušu raksturojumu var piemērot jebkuram,— es teicu.

Roda uz mani domīgi paskatījās.

—   Iespējams, — viņa teica.

Tad Roda paziņoja, ka viņai jādodas noskaidrot attiecības ar miesnieku. Es teicu, ka iešu pie vikāra. Un, lai novērstu komentārus, uzreiz piebildu:

—   Bet ne jau, lai paziņotu par gaidāmajām laulībām.

Vikāra mājas apmeklējums man bija kā atgriešanās mājās.

Parādes durvis bija viesmīlīgi atvērtas. Pārkāpjot slieksnim, jutu, ka man no pleciem it kā noveļas smagums.

Priekšnamā parādījās misis Dena Kaltropa. Rokā viņa stiepa milzīgu spilgti zaļu plastmasas spaini.

—   Tas esat jūs! Sveiks! — viņa teica. — Tā es arī domāju.

Viņa man iespieda rokās spaini. Es nezināju, kur to likt, un ar stulbu sejas izteiksmi mīņājos uz vietas.

—   Nolieciet to aizdurvē! — nepacietīgi teica misis Kaltropa.

Es paklausīju. Pēc tam sekoju viņai patumšajā viesistabā ar nobružātajām mēbelēm. Tajā pašā, kur sarunājāmies pagājušo reizi. Uguns kamīnā vēl gruzdēja, un, kad misis Dena Kaltropa to sabikstīja un piemeta pagali, iekvēlojās spilgta liesma. Viņa ar žestu aicināja mani apsēsties, apsēdās arī pati un sāka mani pētīt ar nepacietīgu skatienu.

—   Nu? — viņa uzstājīgi prasīja. — Kādi panākumi?

To viņa pateica ar tādu enerģiju, kas būtu pietikuši, lai noķertu aizejošu vilcienu.

—  Jūs teicāt, ka kaut kas jādara. Un es daru.

—   Labi. Bet ko tieši?

Es izstāstīju. Izstāstīju viņai visu. Iznāca kaut kā pašsaprotami, ka es viņai izstāstīju pat to, kas pašam nebija līdz galam skaidrs.

—   Šodien vakarā? — domīgi pārprasīja misis Kaltropa.

—   Jā.

Viņa klusēja. Acīmredzot kaut ko apdomaja. Es neiztureju.

—   Man tas viss nepatīk! Goda vārds — nepatīk!

—   Kāpēc lai jums tas patiktu?

Es neatradu, ko atbildēt uz šādu jautājumu.

—   Es ļoti baidos par viņu.

Viņa līdzjūtīgi uz mani paskatījās.

—   Jūs nezināt, kāda viņa ir, — es teicu, — kāda viņa ir… drosmīga. Ja viņi kaut kādā veidā grib tai kaitēt…

—   Es nesaprotu, tiešām nesaprotu, kādā veidā viņi varētu kaitēt. Tas ir, tādā nozīmē, kā jūs domājat, — teica misis Kaltropa.

—   Bet citiem viņi to izdarīja!

—   Jā… Jā… — viņa negribīgi atzina.

—   Visādi citādi viņa būs drošībā. Mēs darīsim visu iespējamo. Fiziski viņi nevarēs neko izdarīt.

—   Bet šie ļaudis apgalvo, ka viņi tieši fiziski var nodarīt pāri, — misis Kaltropa iebilda, — caur psihi iedarboties uz ķermeni. Ja tā ir taisnība, tas ir ļoti interesanti, bet briesmīgi. Un tieši tāpēc tam visam jādara gals.

—   Bet riskē tieši viņa, — es nomurmināju.

—   Kādam tas jāuzņemas, — mierīgi teica misis Dena Kaltropa. — Jūsu patmīlība ir aizskarta tāpēc, ka tas neesat jūs. Nāksies to norīt. Džindžera lieliski der šai lomai. Viņa ir gudra un izturīga. Viņa jūs nepametīs.

—   Ne jau tāpēc es uztraucos!

—   Neuztraucieties ne par ko! Tā jūs viņai palīdzēsiet. Atcerieties galveno! Ja šī eksperimenta gaitā viņa ies bojā, tad viņa būs mirusi par taisnu lietu.

—   Kādam taču jāparāda šī cietsirdība, — teica misis Dena Kaltropa. — Vajag iedomāties vissliktāko. Tas ļoti nomierina nervus. Uzreiz rodas pārliecība, ka tik slikti nemaz nevar būt.

Un viņa man uzmundrinoši pamāja.

—   Var būt, ka jums taisnība, — es novilku.

Misis Dena Kaltropa noteikti apgalvoja, ka tieši tā arī ir.

—   Vai jums ir telefons?

—   Protams.

Es paskaidroju, ko gatavojos darīt.

—   Iespējams, ka pēc šī seansa man vajadzēs būt pastāvīgā kontaktā ar Džindžeru. Zvanīt viņai katru dienu. Vai jūs man atļautu zvanīt no šejienes?

—  Protams, lūdzu. Pie Rodas vienmēr apgrozās cilvēki. Bet jūs gribēsiet būt pārliecināti, ka neviens nenoklausās.

—   Kādu laiku es uzturēšos pie Rodas, bet pēc tam varbūt pārcelšos uz Bornmutu. Man ir aizliegts atgriezties Londonā.

—   Nevajag domāt pārāk tālu uz priekšu, — teica misis Dena Kaltropa. — Koncentrēsimies uz šovakaru.

—   Jā, uz šovakaru…

Es piecēlos, lai dotos prom. Un pēkšņi pateicu kaut ko sev pilnīgi neraksturīgu.

—   Aizlūdziet par mani… par mums, — es teicu.

—   Dabiski, — teica misis Kaltropa, izbrīnījusies, ka es lūdzu kaut ko pašu par sevi saprotamu.

Kad es jau biju izgājis uz lieveņa, manī negaidot pamodās ziņkāre un es pavaicāju:

241

—   Bet kāpēc šeit ir spainis?

16-1180

—   Spainis? A! Tas ir domāts skolniekiem, viņi tajā vāc ārstniecības augus un ogas. Izskatās briesmīgs, vai ne? Bet tas ir ļoti ērts.

Apskatījies apkārt, es tikai tagad pamanīju, ka atnācis rudens. Kluss un skaists…

—   Eņģeļi un debesu spēki, sargājiet mūs! — es teicu.

—   Āmen, — noteica misis Dena Kaltropa.

III

«Palsajā zirga» mani sagaidīja pavisam ikdienišķi. Nezinu, kādas dabas katastrofas es gaidīju, bet nekas nenotika.

Durvis man atvēra Tirza Greja, tērpusies tumšā vilnas kleitā.

—   Lūk, arī jūs. Labi. Varam sēsties pie galda, — viņa lietišķi teica.

Zāles stūrī bija uzklāts pieticīgs vakariņu galds. Pasniedza zupu, omleti, sieru. Apkalpoja Bella. Melnajā tērpā viņa vēl vairāk līdzinājās itāļu primitīvistu gleznotajām figūrām. Atšķirībā no citiem Sibilla nebija varējusi atturēties no zināmas eksotikas savā tualetē. Viņa bija ģērbusies garā raibā kleitā ar zeltainu lāsmojumu. Krelles šoreiz nebija, toties abas rokas greznoja smagas zelta aproces. Viņa pieskārās tikai omletei. Runāja maz, it kā viņas dvēsele lidinātos debesu tālēs. Tas acīmredzot bija iecerēts, lai radītu piemērotu atmosfēru, bet mērķi nesasniedza. Viņas uzvedība izskatījās vienīgi teatrāla un nedabiska.

Pie galda tikai Tirza centās uzturēt sarunu, dzīvi mēļojot un komentējot vietējos jaunumus. Sajā vakarā viņa tēloja tipisku britu tenkuvāceli — aizspriedumainu vecmeitu, laipnu, bet ar asu mēli, kura interesējas tikai par sev tuvāko apkārtni.

«Neprāts,» es domāju, «pilnīgs neprāts šeit fantazēt par kaut kādām briesmām!» Pat Bella šajā vakarā likās vienkārši neaptēsta lauciniece, kas ne ar ko neatšķiras no simtiem viņai līdzīgām neizglītotām sievietēm, kuras nav skārusi mūsdienu modernā kultūra.

Tagad man saruna ar misis Denu Kaltropu likās bezjēdzīga. Dievs vien zina, ko mēs sev iestāstījām! Doma, ka Džindžerai, pārkrāsotai un ar svešu vārdu, varētu draudēt jebkādas briesmas, likās vienkārši smieklīga.

Maltīte tuvojās beigām.

—   Kafijas nebūs, — it kā atvainodamās teica Tirza. — Pārlieks uzbudinājums mums neder. — Piecēlusies no galda, viņa uzsauca: — Sibilla!

—   Jā, — atsaucās Sibilla, un viņas seja ieguva izteiksmi,

kas pašai droši vien šķita iedvesmas un atsvešinātības pārpilna. — Man jāiet sagatavoties.

Bella sāka novākt galdu. Es aizgāju apskatīt veco izkārtni pie sienas. Tirza man sekoja.

—   Tādā apgaismojumā jūs neko nesaskatīsiet, — viņa teica.

Tā bija taisnība. Baltajā ēnā uz nokvēpušā dēļa tik tikko varēja sazīmēt zirga siluetu. Zāli apgaismoja mazas lampiņas. Un jau tā vārgo gaismu vēl aizēnoja biezie plīša abažūri.

—  Tā rudmate — kā viņu sauca? Džindžera, uzvārdu neatceros, — kas toreiz pie mums viesojās, teica, ka viņa varētu to restaurēt, — Tirza ierunājās. — Bet viņa to droši vien jau sen aizmirsusi. — Un izklaidīgi piebilda: — Viņa strādā kaut kādā Londonas galerijā.

Bija dīvaini dzirdēt Džindžeras vārdu tā garāmejot.

—• Tas varētu izrādīties interesanti, — es teicu, turpinādams pētīt gleznojumu.

—   Par labu gleznu to, protams, nenosauksi, — teica Tirza, — vienkārši smērējums. Bet šeit tā labi iederas, un bez tam kādi trīs simti gadu tai noteikti būs.

—   Gatavs.

Mēs strauji pagriezāmies.

Bella aicinoši māja.

—   Laiks sākt, — ikdienišķi, bet ar zināmu pacēlumu teica Tirza.

Es sekoju viņai sētā un no turienes — bijušo staļļu virzienā.

Nakts bija drūma un bez zvaigznēm. No sētas tumsas mēs iegājām spoži apgaismotajā piebūvē. Telpa bija pārtapusi. Dienā man tā likās tikai mājīga bibliotēka. Tagad tā bija kaut kas vairāk. Visapkārt izvietotas neiedegtas lampas. Telpā bija izkliedēta, maiga, bet auksta gaisma. Istabas vidū — paaugstinājums, uz kura novietots kaut kas vidējs starp gultu un dīvānu. Tam pāri spilgti sarkans pārklājs, izšūts ar kabalistisftām zīmēm.

Iepretim durvīm nolikts kaut kas līdzīgs ogļu krāsniņai, tai blakus jau paveca vara bļoda.

Pie otras sienas bija smags ozolkoka krēsls ar augstu atzveltni. Tirza norādīja, lai es tajā apsēžos.

—   Sēdieties, — viņa teica.

16*

243

Es paklausīgi apsēdos. Tagad Tirzas manieres bija mainījušās. Visdīvainākais bija tas, ka es nevarēju pateikt, kādas

ir šīs pārmaiņas. Tās nelīdzinājās Sibillas pseidonoslēpumainībai. Vispareizāk būtu teikt, ka viņā vairs nebija ikdienišķuma. Atklājās tās īstais «es». Viņa tagad līdzinājās ķirurgam, kas dodas pie operāciju galda veikt grūtu un bīstamu operāciju. Sis iespaids k|uva vēl spēcīgāks, kad viņa piegāja pie sienas skapja un izņēma kaut ko līdzīgu garam halātam. Kad uz to krita gaismas stars, varēja saskatīt metāliskus diedziņus. Viņa uzģērba garus tīklveida cimdus, kas man atgādināja bruņu vesti.

—   Jābūt piesardzīgai, — viņa teica.

Sī frāze man nepatīkami iedzēla, jo likās draudīga.

Pēc tam viņa vērsās pie manis:

—   Daru jums zināmu, mister īsterbruk, ka jums vajadzēs sēdēt nekustīgi. Nekādā gadījumā nemēģiniet piecelties no krēsla. Tas var būt bīstami. Tās nav nekādas bērnu spēlītes. Es kontaktēšos ar spēkiem, kas var būt bīstami tiem, kuri nemāk ar viņiem apieties.

Brīdi klusējusi, viņa pavaicāja:

—   Vai jūs atnesāt to, ko jums lika?

Es klusējot izvilku no kabatas brūnu zamšādas cimdu un pasniedzu to Tirzai.

Paņēmusi cimdu, viņa to aiznesa pie metāla lampas. Viņa ieslēdza lampu, un mironīgi bālajā gaismā zamša sulīgais brūnums zaudēja krāsu.

Nodzēsusi gaismu, viņa apmierināti teica:

—   Der. Labi saglabājis īpašnieka emanācijas.

Viņa novietoja cimdu uz kaut kādas kastes, kas līdzinājās radioaparātam. Pēc tam nedaudz paceltā balsī teica:

—   Bella! Sibilla! Jūs esat gatavas?

Pirmā parādījās Sibilla. Virs raibās kleitas bija aplikts melns apmetnis. Ar teatrālu žestu viņa to nosvieda. Un tagad tas gulēja uz grīdas kā melna peļķe. Sibilla paspēra soli uz priekšu.

—   Es no visas sirds ceru, ka viss noritēs labi, — viņa teica. — Bet nekad nevari būt pārliecināts līdz galam. Tikai neieņemiet skeptiķa pozu, mister īsterbruk! Skepticisrftš' ļoti traucē.

—   Misters Isterbruks nav šeit ieradies pasmieties, — Tirza teica.

Sie vārdi noskanēja bargi.

Sibilla apgūlās uz sarkanā dīvāna. Tirza pieliecās un sakārtoja apģērbu.

—   Vai ir ērti? — viņa pajautaja.

—   Jā, mīļā, paldies.

Tirza nodzēsa lieko gaismu. Pēc tam iestūma baldahīnu uz riteņiem. Viņa to novietoja tā, ka tas apēnoja dīvānu. Līdz ar to Sibilla atradās lielākā ēnā nekā apkārtējā pustumsa.

—   Pārāk spilgta gaisma traucē dziļam transam, — viņa teica. — Es domāju, ka tagad mēs esam gatavi. Bella?

No tumsas iznira Bella. Abas sievietes pienāca pie manis. Ar labo roku Tirza saņēma manu kreiso roku, ar kreiso — Bellas labo roku. Bellas kreisā roka sataustīja manu labo. Tirzas roka bija sausa un cieta, bet Bellai auksta un it kā bez kauliem, kā medūza, un es riebumā notrīcēju.

Tirza droši vien nospieda kaut kur paslēptu slēdzi, jo no griestiem sāka skanēt klusināta mūzika. Es atpazinu Sopēna sēru maršu.

«Inscenējuma efekti,» es nicīgi nodomāju, «teatrālisms.»

Es biju kritiski noskaņots, bet, neraugoties uz to, nevarēju nesajust slēptu satraukumu.

Mūzika apklusa. Iestājās ilgs klusums. Varēja dzirdēt tikai klātesošo elpu.

Pēc tam negaidot ierunājās Sibilla. Bet balss nelīdzinājās viņai. Tā bija vīrieša balss, un runāja viņš ar ārzemnieka akcentu.

—   Esmu šeit, — balss teica.

Tagad manas rokas bija brīvas. Bella nozuda tumsā. Tirza teica:

—   Labvakar. Tas ir Makandals?

—   Es esmu Makandals.

Piegājusi pie dīvāna, Tirza atbīdīja baldahīnu. Uz Sibillas sejas krita maiga gaisma. Izskatījās, ka viņa gul dziļā miegā. Miegā viņas seja bija pavisam citāda. Grumbas izzudušas. Pati kļuvusi jaunāka. Var teikt, ka viņa kļuvusi gandrīz vai skaistule.

Tirza turpināja:

—   Vai tu, Makandal, esi gatavs pakļauties manām vēlmēm un gribai?

Skanīga balss atbildēja:

—   Jā.

—   Vai tu centīsies pasargat no ļaunām ietekmēm šeit gulošās kalpones ķermeni, kurā tu esi iemiesojies? Vai tu virzīsi tā dzīves spēkus manis norādītā mērķa sasniegšanai un lai šis mērķis tiktu sasniegts caur to?

—   Jā.

—  Vai tu virzīsi uz šo ķermeni nāvi, darot tam zināmus likumus, kas valda pār tā ķermeni, kurš saņem sevī nāvi?

—   Mirušo sūtām, lai izsauktu nāvi. Lai notiek tā!

Tirza atkāpās soli atpakaļ. Priekšā iznāca Bella, turot rokā priekšmetu, kurā es sazīmēju krucifiksu. Tirza paņēma krucifiksu un, apgriezusi to otrādi, nolika Sibillai uz krūtīm. Pēc tam Bella ienesa mazu zaļu biķeri. Tirza uzpilināja pāris pilienu uz Sibillas pieres un ar pirkstu uzvilka kaut kādu zīmi. Un man atkal likās, ka viņa uzvilka apgrieztu krustu.

—   Svētais ūdens no katoļu baznīcas Garsingtonā, — viņa īsi paskaidroja.

Tas tika pateikts ikdienišķā balsī, un tam vajadzēja mazināt iespaidu, bet nezin kāpēc tā nenotika. Gluži otrādi — es sajutu savādu trauksmi.

Pēc tam viņa izņēma to pašu šausmīgo grabuli, ko mēs redzējām iepriekšējā reizē. Viņa trīs reizes to pakratīja un ielika Sibillas rokā.

Nedaudz atkāpusies, viņa teica:

—   Gatavs.

Un Bella atkārtoja:

—   Gatavs. V

Pēc tam Tirza vērsās pie manis.

—   Manuprāt, mūsu rituāls uz jums neatstāj lielu iespaidu,— viņa klusi teica. — Uz dažiem viesiem atstāja. Atļaušos apgalvot, ka jums tas viss liekas elku dievu pielūgšana. Rituāls ir vārdu un frāžu sakopojums, ko pārbaudījis laiks un cilvēki. Un šis rituāls ietekmē cilvēka garu. Kas izraisa masu psihozi? Precīzi mēs to nezinām. Bet šis fenomens eksistē. Senas rituālas formas ir vajadzīgas, es domāju — pat nepieciešamas.

Bella izgāja. Pēc mirkļa viņa atgriezās, nesdama baltu gaili. Gailis bija dzīvs, un tas kārpījās, vēlēdamies atbrīvoties.

Nostājusies uz ceļiem, viņa uz grīdas ap krāsniņu un bļodu sāka vilkt kaut kādas zīmes. Viņa nolika gaili ar muguru pret viļņaino līniju, un tas kļuva mierīgs un nekustīgs.

Viņa uzvilka vēl pāris zīmju un klusi pie sevis dziedāja. Vārdus es nesapratu, bet bija skaidrs, ka ar visu šo gorīšanos un ceļos krišanu viņa sevi noveda kaut kādā pretīgā transā.

Mani vērodama, Tirza teica:

—   Ne pārāk patīk? Tā ir sena burvestība, ļoti sena. Nāves zvērests pēc senām receptēm, ko māte nodod meitai.

Es nesapratu Tirzu. Viņa neko nedarīja, lai pastiprinātu iespaidu, kādu uz mani varētu atstāt šis baigais rituāls. Tā vietā viņa bija izvēlējusies komentētāja lomu.

Bella izstiepa rokas pret ogļu krāsniņu, un tajā uzšāvās trīsoša liesmiņa. Viņa kaut ko iešļāca ugunī, un gaiss kļuva smags, šķebīgas smakas pilns.

—   Mēs esam gatavas, — Tirza teica.

«Ķirurgs ņem rokā skalpeli,» es nodomāju.

Viņa piegāja pie kastes, kuru es biju uzskatījis par radioaparātu. Tirza atvēra kasti, un es ieraudzīju, ka tā ir kaut kāda sarežģīta elektroierīce.

Kaste bija uz ritenīšiem, un viņa to uzmanīgi piebīdīja tuvāk dīvānam. Pārliekusies kastei, Tirza tajā kaut ko regulēja, pie sevis murminādama: «Kompass, ziemeļi… austrumi… grādi… lūk, apmēram tā!»

Viņa paņēma cimdu, nolika to uz galda, speciāli sakārtoja un iededza mazu violetu lampiņu.

Pēc tam viņa vērsās pie Sibillas:

—   Sibilla, Diāna, Helēna, tu atbrīvojies no savas nīcīgās miesas, ko tev saglabās Makandala gars. Tagad tu vari saplūst ar šī cimda īpašnieci! Kā jebkura cilvēcīga būtne, arī viņa tiecas pēc nāves. Tikai nāve sniedz mums gandarījumu. Tikai tā atrisina visas pretrunas. Tikai tā sniedz īstu mierinājumu. Visi dižie gari to ir zinājuši. Atcerieties «Makbetu»!

Guļ Dunkans savā kapā — salds ir miegs

Pēc dzīves drudža karstā.[3]

Atcerieties Tristāna un Izoldes ekstāzi! Mīla un nāve. Mīla un nāve. Bet nāve uzveic mīlu …

Vārdi skanēja, skanēja… atkal un atkal, radiouztvērējam līdzīgā mašīna sāka klusi dūkt, tajā iedegās lampiņas — es sajutu vieglu nelabumu un galvas reiboni. Tagad es sapratu, ka notiek kaut kas, ar ko jokot nedrīkst. Tirza ar savām apbrīnojamām spējām bija pilnīgi pakļāvusi uz dīvāna gulošo figūru. Viņa to bija pakļāvusi sev. Piepiedusi to kalpot sev, saviem mērķiem. Es kā pa miglu sapratu, kāpēc misis Oliveru izbiedēja nevis Tirza, bet gan no pirmā acu uzmetiena pastulbā Sibilla. Sibilla ir apveltīta ar lielu spēku, dabas dāvanām, kurām nav nekā kopīga ar saprātu un intelektu, — tās ir spējas atdalīties no ķermeņa. Viņas no ķermeņa atdalītā dvēsele vairs nepiederēja viņai pašai, bet gan Tirzai. Tirza arī izmantoja savu uz laiku iegūto verdzeni.

Jā, bet kaste? Kāpēc kaste? Es ar šausmām uzlūkoju šo agregātu. Kādiem velnišķīgiem mērķiem tas kalpo? Vai ar tā palīdzību nevar raidīt kaut kādus materiālus starus, kas iedarbojas uz smadzeņu šūnām? Uz tā vai cita cilvēka smadzenēm?

Tirzas balss turpināja:

—   Vājā vieta… to vienmēr var atrast… dziļi audos… No vājuma dzimst spēks. Uz nāvi, lēni, nesteidzīgi, uz nāvi — lūk, vienīgais patiesais ceļš. Audi pakļaujas smadzenēm. Valdi pār tām… tu valdi… uz nāvi… Nāve uzvarētāja… Nāve … drīz … pavisam drīz … nāve … nāve …

Viņas balss kļuva skanīgāka, pieņēmās spēkā, pārvērtās kliedzienā. Tad atskanēja vēl viens nervus stindzinošs kliedziens — ievainota zvēra kliedziens. Kliedza Bella. Viņa pielēca kājās, pazibēja nazis, pirmsnāves ķērcienā aizrijās gailis. Vara bļodā sāka līt asinis. Kratīdama bļodu, Bella virpuļoja pa istabu.

Viņa izkliedza:

—   Asinis… asinis… asinis!

Tirza izvilka cimdu. Bella to paķēra, iemērca asinīs un atdeva Tirzai.

Atkal sāka skanēt Bellas skaļie ekstāzes kliedzieni:

—   Asinis… asinis… asinis…

Viņa riņķoja apkārt ogļu krāsniņai arvien ātrāk un ātrāk, līdz nokrita uz grīdas un sāka raustīties krampjos.

Man kaklā kāpa nelabums. Acu priekšā kļuva tumšs, es ieķēros krēslā, jo likās, ka arī galva griežas riņķī.

Kaut kas noknakšķēja, mašīnas dūkoņa apklusa.

Un es izdzirdu Tirzas balsi:

—   Senā maģija un jaunā maģija. Senā ticība un jaunā zinātne. Kopā tās ir neuzvaramas!

Astoņpadsmitā nodaļa

STĀSTA MARKS ĪSTERBRUKS

—   Nu, kā bija? — pie brokastu galda man nepacietīgā ziņkārē vaicāja Roda.

—   Ak, nekas īpašs, — es nevērīgi atteicu.

Un apjuku, sajutis uz sevi vērsto Desparda skatienu. Kāds ass prāts!

—   Zīmes uz grīdas vilka?

—   Un kā vēl!

—   Baltie gaiļi bija?

—   Kā tad bez tiem? Bella par to parūpējās.

—   Transs un nemaņa?

—   Pilnīgi pareizi: transs un nemaņa!

Roda likās vīlusies.

—   Pēc visa spriežot, tev tas bija visai garlaicīgi, — viņa teica.

Es teicu, ka viss bija apmēram tā, kā biju iedomājies. Katrā gadījumā savu ziņkārību esmu apmierinājis.

Vēlāk, kad Roda bija aizgājusi uz virtuvi, Despards man

teica:

—   Jums iekšā viss apgriezās otrādi, vai ne?

—   Nu, vispār jau …

Es gribēju izlīdzēties ar joku, bet Despardu aptīt ap pirkstu nebija tik viegli.

Un es steidzīgi teicu:

—   Bija jau diezgan pretīgi.

Viņš pamāja.

—   Līdz galam tam noticēt ir neiespējami, — Despards teica. — It sevišķi, saprātīgam cilvēkam, bet iespaidu tādas lietas atstāj. Es daudz to esmu redzējis Austrumāfrikā. Vietējiem burvjiem tur pieder milzu vara, un tie, jāatzīstas, dara brīnumu lietas, ko no racionālās domāšanas viedokļa nevar izskaidrot.

—   Un cilvēki mirst?

—   Jā. Ja kādam kļūst zināms, ka viņam nolemta nāve, viņš mirst.

—   Acīmredzot iedvesmas spēks?

—   Droši vien.

—   Tāds skaidrojums jums šķiet izsmeļošs?

—   Nē, nav pietiekami izsmeļošs. Eksistē lietas, ko ar mūsu gludajām eiropiešu teorijām nevar izskaidrot. Uz eiropiešiem tas viss neiedarbojas, kaut arī zinu atsevišķus izņēmuma gadījumus. Bet, ja ticība ir iezīsta kopā ar mātes pienu, — jūs esat neaizsargāts! — Tālāk viņš neturpināja.

—   Es jums piekrītu, ka pārāk liela pašpaļāvība šeit neder. Pat pie mums Anglijā dažreiz notiek dīvainas lietas. Man vienreiz gadījās būt Londonas slimnīcā. Tur pēc palīdzības bija griezusies neirotiska tipa meitene. Viņa sūdzējās par neciešamām sāpēm kaulos — sāpēja rokas, bet tam nebija nekāda iemesla. Ārsti uzskatīja, ka tā ir histērija. Dakteris teica, ka viņu var izārstēt, tikai pieliekot rokai nokaitētu dzelzi. Vai viņa ir ar mieru pamēģināt? Meitene piekrita. Viņa novērsās, cieši aizvēra acis. Ārsts iegremdēja aukstā ūdenī stikla nūjiņu un pēc tam ar to novilka pa rokas iekšpusi. Meitene no sāpēm iekliedzās. Dakteris teica: «No šī brīža jūs esat vesela.» Viņa atbildēja: «Laikam. Bet tas bija briesmīgi. Mani apdedzināja uguns.» Man visdīvainākais šķita nevis tas, ka viņa noticēja apdegumam,bet gan tas, ka vietā, kur pieskārās nūjiņa, parādījās tulznas.

—   Un viņa izārstējās? — ar interesi jautāja Despards.

—   Jā. Neirīts vai kā to sauc, vairs neatkārtojās. Bet no apdeguma viņu nācās ārstēt.

—   Pārsteidzoši! — Despards teica. — Laikam iespaidīga aina?

—  Arī dakteris pats bija satriekts.

—   Kā gan citādi!

Viņš uzmeta man ziņkārīgu skatienu.

—   Bet kāpēc tomēr jūs tik ļoti gribējāt apmeklēt vakardienas seansu?

Es paraustīju plecus.

—   Sī trijotne mani interesē. Gribēju redzēt, kādu teātri viņas spēlē.

Despards vairāk neko neteica. Bet domāju, ka viņš man nenoticēja. Kā jau es teicu, viņš bija cilvēks ar loti asu prātu.

Drīz es devos uz vikara namu. Durvis bija atvērtas, bet, kā man šķita, mājā neviena nebija.

Iegājis mazajā istabiņā, kur atradās telefons, es piezvanīju Džindžerai.

Pirms izdzirdēju viņas balsi, liekas, pagāja vesela mūžība.

—   Hallo!

—   Džindžer!

— Ak tas esat jūs! Kas noticis?

—   Jums viss kārtībā?

—   Protams, viss kārtībā. Bet kāpēc lai tā nebūtu?

Es sajutu milzīgu atvieglojumu.

Ar Džindžeru nekas slikts nebija noticis. Dzirdēt viņas parasto izaicinoši uzstājīgo toni man bija patiesa laime. Kā es varēju noticēt, ka visa šī elku dievu pielūgšana varētu kaitēt tādam reāli domājošam cilvēkam kā Džindžera?

—   Vienkārši iedomājos, vai jūs nemocīja slikti sapņi un murgi, — es mēģināju taisnoties.

—    Nē, nemocīja. Es jau biju uz to sagatavojusies, bet vienīgā neērtība bija tā, ka es nepārtraukti modos un ieklausījos, vai ar mani kaut kas nenotiek. Un gandrīz vai sajuku prātā, ka neko neparastu nejutu.

Es iesmējos.

—   Bet labāk izstāstiet man, — teica Džindžera, kā tas viss izskatījās.

—   Nekā īpaša. Sibilla atgūlās uz sarkana dīvāna un krita "transā.

Džindžera iespurdzās.

—   Nopietni? Cik kolosāli! Izģērbās plika un likās slīpi uz sarkana samta?

—   Nejauciet Sibillu ar de Montespaņas kundzi un notiekošo — ar melno misi. Gluži otrādi — Sibillai mugurā bija uzvilktas daudz un dažādas lupatas: raibs tērps kā pāvam un vēl izšūts ar noslēpumainām zīmēm.

—   Pilnīgi Sibillas stilā! Bet ar ko nodarbojās Bella?

—  Tas, lūk, bija diezgan pretīgi. Viņa nokāva balto gaili un tā asinīs iemērca jūsu cimdu.

—   Fū … kāda riebeklība. Un kas vēl bija?

Es nodomāju, ka turos labi.

Un turpināju:

—   Tirza izšāva visu arsenālu. Izsauca garu — atceros, tā vārds bija Makandals. Mirdzēja dažādu krāsu uguntiņas, skanēja mūzika. Daudzus tas droši vjen pārbaidītu līdz nāvei.

—   Bet kā jūs neizbijāties?

—   Mani nedaudz sabaidīja Bella. Viņai rokā bija tik briesmīgs nazis, ka man iešāvās prātā, vai tikai tā negrib arī man pārgriezt rīkli.

—   Bet vairāk nekas jūs nesatrauca? — Džindžera centās izdibināt.

—   Tādas lietas uz mani neiedarbojas.

—   Tad tāpēc jūs tā nopriecājāties, ka ar mani viss kārtībā!

—   Nu, tas ir tapec, ka … — Es biju spiests apklust.

—   Labi, labi, — Džindžera mīlīgi piekrita. — Nevajag neko teikt. Un nevajag izlikties un mazināt iespaidu. Kaut kas tomēr uz jums atstāja iespaidu!

—   Laikam tikai tas, ka viņas, es gribēju teikt, Tirza ir tik pārliecināta par panākumiem.

—   Pārliecināta, ka tas, par ko jūs stāstījāt, var nogalinat?

Džindžeras balsī bija jaušama neticība.

—   Kaut kāds vājprāts! — es atzinos»

—   Bet vai tad Bella nebija pārliecināta?

Brīdi padomājis, es teicu:

—   Manuprāt, Bellai vienkārši patīk kaut gaiļus un novest sevi līdz trakuma lēkmei. Jums vajadzēja dzirdēt viņas bļāvienus: «Asinis … asinis!»

—   Zēl, ka es nedzirdēju. — Džin'džeras balsī tiešām skanēja nožēla.

—   Man arī žēl! — es teicu. — Godīgi runājot, izrāde bija tā vērta!

—   Nu ko, atguvāties?

—   Ko jūs ar to domājat?

—   Kad jūs man piezvanījāt, jūs bijāt galīgā šokā, bet tagad jau esat atguvies.

Viņa runāja taisnību. Viņas jautrā balss darīja brīnumus. Kaut arī klusībā es noliecu galvu Tirzas Grejas priekšā. Lai arī kādas muļķības būtu šis seanss, tas tomēr manī izraisīja šaubas un bailes. Bet tagad tas vairs nelikās briesmīgi. Ar Džindžeru viss kārtībā, un pat murgi viņu nebija mocījuši!

—   Kas mums ir nākamais dienaskārtībā? — Džindžera painteresējās. — Vai man vēl pāris nedēļu sēdēt ieslēgtai?

—   Ja mūsu mērķis ir dabūt no Bredlija simt mārciņu, tad

jā.

—  Jus tās dabūsiet, lai ko tas arī maksātu. Jūs apmētāties pie Rodas?

—   Uz neilgu laiku. Pēc tam pārcelšos uz Bornmutu. Tikai atcerieties, ka jums jāzvana man katru dienu! Nē, labāk es jums zvanīšu. Patlaban es zvanu no vikāra mājas.

—   Kā jūtas misis Dena Kaltropa?

—   Moža kā vienmēr. Starp citu, es viņai izstāstīju.

—   Es jau tā domāju. Nu ko, uz kādu brītiņu šķirsimies. Mani gaida pāris garlaicīgu nedēļu. Esmu paņēmusi uz māju šādus tādus darbiņus un veselu kaudzi grāmatu, kuras jau sen gribēju izlasīt, bet nekad nepietika laika.

—   Bet ko par jums domā jūsu galerijā?

—   Ka esmu devusies jūras ceļojumā.

—   Vai jūs to gribētu?

—   Ne pārāk, — viņa noteica kaut kādā neizprotamā tonī.

—   Jūs netraucēja aizdomīgi ļaudis?

—   Nē, tikai parasti. Piena pārdevējs, gāzes pārbaudītājs, kāda sieviete, kas interesējās, kādu kosmētiku un kādas firmas zāles es lietoju, viens atnesa parakstīt uzsaukumu par atomieroču aizliegšanu, un vēl viena sieviete atnāca — vāca ziedojumus aklajiem.« Un, protams, ekspluatācijas kantora strādnieki. Ļoti ērti. Viens no viņiem man salaboja krānu.

—   Izklausās pilnīgi nevainīgi, — es piezīmēju.

—   Bet ko jūs gaidījāt?

—   Es pats īsti nezinu.

Es droši vien būtu gribējis kaut ko taustāmāku, lai i/ lemtu, ko darīt.

Bet «Palsā zirga» upuri mira pēc savas vēlēšanās. Nē, runāt par savu vēlēšanos nebūtu īsti vietā. Viņos bija slimības dīglis, uz kuru iedarbojās man nesaprotams fizisks process.

Manas vārgās aizdomas par gāzes pārbaudītāju Džindžera aizmēza kā ar slotu.

—   Viņam bija apliecība, — viņa teica. — Es speciāli pieprasīju dokumentus! Vienīgais, ko viņš izdarīja, vannasistabā uzrāpās pa trepītēm, izlasīja skaitītāja ciparus un pierakstīja tos. Bet pie gāzes vadiem un degļiem tāda svarīga persona pat nepieskārās! Galvoju, ka gāzi viņš man istabā neielaida.

—   Nē, «Palsajā zirgā» ar gāzes noplūdi rokas nesmērētu — tas nav priekš viņiem!

—   Vai, aizmirsu vēl vienu apmeklētāju, — Džindžera teica. — Jūsu draugu, doktoru Koriganu. Viņš ir ļoti simpātisks.

—   Es domāju, ka viņu atsūtīja Ležēns.

—   Viņš, šķiet, uzskata, ka vajag uzmundrināt uzvārda māsu. Malacis Korigans!

Jūtami nomierinājies, es noliku klausuli.

Atgriezies es zālienā ieraudzīju Rodu kopā ar vienu no saviem suņiem. Viņa norūpējusies smērēja to ar kaut kādu smēri.

—  Tikko aizgāja veterinārārsts, — viņa paskaidroja.

—  Viņš teica, ka tā esot ēde. Esmu dzirdējusi, ka tā ir briesmīgi lipīga. Negribētos, ka ēdi noķer bērni… vai citi suņi.

—   Ari pieaugušajiem tā nav vajadzīga, — es piezīmēju.

—   Bērni tai ir vairāk pakļauti. Bet viņi, paldies Dievam, visu dienu ir skolā. Mierā, Seila! Negrozies!

—   No tās riebeklības izkrīt spalva, — viņa turpināja.

—   Veidojas plankumi, bet pēc tam tie aizaugs.

Es piekrītoši pamāju un piedāvāju savu palīdzību. Bet, sev par prieku, tiku noraidīts.

Sīs zemes nelaime — vismaz es tā uzskatu — ir, ka tā reti kad piedāvā vairāk nekā trīs pastaigu maršrutus. Divus no Mačdīpingas maršrutiem es jau vakar biju izstaigājis. Palika trešais.

Jau pastaigas laikā man negaidīti iešāvās prata, ka pa ceļam man būs «Praierskorta». Kāpēc neapciemot misteru Veneiblsu?

Jo ilgāk es par to domāju, jo vairāk man tas patika. Pagājušā reizē mani uz turieni aizveda Roda. Ir pilnīgi dabiski tur iegriezties vēlreiz un paprasīt parādīt kādu jauku lietiņu no kolekcijas, kuru toreiz nepaguvu tā īsti apskatīt.

Tas, ka Veneiblsu sazīmēja aptiekārs — kā viņu sauca? Osborns? — ir ārkārtīgi interesanti, lai neteiktu vairāk. Tiesa, pēc Ležēna datiem, meklējamais slepkava nekādi nevar būt Veneiblss, jo viņš ir invalīds, tomēr… Veneiblsa prāts… Tas viss raisīja ziņkāri.

Jau no paša sākuma es sapratu, ka Veneiblsā ir kaut kas noslēpumains. Cilvēkam ar spīdošām prāta spējām, par ko esnešaubījos, piemita kaut kas tāds — kā lai to pasaka? — kaut kas plēsonīgs, pazudinošs. Pārāk gudrs, lai pats izdarītu slepkavību, taču, ja vajadzētu, būtu pilnīgi spējīgs to organizēt.

Tādā lomā es Veneiblsu varēju iedomāties. Visus virzošs un pakļaujošs prāts, kas darbojas aizkulisēs. Bet šis aptiekārs Osborns apgalvo, ka redzējis Veneiblsu ejam pa Londonas ielu. Taču, tā kā tas nav iespējams, šī liecība ir bezjēdzīga. Un Veneiblsa mājas atrašanās netālu no «Palsā zirga» arī vēl neko nenozīmē.

Un tomēr. Nebūtu slikti vēlreiz apmeklēt misteru Veneiblsu. To izlēmis, es devos iekšā pa vārtiem un pa līkloču taku nosoļoju apmēram ceturtdaļjūdzi, līdz sasniedzu māju.

Tas pats sulainis man atvēra durvis un teica, ka misters Veneiblss ir mājās. Atvainojies, ka spiests mani atstāt hallē vienu — «misters Veneiblss ne vienmēr jūtas tik labi, lai pieņemtu viesus» —, viņš aizgāja. Pēc nedaudz minūtēm atgriezies, viņš paziņoja, ka .misters Veneiblss ar vislielāko prieku mani pieņems.

Misters Veneiblss mani sagaidīja ļoti sirsnīgi un apsveica kā vecu, labu draugu.

—   Tas ir ļoti laipni, ka jūs iegriezāties pie manis, draudziņ. Es dzirdēju, ka atkal esat mūsu pusē, un gatavojos vakarā piezvanīt Rodai un jūs visus ielūgt uz pusdienām vai vakariņām.

Es atvainojos, ka esmu ieradies bez uzaicinājuma, bet vēlme apciemot radās pavisam nejauši — pastaigājoties ieraudzīju mājas vārtus un nolēmu ielauzties.

—    Atklāti runājot, — es teicu, — man gribējās vēlreiz apskatīt Mogolu figūriņas. Iepriekšējā reizē man nepietika laika tās aplūkot, kā pienākas.

—   Protams, protams. Priecājos, ka jūs tās novērtējāt. Tāda izsmalcinātība!

Pēc tam mūsu saruna kļuva profesionāla. Jāatzīstas, ka dažu priekšmetu rūpīga izpēte man sagādāja patiesu baudu.

Pasniedza tēju, un viņš uzstāja, lai es piebiedrojos. Tējas dzeršana nav mana mīļākā nodarbošanās, bet es novērtēju kūpošo ķiniešu dzērienu un trauslās tasītes. Pie tējas pasniedza grauzdētas maizītes ar sviestu un anšovu, kā arī ļoti saldu vecmodīgu kēksu ar rozīnēm. Tas viss man atgādināja bērnību un tējas dzeršanu vecmāmiņas mājā.

—   Pašcepts! — es atzinīgi piemetināju.

—   Protams! Veikala kēkss šajā mājā nekad nav bijis un nebūs!

—   Es dzirdēju, ka jums esot brīnišķīgs pavārs. Tādā nomalē dabūt kalpotājus droši vien nav viegli?

Veneiblss paraustīja plecus.

—  Man ir vajadzīgs viss pats labākais. Tas ir mans princips! Par to, protams, ir attiecīgi jāmaksā. Un to es arī daru.

Sajā atbildē skanēja tāda neapvaldīta, dziļi sakņota augstprātība, ka es asi atcirtu:

—  Tas, kurš to var atļauties, protams, atrisina sev daudzas problēmas.

—   Saprotiet, viss ir atkarīgs nd tā, kādas ir jūsu prasības. Un ir vēl viens noteikums — jūsu vēlmēm ir jābūt iespējami konkrētām. Cik daudz cilvēku pasaulē nopelna lielu naudu, bet viņi nezina, ko ar to darīt! Un rezultātā tie tiek ievilkti kādā dīvainā finansu mehānismā — sava veida mašīnā, kas taisa naudu naudas dēļ. Viņi ir vergi. Agri no rīta steidzas uz kantori, prom iet vēlu vakarā. Viņiem nekad nav laika, viņus nekas neiepriecē. Un ko tie iegūst? Greznākas mašīnas, lielākas mājas, dārgākas mīļākās vai sievas, kā arī, atļaušos piezīmēt, stiprākas galvassāpes nekā citiem.

Viņš paliecās uz priekšu.

—   Nauda naudas dēļ — lūk, mērķis, bagātnieku elks. Lai ieguldītu šo naudu vēl lielākos uzņēmumos un saņemtu vēl vairāk naudas? Kāpēc? Vai viņi kādreiz piebremzē, pārtrauc savas skriešanās sacīkstes, lai pajautātu sev: kāpēc? Nē, nekad!

—   Bet jus sev uzdodat šadu jautājumu? _—es teicu.

—   Es… — Viņš pasmaidīja. — Es zināju, ko gribu. Gribēju bezgalīgi daudz brīva laika, lai varētu vērot un apcerēt visu skaisto pasaulē — dabīgo un mākslīgo. Kopš kāda laika man ir liegta iespēja braukt pa pasauli un redzēt skaisto tā dabīgajā vidē, un tāpēc es to visu esmu atvedis savās mājās.

—   Bet, lai to izdarītu, vispirms vajadzēja parūpēties par naudu.

—  Jā, visus savus gājienus ir jāplāno, un tas prasa lielu piepūli. Bet mūsu dienās var iztikt bez melnā darba.

—   Es neesmu pārliecināts, ka jūs līdz galam sapratu.

—   Pasaule mainās, īsterbruk. Tā vienmēr ir bijis. Bet tagad tā mainās ātrāk. Temps paātrinās, un to vajag izmantot.

—   Pasaule mainās, — es domīgi atkārtoju.

—   Un atklājas jauni apvāršņi.

—   Zināt, es baidos, ka jūs patlaban runājat ar cilvēku, kura intereses ir vērstas pilnīgi citā virzienā — pagātnē, nevis nākotnē, — kā atvainodamies es teicu.

Veneiblss paraustīja plecus.

—   Nākotne? Kas to var izzīlēt? Es runāju par šodienu, par tagadni. Un ne ar ko citu es nerēķinos. Jauna tehnika ir izgudrota, lai to izmantotu. Mums jau ir mašīnas, kas pāris sekundēs spēj sniegt atbildes uz mūsu jautājumiem. Vai to var salīdzināt ar stundām un dienām saspringta darba, kas bija nepieciešams agrāk!

—   Kompjūteri? Elektroniskās smadzenes?

—   Jā, kaut kas tamlīdzīgs.

—  Mašīnas, kas pakāpeniski izspiež ļaudis?

—   Ļaudis, jā! Ļaudis, kas ir tikai muskuļu enerģijas iemiesojums, izspiedīs. Bet Cilvēku tās neaizstās. Vienmēr būs cilvēks — vadītājs, cilvēks — domātājs, kurš formulēs jautājumus, ko uzdot mašīnai.

Es šaubīdamies purināju galvu.

—   Cilvēks Pārcilvēka lomā? — Es ļāvu, lai manā balsī ieskanas izsmiekla pilna nots.

—   Un kāpēc ne, īsterbruk? Kāpēc ne? Atcerieties, mēs taču zinām vai sākam uzzināt kaut ko par cilvēka dzīvniecisko dabu. Prakse, ko kādreiz ne visai precīzi sauca par «smadzeņu skalošanu», paver ārkārtīgi lielas iespējas. Ne tikai ķermenis, bet arī cilvēka apziņa pakļaujas iedarbes spēkam.

—   Bīstama mācība, — es teicu.

—   Bīstama?

—   Bīstama tiem, pie kuriem to izmēģina.

Veneiblss atkal paraustīja plecus.

—   Viss dzīvē ir bīstami. Mēs to aizmirstam, sēžot savos mājīgajos, civilizētajos mājokļos. Tieši tur ir deģenerējusies

mūsdienu civilizācija. Cilvēku grupiņas, kas savākušās kopa, lai cits citu atbalstītu un veiklāk iekarotu un pakļautu dabu. Viņi ir iekarojuši džungļus, bet tikai uz laiku. Grandiozās senatnes pilsētas ir pārvērtušās par zemes pauguriem, apaugušiem ar zāli, tāpēc ka dzīve vienmēr ir briesmu pilna, — neaizmirstiet to. Galu galā — iznīcība var būt ne tikai dabisku procesu rezultāts, bet arī mūsu pašu rokudarbs. Un uz to viss virzās …

—   To neviens nenoliegs, piekrītu. Bet mani vairāk ieinteresēja jūsu varas teorija — vara pār saprātu.

—   Ak tā. — Veneiblss negaidot samulsa. — Iespējams, ka es pārspīlēju.

Tas, ka viņš samulsis pēkšņi sāka kāpties atpakaļ, man likās ievērības cienīgi. Veneiblss piederēja pie tiem cilvēkiem, kas lielāko daļu laika pavada vienatnē. Vientuļiem cilvēkiem izstrādājas vajadzība runāt ar jebkuru. Veneiblss uzsāka sarunu ar mani — iespējams, pārsteidzīgi.

—   Cilvēks Pārcilvēka lomā, — es teicu. — Zināt, jūs man izklāstījāt ļoti senas teorijas mūsdienu versiju.

—   Nekā jauna tur, protams, nav. Pārcilvēka ideja sakņojas sirmā senatnē. Daudzas filozofiskas mācības ir uz to balstītas.

—   Protams. Bet jūsu Pārcilvēkam, manuprāt, piemīt dažas īpatnības. Viņam pieder vara, ko apkārtējie neredz. Sēžot krēslā, viņš tikai rausta aukliņas.

To sakot, es viņu uzmanīgi vēroju. Viņš smaidīja.

—   Tad, lūk, uz kādu lomu jūs mani virzāt, īsterbruk? Es tik tiešām gribētu būt tai derīgs! Vajag taču kaut kā revanšēties!

Viņš uzsita ar plaukstu pa pledu, ar kuru bija apklātas kājas. Balsī ieskanējās rūgtums.

—   Es jums neizteikšu līdzjūtību, — es sacīju. — Cilvēkam jūsu stāvoklī no tās ir maz jēgas. Bet atļaujiet jums pateikt, ka, domājot par cilvēku, kas spējis uzveikt apstākļus, negribot nākas domāt par jums.

Veneiblss no sirds iesmējās.

—   Jūs man glaimojat!

Bet viņš bija apmierināts, to es redzēju.

—   Nē, — es teicu. — Es savā mūžā esmu saticis daudzus cilvēkus, lai spētu novērtēt izcilu apdāvinātību.

257

Es satrūkos, vai tikai neesmu pāršāvis pār strīpu. Bet tur, kur runa ir par glaimiem, vai maz iespējams pāršaut pār strī-

17—1180

pu? Bēdīgi, bet fakts. Un jāaizliek tas aiz auss, lai vismaz pats spētu izbēgt no šiem slazdiem.

—   Interesanti, — viņš domīgi teica, — kas jūs spiež uz tādu atklātību? Tas? — Ar nevērīgu žestu viņš norādīja uz apkārtni.

—   Tas kalpo par liecību, — es atbildēju, — jūsu bagātībai, jūsu saprātam un gaumei. Bet man tas ir kaut kas vairāk nekā privātīpašums. Jūs gribējāt redzēt sev apkārt brīnišķas lietas un retus dārgumus, bet liekat saprast, ka to visu neesat ieguvis ar centīgu darbu.

—   Pilnīgi pareizi, īsterbruk, pilnīgi pareizi. Kā jau teicu — strādā tikai muļķi. Vajag mācēt domāt, precīzi izplānot kampaņu visās detaļās. Panākumu noslēpums vienmēr ir ļoti vienkāršs — bet tos vajag nodrošiaāt. Viss ir vienkārši. Apdomāt, realizēt — un, lūk, jums rezultāts.

Es viņu pētīju. «Viss ir vienkārši.» Vai tiešām viss, ieskaitot cilvēku novākšanu no ceļa? Ja tas ir nepieciešams. Rīcība, kas nav bīstama nevienam, izņemot upuri. Un to iecer misters Veneiblss, sēžot savā krēslā. Misters Veneiblss ar savu līko, plēsīgam putnam līdzīgo degunu un lielo ādamābolu. Bet kas ir izpildītājs? Tirza Greja?

Uzmanīgi viņā raugoties, es teicu:

—   Mūsu saruna par varu, kas pakļauj no attāluma, man atsauca_ atmiņā kādu no šīs dīvainās mis Grejas stāstiem.

—   A, vecenīte Tirza! — Viņa tonis bija vienaldzīgs un mīlīgi laipns (bet vai man tikai izlikās, ka viņa plakstiņi notrīcēja?). — Muļķīgas runas, kurās šīs jaukās dāmas sacenšas! Bet, zināt, viņas tām tic! Tik tiešām tic! Vai jūs jau bijāt (esmu pārliecināts, ka viņas jau paspēja jūs uz turieni aizvilkt!) kādā no viņu smieklīgajiem seansiem?

Es svārstījos tikai sekundi un tad ātri izšķīros.

—   Jā, — es teicu. — es apmeklēju seansu.

—   Un sapratāt, ka tas viss ir muļķības? Vai arī viņas atstāja iespaidu?

Es nodūru skatienu un visiem spēkiem centos notēlot apmulsumu.

—   A… nu… nekam tādam es, protams, neticu. Viņas ir vairāk entuziastes, bet… — Es paskatījos pulkstenī. — Es nezināju, ka ir jau tik vēls. Man jāsteidzas atpakaļ. Māsa droši vien brīnās, kur es esmu iekritis.

—  Jūs izklaidējāt kropli, palīdzējāt viņam īsināt vakara stundas. Sveiciniet Rodu! Drīzumā būs jāuzaicina jūs uz pusdienām. Rīt es pošos uz Londonu. «Sotbijs» organizē in-

tcresantu izsoli. Viduslaiku franču figūriņas no ziloņkaula. Pati izsmalcinātība! Ja man izdosies tās iegūt, esmu pārliesināts, ka jūs tās novērtēsiet!

Tā mēs draudzīgi šķīrāmies. Vai tā bija taisnība, kad es viņam juceklīgi stāstīju par seansu, ka viņa acīs pazibēja izsmiekls un ļauns prieks? Man likās, ka jā, bet nebiju pārliecināts. Toreiz man šķita, ka varbūt man tikai izlikās.

Deviņpadsmitā nodaļa

STĀSTA MARKS ĪSTERBRUKS

Kad es iznācu no Veneiblsa mājas, bija jau vēls. Debesis aizvilkušās mākoņiem, un es tumsā nedroši virzījos uz priekšu pa līkloču taciņu. Es atskatījos uz apgaismotajiem logiem un, nejauši nogājis no grantētā celiņa, iebridu zālē. Tajā brīdī es sadūros ar kādu, kas devās pretējā virzienā.

Tas bija neliela auguma drukns cilvēks. Mēs sākām atvainoties. Balss viņam bija zema un melodiska.

—   Dieva dēļ, piedodiet!

—   Nekas, nekas. Tā ir mana vaina!

—• Es šeit esmu pirmo reizi, — es skaidroju, — tāpēc gāju, pats īsti nezinādams, kurp. Vajadzēja paņemt līdzi lukturīti.

—   Lūdzu, ņemiet!

Nepazīstamais izvilka no kabatas lukturīti, iededza to un pasniedza man. Luktura gaismā es ieraudzīju, ka viņš ir vidējos gados, resnvaidzis ar apaļu seju, melnām ūsām un ar brillēm. Viņam mugurā bija tumšs mētelis, un visa viņa būtne pauda solīdumu. Bet man galvā iešāvās dīvaina doma — kāpēc viņš pats nelietoja lukturīti.

—  Ak, lūk, kas! — es pilnīgi muļķīgi teicu. — Saprotu! Esmu nogājis no celiņa.

Atgriezies uz taciņas, es sniedzu viņam lukturīti.

—   Tagad es atradīšu.

—   Nē, nē, Dieva dēļ! Atdosiet man to pie vārtiem.

—   Bet jūs.. . vai tad jūs negājāt pretējā virzienā!

—  Nē, nē! Mums ir pa ceļam. Es eju uz vārtiņiem. Bet tālāk — uz autobusa pieturu, lai brauktu uz Bornmutu.

17*

259

—   Skaidrs, — es teicu, un mēs draudzīgi plecu pie pleca devāmies uz priekšu. Mans ceļabiedrs, šķiet, nejutās visai ērti. Viņš pajautāja, vai arī es neeju uz autobusa pieturu. Es atbildēju, ka viesojos tepat netālu. Pēc tam atkal sekoja pau

ze, kurā es sajutu, ka mana ceļabiedra apmulsums pieaug. Acīmredzot viņš piederēja pie tiem cilvēkiem, kuriem kļūmīga situācija ir kā nazis pie rīkles.

—   Jūs apmeklējāt misteru Veneiblsu? — viņš pavaicāja un noklepojās.

Es to apstiprināju un piebildu:

—   Es saprotu, ka arī jūs devāties viņa mājas virzienā?

—   Nē, — viņš atteica, — nē. Atklāti runājot… — viņš sastostījās, — … es dzīvoju Bornmutā, pareizāk sakot, netālu no Bornmutas. Es nesen tur iegādājos nelielu kotedžu.

Man galvā pazibēja kāda miglaina apjausma. Kur es nesen dzirdēju par mazu kotedžu Bornmutā?

Kamēr es centos to atcerēties, mans ceļabiedrs, kura apjukums ar katru brīdi pieauga, beidzot bija spiests ierunāties.

—   Jums droši vien likās dīvaini — un es piekrītu, ka tas tā tiešām ir, — satikties pie pašas mājas ar cilvēku, kas… kas nav pazīstams ar mājas saimnieku. Iemeslus, kāpēc es te klejoju, izskaidrot ir diezgan grūti, kaut arī tādi man ir. Varu vienīgi teikt — kaut arī Bornmutā esmu apmeties nesen, mani tur labi pazīst un es varētu dabūt galvojumus no daudziem cienījamiem cilvēkiem, kas apliecinātu manu personību. Vispār es esmu aptiekārs. Nesen pārdevu savu aptieku Londonā un apmetos uz dzīvi šajā pusē, kas man vienmēr patikusi.

Man pēkšņi atausa gaisma. Es sapratu, kas ir šis vīrelis. Bet tas visu laiku bēra vārdus kā pupas.

—   Mans vārds ir Osborns, Zakeraija Osborns, un, kā jau teicu, esmu aptiekas īpašnieks, pareizāk sakot, bijušais īpašnieks. Man piederēja aptieka Bārtonstrītā. Mana tēva laikos tas bija ļoti jauks rajons, bet tagad diemžēl viss ir mainījies. Pilnīgs pagrimums.

Es nepūtos un pamāju ar galvu.

Pēc tam viņš ierunājās atkal:

—   Sī taču ir mistera Veneiblsa māja, vai ne? Viņš acīmredzot ir jūsu draugs?

—   Diezin vai viņu var uzskatīt par manu draugu, es uzmanīgi teicu. — Līdz šodienai mēs bijām tikušies tikai vienu reizi — draugi mani paņēma līdzi pusdienās.

—   Ak, lūk, kā! Skaidrs … jā … protams …

Mēs jau bijām sasnieguši vārtus. Un izgājām uz ielas. Misters Osborns neizlēmīgi mīņājās. Es viņam atdevu lukturīti.

—   Paldies! — es teicu.

—   Nav par ko. Man ļoti patīkami. Es… — Viņš sastomījās, un pēkšņi viņam paspruka: — Es negribētu, lai jūs uzskatītu … Tas ir, es gribēju teikt, ka, objektīvi ņemot, es, protams, esmu ielauzies svešā īpašumā. Bet, ticiet man, ne jau ziņkār^as dzīts. Jums tas var likties aizdomīgi… mūsu tikšar'ās … var iedomāties dievs vien zina ko … Es vēlētos paskaidrot, kā lai to pasaka … izskaidrot savu pozīciju.

Es gaidīju. Tas acīmredzot bija visprātīgākais. Manu ziņkāri viņš bija pamodinājis. Un to vajadzēja apmierināt.

Misters Osborns bridi klusēja, pēc tam beidzot izlēma:

—   Es tiešām gribu jums paskaidrot, mister … ē.. .

—   Īsterbruks. Marks Tsterbruks.

—   Mister īsterbruk. Kā jau teicu, es gribu izmantot izdevību, lai izskaidrotu jums savu dīvaino uzvedību. Ja jums ir laiks… Tas neaizņems vairāk nekā piecas minūtes. Pa šo ielu mēs iziesim uz šosejas, bet tur benzīna uzpildes stacijā ir ļoti jauka kafejnīca. Mans autobuss nebūs ātrāk kā pēc divdesmit minūtēm. Atļausiet jums piedāvāt tasīti kafijas?

Es piekritu. Mēs kopā devāmies uz priekšu. Misters Osborns, manās acīs nedaudz uzlabojis reputāciju, droši vien sajuta atvieglojumu un tagad aizgūtnēm stāstīja par Bornmutu, tās brīnišķīgo klimatu, burvīgajiem koncertiem un ārkārtīgi simpātiskajiem kaimiņiem.

Mēs iznācām uz šosejas. Benzīna uzpildes stacija atradās tieši blakus autobusu pieturai. Izņfemot kādu pārīti, nelielajā kafejnīcā neviena nebija. Mēs apsēdāmies, un misters Osborns pasūtīja kafiju.

Pēc tam viņš pārliecās pār galdu un sāka savu grēksūdzi:

—   Par iemeslu tam visam ir kāds notikums, par kuru jūs varbūt lasījāt avīzēs. Kaut arī īpašs troksnis — ja šis vārds te vispār vietā — ap to netika sacelts. Tas bija saistīts ar Romas katoļu baznīcas garīdznieku. Rajonā, kur atrodas … atradās mana aptieka, viņam uzbruka, un viņš tika nogalināts. Tas ir ļoti bēdīgi. Mūsdienās ir pārāk daudz šādu gadījumu. Neraugoties rz to, ka es nepiekrītu katoļu baznīcas dogmām, domāju, ka viņš bija labs cilvēks. Bet man vienalga jāpaskaidro, kāpēc mani šī lieta ieinteresēja. Bija nodrukāts paziņojums, ka policija vēlas iztaujāt visus, kas tajā vakarā redzējuši tēvu Gormanu. Tā bija sagadījies, ka es tajā vakarā ap astoņiem redzēju tēvu Gormanu paejam garām manai aptiekai. Nelielā attālumā viņam pa pēdām sekoja kāds cilvēks, kura āriene bija tik neparasta, ka piesaistīja manu uzmanību. Toreiz, protams, es tam nepievērsu uzmanību, bet man, mister Isterbruk, piemīt labas novērošanas spējas, un es ar to aizraujos. Tas, tā teikt, ir mans jājamzirdziņš. Cik reižu apmeklētāji nav brīnījušies, kad es viņiem saku: «A, jūs pēc šīm zālēm jau bijāt pie manis pagājušā gada martā, vai ne?» Zināt, cilvēkiem patīk, ka viņus atceras. Tas palīdz tirdzniecībā, es jau sen to zinu. Tad lūk, es šo cilvēku aprakstīju policijai. Viņi man pateicās, un viss.

Bet tagad sākas pats pārsteidzošākais. Pirms desmit dienām es biju labdarības pasākumā, tur, nedaudz tālāk, tās ielas sākumā, pa kuru mēs nācām, un, sev par pārsteigumu, es tur satiku cilvēku, par kuru stāstīju. Ar viņu acīmredzot bija notikusi kāda nelaime, jo tas pārvietojās invalīda krēslā. Es par viņu izprašņāju, un man teica, ka tas esot vietējais bagātnieks Veneiblss. Nākamajā vai aiznākamajā dienā pēc šīs sarunas es uzrakstīju policijas inspektoram Ležēnam. Viņš atbrauca uz Bornmutu. Pret to, ka tas varētu būt tas pats cilvēks, ko es redzēju slepkavības vakarā, viņš attiecās skeptiski. Viņš apgalvoja, ka misters Veneiblss pirms vairākiem gadiem ir izslimojis poliomielītu un no tā brīža viņš ir invalīds. Ležēns piebilda, ka acīmredzot mani ir maldinājusi nejaušā līdzība.

Misters Osborns negaidīti apklusa. Es samaisīju bālo šķidrumu savā tasē un uzmanīgi to iemalkoju. Misters Osborns savai kafijai pielika trīs graudiņus cukura.

—   Nu ko, jautājums acīmredzot ir atrisināts, — es teicu.

—   Jā, — sacīja misters Osborns, — jā …

Bet viņa balsī skanēja neapmierinātība. Pēc tam viņš atkal paliecās uz priekšu, elektriskajā gaismā uzspīdēja plikais pakausis, aiz briļļu stikliem dega fanātisma pilnas acis.

—   Man jums vēl kaut kas jāpaskaidro, mister Isterbruk. Kad es vēl biju mazs puišelis, mana tēva draugs bija izsaukts uz tiesu par liecinieku Zana Pola Marigo lietā. Varbūt atceraties? Viņš ar arsēnu noindēja savu sievu anglieti. Mana tēva draugs tiesā liecināja, ka apsūdzētais un cilvēks, kas viņa aptiekā pirka indi un parakstījās ar izdomātu uzvārdu, ir viena un tā pati persona. Marigo notiesāja un pakāra. Uz mani tas atstāja milzīgu iespaidu. Man toreiz bija deviņi gadi, un šādā vecumā visi ir ļoti jūtīgi. No tā laika man ir sapnis — kļūt par atriebības ieroci slepkavam. Droši vien tāpēc es sāku trenēties iegaumēt cilvēku sejas. Atzīšos jums, mister Isterbruk, — lai cik tas arī nebūtu smieklīgi, bet es daudzus gadus esmu lolojis domu, ka kādu dienu manā aptiekā ienāks cilvēks un pirks indi, lai atbrīvotos no savas sievas..

—   Kā Madlēns Smits nr. 2? — es piezīmeju.

—  Tieši tā. Bet, — misters Osborns nopūtās, — tā tas ari nenotika. Vai arī, pilnīgi iespējams, slepkava nenonāca tiesā. Un tas, kā es saprotu, notiek biežāk, nekā mēs vēlētos. Tāpēc arī mana liecība, kaut arī viss bija ne gluži tā, kā es iedomājos, dotu man iespēju uzstāties liesā, lai atmaskotu slepkavu.

Viņa seja izstaroja bērnišķīgu prieku.

—   Jūs bijāt ļoti vīlies, — es līdzjūtīgi teicu.

—   Jā. — Un atkal viņa balsī ieskanējās neapmierinātība. — Bet es esmu spītīgs cilvēks, mister Isterbruk. Jo vairāk paiet laiks, jo vairāk es pārliecinos, ka man bija tasnība. Ka cilvēks, ko es toreiz redzēju, bija Veneiblss un neviens cits. Nē! — Ieraudzījis, ka es gribu kaut ko teikt, viņš protestēdams pacēla roku. — Es visu zinu. Vakars bija miglains, un es atrados diezgan tālu, bet policija negribēja ņemt vērā, ka es esmu pieredzējis fizionomists. Lietas būtība jau neslēpjas tikai sejas vaibstos, ērgļa degunā un ādamābolā — svarīgi ir, kā cilvēks tur galvu, kā kakls pāriet plecos. Es sev teicu: «Pietiek! Atzīsties, ka esi kļūdījies!» Bet zemapziņā es vienmēr jutu, ka neesmu kļūdījies. Policija paziņoja, ka tas nav iespējams. Bet vai tiešām nav iespējams? Lūk, ko es sev jautāju.

—   Bet tāda slimība nešaubīgi…

Viņš mani pārtrauca.

—   Jā, jā, bet visa mana pieredze, darbojoties veselības aizsardzībā .. . Jūs būsiet satriekts, ja es izstāstīšu, ko tikai visu neizdomā cilvēki un cik veikli viņi visus aptin ap pirkstu! Bet tāpēc es negribu apgalvot, ka neticu medicīnai. Parastus krāpšanas gadījumus viņi atmasko diezgan ātri. Bet eksistē varianti, kuros farmaceits orientējas labāk nekā ārsts. Kaut kādas noteiktas zāles, noteiktas, no pirmā acu uzmetiena nevainīgas procedūras. Tā var paaugstināt temperaturu, izsaukt izsitumus, ādas iekaisumu, sausumu mutē, stimulēt iekšējo sekrēciju dziedzeru darbību …

—   Bet ne jau locekļu atrofiju!

—   Protams, protams! Bet kas ir teicis, ka mistera Veneiblsa locekļi ir atrofējušies?

—   Manuprāt, viņa ārsts!

—   Pilnīgi pareizi! Bet šajā sakarā man ir sava informācija. Misters Veneiblss ārstējās Londonā. Kad viņš pārcēlās uz šejieni, viņu, tiesa, izmeklēja arī vietējais ārsts. Bet tas šeit vairs nestrādā un ir devies uz ārzemēm. Tagadējais ārsts ne reizi nav bijis pie mistera Veneiblsa. Viņš reizi mēnesī brauc uz Londonu.

Es uzmetu viņam ziņkārīgu skatienu.

—   Un tomēr es šeit neredzu iespēju, lai…

—   Jūs nezināt visu to, ko es, — misters Osborns teica. — Pietiek ar nelielu piemēru. Kāda misis H. vairāk nekā gadu saņēma lielu naudu uzreiz no trim dažādām apdrošināšanas sabiedrībām. Un vēl piedevām — vienā viņa bija misis S., otrā — misis T. īstās misis S. un misis T. viņai par atlīdzību aizdeva savas apdrošināšanas polises. Tas viņai deva iespēju trīskārt pārsniegt apdrošināšanas summu.

—   Nesaprotu . ..

—   Pieņemsim … tas ir tikai pieņēmums … — rādītājpirksts atkal brīdinoši uzšāvās gaisā, — ka mūsu misters V. iepazīstas ar cilvēku, kas tiešām slimojis ar poliomielītu un kam ir spiedīgi apstākļi. Viņš piedāvā izdevīgu darījumu. Pieņemsim, ka šis_ cilvēks ir ārēji līdzīgs viņam, — ne pārāk, tikai nedaudz . . . īstais poliomielīta slimnieks, maskējoties ar mistera V. vārdu, izsauc pie sevis speciālistu, tas viņu izmeklē, un slimības vēsturē top patiess ieraksts. Pēc tam m: sters V. iegādājas lauku mājas. Vietējais ārsts jau domā par to, ka pametīs savu praksi. īstais slimnieks atkal izsauc ārstu, tas atkal viņu izmeklē! Un visi gali ūdenī! No šī brīža pēc visiem dokumentiem misters Veneiblss ir poliomielīta upuris ar atrofētiem locekļiem. Kaimiņi -viņu redz (tajos brīžos, kad tie redz) krēslā uz ritenīšiem un tā tālāk.

—   Bet kalpotāji vienalga to zinās, — es iebildu, — sulainis zinās.

—   Bet iedomāsimies, ka darbojas vesela banda un sulainis ir viens no tiem. Kas var būt vēl vienkāršāk? Droši vien tur ir iejaukts vēl kāds no kalpotājiem.

—   Bet kāpēc?

—  Ak, — iesaucās misters Osborns, — tas jau ir cits jautājums! Man negribētos ar jums to apspriest. Tas jums droši vien liksies smieklīgi. Bet lai jau! Ja vajadzīgs alibi, neko labāku neizdomāsi. Cilvēks var būt šeit, tur, kur vien tīk, un par to neviens nezinās. Redzēju viņu klīstam kaut kur Padingtonas rajonā? Izslēgts! Viņš ir bezpalīdzīgs kroplis, dzīvo laukos un tā tālāk.

Misters Osboms apklusa un palūkojās pulkstenī.

—  Tūliņ būs mans autobuss. Man jānoapaļojas. Jūs redzat, kādā virzienā es prātoju. lm, kā jūs saprotat, domāju arī, ko man darīt, lai pierādītu savu teoriju. Un izdomāju atbraukt uz šejieni (laika man tagad ir vairāk, nekā vajag, dažbrīd pat skumstu pēc savas aptiekas), bet, nonācis šajā pusē, nolēmu nedaudz … vienkārši runājot, paspiegot. Jūs teiksiet — nav glīti. Piekrītu. Bet ja mērķis ir atklāt patiesību un atmaskot slepkavu … Ja es, piemēram, ieraudzītu, ka misters Veneiblss viens pats pastaigājas, — lūk, jums arī pierādījums. Vai arī — man bija tāda doma —, ja viņš uzreiz neaizvilks biezos aizkarus (jūs droši vien esat ievērojis, ka daudzi kavējas to darīt, it kā cerot, ka krēsla iestāsies stundiņu vēlāk), es varētu piezagties pie loga un ielūkoties istabā. Varbūt viņš pēkšņi staigā pa bibliotēku, nemaz neiedomādamies, ka kāds viņu novēro? Un k*ā gan viņam tas varētu ienākt prātā? Jo, cik man zināms, nevienam nav ne mazāko aizdomu.

—   Bet kāpēc jūs esat tik pārliecināts, ka cilvēks, kuru jūs redzējāt, bija misters Veneiblss?

—   Es zinu, ka tas bija viņš!

Viņš pielēca kājās.

—  Autobuss nāk! Bija prieks ar jums iepazīties, mister īsterbruk, man kā slogs no pleciem novēlās, ka spēju jums izskaidrot, kāpēc biju ielavījies «Praierskortā». Es jums droši vien sajaucu galvu.

—  Nemaz nē, — es teicu. — Bet jūs man neizstāstījāt, kāds, pēc jūsu domām, ir mistera Veneiblsa noziegums.

Misters Osborns samulsa un kļuva nedaudz nedrošs.

—   Jūs droši vien smiesieties. Visi runā, ka viņš ir bagāts, bet, kā man šķiet, neviens nezina, kādā veidā viņš kļuvis bagāts. Bet es par to lauzīju galvu. Es domāju, ka viņš ir bandas vadonis. Zināt, kā tas m-ēdz būt — viņš izdomā operāciju, bet banda to izpilda. Jūs varat to uzskatīt par muļķību, bet es .. .

Autobuss apstājās, un misters Osborns metās skriešus.

Es domīgs devos mājup. Misters Osborns man uzbūra neiedomājamu teoriju, bet es biju spiests atzīt, ka tajā var būt racionāls kodols.

Divdesmitā nodaļa

STĀSTA MARKS ISTERBRUKS i

Nākamajā dienā es piezvanīju Džindžerai un paziņoju, ka rīt pārceļos uz Bornmutu.

—   Es tur atradu mazu klusu viesnīciņu, kas saucas (dievs vien zina, kāpēc) «Brūžu parks». Viesnīcai ir pāris ļoti ērtu dienesta izeju. Es varu aizšmaukt uz Londonu un apciemot, jūs.

—   Jums droši vien nevajag to darīt. Bet jāatzīst, ka jūsu ierašanās man būtu īsta Dieva dāvana! Tāda garlaicība! Nemaz nevaru izstāstīt! Ja jums nekādi neizdodas atnākt pie manis, tad es pati varētu paklusām aizšmaukt un kaut kur ar jums satikties.

Pēkšņas aizdomas mani ķēra kā zibens spēriens.

—   Džindžer! Jūsu balss … tā ir kaut kāda citāda . ..

—  Ak tā! Tas nekas. Neuztraucieties!

—   Bet kāpēc tāda balss?

—   Vienkārši nedaudz sāp kakls, vairāk nekas.

—   Džindžer!

—   Klausieties, Mark, kakls var sāpēt katram. Es droši vien esmu saaukstējusies, bet varbūt viegla gripa.

—   Gripa? Zināt, nespēlējiet paslēpes! Jūs esat vesela vai slima?

—   Netrokšņojiet. Es esmu vesela.

—   Sakiet man tieši — kā jūs jūtaties? Jums šķiet, ka sākas gripa?

—   Nu … iespējams . .. Nedaudz lauž kaulus — kā jau pie gripas …

—   Bet temperatūra?

—   Nu, iespējams, ka ir arī neliela temperatūra …

Es sēdēju, no šausmām pilnīgi sastindzis. Biju pārbijies. Un bez tam zināju, ka arī Džindžera, lai kā viņa to noliedza, ir nobijusies.

Klausulē atkal atskanēja viņas balss.

—   Mark… neoeliet paniku… Nav iemesla.

—  Varbūt. Bet mums ir jābūt galēji piesardzīgiem. Piezvaniet savam ārstam un palūdziet, lai viņš atnāk un jūs izmeklē. Nekavējoties!

—   Labi… Tikai… viņš nodomās, ka esmu ārkārtīgi aizdomīga.

—   Lai. Dariet to! Un, līdzko viņš aizies, piezvaniet man.

Nolicis klausuli, es ilgi sēdēju un blenzu telefona aparātā.

Panika… Nedrīkst ļauties panikai… Sajā gadalaikā vienmēr plosās gripa . .. Dakteris mūs nomierinās, iespējams, ka tā izrādīsies vienkārša saaukstēšanās.

Domās es redzēju Sibillu kliedzoši raibajā kleitā ar kabalistiskajām zīmēm. Ausīs skanēja Tirzas balss, viņas pavēlošais tonis. Uz grīdas Bella — viņa izkliedz burvju vārdus un žmiedz rokās baltu gaili, kas mēģina izrauties

Muļķības, pilnīgas muļķības … Tā ir tikai māņticība … Bet kaste … Nav tik viegli atmest ar roku kastei. Kastē ir apslēpta nevis vienkārši māņticība, bet gan jaunas iespējas, ko piedāvā zinātne.

Nē, tas ir neticami, nevar būt, ka tā ir taisnība …

Misis Dena Kaltropa mani sastapa istabā blenžam telefona aparātā.

Viņa tūdaļ pajautāja:

—   Kas noticis?

—   Džindžera, — es teicu, — slikti jūtas… viņa mani centās uzmundrināt. Bet neuzmundrināja.

—   Slikti, — viņa teica. — Jā, domāju, ka tas ir slikti.

—   Bet tas nav iespējams, — es pretojos. — Ne mirkli nespēju iedomāties, ka viņas ir spējīgas izdarīt to, par ko runā!

—   Nespējat?

—   Jūs taču neticat… Jūs taču nevarat ticēt…

—   Dārgais Mark, — teica misis Dena Kaltropa, — jūs un Džindžera jau pieļāvāt tādu iespēju, citādi jūs nedarītu to, ko darāt.

—   Mūsu ticība tikai visu_samaitā, dara to ticamāku!

—   Nu, par ticību pagaidām nav runa, jūs tikai pieļaujat, ka pierādījumi var piespiest jūs noticēt.

—   Pierādījumi? Kādi pierādījumi?

—   Džindžeras slimība — tas ir pierādījums, — misis Dena Kaltropa teica.

Es neieredzēju viņu. Un dusmīgi teicu paceltā balsī:

—   No kurienes tāds pesimisms? Tā ir vienkārši saaukstēšanās vai tamlīdzīgas muļķības! Kāpēc jūs tik spītīgi ticat sliktākajam?

—  Tāpēc, ka sliktākais mums jāsagaida ar nelokāmu mieru, nevis jāslēpj galva smiltīs kā strausam, kamēr jau ir par vēlu.

—   Jūs domājat, ka tāds smieklīgs fetišisms ir iedarbīgs? Transi, buršana, gaiļu upurēšana — visi šie triki?

—   Kaut kas no tiem iedarbojas, — teica misis Dena Kaltropa. — Un mums tas vīrišķīgi jāatzīst. Es domāju, ka daudz kas mums apkārt ir tikai ārišķīgs spožums. Bet tas rada atmosfēru, un atmosfēra arī ir svarīga. Bet aiz šī spožuma dziļi kodolā kaut kas tomēr ir apslēpts, un tas darbojas.

—   Kaut kas līdzīgs radioaktīvajam starojumam?

—   Apmēram. Redzat, cilvēki visu laiku izdara atklājumus un to skaitā arī briesmīgus. Morāli neizvēlīgs cilvēks kādu no tiem var izmantot savām vajadzībām. Starp citu, Tirzas tēvs bija fiziķis.

—   Bet kas tas ir? Kas? Nolādētā kaste? Ja to varētu nodot ekspertīzei? Ja policija…

—  Pat daudz skaidrākos gadījumos policija nenodarbojas ar pētījumiem, kas saistīti ar mantas konfiskāciju.

—   Kā būtu, ja es mēģinātu tur iekļūt un sadauzītu to velna mašīnu?

Misis Dena Kaltropa pašūpoja galvu.

—   Spriežot pēc tā, ko jūs man izstāstījāt, ja kaut kas arī tika izdarīts, tad tajā vakarā.

Es saķēru galvu un iestenējos

—   Kāpēc mēs sastapāmies ar šo nolādēto gadījumu?

—   Jūsu nodoms bija cēls, — stingri noteica misis Dena Kaltropa. — Un, kas darīts, tas izdarīts. Jūs uzzināsiet vairāk, kad Džindžera pēc ārsta vizītes jums piezvanīs. Es domāju, ka viņa zvanīs Rodai.

Es sapratu mājienu.

—   Man labāk būtu iet uz mājām.

—   Es uzvedos muļķīgi, — negaidot paziņoja misis Dena Kaltropa. — Es zinu, ka uzvedos muļķīgi'. Ārišķība! Mēs iekritām uz ārišķību. Es nevaru atbrīvoties no sajūtas, ka mēs iedomājāmies kaut ko, ko viņi gribēja mums iedvest.

Iespējams, ka viņai bija taisnība. Bet es nezināju, ko citu mēs varētu iedomāties.

Pēc divām stundām man piezvanīja Džindžera.

—  Ārsts bija, — viņa teica. — Likās nedaudz norūpējies, tomēr teica, ka tā varot būt gripa. Ar gripu patlaban daudzi slimo. Viņš pavēlēja man likties gultā un solīja atsūtīt kādas zāles. Man ir augsta temperatūra. Bet pie gripas tas taču ir dabīgi, vai ne?

Neraugoties uz uzspēlēto možumu, viņas aizsmakušajā balsī bija jaušams apjukums.

—   Viss būs labi, — es bezpalīdzīgi teicu. — Dzirdat? Viss būs labi. Jūs ļoti slikti jūtaties?

—   Nu… temperatūra… lauž kaulus… viss sāp… kājas… āda. Pat sāpīgi pieskarties… un deg…

—   Tas ir no temperatūras, mīļā! Paklausieties, es tūliņ aizbraukšu! Es jau izbraucu. Nekavējoties! Un nemēģiniet runāt pretim!

—   Labi. Es priecājos, ka jūs, Mark, atbrauksiet. Jāatzīstas, ka neizrādījos tik drošsirdīga, kā domāju.

II

Es piezvanīju Ležēnam.

—   Mis Korigana saslimusi, — es teicu.

—   Ko?

—   Tas, ko dzirdējāt. Viņa ir saslimusi. Viņa izsauca savu ārstu. Tas teicis, ka, iespējams, tā esot gripa. Bet var būt, ka ne. Kā jūs varētu palīdzēt, es nezinu. Vienīgais, kas ienāk prātā, — izsaukt kaut kādu speciālistu.

—   Kādu speciālistu?

—   Psihiatru. Vai psihoanalītiķi. Vai psihologu. Kaut kādu psiho! Kas orientējas hipnozē, «smadzeņu skalošanā» un tamlīdzīgās lietās. Ir taču tādi speciālisti, vai ne?

—   Protams, ir. Ir. Iekšlietu ministrijā pāris cilvēku specializējas šajā nozarē. Es uzskatu, ka jūs esat trāpījis desmitniekā. Protams, tā var izrādīties arī parasta gripa, bet var būt, ka slimība saistīta ar psihes traucējumiem. Tad, Isterbruk, šis var būt gadījums, ko mēs visi tik ilgi gaidījām!

Es pārskaities nometu klausuli. Iespējams, ka mēs uzzināsim kaut ko jaunu par psiholoģiskajiem ieročiem, bet mana vienīgā rūpe bija Džindžera — drosmīga, bet pārbijusies. Ne viņa, ne es tam īsti neticējām, bet varbūt ticējām? Nē, protams, neticējām. Mums tā bija spēle — bandīti un izmeklētāji. Bet izrādījās, ka tā nav spēle. «Palsais zirgs» pierādīja savu realitāti.

Es saķēru galvu un atkal iestenējos.

Divdesmit pirmā nodaļa

STĀSTA MARKS ISTERBRUKS I

Dažas nākamās dienas es laikam nekad neaizmirsīšu. Tagad man tas liekas kā sajaukts kaleidoskops. Džindžera no viņas dzīvokļa aizveda uz privātklīniku. Apciemot viņu man atļāva tikai noteiktās stundās. Viņas personīgais ārsts, kā man šķiet, bija nolēmis nezaudēt savaldību. Ārsts vispār nesaprata, kāpēc tādi uztraukumi. Viņa uzstādītā diagnoze bija pilnīgi skaidra — bronhopneimonija pēc gripas. Bet dažus samērā neparastus sarežģījumu simptomus viņš izskaidroja apmēram tā — tā mēdz gadīties. Slimības gaita nekad nemēdz būt «tipiska». Bez tam arī antibiotikas uz visiem neiedarbojas.

Viss, ko viņš teica, bez šaubām, bija taisnība. Džindžera slimoja ar plaušu karsoni. Nekā noslēpumaina viņas slimībā nav. Vienkārši bronhopneimonija smagā formā.

Es tikos ar Iekšlietu ministrijas psihologu. Maziņš, bravūrīgs kā gailītis, viņš šūpojās uz pirkstgaliem un zibināja acis aiz biezajām brillēm.

Viņš man uzdeva veselu kaudzi jautājumu, no kuriem puse man likās bezjēdzīgi. Bet kaut kāda jēga tajos droši vien bija, jo, klausoties manās atbildēs, viņš dziļdomīgi māja ar galvu. Saistīt sevi ar kādiem pienākumiem viņš kategoriski atteicās, un tas, iespējams, bija gudri darīts. Atsevišķas viņa piezīmes, kā es sapratu, bija profesionālajā žargonā. Manuprāt, viņš pie Džindžeras bija izmēģinājies dažāda veida hipnozes, bet par to visi sazvērnieciski klusēja. Varbūt tāpēc, ka īsti ko stāstīt nebija.

No draugiem un paziņām es vairījos, Bet vienatne bija neizturama.

Galu galā mans izmisums sasniedza tādu pakāpi, ka piezvanīju uz puķu veikalu Popijai.

Es uzaicināju viņu uz «Fantāziju». Popija jautri pļāpāja, un viņas sabiedrība mani nomierināja. Bet es viņu uzaicināju ne tikai sevis nomierināšanai. Ar garšīgu ēdienu un dzērienu palīdzību, iedzinis viņu patīkamā stingumā, es uzsāku uzmanīgu izlūkgājienu. Popija var kaut ko zināt, pati to nemaz nesaprotot. Es pajautāju, vai viņa atceras manu paziņu Džindžeru. Popija teica «protams» un pajautāja, ko tagad dara Džindžera.

—   Viņa ir ļoti slima, — es teicu.

—  Nabadzīte! — Popijas sejā parādījās viņai iespējamā maksimālā līdzjūtība, kas, starp citu, nebija visai liela.

—   Džindžera ir iepinusies nelāga lietā, — es teicu. — Manuprāt, viņa ar jums konsultējās par to. Lieta saistīta ar «Palso zirgu» un maksāja viņai veselu kaudzi naudas.

—   A, — iesaucās Popija. — Tad tas bijāt jūs!

Es uzreiz pat neaptvēru, ko Popija domā, — ka es esmu tas vīrietis, kura slimā sieva stāv ceļā Džindžeras laimei. Sis atklājums par mūsu romānu viņu tā satrauca, ka viņa pat aizmirsa nobīties no «Palsā zirga» pieminēšanas.

—   Iedarbojās?

—   Iedarbojās, bet ne gluži tā, kā vajadzēja, — es teicu un piebildu: — Un nomira suns.

—   Kāds vēl suns? — Popija pilnīgi apjuka.

Es sapratu, ka Popijai viss jāizskaidro tieši.

—   Sī… lieta… ar rikošetu iedarbojās uz Džindžeru. Vai jūs esat dzirdējusi, ka arī agrāk ir bijuši tādi gadījumi?

Popija nebija dzirdējusi.

—   Protams, — es teicu, — tas, ar ko viņas nodarbojas «Palsajā zirgā» Mačdipingā… jūs taču to zināt, vai ne?

—   Es nezināju, kur tas atrodas. Kaut kur laukos…

—   Es nevarēju, kā pienākas, izvaicāt Džindžeru, ar ko tad tur nodarbojas…

Es ieturēju pauzi.

—   Kaut kādi stari vai… — nenoteikti novilka Popija. — Kaut kas tamlīdzīgs. Virza kosmiskos starus. — Un tūdaļ paskaidroja: — Nu, kā krievi!

Es nolēmu, ka Popija ar savu aprobežoto prātu pati to nevarēja izdomāt.

—  Jā, apmēram, — es piekritu. — Bet tas var izrādīties ļoti bīstami. Es domāju — Džindžerai. Tas, ka viņa saslima.

—   Bet saslimt un nomirt vajadzēja jūsu sievai, vai ne?

—• Jā, — es teicu, piekrizdams tai lomai, ko Popija man

iedalīja savā scenārijā. — Bet kaut kas iedarbojās ne gluži pareizi, un iznāca ačgārna reakcija.

—  Tas ir — kā? — Popija sasprindzināja visus savus vistas smadzeņu spēkus. — Kā ar sabojātu gludekli, kad iesit strāva?

—   Pilnīgi pareizi, — es teicu. — Tieši tā! Neesat dzirdējusi, ka arī agrāk būtu notikušas tādas lietas?

—   Nu ne gluži tādas…

—   Bet kādas tad?

—   Nu, ja pasūtītājs nav samaksājis… pēc tam. Viens mans paziņa negribēja maksāt, — viņa noslēpumaini pieklusināja balsi, — un viņu nogalināja metro. Nokrita no platformas tieši vilciena priekšā.

—   Tas varēja būt nelaimes gadījums.

—   Ak, nē! — Popija pat sašuta. — To izdarīja viņi!

Ielēju Popijai šampanieti. Es jutu, ka šī pretimsēdošā meitene var būt noderīga, ja vien izdosies no viņas izvilkt tās ziņas, kas juceklīgi danco apvidū, ko sauc par viņas smadzenēm. Apguvusi viņa bija tikai pusi, bet otru pusi sajaukusi, taču kaut ko tomēr viņa bija dzirdējusi, jo neviens īpaši neuztraucās par to, ko runā Popijas klātbūtnē.

Nepatīkamākais bija tas, ka es nezināju, kādu jautājumu Popijai uzdot. Ja es k|ūdīšos, viņa panikā aizvērsies kā gliemežvāks un klusēs.

—   Mana sieva, — es teicu, — joprojām slimo, bet sliktāk viņai nav kļuvis.

—   Bēdīgi, — līdzjūtīgi noteica Popija un iemalkoja šampanieti.

—   Ko man tagad darīt?

Popija neko neteica.

—   Redzat, to visu Džindžera… es nekādās pārrunās nepiedalījos. Vai ir kāds, ar ko varētu kontaktēties?

—   Ir viena vieta Birmingemā, — šaubīdamās teica Popija.

—   Tā patlaban ir slēgta, — es teicu. — Bet jūs nezināt, kas vēl ir lietas kursā?

—   Eilina Brendona varētu kaut ko zināt… bet nē, nedomāju …

Kaut kādas Eilinas Brendonas pilnīgi negaidīta parādīšanās mani satrauca. Es pavaicāju, kas ir Eilina Brendona.

—   Tās ir šausmas, — Popija teica. — Garlaicības iemiesojums. Frizūra nolaizīta, smailpapēžu kurpes nekad nav valkājusi. Tas ir finišs! — Un paskaidroja. — Es ar viņu skolā kopā mācījos. Jau tad viņa bija garlaicības iemiesojums. Viņa kolosāli zināja ģeogrāfiju.

—   Kāds viņai sakars ar «Palso zirgu»?

—   Vispār jau nekāds. Viņa kaut ko nojauta. Un pameta to darbu.

—   Kādu darbu vina pameta? — es norūpējies pajautāju.

—   Darbu firmā P.P.P.

—   Kas tas ir — P.P.P.?

—   Nu, es precīzi nezinu . .. Vienkārši P.P.P., un viss. Kau1 kāda pircēju pieprasījuma pētīšana. Tāda maza firma.

—   Un Eilina Brendona tajā strādāja? Kādi bija viņas pienākumi?

—   Vienkārši staigāt un uzdot jautājumus — par zobu pastu, gāzes plītiņu un kādus sūkļus lieto. Ļoti, ļoti garlaicīgs darbs, pakārties var! Tas ir, es gribēju teikt — kam tas vajadzīgs?

—   Visticamāk, ka to vajag P.P.P.

Es sajutu sevī mostamies mednieku. Tēvs Gormans tajā vakarā taču arī bija izsaukts pie sievietes, kas strādāja līdzī

gā firmā. Un… jā, arī pie Džindžeras bija ieradies kas tamlīdzīgs.

Veidojās ķēdīte.

—   Kāpēc viņa pameta savu darbu? Kļuva garlaicīgi?

—  Nedomāju. Maksāja viņai pieklājīgi. Bet viņa it kā kaut ko nojauta — ka te kaut kas nav īsti kārtībā.

—  Viņai ienāca prātā, ka viņas darbs kaut kādā veidā var būt saistīts ar «Palso zirgu»? Vai tā?

—   Nu, es nezinu… Iespējams, ka tā… Katrā gadījumā tagad viņa strādā kafejnīcā pie Totnemkortroudas.

—   Iedodiet man viņas adresi!

—   Viņa galīgi nav jūsu tips!

—   Es netaisos viņai piesist kanti, — es rupji teicu, — bet gan uzzināt kaut ko par patērētāju pieprasījumu. Domāju pirkt līdzīga uzņēmuma akcijas.

—   Ā, saprotu, — teica Popija, pilnīgi apmierināta ar šādu izskaidrojumu.

Vairāk neko no viņas uzzināt nevarēja, tāpēc mēs izdzērām šampanieti, es pavadīju viņu uz mājām un pateicos par patīkamo vakaru.

II

Nākamajā rītā mēģināju sazvanīt Ležēnu, bet nesekmīgi. Tā vietā es, kaut ar grūtībām, tomēr nokļuvu pie Dzima Korigana.

—   Ko saka tas muļļa psihologs, kuru tu, Korigan, atsūtīji? Ko viņš saka par Džindžeru?

—   Kaudzēm vārdu. Manuprāt, Mark, tu viņu iedzini strupceļā. Bet plaušu karsonis taču ir ļoti izplatīta slimība. Un tajā nav nekā noslēpumaina un neparasta.

—   Pareizi, — es teicu. — Un arī tie, kurus mēs zinām no bēdīgi slavenā saraksta, ir miruši no plaušu karsoņa, gastroenterīta, insulta, audzēja smadzenēs, epilepsijas, paratīfa un citām labi pazīstamām slimībām.

—   Es tevi saprotu, bet ko mēs varam darīt?

—   Viņai ir sliktāk, jā? — es pavaicāju.

—   Nu… Vispār, jā …

—   Tādā gadījumā kaut kas ir jādara!

—   Piemēram?

273

—   Man ir dažas idejas. Piemēram, doties uz Mačdīpingu un piespiest Tirzu Greju noņemt lāstu vai ko viņa tur izdarīja…

18—1188

—   Nu ko, tas varētu palīdzēt.

—   Vai arī ierasties pie Veneiblsa.

—   Veneiblss? — Korigans asi noprasīja. — Kāda viņam tur daļa? Kāda saistība varētu būt starp Tirzu Greju un Veneiblsu? Viņš taču ir kroplis.

—   Interesanti, vai tā ir? Aiziet pie viņa, noraut segu un savām acīm pārliecināties, vai tiešām viņa kājas neklausa vai viņš tikai iziiekas.

—   Mēs par to jau interesējāmies …

—   Pagaidi. Mačdīpingā es nejauši uzdūros tam pundurim aptiekāram, Osbornatn. Un, lūk, es gribētu tev izklāstīt viņa domas.

Es izstāstīju Osborna teoriju.

—   Jocīgs cilvēks! — Korigans teica. — Tāds noteikti pastāvēs uz savu.

—   Bet pasaki man, lūdzu, — vai tā arī nevar būt? Tas taču ir iespējams, vai nav tiesa?

Pēc neilgām pārdomām Korigans nesteidzīgi teica:

—   Jā. Man ir jāpiekrīt, ka tas ir iespējams. Tikai vairāki cilvēki to noteikti zinās, un viņiem ir krietni jāmaksā, lai tie turētu mēli aiz zobiem.

—   Nu un? Viņš taču peldas naudā! Vai Ležēnam izdevās noskaidrot, no kurienes tā viņam radusies?

—   Nē. īsti ne. Esmu spiests atzīties. Sajā tipā ir kaut kas aizdomīgs! Viņam ir tumša pagātne. Bet visi naudas rēķini ir pilnā kārtībā. Un kaut ko sīkāk uzzināt var, tikai, uzsākot vispusēju izmeklēšanu, bet tas var prasīt vairākus gadus. Policijai vajadzēja ar to nodarboties jau agrāk, kad tā tikko sāka viņu uzskatīt par krāpnieku, kas veikli slēpj pēdas. Manuprāt, nodokļu departaments par Veneiblsu kaut ko ir uzodis. Taču viņš ir veikls — nav kur piesieties. Bet tu uzskati, ka viņš ir bandas vadonis?

—  Jā. Uzskatu. Domāju, ka viņš ir visas šīs lietas smadzeņu centrs.

—  Varbūt. Spriežot pēc taviem nostāstiem, prāta viņam pietiek. Tur es piekrītu. Bet ar pašrocīgu tēva Gormana noslepkavošanu viņš nenodarbosies.

—   Nodarbosies, ja apstākļi spiedīs! Iespējams, ka Gormanu vajadzēja apklusināt, pirms viņš izstāsta visu, ko uzzināja no mirējas, — par «Palso zirgu» un viņu daiļdarbiem. Un bez tam …

Es aprāvos.

—   Hallo, kur tu pazudi?

—   Es pēkšņi iedomājos… man iešāvās galva viena doma …

—   Kāda?

—  Vel neskaidra. Ka pilnīgu drošību varēja sasniegt tikai vienā ceļā. Bet es neesmu vēl visu izdomājis, kā nākas. Tagad man jāskrien. Man ir tikšanās kafejnīcā.

—   Es nezināju, ka tu esi pastāvīgs Čelsijas kafejnīcu apmeklētājs.

—   Tas nav Celsijā. Tas ir pie Totnemkortroudas.

Nolicis klausuli, es paskatījos pulkstenī.

Es jau gatavojos doties prom, kad iezvanījās telefons.

Es neizlēmīgi vilcinājos. Tas droši vien atkal ir Dzims Korigans. Grib uzzināt kaut ko tuvāk — kāda tad doma man iešāvās prātā.

Turpināt sarunu ar Dzimu man nebija ne mazākās vēlēšanās. Es devos uz durvīm, bet telefons turpināja uzstājīgi zvanīt. Protams, tas var būt arī zvans no slimnīcas, no Džindžeras.

Nē, tā riskēt es nedrīkstu. Es metos pie telefona un paķēru klausuli.

—   Hallo?

—   Tas esat jus, Mark?

—   Jā, kas runā?

—   Nu, protams, es, — pārmetoši teica balss. — Paklausieties, man jums kaut kas jāizstāsta.

—  Ak tā esat jūs! — Beigu beigās es pazinu misis Oliveru. Zināt, es ļoti steidzos. Viena kāja jau pāri slieksnim. Es jums vēlāk piezvanīšu.

—   Nē, tas mani neapmierina, — stingri noteica misis Olivera. '— Jums mani jāuzklausa tūdaļ. Tas jr svarīgi.

—   Nu, labi, tikai, lūdzu, ā'tri. Man ir satikšanās.

—   Ph, — nospurdza misis Olivera. — Randiņu nokavēt nav grēks. Tas tikai izraisa cieņu.

—   Nē, man tiešām ir jāskrien.

—   Paklausieties, Mark! Tas ir svarīgi. Esmu par to pārliecināta. Tas noteikti būs svarīgi.

Es no visa spēka centos slēpt aizkaitinājumu un bez pārtraukuma skatījos pulkstenī.

—   Tātad?

—  Mana Millija ir apslimusi, slikti jūtas un tāpēc aizbrauca uz laukiem. Pie māsas.

Es sakodu zobus.

18*

275

—   Man ļoti žēl viņas, bet man tiešām …

—   Klausieties. Tas ir tikai prologs. Kur es apstājos? Ak jā! Millijai vajadzēja aizbraukt, un es piezvanīju uz darbā iekārtošanas biroju. Nu, uz to, kur parasti. «Reģents» — tā tas saucas. Nevaru vien beigt brīnīties par šo idiotisko nosaukumu — gluži tāpat kā kinoteātris!

—   Goda vārds, man…

—   Es pavaicāju, vai viņi man nevarētu kādu atsūtīt. Viņi atbildēja, ka tieši patlaban ir ļoti grūti — tā ir frāze, ko tie, starp citu, lieto vienmēr, — bet ka viņi centīsies…

Vēl nekad mana paziņa Ariadna Olivera mani nebija tā kaitinājusi.

—   Šorīt no rīta ierodas sieviete — kā jūs domājat, kas?

—   Nav ne mazākās jausmas. Redzat, man…

—   So sievieti sauc Edīte Binza — smieklīgs vārds, vai ne? — un izrādās, ka jūs viņu zināt!

—   Nē, nezinu. Nekad dzīvē neesmu dzirdējis par kaut kādu Edīti Binzu!

—   Kā tad ne, zināt! Un vēl pavisam nesen ar viņu tikāties. Viņa daudzus gadus nostrādājusi pie jūsu krustmātes lēdijas Hesketas-Dibuā.

—   A!

—   Ja. Un viņa jūs redzeja, kad jus atnācat pec gleznām.

—   Tas viss, protams, ir ļoti jauki. Un es domāju — jums ir paveicies, ka tā ir tieši viņa. Manuprāt, viņa ir uzticams cilvēks. Krustmāte arī tā teica. Bet tagad man …

—   Vai tiešām ir tik grūti pagaidīt? Es vēl neesmu nonākusi pie lietas būtības. Viņa sēdēja pie manis un visu laiku stāstīja par lēdiju Hesketu-Dibuā, par viņas liktenīgo slimību un tā tālāk, un tā tālāk. Jūs taču zināt — šīs sievietes neprātīgi mīl runāt par slimībām, par nāvi. Un pēc tam viņa pēkšņi saka …

—   Ko saka?

—   Kaut ko tādu, kas uzreiz piesaistīja manu uzmanību. Apmēram šādi: «Mana nabaga saimniece, ko gan viņa neizcieta! Nu, tas galvā, jaunveidojums vai kā viņu sauc, kamēr tas neuzradās, viņa bija pilnīgi vesela. Bet slimnīcā bija žēl uz viņu skatīties. Viņas skaistie, sirmie mati, ko viņa akurāti reizi pa divām nedējām zilināja, visi krita laukā. Viss spilvens vienos matos! Krita laukā veselām saujām!» Un tad, Mark, es atcerējos savu paziņu Mēriju Delafontēnu. Arī viņai krita ārā mati. Un vēl es atcerējos, ka jūs man stāstījāt par kādu meiteni Celsijā, par to, ka viņas ar draudzeni sakāvās un tā viņai izrāva veselu sauju matu. Bet matus nemaz nav tik viegli izraut, Mark. Pamēģiniet, pamēģiniet! Paraujiet sev aiz matiem un pamēģiniet izdīrāt ar visām saknēm kaut nelielu šķipsniņu! Pamēģiniet! Un jūs redzēsiet! Tas ir nedabīgi, ka viņiem visiem mati krita laukā veselām saujām. Nedabīgi! Acīmredzot bija radusies kaut kāda jauna slimība; un tai ir jābūt cēlonim.

Es sažņaudzu klausuli. Man reiba galva. Liecību skrandas sāka veidot vienotu veselumu. Roda ar saviem suņiem… raksts Ņujorkas medicīnas žurnālā ! . .. Protams … Protams!

Pēkšņi es sapratu, ka misis Olivera vēl joprojām kaut ko penterē klausulē.

—   Lai Dievs jūs svētī! — es teicu. — Jūs esat burvīga!

Es nometu klausuli un tūdaļ to atkal pacēlu. Uzgriezis numuru, es laimīgā kārtā izdzirdēju Ležēna balsi.

—   Klausieties, — es teicu, — vai Džindžerai krīt ārā mati?

—   Kā lai jums pasaka… vispār… man liekas, jā. Droši vien no augstas temperatūras.

—   No temperatūras — gaidi ar maisu! — es teicu. — Džindžera, tāpat kā visi pārējie, ir saindējušies ar talliju. Ja Dievs dos, mēs vēl nebūsim nokavējuši!

Divdesmit otrā nodaļa

STĀSTA MARKS ISTERBRUKS i

—   Vai vēl nav par vēlu? Viņa izdzīvos?

Es skraidīju pa istabu, neatrodot sev vietu.. Ležēns sēdēja un mani vēroja. Viņš bija pacietīgs un līdzjūtīgs.

—   Jūs varat būt pārliecināts, ka tiks darīts viss iespējamais.

Tā pati mūžīgā atbilde! Un tā mani ne kripatiņu nespēja apmierināt.

—   Vai viņi zina, kā ārstēt saindēšanos ar talliju?

—   Tas bieži negadās. Bet viņi izmēģinās visu, kas iespējams. Ja jūs interesē manas domas, tad, manuprāt, viņa izdzīvos.

Es viņu gandrīz apēdu ar acīm. Kā lai uzzina, vai viņš tiešām tic tam, ko runā? Vai viņš nemēģina mani vienkārši mierināt?

—   Vismaz apstiprinājās, ka tā tiešām ir saindēšanās ar talliju.

—  Jā, par to viņi pārliecinājās.

—   Tad, lūk, cik vienkārši izrādījās «Palsā zirga» triki! Inde! Ne burvestības, ne hipnotiska iedarbība, ne nāvējoši stari! Parasta inde! Bet viņa man pūderēja smadzenes! Meloja, acīs skatīdamās. Un aiz muguras droši vien vēl ņirgājās!

—   Par ko jūs runājat?

—   Par Tirzu Greju. Par to vakaru, kad es pirmo reizi dzēru pie viņas tēju. Spriedelēja par Bordžu, par retām indēm, saindētiem cimdiem un citām muļķībām. «Parasts baltais arsēns, nekas vairāk» — vajadzēja dzirdēt, ar kādu nicinājumu viņa to teica! Tā pūst miglu acīs! Transi, balti gaiļi, savilktas burvju zv mes, elku dievu pielūgšana, otrādi apgriezts krucifikss — tas viss domāts primitīvai māņticībai. Un slavenā «kaste» — vēl viens triks, tikai domāts tiem, kas soļo kopā ar moderno zinātni. Mūsdienās mēs neticam gariem, raganām un lāstiem, bet esam lētticīgi kā bērni, kad runa ir par «stariem», «viļņiem» … Varu derēt, ka šī kaste nav nekas cits kā elektriska butaforija ar daudzkrāsainām lampiņām! Tāpēc, ka mēs dzīvojam nemitīgās bailēs no radioaktīvajiem nokrišņiem, stroncija un līdzīgām šausmām, mēs ārkārtīgi viegli pakļaujamies iedvesmošanai zinātniskā iepakojumā. Viss, ko viņi tur «Palsajā zirgā» sabrūvējuši, ir absolūtas muļķības. Un pats šis «Zirgs» ir no papīra un ne vairāk kā aizsegs, lai novirzītu mūsu uzmanību no kaut kā, kas soļo blakām, tikai pretējā virzienā. Viņu izdomas izsmalcinātība garantē pilnīgu drošību. Tirza Greja varēja lielīties, cik uziet, ka spēj sev pakļaut viņpasaules spēkus. Tā dēļ viņu nevarēja saukt pie kriminālatbildības, nevarēja sodīt par slepkavību. Ja kāds izpētītu viņas «kasti», to atzītu par absolūti nekaitīgu. Jebkura tiesa pieņemtu lēmumu, ka 1as viss ir muļķības. Un viņiem, protams, būtu taisnība.

—   Jūs domājat, ka visa šī trijotne ir krāpnieki? — Ležēns jautāja.

—   Tā es neteiktu. Es uzskatu, ka Bella no sirds tic savām burvestībām. Un tikpat patiesa ir Sibilla. Viņa tik tiešām ir dzimis medijs. Viņa krīt transā, bet viss pārējais notiek bez viņas ziņas. Viņa tic visam, ko iestāsta Tirza.

—  Tātad visu vada Tirza?

Brīdi padomājis, es teicu:

—  Vada visu, kas attiecas uz «Palso zirgu». Bet viņa nav uzņēmuma smadzeņu centrs. Tas darbojas aiz kulisēm, visu plāno un organizē. Zināt, šis mehānisms ir brīnišķīgi noregulēts. Katram vai katrai ir sava funkcija, un neviens nebāž degunu otra lauciņā. Bredlijs atbild par finansiālo un juridisko pusi. Bet viņš nezina, ko dara citi. Viņa pakalpojumus dāsni apmaksā, tāpat kā arī Tirzas.

—   Jūs esat apmierināts, ka atklājāt to visu.

—   Neesmu atklājis. Pagaidām. Bet viņu galvenais princips tagad ir zināms. Tas ir tas pats — no tālās senatnes nākošais. Vienkāršs un rupjš. Nekas vairāk kā inde. Vecās labās nāveszāles.

—   Kāpēc jūs sākāt domāt par talliju?

—   Atsevišķu faktu apkopošana. Visa sākums bija aina kafejnīcā Celsijā. Meitene, kas izrauj matus savai draudzenei. Un cietušās vārdi: «Tas nemaz nav sāpīgi,» — nebija bravūra, kā man toreiz likās, — viņai tik tiešām nesāpēja.

Amerikā man gadījās izlasīt rakstu, kas bija veltīts tallija iedarbībai. Fabrikā cits pēc cita nomirā daži cilvēki. Viņu nāvi pierakstīja dažādiem cēloņiem. Ja es pareizi atceros, tad tur bija gan paratīfs, gan trieka, insults, epilepsija, gastroenterīts un tā tālāk. Bija arī piemērs, ka kāda sieviete noindējusi septiņus cilvēkus. Un diagnoze, starp citu, bija — audzējs smadzenēs, encefalīts, krupozais plauku karsonis. Kā es saprotu, tad šīm slimībām ir visai atšķirīgi simptomi. Atsevišķos gadījumos vērojami kuņģa darbības traucējumi, vemšana, īsāk sakot, saindēšanās pazīmes. Citos — kaulu sāoes, ko izskaidro kā polineirītu, reimatismu vai poliomielītu. Vienam slimniekam pat uzstiepa mugurā korseti. Citreiz vērojami traucējumi ādas pigmentācijā.

—   Jūs operējat ar terminiem kā medicīnas uzziņu krājums.

—   Dabīgi. Es izstudēju literatūru. Bet agrāk vai vēlāk parādās viens simptoms — izkrīt mati. Vienu brīdi talliju lietoja matu nodzīšanai, īpaši bērniem, kas slimoja ar kailo ēdi. Pēc tam to atzina par bīstamu. Bet atsevišķos gadījumos talliju lielo iekšķīgi, ļoti rūpīgi nosakot dozu atkarībā no pacienta svara. Tagad, manuprāt, to lieto galvenokārt kā žurku indi. Tallijs ir bez garšas, šķīst ūdenī, un to pārdod aptiekās. Eksistē, viens «bet» — neviens nedrīkst nojaust saindēšanos.

Ležēns piekrītoši pamāja.

—   Precīzi, — viņš teica. — Lūk, kāpēc «Palsajā zirgā» tā uzstāja, lai slepkava turētos tālāk no izvēlētā upura. Pie šī noteikuma nevienam pat prātā nenāks, ka tā lieta nav tīra. Un kāpēc lai nāktu prātā? Neviena no ieinteresētajām personām netiek klāt ēdieniem vai dzērieniem. Tallija vai kādas citas indes pirkšana nekur nav reģistrēta. Tur arī visu panākumu atslēga. Darbiņu nodara kāds, kuram ar upuri nav nekāda saistība. Kāds, kurš, manuprāt, pie apvāršņa parādās tikai vienu reizi un tūdaļ pazūd.

Viņi brīdi klusēja.

—   Kādas ir jūsu domas?

—   Doma man ir viena. Visus šos gadījumus apvieno tikai viens — simpātiskas sievietes parādīšanās. Viņa ierodas ar anketu, ko izplata kaut kāda statistikas organizācija.

—  Jūs domājat, ka šī sieviete atnes indi? Kopā ar preces paraugu? Vai tā var būt?

—   Nedomāju, ka tas viss ir tik vienkārši, — es domīgi teicu. — Manuprāt, šīs sievietes neko nenojauš. Bet kaut kādā veidā tās ir iekļautas kopējā plānā. Droši vien mēs kaut ko uzzināsim, aprunājoties ar sievieti, vārdā Eilina Brendona, kas strādā kafejnīcā pie Totnemkortroudas.

II

Popija Eilinu Brendonu bija raksturojusi diezgan precīzi, protams, ņemot vērā viņas gaumi. Tās frizūra nelīdzinājās ne kuplai krizantēmai, ne arī izplūkātai putna ligzdai. Viļņainie mati bija akurāti sakārtoti, kosmētika — minimāla, kājās kurpes, ko parasti mēdz dēvēt par praktiskām. Viņa mums pastāstīja, ka vīrs gājis bojā autokatastrofā un viņa palikusi viena ar diviem maziem bērniem. Līdz šim strādājusi firmā «Pircēju pieprasījuma pētīšana». Aizgājusi no turienes pēc pašas vēlēšanās, jo darbs nav paticis.

—  Misis Brendona, kāpēc jums nepatika jūsu darbs?

So jautājumu uzdeva Ležēns.Viņa uzmanīgi paskatījās.

—   Jūs esat policijas inspektors, vai ne?

—   Pilnīgi pareizi, misis Brendona. Jūs par kaut ko šo firmu turat aizdomās? Un tāpēc pamētāt darbu? Es pūlos noskaidrot, vai šādām aizdomām ir pamats.

—   Nekādas noteiktas aizdomas man nebija, un neko konkrētu jums pateikt nevaru.

—  Mēs to nojaušam. Mūsu sarunas saturu mēs neizpaudīsim.

—   Es saprotu. Bet es tiešām maz ko varu pastāstīt.

—   Jūs varat izstāstīt, kāpēc jums radās vēlēšanās pamest darbu.

—   Man radās tāda sajūta, ka aiz manas muguras kaut kas notiek.

—  Jūs domājat, kaut kādu aizkulišu darbošanos?

—   Jā, apmēram. Man likās, ka tam visam nav īsti lietišķa pamata. Es sāku nojaust, ka eksistē vēl kāds cits mērķis. Bet, kāds tieši ir šis mērķis, to es ari šodien nezinu.

Ležēns izjautāja sīkāk par viņas konkrēto darbu. Izrādās, viņai tika izsniegti noteikta rajona iedzīvotāju saraksti, un viņai vajadzēja cilvēkus apmeklēt, uzdodot dažādus jautājumus un pierakstīt atbildes.

—   Un ko aizdomīgu jūs visā tajā saskatījāt?

—   Man šķita, ka ar šo jautājumu palīdzību nav iespējams neko izpētīt. Tiem bija gadījuma raksturs. Nu kā… kā lai to pasaka… Tie kalpoja kaut kā aizsegam.

—   Vai jums bija aizdomas, kas varētu būt šis «kaut kas cits»?

—   Nē. Un tas mani satrauca.

Paklusējusi viņa ne sevišķi pārliecinoši teica:

—   Vienu laiku es domāju, vai tikai tā nav palīdzība zagļiem, tā teikt, vietas izpēte. Un tomēr nē, jo man nekad neko neprasīja par dzīvokļa plānojumu, atslēgām, ne arī, kādā laikā mājās ir saimnieki.

—   Par kādām precēm bija jautājumi?

—   Par dažādām. Kādreiz par produktiem, kēksu koncentrātiem vai arī veļas pulveriem un mazgāšanas līdzekļiem vispār. Citreiz par kosmētiku — pūderi, lūpu'krāsu, krēmiem un tā tālāk. Vēl citreiz par zālēm — aspirīnu, pretklepus pastilām, miega preparātiem, tonizējošiem līdzekļiem, zobu pastām un eleksīriem un vēl citi.

—  Vai jums kādreiz nebija jānes līdzi preču paraugi, — it kā garāmejot pavaicāja Ležēns.

—   Nē. Nekad.

—   Jūs tikai uzdevāt jautājumus un pierakstījāt atbildes?

—   Jā.

—   Kādiem mērķiem bija domātas anketas?

—   Tur jau bija tā dīvainība. Mums to nekad precīzi nepateica. Mums it kā bija jāsniedz informācija kaut kādām ražotājfirmām, bet viss tika darīts ārkārtīgi pašdarbnieciski. Bez sistēmas.

—   Bet kā jūs domājat — varbūt starp šiem jautājumiem bija kāds viens V3i vairaki, kur arī slēpās pasakuma jēga, pārējais bija tikai aizsegs?

Nedaudz sabozusies, viņa domāja, pēc tam piekrītoši pamāja.

—    Jā, — viņa teica. Tā varētu izskaidrot jautājumu gadījuma raksturu, bet es nekādi nespēju sev izskaidrot, kurus no tiem varētu uzskatīt par svarīgiem.

Ležēns viņu vēroja.

—   Jābūt vēl kaut kam, par ko jūs klusējat, — viņš uzmanīgi teica.

—   Tur jau ir tā lieta, ka vairāk nekā nav! Es tajā visā vienkārši jutu kaut ko neīstu. Pēc tam es par to parunājos ar savu kolēģi misis Dēvisu.

—  Jūs runājāt ar misis Dēvisu. Un tālāk?

Ležēna tonis palika nemainīgs.

—   Arī viņai tas viss nepatika.

—   Kāpēc nepatika?

—   Viņa bija kaut ko noklausījusies.

—   Ko tieši?

—   Es jau jums sacīju, ka neko konkrētu nevaru pateikt. Viņa ne sevišķi ar to plātījās. Tikai teica, ka nopratusi — mūsu firma ir kaut kādā bandā. «Viņi nav tie, par ko uzdodas,» -•lūk, ko tā teica. Un vēl piebilda: «Labi. Uz mums tas neattiecas. Alga ir laba, darba nav daudz, un bez tam mums neliek darīt neko tādu, kas būtu nelikumīgi. Tāpēc neredzu iemeslu uztraukties un lauzīt par to galvu.»

—   Vairāk viņa neko neteica?

—   Vēl viņa pateica vienu frāzi, bet es nesaprotu, ko tā nozīmē. Viņa sacīja: «Dažreiz es jūtos kā Tīfa Marija.»

Ležēns izņēma no kabatas lapiņu un pasniedza viņai.

—   Vai jums ir pazīstams kāds no šiem uzvārdiem? Vai pie kāda no viņiem jūs esat bijusi?

—   Diezin vai atcerēšos. — Viņa paņēma sarakstu. — Tikšanās ir bijušas tik daudz … — Pārlaidusi acis uzrakstītajam, viņa apklusa un pēc tam sacīja:

—   Ormrods.

—   Jūs atceraties Ormroau?

—   Nē. Bet misis Dēvisa viņu reiz pieminēja. Viņš taču nomira pēkšņā nāvē, vai ne? No asins izplūduma smadzenēs. Tas viņu sarūgtināja. Viņa teica: «Pirms divām nedēļām viņš bija manā sarakstā. Izskatījās pilnīgi vesels.» Pēc tam arī misis Dēvisa teica par Tīfa Mariju. Viņa sacija: «Dažiem, kurus es apmeklēju, man pietiek uzmest skatienu — viņi sāk kalst, un pēc tam tiem ir vakars.» Viņa to teica smiedamās un izskaidroja kā sagadīšanos, Bet es nedomāju, ka šāda sagadīšanās viņai bija patīkama, kaut arī teica, ka tāpēc viņa negrasoties pārdzīvot.

—   Bet vairāk tā neko neteica?

—   Nu…

—   Pastāstiet!

—   Tas bija vēlāk. Es kādu laiku nebiju ar viņu tikusies. Pastāstīju, ka esmu pametusi darbu firmā un atradusi citu. Viņa pavaicāja — kāpēc? Un es paskaidroju, ka jūtos nepatīkami, jo nesaprotu, kas īsti notiek. Misis Dēvisa sacīja: «Iespējams, ka jūs rīkojāties gudri. Bet maksā viņi labi, un darba nav daudz. Un galu galā mums katram dzīvē ir jāņem vērsis aiz ragiem. Man dzīvē nemaz tik spoži nav gājis, tad kāpēc domāt par citiem?» Es atbildēju: «Nesaprotu, par ko jūs runājat. Kas tieši jums liekas aizdomīgs mūsu darbā?» Viņa atteica: «Precīzi nezinu. Bet, manuprāt, pirms pāris dienām atpazinu kādu cilvēku. Viņš iznāca no mājas, kurā tam nekas nebija meklējams, un nesa instrumentu maisu. Interesanti, kāpēc viņam tie bija vajadzīgi?» Un vēl viņa prasīja, vai man nav iznācis tikties ar traktiera «Palsais zirgs» īpašnieci. Es pavaicāju, kāds te sakars ar «Palso zirgu».

—   Un ko viņa jums atbildēja?

—   Iesmējās un teica: «Palasiet Bībeli.» Es nezinu, ko viņa ar to domāja, — piebilda misis Brendona. — Un vairāk es viņu neredzēju. Es nezinu, kur viņa ir tagad, vai vēl strada firmā vai. ne.

—  Misis Dēvisa nomira, — Ležēns teica.

Eilina Brendona apjuka.

—   Nomira! No kā?

—   No plaušu karsoņa. Pirms diviem mēnešiem.

—   Skaidrs … Cik žēl!

—   Vai ir vēl kaut kas, ko jūs varētu mums pastāstīt?

—   Baidos, ka nē. Es arī no citiem biju dzirdējusi pieminam «Palso zirgu», bet, tikko sāc izprašņāt, tie, ārkārtīgi izbijušies, momentāni apklust.

Pēc tam viņa apmulsusi piebilda:

—   Inspektor, es negribu iepīties bīstamā lietā. Man ir divi mazi bērni Un, atklāti sakot, man vairāk nekā nav ko stāstīt.

Inspektors Ležens viņu uzmanīgi nopētīja un, pamājis ar galvu, atļāva iet.

—   Kaut ko jaunu mēs tomēr uzzinājām, — kad Eilina Brendona aizgāja, teica inspektors Ležēns. — Misis Dēvisa par daudz bija izošņājusi. Viņa pūlējās aizvērt acis un to neredzēt, bet aizdomas bija pamatotas. Pēc tam viņa saslima. Uz nāves gultas guļot, pasauca mācītāju un viņam visu izstāstīja. Vienīgais jautājums — cik daudz viņa zināja. Kā es saprotu, tad mūsu uzvārdu sarakstā ir tie cilvēki, kurus viņa apmeklējusi dienesta uzdevumā un kuri vēlāk miruši. Tāpēc arī piezīme par Tīfa Mariju. Un īpaši interesanti, ka viņa «atpazina» kādu iznākam no mājas, «kur viņam nekas nebija meklējams». Acīmredzot tieši šis gadījums arī darīja viņu bīstamu. Ja viņa to pazina, tad arī viņš varēja pazīt misis Dēvisu. Vēl vairāk. Viņš varēja saprast, ka ir atpazīts. Ja viņa to pateica Gormanam, tad vajadzēja piespiest Gormanu apklust uz visiem laikiem.

Viņš paskatījās uz mani.

—   Jūs man piekrītat, vai ne? Droši vien tā tas viss arī notika.

—   Jā, — es teicu, — piekrītu.

—   Un jūs nojaušat, kas bija šis cilvēks?

—   Nojaušu, bet…

—   Zinu. Mums nav ne mazāko pierādījumu.

Viņš klusēja. Pēc tam piecēlās.

—   Bet mēs pieķersim šo cilvēku, — viņš teica. — Neiedomājaties, ka ne! Zinot, kas viņš ir, daudz ko var izdomāt. Un mēs neapstāsimies neviena šķēršļa priekšā!

Divdesmit trešā nodaļa

STĀSTA MARKS ĪSTERBRUKS

Pēc apmēram trim nedēļām pie «Praierskortas» apstājās mašīna.

No tās izkāpa četri. Viņu vidū arī es. Kopā ar mani bija policijas inspektors Ležēns un policijas seržants Lī. Ceturtais bija misters Osborns, kas ar grūtībām valdīja prieku un satraukumu par to, ka viņam atļauts piedalīties operācijā.

—   Tikai atcerieties — jums jāklusē, — Ležēns viņu brīdināja.

—   Protams, inspektor. Jūs varat uz mani pilnīgi paļauties. Ne vārdiņa nebildīšu.

—   Jā, lūdzu.

—  Es jūtos pagodināts, augstākā mērā pagodināts, kaut arī nesaprotu …

Bet neviens viņam neko nepaskaidroja.

Ležēns piezvanīja pie durvīm un pajautāja pēc mistera Veneiblsa. Četru cilvēku grupa, kas izskatījās kā delegācija, iegāja viesistabā.

Ja ari Veneiblss bija pārsteigts par mūsu vizīti, viņš to neizrādīja. Viņš mūs uzņēma loti galanti. Lai varētu visus labāk pārskatīt, aizripināja tālāk krēslu, un es lieku reizi pabrīnījos par viņa ārienes zīmīgumu — ādamābols, kas staigā šurpu turpu starp vecmodīgas apkaklītes stūriem, novājējušais profils ar plēsīga putna knābim līdzīgo degunu.

—   Priecājos jūs atkal redzēt, Isterbruk. Jūs gandrīz vai esat pārcēlies uz dzīvi mūsu pusē.

Man likās, ka viņa balsī skan ļaunums.

Viņš turpināja:

—   Un, ja nemaldos, policijas inspektors Ležēns? Jāatzīstas, ka esmu ieintriģēts. Pie mums valda tāds klusums, par noziegumu nav dzirdēts. Un pēkšņi ierodas policijas inspektors! Ar ko varu jums pakalpot, inspektor?

Ležēns ļoti mīlīgi atteica:

—   Mums ir kāda lieta, kurā jūs, mister Veneibls, varētu sniegt savu palīdzību.

—   Skan kā romānā, vai nav tiesa? Kādu palīdzību jūs no manis gaidāt?

—   Septītajā oktobrī Veststrītā, Padingtonā, tika nogalināts draudzes mācītājs tēvs Gormans. Pēc manā rīcībā esošajām ziņām — starp 7.45 un 8.15 vakarā jūs atradāties tieši šajā vietā un varējāt redzēt kaut ko svarīgu.

—   Tajā brīdī es atrados tur? Šaubos, ļoti šaubos! Es nekad neesmu bijis šajā Londonas rajonā. Un, ja atmiņa mani neviļ, toreiz es vispār nebiju Londonā. Es laiku pa laikam ierodos Londonā uz interesantām ūtrupēm, kā arī pie ārsta.

—   Pie sera Viljama Dagdeila, ja nemaldos?

Misters Veneiblss viņu nomērīja ar aukstu skatienu.

—   Jūs esat labi informēts, inspektor.

—   Ne tik labi, kā vajadzētu. Bet es esmu vīlies, ka jūs nevarat man palīdzēt, kā biju cerējis. Domāju, ka man jums jāpastāsta, kā tika nogalināts tēvs Gormans.

—    Protams, kā jums tīk. Līdz šim brīdim man nebija nācies dzirdēt par šo cilvēku.

—   Tieši tajā miglainajā vakarā tēvu Gormanu izsauca pie kādas mirējas. Sī sieviete izrādījās ievilkta noziedzīgā organizācijā. Sākumā viņa to neapzinājās, bet pēc tam šādi tādi fakti viņā izsauca aizdomas. Sī organizācija nodarbojas ar nevēlamu cilvēku novākšanu. Protams, par solīdu samaksu.

—   Par jaunu šo ideju nenosauksi, — nomurmināja Veneiblss. — Atceros, Amerikā …

—   Bet dažām viņu darbības īpatnībām nav precedenta.

Sāksim kaut vai ar to, ka šī novākšana visticamāk notiek ar psiholoģisku metožu palīdzību. Upurī tika atmodinātas tā saucamās «nāves alkas».

—   Un cilvēkam nekas cits neatlika kā izdarīt pašnāvību?' Atjausiet piezīmēt, inspektor, ka tas viss izklausās pārāk vienkārši un mīļi, lai būtu patiesība.

—  Runa nav par pašnāvību, mister Veneibls. Nolūkotais upuris mira dabīgā nāvē.

—   Nu, pietiek, pietiek! Vai tiešām jūs tam ticat? Tas nelīdzinās parastajai policijas cietpaurainībai!

—   Acīmredzot, šī organizācija grupējas ap villu «Palsais zirgs».

—   Ak, tagad es sāku saprast. Tad, lūk, kas jūs atvedis uz; mūsu kluso nostūri! Tirza Greja un visas šīs muļķības! Mantā arī nav izdevies noskaidrot, vai viņa pati tic šīm muļķībām vai ne? Bet tas, ka tās ir pilnīgas muļķības, — tas ir skaidrs. Ar viņu kopā dzīvo tās glupā paziņa — medijs. Bet vietējā ragana gatavo viņai pusdienas. Lai ēstu šīs pusdienas, ir jāsaņem visi dvēseles spēki, tā vien skaties, ka zupā neieber indi! Un visa šī jaukā trijotne tiek cienīta visā apkārtnē. Neuzskatiet to par nekaunību, bet tikai nesakiet, ka Skotlendjards vai kas jūs tur atsūtīja uztver to nopietni!

—   Nē, mister Veneibls, mēs tik tiešām to uztveram nopietni.

Viņš klusēja.

—   Cēlonis — saindēšanās ar talliju.

Uz mirkli iestājās klusums.

—   Ko jūs teicāt?

—   Saindēšanās … ar tallija sāli. Ne vairāk un ne mazāk. Vienīgais, kas viņiem bija vajadzīgs, — tas ir ajzsegs. Un kas vēl labāk var kalpot par aizsegu kā pseidozinātnisks psiholoģisks mistrojums — mūsdienīgs žargons un vecas, māņticības! Ar aprēķinu, lai novērstu uzmanību no elementāras indes lietošanas.

—  Tallijs. — Misters Veneibks sabozās. -— Es it kā nekad par to nebūtu neko dzirdējis.

—   Tiešām? Plaši liek lietots pret žurkām, bet dažreiz kā defilators bērniem, kas slimo ar kailo ēdi. Nopirkt to nesagādā nekādas grūtības Starp citu, tallija paciņa ir paslēpta jūsu oranžērijā.

—   Manā oranžērijā? Neticami!

Bet tā ir. Mēs to atdevām ekspertīzei.

Veneiblss satraucās.

—   Kāds to man ir slepeni nolicis! Es par to neko nezinuf Pavisam neko!

—   Tik tiešām? Jūs taču esat turīgs cilvēks, mister Veneibls, vai ne?

—   Kāds taru sakars ar mūsu sarunu?

—   Kā es dzirdēju, nesen nodokļu departaments jums uzbāzies ar netaktiskiem jautājumiem? Par jūsu ienākumu avotu.

—   Visu Anglijā dzīvojošo nelaime, bez šaubām, ir vietējā nodokļu sistēma. Es nopietni domāju, vai man nepārcelties dzīvot uz Bcrmudu salām.

—   Domāju, ka tuvākajā laikā jums tas neizdosies.

—   Tie ir draudi, inspektor? Ja tā, tad …

—   Nē, nē, mister Veneibls. Tās ir tikai personīgās domas. Gribat dzirdēt, kā šī banda strādāja?

—   Jūs acīmredzot nevarat vien to sagaidīt?

—   Noorganizēts viss bija ļoti labi. Ar finansu jautājumiem nodarbojās no korporācijas padzītais advokāts 3redlijs. Viņa kantoris atrodas B'-rmingemā. Nākamie klienti ierodas pie viņa un nodibina lietišķus kontaktus. Tas ir — ar viņiem noslēdz derības, vai cilvēks nomirs noteiktā dienā. Kaislīgais derību cienītājs misters Bredlijs parasti ir pesimistiski noskaņots. Savukārt klients nākotnē raugās ar rožainām cerībām. Kad misters Bredlijs vinnē derības, nauda jāmaksā nekavējoties — citādi iespējami visādi nepatīkami starpgadījumi. Ar to arī beidzas mistera Bredlija funkcijas. Viņš tikai noslēdz derības. Vienkārši, vai ne?

Pēc bm klients apmeklē «Palso zirgu». Tirza Greja un viņas draudzenes organizē izrādi, kas uz viesi atstāj vajadzīgoiespaidu. Bet tikmēr aiz kulisēm norisinās, lūk, kas.

Vairākas sievietes — pircēju pieprasījuma pētīšanas firmas pārbaudītas darbinieces — tiek nosūtītas uz attiecīgo rajonu ar anketu: «Kādai maizei jūs dodat priekšroku?», «Kādiem tualetes piederumiem, kosmētikai?», «Kādas nomierinošas mikstūras lietojat? Kādus tonizējošus līdzekļus? Miegazāles?», «Ko lietojat kuņģa darbības traucējumu gadījumā?». Un tā tālāk. Mūsdienās ļaudis ir pieraduši pie tā un reti kad iebilst.

Pēc tam atliek tikai spert pedejo soli — vienkāršu, drosmīgu, bezkompromisa. Tas ir vienīgais solis, ko sper pats visas šīs sistēmas autors. Viņš var ietērpties ekspluatācijas uienesta strādnieka apģērbā vai izlikties, ka interesējas par elektrību vai gāzes skaitītāja stāvokli. Viņš var izlikties par santehniķi, elektriķi, par jebkuru strādnieku. Lai kas viņš ari būtu, viņam vienmēr ir līdzi attiecīgie dokumenti, ja kādam pēkšņi ienāktu prātā tos pieprasīt uzrādīt. Bet vairums gadījumu cilvēki ir_lētticīgi. Lai kādu lomu viņš spēlētu, īstais mērķis ir vienkāršs: apmainīt kādu no produktiem, ko upuris lieto (lūk, te noder anketa!) pret indi tieši tādā pašā iepakojumā. Un tanī laikā viņš var labot caurules, pierakstīt skaitītāja rādījumus, pārbaudīt ūdens spiedienu, bet īstais mērķis ir viens. Izdarījis visu, kas vajadzīgs, viņš aiziet un nekad vairs tajā rajonā nerādās.

Vairākas dienas nekas nenotiek. Bet agri vai vēlu upurim parādās slimības simptomi. Izsauc ārstu, bet viņam nav nekāda pamata domāt par kaut ko īpašu. Uzdodot jautājumus, ko pēdējā laikā ēdis vai dzēris slimnieks, viņš nevar šaubīties par parastajiem produktiem, kurus pacients vienmēr lietojis.

Jus, mister Veneibls, jūtat šīs shēmas izsmalcinātību? Vienīgais, kas zina par bandas vadoņa rīcību, ir pats bandas vadonis. Neviens nevar viņu nodot.

—   No kurieņes jūs ņēmāt tik izsmejošu informāciju? — misters Veneiblss pieklājīgi, bet ziņkārīgi pajautāja.

—   Kad mums par kādu rodas aizdomas, mēs izmantojam dažādas izziņas metodes.

—   Nopietni? Piemēram, kādas?

—   Nav vērts iedziļināties sīkumos. Bet eksistē, piemēram, fotoaparāts. Dažādi viltīgi paņēmieni, kā mēs to izmantojam. Cilvēku var nofotografēt arī tad, kad viņš pats to nemaz nezina. Mums, piemēram, ir brīnišķīgas kombinezonā tērpta ekspluatācijas dienesta strādnieka, santehniķa un tā tālāk fotogrāfijas. Var izmantot liekas ūsas, ieliekamo žokli un tamlīdzīgi, bet mūsu varoni bez grūtībām atpazina Marka īsterbruka … tas ir, misis Ketrina Korigana, pēc tam arī kāda Edīte Biriza. Sī atpazīšana ir viena interesanta lieta, mister Veneibls! Lūk, piemēram, šeit klātesošais džentlmenis, misters Osborns, rautin raujas liecināt tiesā, ka redzējis jūs sekojam tēvam Gormanam pa Bārtonstrītu septītajā oktobrī ap astoņiem vakarā.

—   Bet es tiešām jūs redzēju! — Misters Osborns paliecās uz priekšu un viss trīcēja no uzbudinājuma. — Es jūs precīzi aprakstīju!

—   Manupāt, pat pārāk precīzi, — Ležēns teica. — Tāpēc, ka tajā vakarā jūs neredzējāt misteru Veneiblsu. Un jūs nestāvējāt savas aptiekas durvīs. Jūs pats gājāt pa ielas pretē

jo pusi un sekojāt tēvam Gormanam līdz pagriezienam uz Veststrītu. Pēc tam arī jūs nogriezāties Veststrītā un viņu nogalinājāt.

—   Ko? — misters Zakeraija Osborns iesaucās.

Tas varēja likties smieklīgi. Tas arī bija smieklīgi. Atkāries apakšžoklis, šaudīgs skatiens…

Mister Veneibls, atļausiet jūs i_epazīstināt ar misteru Zakeraiju Osbornu, aptiekāru, kurš kādreiz dzīvoja Bārtonstrītā, Padingtonā. Jūs īpaši par viņu ieinteresēsieties, kad uzzināsiet, ka tieši misters Osborns, kuram mēs jau ilgāku laiku sekojam, nolika jūsu oranžērijā paciņu ar tallija sāli. Nezinādams par jūsu slimību, viņš uzjautrinājās, ka ir pārvērtis jūs briesmīgā noziedzniekā. Būdams ne tikai stūrgalvīgs, bet arī stulbs cilvēks, viņš atsacījās atzīt, ka šāvis tukšumā.

—   Stulbs? Jūs uzdrīkstaties nosaukt mani par stulbu? Ja jūs tikai zinātu…. ja jums būtu kaut mazākā saprašana, ko es esmu izdarījis … uz ko es esmu spējīgs … es …

Osborns viss kratījās, un siekalas šķīda uz visām pusēm.

Ležēns, piemiedzis acis, viņu pētoši vēroja. Tā zvejnieks novērtē noķerto zivi.

—   Nevajadzēja iedomāties, ka jūs esat par visiem gudrāks, — viņš pārmetoši teica. — Ja jūs būtu klusi sēdējis un nebāzis laukā degunu no savas aptiekas, es patlaban nebūtu šeit un nebrīdinātu jūs, ka katrs jūsu vārds tiek ierakstīts un …

Sajā brīdī misters Osborns iekliedzās.

Divdesmit ceturtā nodaļa

STĀSTA MARKS ISTERBRUKS

—   Klausieties, Ležēn, man jums jāuzdod daudz jautājumu.

Visas formalitātes bija beigušas, un Ležens varēja pievērsties man. Mēs sēdējām pie diviem lieliem alus kausiem.

—   Jā, mister Isterbruk? Domāju, ka jums tas bija negaidīti.

—   Protams. Manas domas bija koncentrējušās uz misteru Veneiblsu. Bet jūs man ne reizi pat neieminējāties…

289

—   Es nevarēju atļauties mājienus, mister Isterbruk. Tāda spēle jāspēlē, nevienam neatklājot kārtis. Nevar noliegt viņa viltību. Bet trumpju mums bija maz. Tāpēc ar mistera Ve-

19-1180

neiblsa palīdzību nācās sarīkot šo izrādi. Iemānīt Osbornu un negaidīti izvirzīt apsūdzību cerībā viņu apstulbināt. Un plāns izdevās.

—   Viņš ir nenormāls? — es vaicāju.

—   Es teiktu, ka pēdējā laikā viņš nejutās pats savā ādā. Sākumā tas, protams, bija pavisam cits cilvēks, bet tādas lietas nepaiet secen bez pēdām. Es domāju -slepkavības. Jūti sevi stipru un neievainojamu. Visvarenu kā Dievs. Bet būtībā — nekā tamlīdzīga. Noskaidrojas, ka tu esi vienkārši nelabojams nelietis. Un, kad tev to pasaka, tava patmīlība ir ievainota. Tu sāc kliegt un gvelzt visādas aplamības, lielīties ar to, ko esi izdarījis un cik viltīgs esi bijis. īsāk sakot, jūs to visu redzējāt.

Es piekrītoši pamāju.

—   Tātad jūs ar Veneiblsu bijāt vienojušies, — es teicu.

—   Kā viņš attiecās pret sadarbības ideju?

—  Manuprāt, tā viņu uzjautrināja, — Ležēns sacīja — Bez tam viņam netrūka nekaunības runāt par kaut ko tamlīdzīgu kā pakalpojums pret pakalpojumu.

—   Ko viņš gribēja teikt ar šo noslēpumaino frāzi?

—   Vispār jau man nevajadzētu jums to stāstīt, bet lai tas paliek starp mums. Pirms astoņiem gadiem notika vesela sērija banku aplaupīšanu. Katrā no tām bija jūtams viens un tas pats rokraksts. Un noziedzniekiem izdevās aizbēgt. Laupīšanu vadīja kods, kas pats tajā konkrēti nepiedalījās. Bandas vadonis nopelnīja veselu kaudzi naudas. Kas ir šis vadonis — mums bija aizdomas, bet pierādīt mēs to nevarējām, īpaši finansu jomā. Un viņam pietika veselā saprāta nekad nemēģināt atkārtot savus panākumus. Vairāk es neko neteikšu. Viņš bija blēdis, bet ne slepkava. Dzīvību tas nevienam nav atņēmis.

Es atkal atgriezos pie domas par Zakeraiju Osbornu.

—   Jūs Osbornu vienmēr turējāt aizdomās? — es vaicāju.

—   No paša sākuma?

—   Kā lai jums pasaka … Viņš visu laiku piesaistīja sev uzmanību, — atbildēja Ležēns. — Un tiešām — ja viņš būtu sēdējis savā aptiekā un nebāzis laukā degunu, nevienam pat prātā nebūtu ienācis, ka cienījamais farmaceits misters Zakeraija Osborns ir iejaukts šajā lietā. Bet, lai cik tas arī smieklīgi būtu, noziedznieki nav uz to spējīgi. Liekas — kas varētu būt ēl vienkāršāk kā sēdēt savās mājās drošībā! Bet viņiem visu laiku iekšā kaut kas vārās. Un nekādi nevar saprast, kāpēc.

—   Nāves alkas, — es izvirzīju skaidrojumu. — Viens no variantiem, par ko runāja Tirza Greja.

—   Jo ātrāk jūs izmetīsiet no galvas Tirzu Greju un visu, ko viņa teica, jo labāk, — no sirds sacīja Ležēns. Pēc tam domīgi piebilda: — Nē, iemesls, manuprāt, ir vientulība. īgnums, ka tu, lūk, esi tik veikls zellis, bet nav neviena, kam ar to palielīties.

—  Jūs tā arī nepateicāt, kad tieši sākāt turēt viņu aizdomās, — es atgādināju.

—   Uzreiz, kad viņš sāka melot. Mēs lūdzām visus, kas tajā vakarā redzējuši tēvu Gormanu, atnākt un sniegt liecības. Misters Osborns tās deva, un tie bija skaidri redzam meli. Viņš bija redzējis cilvēku, kas sekoja tēvam Gormanam, sīki viņu aprakstīja, bet redzēt to pāri ielai miglainā vakarā bija neiespējami. Profilā līko degunu viņš vēl varēja saskatīt, bet nekādā gadījumā — ādamābolu. Tad viņš arī sāka plātīties. Protams, mistera Osborna meli varēja būt ari absolūti nevainīgi. Viņš varēja vienkārši pūst miglu acīs. Ļoti cilvēcīga rakstura īpašība. Bet tas lika man pamatīgāk papētīt misteru Osbornu, un viņš izrādījās visai interesanta personība. Daudz stāstīja par sevi. Tas no viņa puses bija ļoti neuzmanīgi. Viņš pats sevi raksturoja kā cilvēku, kas vienmēr tiecies iegūt stāvokli sabiedrībā. Sekot tēva pēdās tas negribēja_ un izmēģināja spēkus uz skatuves, bet acīmredzot bez panākumiem. Iespējams, ka tieši tāpēc viņš nevarēja samierināties ar izpildītāja lomu. Neviens nedrīkstēja diktēt, kā jāspēlē loma! Var jau būt, ka, stāstot par savu sapni uzstāties tiesā par liecinieku pret indētāju, kas iegādājies viņa aptiekā indi, viņš bija pietiekami atklāts. Uzskatu, ka viņš daudz par to domāja. Mēs, protams, nezinām, kādā brīdī viņš nāca pie slēdziena, ka pats var kļūt par izcilu noziedznieku. Tik veiklu, lai vienmēr spētu izvairīties no soda.

19*

291

Bet tie ir tikai minējumi. Atgriezīsimies pie pirmsākumiem. Mani ieinteresēja tā cilvēka raksturojums, ko Osborns bija ieraudzījis tajā vakarā. Bija skaidri saprotams, ka viņš aprakstīja reālu personu, ko kādreiz tiešām bija redzējis. Zināt, izdomāt cilvēka ārieni ir bezgala grūti. Acis, degunu, pazodi, augumu un tā tālāk. Pamēģiniet — un jūs tūliņ sapratīsiet, ka aprakstāt kaut kur jau redzētu cilvēku — tramvajā, vilcienā vai autobusā. Pēc visa spriežot, Osborns aprakstīja cilvēku ar neparastu ārieni. Pieļauju, ka viņš Veneiblsu varēja redzēt Bornmutā, kad tas brauca savā mašīna.

Veneiblsa izskats viņu pārsteidza. Ja tas tā ir bijis, tad Osborns varēja arī neievērot, ka viņš ir invalīds.

Otrs iemesls, kāpēc es ieinteresējos par Osbornu, bija viņa profesija — aptiekārs. Es domāju, ka mūsu uzvārdu saraksts var būt saistīts ar narkotiku tirdzniecību. Minējums neapstiprinājās, un es aizmirsu par Osbornu, ja vien viņš pats tik ļoti nebūtu vēlējies nenoiet no skatuves. Acīmredzot viņš gribēja zināt, kādi ir mūsu panākumi, un tāpēc uzrakstīja vēstuli, ka redzējis šo cilvēku labdarības pasākumā Mačdīpingā. Viņš vēl joprojām nezināja, ka Veneiblss ir paralizēts. Un pat tad, kad viņš to uzzināja, viņam nepietika veselā saprāta stāvēt klusu. Tas liecināja par viņa godkārību. Tipiska noziedznieka godkāre. Viņš ne uz mirkli nevarēja pieļaut domu, ka ir kļūdījies. Un kā pēdējais muļķis turpināja izvirzīt vienu teoriju dumjāku par otru. Es aizbraucu pie viņa uz Bornmutu, un tas izrādījās ārkārtīgi interesanti. Viņa kotedžas nosaukums ir visai zīmīgs. «Everests» — lūk, kā viņš nosaucis savu māju. Un viesistabā pakāris gleznu ar Everestu. Viņš man stāstīja,ka interesējas par ekspedīcijām uz Himalajiem. Bet īstenībā tas bija tikai lēts kalambūrs: Everest[4] — nosaukums, kas saistīts ar viņa darbību — par labu samaksu sniegt cilvēkiem mūžīgu mieru .. . Nākas atzīt, ka pati ideja bija lieliska. Un noorganizēts viss bija ārkārtīgi veikli — Bredlijs Birmingemā, Tirza ar saviem seansiem Mačdīpingā. Un kas varētu turēt aizdomās misteru Osbornu, nekādi nesaistītu ne ar Tirzu Greju, ne ar Bredliju, ne ar pašu upuri? Kas attiecas uz darbības mehānismu, tad farmaceitam tas nesagādā nekādas grūtības. Un vispār, kā jau teicu, ja Osbornam būtu pieticis veselā saprāta stāvēt klusu …

—   Bet ko viņš darīja ar naudu? — es vaicāju. — Droši vien vi,ņa galamērķis taču bija nauda.

—   Jā, viņš visu darīja naudas dēļ. Bez šaubām, viņš kala grandiozus plānus par ceļojumiem un izpriecām, kurām varēs ļauties, kad būs kļuvis bagāts. Bet viņš, protams, nebija līdzīgs tam cilvēkam, par kādu sevi iedomājās. Domāju, ka pēc katras izdarītās slepkavības viņš jutās arvien spēcīgāks. Atkal un atkal izvairoties no soda, viņš it kā izbaudīja šo spēku. Un, kas ir vēl būtiskāk, viņam patika iedomāties sevi uz apsūdzēto sola. Lai velns mani sasper, ja tas tā nav! Un kā nu ne — galvenā persona, visu skati pievērsti tikai viņam!

—   Bet ko viņš darīja ar naudu? — es centos izzināt.

—  Ak, tas ir ārkārtīgi vienkārši, — Ležēns teica, — kaut arī es par to nebūtu iedomājies, ja nebūtu redzējis viņa mājokli. Viņš bija neiedomājami skops. Viņš mīlēja naudu un sapņoja par naudu, bet ne, lai to tērētu. Viņa māja bija iekārtota visai pieticīgi — ar lietām, kas pirktas lētās izpārdošanās. Viņš nemīlēja tērēt naudu, bet mīlēja naudu naudas dēļ.

—   Jūs gribat teikt, ka viņš to noguldīja bankā?

—   Nē, — teica Ležēns. — Es domāju, ka mēs to atradīsim viņa mājā zem grīdsegas.

Gan Ležēns, gan es klusējām, un šajā brīdī es domāju par mistera Osborna dīvaino raksturu.

—   Korigans, — domīgi piezīmēja Ležēns, — saka, ka tas viss saistīts ar kaut kādiem iekšējās sekrēcijas dziedzeriem, ar

3. DETEKTĪVU IZLASE!

I ' . AGATAS KRISTI kriminālromāns Iepazīsieties ar itāliešu mafiju Ceļosiet apkārt pasaulei kopā ar slepkavu

RIGAS komercbanka

JŪSU RlCIBA IR 10,5 MILJONI APKALPOŠANAS PUNKTI 200 VALSTIS

VISA KREDĪTKARTE — DROŠI, ĒRTI, IZDEViGI

RIGAS KOMERCBANKA tr 323367 a 212362

to paaugstinātu vai pazeminātu aktivitāti — nekad nevaru īsti atcerēties. Bet es esmu parasts cilvēks un tāpēc uzskatu, ka viņš ir parasts nelietis. Un, kas mani satriec un par ko es vienmēr brīnos, ka gudrs cilvēks pēkšņi kļūst par tādu muļķi.

—   Rūdītu noziedznieku, — es teicu, — vienmēr iedomājas kā spēcīgu personību, ļaunuma ģēniju.

Ležēns papurināja galvu.

—   Nebūt ne, — viņš teica. — Ļaundarī nav nekā no pārcilvēka, viņš ir necilvēks. Mūsu noziedznieks ir no tiem, kas grib būt svarīga persona un cieš sakāvi tieši tāpēc, ka ir un paliek necilvēks.

Divdesmit piektā nodaļa

STĀSTA MARKS ĪSTERBRUKS

Mačdīpingā viss bija mierīgi.

Roda bija aizņemta ar suņu ārstēšanu. Kā es sapratu, tad šoreiz vaininieces bija cērmes. Kad es ienācu, viņa uz mani paskatījās un pavaicāja, vai es negribētu piedalīties. Atteicies pajautāju, kur ir Džindžera.

—   «Palsajā zirgā».

—   Ko?

—   Viņa teica, ka esot kaut kādas darīšanas.

—   Bet māja ir tukša!

—   Es 7s inu.

—   Viņa pārpūlēsies! Viņa vēl nav īsti vesela!

—   Ko jūs šaudāties, Mark? Ar Džindžeru viss ir kārtībā. Vai jūs redzējāt jaunāko misis Oliveras grāmatu? Tā saucas «Baltais kakadu». Tā ir tur, uz galdioa.

—   Lai Dievs svētī misis Oliveru! Un Edīti Binzu kopā ar viņu!

—   No kurienes uzradusies vēl kaut kāda Edīte Binza?

—   Sī sieviete identificēja fotogrāfiju. Un uzcītīgi aprūpēja manu nelaiķa krustmāmiņu.

—  Jūs burtiski murgojat. Kas ar jums noticis?

Neko neatbildējis, es devos uz «Palso zirgu». Netālu no villas satiku misis Denu Kaltropu.

Viņa mani kaismīgi apsveica.

—   Es vienmtr zināju, ka esmu glupa, — viņa teica. — Bet nezināju, ka tādā pakāpē. Es uzķēros uz ārišķībām.

Un viņa pamāja ar roku bijušās iebraucamās vietas virzienā. Tā tagad bija tukša un mirdzēja rudens saules staros.

—   Ļaundarība tur nekad nav mitinājusies, vismaz ļaundarība, kā mēs to sapratām. Nekādas pārdabiskas saites ar velnu, nekādas melnās maģijas visā tās krāšņumā. Salona cirks naudas dēļ plus nevērīga attieksme pret cilvēka dzīvību. Lūk, kur īstā ļaundarība! Un nekā diža un varena — viss sīki un nožēlojami.

—   Jūs un inspektors Ležēns runājat apmēram vienu un to pašu.

—  Man patīk šis cilvēks, — teica misis Dena Kaltropa. — Bet iesim uz «Palso zirgu» un sameklēsim Džindžeru.

—   Ko viņa tur dara?

—   Sameklēsim viņu.

Mēs iegājām pa zemajām durtiņām. Iekšā stipri smirdēja pēc ožamā spirta. Džindžera ņēmās ap lupatām un pudelēm. Kad mēs ienācām, viņa pacēla acis. Viņa vēl bija ļoti bāla un vāja, ap galvu aptītā šalle sedza nepilnīgi ataugušos matus. Iepriekšējās Džindžeras bāla ēna.

—   Ar viņu viss kārtībā, — teica misis Dena Kaltropa, it kā lasīdama manas domas.

—   Skatieties! — uzvaroši iesaucās Džindžera.

Un parādīja mums veco izkārtni, ko patlaban restaurēja. Gadu gaitā sakrājušies netīrumi bija novākti, un tagad bija redzama jātnieka figūra — smaidā atņirdzies skelets spīdināja savus kaulus.

Man aiz muguras atskanēja misis Kaltropas balss. Viņa nodeklamēja:

—   «Un es redzēju, un raugi, palss zirgs, un, kas uz tā sēdēja, tam bija vārds: nāve; un elle tam gāja pakaļ . ..»'

Pāris minūšu mēs klusējām, bet pēc tam misis Dena Kaltropa, kas nebaidījās pateikt kaut ko nevietā, nomurmināja: «Protams.» Nomurmināja to tāda cilvēka balsī, kas kaut ko izmet atkritumu kurvī.

—   Man jāskrien, — viņa piebilda. — Man ir māmiņu sanāksme.

Durvīs viņa apstājās, pamāja ar galvu Džindžerai un negaidot teica:

—   Jūs kļūsiet laba māte.

Džindžera nez kāpēc nosarka.

—   Džindžer, — es teicu, — jūs piekrītat?

—   Kam piekrītu? Kļūt par labu māti?

—   Jūs zināt, par ko es runāju.

—  Varbūt arī zinu. Bet es gribētu, lai piedāvājums tiktu izteikts, ievērojot visas formalitātes.

To es arī izdarīju.

Pēc nelielas pauzes Džindžera pavaicāja:

—   Jūs esat pilnīgi pārliecināts, ka negribat precēt Hermiju?

—   Ak Dievs! — es iesaucos. — Pilnīgi aizmirsu!

Es izvilku no kabatas vēstuli.

—   To atnesa pirms trim dienām, un tajā ir vaicāts, vai es negribētu ar viņu kopā apmeklēt «Veltas pūles mīlā»2 «Old Vic Theatre».

Džindžera man izņēma no rokām vēstuli un saplēsa.

—   Ja jūs kādreiz gribēsiet apmeklēt «Old Vic Theatre», — viņa teica, — uz turieni jūs iesiet kopā ar mani!

, i

KAS neriske, tas nevinne! Jūs riskējat?

Esat sportists? Policists? Ugunsdzēsējs? Zemessargs? Ūdenslīdējs?… Neuztraucieties!

Droši griezieties apdrošināšanas sabiedrībā

«Polise»

Jūsu dzīvības un veselības apdrošināšana ar visizdevīgākajiem noteikumiem.

Adrese: Kr. Barona ielā 99 Rīga LV-1012

Telefons Fakss: 271521

Džons Diksons Kars. imperatora tabakdoze

romāns

.

1. NODAĻA

Evas Nīlas un Neda Etvuda laulību izšķīra bez kavēšanās. Arī Evas bažas, ka šķiršanās iemesls — Neda sakars ar populāru tenisisti varētu sabiedrībā sacelt tenku vilni, izrādījās nepamatotas. Iespējams tāpēc, ka viņi gan laulājās, gan šķīrās Parīzē un angļu prese šos notikumus atspoguļoja vienīgi īsziņās. Turklāt Evas un Neda kopdzīve ritēja ārpus Londonas burzmas omulīgā ligzdiņā tolaik modernā Francijas kūrortā Labandeletā. Paziņas mazliet pavīpsnāja, mazliet patrina mēles, un ar to tracis bija galā.

Tomēr laulības šķiršanas process Evai šķita pazemojošs. Riebīga procedūra. Parasti mierīga un bezrūpīga, viņa juta, ka kļūst gandrīz par histēriķi. Un šie mūžīgie atgādinājumi par viņas ārieni . . .

—   Precoties ar Nedu, viņai gan vajadzēja zināt, kas viņu sagaida, — teica viena dāma.

—   Vai tiešām jūs domājat, ka yainīgs ir tikai Neds? Ja ir 1āds izskats kā viņai? — piebilda otra.

Nesen Evai palika divdesmit deviņi gadi. No tēva, kas ļoti lepojās ar meitu, viņa jau divdesmit gadu vecumā mantoja ienesīgu papīra rūpnīcu Lankašīrā. Vēl pēc pieciem gadiem viņa apprecējās ar Nedu Etvudu, jo a) viņš bija visai izskatīgs, b) viņa vienatnē garlaikojās, c) Neds nepārtraukti draudēja izdarīt pašnāvību, ja viņa nekļūs tā sieva.

Bezrūpīgā un labsirdīgā Eva patiešām atstāja bīstamas siržu lauzējas iespaidu. Vandomas laukuma modes karaļi bez pūlēm pārvērta viņu liktenīgajā Kirkē. Stalto stāvu kronēja mirdzošs kastaņbrūnu matu vainags, kas atsauca atmiņā Edvarda Septītā galma izsmalcināto greznību. Burvīgā rožaini •caurspīdīgā sejas krāsa, rotaļīgais smaids lūpu kaktiņos un lielās, pelēkās acis šo iespaidu vēl paspilgtināja.Franči viņas valdzinājumam nespēja turēties pretī. Apburts šķita arī tiesnesis, kas šķīra viņas laulību.

Francijas likums paredzēja, ka pirms galīgā sprieduma pasludināšanas abas puses jāmēģina samierināt. Evai uz mūžīgiem laikiem iespiedās atmiņā aprija medaini saldais rīts Versaļas tiesneša kabinetā.

Rosīgais un sirsnīgi atklātais tiesnesis bija neiedomājami teatrāls.

—  Madamei — viņš sauca. — Mesjē! Iekams nav par vēlu, aicinu jūs apdomāties!

Kas attiecas uz Nedu Etvudu …

Šķita, ka viņš ir pati nevainība. Iepriekšējās nakts uzdzīve nebija atstājusi nekādas pēdas viņa starojošajā pievilcībā, pret kuru arī tagad Eva nespēja palikt vienaldzīga. Viņa grēku nožēla neradīja nekādas šaubas. Lai gan jau krietni pāri' trīsdesmitiem, Neds joprojām izskatījās žilbinoši jauns, zilāsacis s.tarot staroja. Pie visa jau ir vainīga tieši šī viņa sasodītā pievilcība, Eva domāja.

—   Vai man būtu jāatgādina laulības svētums? — tiesnesis jautāja.

—   Lūdzu, tikai to ne, — izbijās Eva.

—   Ja man izdotos jūs abus pārliecināt.. .

—   Mani nevajag pārliecināt, — Neds aizžņaugtā balsī pārtrauca. — Es nemaz negribu šķirties.

Tiesnesis izslējās.

—   Klusējiet, mesjē! Jūsu vaina ir pierādīta. Tāpēc jums jālūdz kundzei piedošana.

—   Es jau ari gribu to darīt, — Neds atsaucās. — Varu pat viņas priekšā mesties uz ceļiem.

Tiesnesis, glaudīdams vaigubārdu, raudzījās viņā ar cerību. Neds bija neatvairāms. Un viņam pietika prāta. Evai pēkšņi 1 i kās, ka nekad netiks no viņa vaļā.

—   Prāvas līdzatbildētāja, — tiesnesis slepus ielūrēja papīros, — kāda Bulmere Smita …

—   Eva, goda vārds, man uz viņu ir nospļauties!

Eva nogurusi atvairījās:

—   Mēs taču par visu esam vienojušies, vai nav tiesa?

—   Betsija Bulmere Smita ir muļķa zoss un palaistuve. Nesaprotu, kā varēju ar viņu sapīties. Ja tu esi greizsirdīga …

—   Kāda tur greizsirdība! Es tikai gribētu redzēt, kā tu niknumā uz viņas delma dzēstu savas cigaretes. Interesanti, kā viņa uz to reaģētu?

Neda sejā parādījās nepatiesi apvainota bērna izteiksme.

—   Tad re, kas ir īstais iemesls! Eva, patiešām …

—   Muļķības. Tu labi zini, ka es vienkārši gribu pēc iespējas ātrāk visu izbeigt.

—   Es toreiz biju piedzēries un galīgi zaudējis sajēgu.. .

—   Nekulsim tukšus salmus, Ned. Es jau teicu, ka tas nekonedos.

—   Un tomēr — kāpēc tu pret mani tik slikti izturies?

Eva sēdēja pie liela rakstāmgalda ar milzīgu tintnīcu uz ta. Neds uzlika plaukstu viņas rokai. Abi sarunājās angliski. Mazais tiesnesis nenieka ne_saprata, samulsis dīdījās, krekšķināja un beidzot sāka ar pārspīlētu interesi aplūkot virs rakstāmgalda uzkārto gleznu. Neda tvēriens kļuva arvien uzmācīgāks. Eva iztrūkās: ja nu viņu ar varu taisās piespiest atgriezties pie vīra?

Savā ziņā Neds runāja patiesību. Viņā apbrīnojamā veidā sadzīvoja rosīgs prāts, apburoša pievilcība ar maza bērria; neapzināto nežēlību.

Šī nežēlība, kura reizēm pārtapa liekulīgā moralizēšanā,, ja vien Eva gribētu, būtu pietiekams iemesls laulības šķiršanai TaČM laulības pārkāpšanas fakts bija iedarbīgāks. Diezgan. Pietiek. Eva drīzāk nomirtu nekā sāktu tiesā klāstīt visas ar Nedu saistītās kopdzīves nedienas.

—   Laulība, — iiesnesis uzrunāja gleznu virs rakstāmgalda, — ir vīrieša un sievietes laimes osta.

—   Eva, esi tik labiņa un atļauj man vēl pēdējo reizi laboties, — Neds lūdzās.

Savulaik kādās viesībās sastapts psihologs amatieris apgalvoja, ka Evu ir ārkārtīgi viegli ietekmēt. Taču visam ir savas robežas.

Neda pieskāriens šoreiz viņu sadusmoja. Var jau būt, ka Neds savā veidā viņu mīl. Vienu brīdi viņa gandrīz bija gatava teikt «jā», lai izbeigtu šo tērpinā-anu. Tomēr laikus attapās. Tas nozīmētu atgriezties pie Neda, pie viņa izlaidības, pie mūžīgās sastapšanās ar viņa drauģeļiem, pie tās netīrības sajūtas, no kuras ne ar kādiem līdzekļiem nevar tikt vaļā. Eva nezināja: smieties vai raudāt.

—   Man ļoti žēl, — viņa teica un piecēlās. Tiesneša sejā uzplauka cerība.

—   Madame, šķiet, teica …

—   Tukšs numurs, — Neds norūca.

Nu viņš sāks plosīties, Eva šausmās sastinga. Kā vienmēr, kad viņam uzbruka aklās dusmu lēkmes. Bet šoreiz Neds savaldījās. Šķindinādams kabatā sīknaudu, viņš plati pasmaidīja. Acu kaktiņos savilkās jautras grumbiņas.

—   Tu taču joprojām esi manī iemīlējusies. — Neda balss' tonis liecināja, ka viņam par to nav ne mazāko šaubu. — Gan es to tev vēl pierādīšu, — viņš piemetināja. Ievērojis Evas apjukumu, viņš pasmaidīja vēl izaicinošāk. — Pēc kāda laiciņa. Lai tu pagūsti atgūties un apdomāties. Kā tev labāk patiks. Tagad es pazūdu. Bet, kad atgriezīšos . ..

Viņš neatgriezās.

Eva palika dzīvot kūrorta pilsētiņā, paniski baidīdamās no kaimiņu tenkošanas. Taču viņa veltīgi raizējās. Nevienu neinteresēja notikumi villā «Miramara». Labandeletā visi sen bija apraduši ar bagāto iebraucēju izdarībām un anglosakšu azartiskajām spēlēm vietējā kazino.

Ar vasaras tuvošanos Labandeletā ieradās aizvien vairāk atpūtnieku. Kūrorta ēku spilgti krāsotās fasādes sauca atmiņā Volta Disneja filmas. Gaiss virmot virmoja skuju smaržās. Plašajās ielās parādījās daudz vaļēju ekipāžu un automašīnu. Līdzās kazino ēkai iebraucējus ar spilgtām reklāmām centās pievilināt abas galvenās pilsētas viesnīcas — «Pils» un «Britānija».

Eva uz kazino un bāru pusi pat neskatījās.. Viņas nervi bija galīgi čupā pēc neprātīgās kopdzīves ar Nedu Etvudu. Tāpēc viņa vairījās no sabiedrības, lai gan bieži nezināja, ko darīt aiz garlaicības. Reizēm no rītiem viņa vienatnē spēlēja golfu vai arī devās izjādē pa piekrastes kāpām.

Beidzot viņa iepazinās ar Tobiju Louzu.

Kā par spīti, Louzu ģimene dzīvoja tieši pretī Evas villai. Eņģeļu iela bija šaura, to ieskāva baltas un rožainas savrupmājas ar nelieliem dārziem. Tās atradās tik tuvu cita_ citai, ka bez īpašas piepūles varēja ieskatīties pretējās mājas logos. Tādējādi, ja vien bija vēlēšanās, vielu tenkām varēja iegūt atliku likām.

Kopdzīves laikā ar Nedu Eva šad tad bija nevilšus ielūkojusies pretējo kaimiņu logos. Pavecais kungs, kas arī reizumis izbrīnīts pievērsa viņiem skatienu, izrādījās sers Moriss Louzs, Tobija tēvs. Evai patika viņa piemīlīgā savrupnieka seja. Vēl viņa ievēroja rudmatainu meiteni un spirgtu pusmūža dāmu. Bet Tobiju viņa ieraudzīja pirmo reizi tikai golfa •spēles laukumā.

Karstā, klusā jūnija rītā Labandeleta vēl snauduļoja, zaļais lauks mirdzēja rasā, un kāpās augošās priedes sveķaini dvašoja. Eva spēlēja slikti un aizsita bumbiņu pāri kāpai. Saīgusi un izmocīta pēc bezmiega nakts, viņa nosvieda zeme maisiņu ar nūjām. Pietupusies viņa sāka prātot, ka izpestīt bumbiņu. Pārdomas iztraucēja svešas rokas raidīta bumba, kas aizspindza garām Evas ausij un, aplidojusi loku, piezemējās līdzās viņas bumbiņai.

—   Idiots, — Eva skaļi noteica.

Pacēlusi acis, viņa ieraudzīja tuvojamies galīgi apjukušu jaunu vīrieti.

—   Vai dieniņ! — viņš izsaucās. — Es nezināju, ka te vēl kāds ir.

—   Nav vērts uztraukties.

—   Es negribēju jūs iztraucēt. Būtu brīdinājis. Es …

Viņš pienāca klāt un nosvieda zemē maisu, kurā bija vismaz pāris duču nūju. Druknais, ne pārāk glītais un mazliet neveiklais jauneklis atstāja labi audzināta džentlmeņa iespaidu. Evai šķita, ka sen nav redzējusi tik patīkamu sejas izteiksmi. Mazās ūsiņas piešķīra viņam brašuļa izskatu, kas galīgi neatbilda jaunā cilvēka uzvedībai.

Viņš, acu nenovērsdams, lūkojās Evā. Ja vien viņš tik briesmīgi nesarktu!

—   Esmu jūs jau redzējis, — viņš paziņoja.

—  Tiešām? — Eva brīnījās, apzinādamās, ka šobrīd nav labā formā.

Un tad Tobija Louza naivais tiešums panāca to, kam citkārt būtu vajadzīgi ilgi diplomātiski pūliņi.

—   Sakiet, lūdzu, — vai jūs vēl esat precējusies vai arī tikusi vaļā no tās laulības?

Pēc tam viņi golfa partiju pabeidza divatā. Jau otrajā rītā Tobijs Louzs mājiniekiem sajūsmināts klāstīja, ka iepazinies ar apburošu sievieti, kurai bijis nelietīgs vīrs un kuras uzvedība pelna vislielāko cieņu.

Tiesa kas tiesa. Taču parasti līdzīgi paziņojumi jaunu cilvēku vecākus neiepriecina.

Eva domājās labi iepazinusi savu aprindu uzskatus, tāpēc viņai šķita, ka zina, kāda būs Tobija ģimenes reakcija. Tur nu viņi sēdēja pie vakariņu galda ar stingām sejām, reizumis iekāsēdamies, tad nevērīgi iesaukdamies: «Patiešām, Tobij?» — līdz piebilda, ka nebūtu slikti paskatīties uz tādu pilnību. Ģimenes dāmas — lēdija Louza un Tobija māsa Dženisa — viņu droši vien saņems ar vāji maskētu naidīgumu.

īstenība viņu satrieca.

Eva tūdaļ tika uzņemta ģimenes klēpī. Jau pēc pāris pārmītiem vārdiem kļu,va skaidrs, ka viņi sadraudzēsies. Reizēm tā notiek. Pat aprindās, ko tik spoži izsmēja Neds Etvuds. Evas biklums izkusa kā ledus siltā saulītē, un jaunā sieviete pat izbijās, cik labi viņa jūtas.

305

Tobija mātei Helēnai Louzai Eva uzreiz iepatikās. Divdesmitčetrgadīgā rudmate Dženisa atklāti pauda sajūsmu par

20-1180

Evas skaistumu. Pat mazrunīgais tēvocis Bens ar mūžīgo pīpi zobos allaž turēja Evas kanti. Taču visaugstākā atzinība bija tā, ka sers Moriss reizi no reizes interesējās, ko Eva domā par viņa kolekcijas eksponātiem.

Kas attiecas uz Tobiju …

Tobijs bija visai simpātisks jauneklis ar augstu morāli. Tas nav domāts kā pārmetums. Pārliecīgo tikumību līdzsvaroja viņa humora izjūta.

—   Ko lai dara, man tādam ir jābūt, — viņš apgalvoja.

—   Kādam? — Dženisa jautāja.

—   Kā Cēzara sievai, — Tobijs paskaidroja. — Huksona bankas vietējās nodaļas vadītājam jābūt ar nevainojamu reputāciju. Londonas bankās izlaidīgus darbiniekus necieš.

—   Vai citās bankās cieš? — Dženisa interesējās. — Diez vai Francijas bankās piesūcies kasieris, kas zem galda slēpj lustīgas dāmītes, ir parasta parādība?

—   Tā vien šķiet, — Helēna Louza domīgi prātoja, — ka visās pārējās pasaules bankās tieši veicina pļēgurošanu un izvirtību.

—   Huksona banka, — Tobijs nepadevās, — ir viena no visvecākajām Anglijā. Sensenos laikos Huksonu senči tajā pašā ēkā sāka kā zeltkaļi. Tēva kolekcijā ir viena viņu meistarību apliecinoša zelta emblēma.

Kā allaž, kad tika piesaukts sera Morisa vaļasprieks, visi bijīgi apklusa. Lai gan kolekcija bieži ģimenē radīja jautrus brīžus, viņi tomēr atzina, ka starp dažādiem krāmiem tajā var atrast arī patiesi vērtīgus eksponātus.

Kolekcija glabājās iestiklotās vitrīnās otrā stāva kabinetā, plašā telpā ar logiem uz ielu. Sers Moriss tajā pavadīja augus vakarus, ar lupu pētīdams savus dārgumus. Nesenajās ļaunajās dienās Eva un Neds no savas guļamistabas bija lūkojušies, kā aiz pretējā nama neaizslēģotajiem logiem pie rakstāmgalda čurn vecais kungs ar simpātisko seju.

Tās dienas šeit neviens nepieminēja. Louziem tāds Neds Etvuds, šķiet, vispār neeksistēja. Tiesa, reiz sers Moriss it kā garāmejot par viņu ieminējās, bet tūdaļ samulsa un sāka runāt par ko citu. Vienīgi viņa skatienā pavīdēja dīvaina izteiksme.

Jūlija beigās Tobijs Evu bildināja.

Sev par pārsteigumu Eva aptvēra, ka to vien ir gaidījusi.

Viņa bija noilgojusies pēc ļaužu valodu neskartas rāmas laulības ostas, pēc mierīgas, priekpilnas dzīves. Uz Tobiju varēja paļauties. Tiesa, smaidu izraisīja Tobija vēlme reizēm

apieties ar viņu kā ar trauslu kristāla vāzi, bet Eva tieši tāpēc izjuta pret viņu vēl lielāku maigumu.

Labandeleta tolaik lepojās ar omulīgu restorāniņu «Meža šalkas», kur varēja pavakariņot zem raibiem ķīniešu lukturīšiem uz koku ieskautas terases. Tajā vakarā Eva pērļaini sudrabotajā tērpā bija īpaši daiļa. Un Tobijs, viņai pretī sēdēdams un virpinādams pirkstos nazi, necentās tēlot ievērojamu personu. Beidzot viņš saņēmās un metās uz galvas ūdenī:

—   Zinu, ka neesmu jūsu cienīgs (to dzirdot, Neds Etvuds nobeigtos no smiekliem!), bet es jūs bezgalīgi mīlu un ceru, ka man izdosies darīt jūs laimīgu.

—  Hallo, Eva! — kāds no koku pavēņa viņai uzsauca. Šausmu pilnu mirkli šķita, ka tā ir Neda Etvuda balss.

Taču tas bija tikai viens no viņa drauģeļiem. Parasti sezonas laikā viņi «Meža šalkās» neiegriezās. Ātri kaut kur iekoduši, viņi steidzās uz kazino, lai tur augu nakti nīktu pie ruletes. Ņirdzīgo seju Eva pazina, bet tipa vārdu neatcerējās.

—   Uzdejosim? — medainā balsī aicināja Bezvārda kungs.

—   Pateicos. Es šovakar nedejoju.

—   Pardon, — Bezvārdis nomurmināja un izgaisa.

—   Vai tas ir jūsu draugs? — Tobijs vaicāja.

—   Nē, — Eva sacīja. Orķestris sāka spēlēt pērnajā sezonā populāru valsi. — Viņš ir mana bijušā vīra draugs.

Tobijs nokremšļojās. Iztēlē viņš Evu bija romantizējis, tāpēc katru atgādinājumu par viņas pagātni sajuta kā adatas dūrienu. Patiesībā Eva viņam neko netika stāstījusi par savu iepriekšējo laulību. Vienīgi paskaidroja, ka šķīrusies no Neda raksturu nesaderības dēļ. «Bet vispār viņš ir patīkams cilvēks» — šī garāmslīdošā frāze Tobija flegmātiskajai dvēselei lika mocīties greizsirdībā.

Viņš nokremšļojās vēlreiz.

—   E-ē, kas attiecas uz manu bildinājumu … Varbūt jums vajag apdomāties …

Valša skanas uzvandīja Evā drūmas atmiņas.

—   Es … Es jau teicu, ka neesmu jūsu cienīgs. — Tobijs turpināja ripināt pirkstos nazi. — Bet varbūt jūs varētu dot kādu mājienu, lai es necerētu velti…

Eva pasniedza viņam roku pāri galdam.

—   Jā, — viņa teica. — Jā, jā, jā!

20*

307

Tobijs tā apstulba, ka nespēja izdvest ne skaņas. Beidzot viņš satvēra Evas roku kā vārīgu kristāla trauku, bet tūdaļ palaida to vaļā, sajutis, ka viņus novēro. Viņa dievinošais

skatiens Evu samulsināja. Vai Tobijs maz zina, kas ir sieviete?

—   Nu? — viņa ievaicājās.

Tobijs apdomājās.

—   Manuprāt, derētu vēl iedzert, — beidzot viņš izgrūda. Un apjukumā papurināja galvu. — Zināt, es vēl nekad neesmu bijis tik laimīgs.

Jūlija pēdējā dienā viņi izsludināja saderināšanos.

Pēc divām nedēļām «Plāzas» bārā šo jaunumu Nedam Etvudam pavēstīja Ņujorkā iebraucis paziņa. Neds uz brīdi zaudēja valodu. Pēc tam viņš taisnā ceļā pasūtīja kajīti uz «Normandijas», kas pēc divām dienām devās ceļā uz Eiropu.

2. NODAĻA

Piecpadsmit minūtes pēc pusnakts Neds Etvuds no Kazino bulvāra iegriezās Eņģeļu ielā.

Debesis pāršķēla tālās bākas gaismas strēle. Vienīgi asfalta karstā dvaša atgādināja neseno dienas svelmi. Labandeleta grima snaudā. Tikai nedaudzi klusās sezonas savaldzināti viesi līdz rītausmai nosita laiku pie kazino spēļu galdiem.

Neviens nepamanīja eleganto, jauneklīgo skaistuli mīkstajā platmalē; pēc mazliet streipuļojošās gaitas un glāžainajām acīm varēja likties, ka viņš ir galīgi piesūcies. Bet šajā naktī Neds Etvuds bija skaidrs kā stikliņš. Viņu reibināja jūtu pārmērs. Neds nešaubījās, ka Eva viņu joprojām mīl.

Tiesa, viņam nevajadzēja šovakar uz «Pils» terases plātīties, ka Eva no viņa nagiem neizspruks. Tā bija muļķība. Varēja taču ierasties Labandeletā tikpat nemanāmi kā tagad, kad viņš kaķa soļiem ar durvju atslēgu kabatā tuvojās Evas villai.

Villa «Miramara» atradās Eņģeļu ielas kreisajā pusē. Pa ceļam Neds nevilšus pacēla acis uz pretējās puses namu. Arī Louzu villa bija būvēta no baltiem akmeņiem ar sarkanu kārniņu jumtu, un to, tāpat kā Evas savrupmāju, ieskāva pamatīgs žogs ar dzelzī kaltiem vārtiņiem.

Neds ieraudzīja to, ko bija gaidījis. Pirmais stāvs grima tumsā. Arī otrā stāvā bija apgaismoti tikai tie divi logi, aiz kuriem atradās sera Morisa Louza kabinets. Slēģi atvērti, aizkari neaizvilkti.

—   Kā vienmēr, — Neds skaļi noteica un ievilka krūtīs smaržīgo piejūras gaisu.

Nebaidīdamies, ka vecais kungs viņu varētu pamanīt, Neds tomēr centās būt kluss kā pelīte. Viņš bez trokšņa atvēra Evas dārza vārtus un devās uz parādes durvīm. Izņēma atslēgu no kabatas. To viņš glabāja kā piemiņu no vecajiem, sirdij tīkamajiemL vētrainajiem laikiem, kad vēl jutās kā saimnieks šinī mājā. Vēlreiz dziļi ieelpojis, viņš klusībā pielūdza pagānu dievus un saskaņā ar izstrādāto plānu devās iekšā.

Nez vai Eva jau guļ? Villas tumšie logi neko nenozīmēja. Viņa allaž ar krēslas iestāšanos cieši jo cieši aizvilka visus aizkarus. Priekšnamā arī bija tumšs. Vienīgi visiem franču mitekļiem raksturīgais mēbeļu lakas un kafijas smaržas kokteilis vēl vairāk uzvandīja tīkamās pagātnes atmiņas. Uz pirkstgaliem viņš aiztaustījās līdz trepēm un sāka kāpt uz otro stāvu.

Ar graciozām bronzas margām rotātās trepes vijās cieši gar sienu. Slāvos pakāpienus klāja ar gadu gaitā nodilušiem vara stienīšiem nostiprināts paklājs. Cik reizes viņš bija zadzies augšup pa šīm trepēm! Un vienmēr centies ieklausīties pulksteņa tikšķos un apvaldīt mežonīgos sirds pukstus. Jo ļoti mīlēja Evu un baidījās, ka varētu tikt piekrāpts. Trepju augšgalā viens no stienīšiem bija atsprucis vaļā. Nedam bieži aiz tā aizķērās kāja, un reiz1 pat viņš auroja, ka tādēļ lauzīšot kaklu.

Ar vienu roku Neds turējās pie margām. Eva vēl negulēja. Neds redzēja gaismas svītru zem viņas guļamistabas durvīm. Uz to lūkodamies, viņš aizmirsa vaļējo stienīti un, protams, atkal nogāzās.

—   Velna milti! — viņš nikni nolamājās.

Eva Neda troksni sadzirdēja un saprata, kas to radījis.

Viņa sēdēja pie tualetes galdiņa un vienmērīgām, lēnām kustībām sukāja matus. Vienīgi virs spoguļa dega lampiņa un apgaismoja viņas kuplās, kastaņ'brūnās cirtas, maigo sejas ovālu un mirdzoši pelēkās acis. Sukas vēziens atlieca Evas galvu, atklājot liego kakla līniju un daiļos plecus. Baltā zīda pidžama un atlasa tupelītes vēl vairāk izcēla samērīgo augumu.

Neatskatīdamās Eva turpināja sukāt matus. Tikai kad atvērās durvis un spogulī parādījās Neda Etvuda seja, viņa šausmās sarāvās. Bet absolūti skaidrais Neds gandrīz raudāja.

—  Tas nav iespējams! — viņš sauca, vēl neaizvērdams durvis. — Tu to neiedrošināsies!

Evu joprojām māca bailes. Tomēr viņa turpināja vilkt suku caur matiem, vairāk gan tāpēc, lai Neds neredzētu viņas trīcošās rokas. f

—   Tā jau es domāju, ka tas esi tu, — viņa mierīgi konstatēja. — Tā vien liekas, ka tu esi jucis.

—   Nē. Es …

—   Dieva dēļ, runā klusāk!

—   Es tevi mīlu, — Neds paziņoja un tiecās Evu apskaut.

—   Tu zvērēji, ka esi pazaudējis ārdurvju atslēgu. Kā vienmēr, meloji…

—   Nestrīdēsimies par niekiem. Vai tu tiešām taisies precēties ar to Louzu?

—   Jā.

Šķiet, abiem iešāvās prāta viena doma, jo viņu skatieni nevilšus pievērsās cieši aizvilktajiem logiem.

—   Vai tas ir tik grūti — kaut reizi uzvesties pieklājīgi? — Eva jautāja.

—   Kāda tam jēga? Es tevi mīlu.

Neds patiešām bija tuvu asarām. Teātris? Laikam ne. Šobrīd viņā nebija ne vēsts no ierastās pašpārliecības, no slinkās ņirdzības. Viņš iesvieda gultā cepuri un ieslīga atzveltnes krēslā.

Eva tik tikko valdījās, lai nesāktu kliegt.

—   Pāri pretim… — viņa tiecās paskaidrot.

—   Zinu jau, zinu!

—   Ko tu zini? — Eva beidzot palūkojās Nedā.

—   Vecais sers Moriss Louzs . . .

—   Nu! Ko tu zini par viņu?

—   To, ka viņš augām naktīm grimst savas tā saucamās kolekcijas apbrīnošanā. Un no tava loga redzams viņa kabinets.

Tveicīgajā guļamistabā smaržoja pēc skuju ekstrakta un cigarešu dūmiem. Ērti izlaidies krēslā un izstiepis garās kājas, Neds pārlaida acis telpai. Viņa glītā seja kļuva aizvien izsmējīgāka, piere, mutes vaibsti liecināja pār impulsīvo raksturu. Skatiens slīdēja pa pazīstamajām ar tumšsarkanu atlasu iztapsētajām sienām, mirdzošajiem spoguļiem, pakavējās pie gultas. Beidzot apstājās pie bārenīgās lampiņas virs tualetes galdiņa.

—   Viņi gan ir īsts pieklājības paraugs, vai ne? — Neds ievaicājās.

—   Kādi viņi?

—   Louzi, protams. Ja vecais kungs zinātu, ka tu vienos naktī pieņem viesus …

Eva gandrīz pārakmeņojās.

—   Neņem galvā, — Neds ņirgājās. — Gluži tik liels draņķis, kā tu domā, es neesmu.

—   Tādā gadījumā, lūdzu, ej projām.

—  Es gribu zināt tikai vienu lietu, — viņš izmisīgi pieprasīja. — Kāpēc? Kāpēc tu taisies precēties ar šo lempi?

—   Tāpēc, ka es viņu mīlu.

—   Pasakas, — Neds augstprātīgi noraidīja Evas paskaidrojumu.

—   Kā tev tīk. Tavas domas mani neinteresē.

—   Naudas dēļ tas nevarētu būt, — Neds prātoja. — Dīvaini, kā tu esi pārvērtusies.

—   Tiešām?

—  Tīrā svētule. Biji cilvēks kā cilvēks. Bet, kopš pinies ar šiem Louziem, esi kļuvusi par īstenu tikumības priesterieni.

—   Tiešām?

Iestājās netīkams klusums. Beidzot, smagi elpodams, Neds pielēca kājās.

—  Tev neapnīk atkārtot kā papagailim — tiešām, tiešām! Beidz muldēt, ka tu mīli to stulbeni Tobiju! Pietiek!

—  Nekādi nesaprotu, Ned, kāpēc tu tā neieredzi Tobiju Louzu.

—   Tāpēc, ka visa pasaule zina, kāds viņš ir uzpūtīgs muļķis. Un, pat ja viņš miljons reižu būtu brīnumains un pasakains, Tobijs nav tavs vīrietis. Tavs vīrietis esmu es. Ak, Dievs, ko lai iesāk ar šādu sievieti? — Neds jautāja spogulim. Un, ieturēdams pauzi, piebilda tonī, ko Eva pārāk labi pazina no agrākiem laikiem: — Ar šādu sievieti var darīt tikai vienu…

Eva pfelēca kājās.

—  Tu esi tik apburoša, — Neds teica. — īpaši apburoša šinī pidžamā, ka pat svētais nespētu savaldīties. Es nu gan neesmu svētais.

—   Neiedrošinies man pieskarties!

—  Varētu domāt, ka es uzvedos kā nelietis melodrāmā, — Neds it kā saplaka, — un nabaga varone, bailēs drebēdama, neiedrošinās saukt palīgā, tāpēc ka . . . — Viņš paskatījās uz logu. — Labi, — Neds iesmējās, — ja jau nelietis, tad nelietis. Ja blēdis, tad blēdis. Toties tev būs labi.

—   Brīdinu, ka pretošos!

—   Vai dieniņ, lūdzu! Tā būs vēl labāk.

—   Ned, es nejokoju.

—   Man arī joki nav prātā. Tu pretosies. Bet tikai no sākuma. Neiebilstu.

—   Tu allaž plātījies, ka tev nospļauties uz pieklājību. Bet tu arī apgalvoji, ka spēles noteikumi jāievēro …

—  Vai tev nešķiet, ka vecais ēzelis pretējā namā varētu mūs sadzirdēt?

—   Ned, kas tev nāk prātā! Tūdaļ nāc nost no loga!

Eva izstiepa roku un nospieda lampas slēdzi. Istaba iegrima tumsā. Neds taustīdamies satvēra biezā aizkara malu un parāva to vaļā. Telpā ieplūda nakts dzestrums. Viņš patiesībā nemaz nevēlējās Evai sagādāt nepatikšanas. Tas, ko viņš caur logu ieraudzīja, lika Nedam iesvilpties.

—   Vai sers Moriss vēl nav aizgājis gulēt?

—   Nē. Viņš nīkst kabinetā un caur palielināmo stiklu pēta kaut kādu tabakdozi. Oi!

—   Kas tur notiek?

—   Istabā atrodas vēl kāds. Tikai lāgā nevar saredzēt, kas…

—   Tas būs Tobijs! — Eva izbailēs iesaucās. — Ned, vācies nost no loga!

Abi attapās, ka no ārpuses nav redzami. Ielas vājā blāzma spokaini apspīdēja Neda seju. Naivo izbrīnu, ar kādu viņš uztvēra pēkšņo tumsu istabā, nomainīja sardonisks smīns. Viņš palaida vaļā aizkara malu, atkal kļuva pavisam tumšs.

Šķita, ka istabā trūkst gaisa. Eva nekādi nevarēja sataustīt slēdzi. Viņu pārņēma izmisums.

—   Eva, paklausies …

—   Nekļūsti smieklīgs. Labāk iededz gaismu.

—   Kāpēc es? Tu taču atrodies tuvāk slēdzim.

—   Es … es … nevaru.

—   O, — Neds dīvainā tonī novilka.

Eva izbijās vēl vairāk. Neda balsī viņa saklausīja gaviles. Būdams visai augstās domās par sevi, viņš nepieļāva, ka varētu Evai vienkārši riebties.

Situācija kļuva arvien nepatīkamāka. Eva neuzdrošinājās saukt palīgā. Tikai ne to! Lai gan varēja piezvanīt kaut vai istabenei.

Bet, rūgtās dzīves pieredzes mācīta, Eva zināja, ka neviens neticēs viņas paskaidrojumiem. Tāpēc viņa šobrīd no savām kalponēm baidījās vairāk nekā no Louziem. Kalpones mīl tenkot. Pietiek ar visniecīgāko iemeslu, lai tenku kamols tītos biezs jo biezs. Un Eva pārāk maz pazina nesen pieņemto Ivetu …

—   Un tagad, — Neda balss kļuva ledaini vēsa, — lūdzama, saki taisnību — kāpēc tu gribi precēties ar Tobiju Louzu?

Tumsā arī Evas balss skanēja asi, lai gan viņa centās runāt klusi.

—   Dieva dēļ, ej projām. Kāpēc tu netici, ka es viņu mīlu? Tā ir taisnība. Turklāt man tev nav nekas jāpaskaidro. Tev nav tiesību mani tincināt.

—   Ir gan tiesības.

—   Vai drīkst zināt, kādas?

—  Tūlīt redzēsi.

Neraugoties uz elles tumsu, Neds juta katru viņas kustību. Pēc gultas atsperu iečīkstēšanās viņš saprata, ka Eva meklē tās galvgalā nomesto rītakleitu, re, tagad viņa steigā velk to mugurā. Neds tomēr paguva viņai pieiet klāt.

Evas panika auga augumā. Viņa atcerējās savu vairāk pieredzējušo paziņu stāstus par to, ka sieviete it kā nespējot aizmirst pirmā mīļākā glāstus. Viņa gan domā, ka ir aizmirsusi, bet nekā … Eva sastinga: pārāk ilgi viņa bija dzīvojusi viena, Neds zina viņas ķermeņa vājās vietas … Ja nu pēkšņi …

Saņēmusi visus spēkus, viņa ne,veikli atgrūda Nedu.

—   Laid vaļā! Man sāp!

—   Ko nu tēlo . ..

—   Ned! Liecies mierā! Kalpones …

—   Atradusi, no kā baidīties. No vecās Mopsī…

—   Kāda Mopsī! Man tagad ir cita istabene, es viņai neuzticos. Manuprāt, viņa mani izspiego. Vai patiešām tev nav atlicis ne kripatiņas goda prāta . . .

—   Eva, Eva . . .

—   Nē!

Evas lunkanais augums bija tikai dažas collas īsāks par Nedu. Lai kā viņu māca iekāre, viņš saprata — Eva pretojas pa īstam. To spētu sajust pat muļķis. Bet Neds Etvuds vis nebija muļķis. Taču, turēdams Evu savos apkampienos, viņš galīgi zaudēja saprašanu.

Tanī mirklī atskanēja griezīgs telefona zvans.

3. nodaĻa

Negaidīts telefona zvans allaž krīt uz nerviem. Tumšajā guļamistabā tas kaitināja kā uzbāzīga lapsene. It kā baidīdamies, ka telefons varētu viņus sadzirdēt, abi vienlaikus pieklusināja balsis.

—   Eva, neņem klausuli!

—   Laid! Ja nu pēkšņi . . .

—  Muļķības. Lai zvana.

—  Ja nu pēkšņi viņi ir pamanījuši?

Telefons atradās pavisam tuvu. Eva nevilšus pastiepa roku pēc klausules. Neds sagrāba viņas plaukstu. Eva centās atsvabināties, aparāts ar troksni apgāzās, klausule krita uz galda.

Zvanīšana pārtrūka. Pēkšņajā klusumā atskanēja tāla balss. Tobija Louza balss.

—   Hallo! Eva? — balss tumsā sauca.

Neds palaida vaļā Evas roku un saspringa. Viņš šo balsi dzirdēja pirmoreiz, bet nebija grūti iedomāties, kam tā pieder.

—   Hallo! Eva?

Viņa paspēja notvert krītošo klausuli un ievilkt elpu. Nekas neliecināja par sievietes satraukumu — tik mierīga bija viņas balss.

—   Klausos. Vai tas esi tu, Tobij?

Tobijs Louzs, kā vienmēr, runāja gausi, katra zilbe bija labi sadzirdama un atbalsojās telpā.

—  Atvaino, ka zvanu tik vēlu. Nekādi nevaru aizmigt, un tik ļoti gribējās ar tevi parunāties. Tu nedusmojies?

Neds Etvuds aiztaustījās līdz slēdzim, un virs tualetes galdiņa iedegās gaisma. Ja viņš cerēja, ka Eva viņu kaislīgi uzlūkos, tad bija gauži maldījies. Vēl vairāk — viņa izlikās Nedu neredzam, tikai strauji pameta acis uz loga pusi, lai pārliecinātos, vai aizkari ir cieši aizvilkti. Tobijs tik cītīgi atvainojās, ka visas bažas izgaisa. Turklāt Tobijs runāja ar tādu maigumu, ka pašpārliecinātajam Nedam (kurš, šķiet, iedomājās, ka vienīgi viņš tā prot) šis tonis izraisīja ņirgas. Taču tūdaļ viņa izsmiekls izplēnēja.

—   Mīļais Tobij! — Eva iesaucās.

Tā varēja runāt tikai iemīlējusies sieviete vai arī tāda, kas domā, ka mīl. Viņas seja staroja pateicībā un jūtu pārmērā.

—   Tu nedusmojies, ka es piezvanīju? — Tobijs atkārtoja.

—   Protams, ne. Ko tu … Kā tu jūties?

—   Labi. Tikai nenāk miegs.

—   Es gribēju … No kurienes tu zvani?

—   No pirmā stāva viesistabas, — nebrīnīdamies par dīvaino iztaujāšanu, atbildēja mīlestības pārņemtais misters Louzs. — Es jau biju savā istabā, bet tad sāku domāt, kāda tu esi brīnišķīga un neparasta, un tā nu tev zvanu.

—   Mīļais Tobij!

—   Pē! — Neds izgrūda.

(Citiem domātus jūtu izvirdumus nav patīkami klausīties pat tad, ja jums pret tiem nekas nav iebilstams.)

—   Tā ir patiesība, — Tobijs nopietni apliecināja. — Kā tev patika angļu trupas izrāde, kuru šovakar redzējām?

(— Viņš zvana nakts vidū tikai tāpēc, lai apspriestu izrādi? — Neds jautāja. — Triec ratā to memļaku.)

—   Man izrāde ārkārtīgi patika, Tobij. Manuprāt, Bernards Sovs ir ļoti mīļš.

(— Sovs, — Neds teica, — ļoti mīļš. Ak, Dievs!)

Evas sejas izteiksme padarīja Nedu traku.

Varēja manīt, ka Tobijs ir apjucis.

—   Manuprāt, vietumis viņš raksta pārāk riskanti. Vai tev tā neliekas?

(— Kaut kas neiedomājams, — Neds iestenējās, lūkodamies uz telefonu.)

—   Māmiņa, Dženisa un tēvocis! Bens arī domā, ka tur nekā ļauna nav, bet es tomēr nesaprotu… — Tobijam mistera Sova uzskati bija pilnīgi nepieņemami. — Es laikam esmu mazliet vecmodīgs. Bet man, nu, man liekas, ka ir lietas, kuras sievietei, es domāju, labu aprindu sievietei vispār nevajadzētu zināt.

—   Mīļais Tobij, es nu gan izrādē neko tādu nesaskatīju.

—   Lai nu tā būtu, — misters Louzs vilka laiku. — Tas arī īstenībā bija viss, par ko gribēju parunāt.

(— Vai dieniņ, kādas ceremonijas, — Neds ņirdza.)

Tobijs vēl nenolika klausuli.

—   Ceru, ka tu neesi aizmirsusi rītdienas pikniku. Laiks rādās būt ļoti jauks. Starp citu, tēvs iemantojis vēl vienu grabuli savai kolekcijai. Nu priecājas kā bērns.

(— Patiešām, — Neds piezīmēja. — Arī mēs nupat redzējām, kā vecais ēzelis to apjūsmoja.)

—   Protams, Tobij, — Eva apliecināja, — mēs redzējām …

Viņa apķērās, ka gandrīz sevi nodevusi. Bailes uzbruka no

jauna. Pacēlusi galvu, viņa sastapās ar tik pazīstamo Neda

smīnu — vienlaikus pievilcīgu un pretīgu. Elpu neievilkusi, viņa trauca tālāk:

—   Es gribēju sacīt, ka mēs šovakar redzējām burvīgu lugu-

—   Tu patiešam ta doma? — Tobijs neticīgi parjautaja. — Labi, es vairāk tevi nekavēšu. Liecies gulēt, mīļotā. Ar labunakti.

—   Ar labunakti, Tobij. Tu ne iedomāties nevari, kāds prieks man bija dzirdēt tavu balsi.

Viņa nolika klausuli, un istabā atkal iestājās klusums. Eva sēdēja uz gultas malas, vēl arvien neatraujot roku no telefona. Ar otru viņa centās saturēt uz krūtīm mežģīņu rītakleitu un, galvu pacēlusi, lūkojās Nedā. Garie, tumšie mati kā mirdzošs mākonis ierāmēja piesārtušo seju. Neaizsargāta un reizē pilna rotaļīga spēka, viņa izskatījās tik apburoša, ka spētu sajaukt prātu jebkuram.

Neds trīcošām rokām aizdedzināja cigareti un ievilka dziļu dūmu. Šķiltavas liesmiņa, iekams viņš to nodzēsa, nodevīgi raustījās. Lai gan Neds pūlējās savaldīties, varēja redzēt, ka viņa nervi saspringti līdz pēdējam. Istabas tvanīgajā klusumā vienmērīgi tikšķēja viņa pulkstenis.

Neds vilcinājās.

—  Nu, — viņš, drudžaini norīdams siekalas, beidzot izgrūda. — Kāpēc tu neko nesaki?

—   Kas man būtu jāsaka?

—   Ņem savu cepuri un vācies …

—   Ņem savu cepuri, — Eva vienā mierā atkārtoja, — un vācies.

—   Skaidrs. — Neds izpūta dūmu gredzenu. — Tevi moka sirdsapziņa.

Protams, viņš nošāva greizi. Tomēr Eva nosarka. Neds, atgāzies krēslā un virpinādams pirkstos cigareti, turpināja pratināt kā īstens izmeklētājs:

—   Saki, dārgumiņ, — vai tev nepaliek nelabi?

—   No kā?

—   No Louziem. No draudzešanas ar viņiem.

—   To tev nemūžam nesaprast, Ned.

—  Jā jau, jā, tam es esmu par zemisku. Kur man līdzināties tam visu cēlo tikumu iemiesojumam no pretējās mājas.

Eva pielēca kājās. Rītakleitas atlasa jostiņa atraisījās, un viņa steidzīgiem pirkstiem mēģināja to sasiet.

—   Tu pilnīgi veltīgi runā ka aizvainots bērns, — viņa teica. — Uz mani tas neatstāj nekādu iespaidu.

—   Es pat nedomāju tevi iespaidot. Toties tonis, kādā tu sarunājies ar to memļaku, man drausmīgi krīt uz nerviem.

—   Patiešām?

—   Patiešām. Tu taču esi gudra sieviete.

—   Pateicos.

—   Lūdzu. Bet, kad tu runā ar Tobiju Louzu, tu it kā tīšām centies izlikties dumjāka, lai nolaistos līdz viņa līmenim. Ak tu dieniņ! Kādi apgalvojumi! Sovs, izrādās, ir «mīļš». Beigu beigās tu sevi pārliecināsi, ka esi tikpat glupa kā Tobijs. Ja tu ar viņu tā sarunājies pirms kāzām, varu iedomāties, kas būs, kad kļūsi viņa sieva. — Neda balss kļuva pieglaimīgāka.

—  Vai tiešām tev nav nelabi, Eva? («Vācies pie velna!»)

—   Nu, kā tad ir? — Neds izpūta vēl vienu dūmu mākonīti.

—   Baidies skatīties patiesībai acīs?

—   Tikai nedomā, ka esi mani nobaidījis!

—   Ko tu vispār zini par Louziem?

—   Un ko es pirms kāzām zināju par tevi? Un ko par tavu pagātni uzzināju pēc apprecēšanās? Tikai to, ka tu esi egoists …

—   Iespējams.

—   Nekauņa.

—   Mīļā Eva, mēs tagad apspriežam Louzus. Kas tevi tik ļoti saista pie viņiem? Tas, ka viņi ir tik svētulīgi un pieklājīgi?

—   Zināms, es pati gribētu būt pieklājīga un krietna. Kā jebkura sieviete.

—   Ai, ai, ai!

—   Izbeidz, dārgais, tam nav jēgas. Pamēģini saprast, ka viņi man patīk. Man patīk gan sers Moriss, gan Helēna, gan Tobijs, gan Dženisa, gan tēvocis Bens. Viņi visi pret mani ir tik labvēlīgi. Viņu dzīve rit rāmi, bet tā nav garlaicīga. Jā, viņi patiesi ir, nu, — Eva ar grūtībām meklēja īstos vārdus,

—   godīgi, normāli cilvēki.

—   Un ģimenes galvam patīk tavs bankas rēķins!

—   Neiedrošinies tā runāt!

—   Pagaidām vēl es nevaru to pierādīt. Gan jau ar laiku … Neds apklusa un pārlaida pierei roku. Viņa skatienā —

Eva gandrīz varēja apzvērēt — jautās kaut kas līdz šim nemanīts: apjukums, maigums, gandrīz vai izmisums.

—   Eva, es to nepieļaušu, — viņš izgrūda.

—   Ko nepieļausi?

—   Es nepieļaušu tev tik briesmīgi kļūdīties.

Viņš pastiepās uz tualetes galdiņa pusi, lai nodzēstu pelnutraukā cigareti. Eva saspringa un ieplestām acīm lūkojās Nedā. Varēja redzēt, ka viņš iekšēji triumfē. Aizkūpinājis jaunu cigareti un domīgi saraucis pieri zem kuplajām gaišo matu cirtām, viņš teica:

—   Šodien «Pilī» dzirdēju interesantus jaunumus.

—   Kādus?

—   Stāsta, ka vecais Louzs esot pakurls. Un tomēr, kas notiktu, ja es atvilktu aizkaru un pilnā balsī iekliegtos: «Kā jums klājas?» — Neds, stāvēdams pie loga, laida gaisā dūmu gredzenus.

Evai kļuva slikti, likās — tūlīt būs klāt jūrasslimī'ba. Acīs satumsa. Viss notiekošais šķita kā ļauns murgs. Cigaretes dūmu mutuļi tveicīgajā guļamistabā. Dūmu aizplīvurotās zilās Neda acis. Un pašas balss skaņa — sveša, it kā nāktu no liela tāluma.

—   Neiedrošinies darīt tādas cūcībasl

—   Kas man to var aizliegt? Turklāt nav nekādu cūcību, — Neds vienā mierā teica. — Tu taču nekā slikta neesi izdarījusi. Tad jau arī eņģelim varētu pārmest, vai tā nav?

—   Pieņemsim.

—   Atkārtoju — tu esi gandrīz svētā. Es — visīstākais briesmonis no melodrāmas. Ielauzos šeit pret tavu gribu, lai gan — man bija atslēga. — Viņš to pavirpināja uz pirksta. — Pat ja es sacelšu traci, tev nav ko bīties.

Evai izkalta mute. Gar acīm metās raibs. Viņa jutās kā baismīgā, spokainu rēgu pilnā tukšumā.

—   Esmu nekauņa, un mani vajag sist. Lūdzu, lai tavs Tobijs Louzs pamēģina to izdarīt. Tu taču no tiesas gribēji mani izsviest laukā, vai ne? Tavi uzticamie draugi tevi pazīst un ticēs visam, ko teiksi. Lieliski! Turklāt es neko no taviem vārdiem nenoliegšu, zvēru! Ja jau es tev tik briesmīgi riebjos, kāpēc tu nesauc pati palīgā savus brīnišķīgos draugus, bet tā vietā trīci kā apšu lapa?

—   Ned, es nemāku izskaidrot…

—   Kāpēc ne?

—   Tu nesapratīsi.

—   Kāpēc ne?

Eva izmisumā nopūtās. Vai tādam cilvēkam kā Nedam var ko ieskaidrot?

—   Saproti beidzot — man vieglāk būtu mirt nekā pieļaut, lai kāds uzzinātu, ka tu esi šonakt bijis manā guļamistabā.

Evas balss skanēja rāmi, bet acis bija asaru pilnas.

—   Patiešām? — Neds pārvaicāja un devās pie loga.

Eva instinktīvi metās pie slēdža. Rītakleitas jostiņa atkal atrisa. Vēlāk viņa nekādi nespēja atcerēties, vai tobrīd tika kliegusi. Viņa beidzot nospieda slēdzi, un istabā iestājās tumsa. Eva tik tikko valdījās, lai skaļi neiegavilētos.

Varēja šaubīties, vai satrauktais Neds patiešām taisās izpildīt savus draudus. Lai nu kā, bet tam vairs nebija nozīmes. Atrāvis aizkarus, viņš palūkojās ārā. Un viss.

Viņa acīm pavērās sera Morisa kabineta lielie franču logi, kurus no Evas istabas šķīra apmēram piecdesmit pēdas. Apgaismotos logus, kas atradās virs parādes durvīm, iežogoja neliels balkoniņš ar dzelzs režģiem. Logi bija līdz galam vaļā, aizkari atvilkti…

Tomēr kabinetā, kopš Neds to redzēja pēdējoreiz, daudz kas bija mainījies.

—   Ned! — Eva klusu pasauca, aizvien vairāk nonākdama baiļu varā.

Viņš neatbildēja.

—   Ned, vai tur kas noticis?

Viņš pamāja ar roku uz kabineta pusi. Eva pienāca klāt.

Viņu skatieniem pavērās vidēja lieluma labi pārskatāma telpa. Pie sienām atradās iestiklotas dažādu stilu vitrīnas. Bija arī daži grāmatu skapji. Uz balto sienu un pelēkā paklāja fona spilgti izcēlās ar brokātu apvilktas, rotaļīgas mēbeles uz apzeltītām kājiņām. Pirmīt, kad Neds skatījās pa logu, kabinetu apgaismoja vienīgi galda lampa. Tagad par visu skaudri un nežēlīgi lējās žilbinoša griestu lustras gaisma.

Caur logu pa kreisi varēja redzēt sera Morisa lielo sekretāru. Pa labi — sienā iemūrēto baltā marmora kamīnu. Tieši pretī logiem telpas dziļumā bija durvis, kas veda uz otrā stāva halli.

Viņiem redzot, kāds piesardzīgi aizvēra šīs durvis aiz sevis. Kāds atstāja kabinetu. Eva nepaguva ieraudzīt viņa seju; ja tas būtu noticis, viņa turpmāk ciestu elles mokas. Bet Neds ieraudzīja.

Kad Eva pienāca pie loga, kāds izbāza roku pa durvju šķirbu. Roku tumši brūnā cimdā. Roka pieskārās elektriskajam slēdzim stenderes labajā pusē. Lustra nodzisa. Masīvās, baltās durvis klusi aizvērās.

Vienīgi galda lampa, lampa ar zaļganu abažūru, kādas mēdz būt kantoros, apgaismoja sekretāru un grozāmo krēslu pie tā. Kā parasti, krēslā sēdēja sers Moriss Louzs profilā pret logu. Taču rokā viņš vairs neturēja palielināmo stiklu. To viņš nekad arī vairs nevarēs darīt.

Tas mētājās uz galda, pārklāta ar biezu sūcpapīru. Apkārt palielināmajam stiklam galda virsma bija sētin nosēta ar kaut kādām šķembām. Ļoti dīvainām šķembām. Lampas gaismā tās vizu|oja kā rožains sniegs. Pa vidām uzliesmoja kas zeltains, vēl kāda cita krāsa. Taču īsto krāsu noteikt nevarēja, jo viss pludoja asiņu peļķē. Daži asins traipi bija redzami uz baltās sienas.

Vēlāk Eva Nīla nespēs atcerēties, cik ilgi viņa kā apburta tā stāvēja, nespēdama ticēt savām acīm un cīnīdamās ar kaklā kāpjošo nelabumu.

—   Ned, man ir slikti, baidos, ka es tūlīt…

—   Klusē!

Sera Morisa Louza galva acīmredzot bija saņēmusi vairākkārtējus triecienus ar kādu smagu priekšmetu. To gan notikuma vietā neredzēja. No kritiena ķermeni pasargāja galdam piespiestie ceļgali. Zods iemiegts krūtīs; rokas bezspēcīgi karājās gar sāniem. Seju klāja sarecējušu asiņu maska, pakausi sedza kaut kas līdzīgs asiņainai cepurei.

4. NODAĻA

Tā nomira baronets Moriss Louzs, kurš dzīvoja Karalienes Annas ielā Vestminsterā, bet pēdējā laikā bija apmeties Labandeletā savrupmājā «Sveiciens».

Tajās senajās dienās, kad avīzēm nepietika jaunumu, ko aprakstīt, toties papīra bija papilnam, viņa noslepkavošana angļu presei bija īsta sensācija. Tiesa, līdz nāvei noslēpumainajos apstākļos viņa persona interesi neizraisīja. Neviens patiesībā nezināja, par kādiem nopelniem seram Morisam piešķirts baroneta tituls. Tagad nu visi metās pētīt jebkuru viņa dzīves sīkumu. Izrādījās, ka par baronetu viņš iecelts sakarā ar darbošanos humānisma vārdā. Viņš aktīvi iestājās par graustu nojaukšanu, centās panākt, lai mīkstinātu cietumu režīmu, aicināja uzlabot jūrnieku dienesta reglamentu.

Grāmatā «Who is Who?» kā galvenie sera Morisa Louza vaļasprieki bija minēti kolekcionēšana un cilvēku dabas pētīšana. Viņam līdzīga rakstura ļaudis pēc dažiem gadiem gandrīz noveda Angliju līdz katastrofai. Neraugoties uz to, ka viņš daudz ziedoja labdarībai un pastāvīgi uzbāzās valdībai ar prasībām paaugstināt izdevumus trūcīgo labā, sers

Lolizs pats, lai .izvairītos no pārlieku lielo nodokļu maksāšanas, iekārtojās uz dzīvi ārzemēs. Druknais, pakurlais, bārdainais kungs noīrēja savrupmāju. Taču ģimenē viņu mīlēja labsirdības un iecietības dēļ. Moriss Louzs nekad neizlikās, bija tāds, kāds bija.

Un tagad kāds tīšā nežēlībā ir sašķaidījis viņam galvu. No pretējās mājas loga tveicīgajā pirmsausmas stundā baismo skatu kā divi izbiedēti bērni vēroja Eva Nīla un Neds Etvuds.

Visvairāk Evu satrieca asins peļķē krītošā lampas gaisma. Nespēdama to izturēt, viņa ierāvās atpakaļ istabā.

—   Ned, nāc nost no loga!

Viņš neatbildēja.

—   Ned, vai tiešām viņš ir . . .

—   Šķiet, ka jā. No šejienes grūti saskatīt…

—   Varbūt tikai ievainots?

Viņš atkal neatbildēja. No abiem vīrietis šķita vairāk satraukts nekā sieviete. Par to nebija jābrīnās. Jo viņš redzēja to, ko viņa neredzēja. Viņš redzēja tā cilvēka seju, kura rokas slēpa brūnie cimdi. Viņš nenovērsa acu no apgaismotā kabineta. Sirds gāja aulekšiem, un rīkle izkalta.

—   Es teicu, ka varbūt viņš ir tikai ievainots …

Neds nokremšļojās.

—   Tu domā, ka mums vajadzētu .. .

—  Nedrīkst, — Eva nočukstēja] pēkšņi aptverdama savu divdomīgo stāvokli. — Pie vislabākās gribas nedrīkst.

—   Kā vēlies.

—   Kas īsti ar viņu ir noticis?

Neds gribēja ko teikt, bet pēkšņi apklusa. īstenība pārspēja vistrakāko fantāziju. To ar vārdiem neizteikt. Viņš pantomīmiski mēģināja parādīt, ka kāds atvēzējas ar kaut kādu ieroci un sit no visa spēka. Bez tam abi bija gandrīz zaudējuši balsi. Turklāt, kolīdz viņi mēģināja runāt, vārdi, šķiet, atbalsojās pat skursteņos, un abi pārbijušies apklusa. Neds vēlreiz nokremšļojās.

—   Vai tev nav pie rokas binoklis?

—   Kam tev tas?

—   Nav svarīgi. Vai tev ir?

321

Binoklis… Piespiedusies pie sienas blakus logam, Eva centās koncentrēties. Zirgu skriešanās. Sacīkstes. Longšana. Tikai pirms pāris nedēļām viņa bija tur kopā ar Louziem. Kā krāsains sapnis novizēja acu priekšā: pūļa auri, žokeju raibie krekli, zirgi mirdzošajos saules staros aiz baltās barjeras.

21-1180

Moriss Louzs pelēkā katliņā turēja pie acīm binokli. Tēvocis Bens, kā allaž, nepārtraukti totalizatorā paspēlēja naudu.

Vairs nejautādama, kāpēc Nedam vajadzīgs binoklis, Eva tumsā grīļīgiem soļiem aiztaustījās līdz kumodei. No augšējās atvilktnes viņa izņēma ādas futrāli un pasvieda to Nedam.

Sera Morisa kabinetā, pēc tam, kad nodzisa augšējā gaisma, bija kļuvis ievērojami tumšāks. Bet, kad Neds noregulēja binokli uz labās puses logu, daļa istabas kļuva skaidri redzama. Virs baltā marmora kamīna karājās bronzas medaljons ar imperatora Napoleona attēlu. Siltajā augusta naktī kamīnā uguns nekurējās, kurtuvi aizklāja gobelēnam līdzīgs ekrāns. Virs režģa karājās kamīna piederumi: pelnu lāpstiņa, stangas un bigulis.

—   Varbūt, — viņš teica, — ar šo biguli…

—   Ar ko?

—   Se, skaties!

—   Nevaru.

Vienu drausmīgu mirkli Evai likās, ka viņš tūdaļ smiesies. Taču pat Neds Etvuds nespēja dzīt jokus. Balts kā krīts, ar drebošām rokām viņš ielika binokli atpakaļ futrālī.

—   Tāda normāla ģimene, — viņš pamāja uz kabineta pusi, kur starp saviem dīvainajiem dārgumiem vienās asinīs stinga to īpašnieks, — tāda normālu cilvēku ģimene. Tā tu teici?

Evai likās, ka izmisums viņu nožņaugs.

—  Vai tu redzēji slepkavu?

—   Redzēju.

—   Tu redzēji, kā laupītājs viņu nobendēja?

—   Tieši to gan neredzēju. Kad piegāju pie loga, brūnie cimdi savu jau bija padarījuši.

—   Ko tad tu redzēji?

—   Redzēju, kā pēc padarītā darba brūnie cimdi nolika vietā biguli.

—   Vai tu spētu pazīt laupītāju?

—   Domāju, ka tu velti visu laiku skandini par laupītāju.

Apgaismotajā pretējās mājas kabinetā atkal atvērās durvis. Tikai šoreiz bez piesardzības. Tās tika atvērtas ar stingru roku, un uz sliekšņa parādījās gluži miermīlīga būtne — Helēna Louza.

Lai gan telpa bija vāji apgaismota, katra viņas kustība bija labi saredzama, it kā viņa atrastos tepat līdzās. Helēnas izteiksmīgā žestikulācija un vaibstu spēle allaž ļāva nojaust, kādas domas viņu nodarbina. Arī tagad, stāvot durvīs, viņas

lūpas kustējās, un abi vērotāji bez grūtībām — tā viņiem šķita — uztvēra Helēnas sacīto:

—   Vai tu beidzot nāksi gulēt, Moris?

Tā nu viņa tur stāvēja kā palielinātā fotogrāfijā — apaļīgā, jautri mundrā Helēna ar sīkcirtoto, sirmo matu vainagu. Tikai retais viņu uzrunāja par lēdiju Louzu. Vīstīdamās spoži laistīgā kimono, viņa nospieda slēdzi, un kabinets pielija ar spilgtu gaismu. Turpinādama runāt, Helēna devās pāri istabai pie vīra. Stiprā tuvredzība neļāva viņai tūdaļ ieraudzīt notikušo.

Trīsdesmit laulības gados Helēna Louza ļoti reti zaudēja savaldīšanos. Tāpēc tas bija patiesi satriecošs skats, kad viņa atsprāga no sera Morisa mirstīgajām atliekām un šausmās iekliedzās. Spalgie, nepārtrauktie kliedzieni kā sirēna pāršķēla nakts klusumu, šķita — tūdaļ uzmodīsies visa apkārtne.

Eva Nīla mierīgi pavēlēja:

—   Ned, vācies prom! Tūlīt!

Taču viņš nekustējās ne no vietas.

Eva sagrāba viņa roku.

—   Helēna drāzīsies pēc manis! Šaubu nav. Un tad būs klāt policija. Pēc mirkļa visa iela būs ar viņiem pilna. Ja tu tūdaļ nepazudīsi, mēs esam pagalam.

Evas balsī jutās izmisums, un viņa vēl joprojām žņaudza Neda roku.

—   Ned, tu taču to nedomāji nopietni… Kliegt pāri ielai, lai mani izdotu?

Viņš aizklāja acis ar slaido, spēcīgo plaukstu un it kā saplaka.

—   Protams, ne. Man prātā nenāca. Vienkārši uzdeva nervi. Piedod.

—   Tātad tu beidzot iesi prom?

—   Jā jau, jā. Eva, es patiešām negribēju …

—   Tava cepure ir uz gultas. Seit.

Viņa centās tumsā to sameklēt.

—   Tev būs jāiet pa neapgaismotām trepēm. Es neiedegšu elektrību.

—   Kāpēc?

—   Ivetas dēļ. Jaunās istabenes dēļ.

21

323

Viņa it kā redzēja šo Ivetu — rāmo, padzīvojušo, taču izdarīgo un nasko sievu. Iveta nekad lieki neļāpāja, tomēr varēja manīt, ka viņai par visu, kas mājā notika, ir savs īpašs viedoklis. Pat uz Tobiju Louzu viņa raudzījās ar dīvainu

skatienu. To nu gan Eva nekādi nespēja saprast. Jaunā istabene Evas acīs pamazām kļuva par ļaužu valodu, baumu un aizspriedumu iemiesojumu. Pēkšņi Eva aptvēra, ka viņai būs jāierodas tiesā kā lieciniecei un jāsaka: «Brīdī, kad tika noslepkavots sers Moriss Louzs, manā guļamistabā atradās vīrietis. Pats par sevi saprotams, tas bija pilnīgi nevainīgi.»

Pat par sevi saprotams, pats par sevi saprotams; ķiķināšana un pēc tam — smieklu vētra.

Bet skaļi viņa paskaidroja:

—   Iveta guļ augšas istabā. Zināms, ka viņa pamodīsies. Sie kliedzieni uzmodinās jebkuru.

Kliedzieni joprojām turpinājās. Ak, Dievs, kad tie beidzot rimsies? Galu galā Eva sagramstīja cepuri un pasvieda to Nedam.

—   Eva, uz atvadām pasaki man — vai tu tiešām esi uzķērusies uz šīs niecības makšķeres?

—   Par kādu niecību tu runā?

—   Par Tobiju Louzu.

—   Atradis īsto laiku izprašņāšanai!

—   Kamēr cilvēks ir dzīvs, — Neds uzsvēra, — viņam vienmēr būs laiks runāt par mīlestību.

Viņš pat netaisījās doties projām. Eva pati bija gatava kliegt. Viņa izmisīgi savilka un atlaida dūres, sakoncentrēja domas — varbūt ar iedvesmas palīdzību ātrāk izdosies izgrūst Nedu pa durvīm nekā ar fizisku ietekmēšanu.

Pretējā mājā beidzot apklusa Helēnas kliedzieni. Pēkšņais klusums manāmi iedarbojās uz ausu bungplēvītēm; šķita — tūdaļ kļūs dzirdama soļu klaudzoņa, kas vēstīs, ka ieradušies policisti. Taču, pamezdama skatienu logā, Eva ieraudzīja ko citu.

Helēnai Louzai bija pievienojušās vēl divas personas — viņas visai glītā meita Dženisa un brālis Bens. Abi, it kā gaismas apžilbināti, neveikli mīņājās pie durvīm. Eva pamanīja Dženisas rudos matus un satraukto tēvoča Bena seju. Nakts klusumu pārtrauca atsevišķi skaļāk izrunāti vārdi, kurus varēja saklausīt caur atvērto logu.

Pēkšņi viņas apziņā ielauzās Neda balss.

—   Pietiek! — viņš iesaucās. — Vēl mirklis, un tev pašai uznāks histērija. Nomierinies! Viņi mani neieraudzīs. Es iziešu pa sētas durvīm.

—  Tikai vispirms atdod man atslēgu.

Viņš nevainīgi sarauca uzacis, bet uz Evu tas neatstāja iespaidu.

—   Neizliecies! Es neatstāšu tev ārdurvju atslēgu. Dod šurp!

—   Nekas neiznāks, mīlulīt. Atslēga paliks pie manis.

—   Tu taču lūdzi piedošanu, vai ne? Vai tevī nav atlicis ne kripatiņas godīguma? … Vai tev nepietiek ar to, ka šodien tu mani tik drausmīgi iegāzi?

Viņa juta, ka Ncds sāk svārstīties. Viņš allaž izjuta nožēlu, ja kādam bija nodarījis sāpes.

—   Ja atdosi, mēs varbūt vēl satiksimies.

—   Nopietni?

—   Atdod atslēgu!

Pēc mirkļa viņa gandrīz jau nožēloja savu prasību. Mokoši ilgi — gandrīz mūžību viņš piņķējās, lai nokabinātu no riņķa atslēgu. Evai pat prātā nenāca vēl kādreiz ar viņu tikties, bet Neds bija novedis viņu tik tālu, ka nekādi solījumi nelikās par lielu, lai dabūtu viņu prom no mājas. Viņa iebāza atslēgu pidžamas krūšu kabatiņā un sāka virzīt Nedu uz durvju pusi.

Šķiet, ka Iveta savā augšistabā tā arī nebija pamodusies. Otrā stāva hallē valdīja klusums un krēsla. Caur neaizvērto logu no ielas ieplūda vāja gaisma, un Neds viegli tika līdz trepēm. Taču Evai ļoti gribējās viņam vēl ko pajautāt.

Vienmēr viņa bija baidījusies no smagiem pārdzīvojumiem. Tāpēc vēlējās atsvabināties no šausmām, kuras izraisīja ar krāsns biguli sašķaidītā serā Morisa galva sniegbaltajā kabinetā ar izsmalcinātajām, apzeltītajām mēbelēm. Tomēr šoreiz to izdarīt nevarēja. Tas viss pārāk cieši skāra viņu personīgi. Eva gara acīm redzēja lielo torņa pulksteni rātsnamā, kur atradās arī policijas prefektūra. Viņa iedomājās arī par pašu prefektu mesjē Goronu. Un, visbeidzot, viņa it kā saskatīja pelēku rītu un giljotīnu.

—   Ned, tas taču bija laupītājs, vai ne?

—   Dīvaini, — viņš pēkšņi noteica.

—   Kas ir dīvaini?

—   Kad es pirmīt atnācu, hallē bija tumšs kā nēģera vēderā. Goda vārds, šim logam bija aizvilkti aizkari. — Viņš pavicināja roku pret neaizklāto logu. Viņa pārliecība pieauga ar katru izrunāto vārdu. — Es taču paklupu. Aizķēros aiz šitā stienīša. Ja nebūtu tāda tumsība, es nebūtu paklupis. Te nu gan notiek dīvainas lietiņas!

—   Nepūlies man aizmālēt acis! Ir taču tiesa, ka tas bija laupītājs?

Viņš nopūtās.

—   Nekā, vecenlt. Un tu pati to labi zini.

—   Nemelo. Es tik un tā tam neticu!

—   Nemuļķojies, manu dārgumiņ. — Viņa balss skanēja ļoti mierīgi. Acis krēslā mirdzēja. — Nemūžam neticēju, ka es varētu kļūt par vārgdieņu aizstāvi. Nu, bet tu, manu skaistulīt, tu . . .

—   Kas tad vēl?

—   Neej laukā viena pati!

Trepes grima tumsā kā melnā akā. Neds uzlika roku uz margam, šķita — viņš grib tās sašūpot.

—   Visu laiku prātoju, vai teikt tev vai nesacīt. — Varēja just, ka viņš tagad apsver katru vārdu. — Moralizēšana man riebj, it īpaši seksuālos jautājumos. Redzi, man pēkšņi iešāvās prātā, ka šāda situācija jau ir bijusi. Atceros, kā beidzos nost no smiekliem, kad man stāstīja par līdzīgu notikumu vēl karalienes Viktorijas valdīšanas laikā.

—   Ko tu tur muldi?

—  Atceries taču! Gandrīz pirms simt gadiem kādu tur lordu Viljamu nogalināja paša sulainis …

—   Nabaga seram Morisam nebija sulaiņa.

—   Ja tu katru teikumu sapratīsi burtiski, man vajadzēs tevi iekaustīt. Vai tu patiešām nekad neesi dzirdējusi par šo notikumu?

—   Neesmu gan.

—   Šķiet, ka slepkavību redzēja cilvēks no pretējā nama loga. Bet viņš nevarēja liecināt par slepkavu, tāpēc ka pats atradās precētas dāmas guļamistabā un nedrīkstēja viņu iegāzt. Situācija kļuva pavisam baiga, kad apcietināja nevainīgu cilvēku. Protams, tā ir leģenda. Toreiz slepkavu ātri vien izvilka saulītē. So notikumu arī tagad labprāt stāsta, jo vienmēr ir patīkami dzirdēt, kādā muļķīgā stāvoklī iepiņķējās smalkais pārītis. Arī es līdz šim vakaram uzskatīju, ka tas viss ir ļoti smieklīgi.

Brīdi paklusējis, viņš piebilda:

—   Nekā smieklīga tur nav. Tik tiešām nav.

—   Ned, kas to izdarīja? Kas ir slepkava?

Viņš, liekas, bija tā iegrimis pagātnes notikumā, ka nedzirdēja jautājumu par nupat notikušo. Var jau būt, ka vienkārši negribēja dzirdēt.

—   Ja es pareizi atceros, tad vēlāk par to pat uzrakstīja lugu.

—   Dieva deļ, Ned, izbeidz mani spīdzināt!

—   Labāk klausies, ko es tev stāstu! Tas ir svarīgi.

Eva tumsā redzēja viņa rēgaini bālo seju.

—   Lugā viņi izfantazēja tādas beigas — nabadziņš esot uzrakstījis policijai vēstuli, kurā norādījis īsto slepkavu, tā cerēdams, ka nu viss būs kārtībā. Taču īstajā dzīvē jau ar to nepietiek. Dzīvē lieciniekiem jāierodas tiesā un jādod liecība.

Izdzirdusi draudīgo vārdu «tiesa», Eva atkal ieķērās Neda plecā. Bet viņš to nomierināja. Jau uzlicis kāju uz pirmā pakāpiena, viņš vēlreiz pagriezās pret Evu. Abu klusās balsis kļuva aizvien klusākas un izmisīgākas.

—   Nebaidies. Tevi šinī lietā neiejauks.

—   Tu neko neteiksi policijai?

—   Es nevienam neko neteikšu.

—   Bet man pasaki! Kas bija slepkava?

Viņš atbrīvoja plecu un nokāpa vēl zemāk. Viņš kāpa atmuguriski, ar kreiso roku turēdamies pie margām. Pamazām viņa baltā seja ar mirdzošo zobu rindu izzuda tumsā.

Evas smadzenēs pēkšņi iešāvās tik bezjēdzīga doma, ka to varēja izskaidrot vienīgi ar viņas nervu pārpūli.

—  Nevajag, — viņš teica (viņš mūžīgi uzminēja viņas domas!) — Nemoki sevi. Tas nebija neviens no mājiniekiem, par kuru tev vajadzētu uztraukties.

—   Goda vārds?

—   Jā gan, — viņš apliecināja.

—   Tu tīšām mani atkal spīdzini?

Neds runāja pilnā mierā.

—   Tieši otrādi. Es labprāt tevi ietītu vatē, lai nekādi sitieni tevi netrāpītu. Bet tu jau tāpat esi ievīstīta vatē. Par to rūpējas tavi pielūdzēji. Augstais Dievs! Tavos gados un ar tavu pieredzi gan bija laiks tikt vaļā no tādas slienainas uzticēšanās. Labi, lai notiek. Agrāk vai vēlāk tu tik un tā uzzināsi . . .

—   Nevelc garumā!

—   Vai atceries, ko mēs redzējām, kad skatījāmies uz tiem logiem pirmo reizi?

Lai kā viņa centās, baigo skatu aizmirst neizdevās. Neds lūkojās uz viņu, un Evas acu priekšā it kā no jauna iznira lielais sekretārs un sers Moriss ar palielināmo stiklu rokā; tādu viņa to bija redzējusi neskaitāmas reizes līdz tam brīdim, kad viņa galva pārvērtās asiņainā cepurē.

—   Kad mēs skatījāmies turp pirmoreiz, es sacīju, ka kopā ar veco ir vēl kāds. Tikai es nevaru saredzēt, kas tas ir.

—   Nu un tad?

—   Bet otro reizi, kad bija iedegta lustra . ..

Eva ari nokāpa vienu pakāpienu. Viņai ne prātā nebija Nedu grūst. Par nelaimi, tajā mirklī atskanēja policijas svilpe.

Tā skaļi aicināja uz slepkavības vietu visus apkārtnes policistus, lai sāktu neeksistējošā laupītāja tvarstīšanu.

Svilpes spalgā skaņa pārbaidīja Evu. Viņa juta vienu vienīgu vēlēšanos: pēc iespējas ātrāk dabūt Nedu līdz ārdurvīm, tikt vaļā no briesmām, kas draudēja, ja viņu šeit sastaps. Viņas rokas atradās uz Neda pleciem, un sekoja grūdiens.

Viņš nepaguva pat iekliegties. Neds stāvēja atmuguriski pret trepju telpu, ar kreiso roku tikai mazliet turēdamies pie margām. Uz pakāpiena atradās vienīgi viņa kāju purngali. Ļauni nolamājies, viņš atlaida vaļā margas un kāpa zemāk — tieši uz sasodītā vaļējā stienīša. Eva tik vien ieraudzīja kā pēkšņu izbīli baltajā sejā, un tad jau viņš lidoja lejā.

5. nodaĻa

Pa sešpadsmit pakāpieniem ar galvu uz leju lidojoša ķermeņa izraisīts troksnis, kā likās, varēja sacelt kājās visu māju.

Taču, kā Eva pēcāk atcerējās, trokšņa gandrīz nebija. Iespējams, ka viņa gaidīja daudz lielāku rībienu, bet varbūt šoks viņu pašu bija apdullinājis. Starp mirkli, kad Neds uzsāka lidojumu, un mirkli, kad viņa aizelsusies noliecās pār viņu, pēc Evas domām, bija aizritējusi tikai sekundes daļa.

Viņai nebija ļaunu nolūku. Viņa pat nevarēja iedomāties, ka tik labi audzinātu un vairāk nekā pievilcīgu sievieti kāds varētu turēt aizdomās par ļaunprātību. Viņa, protams, apzinājās, ka dzīvo iespējama skandāla draudos. Bet viņa necentās sev noskaidrot, kādi varētu būt šo neatvairāmo draudu izraisītāji.

Eva atguvās. Viņa nešaubījās, ka ir nogalinājusi Nedu Etvudu. Apakšstāva hallē bija tik tumšs, ka viņa paklupa pār viņa nokritušo ķermeni. Patiesi piemērotas murga beigas, nu tikai jāatver durvis un jāpasauc policija, lai visam pieliktu punktu. Viņa gandrīz ieraudājās no atvieglojuma, kad iedomātais līķis sāka kustēties un ierunājās:

—   Kas tie par numuriem? Kāpēc tu nogrūdi mani lejā?

Atvieglojuma vilnis uzplūda un atplūda kā sliktas dūšas

vēstnesis.

—   Vai tu vari piecelties? Vai neesi sadauzījies?

—   Zināms, ka ne. Tikai drusku sasitos. Es velreiz prasu — kas tev ienāca prātā?

—   S-š-š!

Viņš pieceļas četrrāpus un līgodamies centās izslieties stāvus. Tiesa, viņa balss skanēja gandrīz tāpat kā vienmēr, varbūt tikai mazāk pašpārliecināti.

Palīdzēdama viņam piecelties, Eva pārlaida plaukstu pār Neda seju un matiem, bet tūdaļ izbailēs atrāva asinīs notraipīto roku.

—   Tu esi savainots!

—   Nieki! Mazliet sasitos. Plecs smeldz. Ak tētīt, tad nu gan novēlos! Atbildi — kāpēc tu mani nogrūdi?

—   Tava seja ir vienās asinīs! Vai tev ir sērkociņi? Vai šķiltavas? Aizdedzini!

Viņš ierunājās pēc brīža:

—   Asinis tek no deguna. Es jūtu. Jocīgi gan. Degunu tak es nesadauzīju. Šķiltavas ir. Re nu.

Iedegās maza liesmiņa. Kamēr viņš meklēja kabatlakatiņu, viņa paņēma šķiltavas un pacēla tās tuvāk viņa sejai. Tiešām — viss šķita kārtībā, sajukuši tikai mati, un notraipīts putekļu mētelis. No deguna tecēja asinis. Ieraudzīdama asinis uz savas rokas, Eva nodrebinājās. Viņš bez grūtībām apturēja asins tecēšanu un ielika nēzdogu kabatā. Pēc tam pacēla no grīdas sabuktēto platmali, notrauca putekļus un uzlika to galvā.

Neds bija sapūties un pilns neizpratnes, to varēja skaidri redzēt. Reizi no reizes viņš aplaizīja lūpas, rija siekalas, it kā to garša viņam šķistu neparasta. Viņš purināja galvu un grozīja plecus, pārbaudīdams, vai nesāp. Seja bija neparasti bāla, zilajās acīs jautās saspringtība.

—   Vai tu patiešām vari paiet?

—   Neuztraucies. Paldies! — Pēkšņi viņš rupji izrāva viņai no rokām šķiltavas un nodzēsa. Sākās niknuma lēkme, kuras viņa labi atcerējās no pagājušiem laikiem.

—   Dīvaini. Vairāk nekā dīvaini. Pie velna, pietiek! Dieva dēļ, izlaid mani laukā, ja jau tev neizdevās mani nomušīt!

Tā ir. Neds Etvuds paliek Neds Etvuds. Baigā pagājības ēna … Un viņa, muļķe, gandrīz sāka cerēt.. .

Viņi klusītēm aizslīdēja līdz virtuvei, kur atradās sētas durvis. Eva attaisīja šleperi.

Diža akmens pakāpieni veda uz dārziņu, ko ietvēra augsts žogs. No šejienes pa ēku aizmugures pagalmiem varēja iziet uz Kazino bulvāri.

Pilnīgā klusumā iečīkstējās sētas durvis. Sejā iesitās maigs, silts vējiņš, pilns mitras zāles un rožu smaržas. Tālumā pāri jumtiem ik divdesmit sekundes iedegās un dzisa bākas uguns. Abi acumirkli piestāja pie akmens pakāpieniem. Bet no mājas parādes puses jau varēja saklausīt balsu dunoņu, kas vēstīja, ka policija beidzot ir klāt.

Viņa pieplaka pie Neda auss un iečukstēja:

—   Pagaidi brītiņu. Tu taču gribēji man pateikt, kurš . . .

—   Ar labu nakti, — Neds Etvuds galanti noteica. Izklaidīgi un nevērīgi viņš Evu nomutēja, viņa sajuta asins garšu. Pēc tam pacēla cepuri, apgriezās, mazliet grīļodamies uzkāpa pa akmens pakāpieniem un tad jau stingrā solī pārsoļoja pār pagalmu un izgāja uz ielas.

Eva neiedrošinājās saukt viņu atpakaļ, viņa bija tā pārnervozējusies, ka nevilšus ievaidējās. Tad viņa uzskrēja pa kāpnēm, sapīdamās rītasvārku atrisušajā jostā, un izmisīgi pamāja ar roku, bet to jau Neds vairs neredzēja. Tāpēc var saprast, ka viņa nedzirdēja, kā aiz muguras aizcirtās durvis.

Beidzot viņš bija prom, līdz ar to briesmām gals. Var atviegloti uzelpot. Var nebīties atmaskojuma. Tā Evai šķita.

Bet tie bija pāragri prieki. Neizprotamā briesmu nojauta neizzuda. Neds Etvuds ne pa jokam bija viņu nobaidījis. No draiskulīga slaista un ironiska nebēdņa Neds kā uz burvju mājienu bija pārtapis nepieejamā un baismīgā svešiniekā. Uz rīta pusi droši vien viss būtu noskaidrojies . . . Tomēr .. .

Eva dziļi ievilka elpu. Viņa devās atpakaļ lejā pa trepītēm, satvēra durvju rokturi un sastinga. Durvis bija ciet.

Katram no mums mēdz būt dienas, kad viss iet čupā, bet kāpēc, — nevar izskaidrot. Sievietēm tas gadās biežāk nekā vīriešiem. Piemēram, jūs brokastīs taisāties cept olu kulteni, un pēkšņi olas nokrīt uz grīdas un sašķīst. Nieks vien ir, bet sieviete to uztvers kā drāmu. Pēc tam vēl kaut kas saplīst viesistabā, vienkārši viss šļūk ārā no rokām. Visādas saimnieciskas nebūšanas, kas nedēļām līdzīgi čūskām snaudušas ziemas miegā, pēkšņi pamostas un indē jūsu eksistenci. Un, ja jau visparastākie nedzīvie priekšmeti sāk uzvesties, kā ļaunu garu apsēsti, jums atliek izmisumā iesaukties: «Par ko? Ko es esmu noziegusies?»

Apmēram tā, bezcerīgi raustot aizkritušo durvju rokturi, jutās Eva.

Un tomēr…

Kādā veidā durvis ne no šā, ne no tā varēja aizkrist ciet?

Lai gan nakts izrādījās vēsāka, nekā varēja paredzēt, tomēr dārzā zem dzidro zvaigžņu jumta netrīsuļoja pat sīkākā lapiņa.

Tur nekas nebija līdzams. Ja liktenis viņai lēmis vienā naktī tik daudz nepatikšanu, nebija jēgas taujāt — par ko? Labāk izdomāt, kā tikt atpakaļ mājā. Jo kuru katru brīdi varēja ierasties policija.

Klauvēt?

Tas nozīmētu uzmodināt Ivetu. Un ieraudzīt viņas bezgalīgi cieto sejas izteiksmi, spīdīgās melnās ačeles un kopā saaugušās uzacis. Eva nepatikā nodrebinājās. Neko teikt. Iveta bija viņas dzīves neizskaidrojams lietuvēns. Bet kā citādi tikt iekšā? Pa logu nevar. Apakšstāva logus katru nakti aizvēra un noslēdza.

Eva paberzēja pieri un tūdaļ nolaida roku, sajutusi netīkamu lipīgumu. Var gan iedomāties, kā viņa pašlaik izskatās. Apģērbs saburzījies, notašķīts ar Neda asinīm … Cenšoties tumsā daudzmaz savest sevi kārtībā, viņa pēkšņi pidžamas kabatiņā uzdūrās Neda Etvuda atdotajai atslēgai.

Iekšējā balss brīdināja: iela pilna ar policistiem! Uz to pusi nevar! Bet cita balss čukstēja, ka savrupmājas augstais akmens žogs noslēps no nelūgtām acīm, ka var klusām apiet māju un iešmaukt pa durvīm, nepievēršot sev uzmanību.

Eva minstinājās. Taču, juzdamās ar katru mirkli aizvien kailāka, saņēmās un, turēdamās nama pavēnī, metās skriet. Tūlīt, tūlīt būs parādes durvis! … Un tad viņa ieraudzīja Tobiju Louzu.

Toties viņš Evu nepamanīja. Vismaz tā bija veiksme.

Kā jau Eva paredzēja, viņai sūtīja pakaļ. Uzmetis pāri pidžamai garu mēteli, Tobijs ašā solī tuvojās «Miramaras» vārtiem.

Blāvie Eņģeļu ielas lukturi izrāva no tumsas kastaņu zaļās lapotnes, meta noslēpumainas ēnas villas dārzā un apgaismoja no galvas līdz kājām Tobija augumu. Uz ielas nebija nekāda policistu pūļa. Tieši otrādi, viens vienīgs centīgs aģents izglāba Evu no atmaskošanas. Tiklīdz Tobijs pieskrēja pie vārtiem, atskanēja griezīga balss.

— Attendeiz lā, jeune homme, — balss sauca. — Qu' est-ce que je vois? Vous fillez ā l'anglaise, hein? Hein, hein, hein?[5]

Skaļie saucieni un straujo soļu dipoņa uzspridzināja Eņģeļu ielas klusumu.

Tobijs atgriezās, izpleta rokas un atbildēja tīrā franču valodā, ko mazliet bojāja netīkams akcents. Evai šķita, ka šisakcents ir tīšs, lai tie nolādētie ārzemnieki nedomātu, ka Tobijs grib tiem izpatikt.

—   Es vienkārši ejiu, — viņš brēca, — pie madame Nīlas. Tas ir šeit — Un sāka dauzīt vārtus.

—  Tā nevar, mesjē. Jums nav brīv atstāt māju. Ejiet, lūdzu, atpakaļ! Tūlīt, tūlīt, tūlīt!

—   Bet es taču jums paskaidroju!…

—   Atgriezieties! Nedariet muļķības!

Tobijs izmisumā plātīja rokas. Luktura gaismā Eva redzēja viņa tumšos, brūnos matus, ar mazajām ūsiņām greznoto labsirdīgo seju, kurā atspoguļojās viņam neraksturīgas spēcīgas jūtas. Tobijs pakratīja dūri pret debesīm. Nevienam nevarēja rasties šaubas, ka viņš ir dziļi izmisis.

—   Inspektora kungs, — viņš teica (nevajag aizmirst, ka franču inspecteur nozīmē vienkārši policistu), — būtu jūs pažēlojis vismaz manu māti. Viņai ir histērija. Jūs pats redzējāt.

—   Ah! — nopūtās likuma kalps.

—  Viņa sūtīja mani pēc madame Nīlas. Tikai madame Nīla var viņai palīdzēt. Es ir netaisos izgaist angļu manierē. Es vienkārši nācu šurp. — Un viņš atkal metās dauzīt vārtus.

—   Mesjē, jūs nedrīkstat atstāt māju.

—   Man nomiris tēvs …

—   Tā nav mana vaina, — likuma kalps viņu pārtrauca, — ka te notikusi slepkavība. Slepkavība Labandeletā! Ārprāts! Ko teiks mesjē Gorons? Bail pat iedomāties! It kā nepietiktu ar pašnāvībām Kazino! Bet tādas . .. tādas! Ak, Dievs — likuma kalps ievaimanājās, — tikai viņas vēl te trūka!

Izmisumu šoreiz izraisīja spoži sarkanā pidžamā tērptā Dženisa Louza, kura arī steidzīgi devās uz villu «Miramara». Kuplie, rudie mati asi kontrastēja ar glītās sejiņas nāves bālumu. Dženisa bija apaļīga, ziedoša, labi audzināta, pašpārliecināta jauna dāma. Taču smalka uzvešanās viņai nebija ne prātā.

—   Kas te notiek? — Dženisa satraukta metās virsū Tobijam. — Kur ir Eva? Ko tu te stāvi kā stabs?

—   Redzi, tas nelga saka …

—   Kas tev par daļu, nepiegriez vērību …

Likuma kalps acīmredzot saprata angliski. Kamēr Dženiša raudzījās caur režģiem tieši acīs Evai, tomēr viņu neredzot, svilpes treļļi no jauna satricināja abu bungplēvītes.

—   Tas domāts maniem draugiem, — policists draudīgi paskaidroja. — Kā tad foūis, mesjē? Un kā, mademoiselle? Vai labprātīgi nāksiet līdzi, vai man vajadzēs saukt konvoju?

Eva redzēja, kā viņš satver aiz pleciem Tobiju, izvelk no apmetņa apakšas īsu gumijas nūju.

—   Mesjē, — viņš žēli iesaucās, — man pašam nav nekādu iebildumu. Tas ir tik nepatīkami, arī jums droši vien ir nepatīkami, ka jūsu tēvs tur guļ tādā izskatā …

Tobijs aizklāja ar plaukstām seju. Dženisa asi apsviedās un aizskrēja atpakaļ uz mājām.

—   Pavēle paliek pavēle. Iesim nu! — policista dobjā balss diedelējoši lūdzās. — Gan jau, gan. Pēc minūtēm piecpadsmit ieradīsies priekšnieks. Nebūs ilgi, tikai kādas piecpadsmit minūtes, un, lūdzu, varēsiet doties pie viņas bez bēdu. Nu? Bet tagad . . .

—   Labi, — Tobijs drūmi padevās.

Policists palaida vaļā viņa plecu. Tobijs pēdējo reizi uzmeta acis vārtiem. Un pēkšņi, neveikli pīdamies garajā mētelī, izslējās garā tirādē. Likās, ka viņš galīgi zaudējis jēgu. Pāri plūstošās jūtas vērta viņu stulbi melodramatisku.

—   Burvīgākais, labsirdīgākais radījums visā pasaulē…— viņš deklamēja.

—   Kas?

—   Madame Nīla, — Tobijs paskaidroja, pastiprinadams teikto ar žestiem.

—   A! — Likuma kalps pievērsa skatienu mītnei, kurā dzīvoja brīnums sievietes izskatā.

—   Viņai līdzīgas, — Tobijs turpināja, — nav visā pasaulē. Tik cēla un tīra, tik maiga un … — Jūtu pārmērā viņš gandrīz aizrijās. — Mani pie viņas nelaiž, — Tobijs piemetināja franciski, apsārtušām acīm lūkodamies vārtos. — Tādā gadījumā varbūt man atļaus viņai piezvanīt?

—   Par telefonu, mesjē, — pēc īsām pārdomām paskaidroja kārtības sargātājs, — nekādu īpašu norādījumu nav. Lai notiek, zvaniet. Mīļais Dievs, vai tāpēc tā jāauļo?

Re nu, atkal zvanīs telefons.

Eva dvēselē lūdzās, kaut policists atstātu savu posteni un neturpinātu skatīties caur režģiem. Jātiek mājā pirms Tobija Louza zvana. Kas to būtu domājis, ka Tobijs viņu tik ļoti idealizē. Taisni rokas niezēja iekraut viņam pa ausi! Tāds pārspīlēts murgojums. Tomēr vienlaikus viņai kļuva savādi ap sirdi. Lai gan Eva dusmās drebēja, kā īstena sieviete viņa dvēseles dziļumos apņēmās, ka Tobijs nekad, nekad neuzzinās par šīs nakts apšaubāmo epizodi.

Policists atvēra vārtus un ielūkojās dārzā (Evai uz dažām sekundēm aizrāvās elpa), pēc tam apmierināts devās prom. Viņa sadzirdēja, kā, šķērsojot ielu, klaudz viņa soļi. Pretējās mājas durvis skaļi aizcirtās. Eva ievilka galvu plecos un metās pie savām namdurvīm.

Viņa juta, ka rītakleita atkal atvērusies vaļā, jostiņa no jauna atrisusi, bet nepiegrieza tam vērību. Vēl tikai pāris pakāpienu, un viņa būs glābta. Šķita, vesela mūžība pagāja, iekams durvis beidzot bija vaļā. Evu apņēma halles sargājošā siltā tumsa. Durvju klusā aizvēršanās izglāba viņu no nešķīstajiem gariem. Viss ir laimīgi galā: neviens viņu nav pamanījis. Sirds izmisīgi dauzījās; viņa atkal sajuta lipīgās asinis uz rokas; galva burtiski griezās. Kamēr viņa tumsā taustījās pēc kāpņu margām un centās sakopot domas sarunai ar Tobiju, guļamistabā sāka zvanīt telefons.

Tagad ne no kā vairs nav jābaidās. Viss būs labi. Protams, viss nokārtosies. Viņa pacēla rītakleitas malu un steidzās augšā, lai paņemtu telefona klausuli.

6. NODAĻA

Pirmdienas vakarā, tieši nedēļu pēc minētajiem notikumiem, viesnīcas «Pils» terasē mesjē Aristīds Gorons tērzēja ar savu draugu doktoru Dermotu Kinrosu.

Mesjē Gorons bozās.

—   Ir nolemts, — viņš, apmaisīdams kafiju, paziņoja, — arestēt madame Nīlu par sera Morisa Louza noslepkavošanu.

—   Tiešām? Jums ir neapstrīdami pierādījumi?

—   Diemžēl jā.

Dermots Kinross sarāvās.

—   Vai tas nozīmē, ka viņu …

Mesjē Gorons apdomājās.

—   Tomēr nē. — Aci piemiedzis, viņš lūkojās tālē, it kā apsvērdams prāvas iznākumu. — Viņai ir pārāk maigs un glīts kakliņš.

—   Tādā gadījumā? …

—     Piecpadsmit gadi cietumā. Tas ir iespējams. Ja būs gudrs advokāts un ja viņa spēs savaldzināt tiesu, var gadīties, ka piespriež desmit, pat tikai piecus gadus. Bet pats saprotat — arī pieci gadi nav nekāda medus maize.

—   Domāju gan. Un ko par to saka … paiti madame Nīla?

Mesjē Gorons nervozi paraustīja plecus.

—   Dārgais doktor, tur jau ir tā lieta. Sī apburošā dāmīte uzskata, ka tikusi cauri sveikā. Viņai ne prātā nenāk, ka tiek turēta aizdomās. Un kad nu man tagad sava grūtā pienākuma vārdā vajadzēs . . .

Policijas prefektam bija iemesls žēloties par grūto likteni. Šādi noziegumi Labandeletā notika ļoti reti, un viņš jutās kā no laivas izsviests. Mesjē Gorons, kurš ar šiku staigāja getrās un pogcaurumā nēsāja rozi, patiesībā bija bezrūpīgs un galants cilvēks. Policijas darīšanās prefekts gandrīz neiejaucās. Labandeletā viņš drīzāk izpildīja ceremonijmeistara lomu. Tomēr nevarēja noliegt viņa asās novērotāja spējas.

No viesnīcas «Pils» terases, kur abi sēdēja zem melndzeltensvītrotiem saulsargiem, varēja labi pārskatīt mesjē Gorona valdījumu — plašo avēniju, kas saulrieta staros murdēt murdēja no spožām mašīnām un vaļējām ekipāžām. Pie terases galdiņiem sēdēja tikai pāris apmeklētāju. Mesjē Gorona mazliet izvalbītās acis cieši vērās sarunu biedrā.

—  Tomēr madame Nīla jūtas ļoti slikti, — viņš piemetināja. — Viņu kaut kas grauž. Pēc tikšanās ar Louziem viņa kļuvusi pavisam savāda. Varbūt moka sirdsapziņa? Varbūt ir kāds cits iemesls? Es jau teicu, ka pierādījumi ir neapstrīdami . . .

—   Lai nu kā, — Dermota Kinrosa franču izruna bija pirmklasīga, — jūs neesat apmierināts.

Mesjē Gorons samiedza acis.

—   Jums ir vērīga acs, — viņš atzina. — Liekot roku uz sirds, pavisam apmierināts neesmu. Tāpēc arī aicinu jūs palīdzēt.

Dermots pasmaidīja.

Doktora Kinrosa izskats vien pievērsa viņam apkārtējo uzmanību. Tiklīdz jūs viņu ieraudzījat, tūdaļ radās vēlēšanās iepazīties ar šo interesanto cilvēku. Izpratnes pilnā iecietība, ko izstaroja doktora seja, aicināt aicināja viņam uzticēties.

Tā bija daudz pieredzējuša, labsirdīga un gudra cilvēka seja. Tikko manāmās smalkās grumbiņas liecināja par nepārtrauktu gara rosību, tumšās acis raudzījās pasaulē mazliet izklaidīgi. Biezajos matos vēl nemanīja sirmumu. Tikai īpašs galvas pagrieziens atklāja, ka viena sejas puse ar plastiskās operācijas palīdzību ir rūpīgi atjaunota, lai slēptu kaujā pie Arasas gūtā sakropļojuma pēdas. Vēl šī seja ]āva nojaust, ka Kinrosam nav sveša humora izjūta un piemīt prasme savaldīties.

Dermots Kinross, smēķēdams cigareti, laiski iemalkoja viskiju ar sodu. Varēja domāt, ka doktors šobrīd atpūšas, lai gan viņš īstu atpūtu nepazina.

—   Es labprāt jūs uzklausīšu, — viņš teica.

Policijas prefekts pieklusināja balsi.

—   Jāteic, ka tur varēja iznākt lieliska partija. Es runāju par madame Evu Nīlu un mesjē… viņi to dēvē par Tobiju, lai gan patiesībā tā īstais vārds ir ITorācijs… Horāciju Louzu. Ideāla partija gan naudas, gan visa pārējā ziņā. Turklāt abus vieno neparasti kvēlas jūtas.

—   Neparasti kvēlas jūtas, — Dermots Kinross iebilda,

—  ir mīts. Daba pati rūpējas par to, lai gadījumā, ja A neiepazītos ar B, tas spētu būt laimīgs arī ar C.

Mesjē Gorons uzmeta viņam šaubpilnu skatienu.

—  Jūs nopietni tā domājat, doktor?

—   Tas ir zinātniski pierādīts.

—   Kā rādās, — mesjē Gorons viltīgi pasmaidīja, — jūs vēl neesat iepazinies ar madame Nīlu.

—   Neesmu gan, — Dermots piekrita. — Taču tas nespēj ietekmēt zinātnes atzinumus.

—   Lai nu tā būtu! — Mesjē Gorons nopūtās un turpināja:

—   Pirms nedēļas Eņģeļu ielas villā «Sveiciens» bez tās īpašnieka sera Morisa Louza vēl atradās viņa sieva, viņa meita Dženisa, viņa dēls mesjē Horācijs, viņa svainis mesjē Bendžamins Fi'lipss un vēl divi kalpotāji.

Astoņas vakarā madame Nīla kopā ar Louzu ģimeni, izņemot seru Morisu, devās uz teātri. Sers Moriss uz teātri negāja. Viņš pēc ikvakara pastaigas — ievērojiet! — bija atgriezies neparasti dīvainā noskaņojumā. Taču mazliet vēlāk viņa garastāvoklis uzlabojās, jo pusdeviņos piezvanīja antikvārs mesjē Veils. Mesjē Veils pastāstīja, ka esot iegādājies sera Morisa kolekcijai satriecošu dārgumu. Mesjē Veils solījās šo pasaules brīnumu tūdaļ atnest uz villu «Sveiciens», lai sers Moriss varētu bez kavēšanās to apbrīnot. Tas arī tika izdarīts.

Prefekts apklusa. Doktors Dermots Kinross izpūta dūmu gredzenu un lūkojās, kā tas izkūst siltajā gaisā.

—   Kas tas bija par dārgumu? — viņš jautāja.

—   Tabakdoze, — mesjē Gorons atbildēja. — Stāsta, ka šī tabakdoze piederējusi pašam imperatoram Napoleonam.

Šķita, ka policijas prefekts ir mazliet apjucis.

Viņš turpināja:

—   Kad pēcāk mesjē Veils man nosauca šī priekšmeta cenu, es neticēju savām ausīm. Dieva zīmes! Ārprāts! Savu iegribu dēj šķaidīties ar tādu naudu! Protams, tās vēsturiskā vērtība … — Viņš šķelmīgi paraudzījās Kinrosā. — Starp citu, vai imperators Napoleons patiešām šņauca tabaku?

Dermots pasmaidīja.

—   Mīļais draugs, — viņš teica, — vai jūs kaut reizi esat redzējis, kā uz angļu skatuvēm spēlē Napoleonu? Jebkurš aktieris uzskata par pienākumu ik pēc pieciem vārdiem izvilkt tabakdozi un demonstrēt to skatītājiem. Arī vērā ņemamos memuāros allaž uzsvērts, kā imperators sevi apbārstījis ar tabaku.

Mesjē Gorons saminstinājās.

—   Tas nozīmē, — viņš nosprieda, — ka nav pamata apšaubīt tabakdozes piederību imperatoram. Bet, cita starpā, — viņš iemalkoja kafiju un iepleta acis, — tabakdoze — vai varat iedomāties! — bija darināta no caurspīdīga rozā ahāta, iestiprināta zelta ietvarā un kā sētin nosēta ar sīkiem briljantiem. Jūs redzēsiet, cik tai ir savdabīga forma. Ir arī pase, kas apliecina, ka tabakdoze nav viltojums.

Sera Morisa sajūsma auga augumā. Šķiet, ka viņu īpaši valdzināja viss, kas saistīts ar Napoleonu. Viņš piekrita pirkt tabakdozi, palūdza to atsūtīt viņam uz nakti, lai varētu ap to tīksmināties, un apsolīja no rīta aizsūtīt čeku. Diemžēl par tabakdozi vēl nav samaksāts. Mesjē Veils ir izmisumā, un es patiesi tāpēc nespēju viņu nosodīt.

Tajā vakarā, kā jau teicu, madame Nīla .kopā ar Louzu ģimeni bija teātrī. Viņi skatījās angļu lugu «Misis Vorenas profesija». Atgriezās ap vienpadsmitiem, un katrs devās uz savām mājām. Jaunais mesjē Horācijs pavadīja viņu līdz namdurvīm un atvadījās. Starp citu, vēlāk izmeklētājs viņam pajautāja: «Mesjē, vai jūs viņu šķiroties noskūpstījāt?» Viņš tūdaļ sacēla spuras un atcirta: «Atvainojiet, bet tā nav jūsu darīšana!» Izmeklētājam radās aizdomas, vai viņi nav saķildojušies. Taču aizdomas neapstiprinājās.

Mesjē Gorons atkal saminstinājās.

337

—   Louzi atgriežas mājās. Sers Moriss tūdaļ noskrien lejā, lai palielītos ar savu zaļajā, apzeltītajā kastītē ieslēpto dārgumu. Izņemot Dženisu (viņa teic, ka tas ir burvīgs), ne-

22-1180

vienā jaunieguvums sajūsmu neizraisa. Lēdija Louza bilst, ka ir muļķīgi tā svaidīties ar naudu. Sers Moriss Louzs sapīcis atcērt, ka viņš tādu valodu necietīs, un atgriežas savā kabinetā. Pārējie dodas gulēt. Taču ņemiet vērā, ka divi nespēj aizmigt.

Mesjē Gorons pārliecās pāri galdiņam un pabungoja pa tā virsu. Aizrautīgā stāstījuma laikā viņa kafija bija galīgi atdzisusi.

—   Mesjē Horācijs, dēvēts par Tobiju, atzīstas, ka ap vieniem naktī viņš piecēlies un zvanījis madame Nīlai… «Ak tā,» izmeklētājs viņam saka, «jūs nevarējāt aizmigt tāpēc, ka mocījāties kaislās ilgās pēc viņas?» Mesjē Horācijs saniknots to noliedz. Kā redzat, nav kam pieķerties. Lai gan jūtams, ka kaut kas tur ir. Kā jūs domājat?

—   Nedomāju gan, — Dermots teica.

—   Tātad jūs nepiekrītat?

—   Tas nav svarīgi. Kas notika tālāk?

—   Tātad viņš nokāpj lejā piezvanīt un pēc tam atgriežas savā istabā. Mājā ir tumšs un kluss. Viņš gan redz gaismu, kas spīd caur tēva kabineta durvju apakšu, bet negrib seru Morisu traucēt.

Tajā pašā laikā miegs nenāk arī lēdijai Louzai. Nevis tāpēc, ka viņa būtu īpaši satraukusies tabakdozes dēļ, tomēr kaut kāds nervozums ir. Piecpadsmit minūtes pāri vieniem — iegaumējiet laiku! — viņa pieceļas un dodas uz vīra kabinetu. It kā lai aicinātu viņu gulēt, bet patiesībā, kā pati atzīstas, lai nolasītu viņam nelielu, maigu sprediķi par cilvēkiem, kas pērk pārāk dārgus rozā ahāta priekšmetus.

Mesjē Gorona balss dramatiski kāpinājās.

—   Beidzot fināls! — viņš, pēkšņi sizdams knipjus, iesaucās. — Viņa ierauga vīru krēslā pie sekretāra pagalam. Viņam ir sašķaidīta galva. Deviņas reizes viņam ir sists ar biguli, kas tagad atkal atrodas pārējo kamīna piederumu vidū. Viņš uzbrukuma brīdī bija sēdējis ar muguru pret durvīm un aprakstījis tabakdozes izskatu savā kolekcionāra bloknotā. Taču klausieties tālāk! Viens no sitieniem, jauši vai nejauši, ir trāpījis tabakdozei, un no tās atlikušas tikai šķembas.

Dermots iesvilpās.

—   It kā nebūtu pieticis nožmiegt veco kungu, — turpināja mesjē Gorons, — nē, vēl vajadzēja iznīcināt viņa dārgumu. Bet iespējams (atkārtoju), ka tas notika nejauši.

Dermots satraucās ne pa jokam.

—   Nez vai, mērķējot cilvēka galvai, — viņš piezīmēja,

—   var trāpīt uz galda stāvošai tabakdozei. Ja nu vienīgi…

—   Ko jūs ar to gribējāt teikt, doktor?

—   Tāpat vien, neko sevišķu. Stāstiet tālāk!

Mesjē Gorons gandrīz jau bija pieslējies kājās, lai labāk uztvertu sava sarunu biedra gudrības, bet nu viņš atkal atslīga krēslā.

—   Tas ir cietsirdīgs noziegums, — viņš turpināja. — Turklāt bezjēdzīgs. Pirmā mirklī šķiet, ka to izdarījis bezprātis.

—   Muļķības, — Dermots sapīcis noteica. — Tieši otrādi, tas ir gluži tipisks noziegums.

—   Tipisks?

—   Savā ziņā. Atvainojiet, ka pārtraucu. Lūdzu, turpiniet!

—   Nekas nav nozagts, — mesjē Gorons stāstīja. — Nekādu ielaušanās pēdu. Noziegumu izdarījis tāds, kas pazina māju, zināja, kur karājas bigulis, un zināja pat to, ka vecais kungs bija pakurls, un tāpēc varēja viņam nedzirdami tuvoties no mugurpuses. Tāda patīkama labklājīga ģimene

—    gandrīz kā franči! Viņi ir satriekti, viņus pārņēmušas šausmas!

—   Kas notika tālāk?

—   Viņi dodas pēc madame Nīlas. Viņi ir ļoti pieķērušies madame Nīlai. Kā iman ziņoja, tūdaļ pēc nozieguma atklāšanas gan mesjē Horācijs, gan mademoiselle Dženisa visādi centās iekļūt viņas namā. Abus aizturēja dežurējošais policists, paskaidrodams, ka līdz tam, kamēr nav ieradies policijas komisārs, viņi nedrīkst atstāt savu māju. Šķiet, ka Dženisai tomēr izdevās vēl vienu reizi izkļūt uz ielas, bet ar madame Nīliu viņa nesastapās.

Ierodas komisārs. Tā! Viņš uzdod jautājumus. Tā! Viņi lūdz atļauju .sastapties ar madame Nīlu. Komisārs liek priekšā pēc viņas aizsūtīt. Aizsūta to pašu dežurējošo policistu, kurš tik apzinīgi pilda savus pienākumus. Par laimi, viņam ir kaibaitas flulktiuris. Madame Nīlas nams, kā jūs droši vien zināt, atrodas tieši pretējā ielas pusē…

—   Jā, es zinu, — Dermots apliecināja.

—   Policists, — mesjē Gorons, uzlikdams uz galdiņa apaļos elkoņus un savaikstīdams seju neaprakstāmā grimasē, turpināja, ieiet pa vārtiem. Uz celiņa pie pašām durvīm vāļājās …

22*

339

—   Kas tad? — Dermots nevarēja sagaidīt teatralās pauzes beigas.

—   Rozā lente, nu, tāda jostiņa, ar kādu sievietes sasien rītakleitas. Un uz tās ir asins traipi.

—   Skaidrs.

Atkal iestājas pauze.

—   Bet tas policists nav muļķis. Galviņa viņam strādā. Viņš iebāž jostiņu kabatā. Viņš zvana pie durvīm. Viņam atver divas nobijušās sievietes. Viņu vārdi, — mesjē Gorons ielūkojās savā miniatūrajā piezīmju grāmatiņā, — Iveta Latūra, istabene. Un Selestīne Bušēra, virēja.

Sievietes, pielikdamas pirkstu lūpām, lūdz viņu klusēt un tumsā uzvelk pie sevis augšstāvā, kur viņam pavēsta, ko redzējušas.

Iveta Latūra stāsta, ka viņu pamodinājis briesmīgs troksnis. Viņa izgājusi no istabas un ieraudzījusi, ka madame Nīla slepeni cenšas ielavīties pati savā mājā. Satraukušies (kaut viņa nav no bailīgajām) Iveta uzmodina virēju Selesitīni Bil šēru. Abas nokāpj stāvu zemāk un ielūkojas madame Nīlas guļamistabā. Blakus esošās vannasistabas spoguļsienā viņas ierauga, kā izpūrusī un aizelsusies madame Nīla mazgā no sejas un rokām asinis, bet pēc tam cenšas izberzt no baltā mežģīņu halāta, kura jostiņa pazaudēta, sarkanus traipus.

Mesjē Gorons paraudzījās apkārt.

Uz «Pils» terases parādījās jauni apmeklētāji. Aiz priežu alejas rietošās saules stari žilbināja acis.

Dermotam Kinrosam iztēlē pavērās neparasti spilgta aina: steiga, izbīlis, kalpotāju ziņkārība, spoguļos dubultota satraukta seja … Sī aina iznira ne vien no policijas attēlotā ļaunuma bezdibeņa, tā dzima arī no viņa paša neizdibināmās psihes dzīlēm. Viņš nesteidzās ar secinājumiem. Viņš vienīgi pajautāja:

—   Un kas notika tālāk?

—   Tālāk bija tā. Mūsu policists pavēl abām kalponēm neizpaust redzēto. Un pats dodas klauvēt pie madame Nīlas istabas durvīm.

—   Vai viņa bija gultā?

—   Nepavisam! — mesjē Gorona balsī skanēja gandrīz sajūsma. — Viņa ģērbās, lai ietu ārā. Un paskaidroja, ka mesjē Horācijs Louzs esot pirms dažām minūtēm piezvanījis un viņu uzmodinājis — ievērojiet, viņš zvanīja otro reizi šajā naktī —, un izstāstījis par notikušo. Bet līdz tam viņa neesot neko dzirdējusi. Ne policistu svilpes, ne kliedzienus… Nu galīgi neko!

Vai varat iedomāties! Tāda aktrise! Asaras straumēm par nabaga seru Morisu Louzu! Lūpas dreb! Acis traģiskas! Tīrais nevaļnības iemiesojums! Baltais mežģīņu halātiņš karājas skapī, bet līdzās vannasistabā no karstā ūdens tvaikiem vēl nav nosusējuši spoguļi, zem kuriem viņa centās izberzt vecā kunga asinis.

Dermots nepatikā sarāvās.

—   Kā rīkojās policists?

—   Viņš sevī nosmējās un, it kā nekas nebūtu noticis, piedāvāja viņai doties mierināt draugus. Un atvainojās, ka pats vēl mazliet aizkavēsies.

—   Kādā nolūkā?

—   Protams, nolūkā nemanīti pievākt halātiņu.

—   Nu?

—   Istabene Iveta deva visbriesmīgāko zverestu, ka turēs muti un, ja kundze pēc rītakleitas taujās, teiks, ka atdevusi to mazgāšanā. Lai izklausītos ticami, mazgāšanā atdeva arī kaudzi citas veļas. Kas noitiks, ja madame pēkšņi sāks uztraukties? Viņa neuztrauksies, jo asins traipus taču pati izberza. Un viņai ne prātā neienāks, ka ekspertīzei tas nav kavēklis. Taču asins traipi, dārgais doktor, nepavisam nav visinteresantākais šajā lietā.

—   Kas tad ir vēl interesantāks?

Mesjē Gorons atkal pabungoja pa galdiņa virsu.

—   Tas, ka Iveta Latūra uzmanīgi izpētīja halātiņu policista klātbūtnē un atrada, ka tam pieķērusies pavisam niecīga rozā ahāta šķembiņa.

Policijas prefekts vēlreiz ieturēja pauzi, taču šoreiz tas nenotika teatrālā efekta dēļ, bet gan vēstīja, ka stāstījums diemžēl tuvojas beigām.

—   Gandrīz nedēļu nācās pūlēties, lai šķembu pielipinātu sadauzītajai 'tabakdozei. Tā atšķēlās, kad madame Eva Nīla ar biguli blieza pa vecā džentlmeņa galvu. Šausmīgi! Tomēr tā ir patiesība. Un madame Nīlas dziesmiņa ar nodziedāta.

Viņš atkal apklusa. Dermots nokremšļojās.

—   Un kā to visu izskaidro madame Nīla pati?

Mesjē Gorona seja pauda izbrīnu.

—   Piedodiet, — Dermots steidza labot kļūdu. — Biju piemirsis. Viņa jau vēl neko nezina.

—   Mūsu valstī, doktor, — ar cieņu teica mesjē Gorons, — kārtis nemet galdā, iekams spēle nav galā. Viņai vēl būs jāsniedz paskaidrojumi. Bet tikai pēc aresta, kad viņu pratinas izmeklētājs.

Dermots zināja, kā pratina Francijā. Spīdzināt nespīdzina, bet ir atļauta jebkura psihiska ietekmēšana. Jābūt ļoti stiprai sievietei, lai tādu pratināšanu izturētu un nepateiktu neko lieku.

—   Vai jūs esat pārliecināts, — viņš jautāja, — ka jūsu savāktais materiāls tiek turēts pilnīgā slepenībā?

—   Par to es nešaubos.

—   Apsveicu. Vai ir garantija, ka abas kalpotājas — Iveta Latūra un Selestīne Bušēra — neizpļāpāsies?

—   Arī tur viss kārtībā. Selestīnei bija šoks, un mēs viņu atbrīvojām no liecināšanas. Bet par istabeni Ivetu Latūru var būt pilnīgi drošs. Viņa klusēs kā kaps. — Mesjē Gorons apdomājās. — Man šķiet, ka viņa necieš savu kundzi.

—   Patiešām?

—   Vispār Louzi turas vareni. Neparasti ļaudis. Bēdu nomākti, bet atbild uz visiem mūsu jautājumiem. Kā jūs mēdzat teikt, — nākamos trīs vārdus mesjē Gorons iedrošinājās izrunāt: angliski, — viņji isijurās braši. Attiecības ar madame Nīlu ir ļoti sirsnīgas …

—   Kas tur dīvains? Vai tad ģimenei ir iemesls turēt viņu aizdomās?

—   Nekādā gadījumā!

—   Kā viņi paši izskaidro slepkavību?

Mesjē Gorons izpleta rokas.

—   Kā izskaidro? Kramplauzis! Maniaks!

—   Nekas taču nav nozagts.

—   Nav gan, — mesjē Gorons apstiprināja, — taču vēl viens priekšmets ir aiztikts. Aizstiklotā vitrīnā pa kreisi no durvīm glabājās vēl kāda dārglieta ar vēsturisku vērtību — dārga briljantu un tirkīzu kaklarota.

—   Tiešām?

—   Mazliet ar asinīm aptašķītā kaklarota bija nosviesta zemē blakus vitrīnai. Tātad maniaks!

Doktors Dermots Kinross, iespējams, Anglijas ievērojamākais tiesu psihiatrijas speciālists, ieinteresēts palūkojās sarunu biedrā.

—   Trāpīgs apzīmējums, — viņš noteica.

—   Trāpīgs apzīmējums, doktor? Kāds?

—   «Maniaks». Kā, pēc viņu domām, šis maniakālais kramplauzis tika iekšā mājā?

—   Par laimi, — mesjē Gorons teica, — par to viņi vēl nav domājuši..

—  Ja atļauts jautāt — kā maijā tika iekšā madame Nīla?

Mesjē Gorons nopūtās.

—   Baidos, ka tas ir pēdējais pierādījums, — viņš sacīja. — Četras Eņģeļu ielas savrupmājas cēlusi viena kompānija. Un visām četrām parāddurvju atslēgas ir vienādas.

Pieliecies tuvāk Kinrosam, mesjē Gorons nevilšus atkal sāka runāt pārliecības pilnā tonī.

—   Nepārspējamā Iveta Latūra madame Nīlas pidžamas kabatiņā atrada parādes durvju atslēgu, — viņš vēstīja. — Ka jums tas tīk? Atslēga no pašas durvīm pidžamas kabatā! Kāpēc? Vai tam ir kāds ticams, nevainīgs izskaidrojums? Nav! Madame Nīlai atslēga bija vajadzīga, lai tiktu iekšā pretējā mājā. Tādējādi atrasts pēdējais izsmeļošais pierādījums tam, ka viņa slepkavības naktī bijusi villā «Sveiciens». Viņa patiesi ir iekritusi. Tur nav divu domu.

—   Tomēr .. . kādi viņai bija motīvi? — Dermots tērpināja.

Mesjē Gorons sāka skaidrot. Saule norietēja aiz koku galiem, atstādama debesīs asinssārtu svītru. Gaiss joprojām bija smacīgs. Saulriets Labandeletā žilbināja kā prožektors. Abiem kungiem vajadzēja ilgi mirkšķināt acis, iekams tās pierada pie krēslas. Mesjē Gorona piere lāsmoja sviedros.

Dermots piecēlās, lai pārsviestu izsmēķi pāri balustrādei, pie kuras stāvēja viņu galdiņš, un sastinga ar to rokā.

Izrādījās, ka terase atrodas divas trīs pēdas augstāk par bruģētu pagalmiņu, kurā stāvēja tādi paši galdiņi. Pie viena no tiem, tieši zem balustrādes, tā, ka viņas galva atradās vienā līmenī ar Dermota un mesjē Gorona kājām, sēdēja meitene. Viņas tumšā kleita un cepure ienesa drūmu akcentu Labandeletas priecīgajā kolorītā. Viņa pacēla galvu: acis sastapās.

Glītajai rudmatei varēja būt mazliet vairāk par divdesmit gadiem. Kas zina, cik ilgi viņa bija sēdējusi rietošās saules aizsegā, lūkodamās pilnajā kokteiļa glāzē. Pa grezno avēniju viņai aizmugurē, riepām šalcot, bezrūpīgi ripoja smalkas ekipāžas.

Pēkšņi meitene pielēca kājās, glāze apgāzās, un tās saturs izšļakstījās pa galdiņa oranžo virsu. Viņa paķēra somiņu, melnos tīkliņa cimdus, nosvieda uz galda piecfranku monētu un metās prom. Dermots, joprojām viņas skatiena vara, neatraudamies lūkojās meitenei nopakaļ.

Mesjē Gorons pieklusināja balsi.

—   Kāds nešķīsts gars raustīja mūs aiz mēles sabiedriskā vietā! — viņš žēlojās. — Tā taču bija mis Dženisa Louza.

7. NODAĻA

—   Dženisa, lūdzu, neuztraucies, — Helēna mierināja meitu, — tev tūlīt būs histērija.

Tēvocis Bens, kasīdams aiz auss spanielam, kurš gulšņāja līdzās tējas galdiņam, skumji lūkojās krustmeitā.

—   Par histēriju nevar būt ne runas, — raudama nost cimdus, iesaucās Dženisa balsī, kuras tonis liecināja par pretējo. — Un es neko neizdomāju un nefantazēju. Tā ir vistīrākā patiesība, — pamezdama skatienu uz Evu, viņa sāka gandrīz kliegt, — policija taisās Evu apcietināt!

Helēna iepleta acis.

—   Par ko?

—   Tāpēc, māmulīt, ka tur viņu aizdomas par slepkavību.

—   Ir nu gan tev vajadzība uztraukties par tādām muļķībām. — Helēna nopūtās, taču istabā iestājās neērts klusums.

«Nevar būt,» Eva apjukusi nodomāja. «Kāds idiotisms! Tas pat sapņos nevarēja ienākt prātā.»

Eva mehāniski nolika uz galda pusdzerto tējas tasi. Villas «Sveiciens» plašā viesistaba laistījās spodrībā. Caur logiem no dārza ieplūda zaļgana puskrēsla. Zeltainais, rūsgani plankumainais spaniels no galdapakšas uzticīgi raudzījās tēvocī Benā. Iesirmais, druknais, neliela auguma tēvocis kā allaž labsirdīgi klusēja. Toties smagnējā, aizdusas mocītā Helēna, laipnā dāma sudraboto cirtu vainagā, pūlējās saglabāt mākslotu smaidu.

Pēc īsas iekšējas cīņas viņa palūkojās Evā.

—  Jūs taču zināt, ka mēs šīm muļķībām neticam, — viņa, aplaizīdama lūpas, žēlabaini sacīja.

Pēc šī kvēlā apgalvojuma Helēna nolaida acis un jautāja:

—   Bet kāpēc viņi …

—   Jūs taču, — stingi raudzīdamās spogulī virs kamīna, turpināja Dženisa, — tanī naktī neizgājāt no mājas? Jūs taču neatgriezāties savā istabā, notašķījusies ar asinīm? Un mūsu atslēga neatradās jūsu pidžamas kabatiņā? Un tā tabakdozes šķemba, kas it kā bija iepiņķējusies jūsu rītakleitas mežģīnēs … Tie visi taču ir ļaunprātīgi izdomājumi, vai nc?

Šķita, tūdaļ mājīgās viesistabas griesti iebruks. Spaniels ēdiena gaidās smilkstēja. Helēna automātiski uzlika pensneju un pārakmeņojās.

—   Ko tu runā, Dženisa! — beidzot viņa sašutusi iekliedzās.

—   Visu to es līdz pēdējam vārdam pati savām ausim dzirdēju no policijas prefekta. Līdz pēdējam vārdam! — Dženisa spītīgi tiepās.

Tēvocis Bens notrauca no svārkiem drupačas un izklaidīgā sirsnībā noglāstīja suni. Pēc tam izvilka no kabatas savu neiztrūkstošo pīpi. Vienīgi sarauktā piere un labsirdīgo acu skatiens atklāja viņa rūpīgi slēpto izbrīnu.

—   Es biju «Pilī», — Dženisa paskaidroja. — Gribēju iedzert.

—   Dženisa, — ierasti piezīmēja Helēna, — es tev nez cik reižu esmu teikusi.. .

—   Es tur noklausījos, ko Gorons stāstīja doktoram; viņš ir anglis, īsts gudrinieks tiesu psihiatrijā. Esmu kaut kur redzījusi tā angļa fotogrāfiju. Gorons sacīja, ka Eva tajā naktī atgriezusies mājās visa asiņaina un viņas tērpam esot pieķērusies tabakdozes šķemba.

Dženisa joprojām nevienu neuzlūkoja. Soks bija pārgājis. Tagad viņu māca šausmas.

—  Viņš apgalvo, ka viņu esot redzējušas divas liecinieces. Iveta un Selestīne. Policija pievāca viņas rītakleitu; uz tās bija asins traipi . . .

Eva Nīla sastinga krēslā. Ar neko neredzošām acīm viņa lūkojās Dženisā, cīnīdamās ar tuvojošos smieklu lēkmi. Tikai skaļi smiekli spētu glābt no baigās dunoņas smadzenēs.

Apvainot viņu slepkavībā! Tas patiesi būtu smieklīgi, ja nebūtu tik drausmīgi. Kā dunča trieciens mugurā. Nē, tik un tā smieklīgi. Vienīgi murgojumā par «tabakdozes šķembu» nekā smieklīga nebija. Tas bija kaut kāds pārpratums, ja vien … ja vien tā nebija vēlme viņu iedzīt stūrī un piebeigt. Protams, viņa nebaidījās no policijas. Idiotisko, muļķīgo apsūdzību vecā kunga slepkavībā apgāzt ir vieglāk par vieglu. Tikai jāizstāsta par Nedu Etvudu, un viņš visu apliecinās.

To, ka viņa nevienu nav noslepkavojusi, var pierādīt. Bet izstāstīt par Nedu …

—   Dzīvē neesmu dzirdējusi neko tik smieklīgu! — viņa iesaucās. — Ļaujiet man atgūties!

—   Tātad tie ir meli? — Dženisa uzstājīgi jautāja.

—   Protams, tas viss ir meli, — Eva atbildēja. — Lai gan . . .

Balss aizrāvās, un viņa pēkšņi apklusa. Iestājās daiļrunīga pauze.

—   Protams, tas nav tiesa, — nokremšļojies stingri noteica tēvocis Bens.

—   Protams, — Helēna atbalsoja.

—   Tādā gadījumā, ko nozīmē šis jūsu «lai gan»? — Dženisa pratināja.

—   Es … es nesaprotu …

—   Sākumā jūs runājāt, kā nākas, — Dženisa paskaidroja. — Bet tad jūs it kā apjukāt, tā dīvaini paskatījāties un noteicāt «lai gan», it kā tomēr kaut kas būtu noticis.

(Ak kungs, kā lai es viņiem paskaidroju?)

—   Tātad viss, ko es dzirdēju, ir meli, — Dženisa nespēja nomierināties. — Jo nevar būt, ka kaut kas bija, bet kaut kas nebija.

—   Iznāk, ka meitēns negvelž tikai muļķības, — atkal ieklepojies, tēvocis Bens negribīgi konstatēja.

Trīs godīgi un neapšaubāmi labvēlīgi acu pāri nenovērsdamies lūkojās Evā. Uz mirkli viņai aizcirtās elpa.

Beidzot Eva aptvēra, ka nepatieso, sadomāto apvainojumu gūzmā, kas gāzās pār viņas galvu (īpaši baismīgā «tabakdozes šķemba»), var atrast faktus, kurus pierādīt ir nieka lieta. Tos noliegt būtu stulbums.

—  Vai tiešām, — Eva mēģināja uzzināt,— jūs varat pieļaut domu, ka es … es varētu pacelt roku … pret viņu?

—   Dārgā, zināms, ka ne, — Helēna mierinoši teica. Viņas tuvredzīgās acis raudzījās lūdzoši. — Jūs tikai pasakiet, ka tas viss, absolūti viss ir meli. Mēs vairāk neko negribam.

—  Eva, — Dženisa nu jau mierīgi jautāja. — Kāda bija jūsu dzīve, iekams iepazināties ar Tobiju?

Tik netaktisku jautājumu šinī mājā viņa dzirdēja pirmo reizi.

—   Kā tev nav kauna, Dženisa? — Helēna, dusmās kūsājot, centās meitu apklusināt.

Dženisa ir nedomāja mātē klausīties. Viņa lēni pārslīdēja viesistabai un apsēdās zemā zvilnī pretī Evai. Rudmates maigā, gandrīz caurspīdīgā āda satraukumā kļuva zilgana. Lielās, tumšās acis cieši raudzījās Evā. Tajās jautās gan sajūsma, gan riebums.

—   Tikai nedomājiet, ka es jūs nosodu! — ar jaunībai piemītošo neveiklo augstsirdību viņa paskaidroja. — Es jūs pat apbrīnoju! Tiešām! Es vienmēr esmu jūs apbrīnojusi. Bet policijas prefekts to visu stāstīja. Es tikai atkārtoju viņa teikto. Nu, par to, kāpēc jums būtu vajadzējis nogalināt tēvu. Es to neapgalvoju, nekādā gadījumā! Un nedomāju, ka tā bijāt jūs. Tas ir, ka tieši jūs . . . Tikai . . .

Tēvocis Bens nokremšļojās.

—   Es ceru, l&amp;lt;a mēs neviens neesam puritāņi, — Helēna iejaucās, — ja nu vienīgi Tobijs un vēl nabaga Moriss. Bet, Dženisa, tas nu ir par daudz!

Dženisa joprojām izlikās māti nedzirdam.

—   Jūs taču bijāt precējusies ar Nedu Etvudu, vai ne?

—  Jā, — Eva atbildēja. — Protams, biju.

—   Vai jūs zināt, ka viņš pašlaik atrodas Labandeletā?

Eva norija siekalas.

—   Zināt?

—   Tiešam?

—   Jā. Pirms nedēļas viņš iegriezās «Pils» bārā. Viņš tur gari runāja un, starp citu, arī paziņoja, ka jūs joprojām viņu mīlot un ka viņš noteikti dabūs jūs atpakaļ, pat ja tāpēc vajadzēs mums nezin ko par jums izstāstīt.

Eva pamira. Viņas sirds te pēkšņi apstājās, te sāka aulekšot. No Neda nekaunības viņa zaudēja valodu.

Dženisa pārlaida visiem acis.

—   Vai atceraties, — viņa turpināja, — to vakaru pirms tēva nāves?

Helēna notrīsēja.

—   Cik satriekts un nomākts viņš toreiz atgriezās no pastaigas? — Dženisa ievilka elpu. — Un nenāca ar mums uz teātri? Un neteica, kāpēc. Tikai tad, kad piezvanīja antikvārs, lai pavēstītu par tabakdozi, viņš nomierinājās, bija taču tā? Un viņš vēl kaut ko teica Tobijamļ iekams mēs devāmies uz teātri, atceraties? Un Tobijs arī kļuva tāds dīvains, vai ne?

—   Neredzu nekā sevišķa, — tēvocis Bens iejaucās, turpinādams pētīt pīpi.

—   Muļķības, — Helēna noteica. Taču tās nakts pieminēšana padarīja valgas viņas acis, un apaļā seja, zaudēdama labsirdīgo izteiksmi, nobāla. — Tobijs toreiz satraucās vienkārši tāpēc, ka «Misis Vorenas profesija» ir luga par. . . par prostitūciju.

Eva krēslā izslējās.

—   Vislabprātāk tēvs pastaigājās zooloģiskajā dārzā aiz «Pils». Un ja nu misters Etvuds viņu tur sastapa un saka stāstīt kaut ko par …

Nepabeidzot teikumu, Dženisa, nolaidusi acis, pamāja uz Evas pusi.

—   Un tēvs atgriezās — atcerieties! — savāds un bāls. Un kaut ko pateica Tobijam. Tobijs viņam nenoticēja. Vajag tikai atcerēties, kā viss bija. Un vēl — Tobijs nevarēja aizmigt. Vienos naktī viņš zvanīja Evai. Un ja nu viņš izstāstīja, ko teicis tēvs? Un viņa pēc tam atnāca, lai ar tēvu izskaidrotos un …

—  Ja varat, apklustiet uz mirkli, — Eva ļoti mierīgi palūdza.

Ievilkusi elpu, viņa mazliet pagaidīja un tad jautāja:

—   Ļoti gribētos zināt, ko jūs visu šo laiku esat par mani domājuši.

—   Neko sliktu! — Helēna, noraudama pensneju, iesaucās. — Jūs esat brīnišķīga, labāka par visiem! Mīļais Dievs, kur es atkal esmu iegrūdusi savu kabatlakatiņu! Bet, kad Dženisa te murgo par asinīm un nezin ko vēl un jūs viņu nepārtraucat un nenoliedzat…

—   Kā tad. — Tēvocis Bens piekrītoši palocīja galvu.

—  Un vēl es gribu uzzināt, — Eva neļāvās ietekmēties, — kas tie ir par aplinku mājieniem un slēptiem apvainojumiem, kādus es nekad agrāk no jums neesmu dzirdējusi? Varbūt tie jāsaprot tā, ka «Misis Vorenas profesiju» pareizāk būtu dēvēt par «Misis Nīlas profesiju»? To jūs gribējāt teikt?

Helēna galīgi apjuka.

—   Lai Dievs pasargā, mīļā! Protams, ne.

—   Kas tad ir noticis? Es zinu, ko par mani tenko, pareizāk, ko tenkoja. Tas ir sadomāts. Taču, ja tādas lietas man nepārtraukti bāzīs degunā, beidzot var gadīties, ka tās kļūs par īstenību!

—   Tomēr — kā ir ar to slepkavību? — Dženisa mierīgi pārjautāja.

Dženisa bija bērnišķīgi atklāta. Tas laiks, kad viņa ar tēlotu lielas dāmas pieredzi nicīgi novērsās no sava gadagājuma meiteņu nevainīgajām draiskulībām, bija pagājis. Viņas plaksti raustījās un lūpas drebēja.

—   Jums jāsaprot, — viņa paskaidroja, — ka mēs jūs pārāk idealizējām, un nu …

Viņa atkal nepabeidza teikumu. Eva, no sirds mīlēdama šos cilvēkus, nezināja, kur dēties.

—   Vai jūs vēl mīlat Nedu Etvudu? — Dženisa tincināja.

—   Nē!

—   Vai patiešām jūs visu šo nedēļu izlikaties? Un kaut ko no mums slēpāt?

—   Nē! Tas ir . . .

—   Tāpēc man šķita, — tēvocis Bens norūca, — ka viņa ir sakritusies. Mēs pārējie ga&amp;gt;n arī… — Viņš ar kabatas nazīti tīrīja pīpi. Pēc tam uztraukts palūkojās māsā. — Atceries vien, Dollij.

—   Kas man jāatceras?

—   Es ņēmos ap mašīnu. Nekas tāds nenotika, es tikai pieskāros Evai ar brūnajā ādas cimdā tērpto roku, bet viņa gandrīz paģība. Tiesa, cimds bija diezgan netīrs.

Eva aizklāja ar rokām seju.

—   Neviens netic tenkuvāceļu pasakām par jums, — Helēna mierināja. — Tās nav pat pieminēšanas vērtas. — Viņa dziļi ievilka elpu. — Bet jūs tā arī neesat Dženisai atbildējusi, vai tanī naktī izgājāt no mājas vai neizgājāt.

—   Izgāju, — Eva atbildēja.

—   Un_asinis? Vai uz jūsu tērpa bija asinis?

—   Bija. Mazliet.

Saulrieta atblāzmas piestrāvotajā viesistabā iestājās nāves klusums. Tikai pa reizei to pārtrauca uz parketa snaudošā spaniela iekunkstēšanās. Pat tēvocis Bens vairs netīrīja pīpi. Divas melnā tērptas sievietes un vīrietis tumši pelēkā uzvalkā lielākā vai mazākā izbrīnā un neticībā raudzījās Evā.

—   Ko jūs manī tā blenžat? — Eva iekliedzās. — Tie ir meli! Es neesmu viņu nogalinājusi. Es viņu ļoti mīlēju! Te ir kāds nejēdzīgs pārpratums! Šausmīgs pārpratums, ko es neprotu izskaidrot.

Dženisai nobālēja pat lūpas.

—   Bet vai jūs tajā naktī bijāt šeit?

—   Zvēru, ka nebiju!

—   Kāpēc jūsu pidžamas kabatā! atrada mūsu parādes durvju atslēgu?

—   Tā nebija no jūsu durvīm. Tā bija manas mājas atslēga. Es jau sen gribēju jums visu izstāstīt, kas tajā naktī ar mani notika. Jau toreiz. Tikai neiedrošinājos.

Eva sāpīgi aptvēra, ar kādu rūgtu ironiju uztvers to, ko viņa pavēstīs. Var jau būt, ka dažu tas varētu pat uzjautrinat. Ja izpriecu kārie dievi ietekmēja viņas likteni, tad nu tie varēs izsmieties no sirds. Šķita, ka katru izteikto vārdu pavada viņu izsmējīgā rēkoņa.

—   Es neiedrošinājos jums neko stāstīt tāpēc, ka manā guļamistabā toreiz atradās Neds Etvuds.

8. NODAĻA

Mesjē Aristīds Gorons un doktors Dermots Kinross steidzās pa Eņģeļu ielu tik ātri, ka īskājainajam prefektam uznāca aizdusa.

—    Ārprāts, — viņš sašutumā vārījās, — mums nu gan neveicas! Tā skuķe, mis Dženisa, bez šaubām, taisnā ceļā aizdrāzās pie madame Nīlas.

—   Pilnīgi iespējams, — Dermots piekrita.

Katliņš policijas prefekta galvā īpaši izcēla tās bumbiera formu. Rokā viņš vicināja spieķīti. Getrās apautās īsās kājeles tik tikko turēja līdzi Dermota plašajam solim.

—  Ja jūs gribat iepazīties ar madame Nilu un tūdaļ izdarīt secinājumus, tas jādara pēc iespējas ātrāk. Izmeklētājs trakos. Es jau viņam zvanīju, bet viņš bija izgājis. Varu pareģot, ko viņš darīs, kad uzzinās, kas noticis. Viņš bez kavēšanās iebāzis viņu «burkā», un jau šonakt madame Nīla atdusēsies «vijoles kastē».

—   Burkā? Vijoles kastē? — Dermots bija neizpratnē.

—   Ah! Man neienāca prātā! «Burka» — nu, tas ir … — Mesjē Gorons nemācēja atrast vārdus un tāpēc izmantoja žestus.

—   «Melnā Berta»? — Dermots uzminēja.

—   Kā tad, kā tad! Kā es varēju aizmirst! Bet «vijoles kaste» jūsu valodā ir ķuptūzis.

—   Tuptūzis, ar «t».

—   A, tas jāatceras. — Mesjē Gorons izvilka no kabatasmazo piezīmju grāmatiņu. — Tomēr es gribu cerēt, ka runāju angliski tīri labi. Ar Louziem es vienmēr sarunājos angliski.

—  Jūs angliski runājat brīnišķīgi. Tikai, lūdzu, nesakiet «izgulēties» vietā «pārgulēt».

Mesjē Gorons piekrītoši pamāja.

—  Tas nav viens un tas pats?

—   Nav gan. Tomēr…

Dermots apstājās, lai rietošās saules gaismā aplūkotu tīro, pievilcīgo ieliņu. Tā izstaroja provinciālu mieru. Aiz savrupmāju pelēkajiem žogiem kuploja kastaņas.

Londonas kolēģi diez vai tagad pazītu doktoru Kinrosu. Arī apģērba dēļ: viņš bija tērpies sportiska piegriezuma uzvalkā, galvā samērā dīvainas izcelsmes cepure. Bet — pats galvenais — Labandeletā Dermots bija atkopies no mūžīgās aizņemtības. Acīs mirdzēja, sejas spirgtais dzīvīgums slēpa plastiskās operācijas pēdas. Tiesa, mesjē Gorona detaļām bagātais stāsts par slepkavību paguva iedragāt viņa saulaino^ bezrūpību.

Dermots sabozās.

—  'Kurš no šiiem namiem pieder madame Nīlai? — viņš jautāja.

—   Sis te. — Mesjē Gorons pamāja ar spieķīti uz žogu ielas kreisajā pusē. Un tam pretī — villa «Sveiciens».

Dermots atskatījās. Solīdā villa «Sveiciens» priecēja ar balti krāsoto fasādi un tumši sarkano kārniņu jumtu. Augstais žogs slēpa pirmo stāvu. Otrajā stāvā bija seši logi — katrā istabā pa diviem. Divi vidējie, kuru priekšā atradās balkons, bija lielāki par pārējiem — no grīdas līdz griestiem un pašlaik cieši aizslēģoti. Tieši uz tiem arī raudzījās Dermots un mesjē Gorons.

—   Es labprāt gribētu redzēt, kā izskatās kabinets no iekšpuses, — Dermots sacīja.

—   Dārgais doktor, to var viegli izdarīt, bet mēs taču gribējām apmeiklēt madame Nilu. — Mesjē Gorona satraukums auga augumā.

Dermots nelikās redzam prefekta nemieru.

—   Vai sers Moriss, pavadot vakarus kabinetā, logus atstāja vajā? — viņš jautāja.

—   Liekas gan. Gaiss joprojām ir tveicīgs.

—   Iznāk, ka slepkava ir ļoti riskējis.

—   Kādā ziņā?

—   Viņu taču varēja ieraudzīt no jebkuras pretējās mājas augšējo stāvu logiem, — Dermots paskaidroja.

—   Nez vai.

—   Kāpēc?

Mesjē Gorons paraustīja plecus, kas bija īsts viņa drēbnieka meistardarbs.

—   Sezona mūsu burvīgajā pilsētā ir jau beigusies, — viņš sacīja. — Villās gandrīz neviens nedzīvo. Vai neievērojāt, kāda te valda pamestība?

—   Tiešām?

—   Nami abpus madame Nīlas mājai tagad r tukši. To mēs noskaidrojām. Vienīgā, kas būtu varējusi ko redzēt, ir īpati madame. Un, ja nu pēkšņi patiešām i'zrādītos, ka Eva Nīla nav slepkava, arī tas neko nelīdzētu. Jo viņai, kā jūs mēdzat izteikties, piemīt mānija: tiklīdz iestājas vakars, logi tiek cieši aizklāti.

Dermots paraustīja cepuri.

—   Mīļais draugs, — viņš teica, — mani nepārliecina jūsu izmeklēšanas rezultāti.

—   Obo?

—• Tūdaļ pieradīšu, ka inofīvi, kuru deļ viņa it kā izdarījusi slepkavību, nav izēstas olas vērti.

Tomēr pierādīt neko viņš nepaspēja. Mesjē Gorons, ieraudzijis, ka no Kazino bulvāra puses viņiem tuvojas kāds cilvēks, strauji ievilka savu līdzgaitnieku aiz villas «Miramara» vārtiem.

—   Tur nāk pats Horācijs Louzs, — viņš čukstēja.

—   Skaidrs, :ka vilņš dodais ipiie madame 'Nīlas. Mums viņš jāapsteidz, citādi nebūs nekādas jēgas.

—   Pagaidiet…

—   Lūdzu, nekavējieties! Goda vārds, viņā nav nekā interesanta. Uz priekšu, un zvaniet pie durvīm!

Taču zvanīt nevajadzēja. Viņi vēl nebija paguvuši uzlikt kāju uz pakāpiena, kad durvis atvērās.

Tie, kas atradās durvju iekšpusē, bija ne mazāk apjukuši. Krēslā kāds klusināti iespurdzās. Uz sliekšņa stāvēja divas sievietes, viena no tām žņaudzīja durvju kliņķi. Dermots nosprieda, ka tā varētu būt Iveta Latūra. Liela auguma drukno tumšmati ar robustiem vaibstiem tik tikko varēja samanīt halles pustumsā. Pēkšņo apjukumu viņas sejā nomainīja jauns prieks, bet tūdaļ melnās ačeles atkal pauda vien rāmu vienaldzību. Ieraudzījis viņai līdzās jaunu — apmēram divdesmitgadīgu meiteni, mesjē Goronam pārsteigumā gandrīz acis izsprāga no pieres.

—   Ai, ai, — paceldams cepuri, viņš gandrīz dziedāja, -—• ai, ai, ai…

—   Lūdzu, atvainojiet, mesjē, — Iveta saldā balsī teica.

—   Nav par ko, nav par ko.

—   Tā ir mana māsa, mesjē, — Iveta glaimīgi turpināja,

—   viņa tūlīt ies projām.

—   Uz redzēšanos, mīļā, — meitene atvadījās.

—  Uz redzēšanos, bērniņ! — Ivetas balsī skanēja patiess maigums. — Dzīvo vesela un pasveicini mammu.

Meitene izspurdza pa durvīm. Māsu vaibstos varēja samanīt attālu līdzību, bet ne vairāk.

Jaunākā bija slaida, gaumīgi tērpusies, vijīgām kustībām un mācēja sevi parādīt. Skatiens, ko viņa uzmeta Dermotam, bija vērtējošs un vienlaikus jautri izaicinošs — tā raugās vienīgi francūzietes. Bezkaunīgi pievilcīga nevainība. Viņai aizejot, gaisā novirmoja jauku smaržu mākonītis (vienīgi mazdrusciņ stiprāks nekā īstai dāmai).

—  Mademoiselle Pridansa. — Goro;ns paklanījās.

—   Mesjē. — Meitene ar cieņu pakniksēja un izgāja pa vārtiem.

—  Mēs vēlamies 'sastapt madame Nīdu, — teica policijas prefekts.

—  Diemžēl jums jādodas uz villu «Sveiciens», mesjē Goron. Madame Nīla tur dzer tējai.

—   Pateicos, tnademoiselle.

—   Nav par ko, mesjē!

Ivetas laipnība bija nevainojama. Tomēr mirklī, kad viņa aizvēra durvis, Dermots tās sejā pamanīja dīvainu izteiksmi, ko nekādi nespēja izskaidrot. Varbūt tas bija izsmiekls? Pirms uzlikt cepuri, mesjē Gorons izklaidīgi pavicināja spieķi.

—   Ai, ai, — viņš dziedoši novilka. — Mans draugs, es jūtu, ka …

—   Ko jūs jūtat?

—   Ka aiz šīs nelielās epizodes kaut kas slēpjas. Tikai vēl nezinu, kas tieši.

—   Arī man tā liekas, — Dermots piekrita.

—   Māsiņām kaut kas ir aiz ādas. Es to saožu. Tīri profesionāli. Tomēr man vēl nav konkrēta slēdziena.

—   Jūs pazīstat to meiču?

—   Mademoiselle Pridansu? Viņu gan visi dēvē par Prī. Zināms.

—   Vai viņas …

—   Vai viņas uzvedība ir nevainojama? To jūs gribējāt zināt? — Mesjē Gorons iesmējās. — Ai, ai! Angļi vienmēr sāk ar šo jautājumu? — Viņš nolieca galvu un apdomājās. — Jā, cik man zināms, viņa ir krietna meiča. Viņai pieder neliels puķu veikaliņš Arābu ielā. Starp citu, netālu no mana labā paziņas mesjē Veila antikvariāta.

—   Tā paša, kurš pārdeva seram Morisam tabakdozi?

—   Jā. Un viņam vēl nav samaksāts. — Prefekts atkal iegrima domās. — Tā mēs tālu neaizbrauksim, — viņš nīgri iesaucās, — nav ko spriedelēt par mademoiselle Prī &amp;gt;un viņas māsu, mums vajadzīga madame Nīla. Dosimies pāri ielai un tad jau dzirdēsim, ko viņa teiks.

Sacīts — darīts.

Aiz ķieģeļu sienas pretī villas «Sveiciens» parādes durvīm acis priecēja labi kopts mauriņš. Durvis bija aizslēgtas, toties tām līdzās esošie augstie logi bija līdz galam vaļā. Viesistabā valdīja rīta krēsla. Taču telpā jautās līdz baltkvēlei sakvēlēta drudžaina atmosfēra. Caur logu viņi dzirdēja augstos toņos angliski runājošu balsi. Jaunas meitenes balsi. Dermots nešaubījās, ka tā pieder Dženisai Louzai.

—   Kāpēc jūs apklusāt? — balss uzstāja.

353

—   Es … es nespēju … — pēc neliela mirkļa atbildēja otras sievietes balss.

23-1180

—   Kas par niekiem! Turpiniet! Vai tiešām jūs baidāties no Tobija? — Dženisas tonis kļuva agresīvs.

—   Kas te notiek? — ar tikko jaušamu satraukumu sarunā iejaucās solīds vīrieša baritons. — Vai kāds man to var paskaidrot?

—   Mīļais Tobij, es tieši to gribu darīt…

—   Man jau tā darbā bija pietiekami grūta diena. Sievietes to nekad nesaprot. Arī tēva atstātajos papīros ir tīrais jūklis. Tā ka man joki nav prātā.

—   Joki nav prātā? — Dženisa kā atbalss atkārtoja.

—   Jā, nav. Vai patiesi jūs nevarat likt mani mierā?

—  Tajā naktī, kad nogalināja tēvu, — Dženisa teica, — Eva izgāja no savas mājas un tur atgriezās atpakaļ, asinīs notašķījusies. Viņai kabatā bija mūsu ārdurvju atslēga, un viņas rītakleitā bija ieķērusies tabakdozes šķemba.

Pamājis Dermotam, mesjē Gorons ar kaķa soļiem pārslīdēja mauriņam un pa logu ielūkojās viesistabā.

Viņa acīm atklājās plaša, labi mēbelēta, mājīga telpa. Rūpīgi ievaskotais parkets mirdzēja kā spogulis. Pie tējas galdiņa snauduļoja zeltains spaniels. Pustumsā vīdēja ar sarkanīgu biezu drēbi apvilkti krēsli, balts kamīns, vāze ar zilām un sārtām asterēm. Spokaino iespaidu kliedēja vienīgi tumši tērpto cilvēku dzīvas rosības pilnās sejas.

Pēc mesjē Gorona trāpīgā raksturojuma Dermots tūdaļ atpazina pie tējas galdiņa sēdošos Helēnu Louzu un Bendžaminu Filipsu. Dženisa bija piemetusies uz zema zviļņa ar muguru pret logu.

Evu Nīlu nevarēja redzēt, jo viņai priekšā stāvēja Tobijs Louzs, tērpies pelēkā uzvalkā ar sēru lenti ap piedurkni. Apjukums viņa sejai piešķīra mazliet glupu izteiksmi, ar pacelto roku Tobijs it kā centās aizsargāt acis.

Viņš neizpratnes pilns raudzījās te mātē, te Dženisā. Pat viņa ūsiņas drebēja visai daiļrunīgi. Beidzot viņš histēriski iesaucās:

—   Dieva dēļ, ko tas viss nozīmē?

—  Tobij, — Helēna nedroši sacīja, — tam visam, protams, ir izskaidrojums.

—   Izskaidrojums?

—   Jā. Pie visa vainīgs Neds Etvuds, Evas vīrs.

—   Ko? — Tobijs nočukstēja.

Mātes teiktais pilnīgi izsita viņu no līdzsvara. Lai gan vienzilbīgais «ko» izskanēja gandrīz mierīgi, tomēr trenēta auss tanī varēja saklausīt greizsirdības mokas.

—   Māmiņ! — Tobijs aplaizīja lūpas. — Cik reizes man jāatkārto, ka viņš vairs nav Evas vīrs.

' — Bet Eva apgalvo, ka viņš to nekādi nespēj iegaumēt, — Dženisa iejaucās. — Tagad viņš ir atgriezies Labandeletā.

—  Jā, man stāstīja, — Tobijs noteica. Un pēkšņi zaudēja savaldīšanos. — Es vēlos zināt, ko tas viss… ko tas viss…

—  Misters Etvuds, — Dženisa paskaidroja, — ielauzās mājā tanī naktī, kad noslepkavoja tēvu.

—   Ielauzās?

—   Viņš nebija atdevis Evas durvju atslēgu. Viņš uzkāpa otrā stāvā un iegāja guļamistabā brīdī, kad viņa izģērbās.

Tobijs pārakmeņojās.

Šis trieciens viņu galīgi apstulbināja. Viņš sagrīļojās, uzdūrās kamīnam un teju, teju būtu pakritis. Pēc tam viņš palūkojās Evā, gribēja ko teikt, bet acīmredzot apdomājās.

—   Kas notika tālāk? — viņš gārdzoši izgrūda.

—   Par to nu gan pajautā Evai, — Dženisa sacīja, — viņa visu izstāstīs. Runājiet, Eva! Neraizējieties par Tobiju. Stāstiet, it kā viņa te nemaz nebūtu.

Labandeletas policijas prefekts mesjē Gorons ieņurdējās. Un tad skaļi ievilka elpu. Apaļā seja kļuva mīlīga. Viņš izslējās un noņēma cepuri. Veikli pārkāpis loga apmalei, viņš uz viesistabas spodrā parketa sasita papēžus.

23*

355

—   Un tā, it kā te nebūtu arī manis, — viņš pieklājīgi uzaicināja.

9. NODAĻA

Desmit minūtes vēlāk mesjē Gorons jau sēdēja viesistabas krēslā. Pirmos jautājumus viņš uzdeva angliski, taču pamazām saputrojās garajos teikumos un vienā rāvienā pārgāja uz franču valodu.

—  Tātad — kas notika tālāk, madame? — viņš uzstājīgi vaicāja.

—   Tik tiešām nezinu, ko lai vēl stāstu, — Eva mēģināja izlocīties.

—  Jūs teicāt, ka misters Etvuds ar šo atslēgu rokā uzzagās pa trepēm, vai ne? Un pēc tam viņš mēģināja, — prefekts kaunīgi novērsās, — jūs iegūt?

—   Jā.

—   Pats par sevi saprotams, tas notika pret jūsu gribu?

—   Kā citādi!

—   Protams, protams, — mesjē Gorons mierinoši noteica.

—  Un kas bija pēc tam, madame?

—   Es lūdzos, lai viņš iet projām bez tračiem un trokšņa, jo pāri ielai pretējā mājā savā kabinetā atrodas sers Moriss Louzs.

—   Tālāk!

—   Viņš atvēra aizkaru, lai pārliecinātos, vai sers Moriss patiešām ir tur. Es izslēdzu elektrību …

—   Izslēdzāt elektrību?

—   Nūja.

Mesjē Gorons sadrūma.

—   Piedodiet manu stulbumu, madame. Tomēr jums jāpiekrīt, ka tas nebija labākais veids, kā savaldīt mistera Etvuda iekāri.

—   Es jau teicu, ka negribēju, lai sers Moriss mūs redz!

Mesjē Gorons apdomājās.

—   Tātad, madame, jūs atzīstat, — viņš beidzot sacīja,

—   ka tik nepieejama jūs kļuvāt bailēs no … ē… ē … atmaskošanas?

—   Nē taču, nē!

Krēsla viesistabā sabiezēja. Louzu ģimenes locekļi sēdēja nekustīgi kā vaska figūras. Viņu sejas šķita bezjūtīgas un neizteiksmīgas. Tobijs joprojām stāvēja pie kamīna un izlikās, ka silda rokas pie neesošas uguns.

Policijas prefekts nedraudēja un necentās iebaidīt. Skaidri varēja jedzēt, ka viņš jūtas neērti. Kā īstens francūzis mesjē Gorons vēlējās izprast situāciju, kas viņam likās bezjēdzīga.

—   Vai jums bija bailes no Etvuda?

—   Es ļoti baidījos.

—   Kāpēc jūs nepasaucāt palīgā tik tuVu esošo seru Morisu?

—   Cik reizes lai atkārtoju, ka es to nevarēju.

—   Starp citu, ar ko tobrīd nodarbojās sers Moriss?

—   Viņš sēdēja, — Eva teica, gara acīm it kā ieraudzīdama kabineta fotogrāfiju, — viņš sēdēja pie galda un caur palielināmo stiklu kaut ko pētīja. Viņam līdzās …

—   Turpiniet, madamel

Viņa tik tikko nepateica, ka līdzās bija vēl kāds, taču laikus apķērās, ka aizdomas varētu krist uz kādu no Louziem. Evas iztēlē atkal iznira vecais džentlmenis ar blāvo ēnu aiz muguras.

—   Līdzās viņam uz galda atradās tabakdoze, — Eva tikko dzirdami noteica, — viņš to aplūkoja.

—   Cik bija pulkstenis, madame?

—   Es … es neatceros!

—   Un pēc tam?

—    Neds metās pie manis. Es viņu atgrūdu. Lūdzos, lai neuzmodina kalpotājas. — Eva runāja aizgūtnēm. Tā bija tīra patiesība. Tomēr pēc viņas pēdējiem vārdiem klausītāju sejās pavīdēja neizpratne. — Kā jūs to nesaprotat? Es negribēju, ka kalpotājas dabūtu zināt! Un tad iezvanījās telefons.

—    Nu re! — atviegloti noteica mesjē Gorons. — Tādā gadījumā mēs viegli varam konstatēt, cikos tas notika. Mesjē Louz, jūs taču sacījāt, ka piezvanījāt madame Nīlai tieši pulksten vienos?

Tobijs pamāja. Bet viņš neskatījās uz mesjē Goronu. Viņš uzrunāja Evu.

—   Vai tas nozīmē, ka tad, kad tu runāji ar mani, tas tips atradās tavā guļamistabā?

—   Piedod man! Es tā pūlējos, lai tu nekā neuzzinātu.

—   Jā, — nemierīgi sēdošā Dženisa piekrita. — Kas tiesa, tas tiesa.

—   Vņš atradās tev līdzās. Viņš sēdēja tev līdzās, — Tobijs murmulēja. — Varbūt viņš pat… — Tobijs nobeidza frāzi ar izteiksmīgu žestu, — Un tava balss skanēja tik mierīgi. It kā viss būtu vislabākā kārtībā. It kā es tevi būtu uzmodinājis ar savu zvanīšanu un tu domātu tikai par mani …

—   Turpiniet lūdzu, madame, — viņa pārmetumus apstādināja mesjē Gorons.

—    Pēc tam, — Eva teica, — es vēl vairāk pūlējos viņu padzīt. Bet viņš neklausīja. Viņš apgalvoja, ka neļaušot man tik briesmīgi kļūdīties.

—   Ko viņš ar to gribēja teikt, madame?

—   To, ka man nevajagot precēties ar Tobiju. Tāpēc, lai par mani sāktu domāt nezin ko, Neds nolēma atvērt logu un pasaukt seru Morisu, lai tas redzētu, ka viņš atrodas manā guļamistabā. Ja Neds kaut ko ieņem galvā, neviens viņu neapturēs. Viņš piegāja pie loga. Es metos viņam pakaļ, Un tad mēs ieraudzījām .. .

Eva izpleta rokas. Gan Dermots Kinross, gan Aristīds Gorons, gan pārējie šausmās nodrebēja, gaidīdami, kas sekos pēc dramatiskās pauzes. Piespiedusi roku krūtīm, Helēna Louza tikko dzirdami iekāsējās. Bendžamins Filipss aizdedzināja savu nupat ar tabaku piebāzto pīpi. Šķita, ka sērkociņš gar kārbiņas malu nogaidoši švirkst. Dženisas lielo, naivo acu stingais skatiens pauda, ka viņa pamazām aptver Evas pēkšņās apmulšanas iemeslu. Vienīgi Tobijs iedrošinājās to pārtraukt.

—   Jūs palūkojāties caur logu? — viņš jautāja.

Eva izmisīgi pamāja.

—   Kad?

—   Tūdaļ pec…

Ar to pietika. Apkārt viņai sākās sačukstēšanās. Runāt skaļi neviens neiedrošinājās, it kā baidītos izsaukt ļaunus garus.

—  Vai jūs redzējāt? … — Helēna bikli iesāka.

—   Kādu? — iejaucās Dženisa.

—   Kaut ko? — tēvocis Bens nomurmināja.

Neviena neievērots, atspiedis galvu plaukstās un nenovērsdams acis no Evas, tumšā stūrī sēdēja Dermots un prātoja, kas varētu slēpties aiz viņas saraustītā, nepārliecinošā stāstījuma.

Pa paradumam analizēdams, viņš atzīmēja: bagāta iztēle. Viegli iespaidojama. Labvēlīga. Augstprātīga. Uzticīga līdz galam tiem, kas pret viņu labi izturas. Šķiet, tādu sievieti patiešām var novest līdz slepkavībai. Bet Dermota nocietinātā sirds šādu domu atteicās pieņemt. Viņš aizvien rūpīgāk pētīja Evu. Redzēja, kā viņas pirksti žņaudzīja krēsla rokturus. Vēroja smalkos sejas pantus, cieši sakļautās lūpas un viegli pulsējošo dzīsliņu kakla bedrītē. Grumbiņa sievietes augstajā pierē liecināja par saspringtu domāšanu. Ar bažām sekoja, kā viņas skatiens klejo no Tobija uz Dženisu, no Dženisas uz Helēnu, lai atkal atgrieztos pie Tobija.

Un tad Dermots paredzēja: «Tūdaļ šī sieviete samelosies.»

—   Nē! — Eva noteikti iesaucās; varēja nojaust, ka viņa ir pieņēmusi lēmumu. — Mēs nevienu neredzējām. Mēs neredzējām neko.

—   Mēs, — uzsizdams ar dūri pa kamīna malu, atkārtoja Tobijs. — «Mēs» neko neredzējām!

Mesjē Gorona skatiens lika viņam apklust.

—  Tomēr, madame, — tādā tonī varētu runāt pats liktenis, — jūs kaut ko redzējāt gan. Vai sers Moriss jau bija miris?

—   Jā!

—   Jus to skaidri redzējāt?

—   Jā. i,

—    Tad kāpēc, madame, jūs apgalvojat, — pieglaimīgi jautāja prefekts, — ka tas notika «tūdaļ pēc tam», kad viņu noslepkavoja?

—   Es to neapgalvoju, — Eva pēc īsas apdomāšanās atbildēja. Viņas pelēkās acis raudzījās tieši mesjē Goronā; viņa smagi elpoja. — Man vienkārši tā izlikās.

—   Lūdzu, turpiniet, — nopūtās mesjē Gorons, knakšķinādams pirkstus.

—   Tad kabinetā ienāca nabaga Helēna un sāka kliegt. Un es visā nopietnībā triecu Nedu projām.

—  O, vai tas nozīmē, ka pirms tam jūs to nedarījāt nopietni?

—   Protams, darīju. Es taču jau sacīju! Bet tagad arī viņš apjēdza, ka laiks pazust! Vispirms gan es atņēmu viņam šo atslēgu un iebāzu pidžamas kabatiņā. Kad viņš kāpa lejup, viņam aizķērās kāja … — Sinī mirklī viņa saprata, cik neticami muļķīgi izklausīsies viss turpmākais stāsts. — …viņam aiz pakāpiena aizķērās kājā, viņš paklupa, nokrita pa trepēm un sadauzīja degunu.

—   Sadauzīja degunu? — mesjē Gorons pārjautāja.

—   Nūja. Sāka tecēt asinis. Es viņam pieskāros, tāpēc nosmērēju ar asinīm rokas un rītakleitu. Viss tracis ir sacēlies šo Neda Etvuda asiņu dēļ.

—   Tiešām, madame?

—   Kāpēc par to jūs izprašņājat mani? Pajautājiet Nedam pašam! Lai kāds viņš ir draņķis,i bet šinī gadījumā viņš apliecinās katru manu vārdu.

—  Jūs esat pārliecināta, madame?

Eva atkal izmisīgi papurināja galvu un lūdzoši uz visiem paskatījās. Dermots juta, ka šī sieviete sajaukusi visas viņa kārtis. Pie velna! Tā viņš nebija juties vēl nekad savā mūžā. Tomēr, ar vēsu prātu aptverot dzirdēto, viņam nācās atzīt, ka, atskaitot nelielo aizķeršanos, Eva stāstīja patiesību.

—   Tātad misters Etvuds, — prefekts turpināja, — kā jūs apgalvojat, «paklupa, nokrita pa kāpnēm un sadauzīja degunu». Vai nebija vēl kādi citi ievainojumi?

—   Citi ievainojumi? Nesaprotu.

—   Teiksim, vai viņš nesadauzīja arī galvu?

Eva sarauca uzacis.

—   Nezinu. Iespējams. Trepes ir stāvas, augstas, kritiens bija pamatīgs. Tumsā es vairāk neredzēju. Bet asinis plūda no deguna, to es skaidri atceros.

Mesjē Gorona mīklainais smaids liecināja, ka citu atbildi viņš nav gaidījis.

—   Esiet tik laipna, turpiniet!

—   Es izlaidu viņu pa sētas durvīm.

—   Kāpēc pa sētas durvīm?

—   Tāpēc, ka iela bija pilna ar policistiem. Viņš beidzot aizgāja. Un tad notika, lūk, kas. Sētas durvīm ir šleperis. Kamēr es stāvēju pagalmā, vējš durvis aizcirta, un es vairs netiku mājā.

Pēc pauzes, kuras laikā Louzu ģimenes locekļi neizpratnē saskatījās, Helēna uzrunāja Evu.

—   Jūs kļūdāties, dārgumiņ, — ar maigu pārmetumu balsī viņa teica. — Durvis aizcirta vējš. Vai jūs to precīzi atceraties? …

—  Tanī naktī nebija pat mazākās pūsmiņas, — iejaucās Dženisa. — Mēs teātrī par to vēl runājām.

—   Jā … es zinu.

—   Kā tad tā, dārgumiņ! — Helēna iesaucās.

—   Nūja, es pati par to iedomājos. Tāpēc vēlāk, kad sāku atcerēties, kā viss notika, es sapratu, ka kāds … nu, kāds tīšām aizcirta durvis.

—   Nu, nu? — mesjē Gorons izbrīnījās. — Kurš tas varēja būt?

—   Iveta. Mana istabene. — Eva sažņaudza rokas, šķita, ka viņu māc sāpes. — Nesaprotu, kāpēc viņa mani tā neieredz!

Mesjē Gorona acis kļuva pavisam apaļas.

—Vai es jūs pareizi esmu sapratis, madatne? Jūs apsūdzat Ivetu Latūru, ka viņa tīšām jums deguna priekšā aizcirtusi durvis?

—   Zvēru, ka es nevienu negribu apsūdzēt! Es vienīgi ar visiem spēkiem cenšos rast izskaidrojumu notikušajam!

—  Mēs arī cenšamies to .darīt, madame. Turpiniet savu interesanto stāstu! Tātad jūs atrodaties pagalmā . ..

—   Tieši tā! Un netieku iekšā savā mājā!

—   Netikāt iekšā? Dieva dēļ! Jūs taču varējāt vienkārši piezvanīt vai pieklauvēt, vai tad ne?

—   Un uzmodināt kalpotājas? Es to nekādā gadījumā negribēju darīt. Neparko! Sevišķi jau Ivetu …

—   Kura, ja nekļūdos, pati bija uzmodusies un bez kādas vajadzības aizcirta durvis. Es ļoti jūs lūdzu, — velti pūlēdamies runāt līdzcietīgi, bilda mesjē Gorons, — neuztraucieties! Man ne prātā nenāca jaukt jums galvu, madame. Eis vienīgi vēlos noskaidrot… kā to labāk pateikt? … visu patiesību jūsu skatījumā.

—   Es jau visu izstāstīju!

—   Visu? Patiešām visu?

—  Atcerējos, ka man pidžamā ir parādes durvju atslēga, apgāju mājai un iekļuvu hallē. Pazaudēju jostiņu; es pat nepamanīju, kurā brīdī tā nokrita; ka jostiņas nav, ievēroju tikai tad, kad . .. kad sāku mazgāties.

—   Ah!

—   Šķiet, jūs to esat atraduši?

—  Atradām, madame. Atvainojiet, '.ka pievēršu tam uzmanību, bet jūsu stāstījumā nav izgaismota viena niecīga detaļa. Es runāju par rozā ahāta šķembu, ko atradu jūsu rītakleitas mežģīnēs.

Eva mierigi atbildēja:

—   Par to neko nezinu. Ticiet man. — Viņa ar rokām aizklāja acis un tūdaļ tās atkal nolaida. Balss tomēr bija tik patiesa, ka grūti nācās tam nenoticēt. — Es tikai nupat to no jums uzzināju. Es gandrīz varu apzvērēt, ka, atgriežoties mājās, manā rītakleitā nebija nekādas šķembas. Es jau paskaidroju: novilku rītakleitu, lai nomazgātos. Gandrīz vai nākas domāt, ka šķembu pēc tam kāds man iesmērējis.

—   Iesmērējis, — drīzāk apgalvodams, nevis jautādams, atkārtoja mesjē Gorons.

Eva iesmējās. Un pēc kārtas ielūkojās visu klātesošo sejās.

—   Nevar būt, ka kāds no jums domā, ka es varētu būt slepkava?

—   Godīgi runājot, madame, šāda fantastiska ideja mums tomēr ir iesēdusies prātā.

—   Bet es taču varu … patiešām? … Es varu pierādīt, ka ikviens mans vārds ir tīra patiesība!

—   Kādā veidā, madame? — gribēja uzzināt prefekts, ar manikīrētajiem pirkstu galiem bungodams pa blakus stāvošo galdiņu.

Eva uzrunāja Louzus:

—   Piedodiet man, ka ātrāk jums visu neizstāstīju. Es tik ļoti negribēju, lai jūs uzzinātu, ka Neds atradās manā guļamistabā.

—   Pilnīgi saprotams iemesls. — Dženisas balss bija bezkrāsaina.

—   Bet tas, ko es dzirdu, — Eva pacēla roku, — ir tik smieklīgi, ka es pat nezinu, ko sacīt. Tādā veidā jau var ikkatru uzmodināt nakts vidū un pasludināt, ka viņš nogalinājis cilvēku, ko pat acīs nav redzējis. Es nobītos līdz nāvei, ja nebūtu pārliecināta, ka varu katru savu teikto vārdu pieradīt.

—   Iedrošinos, madame, vēlreiz atkārtot savu jautājumu, — mesjē Gorons sacīja. — Kādā veidā jūs to taisāties izdarīt?

—   Protams, es runāju par Nedu Etvudu.

—   A .. . — novilka policijas prefekts.

Viņa kustības bija apdomātas. Pacēlis uzvalka atloku, viņš paostīja balto rozi pogcaurumā. Skatiens neatraudamies pētīja kādu punktu parketā. Tad viņš tik tikko samanāmi pamāja ar roku. Visbeidzot, sarauca uzacis, un viņa seja zaudēja jebkādu izteiksmi.

—   Sakiet, madame, — vai jums daudz laika vajadzēja, lai visu to sacerētu?

—   Es neko neesmu sacerējusi. Daudz ko es pati uzzinu pirmo reizi. Un runāju patiesību.

Mesjē Gorons pacēla galvu.

—   Vai šīs nedējas laikā jūs esat redzējusies ar Nedu Etvudu?

—   Zināms, ka ne.

—   Eva, jūs vēl arvien viņu mīlat? — Dženisa klusi iejautājās. — Jūs mīlat viņu?

—• Dārgumiņ, protams, ne, — Helēna noraidīja meitas aizdomas.

—   Es jums pateicos, — Eva sacīja. Viņa paraudzījās Tobijā. — Vai tiešām man tas vēl neskaitāmas reizes jāatkārto? Es viņu ienīstu, viņš man ir pretīgs, viņam manā dzīvē nav vietas! Kaut manas acis viņu nekad nebūtu redzējušas!

—   Nez vai jums vēl būs kādreiz iespēja viņu redzēt, — mesjē Gorons maigi piemetināja.

Visu skatieni pievērsās prefektam. Atrāvies no parketa pētīšanas, mesjē Gorons turpināja:

—   Vai tad jūs nezināt, madame, ka pat pie vislabākās gribas mesjē Etvuds nespēs apliecināt jūsu versiju?

Viņa balss kļuva stingrāka.

—   Vai jums nav zināms, ka mesjē Etvuds guļ «Pilī» ar smadzeņu satricinājumu?

Vismaz desmit sekundes aizritēja, iekams Eva spēja piecelties no krēsla. Viņa izbijusies lūkojās prefektā. Dermots tikai tagad ieraudzīja, ka viņai mugurā ir melni svārki un pērļaini pelēka blūze, uz kuras fona labi izcēlās sejas maigais rozīgums un lielās, pelēkās acis. Turklāt Dermots, kuram likās, ka viņš uztver katru viņas domu, pēkšņi pamanīja Evas noskaņojuma maiņu.

Viņš juta, ka līdzšinējos apvainojumus Eva bija uztvērusi kā muļķīgus, neizdevušos jokus. Nu viņa saprata, ka ir kļūdījusies un cik draudigā situācijā atrodas. Briesmas slēpās ikvienā prefekta pieglaimīgā tonī teiktajā vārdā, ikvienā žestā.

—   Smadzeņu satricinājums! — viņa iesaucās.

Mesjē Gorons pamāja.

—   Pirms nedēļas pusdivos naktī, — viņš turpināja, — mesjē Etvuds ieradās «Pils» vestibilā. Braukdams liftā uz savu numuru, viņš zaudēja samaņu.

Eva ar plaukstām saspieda deniņus.

—   Tātad tas notika pēc tam, kad viņš no manis aizgāja! Bija tik tumšs! Es neko nemanīju. Tātad krītot viņš sadauzīja galvu… — Pēc īsa brīža vina piemetināja: — Nabaga Neds!

Tobijs Louzs atkal uzsita ar duri pa kamīna dzegu.

Mesjē Gorona nevainojamo sejas izteiksmi mazliet sabojāja sarkastisks smīns.

—   Diemžēl, — viņš paskaidroja. — Pirms zaudēt samaņu, mesjē Etvuds vēl paguva pateikt, ka viņu uz ielas notriekusi mašīna un viņš ar galvu atsities pret trotuāru. Tie bija pēdējie vārdi, ko viņš izrunāja.

Un mesjē Gorons ar žestu it kā pavilka svītru visam iepriekš sacītajam.

—   Redziet, diez vai mesjē Etvuds varēs tagad kaut ko apliecināt. Viņam ir pārāk maz izredžu tikt uz kajam.

10. NODAĻA

Mesjē Gorona sejā pavīdēja šaubas.

—   Man laikam nevajadzēja jums to stāstīt, — viņš piemetināja. — Patiešām. Līdz arestam ar apsūdzēto nedrīkst būt pārāk atklāts.

—   Līdz arestam! — Eva iekliedzās.

—   Madame, man jūs jābrīdina, ka tas ir iespējams.

Šķita, ka mazā sabiedrība tūdaļ uzsprāgs, tik sakaitēta

bija atmosfēra. Neviens, izņemot Goronu, vairs nespēja runāt franciski.

—   Nē, tas nav iespējams. — Helēnas acīs parādījās asaras, elpa aizrāvās, un viņa enerģiski pakratīja galvu. — Viņi neiedrošināsies tā izrīkoties ar Anglijas pavalstnieci. Nabaga Moriss bija lielos draugos ar mūsu konsulu. Un tomēr, Eva …

—   Un tomēr daudz kas kļūst skaidrāks! — Dženisa vairs nespēja savaldīties. — Es domāju par to šķembu… Ja jūs patiesi tā baidījāties no mistera Etvuda, kāpēc nesaucāt palīgā? Es gan jūsu vietā būtu saukusi.

Tobijs dusmās iespēra pa kamīna režģi.

—  Mani dzen kapā doma, ka tas tips atradās guļamistabā, kad es piezvanīju, — viņš žēlojās.

Tikai tēvocis Bens klusēja, jo vispār bija mazrunīgs. Daudz labāk viņš kaut ko meistaroja — laboja mašīnu, izdrāza rotaļu kuģīšus, labāk par jebkuru profesionālu amatnieku veica dažādus remontdarbus. Sēdēdams pie tējas galdiņa,, viņš turpināja pakšķināt pīpi un reizi pa reizei ar tikko samanāmu smaidu centās uzmundrināt Evu. Tomēr tēvoča Benalabsirdīgajās zilajās acīs vīdēja nemiers, un viņš bez apstājas šūpoja galvu.

—   Kas attiecas, — arī mesjē Gorons sāka runāt angliski, — uz misis Nīlas arestu …

—   Vienu acumirkli, — Dermots iejaucās.

Izdzirdot viņa balsi, visi pārsteigumā sarāvās.

Līdz šim neviens nepiegrieza vērību cilvēkam, kas mierīgi sēdēja tumšajā istabas stūrī blakus klavierēm. Tagad visneatlaidīgāk viņu uzlūkoja Eva. Dermots pat satrūkās: no zemapziņas uzmutuļoja tā senā šausmu sajūta, kad viņš domāja, ka visu mūžu paliks ar sakropļotu, atbaidoši neglītu seju. Toreiz viņš apjēdza, ka nav nekā briesmīgāka par dvēseles mokām, un izvēlējās specialitāti, kura tās pieklusināja.

Mesjē Gorons pielēca kājās.

—  Mīļais Dievs! — viņš teatrāli iesaucās. — Es pavisam aizmirsu! Dārgais draugs, lūdzu, piedodiet, ka biju tik neuzmanīgs. Bet te ir tādi notikumi . . .

Prefekts izstiepa roku.

—   Atļaujiet iepazīstināt ar manu draugu no Anglijas,, doktoru Kinrosu. Un šī ir ģimene, par kuru jums stāstīju. Milēdiija Louza, viņas brālis, meita un dēls. Un madame Nīla. Kā jūs jūtaties? Es ceru, ka labi?

Tobijs apstulba.

—   Jūs esat anglis? — viņš jautāja.

—   Anglis gan. — Dermots pasmaidīja. — Bet par to nav vērts uztraukties.

—   Man šķita, ka jūs esat mesjē Gorona apakšnieks, — aizvainotā toni noteica Tobijs. — Velna milti, un mēs jūsu klātbūtnē runājām tik atklāti!

—   Kas par to? — Dženisa brīnījās.

—   Lūdzu, atvainojiet mani, — Dermots sacīja, — vienīgais, kas attaisno manu ierašanos, ir tas .. .

—   … ir tas, ka es lūdzu doktoru Kinrosu man palīdzēt, — paskaidroja mesjē Gorons. — Pēc profesijas viņš ir lielisks praktizējošs ārsts. Turklāt es vēl zinu, ka viņš ir palīdzējis atklāt vairākus bīstamus noziedzniekus. Vienam bija nepareizi aiztaisīts mētelis, otru nodeva runas veids . . . Doktoram, zināt, ir savdabīga psiholoģiska metode. Tāpēc es arī viņu uzaicināju ierasties …

Dermots nenovērsa acu no Evas.

—  Tāpēc ka manu draugu mesjē Goronu, — viņš piebilda, — māc šaubas par pierādījumiem pret misis Nīlu.

—   Dārgais draugs! — pārmetoši iesaucās policijas prefekts.

—   Vai tā nav?

—   Nē, tagad vairs ne. — Gorona balss skanēja draudoši.

—   Taču patiesais iemesls, kāpēc vēlos jums palīdzēt, ir tas, ka kādreiz biju pazīstams ar jūsu vīru seru Morisu . ..

—  Jūs pazināt Morisu? — lūkodamies Dermotā, iesaucās Helēna.

—   Jā, tas bija sen, kad mans darbs vēl saistījās ar cietumiem. Viņš toreiz ļoti interesējās par cietumu reformām.

Helēna pamāja. Lai gan negaidītais ciemiņš izsauca viņā apjukumu, tomēr viņa centās izrādīt viesmīlību. Bet pēdējās nedēļas pārdzīvojumi bija pārāk smagi. Jau sera Morisa pieminēšana vien lika plūst asarām.

—   Tā nebija tikai interese, — viņa teica. — Moriss pētīja cietumnieku dzīvi, viņš tik tiešām zināja par viņiem visu. Toties Morisu daudzi no viņiem pat nepazina. Jo mans vīrs, saprotiet, palīdzēja viņiem nesavtīgi un nevēlējās, ka par to zina. — Viņas balss drebēja. — Ak, Dievs, ko es te runāju! Kāda jēga tagad to visu pieminēt?

—   Doktor Kinros, — Dženisa ierunājās.

—   Lūdzu?

—   Vai viņi nopietni domā arestēt Evu?

—   Ceru, ka ne. — Dermota balsī jautās noteiktība.

—   Cerat? Kāpēc?

—  Tāpēc, ka pretējā gadījumā man būtu jāuzsāk cīniņš ar savu seno draugu mesjē Goronu.

—  Jūs taču arī dzirdējāt Evas stāstījumu. Ko jūs par to domājat? Vai jūs viņai ticat?

—   Jā.

Mesje Gorona seja pauda ar mokām apslēptu niknumu. Tomēr viņš neteica ne vārda.

Dermota klātbūtne uz visiem iedarbojās nomierinoši. Saspringtie nervi atslāba.

—   Varat_ iedomāties, cik grūti bija to visu klausīties, — Tobijs žēlojas, — kādas mokas mēs izcietām…

—   Ticu. Bet vai jums ne mirkli neienāca prātā, — Dermots jautāja, — kas bija jāpārcieš misis Nīlai. Kamēr viņa to visu stāstīja?

—  Turklāt vēl gluži sveša cilvēka klātbūtnē, — Tobijs nerimās.

—   Piedodiet. Es varu aiziet.

Tobijs acīmredzami mēģināja savaldīties.

—   Es neprasu, lai jūs aizietu, — viņš noņurdēja. Viņa labsirdīgā seja pauda īgnuma pilnu apjukumu. — Bet tas viss notika tik negaidīti .. . Cilvēks atgriežas no darba un pēkšņi… Bet jūs tādās lietās esat speciālists, vai ne? Starp citu, kāds paziņa man stāstīja par jums. Tātad, pēc jūsu domām … viņa, ē …

Dermots pūlējās neskatīties uz Evu.

Viņa izskatījās nožēlojami. Pārbijusies līdz nāvei, izmisīgi sakrampējusi rokas, Eva tiecās ieskatīties Tobijam acīs. Nevajadzēja būt smalkam psihologam, lai saprastu, ka viņa no līgavaiņa gaidīja kaut vienu uzmundrinošu vārdu. Taču vārds neatskanēja. Un Dermots kļuva nikns.

—  Vai gribat, lai es runāju atklāti? — viņš vaicāja.

Tobijs dvēseles dziļumos visdrīzāk to nemaz nevēlējās.

Tomēr viņš piekrītoši pamāja.

—   Lai notiek. — Dermots pasmaidīja. — Manuprāt, tas jums jāizlemj pašam.

—   Kas jāizlemj?

—   Vai misis Nīla ir vainīga jūsu krāpšanā vai slepkavībā. Jo jāsaprot, ka viņa nevar būt vainīga abos nodarījumos uzreiz.

Tobijs atvēra un uzreiz aizvēra muti.

Bet Dermots, pārlaidis visiem skatienu, ar pārliecības pilnu noteiktību atkal uzrunāja Tobiju:

—   Jūs aizmirstat būtisku lietu. Vispirms jūs činkstat, cik tas ir briesmīgi, ka jūsu telefona sarunas laikā misters Etvuds atradies guļamistabā. Un tūlīt bez kavēšanās pieprasāt paskaidrojumus par tabakdozes šķembu rītakleitas mežģīnēs. Kā lai jūtas misis Nīla, ja pat jums, viņas draugiem, nepietiek ar vienu versiju no divām. Jums jāizlemj, mister Louz. Ja viņa ir bijusi šeit un noslepkavojusi jūsu tēvu — es gan, tiesa, tam neredzu motīvus —, tad misters Etvuds nevarēja atrasties viņas guļamistabā. Un jums nav jālauza galva par krāpšanu. Bet, ja misters Etvuds guļamistabā tomēr bija, viņa nekādi nevarēja būt šeit un noslepkavot jūsu tēvu. — Viņš uz mirkli aprāvās. — Nu, cienījamais, ko jūs esat izlēmis?

Dermota balss pieklājīgais tonis Tobiju galīgi apstulbināja. Pārējie it kā atjēdzās.

—   Doktor, — skaļi ierunājās mesjē Gorons, — es vēlētos ar jums aprunāties divatā.

—   Ar lielāko prieku.

—   Ceru, ka jums nebūs .iebildumu, madame, — mesjē Gorons palūkojās Helēnā un kāpināja balsi, — ja mēs ar doktoru Kinrosu uz mirkli iziesim hallē?

Atbildi negaidīdams, mesjē Gorons satvēra Dermota plecu un noteiktiem soļiem devās ārā no viesistabas. Strauji paklanījies pārējiem, viņš atvēra durvis un kopā ar doktoru izgāja hallē.

Taja valdīja gandrīz pilnīga tumsa. Mesje Gorons sataustīja slēdzi. Iedegās elektrība, apgaismodama halles velvētos griestus, pelēko akmens plākšņu grīdu un ar sarkanu tepiķi apklātās kāpnes. Smagi elpodams, policijas prefekts uzsvieda cepuri un spieķi uz pakaramā. Garā runāšana angliski bija viņu nogurdinājusi; pārliecinājies, ka durvis aizvērtas, viņš uzrunāja Dermotu dzimtajā franču mēlē:

—   Dārgais draugs, esmu jūsos vīlies.

—   Tūkstoškārt atvainojos.

—  Turklāt jūs mani nodevāt. Es jūs atvedu šurp cerība, ka man palīdzēsit. Un kas no tā iznāca? Vai varat man paskaidrot, ko tas nozīmē?

—   Tā sieviete nav vainīga.

Mesjē Gorons sīkiem solīšiem sāka skraidīt pa halli, tikai šad tad apstādamies, lai uzmestu Dermotam savu neizdibināmo galla skatienu.

—  Vai drīkstu pajautāt, — viņš laipni painteresējās, — vai vai tas ir jūsu prāta vai jūtu slēdziens?

Dermots neatbildēja.

—   Ārprāts! — mesjē Gorons iesaucās. — Un es ticēju, ka jūs, faktu pielūdzējs, — vismaz tā jūs vienmēr izsakāties, — nepakļausieties madame Nīlas burvestībām! Tā dāma ir sociāli bīstama!

—   Varu apgalvot. . .

Prefekts bija līdzcietības iemiesojums.

—    Es, protams, neesmu detektīvs, dargais doktor, — viņš teica. — Kur nu! Bet, ja lieta grozās ap trala-lā, oh, to no manis noslēpt nevar. Visādus trala-lā es saostu pat zem

zemes.

Dermots paraudzījās viņam tieši acīs.

—   Dodu savu goda vārdu, — viņš stingri uzsvēra, — ka viņa nav slepkava.

—   Ejiet nu, šis viņas stāstiņš…

—   Kas tam vainas?

—  Mīļais doktor! Un jūs vēl jautājat?

—   Protams, kāpēc ne? Etvuds noveļas pa trepēm un sadauza galvu. Visai tipisks gadījums. Apgalvoju to kā mediķis. Kaut arī deguns nav sasists, asinis no tā tomēr tek — tā tas mēdz būt pie smadzeņu satricinājuma. Etvuds pieceļas, dodas uz viesnīcu un liftā zaudē samaņu. Arī tas ir tipiski šādai traumai.

Vārdiņš «tipiski» samulsināja mesjē Goronu. Tomēr viņš nepadevās.

—   Bet pats mesjē Etvuds sacīja .. .

—   Nu un tad? Viņš aptver, ka ir ieķibelējies. Un saprot, ka nekas nedrīkst viņu saistīt ar notikumiem Eņģeļu ielā misis Nīlas guļamistabā. Viņš taču nezina, ka bijušo sievu iepiņķēs kā galveno apsūdzēto lietā par slepkavību. To neviens nevarētu uzminēt. Tāpēc viņš sacer pasaciņu par mašīnu, kas tam it kā uzbraukusi virsū.

Mesjē Gorons sadrūma.

—   Jūs, protams, salīdzinājāt sera Morisa asins grupu ar to, kas bija uz jostiņas un rītakleitas, — vēlējās uzzināt Dermots.

—   Bez šaubām. Un abas grupas sakrita.

—   Kāda grupa tā bija?

—   Ceturtā.

Dermots sarauca uzacis.

—   Neteiksim, ka tā ir liela veiksme, vai ne? Tā taču ir pati populārākā asins grupa, kas ir vismaz četrdesmit vienam procentam eiropiešu. Vai pārbaudījāt arī Etvuda asins grupu?

—   Protams, ne. Kādēļ lai mēs to būtu darījuši? Es tikai šodien pirmoreiz dzirdēju madame Nīlais versiju.

—  Pārbaudiet gan! Ja viņam būs cita asins grupa, versija tūdaļ izrādīsies nepatiesa.

—   Ah!

—   Taču, ja arī viņam būs ceturtā grupa, tas, kaut negatīvi, tomēr apliecinās madame Nīlas stāstīto. Vismaz patiesības vārdā vajag visu pēc iespējas pārbaudīt un tikai tad bāzt

šo sievieti cietuma un apstradat viņu ar jūsu izsmalcinatajam izmeklēšanas metodēm.

Mesjē Gorons atsāka aujot pa halli.

—   Kas attiecas uz mani, — viņš brēca, — tad es domāju, ka madame Nīda kaut kādā veidā uzzināja ,par (mašīnu, kas notrieca mesjē Etvudu, un veikli iepina šo faktu savā versijā. Pilnīgā pārliecībā — ticiet man! — ka mesjē Etvuds viņu vēl mīl un, nācis pie jēgas, visu teikto apliecinās.

Dermots klusībā bija spiests atzīt, ka sava patiesība mesjē Gorona sacītajā ir. Par saviem secinājumiem viņš nešaubījās, bet ja nu tomēr? Viņš joprojām atradās Evas Nīlas satraucošā iespaida varā; šķita, ka viņa atrodas tepat līdzās.

Tomēr Dermots bija pārliecināts, ka viņa minējumi un secinājumi ir nekļūdīgi, jo cilvēciskā loģika allaž ir spēcīgāka par pierādījumu loģiku. Bet, ja viņš ar visiem spēkiem necentīsies saraut izmeklētāju viltīgi izmestos tīklus, šo sievieti iebāzīs aiz restēm kā slepkavu.

—   Vai jums ir zināms kaut viens motīvs, kāpēc viņai būtu jāslepkavo? — viņš painteresējās.

—   Pie velna jūsu motīvus!

—   Nu, nu. Tas nav jūsu cienīgi. Kāpēc gan viņai būtu jānogalina sers Moriss Louzs?

—   Es jau šodien to jums skaidroju, — mesjē Gorons atbildēja. — Tas, zināms, vēl ir pieņēmuma līmenī. Bet viss sakrīt. Vakara pastaigā — pirms viņu nobendēt — seram Morisam pateica !ka,ut ko ļoti nelāgu p;ar madame Nīlu …

—   Konkrēti ko?

—   Kā lai es to zinu!

—   Tādā gadījumā jūsu pieņēmumi ir bezjēdzīgi.

—   Doktor, ļaujiet man visu mierīgi izstāstīt! Vecais kungs atgriežas mājā sadrūmis, jūs pats dzirdējāt. Viņš kaut ko saka mesjē Horācijam, nu, tam Tobijam. Abi ir uztraukti. Viienos naktī mesjē Horācijs zvana madame .Nīlai un visu izstāsta. Madame Nīla arī satraucas, dodas ip.ie sera Morisa, lai noskaidrotu ar viņu attiecības …

—   Nu nē! — Dermots iesaucās. — Jums arī nepietiek ar vienu no diviem!

Mesjē Gorons neizpratnē samirkšķināja acis.

—   Nesaprotu …

369

—   Tūdaļ jūs pārliecināsieties, ka nekas tāds nevarēja notikt. Nebija strīdu un asu vārdu. Neviens necentās skaidrot attiecības. Pēc jūsu paša izvirzītās teorijas slepkava ka-

24-1180

binetā iezagās klusītēm, no mugurpuses piegāja puskurlajam večukam un iebelza viņam, kad tas apjūsmoja savu dārgo tabakdozi. Vai tā nebija?

Mesjē Gorons saminstinājās.

—   Ja tā uz to raugās… — viņš iesāka.

_— Tā gan! Jūis apgalvojat, ka slepkava 'ir madame Nīla. Kapec? Tāpēc, ka sers Moriss zināja par viņu kaut ko tādu, ko zināja arī Tobijs, — pēc jūsu domām, tieši Tobijs pa telefonu viņai to izstāstīja?

—   Pieņemsim, ka jums taisnība . ..

—    Iedomājieties, ka es nakts vidū zvanu jums un saku: «Mesjē Goron, izmeklētājs man šodien pastāstīja, ka jūs esat spiegs un jūs nošaus.» Un jūs tūdaļ skrienat pie izmeklētāja, lai viņu nogalētu, tādā veidā cerēdams saglabāt savu noslēpumu, kas jau ir zināms man. Sis ir tāds pats gadījums. Ja jau bija atklājies kaut kas briesmīgi kompromitējošs, kāpēc madame Nīlai vajadzēja zagšus nogalināt līgavaiņa tēvu, iepriekš pat nemēģinot noskaidrot attiecības?

—   Sievietes, — uzsvēra mesjē Gorons, — ir neizdibināmas būtnes.

—   Bet ne jau tik ļoti neizdibināmas!

Mesjē Gorona soļi kļuva rāmāki. Iekšēji gan viņā viss vārījās. Viņš vairākas reizes pūlējās kaut ko sacīt, bet vārdi nenāca pār lūpām. Beidzot viņš izmisumā izpleta rokas.

—   Dārgais draugs, — viņš iesaucās, — jūs vēršaties pret acīmredzamo!

—   Bet šaubīties drīkst?

—   Šaubīties, — piekrita prefekts, — drīkst vienmēr.

—   Un tomēr jūs taisāties viņu apcietināt?

Mesjē Gorons palēcās.

—    Bez šaubām! Pat runas nevar būt! Tikko saņemsim izmeklētāja rīkojumu! Ja vien, — viņa ačeles viltīgi piemiedzās, — ja vien, protams, mans draugs doktors dažu stundu laikā nepierādīs, ka viņa nav vainīga. Starp citu, vai jums šinī sakarā ir jau kāda hipotēze?

—   Vispār ir.

—   Kāda?

Dermots vēlreiz ielūkojās viņam cieši acīs.

—   Esmu gandrīz pārliecināts, — viņš teica, — ka slepkava jāmeklē šīs lieliskās ģimenes vidū.

11. NODAĻA

Labandeletas policijas prefektu pārsteigt bija samērā grūti. Taču Dermota teiktais viņu pārsteidza tā, ka mute palika vaļā. Acīmredzot sapratis, ka runāšana nelīdzēs, viņš ar roku pamāja uz viesistabas aizvērto durvju pusi.

—   Jā, — Dermots apstiprināja, — tieši tā.

Mesjē Gorons nokremšļojās.

—   Šķiet, jūs gribējāt redzēt istabu, kurā notika slepkavība. Labi, ejam. Bet tagad, — viņš pielika pirkstu pie lūpām, — ne vārda vairāk!

Un, smagi pūzdams, viņš vilka Dermotu uz trepju pusi.

Arī augšstāva labajā pusē Gorons vispirms iededza elektrību un tad norādīja uz kabineta durvīm. Vai aiz šīm baltajām durvīm viņus gaida kas briesmīgs? Kas zina. Saņēmis dūšu, Dermots spēcīgi satvēra kliņķi.

Durvis vērās smagi, jo traucēja biezais grīdas paklājs. Dermots to paturēja prātā, cenzdamies sataustīt elektrisko slēdzi pie kreisās puses sienas. Slēdži bija divi — viens virs otra. Dermots piespieda augšējo, un iedegās galda lampa ar zaļu abažūru, pēc tam piespieda otru, un spilgti uzliesmoja greznā griestu lustra, kas līdzinājās stikla spozmē mirgojošai pilij.

Acīm pavērās kvadrātveida telpa ar balti krāsotiem sienas paneļiem. Tieši durvīm pretī bija ^divi cieši aizslēģoti logi. Pie kreisās sienas — milzīgs balta marmora kamīns. Pie labās sienas — sekretārs ar grozāmu krēslu. Uz biezā, puķainā paklāja pelēcīgā fona koķeti izcēlās apzeltīts apaļš galdiņš ar gracioziem krēsliem apkārt, arī to kājiņas bija apzeltītas un sēdekļi pārvilkti ar brokātu. Kabinetā atradās tikai pāris grāmatskapju, toties gar visām sienām cieši cita pie citas lustras gaismā mirdzēja stikla vitrīnas. Citkārt Dermots, protams, vispirms būtu piegriezis vērību vitrīnu saturam.

Istabā bija smacīgi: gaiss pilns dezinfekcijas smārda, kasatgādināja par nāves tuvumu.

Dermots devās pie sekretāra.

Kā jau viņš paredzēja, viss bija rūpīgi notīrīts. Sabrūnejušos asins traipus varēja samanīt vienīgi uz tintes susināmā un bloknota, kurā sers Moriss Louzs bija ierakstījis savas pēdējās piezīmes.

24

37!

Nekādu pēdu no sadauzītās tabakdozes. Lampas gaisma krita uz palielināmo stiklu, juveliera lēcu, nekārtīgi izmētātiem rakstāmpiederumiem. Dermots uzmeta skatienu blokno

tam, kuram līdzās atradās no īpašnieka rokas izkritusi zelta pildspalva. Ar lieliem, skaistiem burtiem bloknotā bija ierakstīts: «Pulkstenim līdzīga tabakdoze, kas piederējusi imperatoram Napoleonam I.» Virsrakstam kaligrāfiskā rokraksta sekoja apraksts: «So tabakdozi Bonapartam viņa dēla Romas karaļa dzimšanas dienā, 1811. gada 20. martā, dāvināja Napoleona sievastēvs, Austrijas imperators. Korpusa diametrs — 2,4 collas. Korpuss no zelta. Ari it kā pulksteņķēaei paredzētais gredzens — zelta. Cipari un rādītāji — no sīkiem briljantiem. Ciparnīcas centrā — Napoleona emblēma, burts N …» Un tālāk — divi asins plankumi.

Dermots iesvilpās.

—   Tā mantiņa laikam bija šausmīgi dārga? — viņš vaicāja.

—   Dārga? — gandrīz iebrēcās prefekts. — Vai tad es jums neteicu!

—   Un nu tā ir sadauzīta.

—   Kā tad, mīļais doktor. Un vēl es pieminēju, — turpināja mesjē Gorons, — tabakdozes neparasto formu. Re, te ir rakstīts, ka tā līdzinājusies pulkstenim.

—   Kādam pulkstenim?

—  Visparastākajam kabatas pulkstenim! — Mesjē Gorons izvilka savējo. — Vēl vairāk. Kad sers Moriss rādīja tabakdozi ģimenes locekļiem, viņi bija pārliecināti, ka tas ir pulkstenis. Tāpat tā arī atvērās … lūk, tā! Redzat, kā ir sašvīkāts galds tajā vietā, kur trāpījis slepkavas sitiens.

Dermots nolika bloknotu vietā.

Prefekta vērīgā skatiena pavadīts, Dermots pagriezās un sāka aplūkot kamīna piederumus. Virs kamīna atradās bronzas medaljons ar imperatora Napoleona profilu. Starp kamīna piederumiem tagad trūka biguļa — slepkavas ieroča. Dermots prātā izmērīja attālumu no kamīna līdz sekretāram. Viņā aizvien vairāk nostiprinājās pārliecība, ka mesjē Gorona versijai nav nekāda pamata.

—   Sakiet, lūdzu, — viņš iesāka, — vai kāds no Louziem nesirgst ar stipru tuvredzību?

—   Ak, Dievs! — iesaucās mesjē Gorons. — Atkal tie Louzi! Louzi un Louzi! Paklau, — viņš pazemināja balsi, — bez mums te citu nav. Mūs neviens nedzird. Kāpēc jūs domājāt, ka veco nogalinājis kāds no viņiem?

—   Vispirms atbildiet uz manu jautājumu. Vai viņu vidū ir tuvredzīgais?

—   Ko nezinu, to nezinu, dārgais doktor.

—   Vai to būtu grūti noskaidrot?

—   Nekādā ziņā! — Pēkšņi mesjē Gorons aprāvās un samiedza acis. — Vai jums šķiet, ka, — un viņš pacēla roku, it kā attēlodams sitienu ar biguli, — slepkavam bija vāja redze, ja jau viņš uzreiz netrāpīja pa upura galvu?

—   Iespējams.

Dermots apriņķoja telpu, ielūkodamies vitrīnās. Daži eksponāti krita acis mirdzošā vientulībā, citiem bija pievienotas skaidrojošas kartītes, aizpildītas ar jau zināmo kaligrāfisko rokrakstu. Dermots nebija kolekciju speciālists un neko daudz nesaprata arī par dārgakmeņiem, taču tāpat ar neapbruņotu aci varēja redzēt, ka līdzās atsevišķiem patiesi vērtīgiem priekšmetiem vitrīnās atradās liels daudzums amizantu krāmu. Tur bija porcelāns, vēdekļi, šķirstiņi, antīki pulksteņi, rapieru turētājs un, visbeidzot, kāda drūma izskata lāde, kurā glabājās dažādi sīkumi no kāda sen nojaukta cietuma. Starp grāmatām vērtīgākās bija tās, kurās aprakstīta dārgakmeņu ieguve, to apstrādāšana un pamācīts, kā atšķirt īstos no viltojumiem.

—   No kā jūs to secināt? — turpināja tincināt mesjē Gorons.

—   Atcerieties, jūs man stāstījāt, — Dermots sacīja, — ka nekas neesot nozagts, tomēr no vitrīnas tikusi izņemta briljantu un tirkīzu kaklarota. Jūs to, asinīs novārtītu, atradāt uz gridas.

Mesjē Gorons pamāja un pieklaudzināja vēderainajai vitrīnai, kas stāvēja pa kreisi no durvīm. Līdzīgi pārējām tā nebija aizslēgta. Stikla durtiņas viegli un bez trokšņa atvērās. Arī plauktiņi tajā bija no stikla. Pašā centrā goda vietā vertikāli uz zila samta žilbinoši laistījās un spīguļoja kaklarota.

—   Pēc notīrīšanas to nolika atpakaļ, — mesjē Gorons paskaidroja. — Ir tāda leģenda, ka šī dārglieta bijusi ap kaklu karalienes Marijas Antuanetes favorītei madame de Lambālai tieši tad, kad viņu saplosīja asinskārais pūlis. Dīvaini, bet vecajam kungam esot gājuši pie sirds tādi šausmu stāsti.

—   Tādi gadījumi mēdz būt.

Mesjē Gorons ieķiķinājās.

—   Vai redzat, kas tur vēl stāv?

—   Šķiet, — Dermots ielūkojās ciešāk, — ka tā ir senlaicīga mūzikas kaste uz ritenīšiem.

—   Tieši tā. Taisni jābrīnās, ka tādu lētu preci bāž aiz stikla. Kad mēs otrā rītā pēc nozieguma apskatījām istabu un nogalinātais vēl bija tepat, policijas komisārs atvēra durtiņas un nevilšus tai piedūrās. Kaste nokrita uz grīdas …

Mesjē Gorons piedūrās tai ar pirkstu. Mūzikas kaste tiešam bija neveikls amatniecisks darinājums, tās sānus klāja sarūsējuša metāla plāksnītes ar, kā šķita Dermotam, tikko samanāmām ainām no pilsoņu kara dienām Amerikā.

—   Kaste nokrita uz sāniem. Un sāka spēlēt «Džons Brauns krita kara laukā …». Vai zināt meldiņu? — Prefekts nosvilpoja dažas taktis. — Iespaids bija graujošs. Kabinetā ieskrien saniknotais mesjē Horācijs un uzstāj, ka mums nav tiesību pieskarties viņa tēva kolekcijai. Mesjē Bendžamins prāto, ka kāds nesen to ir aizticis; kad viņš pirms dažām dienām to salabojis, tā bijusi kārtībā, bet tagad, lūk, rīstās pēc katra apgrieziena. Vārds vietā — liela brēka, maza vilna!

—   Tā gan. Es jau teicu, ka šis ir parasts, tipisks noziegums.

—   Ah! — mesjē Gorons k|uva uzmanīgs. — Teicāt jau, teicāt. Bet ko jūs ar to domājat, ja drīkst zināt?

— To, ka tas ir ģimenes noziegums, — Dermots atbildēja. — Ērts, akurāti pastrādāts noziegums, kādi jau parasti mēdz notikt starp ģimenes locekļiem.

Mesjē Goronam sāka trīcēt rokas. Viņš izmisīgi paraudzījās apkārt, it kā meklēdams atbalstu.

—   Vai jūs to runājat nopietni? — viņš vaicāja.

Dermots piemetās uz apaļā galdiņa un ielaida pirkstus

savos tumšajos, biezajos matos, kurus šķīra slīps celiņš. Likās, ka viņš mēģina koncentrēties, bet viņa skatiens vienalga bija caururbjošs.

—   Cilvēks nogalināts ar deviņiem zvērīgiem sitieniem, lai gan pilnīgi būtu pieticis ar vienu. Ko te piebilst? Jūs sakāt: «Rupji un bezjēdzīgi; tā var rīkoties tikai plānprātiņš.» Un tāpēc pilnīgi novēršaties no klusā ģimenes loka, jo, pēc jūsu pārliecības, tur nav neviena, kas spētu būt tik zvērīgs.

Bet tieši zvēriskums, ar kādu izdarīta slepkavība, ir viela pārdomām. Nedrīkst arī aizmirst, ka tā ir angļu ģimene. Jo parasts slepkava, kuram ir skaidri, acīmredzami motīvi, nekad nerīkosies tik zvēriski. Viņš nogalinās un centīsies pēc iespējas rūpīgāk noslēpt pēdas.

Bet šādā ģimenē, kur nepārtraukti cits gar citu berzējas, jāprot savaldīties, savstarpējie aizvainojumi jānorij, tie krājas iekšienē — un var pienākt brīdis, kad notiek sprādziens. Tas var izpausties tik briesmīgā veidā, ka ar prātu neaptvert.

Ģimenē iespējamas tādas lietas, kādas normālos apstākļos nav iedomājamas.

Vai jūs spētu noticēt, ka labi audzināta, dievbijīga sieviete vispirms ar cirvi nobendēs pamāti, bet pēc tam arī savu tēvu tikai niecīgu nesaskaņu dēļ? Vai, ka cienījams apdrošināšanas aģents, kurš ne reizes nav ar asāku vārdu apvainojis sievieti, ar krāsns kruķi sašķaidīs viņai galvu? Vai, ka rāma sešpadsmitgadīga meitene tikai tāpēc, ka nevar ciest pamāti, pārgriezīs rīkli savam mazajam brālītim? Ak nevar būt? Pārāk nepārliecinoši motīvi? Un tomēr visi šie gadījumi ir notikuši!

—  Tas nozīmē tikai to, ka viņi visi bijuši patoloģiski briesmoņi, — mesjē Gorons noteica.

—   Ne uz to pusi, pavisam normāli cilvēki, tādi paši kā mēs. Bet misis Nīla …

—   Ahā! Kas ir ar viņu?

—  Misis Nīla, — neatraudams acis no prefekta, Dermots uzsvēra, — kaut ko ir redzējusi. Nejautājiet man — ko! Un viņa zina, ka slepkava ir viens no ģimenes locekļiem.

—   Tad kāda velna pēc viņa klusē?

—  Varbūt viņa labi nesaskatīja, kurš tas bija, un baidās uzrādīt nevainīgu.

Mesjē Gorons neticīgi pašūpoja galvu.

—  Manuprāt, doktor, tie visi ir nieki. Ar jūsu psiholoģiju tālu neaizbrauksi.

Dermots izvilka no kabatas dzeltenu «Merilande» paciņu, izņēma cigareti, aizsmēķēja, nodzēsa šķiltaviņas un uzmeta prefektam tādu skatienu, ka tas apjuka. Ievilcis dūmu, doktors izpūta rotaļīgus aplīšus, kas sāka virmot ap lustru.

—   Tajās ģimenes sniegtajās liecībās, par kurām jūs man stāstījāt, — Dermots turpināja rāmā, dziļā balsī, kas iedarbojās uz klausītāju gandrīz hipnotiski, — viens no viņiem tīšām rupji samelojās. — Viņš ieturēja pauzi. — Gribat, lai pasaku, kas tie bija par meliem?

Mesjē Gorons aplaizīja lūpas.

Bet atbildēt viņš nepaguva. Kabineta durvis, uz kurām kā savu pieņēmumu avotu paguva pamāt Dermots, pēkšņi strauji atvērās. Uz sliekšņa, ar plaukstu piesegdama gaismas apžilbinātās acis, stāvēja Dženisa Louza.

Varēja manīt, ka kabinets viņai joprojām uzdzen drebuļus. Viņa kā bērns palūrēja uz grozāmo krēslu, sarauca degunu no pretīgā dezinfekcijas smārda un aizvēra aiz sevis durvis. Melnā tērptais stāvs spilgti izcēlās uz baltās sienas. Palūkojusies Dermotā, Dženisa viņu angliski uzrunāja:

—  Nekādi nevarēju saprast, kur jūs pazudāt. Izgājāt hallē un kā gaisā izkūpējāt. — Viņa ar žestu attēloja iedomāto ainu.

—   Ak vai, mademoiselle! — mesjē Gorons satraucās.

Dženisa nepievērsa viņam uzmanību, šķita, ka meitene

pūlas savaldīties, lai nesāktu kliegt. Viņa vēl ilgi klusēdama vērās Dermotā, līdz beidzot ar jaunībai piemītošo tiešumu izgrūda:

—   Pēc jūsu domām, mēs briesmīgi nelādzīgi izturējāmies pret Evu, vai ne?

Dermots pasmaidīja.

—  Manuprāt, tieši jūs viņu visai cēlsirdīgi aizstāvējāt, mis Louza. Toties jūsu brālītis… — Viņš aprāvās, jo juta, ka no niknuma aizžņaudzas balss.

—   Jūs nesaprotat mūsu Tobiju, — Dženisa iekliedzās, piecirzdama kāju.

—   Iespējams.

—   Tobijs viņu mīl. Tobijam ir laba sirds un stingri uzskati.

—   Sanda simplicitas!

—   Tas nozīmē — svētā nevainība, vai ne? — Dženisa momentāni atsaucās. Viņa ar visiem spēkiem centās saglabāt ierasto izaicinošo, vieglo toni. — Patiesībā — kāda man tur daļa .. . Bet jums gan derētu iejusties mūsu ādā … — Un viņa pamāja uz grozāmā krēsla pusi.

—  Viņa vairs nav, — Dženisa turpināja. — Tikai par to vien mēs visu laiku domājam. Un pēkšņi ne no šā, ne no tā dzirdam tādu apsūdzību … Mēs esam pārāk satraukti, lai spētu mierīgi atbildēt: «Kādas muļķības, tas nevar būt, un tāpēc nav pat ko taujāt un noskaidrot.» Es domāju, ka to nespētu arī neviens cits, ja būtu mūsu vietā.

Dermots nevarēja noliegt, ka viņai taisnība. Viņš pasmaidīja, un tas iedrošināja Dženisu.

—  Tieši tāpēc es gribētu jums uzdot vēl vienu jautājumu. Tikai zem četrām acīm. Vai tas būtu iespējams?

—   Bez šaubām! — apsteigdams Dermotu, bezrūpīgi attrauca mesjē Gorons. — Mm… Kur pašlaik atrodas misis Nīla?

Dženisa sapīka.

—   Izskaidrojas ar Tobiju. Mamma un tēvocis Bens pieklājīgi atstāja viņus divatā. Tas, ko es gribēju jautāt… —

Viņa sastomījās, ievilka dziļi elpu un ieskatījās Dermotam acīs. — Vai atceraties, kā jūs ar mammu runājāt par to, ka tēvs interesējies par visu, kas saistīts ar cietumiem?

Nezin kāpēc pēdējo vārdu viņa īpaši uzsvēra.

—   Nu un tad? — Dermots jautāja.

—   Tāpēc man iešāvās prātā … Atcerieties, mēs vēl spriedām par tēva uzvedību tajā vakarā? Kā viņš atgriezās no pastaigas un atsacījās nākt uz teātri un cik viņš bija bāls, un kā viņam drebēja rokas. Un tad man atausa atmiņā, ka es jau reiz viņu tādu esmu redzējusi. Senāk …

—   Tiešām?

—   Apmēram pirms astoņiem gadiem, — Dženisa teica, — tēvam lipa klāt viens vecs lišķis, vārdā Finisters; viņš_ ievilka tēvu kaut kādos darījumos un pēc tam viņu piekrāpa. Kas tur īsti bija, nemāku teikt, es biju vēl maza, un darījumi mani neinteresēja. Tiesa, tie mani neinteresē arī tagad. Vienīgi atceros, ka viņi briesmīgi sastrīdējās.

Mesjē Gorona sejā pavīdēja neizpratne.

—   Tas viss, protams, šķiet ļoti interesanti, — prefekts sacīja, — tikai, atklāti runājot, es nesaprotu …

—   Pagaidiet! — Dženisa viņu pārtrauca un atkal pievērsās Dermotam. — Tēvs slikti iegaumēja sejas. Bet gadījās, ka viņš pēkšņi atcerējās, kur kādu cilvēku ir sastapis. Un, kad nu Finisters sāka visādi izlocīties un taisnoties (tēva zaudējumus viņš ir nedomāja atlīdzināt), tēvs pēkšņi atcerējās, kas tas ir par tipu.

Izrādījās, ka viņš nebija nekāds Finisters, bet gan ieslodzītais Makkonklins, kurš tika atsvabināts pret galvojumiem un pēc tam aizlaidās. Tēvs par šo lietu bija interesējies, Makkonklins par to, protams, nezināja. Un kā no gaisa — atkal Makkonklins!

Aptvēris, ka ir atmaskots, blēdis sāka pinkšķēt un lūgties tēvu, lai viņu neizdod policijai. Piedāvāja atdot naudu. Pļāpāja par sievu un maziem bērniņiem. Teica, ka gatavs darīt visu, lai tikai tēvs viņu neiebāž atpakaļ cietumā. Māte stāsta, ka tēvs kļuva bāls kā nāve, iegāja vannasistabā un tur sāka vemt. Bet tas neko nelīdzēja. Manuprāt, tēvs pat miesīgu meitu iesēdinātu, ja uzskatītu, ka viņa to pelnījusi.

Dženisa apklusa. Viņa bija runājusi vienā elpas vilcienā, līdz mute kļuva sausa. Tagad viņas skatiens klejoja pa kabinetu, it kā vēl cerētu starp vitrīnām ieraudzīt tēvu.

—   Tad viņš teica Finisteram: «Es dodu jums divdesmit četras stundas laika, lai jūs pazūdat no šejienes. Bet pēc tam visas ziņas par jums — adrese, jaunais vārds, viss, viss, — tiks nogādāts Skotlendjardā.» To viņš ari izdarīja. Finisters cietumā nomira. Māte stāstīja, ka pēc tam tēvs vairākas dienas ne miltumu mutē nav ņēmis. Jo tas Finisters viņam patika.

Pēdējo vārdu Dženisa izrunāja ar īpašu nozīmīgumu.

— Tikai nedomājiet, ka es esmu ļauna vai viņu apskaužu. Tā nav! Vienkārši jums tā var likties. Ko tur vairs, kas jāsaka, tas jāsaka. — Viņa atkal paskatījās Dermotam acīs. — Kā jūs domājat, varbūt arī Eva Nīla kādreiz ir sēdējusi cietumā?

12. NODAĻA

Viesistabā vairs kavējās tikai Eva un Tobijs. Tajā valdošo krēslu vāji kliedēja stāvlampa zem zeltaini dzeltena abažūra. Eva nejuta vēlēšanos lūkoties Tobijā spilgtā apgaismojumā, un arī viņš justos neērti, ja vajadzētu skatīties viņai acīs.

Eva satraukumā nevarēja atrast somiņu. Viņa klīda pa istabu, vairākkārt meklēdama to vienā un tai pašā vietā, bet, tikko viņa tuvojās durvīm, Tobijs metās ceļā.

—  Tu aizej? — viņš ieikliedzās.

—  Vispirms atradīšu somiņu, — viņa neizteiksmīgā balsī atbildēja. — Un tad iešu prom. Ej nost no durvīm!

—   Bet mums taču jāizrunājas!

—   Par ko īsti?

—   Policija uzskata …

—   Kā tu dzirdēji, — Eva teica, — policija taisās mani apcietināt. Tāpēc man jāiet un jāsavāc kaut kas līdzņemšanai. Ceru, ka to neliegs?

Tobija seja pauda galīgu apjukumu. Viņš pacēla roku un paberzēja pieri. Jāatzīst, ka viņš patiešām neaptvēra, cik padevīgi cēls, upurēties spējīgs un varonīgs ir viņa izskats. Zods izriests uz priekšu, vaibstos jautās cieša apņemšanās rīkoties pareizi, lai cik grūti tas nāktos.

—   Tu labi zini, — viņš sacīja, — ka es būšu tavā pusē. Vari nešaubīties.

—   Pateicos.

Nepamanījis viņas ironisko toni, Tobijs domīgi pētīja grīdu un sāka spriedelēt:

—    Viņi nevar tevi arestēt. Nekādā gadījumā! Manuprāt, viņi pat netaisās to darīt. Vienīgi grib mazliet pabaidīt. Bet es šodien pat došos pie Anglijas konsula. Saproti, ja tevi apcietinās, tas nepatiks mūsu bankai.

—   Ceru, ka arī jums visiem tas nepatiks.

—   Kā tu nesaproti, Eva! Huksonu banka ir viena no vissenākajām Anglijas finansu iestādēm. Nu, un Cēzara sieva un tā tālāk… es jau to simt reižu esmu tev atkārtojis. Vārdu sakot, nenosodi mani, ja cenšos būt piesardzīgs . . .

Eva no visa spēka valdījās.

—   Tu tiešām tici, Tobij, ka es nogalināju tavu tēvu?

Viņu pārsteidza skadrais skatiens, kas nekādi neatbilda Tobija tik ierasti flegmātiskajai sejas izteiksmei. Tas atklāja tādas savādas aprises Tobija Louza raksturā, par kādām Evai līdz tam nebija ne mazāko aizdomu.

—   Tu nevienu neesi slepkavojusi, — sapūties viņš atteica. — To visu savārījusi tava nolādētā istabene. Noteikti viņa …

—   Ko tu par viņu zini, Tobij?

—   Neko. — Viņš smagi nopūtās. — Bet man patiešām gaužām nepatīk, — Tobija īgnums auga augumā, — ka tu atkal esi sapinusies ar šo Etvudu! Pēc tam, kad mūsu starpā viss bija tik labi, tik brīnišķīgi . ..

—   Tad re, ko tu domā?

Tobiju nekas vairs nespēja apturēt.

—   Ko citu lai es domāju? Lūdzu, izskaidrosimies! Bet tikai godīgi! Es nepavisam neesmu tik vecmodīgs, kā Dženisa te dažkārt ņirgājas. Varu teikt, ka man ir pat diezgan brīvi uzskati. Es neko nezinu un arī negribu zināt, kā tu dzīvoji, iekams mēs iepazināmies. Es to visu esmu aizmirsis un piedevis.

Eva apstulba un, iepletusi acis, blenza Tobijā.

—   Pie velna to visu, — Tobijs kvēli turpināja, — bet cilvēkam ir ideāli, tu vari to saprast? Jā, ideāli! Un, kad nu beidzot viņš izlēmis precēties, viņš cer, ka viņa izredzētā tiem atbildīs!

Eva beidzot sameklēja somiņu. Tā visu laiku _ atradās uz galda acu priekšā: kā viņa to nepamanīja? Paņēmusi somiņu, Eva mehāniski tajā ielūkojās un metās uz durvīm.

—   Laid! Man jāiet.

—   Paliec! Kur tu steidzies? Tu taču vari ieskriet rokās policijai vai, kas vēl sliktāk, avīžniekiem. Tu esi tādā stāvoklī, ka vari nezin ko samuldēt!

—   Un Huksoniem tas nepatiks!

—  Zināms, ka ne. Nav ko ironizēt! Uz notikumiem jāraugās reālistiski, mīļā. Jums, sievietēm, to nesaprast…

—   Un vispār — laiks vakariņot.

—   Kā vēlies, es pat uz to esmu gatavs. Varu pasūtīt pie velna Huksonus, bet tad man jābūt pārliecinātam, ka tu ar mani spēlē godīgu spēli! Man jāzina, vai tev bija kaut kas ar to Etvudu.

—   Nē.

—   Neticu.

—   Kāpēc tad tu man simto reizi prasi vienu un to pašu? Labāk atbrīvo durvis.

—   Kā vēlies. — Tobijs dižmanīgi sakrustoja rokas uz krūtīm. — Ja jau reiz tu tā …

Aizvainotas nevainības izskatā viņš pārspīlētā laipnībā atkāpās sāņus. Eva mirkli kavējās; citreiz viņa būtu mēģinājusi Tobiju pārliecināt. Taču šoreiz viņa puķainās frāzēs izteiktās dvēseles mokas, pat ja tās bija patiesas, neaizkustināja. Viņa izskrēja hallē un aizcirta aiz sevis durvis.

Spožā gaisma Evu apžilbināja. Kad acis pie tās pierada, viņa ieraudzīja sev tuvojamies tēvoci Benu Filipsu, kura kakls izdeva dīvaini burbuļojošas skaņas.

—  Jūs jau aizejat? — viņš prasīja.

(Viņa man tikai vēl trūka! Dieviņ, palīdzi!)

Šķita, ka tēvocis Bens grib izrādīt viņai savu labvēlību, bet tā, lai citi to neredzētu. Apjukumā viņš plūkāja sirmos matus. Otrā rokā viņam bija saburzīts konverts.

—   Re, es gandrīz aizmirsu, — viņš beidzot nomurmināja. — Jums vēstule.

—• Man?

Tēvocis Bens pamāja uz ārdurvīm.

—   Pirms desmit minūtēm atradu pastkastītē. Kāds bija iemetis. Uz jūsu vārda. — Labsirdīgās acis centās uztvert viņas skatienu. — Laikam svarīga.

Evai bija vienalga, vai tā svarīga vai ne. Viņa paņēma vēstuli, paskatījās uz savu iešķībi uzšņāpto vārdu un iemeta konvertu somiņā. Tēvocis Bens iebāza mutē apdzisušo pīpi un sāka to trokšņaini pakšķināt; varēja redzēt, ka viņš cenšas saņemties, lai uzsāktu sarunu.

—   Ar mani šinī mājā gan neviens nerēķinās, — beidzot viņš izgrūda, — bet… bet es esmu jūsu pusē.

—   Pateicos.

—    Vienmēr, — teica tēvocis Bens un gribēja pastiept viņai roku. Eva nepatikā atrāvās. Vecais kungs apjuka, it kā būtu saņēmis pliķi.

—   Kas noticis, dārgā?

—   Nekas. Piedodiet!

—   Vai tam ir kāds sakars ar tiem cimdiem?

—   Ar kādiem cimdiem?

—    Kā toreiz, — tēvocis Bens labsirdīgi raudzījās Evā, — kad es darbojos ap mašīnu brūnajos cimdos. Nekādi nespēju saprast, no kā jūs tā nobijāties?

Eva neatbildējusi izskrēja uz ielas. Viņu apņēma septembra vakara si'ltā, reibinošu smaržu pilnā tumsa. Starp kastaņām vīdēja blāvas laternas. Beidzot Eva bija brīva no villas «Sveiciens» smagās, aizdomu pilnās atmosfēras. Bet cik ilgs mūžs būs šai brīvībai?

Brūnie cimdi. Brūnie cimdi …

Viņa piestāja augstā žoga ēnā. Kaut mirkli pabūt vienai, nejust durstīgus, zinātkārus skatienus, nedzirdēt aplinkus jautājumus.

«Tu nu gan esi muļķe,» viņa sev teica, «kāpēc neizstāstīji visu, ko tajā naktī redzēji? Kāpēc neteici, ka viņu vidū ir pretīgs divkosis, kas valkā brūnus cimdus? Nespēji? Kāpēc? Lai viņus neiegāztu? Bet varbūt baidījies, ka viņi tāpēc tevi izstums no savas sabiedrības? Vai varbūt nevēlējies sāpināt Tobiju, kurš, neraugoties uz saviem trūkumiem, vismaz ir tiešs un godīgs cilvēks? Bet t^v nav nekādu pienākumu pret viņiem, Eva Nīla! Vairs nav, tā gan.»

Vispretīgākās bija liekulīgās krokodilu asaras. Zināms, nevar vainot visu ģimeni. Izņemot vienu, pārējie bija tikpat satriekti kā viņa pati. Un tomēr starp šiem cilvēkiem, kas tik pārmetoši raudzījās viņā, bija arī aukstasinīgais slepkava. Turklāt — un tas Evu aizvainoja visvairāk — ikviens no viņiem savā dvēselē piekrita iespējamībai, ka viņa varētu būt gandrīz ielene, kuru, tikai pateicoties lēnprātīgai augstsirdībai, viņi uzņēmuši savā cildenajā ģimenē. Protams, nevajag pārspīlēt. Viņus satriekušas bēdas. To var saprast. Taču aizbildniecisku toni Eva neieredzēja ne acu galā.

Kas tomēr ir galvenais?

Cietums!

Tas nevar būt! Nekādā gadījumā!

Tikai divi — varbūt tā bija nejaušība? — izturējās pret viņu cilvēcīgi. Pirmais — vieglprātīgais Neds Etvuds, kurš nekad pat necentās izlikties krietns, šoreiz, jau gandrīz bezsamaņā, sacerēja ticamus melus, lai tikai viņu neiegāztu.

Un otrs — tas doktors. Eva jau bija paspējusi aizmirst viņa uzvārdu. Ari izskatu neatcerējās. Toties atmiņā iespiedusies viņa sejas mierīgā izteiksme, vērīgās, tumšās acis, kurās mirdzēja prāts; viņa ironiskā balss Louzu viesistabā atskanēja kā bumbas sprādziens.

Bet vai policija noticēs Nedam Etvudam, pat ja viņš stāstīs patiesību?

Neds tagad slims, pēc kritiena guļ nemaņā. «Viņam pārāk maz izredžu tikt uz kājām.» Savu nepatikšanu dēļ viņa to pilnīgi bija piemirsusi. Varbūt nospļauties uz visu un taisnā ceļā doties pie Neda? Lai Louzi lec gaisā! Nedam pat nevar piezvanīt vai uzrakstīt vēstuli . ..

Vēstule.

Stāvēdama dzestrajā pavēnī, Eva žņaudza rokā somiņu. Nu viņa to atvēra un pameta skatienu uz saburzīto konvertu.

Tad stingrā solī šķērsoja Eņģeļu ielu un apstājās zem laternas netālu no saviem vārtiem. Nu viņa varēja pamatīgi aplūkot aizlīmēto pelēko četrstūri; spriežot pēc graciozā rokraksta, to bija sūtījis francūzis. Pasta zīmoga nemanīja, vēstuli acīmredzot kāds bija atnesis un iemetis pastkastītē namā, kurā viņa nedzīvoja. Konverts neizskatījās draudīgs. Un tomēr Evai straujāk iepukstējās sirds un sāka drebēt rokas, kad viņa plēsa vaļā vēstuli. Tiešām — tā bija rakstīta franciski. Bez paraksta.

«Ja madame vēlētos uzzināt kaut ko ļoti svarīgu, kas saistīts ar viņas pašreizējo stāvokli, lūdzu, lai viņa ierodas Arābu ielā 17 jebkurā laikā pēc desmitiem vakarā. Durvis nebūs aizslēgtas. Laipni lūdzam.»

Virs Evas galvas noslēpumaini šalca lapotne, uz pelēkā papīra krita trīsuļojošas ēnas.

Eva saņēmās. Līdzās atradās viņas villa, kurā Iveta Latūra, aizvietodama virēju, gatavoja vakariņas. Eva salocīja zīmīti un iebāza to atpakaļ somiņā.

Tiklīdz viņa nospieda zvana pogu, izdarīgā, neizdibināmā Iveta jaa atvēra durvis.

—   Vakariņas gatavas, madame, — viņa paziņoja. — Tās bija gatavas jau pirms pusstundas.

—   Es nevēlos vakariņot.

—   Noteikti jāieēd, madame. Lai uzturētu spēkus.

—   Kāpēc? — Eva jautāja.

Ieiedama savā mājīgajā hallē ar daudzajiem spoguļiem, grezno grīdsegu un spilgti krāsotajām sienām, Eva pēkšņi aptvēra, ka namā pašlaik bez viņas un Ivetas neviena cita nav. Viņa strauji pagriezās pret Ivetu un asi pārjautāja:

—   Kāpēc man jāuztur spēki?

—  Vai dieniņ, madame, — Iveta negaidīti mīlīgi sāka kladzināt, vairīdamās no draudošā strīda, — spēki jāuztur katram cilvēkam, vaa tad tā nav, madame?

—   Kāpēc jūs aizcirtāt durvis man deguna priekšā tajā naktī, kad nogalināja seru Morisu Louzu?

Iestājās tāds klusums, ka pulksteņa tikšķi izklausījās kā pērkona dārdi.

—   Madame? . . .

—   Jūs lieliski dzirdējāt, ko es vaicāju.

—   Es dzirdēju. Tikai neko nesapratu.

—   Ko jūs par mani stāstījāt policijai? — Evai sažņaudzās sirds un asinis sakāpa galvā.

—  Madame? . ..

—   Kāpēc mana baltā mežģīņu rītakleita vēl nav atpakaļ no tīrītavas?

—   O, madame! Es nezinu. Reizēm viņi tik ilgi notur veļu, ka traks var palikt. Kad man pasniegt jums vakariņas?

Evas uzbrukums izplēnēja pret Ivetas vēsi pieklājīgo atturību.

—   Es jau jums teicu, ka nevēlos vakariņot, — kāpdama augšup pa trepēm, atbildēja Eva. — Iešu atpūsties.

—  Varbūt uznest jums sviestmaizes?

—   Lūdzu. Un kafiju.

—   Tūlīt, madame. Viaii jūs šovakar vēl kiur iesiet?

—   Nezinu. Varbūt.

Un viņa nozuda savā guļamistabā. Tur visus logus cieši nosedza aizkari un dega sienas lampa. Aizelsusies Eva aizcirta aiz sevis durvis. Ceļi trīcēja, deniņos pulsēja asinis. Iemetusies atpūtas krēslā, viņa centās atgūties.

Arābu iela 17. Arābu iela 17. Arābu iela 17.

Guļamistabā pulksteņa nebija. Eva ieslīdēja hallē un, iezagusies viesu istabā, paņēma no turienes pulksteni. Uzlika to uz galda un devās uz vannasistabu nomazgāties. Kad viņa atgriezās, uz galdiņa jau stāvēja glīti servēta paplāte ar sviestmaizēm un kafiju. Iedzērusi dažus malkus, viņa, lūkodamās pulkstenī, smēķēja vienu cigareti pēc otras. Rādītāji gliemeža gaitā pārvietojās no pusdeviņiem uz deviņiem, no deviņiem uz pusdesmitiem …

Savulaik Parīzē viņa kopā ar Nedu reiz apmeklēja tiesas zāli, kurā tiesāja slepkavu. Neds to uztvēra kā laika kavēkli.

Evu visvairāk pārsteidza kliegšana. Daudzie tiesneši mantijās skaļi bļāva uz noziedznieku; pieprasīdams atzīšanos, uz viņu kliedza arī prokurors.

Lai gan viņas dabai tas šķita sveši un nepieņemami, sava veida izklaide tā bija. Bet nepavisam tā nebija izklaidēšanās nosmulētajam tiesājamajam, kurš, ar netīrajiem pirkstiem iekrampējies solā, no visa spēka brēca uz tiesnešiem. Kad viņu veda ārā no zāles, nošķinda roku dzelži un gaisā uzvirmoja kreozota smārds. Evai gandrīz kļuva nelabi, atceroties šo riebīgo smaku. Nonākusi seno atmiņu varā, viņa nepievērsa uzmanību troksnim uz ielas un attapās vienīgi tad, kad pie ārdurvīm zvanīja.

Apakšstāva hallē atskanēja daudzas balsis. Kļuva dzirdams, kā pa paklāju augšup mīkstiem soļiem steidzas Iveta. Tad viņa pieklauvēja. Iveta prata uzvesties.

—   Apakšā ir pilns ar policistiem, madatne, — viņa līksmi paziņoja ar tādu dziļu gandarījumu, ka Evai izkalta mute. — Vai es varu sacīt, ka jūs nonāksiet pie viņiem?

Evas ausīs sāka dunēt.

—   Ievediet policistus lielajā viesistabā, — nepazīdama savu balsi, viņa pavēlēja, — es tūdaļ nākšu.

—   Labi, madame, es viņiem pateikšu.

Durvis aizvērās. Eva pielēca kājās, atvēra skapi un izņēma īsu zvērādas apmetni. Palūkojās somiņā, vai ir nauda. Pēc tam nodzēsa elektrību un izslīdēja hallē.

Pa trepēm, neaizķerdamās aiz sasodītā stienīša, viņa noskrēja tik klusi, ka neviens nesadzirdēja. Viņa precīzi zināja, cik ilgs laiks Ivetai paies viesistabā. Tiešām, caur puspievērtajām viesistabas durvīm viņa redzēja, kā Iveta ar plašu žestu lūdz policistus justies ērti. Eva, ātri uz pirkstgaliem garām ejot, samanīja aiz Ivetas platās muguras kādu ūsainu seju. Toties viņu nepamanīja neviens. Vēl divas sekundes — un viņa jau atstāja aiz sevis tumšo ēdamistabu un vēl tumšāko virtuvi.

Tāpat kā nesen, viņa atvēra sētas puses durvis. Tikai šoreiz viņa pati tās arī aiz sevis aizvēra, lēcienā pārvarēja pakāpienus, kas viņu šķīra no rasā piemirkušā dārza, un, krastā bākas staru kūļa apmirdzēta, izgāja uz ielas. Pēc trim minūtēm, neviena neievērota, izņemot skaļi rejošo kaimiņu suni, viņa jau apturēja taksometru uz laternu spuldžu pieticīgi apgaismotā Kazino bulvāra.

—   Arābu iela 17, — Eva izdvesa.

13. NODAĻA

—   Tas ir šeit?

—  Jā, madame, — taksists atbildēja. — Arābu iela septiņpadsmit.

—   Vai tā ir privātmāja?

—   Nē, madame. Tas 'ir puķu veikals.

Izrādījās, ka Arābu iela atrodas Labandeletas vecpilsētā, pašā piekrastē. Pilsētu iecienījušie angļu bagātnieki šo rajonu nicināja, jo tas pārāk līdzinājās britu vecmodīgajiem kūrortiem.

Dienā šaurās ieliņas atdzīvināja suvenīru pilnas vitrīnas, amerikāņu firmas «Kodak» fotoaparātu dzeltenās reklāmas un solīdu kafejnīcu aicinošās izkārtnes. Bet naktīs, īpaši tagad, kad sezona bija beigusies, ieliņas grima tumsā un pamestībā. Izlīkumojusi pa garo, likločaino Arābu ielu, mašīna beidzot apstājās.

Evai pēkšņi ļoti negribējās atstāt taksometru. Viņa sēdēja, turēdamās ar roku atvērtajās durvīs, un vārgajā skaitītāja gaismā lūkojās šoferī.

—   Puķu veikals? — viņa pārjautāja.

—   Kā tad, madame. — Viņš pamāja uz balto plāksnīti tumšajā skatlogā. «Paradīzes dārzi. Liela ziedu izvēle.» — Tikai tagad tas ir ciet, — viņš pieklājīgi brīdināja.

—   Jā, jā. Protams.

—  Varbūt aizvest jūs citur, madame?

—   Nē, nē, esmu atbraukusi. — Eva izkāpa. — Vai jūs gadījumā nezināt, kam šis veikals pieder?

—   Kam? To gan nezinu, — šoferis, iepriekš apdomājies, atbildēja. — Kam pieder, nezinu. Bet veikaliņu vada mademoiselle Latūra. Vai — kā visi viņu dēvē — mademoiselle Prī. Ļoti patīkama meiča.

—   Latūra?

—   Tā viņu sauc. Vai j.ums kļuva slikti, madame?

—   Nē. Varbūt zināt, vai viņai nav kāda radiniece, māsa vai tante, vārdā Iveta Latūra?

Šoferis blenza Evā.

—   Ak kungs, kā es to varu zināt, madamel Pie vislabākās gribas nevaru jums līdzēt. Zinu tikai veikaliņu. Tas ir tikpat tīrs, kārtīgs, pievilcīgs un gillts-ikā mademoiselle Prī. (Eva uzķēra viņa ziņkāro skatienu.) Va.i man jūs pagaidīt, madame?

385

—   Nevajag. Tomēr! Pagaidiet gan.

25—1180

Viņa gribēja vēl ko pajautāt, tomēr pārdomāja, pagriezās un steidzīgā solī devās uz puķu veikalu.

Bezrūpīgais taksists noraudzījās viņai pakaļ un prātoja: «Kaut arī angliete, tomēr tik glītiņa! Nevar būt, ka rnademoiselle Prī 'būtu aitņēmusi viņai pielūdzēju un tagad šī madame grib ar viņu izrēķināties? Tad nu gan tev, Marsel, vajadzētu laisties krūmos, citādi arī tu aiz pārskatīšanās vari dabūt sērskābi acīs. Tomēr, šķiet, angļi šādos gadījumos reti izmanto sērskābi. Lai gan — esmu pats redzējis, kā misis mazgā galvu misteram, kad tas pārāk vēlu ierodas mājās … Eh, var jau paskatīties, kas te iznāks. Turklāt viņa man ir parādā astoņus frankus.»

Evas galvā drūzmējās pavisam citādas domas.

Viņa apstājās pie durvīm. Caur spodro spoguļstiklu neko nevarēja saskatīt. Uzlecošais mēness atblāzmojās tā virsmā, un stikls kļuva necaurredzams.

«Pēc desmitiem vakarā jebkurā laikā. Durvis nav aizslēgtas. Laipni lūdzam.»

Eva pieskārās kliņķim, un durvis pavērās. Viņa tās atvēra, gaidīdama, ka tūdaļ iestrinkšķēsies zvaniņš. Bet viss palika klusu. Tumsa un klusums. Atstājusi durvis vaļā, viņa tramīgi devās iekšā, mierinādama sevi ar domu par mašīnā palikušo taksistu.

Neviena …

Viņu apņēma mitrums, smaržu pilns gaiss. Veikaliņš bija mazs. Pie loga no zemajiem griestiem nokarājās ķēde ar piesegtu putnu būrīti. Mēnesstaru gaismā spokaini te šur, te tur atvizēja grezni ziedu pušķi, pie sienas pavīdēja bērēm domātu zaļumu vija. Smaržu pavadīta, viņa taustījās gar leti un kasi, līdz pamanīja uz grīdas dzeltenu gaismas svītru. Tā izlauzās caur biezo portjeru, kas slēpa aiz sevis durvis uz dibenistabu. Pēkšņi no turienes atskanēja dziedoša meitenes balss.

— Vai tur kāds ir? — franciski iejautājās mundra balss.

Eva atvilka portjeru.

Visatbilstošākais apzīmējums istabai, kas pavērās viņas skatienam, būtu «omulīgs». Absolūti viss mazajā telpā izstaroja omulību. Pat tapetes, kas liecināja par brēcošu gaumes trūkumu, šķita piemīlīgas.

Kamīna spoguli rotāja kastīšu ietvars, ogļu pannā mājīgi sprakstēja apaļas ogles, kuras franči dēvē par bouleles. Uz galda stāvēja lampa ar bārkstainu abažūru. Vēl tur, lūk,

dīvāns ar veselu leļļu kolekciju. Ierāmēta ģimenes fotogrāfija pušķoja klavieres.

Pati maclemoiselle Prī bezrūpīgi sēdēja krēslā līdzās lampai. Eva viņu nekad agrāk nebija redzējusi, toties mesjē Gorons un Kinross tūdaļ būtu viņu pazinuši. Jaunavas apģērbs bija bez vainas, un no viņas pludot pludoja rāma pašcieņa. Lielās, tumšās acis kautri lūkojās Evā. Uz galda stāvēja šūšanas piederumu groziņš, viņa lāpīja elastīgu rozā zeķturi un tieši tobrīd pārkoda diegu. Sī detaļa vēl vairāk pastiprināja neiedomājamo, pārdabisko mājīguma sajūtu.

Viņai pretī sēdēja Tobijs Louzs.

Mademoiselle Prī piecēlās, nolika pie malas zeķturi un adatu ar diegu.

—  Ak, madamel — viņa čivināja. — Tātad jūs saņēmāt manu zīmīti? Cik labi! Lūdzu, nāciet iekšā!

Sekoja ilgs klusuma brīdis.

Neērti atzīties, taču sākumā Eva tikko valdījās, lai nesāktu smieties Tobijam tieši sejā. Bet, taisnību sakot, te nebija nekā smieklīga. Galīgi nekā.

Tobijs krēslā pamira. Viņš kā apburts raudzījās Evā, nespēdams no viņas novērst acis. Pamazām viņa seja sāka sārtoties, līdz tā kļuva sarkana kā biete; ar sunisku nenovēršamību tajā atspoguļojās drausmīgas sirdsapziņas mokas. Ikviens, kas šobrīd Tobiju redzētu, gribētu viņu pažēlot.

«Tikai noturēties, tikai nezaudēt savaldīšanos! To nekādi nedrīkst. Tikai ne tagad,» domāja Eva.

—  Vai jūs… jūs uzrakstījāt šo zīmīti? — viņa izdzirda savu balsi.

—   Piedodiet man! — Prī, skāņi pasmaidīdama, atbildēja.

—   Tomēr, madame, es esmu spiesta raudzīties uz dzīvi no praktiskās puses.

Piecēlusies viņa uzspieda skaļu buču Tobija pierei.

—   Nabaga Tobijs, — viņa teica. — Mēs tik ilgi jau ar viņu draudzējamies, un tik un tā viņš neko nav apjēdzis. Beidzot ir laiks runāt atklāti, kā jums šķiet?

—   Esiet tik laipna, — Eva piekrita.

—   Nedomājiet, madame, ka es esmu šāda tāda. Es nāku no labas ģimenes. — Viņa pamāja uz ierāmēto fotogrāfiju.

—  Tas ir paps. Tā ir mamma. Šis — tēvocis Arsens. Un ta ir mana māsa Iveta. Ko lai dara, ja reiz man uznāca vajuma mirklis. Jūs man piekrītat, ka tas var gadīties ar katru sievieti, ja viņa nav no dzelzs.

25»

387

Eva paskatījās Tobijā.

Viņš mēģināja piecelties, bet tūdaļ sabruka atpakaļ krēslā.

—   Tomēr jums jāzina, ka man lika manīt, — turpināja Prī, — … vismaz es to savā nevainībā tā sapratu … ka mesjē Louza nolūki ir godīgi un viņš mani apprecēs. Un pēkšņi es dzirdu par jūsu saderināšanos. Tas nevar būt! — viņa teica pārmetoši. — Vai tas ir godīgi? Sakiet man! Taisnīgi? Pieklājīgi?

Viņa paraustīja plecus.

—  Taču es pazīstu vīriešus! Mana māsa Iveta gan uzsprāga gaisā. Es, viņa saka, tās kāzas izjaukšu un izdomāšu, kā viņu iejūgt tavos ratos, viņš nekur neizspruks!

—   Tiešām? — Evai daudz kas kļuva skaidrs.

—   Bet es neesmu tāda. Vīriešiem pakaļ neskrienu. Man uz viņiem nospļauties! Tobijs nav vienīgais pasaulē. Bet taisnībai jābūlt! Jūs, kā sieviete, madame, imani sapratīsiet. Pēc taisnības man taču pienākas kaut kāda sāpju nauda par iztērēto laiku un apsmietajām jūtām, kā jūs domājat?

Beidzot Tobijs atguva balsi.

—   Tu viņai rakstīji? — viņš satriekts vaicāja.

Prī izlikās nedzirdam Tobija jautājumu un veltīja viņam vienīgi izklaidīgu, maigu smaidu. Viņa atkal pievērsās Evai.

—   Un tā nu es lūdzu viņam tikai sāpju naudu, lai mēs šķirtos kā draugi. Es no sirds vēlu viņam to labāko. Apsveicu ar kāzām. Bet viņš man jauc galvu ar grūtiem apstākļiem un ierobežotiem līdzekļiem.

Prī izteiksmīgais skatiens pauda, ko viņa par to domā.

—   Pēkšņi bojā aiziet viņa tēvs. Tas ir ļoti skumji, — Prī balsī ieskanējās žēlums, — un es veselu nedēļu lieku viņu mierā, vienīgi izsaku līdzjūtību. Tiesa, viņš man saka, ka, pateicoties mantojumam, varēs ar mani norēķināties. Bet vakar viņš negaidīti paziņo, ka no mantojuma nekā nebūs, naudas atstāts pavisam maz un turklāt mesjē Veils, mans kaimiņš, prasa samaksāt par sadauzīto tabakdozi — baigi pat izrunāt, prātu var zaudēt! — septiņi simti piecdesmit tūkstoši franku.

—   So zīmīti… — atsāka Tobijs.

Prī joprojām ievēroja vienīgi Evu.

—  Jā, es to uzrakstīju, — viņa piekrita. — Mana māsa Iveta par to neko nezina. Es pati to izdomāju.

—   Kāpēc? — Eva jautāja.

—   Un jūs nevarat iedomāties, kāpēc?

—   Nevaru gan.

—    Katram, kam ir kaut kripatiņa jūtu, — Prī sapīka,— tas ir skaidrāks par skaidru. — Viņa paglaudīja Tobijam galvu. — Es Joti mīlu nabaga Tobiju.

Minētais džentlmenis kā dzelts pielēca kājās.

—   Taču, godīgi runājot, es neesmu bagāta, lai gan jums jāatzīst, ka, neraugoties uz spaidīgajiem apstākļiem, — Prī pacēlās pirkstgalos, lai ar patiku aplūkotu sevi spogulī virs kamīna, — es izskatos labi. Vai ne?

—  Vienkārši burvīgi.

—  Tāpēc… Mian stāstīja, ka jūs esot bagāta, madame. Vai tad man jums, tik jūtīgai un gudrai sievietei, viss ir jāiebāž mutē?

—   Es tomēr vēl arvien …

—  Jūs, madame, vēlaties kļūt nabaga Tobija sieva. Es, zināms, krītu izmisumā, tomēr saprotu, kas un kā. Esmu patstāvīga, nevienam pa kājām nemaisos. Tomēr bez rēķināšanas neiztikt. Tātad, ja jūs, madame, būsiet ar mieru man samaksāt zināmu summu, viss lieliski nokārtosies un mēs visi būsim apmierināti.

Atkal iestājās klusums.

—   Neredzu te nekā smieklīga, — jau citā tonī noteica Prī.

—   Piedodiet. Es nemaz nesmejos. Tā tikai izskatās. Vai drīkstu apsēsties?

—   Protams! Ah, esmu nu gani nepieklājīga! Lūdzu, šeit, esiet tik laipni! Sis ir Tobija mīļākais krēsls.

Evas negaidītās parādīšanās izraisītais sārtums pamazām izzuda no Tobija sejas. Viņš vairs nebija drebošs vainas iemiesojums, vairs neatgādināja piecpadsmit raundos līdz nāvei nomocītu bokseri, kuram tā vien gribas paklapēt pa plecu, mierinot: «Neņem galvā, vecīt!»

Tobijs gan vēl jutās mazliet neveikli, taču arī niknums viņā auga augumā. Un kopā ar to galvu slēja arī viņa morālā pārākuma apziņa. No savas ādas neizlēksi. Tobijs bija iekūlies lielās nepatikšanās. Un viņš gribēja kādam atspēlēties.

—   Vācies ārā, — viņš uzkliedza Prī.

—   Mesjē …

—   Vācies, es teicu!

—   Tu, šķiet, esi aizmirsis, — Evas balss bija ledaini asa, — tu esi aizmirsis, ka atrodies mademoiselle Prī dzīvoklī.

—   Man vienalga, kam pieder šis dzīvoklis. Tas ir, es domāju .. .

Ar milzu piepūli Tobijs savaldījās. Ar abām rokām sagrābis galvu, viņš, smagi elsodams, izslējās.

—   Esi tik laipna, izej laukā! — viņš palūdza. — Izgaisti! Man jāparunā ar madame.

No Prī sejas pazuda raižpilnā izteiksme. Dziļi ieelpojusi, viņa gaiši pasmaidīja.

—  Es ceru, — viņa mīlīgi sacīja, — madame vēlas (noskaidrot, cik liela varētu būt sāpju nauda?

—   Apmēram tā, — Eva piekrita.

—   Es jau neesmu muļķe, un man ir ļoti patīkami, ka jūs esat tik augstsirdīga, — Prī teica. — Neslēpšu, ka sāku jau uztraukties. Eju jau, eju. Būšu augšējā stāvā. Ja gribēsiet mani pasaukt, piedauziet ar slotu pie griestiem.

Paņēmusi no galda zeķturi un adatu ar diegu, Prī devās uz izeju. Viņa jautrā sveicienā pacēla roku, sirsnīgi abiem uzsmaidīja, nodemonstrēja savus skaistos zobus un mīlīgās lūpiņas un izgaisa smaržu mākonī, aizcirzdama aiz sevis durvis.

Eva klusēdama apsēdās pie galda.

Tobijs, drebēdams pie visām miesām, atspiedās ar elkoni uz kamīna dzegas. Pat daudz biezādaināks cilvēks nekā viņš būtu sajutis draudpilno atmosfēru, kas sabiezēja līdz šim allaž mierīgajā puķu veikala dibenistabā.

Tagad Eva varēja spoži atspēlēties par visām viņai sagādātajām mokām un apvainojumiem. Jebkurš bezkaislīgs vērotājs no malas noteikti mudinātu viņu ar kaujas saucieniem mesties virsū ienaidniekam un pilnīgi iedzīt to zemē. Bezkaislīgiem vērotājiem ir viegli dot padomus.

Pauze ievilkās. Tobijs, stāvēdams pie kamīna, plūkāja ūsiņas un caur pieri brīdi pa brīdim pablenza Evā. Beidzot viņa izrunāja tikai vienu vārdu:

—   Nu?

14. NODAĻA

—  Zini, — Tobijs izgrūda ar sev piemītošo atklātību, — man ir drausmīgi nepatīkami.

—   Kāpēc gan?

—   Nu, ka tu visu to uzzināji.

—  Tiešām? Un tevi māc bailes, ka to varētu uzzināt arī bankā?

Tobijs apdomājās.

—   Nē, tur viss ir kārtībā, — viņš nomierināja Evu un atviegloti izslējās. — Tātad tu par to uztraucies?

—   Pilnīgi iespējams.

—   Kā jau teicu, tur viss ir kārtībā, — Tobijs pilnīgā nopietnībā atkārtoja. — Man pašam tas iešāvās prātā, bet tad sapratu, ka nevienu tas nevar interesēt. Galvenais — lai nebūtu skandāla. Personiskā dzīve ir personiskā dzīve. Starp citu, — viņš piesardzīgi atskatījās, — mūsu noda|as vadītājs, vecais Difūrs, pats piecērt vienai Buloņas skaistulītei. Tas, zināms, lai paliek starp mums.

—   Protams.

Tobijs atkal piesarka.

—   Tas ir lieliski, Eva, — viņš samulsis teica, — ka tu visu tik labi saproti.

—   Vai nu tā ir?

—   Jā. — Tobijs raudzījās viņai acīs. — Man nemaz nav tik viegli runāt par tādām lietām … Turklāt vēl ar tik labi audzinātu un kārtīgu sievieti, kāda esi tu. Bet ja nu reiz vairs nav ko zaudēt … tā nu ir.

—   Jā. Tu saki — nav ko zaudēt?

—   Cita tavā vietā būtu noģībusi, tas ir va-irāk nekā skaidrs. Tev grūti iedomāties, ko es pēdējās nedēļās esmu pārdzīvojis — vēl pirms tēva nāves. Tu nevarēji nepamanīt, ka es biju gandrīz kā prātu zaudējis, Nepratu vairs īsti priecāties, mūžīgi satraucos … Tā draņķe tur augšā (Eva sarāvās), — viņa ir tīrā briesmone. Tu nevari iedomāties, kā viņa mani mocīja.

—   Un tas ir viss, — Eva mierīgā balsī jautāja, — ko tu man gribēji sacīt?

Tobijs samirkšķināja acis.

—   Viss, ko es gribēju sacīt?

Eva tik tiešām bija ļoti labi audzināta. Tomēr viņā joprojām mājoja arī Lankašīras papīra ražotņu dibinātāja un īpašnieka vecā Džo Nīla gars. Tāpat kā vecais Džo, viņa varēja būt bezgalīgi iecietīga, taču, līdzīgi viņam, dažas lietas necieta ne acu galā.

Sēdot mademoiselle Prī piedāvātajā krēslā, viņai šķita, ka omulīgā istaba sāk šūpoties. Spogulī virs kamīna vīdēja Tobija pakausis, un Eva pēkšņi pamanīja biezajos matos apaļai monētai līdzīgu plikumu. Viņas pacietībai pienāca gals.

—   Un tev pat prātā nav ienācis, cik cūcīgi tu izturies? — viņa saniknota iesaucās.

Tobijs neticēja savām ausīm.

—   Tu augu dienu grozies kā pāvs, kladzini par savu morāli, plāties ar saviem ideāliem un nevainojamajiem principiem, — Evas sašutums gāja pāri malām, — bet pats, kā izrādās, jau sen pinies ar šo skuķi! Jauki gan!

Tobijs apjukumā sāka stostīties.

—   Bet, Eva! Ko tu! Kā tu? — viņš murmināja.

—   Eh tu! Pē tu! — Eva viņu izsmēja.

—   Bet, Eva! Kas tie par izteicieniem?

—   Lai nu paliek izteicieni! Labāk parunāsim par tavu rīcību!

—   Par kādu rīcību? — Tobijs jautāja.

—   Tātad tu vari «saprast un piedot» to, ko daru es? Nožēlojamais svētulis, bezkaunīgais liekulis tāds! Visīstākais Urija Hīps! Kā nu ir ar taviem ideāliem, stingro principu sludinātāj? Atbildi!

Tobijs bija vairāk pārsteigts nekā satriekts. Tuvredzīgi līdzīgi mātei mirkšķinādams acis, viņš blenza Evā.

—   Tā taču ir pavisam cita lieta, — viņš sašutis atbildēja viņai kā nejēgas bērnam.

—   Ak tā!

—   Tieši ta.

—   Interesanti, kāpēc?

Tobijam likās, ka no viņa tiktu prasīts desmit vārdos izskaidrot vismaz saules sistēmas uzbūves likumības.

—   Mīļā Eva! Kas tur ko nesaprast! Vīrietim taču var, nu … kādreiz paslīdēt kāja …

—   Ahā! Un, tavuprāt, sievietei nevar?

—   Tātad tomēr! — Tobijs iebrēcās. — Beidzot tu atzīsties!

—   Par ko?

—   Ka tu atkal esi sapinusies ar to neķītro Etvudu!

—   Nekā tamlīdzīga es neteicu. Es tikai sacīju, ka arī sieviete reizēm var . . .

—   Nu nē, — Tobija izskats liecināja, ka viņa domas nav apstrīdamas, — ar labi audzinātām sievietēm tas nevar notikt. Vīrietis un sieviete nav viens un tas pats. Tāda sieviete, kas ļaujas savām dziņām, vairs nav lēdija, un viņa nepelna, ka to dievina. Tāpēc jau es brīnos par tevi, Eva. Labi, ja tu tā vēlies, būšu atklāts. Tu zini, ka es nevienam neļaušu tevi apvainot. Bet saproti — tu mani dzen izmisumā ar savu pašreizējo uzvedību. Man šķiet, ka tā nemaz neesi tu . .. Man šķiet…

Eva ļāva viņam runāt. Pilnīgā vienaldzībā viņa ievēroja, ka Tobijs stāv pārāk tuvu iekurtajam kamīnam. Iespējams, ka kāda dzirkstele aizdedzinās viņa uzvalku un tad viņš uzliesmos kā lāpa. Dīvaini, Evu tas nemaz nesatrauktu.

Negaidot ar vainas apziņu sejā istabā iedrāzās mademoiselle Prī un metās pie galda.

—   Es… es atnācu pēc diegiem,—viņa paskaidroja, — man te vēl vajadzēja būt. — Un Prī sāka vandīties savā rokdarbu groziņā. Tajā pašā mirklī Tobijs kā dzelts atsprāga no kamīna. Eva sajūsmā ieraudzīja, ka liesmas bija tikušas klāt viņa ciskām.

—   Dārgiais Tobij, — mademoiselle Prī ierunājās, — un arī jūs, madame. Vai nevarētu mazliiet klusāk? Te dzīvo pieklājīgi ļaudis, mēs neesam pieraduši cits citu traucēt.

—   Vai tad mēs kliedzām?

—   Un kā vēl! Tiesa, es angliski nesaprotu. Bet nekas labs tas nevarēja būt. — Viņa beidzot atrada sarkanu diegu spolīti un aplūkoja to lampas gaismā. — Gribētos ticēt, ka jūs nestrīdējāties par… par sāpju naudu?

—   Kāpēc ne?

—   Madame …

—   Man nenāk ne prātā atpirkt jūsu mīļāko, — Eva teica, nepiegriezdama vērību tam, ka Tobijs tik tikko valdās. Patiesības labad jāteic, ka šāda jautājuma nostādne viņu saniknoja ne mazāk kā Evu.

—   Bet man ir cits priekšlikums, — turpināja vecā D_žo Nīla meita. — Esmu ar mieru jumis samaksāt divreiz vairāk, ja jūs pierunāsiet savu māsu Ivetu, lai viņa beidzot atzīstas policijai, ka aizcirta durvis mana deguna priekšā tajā naktī, kad noslepkavoja seru Morisu Louzu.

Prī viegli nobālēja, taču bālums viņas glīto sejiņu padarīja vēl daiļāku.

—   Es nejaucos Ivetas darīšanās. Es par viņu neatbildu.

—  Tātad jūs nezināt, ka viņa cenšas panākt, lai mani arestētu? Varbūt viņa lolo cerības, ka tad mesjē Louzs jūs apprecēs?

—  Madame! — Prī iekliedzās.

(Tiešām viņa neko nezina, saprata Eva.)

—   Tev nav jāuztraucas par arestu, — Tobijs iejaucās. — Tā ir tikai tāda baidīšana. Viņi neiedrošināsies tevi apcietināt.

—   Tu maldies. Vesels policistu bars jau ir iebrucis mana mājā, lai stieptu mani uz cietumu. Knapi paguvu atbēgt šurp.

Tobijs paraustīja apkaklīti. Lai gan pēdējo frāzi Eva izrunāja angliski, pārbaidītā _ Prī tomēr uztvēra tās jēgu. Diegu spolīte izkrita viņai no rokām.

—   Vai viņi var ierasties arī šeit?

—   Brīnums nebūtu, — Eva nenoliedza.

Prī nervozi sāka rakņāties rokdarbu groziņā un mehāniski meta ārā visādus sīkumus. Uz galda krājās diegu spolītes. Saspraužamadatas. Šķēres. Tām sekoja kurpju velkamais, matu tīkliņš, centimetru mērs . . .

—   Es jutu, — teica Eva, — ka jūsu māsa uz kaut ko ir nojūgusies. Bet nezināju, ka tā esat jūs.

—   Pateicos, madamel

—   Tikai tur nekas nesanāks. Numurs neies cauri. Mesjē Louzs ir netaisās jūs precēt, viņš to droši vien nav slēpis. Bet mana dzīve ir briesmās, un jūsu māsa var mani izpestīt.

—   Nesaprotu, par ko jūs runājat. Iveta domā, ka esmu muļķe. Un neko man nestāsta.

—   Es jūs lūdzu! — Evas balsī ieskanējās asaras. — Jūsu māsa labi zina, kas tajā naktī notika. Viņa var apliecināt, ka mesjē Etvuds visu laiku atradās manā istabā. Ja viņam neticēs, tad viņai ticēs noteikti. Zināms, ja viņa grib, lai mani arestē jūsu dēļ …

Eva pēkšņi aprāvās un pielēca kājās.

Prī bija iztukšojusi gandrīz visu groziņu. Beidzot viņa izvilka un nicīgi uzsvieda virsū diegu spolītēm un adatām priekšmetu, kas varētu būt mirdzošs, lēts krāms. Bet var būt, ka arī ne. Uz galda kā čūska izlocījās filigrāni izstrādāta kaklarota, nosēta ar sīkiem briljantiem un tirkīziem. Lampas gaismā tie mirguļot mirguļoja.

—   Kur, — Eva jautāja, — jūs to ņēmāt?

—   Tā taču iir tikai lēta imitācija, madame.

—   Imitācija?

—   Protams, madame.

—   Briljanti un tirkīzi. — Eva satvēra rotu kā čūsku aiz astes. — Tā piederēja Marijas Antuanetes favorītei, madame de Lambālai. Vai nu es esmu galīgi zaudējusi prātu, vai arī es to pavisam nesen vēl redzēju sera Morisa Louza kolekcijā. Tā atradās viņa kabinetā vitrīnā pa kreisi no durvīm.

—  Ak briljanti un tirkīzi? — Prī sarūgtināta novilka. — Jūs kļūdāties, madame. Neticat? Varat apjautāties mesjē Veilam blakus veikalā, viņš jums pateiks.

—   Tiešām, — piesmacis ierunājās Tobijs. — I&amp;lt;ur tu to ņēmi, mazulīt?

Novērsusies no Evas, Prī palūkojās Tobijā un sarauca pašpārliecināto pierīti.

—    Var jau būt, ka māsai ir taisnība un es tiešām esmu muļķe. Man nevajadzēja to visu uzsākt. Oi, Iveta mani nositīs, ja būšu nošāvusi greizi! Nejauciet man galvu! Tik un tā es jums neticu. Un vairāk neatbildēšu uz nevienu jautājumu, dzirdat? Es … es tūdaļ iešu un piezvanīšu tnāsai.

Izgrūdusi šausmīgo draudu, Prī izmetās ārā no istabas, ka nozibēja vien. Tik vien bija, kā viņas papēdīšu straujā dipoņa kāpnēs. Eva uzmeta kaklarotu uz galda.

—   Tobij, vai tu viņai to uzdāvināji?

—   Pie velna, nē!

—   Tu runā taisnību?

—   Zināms! Turklāt, — uzgriezdams Evai muguru tā, ka tagad Tobija seju varēja redzēt tikai spogulī, viņš piemetināja, — īstā kaklarota joprojām ir savā vietā.

—   Tiešām?

—   Jā, tā atrodas uz samta spilventiņa vitrīnā no durvīm pa kreisi. Vismaz, kad es pirms stundas gāju projām, tā bija tur. Dženisa redzēja.

—   Tobij, — Eva jautāja, — kas bija cilvēks brūnajos cimdos?

Tobija seja blāvajā spogulī savaikstījās.

—   Kad mani šodien izjautāja, — Evas balss aizrāvās, —es visu līdz galam nepateicu. Neds Etvuds redzēja to, kurš nogalināja seru Morisu. Un arī es gandrīz būtu viņu redzējusi. Kāds brūnos cimdos ienāca kabinetā, sadauzīja tabakdozi un nosita seru Morisu. Ja Neds' nenomirs, viņš izstāstīs, — Tobija acis spogulī sāka šķielēt, : — jā, viņš pateiks, kurš tas bija. Vairāk man nav ko teikt, Tobij. Tikai paturi vērā — tas noteikti bija viens no jūsu burvīgās, jaukās ģimenes.

—   Tie ir riebīgi meli, — Tobijs nočukstēja.

—   Tu saki? Lai. Man vienalga, ko tu domā.

—   Ko tavs .. . tavs pazina ieraudzīja?

Eva atstāstīja, ko bija dzirdējusi no Neda.

—   Un tu neko neteici Goronam? — Tobija balss bija tikko dzirdama.

—   Nē. Zini, kāpēc?

—   Kā es to varu zināt? Droši vien tāpēc, lai nebūtu jāstāsta, kā jūs ar to riebekli mīlējāties …

—   Vai gaidi, lai es tev gāžu pa ģīmi?

—   Lūdzu, bez vulgāriem izteicieniem!

—   Tu vēl iedrošinies man pārmest vulgaritāti?

—   Atvaino. — Tobijs sažņaudza dūres. — Kā tu nesaproti? Tas tiešām ir par daudz! Es nevēlos, lai mana māte un māsa nonāktu ļaužu valodās, skaidrs?

—   Kas te runā par tavu māti un māsu? Es pateicu vienīgi to, ko var apliecināt Neds Etvuds un, iespējams, arī Iveta Latūra. Un es, -muļķe, turēju muti, lai tikai kaut kā neaizskartu tavas svētākās jūtas! Kā nu ne, tāds cildens, tāds pārgodīgs jauns cilvēks …

Tobijs parādīja uz griestiem.

—   Vai tu gribi, lai viņa mani saplosa?

— Neko es negribu.

—   A, tu laikam esi greizsirdīga? — Tobijs atdzīvojās.

Eva apdomājās.

—   Nē. Varbūt tas ir smieklīgi, bet neesmu vis. — Viņa skaļi iesmējās. — Zēl, ka tu pats neredzēji savu ģīmi, kad es šeit ierados! Varu iedomāties, kas ar tevi notiktu, ja man pa pēdām tik tiešām sekotu policija. Kā nu ne — pietiek jau ar to mamzelīti, bet ir taču arī kaklarota, kas tik ļoti līdzinās …

Sinī brīdī kāda roka pašķīra biezo portjeru, un Eva ieraudzīja staltu vīrieti sporta uzvalkā ar iešķību smaidu sejā. Ienācis viņš noņēma cepuri.

—  Piedodiet, ka iejaucos, — Dermots Kinross teica, — bet es ļoti gribētu apskatīt to kaklarotu.

Tobijs strauji apcirtās.

Dermots uzmeta cepuri uz galda, satvēra spožo akmentiņu virteni un pacēla to tuvāk lampai. Izlaidis to cauri pirkstiem, viņš no kabatas izņēma un iesprauda acī juveliera lēcu. Rūpīgi izpētījis kaklarotu, doktors atviegloti nopūtās.

—   Viss kārtībā. Tā patiešām ir tikai imitācija.

Uzmetis kaklarotu uz galda, Dermots atkal iebāza lēcu kabatā.

Tikai tagad Eva atguva spēju runāt.

—   Vai jūs esat kopā ar policiju? Vai viņi .. .

—   Dzenas jums paka.? Nē. — Dermots pasmaidīja. — Patiesībā es ierados šeit, lai sastaptu antikvāru, mesjē Veilu. Man bija vajadzīgs eksperta vērtējums šai lietiņai.

Izvilcis no kabatas zīdpapīrā ievīstītu sainīti, viņš to attina un parādīja kaklarotu, kas mats matā līdzinājās tai uz galda. Eva izbrīnā iepleta acis.

—  Sī, — Dermots pskaidroja, pašūpodams līdzi atnesto dārglietu, — ir tnadame de Laimbāliais kaklarota no sera Morisa kolekcijas, kuru pēc slepkavības atrada nosviestu uz grīdas līdzās vitrīnai, atceraties?

—   Jā, — Eva teica.

—   Nekādi nevarēju saprast, kāpēc tas tika izdarīts. Visīstākie briljanti un tirkīzi. — Viņš vēlreiz izlaida rotu caur pirkstiem. — Mesjē Veils to tikko apstiprināja. Un izrādās, ka ir vēl viena kaklarota — pirmklasīga imitācija. Tas vedina secināt, ka …

Viņš apklusa un iegrima domās. Atģidies pamāja ar galvu un, rūpīgi ietinis zīdpapīrā īsto rotu, atkal noglabāja to kabatā.

—  Varbūt beidzot drīkst uzzināt, — Tobijs iebrēcās, — kāds nelabais jūs šeit atpūta?

—r Vai es būtu ielauzies jūsu mājā, ser?

—   Jūs lieliski sapratāt, ko es jautāju. Un izbeidziet ar to «ser»! Šķiet, ka . . .

—   Kas šķiet?

—   Šķiet, ka jūs par mani ņirgājaties!

Dermots palūkojās Evā.

—   Es redzēju, ka jūs ienācāt. Šoferis apgalvoja, ka jūs joprojām esat šeit; veikala durvis bija vaļā. Un es vēlējos pateikt, lai jūs neuztraucaties. Jūs neapcietinās. Vismaz tagad ne.

—   Bet viņi jau pēc manis ieradās!

—   Nav svarīgi, tā viņi mēdz darīt. Tīšām neatstāj cilvēku mierā. Starp mums runājot, šobrīd viņus ne mazāk par jums ir ieinteresējusi arī viesmīlīgā Iveta Latūra. Un, ja vecā ragana pašlaik nenolād visu uz pasaules, tad es neko nejēdzu no franču rakstura. Galvu augšā, nezaudējiet drosmi!

—   Ar mani … ar mani viss ir kārtībā.

—   Vai jūs jau esat vakariņojusi?

—   N-nē.

—   Tā jau domāju. To mēs izlabosim. Lai gan ir jau pusdivpadsmit, tomēr vienmēr atradīsies kāda kafejnīca, kur var iekost nakts vidū. Ā, gandrīz būtu piemirsis. Mūsu draugu Goronu, kad viņš uzzināja, ka kāds no Louzu ģimenes ar nodomu ir samelojies, pārņēma viegla panika.

Izdzirdis draudīgā tonī izrunāto «Louzu ģimene», Tobijs saniknots izslējās.

—   Tātad arī jūs piedalāties šajā sazvērestībā?

—   Neviens neapstrīd sazvērestības iespējamību, ser. Tā noteikti bija. Tikai es gan tajā neesmu iejaukts.

—   Ja jau jūs nekautrējāties klausīties aiz durvīm, — Tobijs īpaši uzsvēra vārdiņu «klausīties», — jūs, protams, dzirdējāt, ko te gvelza par brūniem cimdiem un tamlīdzīgi.

—   Dzirdēju.

—   Un tas jūs nepārsteidza?

—   Jāatzīstas, ka nemaz.

Tobijs aizvainojumā smagi puta un saka plūkāt piedurknei apsieto seru lenti.

—  Man šķiet, — viņš teica, — pat jums vajadzētu saprast, ka es nepiederu tiem, kas plātās ar savu intīmo dzīvi. Bet es vaicāju jums kā saprātīgam cilvēkam: vai tas nav acīmredzami, ka manas labākās jūtas ir liktas apsmieklā?

Eva mēģināja iejaukties.

—   Pagaidi! — Tobijs nesās uz priekšu pilnās burās. — Piekrītu, ka katrs var kļūdīties! Bet apgalvot, ka kāds no mums ir nogalinājis tēvu, — tādas nekrietnības spēj sacerēt tikai sazvērnieki! Un iesākusi ir viņa! — Viņš pamāja uz Evu. — Sieviete, kurai es ticēju, kuru es dievināju! Es jau teicu, ka esmu ieraudzījis viņu jaunā gaismā. Kā citādi! Viņa jau gandrīz neslēpj, ka atkal ir sapinusies ar to Etvudu. Viņai vēl nav diezgan! Un, kad es sāku par to runāt, viņa lec pāri ilksīm un saka tādus vārdus, kādi galīgi nepiedien sievietei, kuru es taisījos apprecēt. Un kāpēc? Tikai tās skuķes, tās Prī dēļ! Labi, esmu gatavs atzīt, ka ar to nav ko lepoties. Bet jums jāpiekrīt, ka reizēm tādas lietas ar vīriešiem gadās. Un tas taču nav domāts nopietni. Neviens to nopietni neņem.

Tobijs pacēla balsi.

—  Toties sieviete, pieklājīga sieviete, kas devusi solījumu kļūt par sievu krietnam cilvēkam, — tas ir pavisam kas cits. Pat ja viņai nekas nebija ar to lopu — par ko es atļaujos šaubīties —, viņi tomēr atradās vienā guļamistabā. Mani bankā ciena. Un es nevaru atļauties, ka par manas nākamās sievas uzvedību sāks tenkot. Neko nelīdz, ka es viņu tā mīlu! Es cerēju, ka viņu nekas vairs nesaista ar pagātni, es viņu vienmēr un visur dedzīgi esmu aizstāvējis! Bet ja nu viņa tagad tā? Varbūt labāk atsaukt mūsu saderināšanos?

Beidzot godprātīgais Tobijs kaunīgi apklusa. Eva sāka raudāt. Bezspēcīgas dusmas un aizvainojums neļāva apturēt aumaļām līstošās asaras. Bet Tobijs jau to nezināja.

—   Es vienalga pret tevi labi izturos, — viņš augstsirdīgi piemetināja.

Klusumā, kas pēc tam iestājās, varēja dzirdēt, kā augšsitāvā šņukst mademoiselle Prī, bet Dermots Kinross baidījās ievilkt elpu, jo šķita — tūlīt, tūlīt viņš no niknuma uzsprāgs gaisā. Doktora sendienu nelaimju un pazemojumu rūdītajā prātā pavīdēja drausmīga aina: viņš pats kā satrakots slepkava.

Tomēr viņš savaldījās un stingri satvēra Evas elkoni.

— Ejam projām no šejienes, — viņš laipni aicinaja. — Jus esat daudz labāka likteņa cienīga.

15. NODAĻA

Vējainajā Pikardijas krastā septembra saullēkts Lamanša viļņus iekrāsoja purpura toņos. Starp krastmalu un krūmāju apaugušajām kāpām līdzīgi upei vijās šosejas zilganā asfalta lente. Pa to lēni ripoja vaļējs pajūgs ar diviem pasažieriem un cilindrotu, miegainu kučieri uz bukas. Agrā, vēsā rīta bezrūpīgajā klusumā šķindēja vien iejūga zvārguļi un atbalsojās zirgu pakavu vienmērīgā dunoņa. No kanāla puses pūta spirgts vējelis un jauca Evas matus. Negulētā nakts jaunās sievietes acis bija gremdējusi tumsnējos noguruma lokos. Tomēr viņas balss skanēja priecīgi.

—  Vai jūs maz zināt, ka piespiedāt mani augu nakti neaizvērt muti?

—   To vien es gribēju panākt, — Dermots teica.

Kučiera cilindrs mazliet sašūpojās, un viņa pleci uzrāvās gandrīz līdz ausīm.

—   Mēs nu gan esam tālu aizbraukuši, — Eva iesaucās. — Līdz Labandeletai būs kādas sešas septiņas jūdzes.

Kučiera plecu sakustēšanās pauda, ka tā ir.

—   Par to nav ko raizēties, — Dermots mierināja. — Labāk atgriezīsimies pie jūsu stāstījuma.

—   Kāpēc?

—   Vēlos, lai jūs to vēlreiz atkārtotu. Vārds vārdā.

—   Vēlreiz?

Kučiera pleci saslējās pāri ausīm. Sāds akrobātisks triks bija pa spēkam vienīgi viņa profesijas pārstāvjiem. Viņš uzšāva ar pātagu, un zirgi sāka rikšot, kārtīgi sapurinot pasažierus.

—   Lūdzu, nevajag, — Eva jocīgā izmisumā iesaucās. — Es jau četras reizes jums visu izstāstīju, kas tajā naktī notika. Līdz pēdējam sīkumam, goda vārds. Nespēju vairs ne papīkstēt. Varu iedomāties, kā es pašlaik izskatos! — Viņa atglauda matus no pieres, pelēkās acis vējā asaroja. — Pagaidīsim vismaz līdz brokastīm, lūdzu, lūdzu!

Dermots iekšēji līksmoja.

Beidzot viņš varēja atslābināties. Arī viņam no neguletas nakts un kāda atklājuma, kas sagrāva visus iepriekšējos pieņēmumus, mazliet reiba galva. Atlaidies pajūga izbalējušajos spilvenos, viņš pilnīgi aizmirsa, ka neskūtās bārdas rugāji padara seju nepievilcīgu. Sajūta bija tāda, it kā viņš varētu pacelt rokās zemeslodi un noripināt to pa trepēm.'

—   Labi, lai iet, pasaudzēšu jūs, — Dermots piekrita. — Galu gala — galvenais man ir rokā. Jūs pat iedomāties nevarat, misis Nīla, cik būtisku lietu man atklājāt.

—   Kādu?

—   Jus pateicāt, kurš ir slepkava.

Pajūgs gandrīz lidoja pa šoseju, Eva abām rokām turējās pie sēdekļa.

—   Bet es ,pati to nezinu, — viņa izbrīnā sacīja.

—   Nezināt gan. Tas ir pats vērtīgākais. Ja jūs apjēgtu, kas tajā naktī patiešām notika, tad .. .

Dermots paslepus paraudzījās Evā.

—   Mani jau pirms vakariņām māca neskaidras aizdomas, ka meklējam noziedznieku nepareizā vietā, — viņš turpināja. — Taču pa īstam acis man atdarījās tikai pēc jūsu stāstījuma Ruso tētiņa kafejnīcā.

—   Doktor Kinros, — Eva uzstāja, — kurš no viņiem ir slepkava?

—  Vai jums tas nav vienalga?

—   It kā ir. Tomēr — kurš no viņiem?

Dermots ielūkojās Evai acīs.

—   Tieši to es jums neteikšu.

Eva saniknojās, taču niknā tirāde iestrēga kaklā, jo viņā raudzījās bezgala laipnas, draudzībā un līdzjūtībā starojošas acis.

Lūdzu, saprotiet, — Dermots teica, — ka es slēpju to no jums nevis tāpēc, ka tēloju ievērojamu detektīvu, kas finālā vēlas apstulbināt vientiesi. Tam ir ļoti nopietni psiholoģiskas dabas motīvi. Viss noslēpums, — viņš pieskārās Evas pierei, — atrodas šeit. Jūsu smadzenēs.

—   Neko nesaprotu!

—   Jūs patiešām visu zināt, tikai pati to neapjēdzat. Ja es to atklāšu, jūs sāksit raudzīties uz visu jaunā gaismā. Meklēsiet notikušajam pamatojumu, analizēsiet faktus. Bet tas nekādā gadījumā nav vajadzīgs. Pagaidām. Viss, saprotiet, viss ir atkarīgs no tā, vai jūs izmeklētājam un mesjē Goronam atkārtosiet savu stāstījumu mats matā kā man …

Eva dzestrumā nodrebinājās.

—   Te jums būs ilustrācija, — Dermots, neatraudams no viņas skatienu, izvilka no kabatas pulksteni. — Piemēram, kas tas ir?

—   Piedodiet, bet vai jums neliekas …

—   Kas tas ir par priekšmetu?

—   Pulkstenis, iluzionista kungs.

—   Kā jūs to uzminējāt? Vājā tikšķēšana nav dzirdama.

—   Kādas muļķības! Es taču redzu, ka tas ir pulkstenis.

—  Zināms, ka redzat. To arī vajadzēja pierādīt. Bet tagad, — viņš jautri nobeidza, — pulkstenis rāda, ka ir jau divdesmit minūtes uz sešiem, un jums noteikti nāk miegs. Ormani!

—   Klausos, mesjē?

—   Uz pilsētu, lūdzu!

—  Tieši tā, mesjē!

Šķiet, ka miegainajam kučierim būtu pieskārusies burvju nūjiņa. Viņš strauji parāva grožus, pajūgs apgriezās un, skanot spalgajiem kaiju brēcieniem, sāka nesties uz Labandeletas pusi tādā ātrumā, kā tas redzams vecās kinohronikās.

—   Kas notiks tālāk? — Eva iejautājās.

—   Gulēšana. Vēlos, lai jūs labi izgulētos un zinātu, ka varat uz mani paļauties. Jums šodien būs svarīga tikšanās ar Goronu un izmeklētāju.

—   Laikam gan.

—   Par izmeklētāju, mesjē Votūru, stāsta visādas briesmu lietas. Bet jums nevajag baidīties no viņa. Frančiem, tiesa, patīk, lai viss ritētu pēc viņu noteikumiem, un tāpēc laikam man pratināšanā neļaus būt klāt.

—  Jūs tur nebūsiet? — Eva iekliedzās.

—   Neesmu advokāts. Starp citu, advokāts būs nepieciešams. Aizsūtīšu pie jums metru Solomonu. — Viņš aprāvās un sāka blenzt kučiera mugurā. — Jā, ko es vēl gribēju … Vai pēc manas klātbūtnes pratināšanā ir kāda vajadzība?

—   Protams. Vislielākā. Es jau vēl neesmu jums pateikusies par …

—  Nerunāsim par to. Tikai neaizmirstiet viņiem visu stāstīt vārds vārdā kā man. Līdz visniecīgākajam sīkumam. Tikko jūsu liecība būs protokolēta, es varēšu sākt rīkoties.

—   Bet līdz tam ko jūs darīsiet?

Dermots ilgi klusēja.

—   Tikai viens cilvēks var apliecināt, kas ir slepkava, — viņš beidzot teica. — Neds Etvuds. Pašlaik no viņa kaut ko izdabūt nevar, bet arī es esmu apmeties «Pilī» un mēģināšu iztaujāt viņa ārstu. Bet… — Viņš atkal pieklusa. — Šodien man jāaizlido uz Londonu.

—   Uz Londonu?

401

—   Tikai uz vienu dienu. No šejienes lidmašīna paceļas

26—1180

desmitos trīsdesmit, bet vakarā ir atpakaļreiss no Kroidonas lidlauka. Ja man paveiksies, izšķirošie pierādījumi man uz to laiku būs kabatā.

—   Vai drīkst jautāt — kāpēc jūs manis dēļ tā tērējat savu dārgo laiku?

—   Es nevaru pieļaut, ka manu tautieti ne no šā, ne no ta grib bāzt cietumā.

—   Lūdzu, nejokojiet!

—   Kādi tur joki. Piedodiet.

Eva lūkojās viņa sejā. Spilgtā saule samulsināja Dermotu, kā sargādamies viņš ar plaukstu aizsedza vaigu. Bija sajūta, ka atgriežas sen aizmirstās mokas par izkropļoto izskatu. Eva to nepamanīja. Drebinādamās viņa vīstījās īsajā zvērādas apmetnī un centās atgaiņāties no toreizējās šausmu nakts murgiem, kas neatlaidīgi iznira zemapziņā.

—  Varu iedomāties, kā es jums esmu apnikusi ar savas intīmās dzīves sīkumiem, — viņa teica.

—   Jūs ļoti labi zināt, ka tas nav tiesa.

—   Es kā bērns visu izklāstīju gluži svešam cilvēkam un tagad dienas gaismā aiz kauna nezinu, kur acis likt.

—   Kas tās par valodām! Tāpēc jau es te esmu. Vai drīkst uzdot vēl vienu jautājumu? Tas būs pirmoreiz.

—   Lūdzu, jautājiet!

—   Kādas tagad būs jūsu attiecības ar Tobiju Louzu?

—   Kādas tās var būt? Mani taču visprastākajā veidā pasūtīja pie velna, vai ne? Turklāt liecinieka klātbūtnē.

—  Vai jums liekas, ka vēl viņu mīlat? Ievērojiet, es neprasu, vai mīlat, bet gan — vai liekas, ka mīlat?

Eva neatbildēja. Bija dzirdams vienīgi zirgu pakavu dipoņas straujais ritms. Un pēkšņi viņa skaļi iesmējās.

—   Veicas gan man ar precībām, ko neteiksi!

Dermotu atbilde apmierināja.

Ap sešiem viņi beidzot sasniedza pilsētu.

Labandeletas miera traucētāji bija retie agras izjādes entuziasti. Kad pajūgs iegriezās Eņģeļu ielā, Eva saknieba lūpas un nobālēja. Pie mājas vārtiem Dermots palīdzēja viņai izkāpt.

Pāri ielai villa «Sveiciens» šķita izmirusi. Tikai augšstavā vienam logam atvērti slēģi. Pie loga stāvēja japāņu kimono tērptā Helēna Louza un noraudzījās viņos ar stingu skatienu.

Baidīdamās, ka karstumā katrs izteiktais vārds skaļi atbalsosies, Eva nevilšus sāka čukstēt:

—   Pa-pagrieziet galvu … redzat logu tur augšā?

—  Jā.

—   Vai man pievērst viņai uzmanību?

—   Nē.

Evas sejā pavīdēja izmisums.

—  Varbūt tomēr atklāsiet — kurš? …

—   Nē. Varu tikai pateikt, ka jūs apzināti tikāt izvēlēta par upuri, un es dzīvē pirmoreiz sastopos ar tik aukstasinīgi pārdomātu un nežēlīgu plānu. Tā autoram nevar būt nekādas žēlastības. Uz redzēšanos līdz vakaram. Dievs dos, tad arī viss atrisināsies.

—   Lai kas arī notiktu, — Eva kvēli iesaucās, — es jums pateicos! No visas sirds!

Viņa strauji pasniedza Dermotam roku un žiglā solī devās uz savām namdurvīm. Kučieris atviegloti nopūtās. Dermots vēl kādu laiciņu nekustīgi lūkojās uz Evas māju. Beidzot viņš iesēdās pajūgā un uzsauca:

—   Uz viesnīcu «Pils», draudziņ!

Pie viesnīcas viņš, pievienodams pārspīlēti lielu dzeramnaudu, norēķinājās par braucienu un, kučiera augstā stilā paustās pateicības pavadīts, devās augšup pa kāpnēm. Hallē, kas precīzi līdzinājās viduslaiku pils zālei, varēja jau manīt agrīnu rosīšanos.

Dermots iegāja savā numurā. Vispirms viņš no kabatas izvilka mesjē Gorona iedoto briljantļu un tirkīzu kaklarotu, pēc tam ielika to ierakstītā paketē kopā ar zīmīti, kurā prefektam d-arīja zināmu, ka līdz vakaram nebūs sastopams. Beidzot viņš noskuvās, palīda zem aukstas dušas, lai daudzmaz atjēgtos, un ģērbjoties pasūtīja sev istabā brokastis.

No halles pa telefonu paziņoja, ka mesjē Etvuds atrodas 401. numurā. Pabrokastojis Dermots devās turp un laimīgā kārtā sadūrās koridorā ar ārstu, kas tikko kā bija aplūkojis Nedu.

Uz doktoru Butjē Dermota vizītkarte atstāja lielu iespaidu. Taču uz jautājumiem viņš atbildēja negribīgi.

—  Nē, mesjē Etvuds vēl nav atguvis samaņu. Divdesmit reizes dienā prefektūras darbinieki man jautā to pašu.

—   Es saprotu, ka nav nekādas garantijas. Un tomēr — var taču gadīties, ka viņš pēkšņi nāk pie jēgas?

—   Spriežot pēc traumas rakstura, tas ir iespējams. Varu parādīt rentgena uzņēmumus.

—   Būšu ļoti pateicīgs. Tātad cerība ir?

26*

403

—   Manuprāt, jā.

—   Vai murgos viņš kaut ko runā?

—   Sad tad_ iesmejas. Un viss. Bet es jau pie viņa pastāvīgi nesežu. Iztaujajiet labāk slimnieku kopēju.

—   Vai drīkstu pie viņa ieiet?

—   Lūdzu.

Noslēpuma glabātājs kā beigts gulēja aptumšotā istabā. Kopēja bija mūķene. Viņas iespaidīgās galvassegas siluets asi iezīmējās uz gaišo žalūziju fona.

Dermots lūkojās slimniekā. «Skaists kā velns,» viņš apbēdināts konstatēja. Evas Nīlas pirmā mīlestība, un iespējams, ka … nē, par to viņš negrib domāt… Un tomēr — ja Eva joprojām, pati to neapzinoties, ir iemīlējusies šajā skaistulī, saprast to var. Viņš pataustīja Neda pulsu, nāves klusumā skaļi tikšķēja pulkstenis. Doktors Butjē rādīja un skaidroja rentgena uzņēmumus, pa reizei pieminēdams, ka pats nesaprot, kā pacients vēl ir dzīvs.

—  Vai viņš pa miegam kaut ko runā? — pārjautāja mūķene. — Reizēm jau muld gan.

—   Vai murgiem ir kāda jēga?

—   Es jau angļu valodu nesaprotu. Gadās, ka sāk pēkšņi smieties un, šķiet, kādu sauc.

Dermots, iedams uz durvīm, strauji apgriezās.

—   Sauc? Ko viņš sauc?

—   S-š-š! — doktors Butjē iesaucās.

—   Nemāku teikt, mesjē. Visas zilbes it kā vienādas. Diemžēl nepratīšu atkārtot, mesjē. — Pustumsā viņas acis bažīgi iemirdzējās. — Ja tas ir nepieciešams, turpmāk varu pierakstīt.

Dermotam te vairāk nebija ko darīt. Vēl atlika tikai apstaigāt viesnīcas bārus un iztaujāt tos, kas tur pastāvīgi apgrozās. Kāds viesmīlis ar sajūsmu stāstīja par burvīgo mis Dženisu Louzu; vēl viņš uzzināja, ka sers Moriss visiem par pārsteigumu savā nāves dienā bija iegriezies apakšstāva allaž pārpildītajā bārā.

—   Ja jūs būtu redzējis, kādas viņam bija acis! Un kā viņš bija uztraucies! — bārmeņa balss skanēja kā pastardienas bazūnes. — Drīz pēc tam Zils Sezners pamanīja viņu zooloģiskajā dārzā pie pērtiķu būriem. Viņš ar kādu sarunājās, bet tur priekšā ir krūmājs, un tāpēc Zils neredzēja, ar ko.

Pirms pasūtīt biļeti uz Anglijas lidmašīnu pusvienpadsmitos Dermots vēl paguva piezvanīt savam paziņam metram Solomonam — juristam no advokātu firmas «Solomons un Kohens».

Vēlāk šo dienu viņš atcerēsies kā pa murgiem. Lidmašīnā viņš mazliet iesnaudās, lai uzkrātu spēkus galvenajam. Autobuss no Kroidonas lidostas vilkās uz centru gliemeža gaitā; pēc neilgās prombūtnes Londona viņu pārsteidza ar kvēpu mutuļiem un izplūdes gāzes smirdoņu. Dermots iesēdās taksometrā un devās uz zināmu adresi. Pēc pusstundas viņš bija gatavs no priekiem lēkāt un kliegt.

Viņam izdevās atrast pierādījumus tam, ko vajadzēja pierādīt. Kad zem dzeltējošām vakara debesīm Dermots pa trapu kāpa lidmašīnā, kas devās uz Labandeletu, viņš vairs nejuta nogurumu. Motors rēca; lidmašīna attīstīja ātrumu; propelleru griešanās radītā vēja pūsma lieca pie zemes zāli; un Eva bija glābta. Sēdeklī atlaidies, ar portfeli uz ceļiem Dermots caur logu vēroja, kā Anglija pamazām attālinās — sākumā tā līdzinājās pelēkiem un sarkaniem jumtiem un tad jau kļuva par ātri skrejošu karti.

Eva bija glābta. Dermots būvēja gaisa pilis. Arī tad, kad lidmašīna jau laidās lejup, lai piezemētos Labandeletas aerodromā, viņš vēl joprojām tās būvēja. Tālumā mirgoja pilsētas ugunis. Braucot saulrietā pa kokiem apstādīto aleju, viņš ieelpoja priežu aromātu un sapņoja par laimi, kad visa šī jezga beidzot būs galā un …

«Pilī» spēlēja orķestris. No sapņu tāluma īstenībā viņu atsauca spilgtā gaisma un bungiļ rīboņa. Viņu uzrunāja reģistrators:

—   Doktor Kinros! Pēc jums te visu dienu taujāja. Šķiet, arī vēl tagad divi jūs gaida.

—   Kas?

—   Mesje Solomons, — reģistrators ielūkojas bloknota, — un mademoiselle Louza.

—   Kur viņi ir?

—   Tepat vien. — Viņš patrinkšķināja zvaniņu. — Ja vēlaties, jūs tālāk pie viņiem pavadīs.

Ar izsūtāmā zēna palīdzību Dermots atrada Dženisu un metru Pjēru Solomonu šķietami gotiskā stilā celtā foajē. Pie šķietami senatnīgajām akmens sienām karājās šķietami viduslaiku ieroči. Gar sienām — mīksti sēdekļi. Vidū — apaļš galdiņš. Dženisa un metrs Solomons drūmi nīka pieklājīgā attālumā viens no otra. Tikko viņi ieraudzīja Dermotu, abi piecēlās. Viņu sejas bija pārmetumu pilnas.

Varenais stāvs, kuplās miesas un dziļais bass vērta Solomonu visai impozantu. Dermotam viņš veltīja dīvainu skatienu.

—   Cik jauki, ka esat atgriezies, mans draugs, — viņš konstatēja aizkapa balsī.

—   Es taču jums teicu, ka vakarā būšu klāt. Kur tad misis Nīla?

Advokāts dziļdomīgi pētīja savus nagus. Beidzot viņš pacēla acis.

—  Viņa ir rātsnamā, mans draugs.

—   Rātsnamā? Vēl joprojām? Kāpēc viņu tik ilgi aiztur?

Metra Solomona seja sadrūma vēl vairāk.

—   Viņu ieslodzīja kamerā. Un es ļoti baidos, veco zēn, ka tas tiešām būs uz ilgu laiku. Madatne Nīla arestēta tāpēc, ka viņu apsūdz slepkavībā.

16. NODAĻA

—   Veco zēn, runāsim atklāti. Kā vīrietis ar vīrieti. — Metra Solomona balsī jautās neslēpta ziņkāre. — Jūs tīšām man jaucat galvu?

—   Vai jaucat galvu viņai? — Dženisa pievienojās.

Dermota seja pauda galēju apjukumu.

—   Neko nesaprotu.

—   Vai jūs samācījāt madame Nīki vārds vārdā atkārtot visu tāpat, kā viņa bija stāstījusi jums? Jā vai nē? — metrs pratināja.

—   Jā, protams.

—   Re, kā! — Advokāts teatrāli iebāza īkšķus vestes 'kabatās un izs'lēja varenos plecus. — Jūs laikam esat jucis, mans draugs! Galīgi zaudējis prātu!

—   Nu vai zināt…

—  Vēl līdz šai pēcpusdienai un pat madame Nīlas iepriekšējās iztaujāšanas laikā policija gandrīz noticēja, ka viņa nav vainīga. Gandrīz! Bet jūs piespiedāt viņus šaubīties.

—   Es piespiedu?

—   Jā. Jau šodienas pratināšanas sākumā šaubas izgaisa. Izmeklētājs un mesjē Garens saskatās. Madame Nīla savā stāstījumā pieļauj tik rupju kļūdu, kas viņu pilnīgi atmasko. Cauri! Beigas! Pat visa mana māksla vairs nespēj viņai palīdzēt! Pat es!

Uz galdiņa, pie kura sēdēja piesārtusī Dženisa Louza, līdzās pustukšajai martīni glāzei kā tiešs pierādījums jau iepriekš izdzertajam alkoholam atradās citcitā ievietotas trīs lēzenas bļodiņas. Ja to redzētu Helēna, viņai gan būtu ko

sacīt! Bet Dermotu šī viņas meitas tieksme neinteresēja.

Viņš atkal pievērsa skatienu metram Solomonam.

—   Pagaidiet! — viņš iekliedzās. — Vai šī tā saucamā kļūda ir saistīta ar … ar imperatora tabakdozi?

—   Jā.

—  Ar to, ka viņa stastīja par tās izskatu, vai ne?

—   Tieši tā.

Dermots nosvieda savu portfeli uz galda.

—   Te tev nu bija! — Sajā Dermota izsaucienā skanēja tāds rūgts sarkasms, ka metrs Solomons un Dženisa izbrīnā pat nodrebēja. — Tātad iznāk, ka tas, kam vajadzēja kļūt par pierādījumu viņas nevainībai, kļuva par vainas apliecinājumu?

Advokāts paraustīja savus ziloņa plecus.

—   Es jūs nesaprotu.

—  Man šķita, ka mesjē Gorons ir saprātīgs cilvēks, — Dermots teica. — Dieva dēļ, kas ar viņu pēkšņi ir noticis? Vai varbūt, — viņš sadrūma, — kaiut kas ir noticis ar madame Nīlu?

—  Viņa patiesi nebija labā formā, — advokāts piekrita. — Viņas stāstījums skanēja nepārliecinoši pat tajās vietās, kur nu nekādi nevarēja piesieties.

—   Sapratu. Tas nozīmē, ka pratināšanā viņa nerunāja tieši tā, kā pagājušajā naktī runāja ari mani.

Mesjē Solomons vēlreiz paraustīja plecus.

—   Ko nezinu, to nezinu. Tas ir ar dakšām ūdenī rakstīts.

—   Atļaujiet man, — Dženisa bikli ierunājās.

Pavirpinājusi pirkstos iztukšoto glāzi, viņa uzlūkoja Dermotu.

—   Es neko nesaprotu. Augu dienu es velkos pa pēdām šim trokšņojošajam Romas senatoram, — viņa pamāja uz advokātu, — kas baidās zaudēt savu pašcieņu. Mēs visi esam šausmīgi satraukti. Mamma, Tobijs un tēvocis Bens pašlaik nīkst rātsnamā.

—   Viņi ir tur? Tiešām?

—  Jā. Mēģina sastapt Evu. Bet viņiem neļauj. — Dženisa ieklepojās. — Šķiet, ka Tobijam ar Evu vakar kaut kas sagājis grīstē. Tobijs kļuvis nesavaldīgs — tas ar viņu bieži gadās — un Evu apvainojis. Tagad viņu moka sirdsapziņas pārmetumi. Es nekad neesmu redzējusi viņu tik izmisušu.

Ieraudzījusi Dermota niknumā pārvērsto seju, viņa turpināja nervozi virpināt glāzi.

—    Jums jāsaprot, — Dženisa turpināja, — ka mums pēdējās dienās neklājas labi. Bet ticiet — mēs visi esam Evas pusē. Viņas arests mūs satrieca ne mazāk kā jūs.

—   Priecājos to dzirdēt.

—   Lūdzu, nerunājiet tā! Jūs … jūs man atgādināt bendi …

—   Pateicos. Ceru, ka varēšu izpildīt viņa funkcijas.

—   Pret kuru tad?

—   Kad es pēdējo reizi runāju ar Goronu, — Dermots nereaģēja uz Dženisas vaicājumu, — viņam rokās bija divi stipri trumpji. Ar tiem arī vajadzēja sākt. Vispirms pamatīgi nopratināt Ivetu Latūru, no tās daudz ko varēja uzzināt. Un, otrkārt, — noskaidrot, kurš no Louzu ģimenes locekļiem, stāstīdams par tās nakts notikumiem, apzināti meloja. Tad kāda velna pēc viņš to nedarīja? Mans prāts to nespēj aptvert.

—  Varbūt pajautāt viņam pašam, — advokāts sacīja. — Tur jau viņš nāk.

Kā allaž švītīgs un labvēlības pilns, neraugoties uz rūpju ēnām sejā, monarha gaitā foajē svinīgi iesoļoja Aristīds Gorons.

—  O! Labvakar, mīļais draugs! — Ar nelielu vainas pieskaņu balsī viņš sarokojās ar Dermotu. — Cik jauki, ka esat atgriezies.

—  Jā, lai tūdaļ uzzinātu visai interesantus notikumus.

—  Man ļoti žēl, — mesjē Gorons nopūtās, — bet likums paliek likums. Tā nu tas ir. Vai drīkstu jautāt, kāpēc jums tādā steigā bija jālido uz Londonu?

—   Tāpēc, — Dermots atbildēja, — lai noskaidrotu motīvus, kāpēc īstais slepkava nogalināja seru Morisu Louzu.

—   Kādas blēņas! — nevilšus iesaucās mesjē Gorons.

Dermots palūkojās advokātā.

—  Man jāaprunājas ar policijas prefektu. Ceru, ka mis Louza neapvainosies, ja palūgšu jūs atstāt mani divatā ar šo kungu?

Dženisa pielēca kājās.

—   Es tūdaļ pazūdu.

—   Nesteidzieties tā! Pēc brītiņa mesjē Solomons jūs pavadīs pie jūsu radiniekiem uz rātsnamu.

Viņš pagaidīja, kamēr nu jau pa īstam saniknotā Dženisa atstāja senatnīgi brīnumaino telpu, un tad uzrunāja metru Solomonu.

—  Veco zēn, vai varat izpildīt manu lūgumu un kaut ko pavēstīt Evai Nīlai?

—   Vismaz pacentīšos to izdarīt. — Advokāts svinīgi pamāja.

—   Ļoti patīkami. Lūdzu, pasakiet viņai, ka es pašlaik apspriežos ar mesjē Goronu un ceru, ka ne vēlāk kā pēc pāris stundām viņa tiks atbrīvota, jo tiesa beidzot varēs apcietināt īsto slepkavu.

Viņš apklusa.

—   Kā tad! — iekliedzās mesjē Gorons, vicinādams spieķīti. — Lūdzu mani šinī lietā vairs neiejaukt!

Advokāts svinīgi paklanījās un cēli izpeldēja ārā. Caur durvīm varēja redzēt, kā viņš galanti piedāvā roku Dženisai, bet viņa to atraida. Pēc tam abi izgaisa ļaužu pūlī. Dermots atlaidās solā un atvēra portfeli.

—   Mesjē Goron, varbūt arī jūs apsēdīsieties?

—   Nē, mesjē, neapsēdīšos vis! — prefekts nikni noraidīja laipno aicinājumu.

—   Kāpēc dusmoties? Ncm ot vērā to, ko es jums taisos atklāt…

—   Pē!

—  Vajadzētu iekārtoties ērtāk. Varbūt gribat iedzert kādu malciņu?

—   Nu labi! — noņurdēja mesjē Gorons un negribīgi piemetās līdzās Dermotam mīkstajā solā. — Bet tikai uz mazu brītiņu. Un pa vienai glāzītei, ja 'jau jūs tā uzstājat. Varbūt konjaku … nē, labāk viskiju ar sodu.

Pasūtījis dzeramo, Dermots pārlieku laipnā balsī turpināja:

—   Jus mani pārsteidzāt, mīļais draugs. Pēc tik spožas operācijas kā madame Nīlas arests jūs nezin kāpēc nākat šurp tā vietā, lai ar saviem jautājumiem viņu galīgi iedzītu stūrī. Kāpēc jūs neesat rātsnamā?

—  Tāpēc, ka man viesnīcā ir darīšanas, — mesjē Gorons nīgri atbildēja.

—   Darīšanas?

—   Jā. Zvanīja doktors Butjē un teica, ka mesjē Etvuds esot nācis pie samaņas un viņam var uzdot dažus mūs interesējošus jautājumus. Zināms, saprāta robežās …

Redzēdams Dermota pašapmierināto smaidu, Gorons saīga vēl vairāk.

—   Redzat, — Dermots teica, — mesjē Etvuds pateiks jums tieši to, ko gribēju sacīt es. Tas arī būs pierādījumu virknes trūkstošais posms. Ja bez jebkāda spiediena no malas viņš apstiprinas manis teikto, jūs būsiet ar mieru uzklausīt manu liecību?

—   Liecību? Par kādu liecību jūs runājat?

—   Pagaidiet! Kas pēkšņi tā mainīja jūsu domas un lika arestēt Evu Nīlu?

Mesjē Gorons sāka stāstīt. Malkodams viskiju, viņš līdz pēdējam sīkumam izskaidroja savu rīcību. Diemžēl Dermots bija spiests atzīt, ka prefekta aizdomas un izmeklētāja Votūra nesagraujamā ticība Evas vainīgumam nav bez pamata.

—   Tātad, — Dermots gandrīz ievaimanājās, — viņa ir runājusi šķērsām … Viņa nav atkārtojusi to, kas burtiski izrāvās no viņas rīta agrumā, kad mēs abi tieši mirām nost pēc negulētās nakts. Viņa nav jums pateikusi to vienīgo, kas pilnīgi pierāda, ka slepkavību izdarījusi cita persona.

—   Ko nav pateikusi?

—   Tūlīt izstāstīšu. — Un Dermots atvēra portfeli.

Kad viņš sāka runāt, sienas pulkstenis rādīja bez piecām minūtēm deviņi. Piecas minūtes uz desmitiem mesjē Gorons sāka nemierīgi grozīties. Vēl pēc desmit minūtēm noskumušais prefekts lūdzoši salika plaukstas.

—   Kā man ir apriebusies šī lieta, — viņš stenēja, — tajā pats velns lauzīs kaklu! Tik tikko tajā parādās kāda skaidrība, bac — un viss atkal ir ar kājām gaisā! Un tā bez gala un malas.

—   Bet vai tagad beidzot viss nav nostājies savā vietā?

—  Šoreiz es turu muti! Esmu jau pietiekami mācīts! Tomēr … tomēr vispār — jā.

—   Tātad skaidrs. Jums atlicis uzdot vienu vienīgu jautājumu tam, kas visu redzējis. Pajautājiet Nedam Etvudam, vai tas bija tā? Un, ja viņš atbildēs apstiprinoši, gatavojiet savu «vijoļkasti» īstajam slepkavam. Un nepārmetiet man, ka esmu viņu samācījis.

Iztukšojis glāzi, mesjē Gorons piecēlās.

—   Dosimies pretī savai sakāvei. — Viņš ar plašu žestu norādīja uz durvīm.

Sinī dienā Dermots jau otro reizi apmeklēja 401. numuru. No rīta nebija ne mazāko cerību, ka viņam varētu uzsmaidīt tāda veiksme. Šķita, ka Evas Nīlas sargeņģelis nepārtraukti cīnās par viņas likteni ar ņirdzīgo sātanu, kas tik meistarīgi prata sagraut visus labo spēku pūliņus.

Istabu apgaismoja nespodra spuldze. Neds Etvuds, tiesa, vēl ļoti bāls un vārgs, bija pie apziņas. Viņš centās pieslieties gultā sēdus un apmainījās laipnībām ar kopēju, kas bija atsūtīta no angļu slimnīcas un mēģināja slimnieku noturēt guļus stāvoklī.

—   Piedodiet, ka traucējam, — Dermots pieklājīgi teica,

—   bet mēs …

—   Vai jūs esat ārsts? — Neds, nemierīgi grozīdamies un atklepodams, centās atsvabināties no kopējas stingrā tvēriena. — Dieva dēļ, atbrīvojiet mani no šīs fūrijas! Viņa ar varu grib man kaut ko iešļircināt.

—   Jums jāguļ! — kopēja kļuva sirdīga. — Jums nepieciešams miers!

—   Pie velna, kāds tur miers, ja neviens nesaka, kas ar mani ir noticis! Es nespēju būt mierīgs! Apsolu, ka uzvedīšos rātni, ka dzeršu visas tās jūsu nolādētās zāles, bet tikai tad, ja man beidzot kāds paskaidros, kāpēc esmu tādā stāvoklī!

—   Viss kartībā, rnāsiņ, — Dermots mēģināja nomierināt slimnieku kopēju.

—   Vai drīkstu zināt, kas jūs tāds esat, godātais kungs? Un ko jūs te meklējat?

—   Esmu doktors Kinross. Un tas ir mesjē Gorons, policijas prefekts, kas izmeklē sera Morisa Louza slepkavību.

Neda Etvuda seja pamazām atguva normālu krāsu, acis kļuva vērīgas. Ar grūtībām elpodams, viņš beidzot tomēr apsēdās, abām rokām turēdamies pi^ gultas malām. Viņš paraudzījās uz savu pidžamu, it kā pirmoreiz to redzētu, un, ātri mirkšķinādams, pārlaida skatienu istabai.

—   Es braucu liftā, — viņš paziņoja, rūpīgi izrunādams katru vārdu, — un pēkšņi es . .. Cik ilgi es jau te vāļājos?

—   Deviņas dienas.

—   Deviņas dienas?

—   Tā ir. Vai taisnība, ka jūs notrieca mašīna netālu no viesnīcas, mister Etvud?

—   Mašīna? Kas tie par murgiem! Kāda mašīna?

—   Jūs pats to apgalvojāt.

—   Neko tādu es neesmu teicis. Vismaz neatceros, ka būtu gvelzis tādas muļķības. — Viņa skatiens galīgi noskaidrojās.

—   Eva, — Neds iesaucās. Šaubu nebija, šis vārds tika izrunāts ar visdziļākajām jūtām.

—   Jā. Lūdzu, tikai neuztraucieties, mister Etvud, jo esmu tomēr spiests jums atbildēt, ka viņai draud nopietnas briesmas un_tāpēc nepieciešama jūsu palīdzība.

—   Ārprāts! Jūs laikam gribat slimo nobendēt? — kopēja sašuta.

—  Turiet muti, — viņai uzbrēca galantais Neds. — Par kādām briesmām jūs te runājat? Atbildiet!

Atbildēja policijas prefekts. Sakrustojis rokas uz krūtīm, mesjē Gorons centās runāt pēc iespējas lēnīgi, lai neatklātu pretrunu mudžekli, kas urdīja viņa prātu.

—  Madame ir apcietināta, — prefekts teica angliski. — Viņa tiek apvainota sera Morisa Louza noslepkavošanā.

Istabā iestājās klusums. Vakara vējš draiski purināja baltos loga aizkarus. Neds, spilvenos izslējies, lūkojās apmeklētājos. Pidžamas atrotītās piedurknes atklāja deviņās dienās izdēdējušās rokas. Slimības dē] noskūto galvu kronēja balts marles apsējs, kas asi kontrastēja ar viņa izmocīto, joprojām glīto seju, caurspīdīgi zilajām acīm un izaicinoši nekaunīgo muti. Negaidot viņš skaļi iesmējās.

—   Jūs dzenat jokus?

—   Ir nedomājam, — Dermots apliecināja. — Pret viņu ir tieši pierādījumi. Turklāt Louzi ir nemēģināja viņu izpestīt.

—   Protams, — Neds par to nešaubījās. Viņš nogrūda segu un mēģināja piecelties.

Sākās visīstākais juceklis.

Krampjaini ieķēries naktsgaldiņa malā, nesenais slimnieks pūlējās nostāties uz kājām. Šķita — viņš teju, teju pārplīsīs no smiekliem par situācijas komismu, kuru, pēc Neda pārliecības, neviens cits, izņemot viņu, nesaprata.

—   Stāsta, ka es esot slims. Pareizi? Un tāpēc nekaitiniet mani! Atdodiet manas drēbes! Kāpēc? Tāpēc, ka man jādodas uz rātsnamu. Ja nedosiet, es izlēkšu pa logu. Eva var jums apliecināt, ka šādās reizēs man pretī runāt nav ieteicams.

—  Mister Etvud, — slimnieku kopēja piedraudēja, — es tūdaļ piezvanīšu, un jūs iebāzīs atpakaļ gultā!

—   Pamēģini tikai, manu jaukumiņ! Tu vēl ar savu maigo rociņu nebūsi pieskārusies zvaniņam, kad es jau būšu izlēcis. Šimbrīžam es te redzu tikai savu cepuri. Nav vainas, lēkšu tajā . . .

Tad viņš pievērsās Dermotam un mesjē Goronam.

—   Man nav ne jēgas, kas noticis šinī brīnišķīgajā pilsētā, kamēr es te vāļājos. Pa ceļam pie Evas jūs paspēsiet mani apgaismot. Man jāsaka jums, godātie kungi, ka šajā lietā ir savas zemūdens straumes. Jūs par tām neko nezināt.

—   Kāpēc nezinām? — Dermots teica. — Misis Nīla izstāstīja par brūnajiem cimdiem.

—    Bet es esmu gatavs saderēt, ka viņa jums nepateica, kam tie bija rokā. Un kāpēc nepateica? Tikai tāpēc, ka viņa to nezina.

—   Vai tad jūs zināt? — jautāja mesjē Gorons.

—   Protams, — Neds atbildēja. Prefekts norāva no galvas katliņu skaidri redzamā nolūkā to samīcīt. Neds grīļodamies turējās pie galdiņa un ņirdzīgi smīnēja.

—   Viņa, jādomā, jums stāstīja, kā mēs abi palūkojāmies caur logu un ieraudzījām, ka pie vecā ir vēl kāds? Un kā pēc tam, kad vecais kungs jau bija nobendēts, mēs to otro ieraudzījām vēlreiz? Tur jau ir tā lieta. Tur jau ir tas āķis! Tas bija …

17. NODAĻA

—   Dāmas un kungi! — klātesošos aicināja izmeklētājs mesjē Votūrs. — lūdzu, ienāciet manā pieticīgajā kabinetā.

—   Paldies, — Dženisa nomurmināja.

—   Vai šeit jūs mums atļausiet parunāt ar madame Evu? — aizelsdamās jautāja Helēna. — Pie reizes — vai var uzzināt, kā mūsu mīļā meitenīte jūtas?

—   Baidos, ka ne pārāk labi, — tēvocis Bens iedrošinājās izteikt savas domas.

Tobijs, sabāzis rokas kabatās, piekrītoši māja ar galvu un skumīgi klusēja.

Labandeletas dzeltenbrūnais vairākstāvu rātsnams ar pulksteni augstajā tornī atradās netālu no galvenā pilsētas laukuma līdzās parkam. Mesjē Votūra plašā kabineta divi_ logi raudzījās uz ziemeļiem, viens — uz rietumiem. Tajā stāvēja putekļiem apklātas kartotēku kastes, uz plauktiem dažas sadriskātas grāmatas par juridiskiem jautājumiem — lai izmeklētājam allaž pie rokas būtu likumu skaidrojumi —, un vēl pie sienas karājās kāda sen aizmirsta Goda leģiona mundieri tērpta dižmaņa fotogrāfija.

Rakstāmgalds bija novietots tā, lai mesjē Votūrs, pie tā sēdot, atrastos ar muguru pret rietumu puses logu. Galdam pretī nelielā attālumā stāvēja nobružāts koka krēsls, virs kura karājās lampa.

Tas, ko vēl ievēroja apmeklētāji, pirmajā brīdī varēja šķist bērnišķība, bet, ilgstošāk uzturoties telpā, tā pārvērtās biedējošā draudā.

Caur neaizklāto rietumpuses logu ik pa brīdim kabineta iešāvās balts, žilbinošs staru kūlis, kurš, visiem uzdzenot drebuļus, sagriezās spilgtas, mirgojošas gaismas virpulī istabas vidū, lai pēc tam atkal izgaistu. Tā bija krasta bākas raidītā uguns strēle, kas kā nepielūdzams liktenis ik pēc divdesmit sekundēm apžilbināja acis tam, kas pratināšanas laikā sēdēja krēslā pretī mesjē Votūram.

—   Kā man šī bāka ir apnikusi, — ar roku it kā atgaiņādams staru kūli, norūca mesjē Votūrs. Viņš pamāja uz krēsliem, kas atradās tajā telpas daļā, kura no nežēlīgās gaismas bija pasargāta.

—   Lūdzu, sēdieties un jūtieties kā mājās!

Savu krēslu viņš sagrieza tā, lai varētu redzēt apmeklētājus. Mesjē Votūrs bija neliela auguma kalsens kungs ar skaudru sikatienu un pašķidru vaigubārdu. Kā saldams viņš sarīvēja plānās plaukstas.

—   Vai mēs varēsim sastapt misis Nīlu? — Tobijs jautāja.

—   M-m, nē, — atbildēja mesjē Votūrs. — Pagaidām ne.

—   Kāpēc ne?

—   Tāpēc, ka vispirms jums nāksies man šo to paskaidrot.

Balts staru kūlis no jauna caur logu pāri mesjē Votūra

pleciem iešāvās kabinetā, pārvērzdams viņu tumšā siluetā; pelēkie mati uzliesmoja kā nimbs; līdz pēkšņi atkal viņi ieraudzīja vecāko izmeklētāju sēdam krēslā un berzējam rokas. Ja nebūtu regulāro uzliesmojumu, grūti būtu iedomāties omulīgāku vietiņu nekā šī teatrālo efektu cienītāja kabinets. Rāmi tikšķēja pulkstenis, un uz saliekamā galdiņa, slinki izlaidies, murrāja kaķis.

Tomēr visi juta, ka uzsvērti korekto izmeklētāju māc niknums.

—   Man tikko kā bija gara telefonsaruna ar kolēģi mesjē Goronu. Viņš atrodas «Pilī», un viņam esot jauni pierādījumi. Kuru katru brīdi viņš būs klāt kopā ar savu draugu doktoru Kinrosu.

Mesjē Votūrs nesavaldīgi uzcirta dūri galdā.

—   Un tomēr es nepiekrītu, — viņš teica, — ka mēs būtu pārāk steigušies. Es joprojām esmu pārliecināts, ka mums vajadzēja apcietināt madame Nīkt…

—   Ak tādas tās lietiņas! — iesaucās Tobijs.

—   Taču jaunie pierādījumi ir pārsteidzoši. Tas mani satrauc. Un liek atcerēties vienu apsvērumu, kuru nesen izteica doktors Kinross un kuru mēs visi šajās nepatikšanās ar madame Nīki gandrīz bijām piemirsuši.

—   Tobij, — rāmā balsī iejautājās Helēna, — kas jums tur vakarvakarā notika?

Viņa ar izstieptu roku pagriezās pret mesjē Votūru. No ģimenes, kas nojauta, ka tai tiek izliktas lamatas, Helēna vienīgā saglabāja mieru.

—   Mesjē Votūr, — viņa nopūzdamās turpināja, — es labāk jums visu izstāstīšu. Vakarvakarā mans dēls pārnāca mājās vēlu. Viņš bija tā uztraukts, ka nelīdzinājās pats sev …

—   Tam taču, — Tobijs izmisis centās viņu apturēt, — nav nekāda sakara ar tētiņa nāvi.

—   Es vēl nebiju aizgājusi gulēt, jo vienalga nebūtu varējusi aizmigt, un jautāju, vai viņš negribētu izdzert tasi kakao. Bet viņš pat nepaskatījās uz manu pusi un aizcirta savas istabas durvis manā priekšā. — Helēnas seja sadrūma. — Tik vien varēju no viņa izvilkt, ka noticis briesmīgs strīdiņš ar Evu un ka viņš pateicis, ka nevēloties viņu vairs acīs redzēt.

Mesjē Votūrs saberzēja rokas. Baltais staru kūlis atkal iešāvās telpā.

—   Re kā! — izmeklētājs nomurkšķēja. — Vai viņš jums, madame, pateica, Jkur itas notika?

Helēna izbrīnā skatījās mesjē Votūrā.

—   Nē. Kur tad?

—   Arābu ielā septiņpadsmit. Vai viņš to nepieminēja?

Helēna noraidoši papurināja galvu.

Dženisa un tēvocis Bens nenolaida acis no Tobija. Vērīgs skatiens būtu pamanījis vieglu izsmieklu Dženisas sejā, taču jaunā dāma, nesen tukšā dūšā pievārējusi četrus kokteiļus, saņēmās un atkal kļuva par paimeitenīti. Tēvocis Bens ar kabatas nazīti rakņājās savā apdzisušajā pīpē; šī darbošanās acīmredzot šausmīgi krita uz nerviem Tobijam. Taču Helēna, šķiet, neko nemanīja un traucās tik uz priekšu.

—   Kur tas dzirdēts! Sastrīdēties ar Evu! Visu nakti novārtījos ar vaļā acīm. Rītausmā pieeju pie loga — un ko redzu? Eva tikai tagad atgriežas mājās, un viņu pavada tas nesimpātiskais kungs, par kuru stāsta, ka tas esot nezin kāds spīdeklis medicīnā. Un tad šis Evas arests! Kāda tam visam sakarība? Vai beidzot kāds man var paskaidrot, kas te īsti notiek?

—   Es arī to gribētu zināt, — tēvocis Bens atbalstīja māsu.

Mesjē Votūrs sarauca pieri.

—   Un dēls jums patiesi neko nestāstīja, madame?

—   Es jau teicu, ka ne.

—   Arī par madame Nīlas aizdomām ne?

—   Kādām aizdomām?

—   Ka šķietami kāds no jūsu ģimenes locekļiem uzvilcis brūnus cimdus un iezadzies kabinetā, kur noslepkavojis seru Morisu.

Klusumu pārtrauca vienīgi kaķa murrāšana. Tobijs ieslēpa seju plaukstās un izmisīgi šūpoja galvu, it kā gribētu no sevis atvairīt pat šādu aizdomu iespējamību.

—   Visu laiku gaidīju, kad beidzot tie brūnie cimdi uzpeldēs, — pārsteidzoši mierīgi ierunājās tēvocis Bens. — Jūsuprāt, viņa .. . viņa redzēja?

—   Un ja viņa tiešām redzēja, mesjē Filips?

Tēvocis Bens atturīgi pasmaidīja.

—   Ja viņa patiešām būtu redzējusi, jūs tagad nenodarbotos ar minēšanu. Jūs sāktu sēdināt. Tātad neredzēja vis. Slepkava ģimenē! Ko tu neteiksi!

—   Nav ko spēlēt teātri! — izgrūda Dženisa. — Mums visiem tāda iespējamība iešāvās prātā.

Helēna pilnīgi satriekta raudzījās meitā.

—   Ko tu runā, Dženisa … bērniņ! Man nu gan nekas tāds prātā neiešāvās! Vai tu esi jukusi? Šķiet, te visi kļuvuši traki!

—   Paklausieties, — tēvocis Bens iesāka un papakšķināja apdzisušo pīpi.

Viņš pagaidīja, līdz pārējie ar ierastu nevērību paraudzījās viņā, un sabozies turpināja:

—   Neizliksimies par naiviem vientiesīšiem! Protams, mums visiem bija aizdomas. Dievs visaugstākais! Cik ilgi tēlosim paraugģimeni? Varbūt pienācis laiks runāt atklāti? Ja mēs vispār vēl protam būt atklāti.

—   Ben! — Helēna iekliedzās.

—   Visas durvis un logi mājā bija ciet. Skaidrs, ka nekāda laupītāja no ārpuses nebija. Tā ka viens no diviem — vai nu tā ir Eva Nīla, vai kāds no mums.

—   Un tu pieļauj domu, — Helēna jautāja, — ka pilnīgi svešas sievietes dēļ es sākšu uzvelt vainu savam tuviniekam?

—   Pieņemsim, ka ne, — tēvocis Bens piekrita. — Taču kāpēc tad liekuļot? Kāpēc nesacīt tieši, ka slepkava ir Eva?

Helēna satraucās vēl vairāk.

—   Tāpēc, ka esmu viņai pieķērusies. Un viņai ir kaudzēm naudas, kas tik ļoti derētu Tobijam. Tas ir — varēja derēt, ja vien mani nemocītu doma, ka viņa … ka viņa, nu, izdarīja to ar Morisu … Ak, nav ko izlikties, šī doma mani neatstāj.

—   Tātad tu tici, ka tas ir Evas darbs?

—   Nezinu! — Helēnas balsī jautās patiess izmisums.

—   Iespējams, ka visdrīzākā laikā mēs šo to uzzināsim, kas ienesīs skaidrību, — Mesjē Votūra balss noskanēja kā auksta ūdens šalts uz sakarsētiem akmeņiem. — Lūdzu, ienāciet!

Bākas uguns uzliesmojuma mirklī durvis klusu atvērās un tajās parādījās Dcrmots Kinross. Spilgtais staru kūlis apgaismoja aizturētu dusmu pilnus vaibstus, bīstamu seju, kas zem ziņkārīgajiem skatieniem momentāni atguva sabiedrībā ierasto, mierīgi laipno izteiksmi. Noliecis galvu, viņš ar visiem sasveicinājās un pēc franču parauga sarokojās ar mesjē Votūru. Izmeklētājam nepiemita mesjē Gorona izsmalcinātā uzvedība.

—   Man nav bijis tas gods jūs redzēt, mesjē, kopš tā brīža, kad mūs vakar iepazīstināja un jūs taisnā ceļā devāties ar visai interesantu kaklarotu kabatā uz Arābu ielu. — Viņa tonis bija visai atturīgs.

—   Pa to laiku daudz kas ir noticis, — atbildēja Dermots.

—   Domāju gan! Sie jūsu jaunie pierādījumi… Tajos tiešām kaut kas ir. Lūdzu, varat sākt! — Viņš pamāja uz Louzu pusi. — Glaudiet tik viņus pret spalvu! Tad jau redzēsim.

—  Mesjē Gorons, — Dermots pametis skatienu uz apldusušo ģimenīti, ar jūsu .atļaujiu tūļlīt atvedīs madame Nīlu.

—  Zinu, zinu.

—   Ceru, ka šeit ir abas kaklarotas?

Izmeklētājs piekrītoši pamāja un atvēra rakstāmgalda atvilktni. Kārtējās bākas uzliesmojumā uz galda izlocījās divas mirdzošas čūskas. īsto briljantu un tirkīzu kaklarotai līdzās atradās pirmklasīga imitācija, ko apstiprināja tai piesietā kartīte.

—   Atbilstoši jūsu mesjē Goronam izteiktajam lūgumam, — izmeklētājs sapīcis teica, — mēs aizsūtījām cilvēku uz Arābu ielu, lai paņemtu imitāciju un to pārbaudītu. Redzat, te ir rezultāts.

Viņš parādīja uz kartīti.

—   Es gan tikai tagad īsti sāku saprast, kāpēc tas bija vajadzīgs, — mesjē Votūrs negribīgi piebilda. — Ticiet man, mēs visu dienu tā noņēmāmies ar madame Nīlu .un to sasodīto tabakdozi, ka -4goda vārds — neatlika laika lauzīt galvu par kaklarotām.

417

Dermots pāri istabai devās pie apjukušas ģimenes. Viņš juta, kā briest Louzu sašutums, cik naidīgi tie viņu sagaida. Nevar noliegt, ka viņam tas glaimoja. Dermots satvēra krēs-

27—1180

la atzveltni, ar troksni to apgrieza un apsēdās ar seju pret sakaitināto ļaužu grupu.

—  Jums ir pilnīga taisnība, — viņš angliski teica. — Es patiešām esmu iebāzis savu karoti jūsu putrā.

—   Kāpēc? — tēvocis Bens jautāja.

—   Kādam tas bija jādara, citādi tā putra nekad netiktu izstrēbta. Vai esat dzirdējuši par slavenajiem brūnajiem cimdiem? Lieliski. Tūdaļ par tiem šo to uzzināsit.

—   Vai pateiksiet arī to, kas tos bija uzvilcis? — Dženisa jautāja.

—   Pateikšu.

Viņš izslējās krēslā un sabāza rokas kabatās.

—   Es vēlos kopā ar jums visos sīkumos atcerēties sera Morisa Louza nāves dienu, vakaru un nakti. Pierādījumi jau ir zināmi, bet atcerēties sīkumus būs vērtīgi.

Tātad sers Moriss, kā parasti, pēc pusdienām devās pastaigā. Visi zina, ka viņa iemīļotā pastaigas vieta bija zooloģiskais dārzs aiz «Pils» viesnīcas. Taču šoreiz, par milzīgu izbrīnu bārmenim un viesmīļiem, viņš iegriezās arī pirmā stāva bārā.

Apjukusi Helēna palūkojās brālī, kurš raižu pilns raudzījās Dermotā. Pēkšņi, izslējusi apaļo zodu, ierunājās Dženisa:

—   Tiešām? To nu es dzirdu pirmo reizi.

—   Iespējams. Tagad dzirdat. Šorīt es bārā dažus izjautāju. Pēc tam viņu manīja zooloģiskajā dārzā netālu no pērtiķu krātiņa. Viņš ar kādu sarunājās. Bet liecinieks neredzēja, ar ko, jo sarunu biedru aizsedza krūmājs. Tas ir ļoti svarīgs moments, jo te var uzzināt par slepkavības prelūdiju.

—  Vai tikai jūs netaisāties apgalvot, — plati iepletusi acis, iesaucās piesarkusi Helēna, — ka jūs zināt, kas noslepkavoja Alorisu?

—  Zinu.

—   Kā jūs to uzzinājāt? — Dženisa nerimās.

—   Taisnību sakot, mis Dženisa, es to uzzināju no jums. — Dermots mazliet aprāvās un tad turpināja: — Arī lēdija Louza palīdzēja, sākdama sarunu, kuru jūs atbalstījāt. Cilvēka psihē, kuru es pētu, — Dermots taisnodamies paberzēja pieri, — bieži vien it kā nenozīmīgi sīkumi ir savstarpēji cieši saistīti. Tomēr atļaujiet man turpināt tās dienas notikumu restaurāciju.

Uz vakariņām sers Moriss atgriezās mājās. Jau pirms zināmās tikšanās zooloģiskajā dārzā bārmenis ievēroja viņa «neganto sejas izteiksmi». Ikviens no jums apgalvoja, ka

tik satrauktu un noraizējušos seru Morisu kā tajā vakarā sen nebijāt redzējuši. Viņš atteicās iet uz teātri un devās uz kabinetu. Astoņos visi pārējie uz teātri aizgāja. Tā bija?

Tēvocis Bens piekrītoši pamāja.

—  Tieši tā. Kāda vajadzība to visu vēlreiz atgādināt?

—   Tāpēc, ka atkārtošana ir zināšanu māte. Kopā ar Evu Nīlu jūs ap vienpadsmitiem atgriezāties mājās. Bet ap pusdeviņiem bija piezvanījis antikvārs mesjē Veils, lai pastāstītu seram Morisam par savu jauniegūto dārgumu, un pēc tam atnesa tabakdozi viņam. Pirms atgriešanās no teātra taču neviens no jums par tabakdozi nebija dzirdējis. Līdz šim viss atbilst īstenībai?

—   Jā, — tēvocis Bens piekrita.

—   Eva Nīla vispār par tabakdozi neuzzināja, jo atbilstoši jūsu liecībām, kuras man vakar atstāstīja mesjē Gorons, viņa pēc teātra devās taisnā ceļā uz savām mājām. Misters Louzs viņu pavadīja līdz villas durvīm un tur atvadījās.

—   Pagaidiet! — nikni iebrēcās Tobijs. — Ko tas viss nozīmē? Kas tie par mājieniem?

—   Es pareizi atstāstu liecības?

—   Jā. Bet. . .

Tobijs sašutumā vārījās, tomēr saņēma sevi rokās. Žilbinošais gaismas kūlis atkal iešāvās kabinetā, vēl vairāk sakāpinādams nervozo atmosfēru. Pie durvīm klauvēja. Mesjē Votūrs un Dermots piecēlās. Istabā Ienāca trīs cilvēki. Pirmais cēli soļoja Aristīds Gorons. Viņam sekoja uniformu atgādinošā pelēkā vadmalas kleitā tērpta dāma — nepatīkama izskata persona. Drūmā persona nenolaida acu no viņai līdzās ejošās Evas Nīlas, tā demonstrēdama savu modrību. Eva gan neizrādīja nekādu vēlēšanos bēgt. Tikai ieraudzījusi nobružāto koka krēslu, kuru apspīdēja nepielūdzamais gaismas stars, viņa nodrebēja un atrāvās atpakaļ. Sardze tūdaļ sagrāba Evas plecu.

—   Neparko es tanī krēslā vairāk nesēdīšos, — Eva runāja mierīgi, bet Dermots izbijies nojauta, cik daudz iekšēja spēka tas viņai prasīja. — Neparko!

—   Neviens jums to neliek darīt, madame, — teica mesjē Votūrs. — Doktor Kinros, lūdzu, savaldieties!

—   Protams, protams, jums nebūs tajā jāsēd, — mesjē Gorons mierināja. — Mēs nedarīsim jums pāri, dārgā. Varat man ticēt. Tomēr, vai zināt, doktor, es justos daudz labāk, ja būtu pārliecināts, ka nedabūšu no jums pa ausi.

27*

419

Dermots savilka un atlaida dūres.

—   Visdrīzāk jau es pats esmu vainīgs, — viņš rūgtuma pilns teica. — Bet man pat neienāca prātā, ka viena diena, tikai viena diena var visu tā sapostīt.

Eva viņam uzsmaidīja.

—   Vai tad kaut kas ir sapostīts? — viņa jautāja. — Mesjē Gorons apgalvoja, ka jūs esot izdarījis visu, ko solījāt, un ka … nu, ka man gandrīz nekas vairs nedraud.

—   Baidos, ka putniņš sācis dziedāt par atiru, madame, — ierējās mesjē Votūrs.

—   Putniņš sācis dziedāt tieši laikā, — Dermots atcirta.

Kad bākas stars apdzisa, Eva jau bija pilnīgi nomierinājusies. Apsēdusies mesjē Gorona laipni piedāvātajā krēslā, viņa pieklājīgi pamāja ar galvu Helēnai, Dženisai un tēvocim Benam. Uzsmaidīja Tobijam. Pēc tam uzlūkoja Dermotu.

—   Es ne mirkli nešaubījos par jums. Pat tad, kad bija pavisam draņķīgi, kad viņi dauzīja ar dūrēm pa galdu un bļāva: «Atzīsties, slepkava!» — Viņa nevilšus iesmējās. — Es zināju, jūs ne velti lūdzāt mani vārds vārdā atkārtot to, ko jums naktī stāstīju. Jā, pat tad es nešaubījos, lai gan… Vai dieviņ, kā viņi mani pārbaidīja!

—   Jā, — Dermots teica, — tur jau ir tā nelaime.

—   Nelaime?

—   Nūja. Jūs pārāk uzticaties cilvēkiem. Un viņi to zina. Un to izmanto. Man jūs varat uzticēties, bet tas uz lietu neattiecas. — Dermots pārlaida visiem acis. — Tagad es pats sākšu īstu pratināšanu. Baidos, ka daudziem tas nepatiks. Labi, turpināsim. Kur mēs apstājāmies?

18. NODAĻA

Klusumā griezīgi iekrakšķējās kāds krēsls.

—   Turpināsim gan, — mesjē Votūrs norūca.

—   Es īsumā izklāstīju visu, kas notika slepkavības dienā. To paturēt vērā ir svarīgi, jo pie šiem notikumiem nāksies atkārtoti atgriezties. Tātad, — Dermots paskatījās Tobijā, — pēc teātra jūsu kompānija ieradās mājās vienpadsmitos. Savu līgavu jūs atstājāt pie viņas namdurvīm un pievienojāties pārējiem ģimenes locekļiem. Kas notika pēc tam?

Dženisa Louza samulsa.

—   Tētis nonāca lejā, — viņa teica, — un parādīja mums tabakdozi.

—    Labi. Mesjē Gorons man vakar stāstīja, — Dermots turpināja, — ka otrā rītā pēc slepkavības policija savāca šķembas un pēc nedēļas grūta darba ir izdevies to salipināt.

Tobija sejā uzplaiksnīja cerība.

—   Salipināt? — viņš atbalsoja.

—   Tagad gan tā vairs nav neko vērta, — policijas prefekts brīdināja.

Izmeklētājs atkal atvēra rakstāmgalda atvilktni un izņēma no tās sīku priekšmetu. Uzmanīgi, it kā baidīdamies, ka tas viņa rokās varētu sadrupt, vai izkust, mesjē Votūrs to pasniedza Dermotam.

Sers Moriss Louzs, to ieraudzījis, būtu nelaimīgs. Lai gan bākas uguns starā iemirdzējās sīkie briljantiņi, un ahāts ieplaiksnījās rožainā gaismā, tomēr kopumā tabakdoze izskatījās nespodri blāva un netīkami lipīga. Dermots to parādīja Louziem.

—   Tabakdozi salipināja ar īpašu līmi, — viņš paskaidroja. — Juveliera darbs. Tagad to nevar atvērt. Bet jūs to redzējāt pirms sadauzīšanas.

—   Jā, mēs to redzējām, — Tobijs paceltā balsī teica. —Nu un kas par to?

Dermots atdeva tabakdozi mesjē Votūram.

—   Drīz pēc vienpadsmitiem sers Moriss Louzs sapīcis devās uz savu kabinetu otrā stāvā, jo piederīgie neizrādīja sajūsmu par viņa jauno dārgumu. Ffārējie (ja es pareizi sapratu) devās gulēt.

Bet jums, mister Louz, nenāca miegs. Ap vieniem jūs piecēlāties un gājāt zvanīt Evai Nīlai.

Tobijs piekrītoši pamāja un uzmeta paslepu, visai dīvainu skatienu Evai: likās, ka Tobijs ļoti grib viņai kaut ko sacīt, bet neiedrošinās un tāpēc cieš lielas mokas. Viņš berzēja savas ūsiņas, bet Eva nepiegrieza viņam vērību.

Dermots juta Tobija dīdīšanos.

—   Kāpēc jūs zvanījāt Evai? Par ko jūs runājāt?

—   Ko?

—   Es prasu — par ko jus runājāt?

Tobijs atrāva acis no Evas.

—  Vai tad visu var atcerēties? Paga, es atcerējos — mes apspriedām tovakar redzēto lugu.

Eva pasmaidīja ar lūpu kaktiņiem.

—   Luga bija par prostitūciju, — viņa paskaidroja. — Tobijs baidījās, vai tā nav mani šokējusi. Tā bija tēma, kas acīmredzot nelika viņam mieru.

—    Nu vai zini, — Tobijs sagrozījās krēslā, lai saņemtu sevi rokās. — atceries, kad mēs saderinājāmies, es pat tev teicu, ka neesmu tevis cienīgs.Vai tiešām tu spēj apvainoties par to, ko es pilnīgā neprata stāvoklī vakar samuldēju?

Eva neatbildēja.

—   Turpināsim par telefona sarunu, — Dermots piedāvāja.

—  Jūs apspriedāt lugu. Un ko vēl?

—  Ak, Dievs, vai tas tik svarīgi?

—   Pat ļoti.

—   Nu, es kaut ko teicu par paredzamo pikniku. Tas, protams, nenotika. Ak tā, vēl es teicu, ka tēva kolekcijā parādījies jauns grabulis.

—   Bet jūs neteicāt, kas tieši?

—  Nē.

Dermota acis kļuva ļoti vērīgas.

—  Tālāk es tikai pārstāstīšu mesjē Gorona teikto. Pēc telefona sarunas jūs uzkāpāt savā istabā un likāties gulēt. Bija piecas minūtes uz diviem. Uzkāpis otrā stāvā, jūs pamanījāt, ka pa kabineta durvju apakšu spīd gaisma, un sapratāt, ka tēvs vēl atrodas tur. Bet jūs vinu netraucējāt. Tā bija?

—  Jā.

—  Man šķiet, ka parasti sers Moriss tik vēlu nepalika nomodā?

Helēna steidzās atbildēt Tobija vietā:

—   Zināms, ka ne. Pie mums «vēlu» nozīmē jau ap divpadsmitiem, un parasti Moriss tad jau bija gultā.

Dermots piekrītoši pamāja.

—   Jūs pati, lēdij Louza, gan arī piecēlāties ceturksni pēc vieniem. Jūs devāties uz kabinetu pie vīra, lai atgādinātu, ka laiks likties gultā, un pie viena sarātu viņu par tabakdozes pirkšanu. Nepieklauvējot jūs atvērāt durvis.. Dega vienīgi galda lampa. Jūs ieraudzījāt vīru, kas sēdēja pret jums ar muguru. Un, tā kā esat stipri tuvredzīga, nekā dīvaina nemanījāt, iekams nepiegājāt viņam cieši klāt.

Helēnas acis pieplūda asarām.

—   Vai tiešām nepieciešams to visu atgādināt? — viņa jautāja.

—   Dažas detaļas vēl jāprecizē, — Dermots atbildēja.

—  Mēs varam ar klusēšanu apiet traģēdiju. Bet faktus apiet mums nav tiesību.

Tika izsaukta policija. Mis Louza un misters Louzs centas iekļūt misis Nīlas mājā. Viņus aizturēja policists, teikdams, ka jāsagaida komisārs.

Kas notika pa to laiku? Atcerēsimies nepārspējamās Ivetas Latūras liecību. Viņa stāstīja, ka pamodusies, kad ieradusies policija un sākusies jezga. Iveta atstāj savu istabu. Tūdaļ būs viņas liecības nagla! Te jau sāk ost pēc giljotīnas! Jo Iveta redz, ka madame Nīla zogas mājup pēc .slepkavības. Iveta redz, kā viņa atslēdz ar savu atslēgu parādes durvis, klusu, klusu dodas uz guļamistabu visa vienās asinīs un pēc tam vannasistabā mazgā rītakleitu. Laiks — ap pusdiviem.

Izmeklētājs spēji pacēla roku.

—   Vienu minūtīti, lūdzu, — viņš teica un piecēlās. — Lai gan jums ir jauna informācija, es nesaprotu, kāpēc jāatkārto tieši šie notikumi.

—   Jūs nesaprotat?

—  Nesaprotu. Madame Nīla pati apliecināja, ka tā tiešām ir bijis.

—   Jā, pulksten pusdivos, — Dermots precizēja.

—   Kāds tam sakars ar pusdiviem? Paskaidrojiet, kāda tam visam jēga, doktor Kinros!

—  Ar lielāko prieku. — Dermots paņēma no galda tabakdozi, pacilāja to un nolika atpakaļ. Pēc tam ar neslēptu ziņkāri palūkojās Tobijā.

—  Vai jums nav vēlēšanās papildināt savu liecību, mister Louz? Padomājiet!

Tobijs samirkšķināja acis.

—   Man? Nē.

—   Nē? — Dermots pārjautāja. — Jūs negribat atzīties, ka esat melojis kā zirgs? Negribat, lai gan ar to varētu izglābt, kā jūs apgalvojat, karsti mīļoto sievieti?

Istabas otrā galā klusu ieķiķinājās mesjē Gorons. Ar pārmetošu acu skatienu izmeklētājs sauca viņu pie kārtības, bet pats sīkiem solīšiem piegāja cieši klāt Tobijam un demonstratīvi sāka viņu pētīt.

—   Kā tad būs, mesjē? — viņš draudīgi jautāja.

Tobijs, apgāzdams krēslu, pielēca kājās.

—   Meloju kā zirgs? — viņš spiedza.

—   Parunājis pa telefonu ar misis Nīlu, — Dermots nežēlīgi turpināja, — jūs esot devies augšā un ievērojis gaismu, kas pa durvju apakšu spīdēja no tēva kabineta.

Dermota monologu pārtrauca mesjē Gorons.

—   Vakar mēs ar doktoru Kinrosu arī devāmies uz otro stāvu, — klausītājiem paskaidroja policijas prefekts, — lai palūkotos uz kabineta durvīm. Uzmetis durvīm acis, doktors Kinross ļoti izbrīnījās. Es nesapratu, kāpēc. Gadās, ka pašu svarīgāko neievēro. Tagad es beidzot saprotu. Tās durvis, kā jūs visi zināt, ir ļoti pamatīgas un tik smagas, ka tikai ar grūtībām iet ciet, un turklāt tās iestrēgst kabineta paklājā.

Viņš apklusa un ar rokas vēzienu — turp un atpakaļ — demonstrēja durvju atvēršanu un aizvēršanu.

—   Redzēt zem tām gaismu ir absolūti neiespējami. — Pēc pauzes mesjē Gorons piemetināja: — Tie nav vienīgie mesjē Louza meli par notikumiem tajā naktī.

—   Kā tad, — izmeklētājs piekrita. — Šķiet, ir pienācis laiks parunāt arī par kaklarotām.

Atšķirībā no abiem justīcijas lauvām Dermotu Kinrosu neuzjautrināja lamatu aizciršanās troksnis. Iedzinis cilvēku stūrī, viņš par to nespēja priecāties. Taču, atbildot Evas jautājošajam skatienam, viņš piekrītoši pamāja.

—   Vai tas nozīmē, ka brūnos cimdus … — Eva gandrīz kliedza.

—  Jā, — Dermots teica. — Tos bija uzvilcis jūsu līgavainis Tobijs Louzs.

19. NODAĻA

—   Tādas lietas notiek bieži, — Dermots turpināja. — Viņam ir draudzenīte, vārdā Prī Latūra, izmeklētājam tik mīļās Ivetas māsa. Mademoiselle Prī pieprasa dārgas dāvanas. Viņa draud ar skandālu. Bet Tobija alga nav liela. Lai izkļūtu no ķibeles, viņš nolemj no tēva kolekcijas izzagt briljanta kaklarotu.

—   Neticu nevienam jūsu vārdam. — Helēna bija tuvu asarām.

—   Pieņemsim, ka «izzagt» ir mazliet par stipru teikts. Droši vien, tiklīdz jūsu dēls atgūs runas spējas, viņš sacīs, ka nav vēlējies nevienam nodarīt pāri. Viņš tikai gribēja dārglietu nemanāmi apmainīt pret imitāciju, it kā uz laiku aizņemties kaklarotu, lai aizbāztu muti savai draudzenītei līdz brīdim, kad spēs no viņas atpirkties.

Dermots paņēma no rakstāmgalda abas kaklarotas.

—   Viņš pasūtīja precīzu atdarinājumu …

—  Juveliera Pola darbnīcā, — policijas prefekts iejaucās. — Mesjē Pols var apliecināt, ka tieši mesjē Louzs pasūtīja šo imitāciju.

Tobijs klusēja, kā ūdeni mutē ieņēmis. Ne uz vienu neskatīdamies, viņš straujiem soļiem šķērsoja kabinetu. Mesjē Votūrs, baidīdamies, ka viņš taisās laisties lapās, ar stingru uzsaucienu Tobiju apturēja. Taču godājamam misteram Louzam bēgšana nebija ne prātā. Viņš vienīgi vārda tiešā un pārnestā nozīmē vēlējās paslēpt savu seju. Apstājies pie grāmatplaukta, viņš uzgrieza visiem muguru un sastinga kā iemiets.

—  Vakarvakarā, — Dermots pacēla gaisā vienu no kaklarotām, — šo imitāciju Prī izvilka no sava rokdarbu groziņa. Pirms došanās uz Londonu es lūdzu mesjē Goronam, lai paņem to kā lietisku pierādījumu. Nav nekādu šaubu, ka jaunkundzei to dāvinājis Tobijs Louzs.

—   Atklāti runājot, — Eva Nīla piebilda, — mani tas nepārsteidz.

—   Nepārsteidz, madame? — pārjautāja mesjē Gorons.

—   Patiesi nē. Es jau vakar Tobijam jautāju, vai tā ir viņa dāvana Prī. Viņš gan liedzās, bet tajā pašā laikā uzmeta draudzenītei sazvērniecisku skatienu. Prī ir praktiska meiča. Un, kad viņš tēlotā izbrīnā painteresējās, no kurienes viņai šī kaklarota, viņa neatklāja kārtis un veikli viņam piespēlēja. Tikai nesaprotu, kāda jēga dāvināt sievietei neīstas dārglietas?

—  Tur nav ko nesaprast, — paskaidroja Dermots. — īstā kaklarota vairs nebija vajadzīga.

—   Nebija vajadzīga?

—   Nūja. Pēc sera Morisa nāves krietnais jauneklis cerēja norēķināties ar mantojuma palīdzību.

Helēna spalgi iekliedzās.

Mesjē Gorona un mesjē Votūra tieksme pēc teatrāliem efektiem bija gandarīta. Izmeklētājs pat veltīja Helēnai žilbinošu smaidu. Bet pārējie gan nekādu sajūsmu neizrādīja. Bendžamins Filipss mierinoši satvēra māsas rokas. Dermota balss skaņa līdzinājās rīkstes cirtieniem.

—   Viņš nevarēja iedomāties, ka tēva atstātais mantojums būs tik niecīgs, — Dermots teica.

—   Tas viņu satrieca, vai ne? — mesjē Gorons vaicāja.

—   Protams. Kā liecina mademoiselle Prī, tieēi dienu pirms slepkavības viņa sarīkojusi savam mīļākajam pamatīgu traci, jo tikko bija uzzinājusi par viņa saderināšanos ar Evu Nīlu. Viņa pat draudējusi, ka iesniegs tiesā prasību «par solījuma laušanu viņu precēt». Par pārējo būtu parūpējusies mīļā māsiņa Iveta, kas jau tā baidīja nabaga džentlmeni ar skandālu Huksona bankā. Mesjē Gorons neatteiksies apliecināt, ka Prī ir godīga meiča. Un tā nu Tobijs Louzs nolēma, ka kaklarota palīdzēs viņam izkļūt no kutelīgās situācijas.

Pats par sevi saprotams, īstā kaklarota, kuras vērtība ir simt tūkstoši franku. Viņš pasūtīja imitāciju, taču vilcinājās to apmainīt.

—   Kāpēc vilcinājās? — Eva rāmi pajautāja.

—   Zināt, — Dermots atbildēja, — viņam tomēr ir sirdsapziņa.

Tobijs joprojām blenza uz plauktiem.

—   Beidzot viņš tomēr nolēma apmainīt. Varbūt viņu iespaidoja Sova luga, varbūt kāds cits iemesls — to lai pasaka viņš pats.

Vienos naktī viņš piezvanīja līgavai un sarunas laikā sevi pārliecināja (domāju, ka nekļūdos), ka visa viņa dzīves laime ir atkarīga no tā, vai viņam izdosies izzagt kaklarotu un tādā veidā tikt vaļā no Prī Latūras. Viņu vadīja patiesas jūtas. Viņš nedomāja, ka dara ko sliktu. Viņš ticēja, ka tā ir vienīgā izeja. Lēdijas un džentlmeņi, es to saku bez vismazākās ironijas.

Dermots, joprojām stāvēdams līdzās izmeklētāja galdam, ieturēja pauzi.

—   Viss ir ļoti vienkārši. Tobijs zināja, ka tēvs nekad tik ilgi nav nomodā, kabinets būs tumšs un kluss. Vajag tikai atvērt durvis, izņemt kaklarotu no kreisās puses vitrīnas, nolikt tās vietā imitāciju un klusītēm pazust.

Tā nu piecas minūtes pāri vieniem viņš ķērās pie sava plāna izpildes. Labāko detektīvu romānu tradīcijās viņš uzvilka brūnos cimdus, kas mājā tika lietoti visādu netīru darbu veikšanai. Kabatā viņam atradās neīstā kaklarota. Viņš klusu uzkāpa pa trepēm. Tā kā nekādu gaismu caur durvju apakšu viņš redzēt nevarēja, nolēma, ka kabinetā vairs neviena nav. Bet, kā jau mēs daudzkārt esam dzirdējuši, seru Morisu Louzu apmānīt nevajadzēja.

—   Helēna, tikai mieru! — tēvocis Bens nomurmināja, stingrāk satverdams māsas roku.

Helēna ar asu kustību atbrīvojās.

—  Vai tikai jūs netaisāties apvainot manu dēlu tēva slepkavībā?

Beidzot sāka runāt Tobijs. Viņš stāvēja kaktā, kur pats sevi bija ielicis, un bākas nepielūdzamā gaisma apspīdēja plikumu viņa matos. Viņš caur pieri atskatījās. Tad, acīmredzot nolēmis, ka pārējie sāk aizrunāties nezin kur, ka tas ir par daudz, viņš, neticēdams savām ausīm, izmocīja:

—   Slepkavībā?

—   Tā gan, jaunekli, — mesjē Gorons apstiprinaja.

—   Kas vēl nebūs! — Tobija balss kļuva agresīva. Viņš izstiepa abas rokas, it kā vēlēdamies atgrūst no sevis mesjē •Goronu. — Jūs tiešām iedrošināties domāt, ka es nogalināju tēvu?

—   Un kāpēc gan ne? — Dermots jautāja.

—   Kāpēc gan ne? Nogalināt savu tēvu? — Tobijs bija tā apstulbināts, ka nezināja, kā reaģēt uz šiem šausmīgajiem apvainojumiem. Viņš sāka runāt par ko citu: — Par tiem sasodītajiem brūnajiem cimdiem neviens pat neiepīkstējās. Eva man neko agrāk par tiem nesacīja, un tikai vakarvakarā pēkšņi tie uzpeldēja Prī istabelē. Es biju satriekts! Un es jau tūdaļ jums teicu, ka brūnajiem cimdiem nav nekāda sakara ar tētiņa nāvi un vispār ne ar kādu nāvi. Ak, Dievs, kā jūs nesaprotat? Tēvs jau bija noslepkavots, kad es tur iegāju!

—   Viss ir skaidrs! — Dermots tā uzblieza ar dūri pa galdu, ka klātesošie salēcās. Tobijs satraucās vēl vairāk.

—   Ko nozīmē — viss ir skaidrs?

—   Neko. Tātad jūs bijāt uzvilcis brūnos cimdus?

—   M-m … es.

—   Un, iegājis kabinetā, lai aplaupītu tēvu, jūs ieraudzījāt, ka viņš ir miris?

Tobijs par soli atkāpās.

—   Kāpēc «aplaupīt»? Jūs pats piekritāt, ka tas ir par stipru teikts. Bet kā citādi es vayēju izkulties no nelaimes, nenodarot nevienam ļaunu?

—   Vai zini, Tobij, — Eva ar godbijīgām šausmām balsī teica, — tu patiešām esi kolosāls!

—  Varbūt atmetīsim ētiskos apsvērumus, — Dermots lika priekšā. — Labāk stāstiet visu pēc kārtas!

Tobijs drebēja kā apšu lapa. Viņš vairs nespēja valdīties, sviedri plūda aumaļām.

—   Ko tur lai vēl stāsta. Jums jau tā izdevies apliet mani ar samazgām mātes un māsas klātbūtnē. Tad jau tiešām labāk pašam sevi piebeigt. Jā, tā viss notika. Es uzkāpu otrā stāvā tūlīt pēc sarunas ar Evu. Mājā valdīja klusums. Imitācija bija mana halāta kabatā. Es atvēru durvis. Un redzēju, ka deg galda lampa un nabaga tētiņš sēd pret mani ar muguru.

Tas bija viss, ko es saskatīju. Es redzu tikpat slikti kā māte. Jūs to zināt. — Viņš pielika roku pie acīm un samirkšķināja. — Labi, lai paliek. Man vajadzētu valkāt brilles. Bankā es tās vienmēr uzlieku. Nu un tā es nepamanīju, ka viņš jau ir pagalam.

Vispirms es gribēju aizvērt durvis un pazust. Bet tad padomāju — kāpēc ne? Zināt, tā mēdz notikt. Visu laiku atliec un atliec. Un beigu beigās saproti — ja iecerēto neizdarīsi, zaudēsi prātu.

Un tā nu es nodomāju — kāpēc ne? Tētiņš slikti dzird un ir aizrāvies ar savu tabakdozi. Kaklarota atrodas turpat pa kreisi no durvīm. Man atliek tikai pastiept roku, to apmainīt, — un kam rastos kādas aizdomas? Pēc tam varēšu mierīgi aizmigt un nedomāt par to Arābu ielas nekrietneli. Tā nu gāju iekšā. Durvis veras bez trokšņa. Es paņēmu kaklarotu. Un pēkšņi…

Tobijs apklusa.

Gaismas kūlis atkal iešāvās istabā, bet neviens tam nepiegrieza vērību. Tobijs runāja ar tik izmisīgu aizrautību, ka visi nespēja novērst no viņa acis.

—   Es biju aizķēris mūzikas kasti, un tā nokrita zemē, — teica Tobijs un atkal apklusa, nespēdams atrast īstos vārdus. — Tā ir liela un smaga, uz ritentiņiem. Stāv plauktā blakus kaklarotai. Es to nevilšus aizķēru ar roku, un tā nokrita zemē ar tādu troksni, ka pat mirušam vajadzēja uzmosties. Nabaga tētiņš gan bija pakurls, bet tādu troksni viņam vajadzēja sadzirdēt.

Tas vēl nebija viss. Pēkšņi kaste sāka izdot drebelīgas skaņas, kas pārtapa «Džona Brauna» melodijā. Nakts klusumā tā skanēja kā milzīgs koris, un es stāvēju turpat ar kaklarotu rokā. Palūkojos uz nabaga tētiņu. Bet viņš pat nepakustējās.

Tobijs ievilka elpu.

—   Tad es pagājos uz viņa pusi. Un ieraudzīju … Jūs jau zināt, ko es ieraudzīju. Es iededzu lustru. Bet tāpat jau viss bija skaidrs. Joprojām turēju rokā kaklarotu. Tad laikam tā ari sasmērējās, lai gan cimdi palika tīri. Tēvs it kā mierīgi gulēja, tikai galva bija sakropļota. Un visu laiku tā nolādētā kaste spēlēja «Džonu Braunu».

Vajadzēja to apklusināt. Iespēru tai ar kāju un uzcēlu atpakaļ plauktā. Pēkšņi sapratu, ka vairs nevaru apmainīt kaklarotu. Domāju, ka tēvu nobendējis laupītājs. Tātad būs policija. Un, ja es aiznesīšu kaklarotu, kas maksā simttūkstoš franku, un, ja policija to uzzinās, un pēc tam atradīs imitāciju …

Es nonācu izmisumā. Manā vietā katrs būtu izmisis. Palūkojos apkārt un ieraudzīju biguli, kas mierīgi karājās starp pārējiem kamīna piederumiem. Paņēmu to rokā. Tam bija pielipuši asiņaini mati. Pakāru to vietā. Ar to man beidzot pietika. Kaut tik ātrāk varētu tikt projām! Mēģināju novietot atpakaļ kaklarotu, bet tā noslīdēja zemē. Tur to arī atstāju. Tiesa, man pietika prāta nodzēst lustru. Citādi izskatītos kaut kā pārāk nepieklājīgi…

Tobijs apklusa.

Šķita, ka mesjē Votūra kabinets pildās ar nelaimi vēstošiem rēgiem.

Dermots Kinross vēroja Tobiju ar dalītām jūtām: viņš tikko valdīja smieklus, bet reizē arī apbrīnoja godprātīgo džentlmeni.

—   Un jūs nevienam neko neteicāt? — viņš vaicāja.

—   Nē.

—   Kāpēc?

—  Mani… mani varēja saprast nepareizi. Apšaubīt manus patiesos nolūkus.

—   Skaidrs. Tāpat kā tika apšaubīti Evas Nīlas patiesie nolūki, kad viņa stāstīja savu versiju. Būsim godīgi — kā jūs varat gaidīt, lai mēs jums noticētu?

—   Lūdzu, nerunājiet tā! — Tobijs ievaimanājās. — Kā es varēju zināt, ka kāds mani vēro caur to sasodīto pretējās mājas logu? — Viņš palūkojās Evā. — Viņa taču apzvērēja, ka neko nav redzējusi. Jūs visi dzirdējāt! Līdz vakarvakaram neviens pat nepieminēja tos nelaimīgos brūnos cimdus!

—   Un jūs līdz pat šim brīdim hoklusējāt savus varoņdarbus, lai gan no tā bija atkarīgs jūsu līgavas liktenis?

Tobijs apjucis blenza Dermotā.

—   Nesaprotu, ko jūs runājat.

—   Nesaprotat? Labi, paskaidrošu. Tātad tūlīt pēc telefona sarunas ar Evu Nīlu jūs iegājāt tēva kabinetā un atradāt vinu nogalinātu?

—   Jā.

—   Iznāk, ja slepkava ir viņa, tad šausmu darbs tika izdarīts līdz vieniem. Jo vienos viņa jau ir savā istabā un mierīgi sarunājas ar jums pa telefonu, vai ne?

—   Jā.

—  Viņa pec nozieguma izdarīšanas vienos ir atgriezusies mājās. Kāpēc tad viņa vēlreiz iziet ārā un pusdivos atkal nāk atpakaļ visa vienāš asinīs?

Tobijs kā sausumā izsviesta zivs plātīja muti.

—   Zināt, gali ar galiem neiet kopā. — Dermota balss bija maldinoši rāma. — Vai nu viens, vai otrs. Atcerēsimies bildi, ko tik spilgti uzgleznoja Iveta: ak, noziedzniece, kas pusdivos slepus atslēdz durvis un iezogas mājā šausmīgā izskatā, lai steigšus, steigšus nomazgātu asiņainā darba pēdas, te nu patiešām jāsaka — laba daudz nevajag. Jūs taču negribat likt manīt, ka pēc sera Morisa Louza noslepkavošanas pusstundu vēlāk viņa izdarīja vēl vienu slepkavību? Jo tad jau, atgriezusies pēc pirmā nozieguma, viņa visticamāk saveda sevi kārtībā, pirms vēlreiz doties ārā no mājas?

Dermots, sakrustojis rokas uz krūtīm, nevērīgi apsēdās uz izmeklētāja rakstāmgalda malas.

—   Jūs man piekrītat, mesjē Votūr? — viņš jautāja.

Helēna Louza atbrīvojās no brāļa sargājošās rokas.

—   No tām jūsu gudrībām es neko nesaprotu. Mani interesē vienīgi mans dēls un vairāk nekas.

—   Tā nu gan nevar, — Dženisa pārtrauca māti. — Ja Tobijs tiešām ir pinies ar to Arābu ielas freileni un turklāt rīkojies tā, kā viņš nupat te klāstīja, tad, manuprāt, mēs pret Evu esam izturējušies vienkārši briesmīgi.

—   Dženisa, nomierinies! Tu taču pati saki: ja viņš tā ir rīkojies …

—   Māt, bet viņš pats atzinās!

—   Iespējams, ka viņam bija iemesls to darīt! Kaut es patiesi cienu Evu un no visas sirds ceru, ka viņa spēs izkulties no nepatikšanām, daudz vairāk esmu norūpējusies par ko citu. Doktor Kinros, vai Tobijs stāstīja patiesību?

—   To nu gan, — Dermots apstiprināja.

—   Viņš nenogalināja nabaga Morisu?

—   Protams, ne.

—  Tomēr kāds taču nogalināja, — tēvocis Bens domīgi piezīmēja.

—   Jā, kāds nogalināja, — piekrita Dermots. — Drīz mēs to uzzināsim.

Vienīgā, kas visu šo laiku neteica ne vārda, bija Eva. Bākas uguns zīmēja uz sienām spokainas, dejojošas ēnas, un Eva stingi raudzījās uz savu kurpju purngaliem. Tikai vienā Tobija grēksūdzes brīdī viņa, it kā ko atcerēdamās, sažņaudza krēsla rokturus. Zem acīm viņai bija tumši loki, uz virslūpas balta svītra no ciešā sakodiena. Sevī ieklausīdamās, viņa šūpoja galvu. Beidzot viņa pacēla acis un satikās ar Dermota vērīgo skatienu.

—  Man liekas, ka es beidzot atcerējos, — viņa samulsusi teica, — to, ko jūs lūdzāt man atcerēties.

—   Es gribēju jums paskaidrot. Un atvainoties.

—    Nē, — Eva sacīja. — Nē un vēlreiz nē! Tagad es saprotu, kāpēc šodienas liecība sagādāja man tik daudz nepatikšanu.

—   Mani visu laiku pārtrauc! — Dženisa saniknota sauca.

—   Bet es neko nesaprotu! Kāds ir šīs mīklas atminējums?

—  Atminējums, — Dermots teica, — ir slepkavas vārds.

—   Ah! — teatrāli noelsās mesjē Gorons.

Eva uzmanīgi pētīja blāvi spīdošo imperatora tabakdozi, kas atradās uz galda līdzās Dermota rokai.

—   Deviņas dienas mani mocīja lietuvēns, — viņa teica.

—   Brūnie cimdi. Es ne par ko citu pat domāt nespēju. Pēkšņi izrādās, ka tie bijuši rokās Tobijam. Tik vien!

—   Pateicos, — caur zobiem norūca pieminētais goda vīrs.

—   Es neironizēju. Es to saku pilnā nopietnībā. Ja kaut kāda doma tevī iesēžas, citas lietas aizmirsti, un notiekas, ka par to vienu esi ar mieru galvu likt ķīlā. Lai gan veltīgi. Domā, ka tikai tā var būt, bet izrādās — nekā tamlīdzīga. Vienīgi galēja noguruma brīdī, kad apziņa atslēdzas, pēkšņi atceries to, kas patiešām bijis.

Helēnas balss kļuva griezīga.

—  Tā gan, mīļā! — viņa iekliedzās. — Varbūt tas viss ir ļoti psiholoģiski un Freida garā un tamlīdzīgi, bet, Dieva dēļ, pasakiet skaidri — par ko jūs spriedelējat?

—   Par tabakdozi, — Eva atbildēja.

—   Kāds tam sakars ar tabakdozi?

—   Slepkava to sadauzīja. Policija uz karstām pēdām savāca lauskas un atkal salipināja. Zināt, es to tikai tagad pirmo reizi dzīvē ieraudzīju.

—   Bet! … — galīgi apjukusi Dženisa mēģināja ko teikt.

—  Jūs labāk paskatieties uz tabakdozi, — Dermots lika priekšā. — Tā ir pavisam maza. Tikai mazliet vairāk par divām collām diametrā, kā rakstīts sera Morisa piezīmēs. Un kam tā līdzinās pat no neliela attāluma? Pēc formas visīstākais pulkstenis. Vai jūs visi, kad sers Moriss jums to parādīja, pirmā mirklī nedomājāt, ka tas ir pulkstenis?

—   Jā, — tēvocis Bens piekrita. — Bet…

—   Sis priekšmets taču nemaz neizskatās kā tabakdoze, vai ne?

—   Neizskatās gan.

—   Līdz slepkavībai neviens no jums to neparādīja vai vismaz neaprakstīja tās izskatu Evai Nīlai?

—   Domāju, ka neviens.

—  Tad kā gan viņa varēja no piecdesmit pēdu attāluma redzēt, ka tā ir tabakdoze?

Eva aizvēra acis.

Mesjē Gorons un izmeklētājs saskatījās.

—   Te slēpjas atminējums, — Dermots turpināja. — Nu, un vēl prasme iedvesmot.

—   Iedvesmot! — Helēna gandrīz spiedza.

—   Slepkava ir visai gudrs cilvēks. Viņš izstrādāja precīzu sera Morisa Louza nogalināšanas plānu, kurā Eva Nīla bija paredzēta otra upura lomā, — plānu, kas nodrošināja viņam neapgāžamu alibi. Un viņam būtu gandrīz izdevies izsprukt sveikā. Jūs gribat zināt, kas ir slepkava?

Dermots pameta galdu un, piegājis durvīm, atvēra tās bākas uguns ņirbīgajā gaismā.

—   Viņš ir tik pārlieku egocentrisks, ka, neraugoties uz mūsu protestiem, kategoriski vēlējās pats šeit ierasties un sniegt liecību. Ienāciet, mans draugs! Laipni lūdzam.

Mironīgi baltais gaismas stars krita tieši Neda Etvuda bālajā sejā.

20. NODAĻA

Pēc nedējas siltā krēslas stundā Dženisa Louza klāstīja savas pārdomas par notikušo.

—   Tātad slepkavības nevainojamais liecinieks, uz kura lūpām bija klusēšanas zīmogs, jo viņš nedrīkstēja kompromitēt dāmu, pats ir tas slepkava? Tas nu tiešām līdz šim nebija dzirdēts, vai ne?

—   Neds Etvuds arī tā domāja, — Dermots apliecināja. — Viņš izpētīja 1840. gadā notikušo lorda Viljama Rasela tiesas procesu un apgrieza to kājām gaisā. Viņa mērķis, kā jau teicu, bija nodrošināt sev alibi. Par alibi vajadzēja kļūt Evai. Turklāt pie viena viņa būtu arī ticama lieciniece, īpaši tāpēc, ka viņa tiktu uzskatīta par Nedam nelabvēlīgu liecinieci.

Eva nodrebēja. Dermots turpināja:

—   Es vēl atgriezīšos pie viņa plāna sākotnējās ieceres. Bet viņš, protams, nevarēja paredzēt, ka pēkšņi šajā lietā iepiņķēsies Tobijs Louzs brūnajos cimdos, tādā kārtā nodrošinādams viņam gan liecinieku, gan upuri. Ieraudzījis Tobiju kabinetā, Neds Etvuds no neticamās veiksmes gandrīz iekliedzās aiz priekiem. Bet tāpat viņš arī nevarēja paredzēt, ka novelsies pa trepēm un dabūs smadzeņu satricinājumu, kas galu galā arī sagrāva smalki izstrādāto plānu. Tādi negaidīti cinīši parasti apgāž vezumu.

—   Stāstiet visu, — Eva lūdza, — visu līci/, pēdējam sīkumam.

Visi gaidās saspringa. Eva, Dermots, Dženisa un tēvocis Bens dzēra tēju villas «Miramara» dārzā augstā žoga un kastaņu paēnā. Vareno koku lapotnēs jau varēja samanīt rudens otas pieskārienus.

(«Rudens, rudens,» domāja Dermots Kinross, «un rit man jāatgriežas Londonā.»)

—   Labi. Es jau pats gribu visu izstāstīt. Visu aizvadīto nedēļu Gorons, Votūrs un es centāmies aizrakties līdz nozieguma saknēm.

Palūkojies Evas raižpilnajā sejā, viņš lamāja sevi par to, ko viņai nāksies dzirdēt.

—  Jūs klusējāt kā kaps, — tēvocis Bens ņurdēja. Un, pārmākdams kautrību, ziņkāri iejautājās: — Es tomēr nekādi nespēju aptvert, kāpēc viņam vajadzēja nogalināt Morisu.

—   Es arī nesaprotu, — Eva teica. — Kāpēc? Viņi taču nebija pat pazīstami.

—  Viņš domāja, ka nav pazīstami.

—   Kā tā — domāja?

Dermots atslīga pītajā krēslā un aizkūpināja cigareti. Rievas viņa sejā pārliekās koncentrēšanās dēļ kļuva vēl dziļākas. Uzsmaidīdams Evai, viņš centās nomierināties.

—   Es vēlētos, lai jūs atsauktu atmiņā šo to no tā, ko mums izdevās noskaidrot. Tolaik, kad jūs vēl bijāt Etvuda sieva, — viņš redzēja, ka Eva riebumā sarāvās, — jūs taču vēl nepazināties ar Louziem?

—  Jā, nepazināmies.

—   Bet jūsu skatieni reižu reizēm kavējās pie ģimenes tēva, vai ne?

—   Tas tiesa.

—   Un vienmēr, kad viņš sastapa uz ielas jūs un Etvudu, viņa acīs pavīdēja neslēpta interese. Lieta tā, ka sers Moriss centās atcerēties, kur viņš agrāk ir redzējis Nedu Etvudu.

Eva krēslā izslējās. Viņas galvā uzplaiksnīja negaidīti, pēkšņi minējumi. Bet Dermots jau visu bija atminējis.

—   Un reiz, kad jūs jau bijāt Tobija Louza līgava, sers Moriss mēģināja jūs delikāti iztaujāt par Nedu Etvudu; viņš kautrīgi krekšķināja, dīvaini raudzījās jūsos un pēkšņi pārtrauca iztaujāšanu. Atceraties? Nu, bet jūs pati, kas bijāt precējusies ar Etvudu. Ko jūs par viņu zināt? Vai viņš jums stāstīja, no kurienes nāk, par savu agrāko dzīvi?

433

Eva norija siekalas.

28-1180

—   Neko! Savādi, tieši to es pārmetu viņam tajā … tajā slepkavības naktī.

Dermots palūkojās uz Dženisu, kura, negaidītas nojautas pārņemta, sēdēja kā zibens ķerta.

—   Mīļā meitenīt, jūs man stāstījāt, ka jūsu tēvs ļoti slikti iegaumējis sejas. Līdz kādā brīdī viņa atmiņā kaut kas uzplaiksnījās, un viņš parasti atcerējās, kur šo cilvēku agrāk sastapis. Savulaik, pētīdams Anglijas cietumus, viņš iepazina ļoti daudzus noziedzniekus. Mēs nekad neuzzināsim, kad tieši viņa atmiņā iznira Neds Etvuds. Bet viņš pavisam noteikti zināja, ka Etvuds ir izbēdzis arestants, kas notiesāts uz pieciem gadiem par divsievību.

—   Divsievību? — Eva iekliedzās.

Bet viņa nesāka protestēt. Viņai šķita, ka redz, kā Neds vieglā solī šķērso rasoto mauriņu un viņa sejā plaiksnās mūžīgais pārākuma pilnais smīns.

—   Tipisks siržu lauzējs, — Dermots turpināja. — Sievietes viņa tīklos krīt kā mušas. Mētājas pa kontinentu tālāk no Anglijas. Ar dažādiem sīkiem darījumiem kaut kā pelna naudu vai arī aizņemas no … — Dermots aprāvās. — Tā nu, kā redzat, aina pamazām kļūst skaidrāka.

Jūs ar Etvudu izšķiraties. Taisnību sakot, likuma priekšā jūs nemaz neesat bijusi viņa sieva. Un viņa uzvārds nav Etvuds. Par to viegli pārliecināties. Pēc jūsu tā saucamās šķiršanās viņš aizbrauc uz Savienotajām Valstīm. Pirms tam apgalvo, ka dabūs jūs atpakaļ, un patiesi cer to panākt. Bet jūs kļūstat par Tobija Louza līgavu. Sers Moriss bija sajūsmā. Neizsakāmā sajūsmā. Un gribēja, lai nekas, pilnīgi nekas nestāvētu ceļā šīm laulībām. Es ceru, ka Dženisa un tēvocis Bens man piedos, ja teikšu, ka galvenais iemesls bija Evas…

—  Jā, — tēvocis Bens pikti noteica, sūkādams pīpi. Un piebilda: — Personīgi es vienmēr esmu turējis Evas kanti.

Dženisa pameta acis uz Evu.

—   Mēs esam šausmīgi ar jums apgājušies, — viņa teica. — Man pat prātā nevarēja ienākt, ka mūsu Tobijs ir tāds egoistisks sivēns. Kaut arī viņš ir mans brālis, draņķis tik un tā. Bet par jums gan es nekad nedomāju slikti …

—   Arī tad, — Dermots viņai uzsmaidīja, — kad vaicajat, vai Eva nav sēdējusi cietumā?

Dženisa parādīja viņam mēli.

—  Tomēr tieši jūs ielīkāt mums rokās atslēgu, — Dermots turpināja. — īstenībā jūs atklājāt mums visu ar savu

leģendu par kaut kādu Finisteru vai Makkonklinu. Vēsture atkārtojas. Un jūs neesat vainīga, ja kaut ko sapratāt nepareizi. Domāju visi jūs zinājāt (vai ne?), ka Neds Etvuds ir atgriezies Labandeletā un apmeties «Pilī».

Sers Moriss devās ikvakara pastaigā. Kurp viņš dodas? Uz «Pils» bāru. Un ko, kā mēs jau sen zinām, viņš tur sastop? Nedu Etvudu, kas, visiem dzirdot, plātās, ka dabūs atpakaļ sievu, pat ja nāksies par viņu šo to atklāt sabiedrībai.

Atcerieties, Dženisa, jums bija aizdomas, ka tēvs ir ticies un sarunājies ar Etvudu. Tā bija. Sers Moriss viņam teica: «Lūdzu, iznāciet ārā uz pāris vārdiem!» Etvudam ne prātā neienāca, par ko būs saruna. Viņš piekrita. Un varat iedomāties, kāds ārprātīgs niknums viņu pārņēma, kad uzzināja, ka vecais džentlmenis ir lietas kursā par visu viņa pagātni.

Viņi devās uz zooloģisko dārzu. Sers Moriss trīcošā balsī teica viņam to pašu, ko savulaik Finisteram. Vai atceraties?

Dženisa pamāja.

—   «Dodu jums divdesmit četras stundas laika, lai jūs pazustu,» — viņa mēģināja citēt. — «Kad šis laiks būs pagājis, visas ziņas par jums, par jūsu jauno dzīvi, tas, kur jūs var atrast, jūsu tagadējais vārds — viss kļūs zināms Skotlendjardā».

—   Tas bija kā zibens no skaidrām debesīm, — Dermots tcica. — Etvudam zuda cerība atgūt Evu, bet viņš bija sev iestāstījis, ka to noteikti izdarīs. Un tagad — ardievu, jaukā dzīve. Priekšā — atkal cietums. Ja varat iedomāties, kā viņš tur starp plēsīgo zvēru krātiņiem plosījās, nebūs grūti nojaust arī to, kas notika viņa dvēselē. Tāda briesmīga netaisnība: viņu — viņu! — iebāzt atpakaļ krātiņā. Ja vien…

Viņš tiešām agrāk nebija pazīstams ar seru Morisu, bet labi orientējās villas «Sveiciens» dzīves kārtībā. Neaizmirstiet, ka viņš pietiekami ilgi dzīvoja ielas pretējā namā un daudzreiz pa logu vēroja, kā sers Moriss līdz vēlai stundai uzturas savā kabinetā, kad pārējie ģimenes locekļi jau devušies gulēt. Viņš pazina kabineta iekārtojumu, tāpēc, ka vasaras sutoņā vecais kungs turēja logus vaļā. Viņš zināja, kur sēd sers Moriss, kur ir durvis, kur — kamīna piederumi. Un — tiešām reta veiksme! — viņš bija saglabājis Evas ārdurvju atslēgu, kas, kā zināt, der arī jūsu villas durvīm.

Bendžamins Filipss ar pīpes kātu domīgi pakasīja pieri.

28*

435

—   Nu re. Tas visu pierāda, vai ne?

—   Nav ne mazāko šaubu. — Dermots aprāvās. — Tālāko būs nepatīkami klausīties. Vai man turpināt?

—   Runājiet! — Eva uzstāja.

—   Viņš nolēma uz visiem laikiem aizbāzt seram Morisam muti. Viņš pareizi izsecināja, ka, iekams neatstās pilsētu, vecais kungs nevienam neko neteiks. Tomēr katram gadījumam vajadzēja nodrošināties ar nevainojamu alibi. Un ar sava asā, negantā prāta palīdzību desmit minūšu laikā viņš izdomāja, kā šādu alibi iegūt. Tagad jau arī mēs zinām, kādu plānu viņš izstrādāja.

Viņš bija iegaumējis visu ģimenes locekļu ierašas. Viņš slapstījās Eņģeļu ielas žogu paēnā un redzēja, kā jūs atgriezāties no teātra. Eva devās uz savu māju, jūs — uz savējo. Viņš pacietīgi gaidīja, kamēr jūs visi aizgājāt gulēt, logos nodzisa gaisma, izņemot divus augšstāvā. Tas, ka kabineta logi bija atvērti, iederējās viņa plānā.

Nobālusī Dženisa tomēr nespēja apvaldīt ziņkāri:

—   Bet ja nu pēkšņi viņu kāds būtu pamanījis no ielas pretējās puses mājām?

—   Tieši kuru jūs domājat? — Dermots vaicāja.

—   Sapratu, — Eva teica. — Mani logi ir cieši aizvilkti. Bet pārējās villās tagad, kad sezona beigusies, neviena nav.

—   Jā, — Dermots apstiprināja. — To teica arī Gorons. Taču atgriezīsimies pie izdomas bagātā mistera Etvuda. Viņš bija gatavs darboties. Viņš atslēdza ar Evas atslēgu jūsu mājas durvis .. .

—   Cikos?

—   Apmēram bez divdesmit minūtēm vienos.

Dermota cigarete bija izdegusi. Viņš nosvieda izsmēķi zemē un izburzīja to ar kāju.

—   Domāju, ka viņam bija līdzi kāds ierocis, bez trokšņa, ierocis tam gadījumam, ja kamīna piederumu vidū neatradīsies kas piemērotāks. Bet tur bija bigulis. No tā, ko viņš teica Evai, var secināt, ka viņš zināja par sera Morisa vājdzirdību. Viņš atvēra durvis, paķēra biguli un no mugurpuses piezagās savam upurim. Vecais kungs bija iegrimis jauniegūtā dārguma aplūkošanā. Uz galda atradās bloknots, kurā lieliem burtiem bija ierakstīts: «Pulkstenim līdzīga tabakdoze.»

Slepkava pacēla roku un blieza. Pēc pirmā sitiena viņš kļuva zvērīgs.

Eva, kas tik labi pazina Nedu Etvudu, varēja iedomāties, kā tas notika.

—  Viens no sitieniem, iespējams, nejauši, bet visdrīzāk tīši trāpīja dārgajai tabakdozei. Etvuds droši vien painteresējās, ko tad viņš ir sadauzījis. Uz asinīm aptraipītās bloknota lapas viņš izlasīja: «.. . tabakdoze.» Kā turpmāk redzēsim, šis vārds iespiedās viņam atmiņā. Bet tagad nāks pats galvenais.

Dermots pagriezās pret Evu.

—   Kādā uzvalkā bija ģērbies Etvuds?

—  Tumšā. No uzkārstas drēbes. Es nezinu, kā šis materiāls saucas.

—   Tā lūk! — Dermots piekrītoši pamāja. — Tā tas notika. Brīdī, kad viņš sadauzija tabakdozi, sīka tās šķembiņa pielipa uzvalkam. Etvuds to nepamanīja. Un vēlāk, kad viņš mēģināja jūs apskaut, tā iepinās jūsu rītakleitas mežģīnēs.

Jūs arī to nepamanījāt. Jūs neko par to nezinājāt un tāpēc bijāt pat gatava apzvērēt, ka to tur kāds nelabvēlis ir tīšām iepinis. Bet īstenībā viss bija pavisam vienkārši. Tā tas notika, — viņš uzlūkoja Dženisu un tēvoci Benu. — Ceru, ka nu šis nelaimīgais ahāta gabaliņš jums vairs neliksies tik noslēpumains.

Taču es pārāk steidzos. Un stāstu visu tā, kā tas patiešām notika, nevis tā, kā man sākumā likās. Jo, kad Gorons man izklāstīja savu versiju, es nodomāju, ka slepkava visdrīzāk jāmeklē ģimenes locekļu vidū. Liļdzu, nedusmojieties uz mani, jūs jau arī paši tā domājāt.

Tiesa, mani mulsināja daži sīkumi jau Evas pirmajā stāstījumā villā «Sveiciens», kad viņu iztaujāja mesjē Gorons. Bet tikai nesen, kad viņa līdz nāvei nogurusi Ruso tētiņa kafejnīcā, ēdot omleti, man atkārtoja stāstu par tās nakts piedzīvojumiem, mulsās aizdomas pārvērtās pārliecībā, ka īstais noziedznieks ir pavisam cits. Tagad jau arī jūs to zināt.

Eva atkal nodrebēja.

—   Kā nu ne, — viņa teica. — Man tas ir skaidrāks par skaidru.

—   Lai arī pārējiem tas kļūtu tikpat skaidrs, mēģināsim vēlreiz restaurēt notikušo. Etvuds ieradās pie jums bez ceturkšņa vienos, atvērdams durvis ar patiesi zelta vērto atslēgu …

—   Viņa acis bija stiklainas, — Eva iekliedzās. — Es vēl nodomāju, ka viņš ir piedzēries. Un vispār izturas kaut kā neparasti — likās, tūlīt sāks raudāt. Tādu Nedu es redzēju pirmoreiz. Bet viņš nebija piedzēries, ne uz to pusi.

—    Nebija gan, — Dermots apliecināja. — Viņš vienkārši tikko kā bija nogalējis cilvēku. Nogalināt cilvēku, turklāt ar iepriekšēju nodomu — tas pat uz tādu kā Neds Etvuds atstāj graujošu iespaidu. Viņš izslīdēja no villas «Sveiciens», aizsteidzās uz Kazino bulvāri, pabumbulēja tur kādu laiciņu un pēc tam it kā pirmo reizi tajā vakarā iegriezās Eņģeļu ielā. Viņš bija sagatavojies nodrošināt sev alibi.

Bet es atkal sevi apsteidzu. Atcerieties — viņš ielauzās jūsu guļamistabā. Izgudrēm sāka runāt par Louziem un pievērsa jūsu uzmanību vecajam kungam, kas atkal aizsēdējies savā kabinetā ielas pretējās puses namā. Beidzot, novedis jūs līdz histērijai, viņš atrauj aizkaru un palūkojas ārā. Jūs nodzēšat elektrību. Tā! Un tagad vārds vārdā atkārtojiet, par ko jūs tobrīd sarunājāties.

Eva aizvēra acis.

—   Es teicu: «Vai sers Moriss vēl nav aizgājis gulēt?»

Neds atbildēja: «Jā, viņš vēl ir augšā. Bet mēs viņu neinteresējam. Vecais caur palielināmo stiklu aplūko kaut kādu tabakdozi. Oi!»

Es teicu: «Kas tur ir?»

Neds sacīja: «Istabā ir vēl kāds, tikai lāgā nevar saredzēt, kas …»

Es teicu: «Tas būs Tobijs. Ned, vācies prom no loga!»

Mokoši skaidri atcerēdamās to bezvēja nakti un tveices pilno guļamistabu, Eva dziļi ievilka elpu un atvēra acis.

—   Tas ir viss, — viņa nopūtās.

—   Bet jūs pati, — Dermots uzstāja, — jūs pati skatījāties caur logu?

—   Neskatījos.

—   Te tas ir. Jūs viņam noticējāt uz vārda. — Dermots pievērsās pārējiem: — Pats apbrīnojamākais — taisni satriecošs ir Neda apgalvojums par to, ko viņš redzējis. Pat ja viņam būtu vanaga acs, no piecdesmit pēdu attāluma viņš spētu vislabākajā gadījumā saskatīt vienīgi nelielu priekšmetu, kas līdzinās pulkstenim. Bet viņš bez stomīšanās min tabakdozi. Jā, arī gudrinieks pārskatās. Viņš nekādi nevarēja zināt, ka tā ir tabakdoze. Bet, tā kā viņš to zināja, secinājums varēja būt tikai viens, visai drausmīgs.

Tagad palūkosimies, ko viņš dara tālāk!

Viņš uz karstām pēdām sāk iestāstīt Evai, ka arī viņa pati ir lūkojusies caur logu, redzējusi dzīvu seru Morisu ar palielināmo stiklu rokā un viņa tuvumā kādu slāpstošos ēnu.

Etvuds prata ar iedvesmas palīdzību pārliecināt. Ja Eva izstāstītu jums visu tā, kā viņa stāstīja man, jums nebūtu ne mazāko šaubu. Neds bezgalīgi atkārto: «Atceries, mēs redzējām?» Evu var ārkārtīgi viegli iespaidot, to jau kāds psihologs savulaik konstatēja, un arī es to esmu pamanījis. Viņas nervi ir čupā, viņa gatava «redzēt» sazin ko. Tā nu iedvesis Evai, ka viņa lūkojusies uz dzīvu seru Morisu, Neds vēlreiz atvelk aizkaru un demonstrē viņai noslepkavoto veco kungu.

Tajā mirklī es beidzot visu aptvēru.

Viņa plānā galvenais bija pārliecināt Evu, ka viņa redzējusi to, ko nav redzējusi! Vajadzēja panākt, lai viņa apgalvotu, ka tad, kad Neds jau atradās Evas gu|amistabā, sers Moriss vēl bija dzīvs.

Etvuds izdarīja slepkavību. Un sastādīja plānu. Ja nebūtu viens neliels «bet», plāns spoži realizētos. Viņš iedvesa Evai, ka viņa redzējusi dzīvu seru Morisu tajā pozā, kādā lo vērojusi daudzkārt. To viņa arī mesjē Goronam toreiz apliecina manā klātbūtnē jūsu viesistabā. Un, ja tabakdoze būtu parasta tabakdoze, gudrais misters Etvuds izspruktu sveikā.

Dermots aprāvās un iekārtojās ērtāk krēslā.

—   Doktor Kinros, — Dženisa ierunājās, — tas viss ir ļoti gudri.

—   Gudri? Un kā vēl! Puisis acīmredzot bija pamatīgi studējis noziegumu vēsturi. Tāpēc arī spēja tik veikli iepīt savā plānā lorda Viljama Rasela procesa detaļas.

—   Es ne par to. Mani pārsteidz, cik gudri jūs visu to atrisinājāt.

Dermots iesmējās. Viņam nepiemita tieksme ar sevi lepoties, tāpēc smiekliem bija rūgta piegarša.

—   Nieki. To ikviens varētu izdarīt. Mēdz būt sievietes, kas it kā speciāli ir nolemtas kļūt par neliešu upuri. Tagad jūs zināt visu, kas slēpās aiz šīs šausmīgās intrigas, un saprotat arī, kas jauca jums prātus. Tobijs Louzs brūnajos cimdos lika Nedam Etvudam pēkšņi pārveidot smalki izdomāto plānu. Tā bija negaidīta, lieliska veiksme! Jo Eva man precīzi attēloja Neda reakciju — viņš bija pārsteigts un sajūsmināts. Tobija parādīšanās tēva kabinetā piešķīra Neda plānam absolūtu ticamību, viņam vairs ne no kā nebija jābaidās.

Tagad jūs saprotat, kā pēc viņa ieceres vajadzēja beigties spēlei? Viņam ne prātā nenāca piedalīties tiesas procesa. Viņš gribēja laisties lapās. Apkārtējo priekšstatos viņu nekas nesaistīja ar seru Morisu Louzu. Un ja tomēr —viņam bija alibi. Jebkurā mirklī varēja pieprasīt nopratināt sievieti, kura, kā Neds bija pārliecināts, pilnībā atkārtos to, ko viņš paguva viņai iestāstīt, un īpašu ticamību šai liecībai piešķirtu tas, ka Evai nāktos runāt par dažām detaļām, kas viņu kompromitē. Tāpēc jau pēc ģīboņa liftā viņš sacer pasaciņu par mašīnu, kas viņu «notriekusi». Viņš vispār netaisījās aizskart sera Morisa nāves tēmu. Un nepielaida domu, ka ir tik nopietni sadauzījis galvu.

Bet tieši tas arī sagrāva viņa plānu. Vispirms viņš nokrita un dabūja smadzeņu satricinājumu. Pēc tam uz skatuves parādījās atriebīgā Iveta un sāka savu spēli. Etvuds pat iedomāties nevarēja, ka aizdomas kritīs uz Evu. To nu viņš neparedzēja. Viņš gulēja bezsamaņā, bet, ja būtu zinājis, kas tajā laikā notiek, līdz nāvei pārbītos.

—   Tātad tā tomēr bija Iveta, — Dženisa iejaucās, — kas Evas deguna priekšā aizcirta durvis?

—   Bez šaubām. Bet Iveta ir ciets rieksts. Kā īstena Normandijas zemniece viņa Lur muti. Votūram neizdevās no viņas izvilkt ne vārda. Visdrīzāk viņa, aizcirzdama durvis, par slepkavību neko nezināja. Viņa gan zināja, ka Evas guļamistabā atradās Etvuds, un solījās izraisīt skandālu, lai jūsu krietnais brālītis atsauktu saderināšanos.

Atkārtoju: Iveta ir normandiete. Kad viņa pārsteigta izdzirda, ka Evu tur aizdomās par slepkavību, viņa neapjuka un no visas sirds metās palīgā apsūdzībai. Viņa nolēma izmantot šo situāciju līdz pēdējam. Tā taču vēl vieglāk var panākt, lai tiktu atsaukta saderināšanās. Viņu absolūti neinteresēja Evas liktenis. Galvenais — lai Tobijs apprecētu viņas māšeli.

Un savārījās tāda putra! Nezin kā viss vēl beigtos, ja es nebūtu puķu veikalā ieraudzījis kaklarotas imitāciju un pēc tam dzirdējis no Evas visos sīkumos slepkavības nakts notikumu izklāstu, kas ļāva izsecināt īsto noziedznieku. Vairs nebija grūti savirknēt patieso notikumu gaitu un salīdzināt pierādījumus.

Tiesa, neskaidrs palika iemesls, kāpēc Etvuds nogalinaja seru Morisu. Atbildi, protams, atradu sera Morisa interesē par cietumniekiem, ko tik tēlaini raksturoja viņa sieva un meita, īpaši stāstā par Finisteru. Bet kā to pierādīt? Aptvēru — ja par Etvudu kādreiz jau ir interesējusies policija, ja uz viņa sirdsapziņas jau gulstas kāds agrāk izdarīts noziegums,' tad Skotlendjardā noteikti jābūt viņa pirkstu nospiedumiem.

Tēvocis Bens iesvilpās.

—  Tik tiešām! Tāpēc jūsu īsā pastaiga lidmašīnā uz Londonu .. .

—   Iekams nebiju to noskaidrojis, nevareju neko iesākt. 440 " »

Apmeklēdams viesnīcā Etvudu, es nemanāmi piespiedu viņa pirkstus pulkstenim, kamēr taustīju pulsu. Viss iznāca ļoti dabiski. Tā lūk! Un Skotlendjardā viņa pirkstu nospiedumi bija. Bet pa to laiku .. .

—  Atkal savārījās putra, — Eva, nervozi iesmiedamās, noteica.

—  Jā, jūs apcietināja. — Dermots sadrūma. — Es nu gan te nekā smieklīga neredzu.

Viņš uzrunāja pārējos:

—   Kad viņa man, nogurusi līdz nāvei, visu sīki izstāstīja, patiesībā ar viņas muti runāja zemapziņa, par kuru jūs te visi smīkņājat. Un, pašai nezinot, atklāja patiesību. Viņa nemaz nepiegāja pie loga un neredzēja dzīvu seru Morisu — tas no Evas stāstījuma izrietēja skaidrāk par skaidru. Un, protams, tabakdozi ne acīs nebija redzējusi. To viņai ieborēja galvā Etvuds.

Es nemēģināju tālāk iedziļināties. Pilnīgi pietika ar viņas stāstīto. Tas nešaubīgi pierādīja, ka slepkava ir Etvuds. Un es lūdzu Evu, lai viņa man stāstīto vārds vārdā atkārto mesjē Goronam. Es cerēju, ka viņas liecība tiks protokolēta un pa to laiku manās rokās būs Etvuda izdarītā nozieguma motīvi. Bet es nenovērtēju vai 11u viņas spēju pakļauties svešai ietekmei, vai arī Votūra un Gorona gailu kareivīgo enerģiju. Viņa izklāstīja abiem Eivuda versijlu, nevis to, kas notika īstenībā.

—   Viņi … viņi zibināja man acīs bākas staru kūli un paši raustījās kā marionetes, — Eva aizstāvējās. — To nevarēja izturēt! Un jūs nebijāt līdzās, un neviens mani morāli neatbalstīja.

Dženisa vispirms ar dīvainu, zīmīgu skatienu palūkojās Evā, pēc tam Dermotā. Abi apjukumā nikni sabozās.

—   Tātad, — Dermots turpināja, — viņi, kā redzat, pēkšņi visu saprata. Tikai Etvuda misēkli viņi pierakstīja Evai. Ak tā! Neviens viņai nav stāstījis, kāds izskatās sera Morisa jauniegūtais dārgums? Nē, protams, ne. Tādā gadījumā — kā viņa zina, ka pulkstenis patiesībā ir tabakdoze? Nu jau ikviens viņas teikums tapa uztverts kā vainas pierādījums. Viņu ieslodzīja, un es parādījos darbības vietā jau kā drāmas galvenais ļaundaris.

—   Skaidrs, — tēvocis Bens teica. — Tā visu laiku: nabadzīte no vilka bēg, uz lāci krīt. Un tad Etvuds nāca pie sajēgas.

—   Ja, — Dermots drūmi piekrita. — Etvuds atguva samaņu.

Pretīgās atmiņas padziļināja vertikālo grumbiņu starp viņa uzacīm.

—   Viņš kā traks rāvās liecināt, ka Tobijs bijis cilvēks brūnajos cimdos, un tādējādi izbeigt lietu. Viņš bija neapturams! Ar vienu cirtienu viņš taisījās atgūt sievu un iebāzt cietumā sāncensi. Kas varēja iedomāties, ka cilvēks tādā stāvoklī spēs piecelties no gultas, apģērbties un doties cauri visai Labandeletai pie izmeklētāja? Taču viņš to izdarīja.

—   Un jūs viņu neatturējāt?

—   Nē, — Dermots atbildēja, — es viņu neatturēju.

Un pēc brīža piemetināja:

—   Viņš nomira uz Votūra kabineta sliekšņa. Zaudēja samaņu, nokrita un nomira, iekams no viņa atrāvās bākas gaismas stars. Viņš nomira tāpēc, ka bija atmaskots.

Saule norietēja. Dārzā sakliedzās putni. Kļuva dzestrs.

—   Bet mūsu cildenais Tobijs, — Dženisa iesāka un tūdaļ, dusmās piesarkdama, aprāvās, jo Dermots no sirds skaļi iesmējās.

—   Šķiet, mīļā meitenīt, jūs vienkārši nesaprotat savu brāli.

—   Es pat iedomāties nevarēju, ka pasaulē ir tādi lopi!

—   Viņš nu gan nav nekāds lops. Viņš — te nu jūs mani atvainojiet — ir visparastākais aizkavētas attīstības paraugs.

—   Kādā nozīmē?

—   Viņa prāts un jūtas joprojām atrodas piecpadsmitgadīga pusaudža līmenī. Tas visu izskaidro. Viņš nespēj sajēgt, ka apzagt savu tēvu ir noziegums. Attiecībās ar sievietēm viņš izturas kā ceturtās klases skolnieks.

Tādu Tobiju ir pilna pasaule. Reizēm viņi pat dzīvē daudz sasniedz. Viņus uzskata par augstas morāles un stingru princnpu iemiesojumu, bet tikai līdz īsta pārbaudījuma brīdim. Tā priekšā pāraugušie ģimnāzisti, kuri nezina, kas ir vīrišķība un patiesa godprātība, zaudē pamatu zem kājām un atklāj patieso seju. Ar viņiem ir patīkami pasēdēt pie glāzītes, patīkami spēlēt golfu. Bet es ļoti šaubos, vai viņi spēj būt labi vīri .. Labi, šo tēmu neturpināsim …

—   Interesanti, — tēvocis Bens iesāka un apklusa.

—  Jūs kaut ko gribējāt vaicāt?

—   Es te prātoju … Vai toreiz, kad Moriss atgriezās mājās tik savāds, drebošs un bāls un tamlīdzīgi .. . viņš neko neteica Tobijam par Nedu Etvudu?

—   Noteikti nē, — Dermots atbildēja. — Es arī par to lauzīju galvu. Saprotiet, es domāju, ka varbūt viņš kaut ko ir uzzinājis par Tobiju. Kad mums atklājās tā lieta ar Prī, es Tobiju izvaicāju. Izrādījās, ka tēvs tikai pateicis: «Es šodien sarunājos ar kādu cilvēku. Mēs vēlāk to apspriedīsim.» Tobiju pārņēma šausmas. Viņam šķita, ka Prī Latūra sākusi īstenot savus draudus. Un galīgā apjukumā nolēma tajā pašā dienā nospert kaklarotu.

Dženisa neveikli nogrozīja galvu. Un asi piebilda:

—   Māte mūsmājās pašlaik mierina nabaga Tobiju. Vai, vai, nelaimīgajam bērniņam tik ļoti nodarīts pāri . . . Māte paliek māte.

—   Mjā, — tēvocis Bens līdzjūtīgi novilka.

Dženisa piecēlās.

—   Eva! — viņa pēkšņi dedzīgi iesaucās. — Es taču gandrīz neesmu labāka par Tobiju. Piedodiet man! Man ir milzīgs kauns! Ticiet, lūdzu!

Apmulsumā viņa strauji pagriezās uz papēža un metās prom uz savām mājām. Arī tēvocis Bens lēnām slējās kājās.

—   Lūdzu, — Eva teica, — uzkavējieties vēl…

Tēvocis Bens nepievērsa uzmanību viņas aicinājumam. Viņš koncentrēti kaut ko apdomāja.

—   Bet man nav kauns, — viņš beidzot nosprieda. — Un jums tas viss nāk tikai par labu, vai tā nav? Jūs un Tobijs? Nu nē. — Viņš galīgi apjuka un pagriezās, lai dotos prom. Tad vēlreiz uzlūkoja Evu. — Es jums no koka izdrāzu kuģīti. Ceru, ka jums tas patiks. Vēl tikai jānokrāso, un tad es to atnesīšu. Uz redzēšanos!

Viņš aizgāja. Eva Nīla un doktors Dermots Kinross divatā ilgi klusēja. Viņi neraudzījās viens otrā. Pirmā ierunājās Eva:

—   Vai jūsu vakar teiktais ir patiesība?

—   Kas tieši?

—   Nu, ka jums rīt jāatgriežas Londona.

—   Jā, jāatgriežas vien būs. Mani gan interesē kas cits — kādi ir jūsu turpmākie nodomi?

—   Vēl nezinu. Dermot, es gribētu …

Viņš pārtrauca:

—   Pietiek. Nav ko uzbāzties ar savu muļķīgo pateicību.

—   Vai tādēļ jākļūst rupjam?

—   Pat prātā nenāk kļūt rupjam. Vienkārši vēlos, lai jus izbeigtu visu laiku pateikties.

—   Bet kāpēc? Kāpēc jūs tik ļoti pūlējāties manis dēļ?

Dermots paņēma no galda cigarešu paciņu un piedāvāja Evai. Viņa noliedzoši papurināja galvu. Viņš vienu aizkūpināja.

—   Kādi bērnišķīgi jautājumi, — viņš teica. — Jūs pati visu labi zināt. Mēs vēl apspriedīsim, kad jūs beidzot galīgi atspirgsiet pēc visas_ šīs jezgas. Bet pagaidām es tomēr vēlos uzzināt: kādi ir jūsu turpmākie nodomi?

Eva paraustīja plecus.

—  Tiešām nezinu. Es tā kā taisījos sakravāt čemodānus un pārvākties vai nu uz Kannām, vai Nicu …

—   Tas nu gan nenotiks.

—   Kāpēc ne?

—   Tāpēc, ka tas nav iespējams. Mūsu draugs mesjē Gorons jūs ļoti trāpīgi raksturoja.

—   Tiešām? Kā?

—   Viņš sacīja, ka jūs esat sociāli bīstama un nekad nevar paredzēt, kas ar jums vēl var notikt. Ja jūs aizbrauksiet uz Rivjēru, ceļā var trāpīties atkal kāds veikls siržu lauzējs un jums ienāks prātā, ka esat iemīlējusies un … labi, lai paliek. Labāk atgriezieties Anglijā. Tiesa, arī tur jums nav garantēta drošība, tomēr būs, kas jūs pieskata.

Eva iegrima pārdomās.

—  Taisnību sakot, es pati arī prātoju par Angliju. — Viņa pacēla acis. — Sakiet — vai jums šķiet, ka es ciešu mokas Neda Etvuda dēļ?

—   Nu re, te sākas vistīrākā psiholoģija. Pacentīšos iztikt ar dažiem vārdiem.

—   Kāpēc jūs neatbildat?

—   Es viņu nenogalināju. Es, zināms, veicināju viņa nāves tuvošanos. Bet pretējā gadījumā, ja Etvuds būtu izveseļojies, viņu kā likts gaidītu giljotīna. Tas nu gan mani maz satrauca.

Dermota acis satumsa.

—   Tobiju Louzu, — viņš turpināja, — jūs ne brīdi neņēmāt nopietni. Jūs jutāties vientuļa, garlaikota, vajadzēja kādu, uz ko var paļauties. Tā jūs nekad vairs nekļūdīsieties, par to es parūpēšos. Ja neiejauktos tāds negadījums kā slepkavība, jūs no Tobija būtu paglābis kas cits. Bet Neds Etvuds — tas, iespējams, ir daudz nopietnāk.

—   Jūs tā domājat?

—   Savā veidā viņš jūs patiesi mīlēja. Kad viņš stastīja jums par savām jūtām, tas visdrīzāk nebija teātris. Tas gan netraucēja viņam jūs izmantot kā alibi.. .

—   Un kā vēl!

—   Bet tāpēc viņa jūtas negāja mazumā. Gribētos zināt, kā ir ar jums. Tādi Etvudi ir visai bīstama parādība.

Eva sēdēja nekustīgi. Dārzā tumsa pamazām biezēja. Viņas acis maigi staroja.

—   Tas nekas, ka jūs domājat par mums abiem, — viņa teica. — Tā patiesi ir pat labāk. Tikai vienu, lūdzu, nekad nedomājiet, labi? To, ko par mani domāja Louzi. Vai jūs nevarētu uz mazu brītiņu pienākt man tuvāk …

Labandeletas policijas prefekts mesjē Aristīds Gorons monarha gaitā iegriezās Eņģeļu ielā. Lepni izgāzis krūti, viņš visbrīnišķīgākajā noskanojumā rotaļājās ar niedres spieķīti.

Viņam bija ziņots, ka ļoti gudro doktoru Kinrosu pašlaik var sastapt, dzerot tēj'U madame Nīlas nama dārzā un viņas sabiedrībā. Aristīds Gorons devās izpildīt godpilno uzdevumu — paziņot abiem, ka krimināllieta par sera Morisa Louza noslepkavošanu visiem par lielu apmierinājumu ir izbeigta.

Mesjē Gorona smaids apmirdzēja visu Eņģeļu ielu. Izbeigtā krimināllieta Labandeletas policijas slavu pacēla vēl nebijušos augstumos. No Parīzes ieradās daudzu avīžu reportieri un, — tas ir īpaši patīkami, — arī vairāki fotogrāfi.

Mesjē Gorons nekādi nespēja saprast, kāpēc Dermots uzstāja, lai sakarā ar tiesas procesu viņa vārds netiktu pat pieminēts, un kāpēc viņš kategoriski liedzās fotografēties. Bet kādam taču pienākas gods par slepkavības sekmīgo atšķetināšanu … Patiešām, nevar jau ļaut publikai vilties …

Neko darīt, mesjē Gorons bija spiests mainīt savus _agrākos uzskatus par doktoru Kinrosu. Diemžēl viņš izrādījās tikai domājoša mašīna. Protams, ievērojama personība. Visa viņa dzīve veltīta vienīgi psiholoģisku mīklu atminēšanai — tā Dermots pats stingri apgalvoja prefektam. Viņš izjauc smadzenes kā pulksteņa mehānismu, pats būdams visīstākais mehānisms.

Mesjē Gorons atvēra villas «Miramara» vārtus un devas pa taciņu apkārt mājai.

Tomēr patīkami, ka visi angļi nav tādi divkoši kā šis mesjē Horācijs Louzs. Mesjē Gorons tagad labāk izprot angļus…

Ļaudams spieķītim slīdēt pa zālāju, mesjē Gorons mundri aplieca nama stūri. Krēsla biezēja; lapotnē vairs nerotajājās vējš. Viņš domās atkārtoja iestudēto runu un pēkšņi ieraudzīja divus cieši sakļāvušos cilvēkus.

Mesjē Gorons sastinga.

Viņa acis draudēja izlēkt no pieres.

Viņš vēl mirkli blenza uz Dermotu un Evu. Viņš bija labi audzināts, nebija liekulis un atzina, ka cilvēkiem var piemist mazas vājībiņas. Viņš apgriezās un devās atpakaļ. Bet viņš bija arī ļoti taisnīgs cilvēks un vēlējās, lai pret viņu izturas godīgi. Atkal soļodams par Eņģeļu ielu, viņš satriekts šūpoja galvu. Viņa īsās kājiņas ņirbēja daudz ātrāk nekā pirmīt. Viņš kaut ko ļoti klusi un nesaprotami murmināja sev zem deguna, tomēr vērīgs klausītājs būtu dzirdējis, kā pastarpām no mesjē Gorona mutes izlauzās skaņas, kas atgādināja dīvainu trallināšanu .. .

SATURS

Ž. SIMENONS

KĀPĒC NOSLĪKA ŠERIFA PALĪGS PIEMS?

Tulkojis Ēvalds Stars

A. KRISTI villa «PALSAIS ZIRGS»

Tulkojusi Ligita Ezeriņa

Dž. KARS imperatora TABAKDOZE

Tulkojusi M. Kalna Mākslinieks Aldis Aleks

UDK-p 820/840/082 De 862

«…KTIVS IZLASE DETEKT…» (Detektīvu izlase)

Iespiests VU «Poligrāfists» 4. cehā Rīgā, Akas ielā 5/7. Pasūtījums Nr. 1180. Augstspiedums. 28. iespiedloksnes. Līgumcena. Redakcija MĀKSLA. Reģ. apl. Nr. 2-0066. Metiens 15 000 eks.

[1] Šekspīrs v. makbets. — r„ 1981. — 135. Ipp. (V cēl„ 3. aina).

[2] džindžera (no angļu ginger) — ingvera sarkanais.

[2] Seansi (franču vai.).

[3] Šekspīrs v. makbets. — 71. lpp. (III cēl., 2. aina).

[4] everest nosaukums ang|u valoda skaniski līdzīgs vārdkopai ever rest — mūžīgs miers.

[4] Jaunā Derība. — R., 1936. — 524. Ipp.

[4] V. Šekspīra komēdija.

[5] pagaidiet, jaunais cilvēk! Ko es redzu? Jus dodaties prom angļu manierē, tā? Ko, ko, ko?

Content

Simenons Žoržs, et al Detektīvu izlase

Žoržs SIMENONS . kāpēc noslīka šerifa palīgs Piems ?

Agata Kristi. Villa " Palsais zirgs" '

MARKA ĪSTERBRUKA PRIEKŠVĀRDS

Pirmā nodaļa STĀSTA MARKS ĪSTERBRUKS

Otrā nodaļa

Trešā nodaļa

Ceturtā nodaļa

Piektā nodaļa

Sestā nodaļa

Septītā nodaļa

Astotā nodaļa

Devītā nodaļa

Desmita nodaļa

Vienpadsmitā nodaļa

Divpadsmitā nodaļa

Trīspadsmitā nodaļa

Četrpadsmitā nodaļa

Sešpadsmita nodaļa

Septiņpadsmitā nodaļa

Astoņpadsmitā nodaļa

Deviņpadsmitā nodaļa

Divdesmitā nodaļa

Divdesmit pirmā nodaļa

Divdesmit otrā nodaļa

Divdesmit trešā nodaļa

Divdesmit ceturtā nodaļa

Divdesmit piektā nodaļa

Džons Diksons Kars. imperatora tabakdoze

1. NODAĻA

2. NODAĻA

3. nodaĻa

4. NODAĻA

5. nodaĻa

6. NODAĻA

7. NODAĻA

8. NODAĻA

9. NODAĻA

10. NODAĻA

12. NODAĻA

14. NODAĻA

15. NODAĻA

16. NODAĻA

17. NODAĻA

18. NODAĻA

19. NODAĻA

20. NODAĻA

SATURS